EIB:s årsredovisning för 2001
Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0364/2002) av van den Burg för utskottet för ekonomi och valutafrågor om Europeiska investeringsbankens årsredovisning för 2001 (2001/2256(INI)).
Innan jag lämnar ordet till föredraganden vill jag välkomna Europeiska investeringsbankens ordförande Maystadt till kammaren. Han kommer strax att hålla ett anförande.

van den Burg (PSE)
Fru talman! Låt mig inleda med att hälsa er, och herr Maystadt, välkomna. Vidare skulle jag gärna vilja tacka EIB för det effektiva samarbete som har utvecklat sig under de senaste tre åren, då det blivit tradition att kommentera er årsredovisning. Jag anser att man i Europaparlamentet kan vara nöjd med det sätt på vilket ni har tagit itu med förslagen vid dessa tidigare tillfällen, och jag hoppas att detta också kommer att bli fallet med mitt betänkande.
Ni uppger i förordet till er årsredovisning för 2001 att EIB är en offentligägd bank med ett bestämt uppdrag, som har till uppgift att bidra till ekonomiska, sociala och i slutändan också politiska mål. Jag instämmer helt och hållet i detta. EIB kan fylla en viktig makroekonomisk roll och stödja EU-politiken på avgörande punkter. EIB är en offentligägd bank som måste stå till svars offentligt för den politik man för. Jag skrev mitt betänkande mot bakgrund av dessa konstateranden, och jag betonade ett antal punkter i samband med detta. I dag skulle jag gärna vilja lägga tonvikten vid fem delar i mitt betänkande. 
Den första: kapitalökningen, den andra: pensionsfonderna, den tredje: arbetsmarknadspolitiken, den fjärde: Europeiska unionens utvidgning, och den femte: en adekvat kontroll av EIB:s politik.
Till att börja med kapitalökningen. Bankens råd beslutade vid sitt årsmöte den 4 juni att införa en kapitalökning på femtio miljarder euro. Parlamentet välkomnar detta beslut, och anser det vara förståndigt att bekosta den kapitalökningen med bankens egna medel. Vi kritiserar emellertid det faktum att rådet redan på förhand beslutat att inte tillåta någon ytterligare ökning under de närmaste fem åren. Parlamentet välkomnar också beslutet att utöka finansieringen av vissa projekt i de sektorer som har drabbats mest av fördröjningen av den ekonomiska tillväxten, från 50 procent till 70 procent av den totala projektbudgeten. Jag vill också peka på den möjlighet att stödja katastrofprogram ända upp till 100 procent som EIB erbjöd under de översvämningar som vi hade i Central- och Östeuropa under hösten. Jag tror att det passar in bra i en bild av en aktiv bank som stöder unionens målsättningar. På det viset blir EIB också synlig för medborgarna.
Nu till punkten om pensionsfonderna. Jag har i mitt betänkande också gått in lite mer utförligt på bankens roll som låntagare på kapitalmarknaderna. Även här spelar EIB en betydande roll, i synnerhet på relativt nya marknader, såsom i vissa kandidatländer. Med sin AAA-rating och de långa obligationerna i olika valutor är banken en viktig aktör och en mycket säker investering för till exempel pensionsfonder. Ett problem är att EIB:s obligationer inte alltid är fritt tillgängliga. Ofta gäller begränsningar som har införts av myndigheter för just investeringar av pensionsfonder och försäkringsbolag. EIB kan fylla rollen som banbrytare i fråga om att främja långsiktiga investeringar, och därmed ge investerare ökad handlingsfrihet för mer riskabla investeringar i sina nya ekonomier. På det sättet kan EIB bli en intressant partner för pensionsfonder. Detta är anledningen till att jag lade fram ytterligare ett ändringsförslag till behandlingen av mitt betänkande i plenum, och jag skulle gärna vilja uppmuntra banken att aktivt stödja detta. Jag skulle också gärna vilja ta del av Maystadts syn i fråga om denna idé. 
Den tredje punkten: arbetsmarknadspolitiken. Genom åtgärdsprogrammet från Amsterdam har projekt inom de sociala sektorerna intagit en mer central ställning på kartan. Sedan gammalt har man framför allt investerat i den hårda infrastrukturen. Det är emellertid också viktigt att investera i den sociala infrastrukturen. Det dubbla mål som uppställdes i Lissabon, såväl ekonomiskt som socialt, genomsyrar enligt min uppfattning EIB:s politik. Parlamentet uppmanar precis som förra året EIB att bedöma effekterna för sysselsättningen av de projekt och aktiviteter som EIB har genomfört och stött samt att stärka den interna och externa expertisen på detta område inom bankens alla olika aktiviteter och direktorat. Även vad detta beträffar är jag nyfiken på vad Maystadt har för avsikter.
Och så punkten angående utvidgningen. I tisdags diskuterade vi i parlamentet den första rundan av unionens utvidgning. EIB kan också bidra till denna process genom att prioritera aktiviteter i kandidatländerna, och genom att behandla dessa länder som fullvärdiga deltagare. Jag har fått intrycket av att de nya medlemsstaterna inte drar tillräcklig nytta av möjligheterna till investeringar. Det verkar som om de ställer upp begränsningar för sig själva för att de inte vill skuldsätta sig i för hög grad. En lovvärd strävan som kan ta dem närmare den monetära unionen, men ändå något som jag i detta skede sätter frågetecken vid. Parlamentet rekommenderar EIB att i varje fall inte glömma den sociala dimensionen och att upprätta ett särskilt program för kandidatländerna och andra partnerländer, som måste avse målsättningarna i sociala sammanhang. Kanske kan Maystadt gå in även på detta i sitt svar.
Slutligen yrkar parlamentet på ett intensivt samarbete på grundval av en välövervägd och effektiv fördelning av uppgifter mellan EIB och EBRD. Detta kommer för övrigt inom kort att behandlas i vårt utskott och i parlamentet i ett enskilt betänkande av Markov.
Den sista punkten: kontrollen. Vikten av öppenhet och adekvat kontroll av EIB-gruppen är en punkt som parlamentet alltid har fäst stor uppmärksamhet vid. Som offentligägd investeringsbank är nödvändigheten av adekvat kontroll självklar, men det finns fortfarande brister på det området. Detta kan till stor del förklaras med EIB:s dubbla position, som en offentlig institution som ursprungligen finansierades med skattepengar å ena sidan och en normal bank som när det gäller EIF, som också faller inom gruppen, också är en riskkapitalfond å andra sidan. Som finansiella institutioner faller de inte under den normala insiktsfulla tillsyn som för andra institutioner regleras på nationell nivå. I går försvarade jag ett betänkande här som handlade om just detta, och också om kontrollen på Europanivå. Jag tror att detta skulle kunna vara aktuellt också när det gäller EIB.
En sista punkt gäller de yttranden som budgetkontrollutskottet har lagt fram, och jag överlåter gärna till min kollega, Sjöstedt, att försvara dessa. Jag har tagit upp nästan alla dessa oavkortade i mitt betänkande.

Monti
Fru talman, ärade ledamöter, herr ordförande för Europeiska investeringsbanken! Jag tackar Europaparlamentet för att det ännu en gång har tagit initiativet att organisera en debatt om EIB. Jag gratulerar föredraganden, Van den Burg, till ett intressant och uttömmande betänkande i vilket hon betonar EIB:s roll som huvudfinansiär på lång sikt inom nyckelsektorer för Europeiska unionen, kandidatländerna och andra partnerländer.
Jag skulle kort vilja uppehålla mig vid följande fyra punkter: samarbetet mellan EIB och kommissionen, EIB:s verksamhet i partnerländerna, EIB:s verksamhet i kandidatländerna samt trepartsavtalet mellan EIB, revisionsrätten och kommissionen.
Punkt ett: EIB är en public policy driven bank, det vill säga en offentligägd bank med politisk inriktning. Som ordförande Maystadt själv betonade är dess uppdrag att bidra till Europeiska unionens politiska mål i samarbete med kommissionen. Vad detta anbelangar är kommissionen positiv till det ökande samarbetet med banken inom olika prioriterade sektorer, såsom regional utveckling och miljöfrågor, liksom inom områden som sammanhänger med ?Innovation 2000-initiativet?, såsom forskning och utveckling, den audiovisuella sektorn och informationsteknik.
Kommissionen stöder EIB-gruppen när det gäller att förstärka den verksamhet som riktar sig till små och medelstora företag. Vi instämmer med Europaparlamentets åsikt att banken borde anta den definition av små och medelstora företag som kommissionen har gjort.
Kommissionen noterar parlamentets önskan att utvärdera vilka konsekvenser det fleråriga programmet för små och medelstora företag (2001-2005), det så kallade MAP, kommer att få för de små och medelstora företagen. Kommissionen kommer att ta fram en interimsrapport om hur arbetet med MAP fortskrider under 2003, inklusive hur det påverkar de små och medelstora företagen, i enlighet med rådets beslut om MAP. Dessutom kommer kommissionen, i enlighet med sitt eget beslut, att lägga fram en extern utvärderingsrapport för rådet och parlamentet före december månads utgång 2004.
Punkt två: EIB har intensifierat sina finansieringsinsatser i partnerländerna i nära samarbete med kommissionen. I detta sammanhang kommer mekanismen för investering och partnerskap Europa-Medelhavet, som lanserades i Barcelona i oktober, att bli ett viktigt initiativ när det gäller att främja den ekonomiska utvecklingen i gränsländerna i söder. Kommissionen har gett betydande stöd till detta initiativ genom att avsätta 255 miljoner euro ur gemenskapsbudgeten för de kommande fyra åren. EIB förbereder också införandet av den nya investeringsfonden till AVS-ländernas fromma som beslutades i och med Cotonouavtalet, också detta i samarbete med kommissionen. Vad Balkan beträffar håller kommissionen och banken för närvarande på att granska möjligheterna att ge banken mandat att gå in i Kosovo.
Punkt tre: när det gäller EIB:s verksamhet i kandidatländerna delar kommissionen parlamentets ståndpunkt att bankens verksamhet i dessa länder skall ges högsta prioritet. Vi anser att det finns betydande finansieringsbehov och att EIB och EBRD bör arbeta nära samman för att bidra till tillväxt i Europeiska unionens nya medlemsstater.
Avseende integrationen av kandidatländerna i EIB:s struktur konstaterar kommissionen med tillfredsställelse att medlemsstaterna äntligen har kommit fram till en överenskommelse när det gäller ändringar i fördraget om EIB:s styrelse och dess teckningskapital vid utvidgningen. Därigenom kommer, när väl kandidatländerna har godkänt detta, de nya medlemsstaterna att kunna integreras i EIB:s struktur omedelbart efter anslutningen.
Slutligen den fjärde och sista punkten: en mycket kort kommentar om trepartsavtalet mellan EIB, revisionsrätten och kommissionen. Kommissionen anser att de principer som ligger till grund för trepartsavtalet visar på en god balans mellan revisionsrättens och EIB:s rättigheter och att dessa principer inte bör ändras. När det gäller gemenskapsbudgeten har rätten, till följd av trepartsavtalet, tillgång till bred information om bankens verksamhet inom ramen för mandaten, och den har rätt att få kompletterande information när helst den önskar. Kommissionen är positiv till parlamentets initiativ som innebär att de berörda parterna uppmanas att se över avtalet, ett initiativ som säkerligen kommer att ge dem tillfälle att uppdatera vissa tekniska och administrativa aspekter till följd av att förhållandena har ändrats.

Sjöstedt (GUE/NGL)
. Fru talman! Jag vill säga några ord om budgetkontrollutskottets yttrande till detta betänkande. Jag och mitt utskott är tacksamma för att föredraganden och det ansvariga utskottet har valt att ta med så många av de synpunkter som vi har framfört. Tack så mycket för det!
Europeiska investeringsbanken har under många år varit en av unionens mer anonyma makthavare. Samtidigt har investeringsbanken ett mycket stort inflytande i kraft av den omfattande utlåningen både till medlemsländer och till kandidatländer. Det är rimligt med en mer omfattande politisk debatt om bankens inriktning och också en mer omfattande insyn i bankens verksamhet från de andra EU-institutionernas sida.
Orsaken till att investeringsbanken har varit en ganska anonym makthavare i EU är nog den speciella status detta organ har. Det är en bank, som dessutom i grunden ägs av medlemsstaterna, samtidigt som det är en del av Europeiska unionen. Vi föreslår en förstärkt insyn, bl.a. genom följande förslag:
Vi vill öka revisionsrättens tillgång till information från Europeiska investeringsbanken. På sikt bör denna tillgång till information vara likartad med tillgången på information från centralbanken. Detta kan ske genom trepartsöverenskommelsen, som skall ses över framöver.
Vi vill gärna se ett ökat samarbete mellan vårt utskott, budgetkontrollutskottet och investeringsbanken. Bankens ordförande skulle t.ex. kunna välkomnas till våra möten. Vi skulle också gärna ta del av fler handlingar om revisionen internt i investeringsbanken.
Vi skulle gärna se att miljöhänsynen förstärktes genom att investeringsbanken skulle göra Århuskonventionen och dess förpliktelser till en del av sin policy. Det gäller allmänhetens tillgång till miljöinformation. Vi vill också gärna se att man om något år skulle utvärdera det uppdrag man fick i Göteborg om påverkan på klimatförändringar.
Slutligen vill jag bara tillägga att det finns ett behov av att utvärdera systemet med globala lån, som i dag är litet för vagt definierat. Det behöver göras en grundlig utvärdering av lånens faktiska effekter.

Peijs (PPE-DE).
Fru talman, ärade ordförande Maystadt! Detta är tredje gången som parlamentet får möjlighet att utforma sin åsikt om EIB:s årsredovisning. Betänkandet av Ieke van den Burg är balanserat och konsekvent, och har därför antagits enhälligt i utskottet för ekonomi och valutafrågor. Jag har ändå ett par kommentarer.
För det första, bankens roll. EIB spelar en betydande roll. Banken är en mycket viktig investerare på och utanför den europeiska marknaden, med ett stort makroekonomiskt inflytande. Till detta makroekonomiska inflytande hör ingen självständig makroekonomisk politik. Avtalet är att banken skall ägna sig åt de målsättningar som Europeiska unionen har fastställt. Banken satsar sina investeringsmedel för att förstärka unionens makroekonomiska politik. En proaktiv roll passar alltså inte i bankens uppgift. EIB måste främja den ekonomiska och sociala sammanhållningen inom EU genom ekonomiskt stöd till de mål som Europeiska unionen har för ögonen. EIB har härigenom förvisso makroekonomiskt inflytande, men detta inflytande är inget mål i sig självt.
Nu om den socialistiska gruppens plan att inom EIB:s struktur upprätta ett organ som skall fastställa vilka effekter EIB:s projekt har när det gäller sysselsättning och arbetstillfällen. Skapandet av sysselsättning som sådant är inte bankens uppgift, men emellanåt naturligtvis en bieffekt. På grund av bankens moderniseringsuppdrag kan effekten också bli den rakt motsatta. Här handlar det om det eviga dilemmat mellan att öka produktionen genom högkvalitativa investeringar och sysselsättning. På grund av detta dilemma är det meningslöst att bygga upp en omfattande sysselsättningsbarometer. I mina ögon är sysselsättning inget mål för banken i sig självt. För att förhindra onödiga administrativa bördor går vi med på en enkel registrering av effekterna på sysselsättningen, sysselsättningskonsekvensbedömning med ett fint ord, men utan några hugskott. Sysselsättningskonsekvensbedömningen får alltså inte anta samma omfattning som bankens miljöavdelning. En hållbar miljöpolitik är en särskild uppgift för banken. Vi är alltså emot att sysselsättningsbarometern jämförs med miljöavdelningen. Den överensstämmelse mellan dessa två som framhålls genom ordet similar i ändringsförslaget kommer vi att försöka förhindra genom en delad omröstning. Vi anser att EIB:s medel skall användas till investeringar, och i så liten utsträckning som möjligt till apparaten. 
Till sist frågan om kontroll. För närvarande täcks bankens utgifter av medlemsstaterna och EU. Genom de obligationer som banken ger ut genererar banken också själv pengar. Vi anser att det för närvarande skulle vara oförståndigt att ge ut obligationer till pensionsinstitut som föredraganden föreslår, eftersom det fortfarande inte förekommer tillräcklig öppenhet inom banken.
Vi hoppas att ändringsförslag från vår sida kommer att förhindra kopplingen med pensionerna i den slutliga versionen av betänkandet. Vi väntar oss av Europeiska kommissionen att man efter tre års diskussion om kontrollen någon gång skall komma med förslag om hur man skall kunna åstadkomma bättre kontroll och precis vilken roll revisionsrätten nu skulle kunna spela. Jag instämmer i det nederländska talesättet: förtroende är bra, men kontroll är bättre.

Santos (PSE).
Fru talman, ärade ledamöter! I det betänkande vi diskuterar, som är av mycket hög kvalitet, framhålls mycket klart Europeiska investeringsbankens betydelse som ett grundläggande instrument för finansiering av projekt i hela Europeiska unionen, men här framhålls också den avgörande roll banken spelar för kandidatländernas ekonomier, för vilka det för övrigt föreslås att ett speciellt program om socialpolitiken inrättas.
Den ökning av aktiekapitalet som nyligen beslutats kan därmed anses ligga i linje med och vara konsekvent med dessa strukturmål som är så viktiga för att förverkliga en allmän och framgångsrik europeisk ekonomi på en solid grund. Europeiska investeringsbanken är redan i dag ansvarig för mer än fem procent av unionens investeringar, vilket gör det möjligt att skapa mer än 400 000 arbetstillfällen, främst genom stödet till de små och medelstora företagen.
Kom ihåg att Europeiska unionen nyligen har åtagit sig ett extra ansvar genom finansiering av riskkapital inriktat på de små och medelstora företagen genom EIB. Tyvärr är Europeiska investeringsbankens ansträngningar, som föredraganden framhåller, begränsade, ibland på grund av de ortodoxa och rigida reglerna för konsolidering av de statliga finanserna som krävs inom ramen för tillämpningen av stabilitets- och tillväxtpakten.
Det är viktigt att komma ihåg att en stor del av Europeiska investeringsbankens inriktning är av strukturell karaktär, som infrastrukturer eller riskkapital för små och medelstora företag, och att dessa investeringars framgång ofta beror på möjligheten att mobilisera pengar tillsammans med de offentliga utgifterna. Det är därför inte heller likgiltigt att inse att en oumbärlig flexibilitet kommer att upprättas inom ramen för de aktuella budgetreglerna för att få en korrekt tillämpning av stabilitets- och tillväxtpakten.
Det står i dag allt mer klart att Europa har ett mål som samtidigt är oundvikligt: att bli ett område med hög konkurrenskraft och därmed att skapa rikedom och harmonisera dess fördelning. Detta mål är bara möjligt med hjälp av strukturinvesteringarna och är därför inte förenligt med restriktioner som äventyrar dessa investeringar. Utgifternas karaktär, offentliga eller privata, måste vara den ram som styr investeringspolitiken, och inom denna ram har Europeiska investeringsbanken en oersättlig roll. Jag gratulerar föredraganden till betänkandets innehåll och till att hon lyckats tolka dessa strävanden.

Schmidt, Olle (ELDR).
Fru talman! Herr kommissionär, herr Maystadt! Jag vill börja med att tacka Van den Burg för ett väl utfört arbete.
Det finns också anledning, tycker jag, att ge en uppriktig eloge till EIB och Maystadt för det sätt som dialogen mellan Europaparlamentet och EIB har utvecklats på senare år. Från att ha varit en tämligen sluten institution, som Sjöstedt påpekade, har banken sedermera öppnat sig för dialog och meningsutbyte. Att jag först kom i kontakt med EIB för ett antal år sedan berodde på att fristående organisationer klagade på EIB:s bristande öppenhet och oförståelse när det gäller behovet av att fungera som en viktig del i EU:s policyarbete för en hållbar miljö. Inom båda dessa viktiga områden har väsentliga framsteg skett. Ingenting är dock så bra att det inte kan förbättras, som bekant, och det gäller bl.a. tillgången till information på flera språk.
Fru talman! Föredraganden har haft en ambition att ytterligare understryka EIB:s övergripande roll, makroekonomiskt, finansiellt och politiskt strategiskt. Jag delar i princip det synsättet, men jag vill samtidigt varna för att vi från parlamentets sida reser alltför många vällovliga önskemål som gör att vi förlorar fokus på EIB:s huvuduppdrag, nämligen att främja den regionala utvecklingen, stödja den framåtsyftande teknologin, ta miljöhänsyn, koncentrera sig på kandidatländerna och de s.k. partnerländerna. Som ni hör har EIB redan nu skäppan full. Jag vill dock framhålla att EIB:s insatser i Balkanländerna, som ingår i detta, förtjänar ökad uppmärksamhet. Vad gäller tillsynen av EIB upprepar vi vårt förslag om att frågorna bör tas upp vid kommande regeringskonferens.
Slutligen skulle jag vilja fråga Maystadt hur han ser på vårt önskemål om inrättande av en expertpanel av den typ som finns inom Världsbanken. Jag vet att det finns viss skepsis inom EIB, där det anses att man inte kan jämföra med Världsbanken och att det dessutom finns en ombudsmannainstitution inom EU. Vad avser EIB att göra för att sprida ytterligare kunskap om de globala lånen, dvs. lånen till småföretagare?

Seppänen (GUE/NGL).
Fru talman! Som ständig föredragande om lån och garantier för budgetutskottet har jag på det hela taget endast positiva saker att säga om Europeiska investeringsbanken. Jag har förvisso förvånats över den nivå av byråkrati som förekommer mellan banken, kommissionen och rådet, vilket tydligt har framgått av finansieringen av miljöskyddsinvesteringen i den ryska delen av Östersjöns avrinningsområde. Det som har hänt har visat att banken inte endast är en finansiell institution utan även en politisk spelplan. Till följd av det politiska spel som representanter för medlemsstaterna har utövat har miljön kommit till skada.
Europeiska unionen ansvarar för en stor del av det som EIB lånar ut, och i detta avseende medför lånen inga risker. En kreditvärdering motsvarande en AAA-rating gör att lånekostnaderna bevaras på en låg nivå i andra former av kapitalanskaffning från bankens sida. Eftersom EIB har en hög kreditvärdering och risken för osäkra fordringar är låg, borde den hålla fast vid strama sociala och miljömässiga kriterier när den beviljar lån. Vi bör stödja målsättningar som verkar för allmänhetens bästa. Med denna strävan i åtanke bör banken mycket uppmärksamt lyssna till de fullkomligt motiverade åsikterna från den icke-statliga organisationen Bankwatch Network.
Vår grupp stöder kraven på en förbättrad kontroll av banken.

Lucas (Verts/ALE).
Fru talman! Jag välkomnar varmt detta betänkande. Min grupp har lagt fram ett fåtal ändringsförslag, som syftar till att understryka vikten av större öppenhet och miljömässigt engagemang i EIB:s arbete och framför allt också att säkerställa att EIB tillämpar så höga etiska normer som möjligt vid finansiering av projekt, även vid tillbakadragande från projekt som genomförs i strid mot nationell lagstiftning eller som involverar korrumperade företag.
När det gäller den sista punkten är jag övertygad om att Maystadt känner till det pågående rättsfallet i Lesotho, där europeiska företag åtalas för påstådda mutor i syfte att få kontrakt inom ramen för vattenprojektet i Lesothos högländer, ett projekt som delvis finansieras av EIB.
Håller ni med om, herr Maystadt, med tanke på att korrumperade metoder vid tilldelning av kontrakt för utvecklingsprojekt utgör ett betydande hot mot bestämmelser om god förvaltningssed, att det är av avgörande betydelse att EIB genomför de ekonomiska granskningar som krävs, inte enbart vad gäller vattenprojektet i Lesotho utan också i fråga om alla framtida projekt, och kommer ni att rapportera resultaten till parlamentet?
En kort fråga till kommissionen: kommer kommissionen att, i enlighet med sitt åtagande för ett flertal år sedan, ge Lesothos regering det nödvändiga ekonomiska stödet för att göra det möjligt för den att fullfölja dessa rättsfall och därmed garantera god förvaltningssed?

Andria (PPE-DE).
Fru talman, herr kommissionär Monti, herr ordförande i EIB! Tillåt mig att gratulera föredraganden till hennes uppmaningar till EIB när det gäller att gå längre i stödet av medlemsstaternas ekonomi.
Denna bank har en speciell uppgift som inte bara är att finansiera i största allmänhet, utan snarare att bara ge den finansiering som leder till att unionens mål kan uppnås. Denna uppgift för institutionen har bidragit till att skapa nytt välstånd och stödja initiativ från företag i unionens minst utvecklade områden. Man kan verkligen uppskatta de ansträngningar som banken har gjort för att främja vissa sektorer, som till exempel miljösektorn där 5,9 miljarder euro har delats ut till olika projekt. 
Den viktigaste komponenten för utvecklingen av territoriet är och förblir stödet till små och medelstora företag. Här fordras det att partnerbankerna, som i sin tur är de som avsätter medel, ger detaljerad information om investeringarna. Man föreslår således att de små och medelstora företagen får en kreditgräns och att de sedan i efterskott skall inkomma med en rapport till Europaparlamentet om hur krediten har utnyttjats. I denna skall också ingå skäl till att krediten inte har utnyttjats helt eller delvis och eventuella faktorer som har hindrat företaget att utnyttja den. 
Det är lätt att applådera EIB:s stora engagemang i kandidatländerna, men man får inte glömma mål 1-regionerna: de måste följas upp också efter anslutningen och stödjas med stora krediter så att tillväxtprocessen - som säkerligen inte kommer att vara helt avklarad - kan fullföljas under 2006.
Bankens stadga, som bara kan ändras via förfarandet för ändringar och översyn av fördragen i artikel 48 i Fördraget om Europeiska unionen, förtjänar att uppmärksammas särskilt. Speciellt bör artikel 5, enligt vilken de medlemsstater som undertecknar fördraget skall betala 6 procent, ändras. En höjning av denna procentsats skulle skapa högre krediter och därmed större stöd till berörda områden, högre avkastning för banken eller, alternativt, sänkta räntesatser vid samma vinstuttag.

Blak (GUE/NGL).
Herr talman! Jag vill först och främst berömma föredraganden och också Jonas Sjöstedt för hans yttrande om detta betänkande. Jag har haft nöjet att arbeta med EIB-ärenden under många år, och jag brukar säga att det är svårare att komma in i Europeiska investeringsbanken än att komma in i Fort Knox. Det pågår fortfarande en hård kamp för en ökad öppenhet och kontroll när det gäller Europeiska investeringsbanken. Banken är fortfarande mycket ovillig att öppna för en yttre kontroll av dess räkenskaper och projekt. Det är nästan omöjligt för revisionsrätten att få tillgång till dokument. Banken hänvisar alltid till banksekretessen eller till att pengarna inte kommer från Europeiska unionens budget utan utgör deras egna medel.
Europeiska investeringsbanken, kommissionen och revisionsrätten undertecknade i mars 1999 ett avtal om revisionsrättens möjlighet till kontroll av Europeiska investeringsbanken, men det är min otvetydiga ståndpunkt att detta avtal bör ändras så att revisionsrätten får samma rätt till kontroll av Europeiska investeringsbanken som av Europeiska centralbanken. Jag är oerhört glad över att Europaparlamentet nu ställer detta krav. Varför skall Europeiska investeringsbanken ha en särställning? Det är någonting jag absolut inte kan acceptera. Jag skulle vilja jämföra Europeiska investeringsbanken med dvärgarnas bank i Harry Potter-böckerna, eftersom den också utgör en fullständigt sluten institution där ingen får lägga sig i.

Maystadt
Fru talman! Låt mig först upprepa hur glad jag är över att erbjudas detta tillfälle att fortsätta dialogen med Europaparlamentet, särskilt i ett skede då parlamentet öppnas för parlamentarikerna från de länder som snart kommer att ansluta sig till Europeiska unionen.
För två veckor sedan hölls Europeiska investeringsbankens årliga forum i Wien. Talman Cox påminde där om utvidgningens historiska betydelse och framhöll med stor vältalighet att detta steg är en nödvändig fortsättning på det arbete för att skapa fred och stabilitet som inleddes av Europabyggets grundare. Europeiska investeringsbanken inrättades genom Romfördraget i syfte att ge ekonomiskt stöd till Europeiska gemenskapens politiska mål. Banken strävar för sin del och i all blygsamhet efter att bidra till ansträngningarna för att göra utvidgningen till en framgång.
Europeiska investeringsbanken förfogar redan nu över en låneportfölj på i runda tal 18 miljarder euro i denna region, vilket gör den till den överlägset största långivaren. EIB kommer givetvis att fortsätta att stödja de investeringar som är nödvändiga i de framtida medlemsstaterna. Det gäller framför allt följande tre områden: infrastruktur, och då i första hand transporter, energi och telekommunikationer, miljö, på grund av det enorma behovet av investeringar för att anpassa sig till EU:s normer, samt slutligen direkta utlandsinvesteringar, på grund av att det är ett synnerligen kraftfullt verktyg för att inhämta medlemsstaternas ekonomiska försprång. Att förbereda kandidatländerna inför anslutningen är en av fem prioriterade handlingslinjer som godkändes av EIB:s styrelse i samband med att man i juni i år gav klartecken till en femtioprocentig ökning av Europeiska investeringsbankens kapital.
Jag skall helt kort påminna om de fyra andra prioriterade handlingslinjerna. Först och främst regional utveckling, med målet att 70 procent av våra direktlån och minst 50 procent av våra globala lån skall gå till projekt i regioner som är berättigade till strukturfondsstöd. Sedan har vi vad som kallas i2i-programmet (Innovation 2000-initiativet), som genomfördes efter Europeiska rådet i Lissabon och som syftar till att stimulera investeringar för att bidra till den europeiska ekonomins omvandling till en ekonomi som grundar sig på kunskap och innovation. Över 13 miljarder euro i lån har redan godkänts inom ramen för detta initiativ. En annan prioriterad handlingslinje är miljöskydd och miljöförbättringar. Målet är att mellan en fjärdedel och en tredjedel av EIB:s totala lånebelopp varje år skall gå till miljöprojekt. Så till sist den femte prioriterade handlingslinjen, som är vårt stöd till en europeisk politik för utvecklingsbistånd. Särskilt gäller detta introduktionen av två nya mekanismer - Europa-Medelhavsmekanismen, som beslutades av rådet i Barcelona, och den nya investeringsmekanism som inrättades genom Cotonouavtalet mellan Europeiska unionen och AVS-länderna.
När jag så kortfattat beskrivit de fem prioriterade handlingslinjerna inför de kommande åren, vill jag nu anstränga mig för att i någon mån besvara frågor från olika talare. Jag vill samtidigt framhålla att jag står till ert förfogande med mer exakta och fullständiga svar vid utskottssammanträdena. Låt mig först svara parlamentets föredragande Van den Burg, som lagt ned ett omfattande arbete på detta utmärkta betänkande. Jag vill helt kort beröra en fråga som ligger henne varmt om hjärtat: att pensionsfonderna skall använda EIB-obligationer. I Förenade kungariket har pensionsfonder redan tecknat EIB-obligationer med lång löptid. Ännu har vi inte haft samma framgång på euromarknaden, men vi försöker hitta modeller som kan tänkas vara mer lockande för just pensionsfonder och försäkringsbolag.
När det gäller sysselsättningen, som flera talare har uppehållit sig vid, är det uppenbart att denna fråga utgör ett yttersta mål. Jag tror dock att det vore vanskligt att göra antalet arbetstillfällen som direkt genereras av ett projekt till ett avgörande kriterium för beslutet om att finansiera detta projekt eller inte. I det hänseendet instämmer jag med vissa av Peijs reservationer. Vi menar att våra projekt måste ha positiva effekter på ekonomin, via sambandet mellan innovation, produktivitet, tillväxt och sysselsättning, men att det vore vanskligt att fastställa ett alltför direkt samband mellan antal arbetstillfällen som skapas och valet av ett specifikt projekt.
När det gäller finansieringen av små och medelstora företag vill jag påminna om att vi finansierar dessa företag via två olika kanaler. Dels sker det via de globala lånen, eftersom hälften av våra globala lån går till småföretag, och dels sker det via tillskott av riskkapital från Europeiska investeringsfonden. Till kommissionen och till svar på en kommentar från kommissionär Monti, där han upprepade en av rekommendationerna i betänkandet, vill jag säga att vi faktiskt planerar att anamma kommissionens definition på små och medelstora företag. Då måste vi dock först lösa ett problem, nämligen problemet med de medelstora företagen. Dessa företag riskerar nämligen att betraktas som alltför stora för att fortfarande omfattas av de globala lånen, samtidigt som de är alltför små för att komma i åtnjutande av direkta lån. När vi har hittat en lämplig modell för de medelstora företagen kommer vi också att kunna anpassa vår definition till kommissionens.
När det gäller den viktiga frågan om kontrollen av Europeiska investeringsbanken vill jag säga att vi självklart är helt öppna för att revisionsrätten skall utöva kontroll inom ramen för sina befogenheter. Till Blak vill jag säga att jag kan försäkra honom att revisionsrätten har tillgång till alla handlingar den vill få fram inom ramen för den trepartsöverenskommelse som ingåtts mellan kommissionen, revisionsrätten och Europeiska investeringsbanken. Denna överenskommelse fungerar tillfredsställande för alla tre parter. Revisionsrättens ordförande har intygat detta, och ni hörde nyss kommissionär Monti säga att även kommissionen är nöjd med denna överenskommelse, som kommer att diskuteras på nytt och omarbetas. På den punkten finns alltså inga som helst problem. Revisionsrätten har behörighet att kontrollera hur gemenskapsmedlen används, och i den utsträckning EIB använder gemenskapsmedel är det självklart att revisionsrätten skall kunna utöva sin kontroll fullt ut.
Men sedan har ju EIB ett helt verksamhetsfält som inte på något sätt berör gemenskapsmedel, och som finansieras med hjälp av medel som vi samlar in på finansmarknaderna över hela världen. Givetvis krävs det en kontroll även av denna verksamhet. Det ligger för övrigt i vårt eget intresse att vi kontrolleras effektivt. Så är också redan fallet, genom en kontrollkommitté och externa revisorer som rapporterar direkt till styrelsen. Oavsett detta anser jag att det vore verkligt önskvärt att vi hittade en form av övervakning som är utformad för att passa en bank. Detta har jag redan tidigare sagt i kammaren, och jag upprepar det i dag. Vi är helt öppna för denna tanke, och önskar rentav underställas någon form av banktillsyn. Detta är också skälet till att vi med stort intresse följer den pågående diskussionen om ett eventuellt inrättande av ett europeiskt banktillsynsorgan.
Lucas har tagit upp några intressanta frågor, men jag har redan överskridit min talartid. Jag kan ge henne mer information i utskottet, främst när det gäller det Lesotho-projekt hon tog upp. Jag skall bara bekräfta att vi beordrade en ingående revision, så snart vi fick veta att det fanns indikationer om ett bedrägeri. Vi meddelade också de uppgifter som framkom under denna revision till OLAF, det kontrollorgan ni ju känner till, och vidare till rättsliga instanser i Lesotho. Vi har inte påvisat något bedrägeri vad gäller användningen av EIB:s medel, men under den utredning vi genomförde vid detta tillfälle framkom andra uppgifter som vi har vidarebefordrat till behöriga myndigheter. Jag kan gå närmare in på detta i utskottet.
Fru talman! Jag hoppas att dessa svar kan ge svar på era frågor och ge er en uppfattning om hur vi i EIB tillsammans med all personal ser på vårt uppdrag. Vi har för avsikt att genomföra detta uppdrag under de kommande åren i nära samarbete med kommissionen och under fortsatt dialog med parlamentet.

Talmannen.
Herr ordförande! Tack för att ni kom hit och tack för den information ni lät oss ta del av.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande betänkanden:
betänkande (A5-0352/2002) av Lipietz för utskottet för ekonomi och valutafrågor om rapporten från kommissionen: XXXI:e rapporten om konkurrenspolitiken 2001 (SEC(2002)0462 - C5-0282/2002 - 2002/2142(COS))
betänkande (A5-0353/2002) av Herzog för utskottet för ekonomi och valutafrågor om resultattavlan för statligt stöd för 2001 (uppdatering våren 2002) (2001/2196(INI)).

Monti
Fru talman! Under den korta tid jag har till mitt förfogande, eftersom det rör sig om två betänkanden, skall jag försöka uppehålla mig vid några frågor.
Först och främst skulle jag vilja tacka föredragandena Herzog och Lipietz för deras utmärkta betänkanden. Båda två avspeglar än en gång parlamentets generella stöd till den europeiska konkurrenspolitiken, ett stöd som är viktigt för kommissionen och dess enheter.
Låt mig beskriva huvudlinjerna i vår konkurrenspolitik när det gäller statsbidragen. Inom denna sektor har kommissionen fortsatt sina ansträngningar att förenkla, modernisera och förtydliga regler och praxis. Både nya regelverk och nya gemenskapsriktlinjer har tagits fram: till exempel antogs i början av året ett nytt sektorsövergripande regelverk som innehåller en mycket tydlig uppsättning bestämmelser för bedömning av statsbidrag till regionerna avseende stora investeringar. Ett annat viktigt exempel gäller gruppundantagen, som gör att medlemsstaterna kan bevilja bidrag utan föregående meddelande. Det har antagits gruppundantag för små och medelstora företag samt för utbildning och nyligen också för sysselsättningsstöd.
När det gäller sänkning och omläggning av statsbidrag åtog sig medlemsstaterna i slutsatserna från Europeiska rådets möten i Stockholm och Barcelona att sänka bidragen. Vi har faktiskt kunnat notera en klar sänkningstendens, men det kan inte förnekas att den ackumulerade effekten av bidrag på 82 miljarder euro fortfarande leder till en betydande snedvridning av konkurrensen inom unionen.
Låt mig nu återkomma till några av de frågor som Herzog tar upp i sitt betänkande. Jag är helt övertygad om att bästa sättet att främja gemenskapens industriella konkurrenskraft i allmänhet just är att bedriva en fast politik när det gäller statsbidrag. Statsbidragspolitiken kritiseras ibland, och sägs stå i motsatsställning till åtgärder som syftar till att uppnå speciella mål för gemenskapen. Enligt min mening är detta mer en skenbar än en verklig konflikt i större delen av fallen. Syftet med kontrollen över statsbidragen är att se till att de positiva effekterna av en speciell åtgärd inte motverkas av att samma åtgärd leder till en snedvridning av konkurrensen.
Jag håller dessutom med om åsikten i betänkandet att vi i större utsträckning måste titta på bedömningen av hur effektiva och verkningsfulla bidragen är. Detta är en aspekt av bidragspolitiken som medlemsstaterna har förstahandsansvaret för. De måste utveckla utvärderingen av bidragssystemen, och kommissionen tänker å sin sida underlätta denna process genom att ställa ett forum för erfarenhetsutbyte till förfogande.
På antitrustområdet har arbetet kännetecknats av vår debatt om kommissionens förslag till moderniserade regler för våra egna förfaranden. Rådets arbete med kommissionens förslag - ett förslag som fick ett brett stöd i parlamentet, vilket jag än en gång tackar för - håller nu på att avslutas. Rådet förväntas komma överens om texten till en ny förordning under nästa vecka. Jag är övertygad om att det kommer att leda till en betydande förbättring av våra förfaranden också när det gäller den fråga som parlamentet betonade mest i sin resolution, det vill säga det faktum att de europeiska konkurrensreglerna skall tillämpas i alla fall som kan inverka på utbytet mellan medlemsstaterna.
Ärade ledamöter! Jag anser att moderniseringen av förordning 17 är ett exempel på den kultur av ständiga reformer som kommissionen försöker skaffa sig och som - som vi snart kommer att få se - är tillämplig också på koncentrationsfall. Jag vill för övrigt påminna om att det var kommissionen som tog initiativet till en modernisering av antitrustreglerna för tre år sedan. Ni minns säkert också att det i början inte var så lätt att övertyga medlemsstaterna om att en större decentralisering i detta avseende skulle främja europeiskt styrelseskick. 
På koncentrationsområdet har antalet processer som går vidare till fas II ökat snabbt. 2001 fattade kommissionen fem beslut om förbud. Även om detta är det högsta antal förbud som har utfärdats under ett enskilt år är det fortfarande bara cirka 1,5 procent av alla slutliga beslut. I detta sammanhang har det förmodligen inte undgått er att förstainstansdomstolen i oktober annullerade två av dessa förbudsbeslut, i fallen Schneider/Legrand och Tetra Laval/Sidel, vid sidan om domen i fallet Airtours/First Choice, som nämns i ert betänkande.
Att föra en fördjupad diskussion om vilka konsekvenser dessa domar kommer att få för kommissionens arbete skulle kräva mer tid än vi i dag har till vårt förfogande. Jag skulle dock vilja göra några påpekanden.
Vi håller på att granska domarna noggrant, både för att bestämma om vi skall överklaga till EG-domstolen och för att dra nödvändiga slutsatser för framtiden. Vi får dock inte låta dessa specifika, enskilda episoder förvrida vår syn på politiken för kontroll av företagskoncentrationer inom gemenskapen. Som ni vet drog vi i gång omfattande åtgärder för att reformera förfarandet för kontroll över koncentrationer långt innan dessa nya domar föll. Om så erfordras skulle vi kunna dra nytta av den läxa dessa domar lär oss för att genomföra en ännu mer radikal reform än den vi hade tänkt oss från början: det är just det som är min avsikt, och det har jag redan meddelat.
Oberoende av att vi måste veta om vi skall överklaga till EG-domstolen eller inte bör och måste vi i kommissionen dra all lärdom vi kan av somliga av de bedömningar som har gjorts, och reformprojektet kommer därför att bli ännu mer genomgripande och radikalt. Jag tycker dock att det är viktigt att mycket klart precisera att den förbättring av instrumentet som vi avser att göra absolut inte innebär att vår politik blir mer av en eftergiftspolitik. Vi anser att politiken för kontroll över koncentrationerna - liksom konkurrenspolitiken i allmänhet - skall vara rättvis och samtidigt sträng.
Jag tänker föreslå kommissionen en radikal reformering av systemet för kontroll av koncentrationer före december månads utgång, och jag skulle kort vilja understryka några delar av denna. Den första gäller granskningstiderna. En stor, allmänt erkänd, fördel med det europeiska systemet är de korta handläggningstiderna. Dessa korta tider medför dock också vissa problem som, så att säga, leder till en ibland frenetisk nervositet i slutskedet av interaktionen mellan parterna och kommissionen. Vi kommer alltså inte att avstå ifrån de fördelar som de korta tiderna - som finns i Europa, men inte i Förenta staterna - ger, men vi kommer också att föreslå att ett visst mått av flexibilitet införs i form av en rad bestämmelser som syftar till att skjuta upp vissa tidsgränser.
Några av de andra förbättringar av beslutsprocessen som jag tänker föreslå är: att det befintliga systemet med korsvisa kontroller i alla fall som går vidare till fas II formaliseras och utökas, bättre insyn, med tillgång till handlingarna i målet och en jämförelse mellan olika syn på marknaden tidigare än i dag, en ökning av de mänskliga resurserna vid Generaldirektoratet för konkurrens, både för att bättre kunna agera i enlighet med den höga standard som domstolen har fastställt och för att förstärka kapaciteten för ekonomiska analyser.
Jag skulle också mycket kort vilja ta upp frågan om rättslig kontroll över företagskoncentrationer, som jag vet att Europaparlamentet som helhet och Riis-Jørgensen i synnerhet är mycket intresserat av.
Den senaste tidens domar har visat att de europeiska domstolarna bedriver en mycket noggrann och rigorös kontroll av kommissionens analys av koncentrationsfallen. Den rättsliga kontrollen, som finns och är sträng, bör dock inte bara vara effektiv i sak utan också tidsmässigt. Det finns fortfarande en klar marginal för förbättring av hur snabbt domarna utfärdas. Man har redan infört ett ?snabbspår?: vi hoppas verkligen att det skall bli möjligt för förstainstansdomstolen att både accelerera och öka antalet fall som det snabbare förfarandet tillämpas på. Kommissionen är beredd att fullt ut stödja beviljandet av ytterligare resurser som domstolen utan tvivel kommer att behöva för att genomföra dessa förbättringar; det har vi redan sagt. Dessutom skulle det kunna vara lämpligt att titta på möjligheten att införa särskilda rättsinstanser - judicial panels - som är specialiserade på särskilda typer av fall i första instans eller en sektion vid förstainstansdomstolen som är specialiserad på koncentrationer.
Oavsett vilken reform man tänker sig för att skapa ett framgångsrikt system är det viktigt att inte tappa de många fördelar vårt administrativa system har ur sikte. Jag måste säga att väldigt få röster har höjts för att kräva att det nuvarande systemet skall avskaffas eller ses över radikalt sedan kommissionens grönbok publicerades.
Många företag - däribland många amerikanska - har sagt att om de måste välja mellan vårt system och det amerikanska föredrar de Europeiska unionens system. Och som ni vet är det inte bara kommissionen som har system som bygger på administrativa beslut på detta område. Detta är ju den modell som större delen av medlemsstaterna använder på nationell nivå och som avspeglar de europeiska rättstraditionerna.
Det jag kommer att föreslå är alltså betydande förbättringar av det nuvarande systemet: de har en del radikala inslag som kommer att omvandla dagens system. Jag vill gärna säga er att det vi kommer att föreslå syftar till att vara det mest moderna och effektiva kontrollsystemet för koncentrationer och att det kommer att förbättra den europeiska modellen genom att införa vissa delar av den amerikanska.
Fru talman, ärade ledamöter! Av tidsskäl kommer jag inte att uppehålla mig vid de andra viktiga punkterna som behandlas i Lipietz' och Herzogs betänkanden. Trots att jag vet att en särskild punkt ligger ordföranden för utskottet för ekonomi och valutafrågor, Randzio-Plath, varmt om hjärtat, det vill säga frågan om det internationella samarbetet, där avgörande framsteg har gjorts under det senaste året, kommer jag inte heller att uppehålla mig vid den.

Jonckheer (Verts/ALE)
Fru talman, herr kommissionär! Jag vill på min kollega Alain Lipietz' vägnar be om ursäkt för att han inte kan närvara. Han har blivit tvungen att stanna kvar i Paris denna vecka på grund av en av hans närmastes hälsotillstånd. Det betänkande jag på hans vägnar skall presentera har till skillnad mot betänkandet om EIB inte vunnit enhälligt gillande hos utskottet. Av det skälet har vi i kammaren ett fyrtiotal ändringsförslag. Av dessa har för övrigt ett tiotal ingivits av min egen grupp.
Trots de meningsskiljaktigheter som är ganska vanligt förekommande i utskottet för ekonomi och valutafrågor när det gäller den här typen av betänkanden, vill jag framhålla de frågor där vi nått samförstånd och då framför allt betona det generösa stöd i arbetet vi fått av kommissionär Monti och hans tjänstemän. Alla i utskottet är positiva till att bedriva en riktig europeisk konkurrenspolitik, och av kommissionens rapport för 2001 framgår vilka ansträngningar era tjänstemän och ni själv har gjort. Ni nämnde nyss det internationella arbetet, som inte heller det innebär några problem. Vi är positiva till införandet av världsomfattande regler. I betänkandet betonas således behovet av ökat internationellt samarbete i konkurrensfrågor. Majoriteten av våra kolleger - för att inte säga samtliga - motsätter sig tanken på att åter göra konkurrenspolitiken till en nationell angelägenhet. Detta är ett tydligt politiskt budskap.
Ni nämnde nyss de nyligen avkunnade domarna i EG-domstolen. I punkterna 4 och 5 i vårt betänkande sägs tydligt att Europaparlamentet ?inte anser att domstolen i sin dom nyligen [...] underkände kommissionens arbete?. Vad som i stället aktualiseras är snarare frågan om en omorganisation av domstolen. Ni har tagit upp olika modeller. I betänkandet talas det om att inrätta en ny rättsinstans. Jag känner inte till er inställning till frågan om statligt stöd, som är ämnet för min kollega Philippe Herzogs betänkande.
Om jag förstått saken rätt kommer vi nästa år att få en gemensam rapport om konkurrenspolitiken och politiken för statligt stöd. Det gläder mig.
En annan politiskt mycket viktig fråga där samförstånd uppnåtts handlar om att det statliga stödet bör koncentreras till horisontella mål, enligt vad som föreskrivs i fördraget. I utskottet handlar motsättningarna snarare om hur målen skall definieras, och hur de skall uppnås. Vi har redan haft långa diskussioner med er om detta. Många framsteg återstår. Jag har nyss tagit del av rådets (konkurrenskraft: inre marknaden, industri och forskning) slutsatser i denna fråga. Man måste anstränga sig för att uppnå kompatibilitet och samstämmighet mellan kommissionens olika åtgärder och EU:s policy inom olika områden. I detta sammanhang är det lämpligt att åter lyfta fram möjligheten att använda sig av statligt stöd för att uppnå dessa horisontella mål.
Slutligen finns det en fråga där det råder ett ganska brett samförstånd mellan parlamentarikerna. Europaparlamentets lagstiftande roll måste stärkas i alla frågor som rör konkurrenspolitik. I betänkandet krävs uttryckligen att Europaparlamentet får medbeslutanderätt när det gäller lagstiftningsförfaranden på konkurrensområdet. Detta arbete bör givetvis ligga på konventet.
Två frågor har varit mycket omtvistade, och flera ändringsförslag om dessa frågor har lagts fram i kammaren. Det första gäller hur vi bör förhålla oss till kandidatländerna. I utskottet finns en samsyn om att konkurrensreglerna skall tillämpas på ett icke-diskriminerande sätt för samtliga medlemsstater. Den faktiska tillämpningen av konkurrenspolitiken leder däremot till diskussioner. Lika övertygade om att vi måste vara hårda i kampen mot korruptionen - och i kommissionens rapporter betonas hur svåra dessa problem fortfarande är i kandidatländerna - lika övertygat argumenterar vissa av oss för att det krävs en viss flexibilitet i granskningen av detta statliga stöd. Man åberopar sig då bland annat på Europeiska unionens förhållningssätt i samband med Tysklands återförening, där man verkar ha intagit en särskild hållning gentemot de återförenade nya delstaterna.
Den sista fråga där utskottets ledamöter varit oeniga handlar om bedömningen av liberaliseringen inom ett antal ekonomiska sektorer. Vissa anser att de pågående processerna är relativt tillfredsställande och balanserade, medan andra anser att dessa liberaliseringsprocesser strider mot Europeiska unionens övergripande mål.
Fru talman! För att inte behöva göra ytterligare ett inlägg vill jag helt kort och på min grupps vägnar understryka att vi lägger stor vikt vid ett antal ändringsförslag som vi har ingivit rörande vår syn på granskningen av det statliga stödet i kandidatländerna. Sedan har vi ändringsförslag 19 och 22 som berör allmännyttiga tjänster, både vad avser deras internationella dimension - WTO-förhandlingarna - och deras nationella dimension.
Herr kommissionär! Till sist vill jag be er att agera. Som ni vet har konventet redan fått in flera bidrag i ämnet allmännyttiga tjänster. Fler lär vi få se, och jag anser att det är politiskt lägligt att även kommissionen lämnar in ett bidrag till konventet om hur man ser på samordningen mellan konkurrenspolitiken och de allmännyttiga tjänsterna.

Herzog (GUE/NGL)
Herr talman! Jag vill tacka alla kolleger som har stöttat mig och då särskilt de som ställer sig bakom betänkandets inriktning. Jag tror att betänkandet är balanserat och verklighetsnära. Jag konstaterar att ändringsförslagen från Evans och Riis-Jørgensen upphäver denna balans och faktiskt dömer ut all form av statligt stöd på marknaden. Jag hoppas därför att ändringsförslagen inte godkänns och att den balans som åstadkommits i utskottet för ekonomi och valutafrågor skall bestå under plenarsammanträdet. Jag har haft ett bra samarbete med Generaldirektoratet för konkurrens som mycket omsorgsfullt förvaltar politiken för statligt stöd, och jag uppskattar mycket deras känsla för dialog.
Precis som konkurrenspolitiken i stort står policyn för statligt stöd inför nya utmaningar. Dess främsta mål är fortfarande att minska allt stöd som snedvrider eller riskerar att snedvrida konkurrensen, men även andra mål måste beaktas. Det gäller konkurrenskraften och tillväxten - målen från Lissabon - och den sociala sammanhållningen, som förutsätter stöd som gör att eftersatta regioner kan komma ikapp och utvecklas. Europeiska rådet i Stockholm och i Lissabon åtog sig därför att minska, inte allt stöd, utan sådant stöd som avses i artikel 87, nämligen stöd som skapar illojal konkurrens. Man förordar just att stödet läggs om så att det går till horisontella mål. Samtliga dessa rådets beslut måste genomföras beslutsamt men med urskiljning.
I mitt betänkande betonar jag att det horisontella stödets effektivitet måste utvärderas. Exempelvis har stöd till forskning, miljö, utbildning och sysselsättning blivit legitimt, och det anses ofta önskvärt att öka det. Detta stöd är dock inte alltid effektivt med avseende på målen från Lissabon och Göteborg, och vi måste därför gå vidare i våra rekommendationer.
Det vore för övrigt farligt att bannlysa all form av sektorsvisa stöd. Sådana stöd kan visa sig vara nödvändiga för att finansiera strategiska projekt där Europa släpar efter och marknaden är svag, men även för att bemöta illojal konkurrens på världsmarknaden, eller rädda näringsgrenar som drabbas av mycket allvarliga konjunkturkriser. Vi vet förresten att kommissionen själv inledde debatten om konkurrenspolitikens och industripolitikens inriktning. Unionens utvidgning mot länderna i Central- och Östeuropa innebär också svåra problem, som det är nödvändigt att behandla opartiskt. När den privata sektorn inte vill finansiera en modernisering av stålindustrin i Polen och Tjeckien mot bakgrund av den internationella överproduktionen, innebär det då att vi måste kräva att dessa länder avstår från att utveckla denna sektor? Det krävs en översyn av stödet till stålindustrin. Och även om det är legitimt att sträva efter att avskaffa särskilda skattesystem och det förhållande att de omvandlas till regionalstöd, skall vi inte glömma att länder som Irland fram till helt nyligen drog stor fördel av ett sådant skattesystem. Eftersom den ekonomiska nivån i de berörda regionerna i öst är synnerligen låg kommer lönsamma företag inte heller att uppstå av sig själva.
När det gäller de allmännyttiga tjänsterna börjar kommande framsteg att skönjas. Rådet och kommissionen är i färd med att omvärdera deras betydelse för EU. I linje med parlamentets önskemål erkänner domstolen att ekonomisk kompensation för skyldigheten att tillhandahålla dessa tjänster inte utgör stöd. Vi vill därför att kommissionen med denna utgångspunkt påskyndar sitt reflexionsarbete och inom kort föreslår nya instrument för att garantera både valfrihet, resurser till de allmännyttiga tjänsterna och konkurrens, samt för att trygga icke-vinstdrivande verksamheter.
Slutligen kräver vi att kommissionen intensifierar arbetet för att de skattebestämmelser som av Primarolo-gruppen anses orsaka orättvis konkurrens skall klassas som statligt stöd som bör avskaffas.
Kära kolleger! Resultattavlan är ett framsteg i riktning mot öppenhet och offentlig debatt, och vi välkomnar den. Kommissionen är dock medveten om de begränsningar som vi har framhållit. Jämförbarheten mellan de olika ländernas uppgifter garanteras inte, stödets effektivitet utvärderas inte och det saknas fortfarande en jämförelse mellan unionen och unionens internationella huvudkonkurrenter. Alla dessa områden kräver framtida insatser. I detta arbete vore det önskvärt med ett bredare deltagande av aktörer från det civila samhället.
Låt mig tillägga ett par ord om konkurrenspolitiken i stort. Konkurrens är nödvändigt för den inre marknadens livskraft och effektivitet. Europeiska unionen har emellertid lång väg kvar att gå inom området för industriell och teknisk utveckling. Vi får inte backa i fråga om konkurrenspolitiken, men såväl i fördragen som i praktiken måste industripolitiken och politiken för ökad konkurrenskraft lyftas upp till samma nivå. I annat fall kommer unionen att halka efter i fråga om innovation, stordriftsfördelar, nätverk och nyföretagande. Experterna bedömer redan nu att unionens tillväxtpotential vad avser produktion och produktivitet har minskat, trots att vi själva vill att den skall öka. Förfarandet vid sammanslagningar och koncentrationer är bara en aspekt av problemet. Vi vet att den allmänna koncentrationen av befogenheter till generaldirektoratet innebär ett problem, men det är inte önskvärt att slå över åt andra hållet och hamna i den amerikanska modellen. I den reform som håller på att utarbetas föredrar vi ett granskningsförfarande som är mycket öppnare, baserat på överläggningar och förenligt med rimliga tidsfrister, medan beslutet fortfarande skall falla under kommissionens behörighet.

Ettl (PSE)
Herr talman! Tack till kommissionären för konkurrensrapporten, men lyckönskningar till de båda föredragandena för den problemanalys vi nu har fått.
Konkurrensrapporten bygger bara på en redovisningsskyldighet som kommissionen har. Det innebär att våra kommentarer har lika stor betydelse som Ecosoc:s yttranden till kommissionen, men inte mer än så. Det måste vi vara på det klara med. Men det betyder inte att kommissionen som är utrustad med avsevärda behörigheter vill begränsa sina rättigheter i konkurrensfrågan.
Tillåt mig komma med några kritiska kommentarer om den vidare utvecklingen av konkurrenspolitiken i sig. Den fortskridande globaliseringen, den europeiska ekonomin som präglas av företagssammanslutningar och den allt hårdare konkurrenspolitiken får följder för arbetsmarknadssituationen i praktiken genom förändringar på arbetsmarknaden. Det betyder inte att jag vill hejda denna process. Det jag vill säga från utskottet för sysselsättning och socialfrågors synpunkt är att de sysselsättningspolitiska riktlinjerna ensamma inte längre räcker för att utjämna det ökande konkurrenstrycket i kombination med den svaga tillväxten för närvarande som leder till problem på arbetsplatserna.
Jag vet att man inte skall eller får koncentrera de aktuella frågorna ännu mer till konkurrensen. Men jag ser ett problem i att eventuellt utöka konkurrensreglerna och låta dem omfatta sådana områden som allmännyttiga tjänster. Det kan inte bara vara kommissionens uppgift att definiera detta, utan det måste vara politikens generella uppgift.
Konkurrenspolitik utgör tvivelsutan ett värde i sig som emellertid måste harmoniera med socialt viktiga områden inom ramen för allmännyttiga tjänster och harmoniera än mer före Europeiska unionens utvidgningsprocess. Jag förväntar mig förståelse från er sida, herr kommissionär.

Doorn (PPE-DE)
 från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. (NL) Herr talman! Jag vill som representant för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden framföra ett antal kommentarer som framför allt avser förfarandena. Vi gläder oss åt avskaffandet av anmälningsskyldigheten för konkurrensavtal. Jag anser att det är någonting positivt, som kommer att leda till en avsevärd minskning av den administrativa bördan inom företag och myndigheter. Vi skulle emellertid vilja insistera på ett tillmötesgående från Europeiska kommissionens sida i fråga om ett berättigat krav från företag på större rättssäkerhet, framför allt i komplicerade frågor. Vi ber kommissionen att undersöka om det inte är möjligt att det i undantagsfall, där stora investeringar är med i bilden, ändå är möjligt att göra allmänt gällande uttalanden beträffande om avtal är förenliga med de europeiska konkurrensreglerna, vilket är brukligt i Amerika med Business Review Letter.
Herr talman! Modernisering av konkurrenspolitiken kan lyckas enbart om konkurrensreglerna tillämpas på ett enhetligt och konsekvent sätt överallt i alla Europeiska unionens medlemsstater. Vad vi behöver är en möjlighet att överklaga beslut av nationella konkurrensmyndigheter. Vi uppmanar kommissionen att ta de nödvändiga stegen mot detta. Som min kollega Peijs nyss sade i ett annat sammanhang: förtroende är bra, men kontroll är i sådana här fall bättre.
Herr talman! Den tredje punkten. Nätverket av nationella konkurrensmyndigheter behöver en tydlig och öppen stadga. För närvarande är det fortfarande en suspekt form av samarbete utan en tydlig stadga. I en sådan stadga måste man fastställa hur samordningen mellan kommissionen och de nationella konkurrensmyndigheterna skall regleras, och på vilket sätt det inbördes samarbetet skall skötas, framför allt på exempelvis området för utbyte av konfidentiell information. Jag tror att det skulle vara fördelaktigt att träffa mycket bra och tydliga avtal om detta och att även kandidatländerna engageras i det här sammanhanget.
Till sist, herr talman, är vi av den uppfattningen att det skulle komma konkurrenslagstiftningens demokratiska legitimitet till godo om även parlamentet skulle få medbeslutanderätt i fråga om detta.

Langen (PPE-DE)
Herr talman! Kontrollen av statligt stöd är en av pelarna i konkurrenspolitiken. Många av dessa stöd rör industrin, energisektorn, trafiksektorn eller jordbruket. Därför har utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi framlagt ett yttrande om Herzogs betänkande. I detta yttrande, som antogs med stor majoritet, har vi för det första välkomnat resultattavlan för stöd som skapar mer öppenhet och insyn, klarhet och överblick. För det andra enades vi i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om att anta en rad krav som riktar sig till kommissionen.
För det första välkomnas målet att kontinuerligt sänka stöden totalt sett. För det andra skall subventionerna i kandidatländerna tas med i nästa resultattavla. För det tredje kräver vi - och det är ett gammalt krav - en höjning av tröskelvärdena för de-minimis-reglerna. Vi vill att de mindre fallen undantas i framtiden så att det finns mer spelrum att fatta beslut på plats. Dessutom vill vi att de skattemässiga specialreglerna kontrolleras mer intensivt och att de tas upp i denna resultattavla. Till sist vill vi att kommissionen - särskilt på området allmännyttiga tjänster, i likhet med vad andra kolleger redan uttalat - äntligen utför de uppgifter som man sedan länge tillkännagivit.
Vi vet att en grönbok om allmännyttiga tjänster för närvarande är under förberedande. Herr kommissionär! Vi hoppas att denna grönbok, som väl främst utarbetas under kommissionsordförandens ansvar, omfattar alla aspekter av allmänyttiga tjänster. Vi anser inte att allmännyttiga tjänster skall underkastas konkurrensreglerna generellt som nyss sagts utan att det kan skapas klarhet där det i dag råder oklarhet.
Den sista kommentaren från utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi är ett gammalt krav från parlamentet. Det handlar om de förordningar som ni just har informerat om och som innebär att förordning nr 17 uppdateras. Vi vill att dessa förordningar - inklusive de emotsedda föreskrifterna om allmännyttiga tjänster - skall räknas till lagstiftningen för den inre marknaden och att de behandlas inom medbeslutandeförfarandet. Jag vet att detta inte ligger i ert intresse, men det ligger i vårt. Vi hoppas dock på era insikter i delfrågorna.

Purvis (PPE-DE).
Herr talman! Jag talar i dag på Evans' vägnar, som är skuggföredragande för PPE-DE-gruppen. Han beklagar mycket att han inte kan vara närvarande i dag. Vi har lagt fram några ändringsförslag till dessa betänkanden, med som allmänt syfte att de i högre grad skall uppmuntra frihandel.
Under de senaste åren har Europeiska unionen med rätta fokuserat på behovet av ökad konkurrens och konsumentval och har ofta använt sina befogenheter med stor och fördelaktig effekt. Ett mycket positivt resultat har varit ökad frihandel och minskning av otillåtna subventioner. På samma sätt som politik av det här slaget gav företag och konsumenter en god belöning när mitt land - under en konservativ regering - återupptäckte och banade vägen för dessa metoder på 1980-talet gör man samma sak i resten av Europeiska unionen.
Att uppmuntra ökad konkurrens är en enorm uppgift. Under de tre första årtiondena efter andra världskriget var statligt stöd och protektionism mindre kontroversiella. Det är fortfarande svårt att bekämpa de traditionella åsikterna och inrotade intressen, i synnerhet i ett klimat där motståndarna till frihandel ofta har mer effektfulla slagord.
Vi har stor tur som i kommissionär Monti har en person som är övertygad om att öppna marknader och frihandel ligger i allas intresse. Vi är mycket tacksamma mot honom för hans uthålliga och hårda arbete vad gäller allt han bekämpar, vare sig det gäller karteller eller subventioner, som gör det omöjligt för en rättvis marknad att fungera.
Detta betänkande av Herzog gäller den nyligen presenterade resultattavlan för statligt stöd. Detta är ett mycket användbart verktyg. Vi stöder inrättandet av det till fullo, och är angelägna om att det skall användas med entusiasm. Det är mycket uppmuntrande att notera att det visar på en minskning av statligt stöd, även om vi skulle vilja se ytterligare minskning. Skillnaderna mellan länder visar att vissa medlemsstater ger upp till tre gånger så mycket statligt stöd som andra.
Vi hoppas att resultattavlan skall uppmuntra medlemsstater till att fortsätta att påskynda sina reformer och att den också skall vara till hjälp för reformerna i de nya medlemsstaterna efter deras anslutning 2004.
Lipietz fokuserar i sitt betänkande på allmän konkurrenspolitik, och vi är glada över att se att det speglar många av våra farhågor. Betänkandet belyser framför allt bristen på framsteg inom avregleringen av el- och gasmarknaderna, och uppmanar till handling inom öppnandet av de europeiska marknaderna för energi, transport och post. I betänkandet gratuleras med rätta kommissionär Monti och hans medarbetare till deras tillvägagångssätt. Vi borde här i parlamentet uppmana honom att fortsätta på den väg han har slagit in på.
Sammanfattningsvis skulle jag vilja rekommendera parlamentet en fortsatt unionspolitik på dessa områden. Jag hoppas att parlamentet kommer att stödja våra ändringsförslag, och jag ser fram emot ännu större framsteg under de kommande åren.

Berenguer Fuster (PSE).
Herr talman! Debatten om den årliga rapporten om den europeiska konkurrenspolitiken bör otvivelaktigt vara den viktigaste årliga debatten på det här området i parlamentet. Men så är det inte alltid. Detta beror på parlamentets uppbyggnad - som när allt kommer omkring är ett politiskt organ och inte ett akademiskt forum eller ett expertforum - och på att utformningen av parlamentets arbetsordning gör att det är svårt att diskutera långsiktiga frågor. Till exempel diskuterar vi en rapport från kommissionen om år 2001 i slutet av år 2002. Sedan dess har det hänt många viktiga saker.
Dessa begränsningar innebär att det är svårt att återspegla det aktuella läget i debatten om den europeiska konkurrenspolitiken på ett lämpligt sätt i det betänkande som parlamentet utarbetar. Jag kritiserar naturligtvis inte föredraganden av betänkandet, Lipietz, som har gjort ett mycket bra arbete, men det politiska majoritets- och minoritetssystem som ett parlament är uppbyggt av leder till att punkter som inte har så mycket att göra med den nuvarande konkurrensdebatten har tagits med i den resolution som vi diskuterar i dag.
Det jag säger är naturligtvis inget nytt, och Lipietz håller säkert med mig eftersom han i sitt anförande inför utskottet för ekonomi och monetära frågor sade att han var missnöjd med många av de punkter som hade införts i texten och kritiserade att andra punkter hade förkastats. Jag håller med föredraganden om den saken, och jag anser att vi med detta betänkande inte kommer att tillföra några konstruktiva åsikter eller viktiga bidrag till den nuvarande konkurrensdebatten om det antas i sin nuvarande utformning. Detta trots att, och jag upprepar detta, föredraganden har utfört ett gott arbete.
Av det uttalande som kommissionär Monti gjorde i dag kan man utläsa att kommissionen instämmer i att dessa brister finns. Enligt Monti är de allvarligaste problemen på konkurrensområdet i dag moderniseringen, reformen - vi hoppas att den kommer att genomföras omedelbart - av förordning nr 17 från år 1962 och de stora problem som härrör från en upprepad rättspraxis - tre domar - från förstainstansdomstolen när det gäller koncentration.
Ärade kolleger, herr kommissionär! Den europeiska konkurrenspolitiken och kommissionens arbete på det området har varit ett av de viktigaste instrumenten för att inrätta den inre marknaden. Med införandet av euron har det dock blivit mer uppenbart att det fortfarande finns prisskillnader mellan medlemsstaterna. Bör vi inte fråga oss om konkurrenspolitiken måste förstärkas institutionellt eller på annat sätt för att övervinna de sista hindren för att genomföra den inre marknaden?
Detta är några av de problem som vi bör överväga. Jag beklagar att vi inte gjort det under dagens debatt.

Riis-Jørgensen (ELDR).
Herr talman, ärade kolleger, ärade kommissionär Monti! När det gäller betänkandet om resultatöversikten vill jag på den liberala gruppens vägnar säga att vi inte är nöjda med resultatet av omröstningen i utskottet och därför tillsammans med PPE-DE-gruppen har lagt fram ett antal ändringsförslag. Vi kommer att rösta för betänkandet under förutsättning att dessa ändringsförslag antas. För övrigt tackar jag kommissionen för det arbete som ägnas åt resultatöversikten, vilken utgör ett mycket användbart instrument för att man skall kunna nå målet om en allmän sänkning av statsstödet.
Jag välkomnar betänkandet om kommissionens trettioförsta rapport om konkurrenspolitik. Jag uppskattar i synnerhet det stöd utskottet gav mina förslag om att man bör överväga att upprätta en sådan konkurrensdomstol som man banat väg för i artikel 225a i Nicefördraget. En konkurrensdomstol skulle öka rättssäkerheten för företag i Europa. En konkurrensdomstol skall fungera som en motvikt till och som en kontrollör av kommissionens experter i konkurrenspolitiska frågor. Den kan se till att kommissionen inte längre uppfattas både som den som undersöker och den som dömer företagen. Detta kommer att öka insynen för berörda företag. Jag önskar absolut inte en försvagning av konkurrenspolitiken i allmänhet, tvärtom, eller av den roll som Generaldirektoratet för konkurrens spelar i konkurrenspolitiken. Jag kommer att stödja kommissionär Monti och alla andra goda krafter när det gäller att konkurrenspolitik också i framtiden skall utgöra renodlad konkurrenspolitik utan inblandning från andra politikområden, som t.ex. industripolitik. Det gläder mig att Monti är positivt inställd till en europeisk konkurrensdomstol.
Jag skulle också vilja få blicka framåt och kommentera kommissionens förslag till förordning när det gäller en reform av Europeiska unionens konkurrenslagstiftning. Under hela reformprocessen har den liberala gruppen stöttat kommissionens åsikt att en reform är nödvändig. Vi har samtidigt hållit fast vid att det inte får leda till en åternationalisering av konkurrenspolitiken. Kommissionen har försäkrat oss om att det inte kommer att ske och har hänvisat till upprättandet av ett nätverk bestående av Generaldirektoratet för konkurrens och de nationella konkurrensmyndigheterna. Jag hyser tilltro till att detta nätverk skall komma att fungera, men skulle samtidigt vilja komma med ett förslag som jag hoppas att kommissionen skall ta under övervägande. Förslaget går ut på att man skall skapa en särskild enhet, en task force, inom generaldirektoratet för konkurrens, vars uppgift kommer att vara att beakta och övervaka att konkurrensbestämmelserna tillämpas på samma sätt i samtliga medlemsstater. Detta är en stor och viktig uppgift som kommer att bli ännu större med den kommande utvidgningen. Jag kommer att vidareutveckla detta i ett brev till kommissionären.

Markov (GUE/NGL).
Herr talman, herr kommissionär! När den inre marknaden fullbordas utsätts regionerna självfallet för hårdare konkurrens. Därför är det nödvändigt att ständigt förbättra den europeiska ramen för detta. Men eftersom Europeiska unionen inte existerar isolerat från världshandeln behövs det också ett konkurrenssystem inom ramen för WTO.
Om vi vill ta den uppgift på allvar som vi själva påtog oss vid toppmötet i Göteborg som en fortsättning av toppmötet i Lissabon får inte konkurrenspolitiken begränsas enbart till de ekonomiska villkoren, utan hänsyn måste också tas till de sociala och ekologiska aspekterna. Ekonomin kan inte vara konkurrenskraftig om den inte förfogar över högutbildad arbetskraft och om lönerna ligger på en så låg nivå att den interna efterfrågan inte stärks utan stryps. Det samma gäller om det inte finns garantier för att tillverkningsprocessen för våra produkter inte medför skadliga effekter på befolkningens hälsa.
Därför måste vi tänka om så att den interna kampen om subventionerade lokaliseringsfördelar omvandlas till ett meningsutbyte om en hållbar utveckling av levnadsvillkoren för människorna. Konkurrenspolitiken måste leva upp till lika möjligheter. Men det kommer inte att bli lika möjligheter så länge tekniska standarder är otillräckligt harmoniserade, om skattepolitiken i medlemsstaterna är så varierande att det inte går att jämföra de totala kostnaderna och de sociala standarderna är så olika från medlemsstat till medlemsstat.
Jag är ingen motståndare till utan snarare förespråkare för statligt stöd om dessa stöd vilar på en rättslig grund som är bindande för alla och lika för alla och inte bidrar till att hålla gammal, miljöovänlig teknik och teknologi vid liv. Vi måste i stället befrämja investeringar i framtid.
Kort sagt - och därmed är jag tillbaka där jag började - gäller det för konkurrenspolitiken att förverkliga den liksidiga triangeln: ekonomipolitik, socialpolitik och ekologi.

Mayol i Raynal (Verts/ALE).
Herr talman! Vår kollega Herzogs betänkande är utmärkt, och ändringsförslagen från vår grupp är sådana som endast utgör tillägg till betänkandet. De ändringsförslag som ingivits av Europeiska folkpartiet och liberalerna innebär däremot rena mordet på betänkandet, eftersom dryga tiotalet artiklar och punkter stryks. Jag är därför förvånad, för det är i någon mån hela den mänskliga dimensionen i betänkandet som går förlorad med dessa ändringsförslag. Ni vet till exempel att de stöd Tyskland har rätt att bevilja de forna östtyska delstaterna är förenliga med den inre marknaden. Vår kollega förutser helt riktigt att dessa stöd skulle kunna utgå till regionerna i kandidatländerna. Men där stryker man, och stryker, och stryker. Med tanke på att PPE-DE-gruppen i Estoril förklarade sig vara för den sociala marknadsekonomin skall jag erkänna att jag inte begriper detta.

Blokland (EDD).
Herr talman! Inom sporten behövs det en motståndare för att kunna vinna. Fotboll är en sådan sport som kan bestå enbart vid närvaron av en motståndare. Vid ärligt spel bör motståndaren ha tillgång till samma medel som den andra parten. Det handlar ju om en ärlig match, där man kan strida om första plats men också om äran.
Vad gäller professionell fotboll ser vi, exempelvis i Nederländerna, hur en åtgärd av Europeiska kommissionen i fråga om statsstödet leder till reaktioner. Jag läste exempelvis i en nederländsk tidning den här veckan att vår socialdemokratiska kollega Max van den Berg vill göra ett undantag för professionella fotbollsklubbar från de europeiska bestämmelserna om statsstöd. Denna reaktion förbigår enligt min uppfattning emellertid de kommersiella målsättningar som dessa klubbar strävar efter. I motsats till kollega Van den Berg uttalar jag därför mitt stöd för de åtgärder som Europeiska kommissionen har vidtagit för att om möjligt upphäva det stöd som tilldelas den professionella fotbollen.
Beviljandet av statsstöd är och förblir enligt min åsikt en åtgärd som är av en märkbart tillfällig karaktär. Om man beviljar stöd för en längre tid kommer konkurrensförhållandena att störas. Ett beroende mellan näringsliv och myndigheter baserat på stöd inkräktar på marknadens funktion. Jag skriver samtidigt också under på den positiva effekten av statsstödet. När mål som är av vikt för samhället uppnås genom en åtgärd av tillfällig karaktär är det ju tillåtet att tillhandahålla tillfälligt stöd. Detta för att ge en impuls till företag att medverka till sådana mål.
Här skulle jag gärna vilja peka på vikten av stöd till genomförande av miljölagstiftning. Det är ett faktum att näringslivet konfronteras med höga kostnader som en följd av många nya åtgärder. När den europeiska konkurrensförmågan lider skada i förhållande till icke EU-länder till följd av miljöåtgärder, anser jag det vara positivt att samhället i rimlig utsträckning och på tydliga villkor står för kostnaderna.
När det gäller anslutningen av kandidatländerna bör man tillfoga ett nytt kapitel till konkurrenspolitiken och frågan om statsstödet. Ett antal kandidatländer erbjuder gynnsamma skattebestämmelser till utländska investerare. Detta för att skydda den lokala sysselsättningen.
I kollega Herzogs betänkande framhålls frågan om stödet till stålindustrin i olika kandidatländer tydligt i punkterna 17 och 18. Jag har i samband med detta den åsikten att ändringsförslag 16 innehåller en tydlig ändring.
Herr talman! Jag pläderar för en entydig och rättvis behandling av kandidatländerna när det gäller konkurrens och statsstöd. Jag stöder därför ändringsförslag 20 och 21 till kollega Lipietz' betänkande, där det tydligt anges att kandidatländerna har att göra med en annan problematik än de nuvarande medlemsstaterna.
Hur förståeligt statsstöd än är utifrån kandidatländernas position är och förblir det en form av statsstöd som inte passar i bestämmelserna om statsstöd och konkurrens. En klart definierad undantagsställning ger de nya medlemsstaterna utrymme att arbeta i riktning mot sunda ekonomiska förhållanden.
Jag skulle gärna vilja avsluta med en fråga till kommissionär Monti. Det har under de senaste åren framgått tydligt att kandidatländerna har en annan ekonomisk struktur än EU:s medlemsstater. Denna struktur och mentalitet förändras inte så snabbt som vi skulle önska. Detta kräver skräddarsydda uppgifter för kandidatländerna. Att oförändrat tillämpa bestämmelserna är en åtgärd som inte gör rättvisa åt utvecklingen till en social marknadsekonomi i kandidatländerna. Hur tänker ni inom ramen för detta komma fram till en rättvis lösning på problemet med statsstödet i kandidatländerna?

de Gaulle (NI).
Herr talman! I fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen förbjuds inte dominerande ställning, utan endast missbruk av den. Det föreskrivs inget system med förhandsgodkännande av fusioner. Av detta följer att en dominerande ställning som åstadkoms genom ett fusionsförfarande inte skall föregås av förhandlingar med kommissionen och att en sådan dominerande ställning inte i sig strider mot fördraget. Även här har kommissionen, för att motivera sin existens, tillskansat sig befogenheter som den saknar genom att för ändamålets skull hitta på helt godtyckliga och rentav löjeväckande kriterier, när man exempelvis analyserar marknadsandelarna för varje land och för varje produkt, och härvidlag utnyttjar de franska myndigheternas lättsinne, för att inte säga obefintliga auktoritet, när det gäller att försvara den franska industrins intressen.
Och trots att Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen inte innehåller någon form av förbud mot utveckling av statliga företag, förföljer kommissionen i Bryssel de statliga franska företagen - i deras ögon förhatliga symboler för en triumferande ?colbertism?. I detta avseende måste varje försök som syftar till att tvinga den franska regeringen att privatisera företag inom den offentliga sektorn bemötas med en kraftfull motattack från löntagarkollektivet, eller varför inte med en generalstrejk inom samtliga industrinäringar. Det är inte bara avdelningarna på Generaldirektoratet för konkurrens som behöver reformeras, utan även kommissionär Monti - som för övrigt inte vet ett dyft om industrin - som måste ställas åt sidan, och det är kommissionen i Bryssel som måste sättas på plats.

Rapkay (PSE).
Herr talman, herr kommissionär, kolleger! Vi har ju ett helt arrangemang av aktuella konkurrenspolitiska angelägenheter och beslut framför oss. Eftersom min tid är knapp måste jag begränsa mig till stödpolitiken och därmed till Herzogs betänkande som vi i Europeiska socialdemokratiska partiets grupp uttryckligen kan ställa oss bakom.
Tillåt mig först att göra en kommentar, herr kommissionär. Bli inte förbryllad av den föregående talarens villfarelser. Det är verkligen något helt annat än vad den stora majoriteten i detta parlament anser. Omröstningen om de båda betänkandena efteråt kommer också att visa att vi inte är införstådda med det som just sades.
Som sagt stöder vi Herzogs betänkande om stöden och som förordar den stränga stödkontroll som kommissionen genomför på grundval av fördragen. Det är ett välavvägt betänkande som hänvisar till att stödpolitiken även måste uppnå andra mål inom EU, i synnerhet konkurrenskraft, tillväxt och sysselsättning i överensstämmelse med strategin från Lissabon. Därför är det mycket glädjande att ni, herr kommissionär, nämnt och uttalat ert stöd för detta i era inledande kommentarer.
Det är bra att statliga stöd åter har minskat. Det är resultatet av kommissionens stränga politik som går ut på att kontrollera stöden. Dessa stöd innebär ju inte bara en risk för marknadssnedvridningar i sig, utan medlen för varje stöd måste ju också skapas någonstans och kanske även beviljas på bekostnad av något annat.
Men man får inte heller schablonmässigt avvisa dem. Ett stöd måste snarare bedömas utifrån kvalitativa kriterier. Kanske kan marknadssnedvridningar, som möjligtvis är tidsbegränsade, rentav undanröja marknadssnedvridningar på medellång sikt. Herr kommissionär! I samband med detta vill jag påminna om två teman som jag ställde frågor och uttryckte krav om redan för ett år sedan i samma debatt.
Det är så att den konkurrenskraftigaste regionen, som vi ju vill vara, måste kännetecknas av konkurrenskraftiga företag. Det betyder att dessa företag i möjligaste mån skall klara sig utan stöd och att eventuella stöd måste vara inriktade på att stärka företagens konkurrenskraft. Men man får inte bara betrakta det enskilda företaget utan hela den förädlingskedja som företaget är verksamt inom. Det räcker inte att bara lägga tyngdpunkten på ett enda företag om man vill tillämpa kvalitativa kriterier.
En andra punkt gäller det krav som jag ställer på regionalpolitikens område. Redan i dag diskuterar vi vad som skall hända med regionalpolitiken efter 2006. Mycket kommer att förändras för dagens 15 EU-länder, de gamla medlemsstaterna. Så bör det också vara, men i detta sammanhang måste vi verkligen fundera över hur medlemsstaterna skall få till stånd en ny fördelning av regionalstöden. Vi måste diskutera det - i tid. Det kan resultera i att allt förblir vid det gamla eller att vi behöver nya fördelningar. Låt oss inte vänta till slutet med den här diskussionen, utan låt oss börja den nu.

Caudron (GUE/NGL).
Herr talman! I ett snävt konkurrens- och frihandelsperspektiv är varje stöd, vare sig det är statligt, europeiskt eller lokalt, något som inverkar på konkurrensen. För övrigt tror och hävdar jag att detta inflytande på konkurrensen är positivt när det möjliggör regionalpolitiska åtgärder, effektiva allmännyttiga tjänster, minskade klyftor, en bättre social förvaltning, ett långsiktigt perspektiv och mer forskning och utveckling.
Jag ställer mig bakom Philippe Herzogs tillvägagångssätt, och jag vill gratulera honom och stöder honom. Jag bekräftar alltså att de statliga stöden är nödvändiga och motiverade, vilket han också säger. Minst två villkor måste vara uppfyllda: dels att de tydligt uppfyller de fastställda målen, och inget annat, både vad avser belopp och varaktighet och dels att de är genomblickbara, och att resultaten kontrolleras och utvärderas.

Della Vedova (NI).
Herr talman, herr kommissionär! Jag instämmer i vad kommissionär Monti sade i en intervju nyligen, det vill säga att den bestående klyftan mellan tillväxt- och arbetslöshetstakt som ger Europa nackdelar jämfört med Förenta staterna till betydande del beror på att vi fortfarande har mycket mindre konkurrensutsatta ekonomiska strukturer på vår kontinent. Jag anser att en ekonomi som öppnas för konkurrens och konkurrenskraft skulle ge positiva, konkreta sociala återverkningar i Europas länder.
Kommissionären drar slutsatsen att det fordras en än mer kraftfull konkurrenspolitik än i Förenta staterna, och han skall ha ett erkännande för att han har strävat efter detta, trots risken för att göra något fel eller göra andra bedömningar än de rättsliga instanserna har gjort i de fall de har avgjort fallen.
Jag tror att särskilt statsbidragen utgör en mycket viktig utmaning för Europa under de närmaste åren och med den nuvarande lågkonjunkturen. Det finns en frestelse att återställa statsbidragen, liksom att åter ta till protektionism och statlig inblandning i ekonomin: detta är en mycket farlig väg att gå! Fördragen är så klokt skrivna att de sätter upp strikta gränser för statsbidragen, och jag anser att dessa gränser skall bibehållas och slås fast också under omständigheter som gör att regeringarna kräver, vilket de kommer att göra allt mer, att få missbruka systemet och dela ut statsbidrag till höger och vänster.
Det finns andra olösta frågor: de före detta offentliga monopolen, som EDF, Enel, France Télécom, Deutsche Telekom, statsbidrag till radio och television, till företagsrekonstruktioner och, i denna mening, också förtäckta statsbidrag.
Herr talman! Jag avslutar med att meddela att de italienska radikala ledamöterna kommer att rösta för Riis-Jørgensens och Evans ändringsförslag, som ger Herzogs betänkande en bättre balans.

Randzio-Plath (PSE).
Herr talman! Den europeiska konkurrenspolitiken är ett av Europeiska unionens centrala politiska instrument. Därför skulle jag verkligen välkomna om kommissionen sällade sig till Europaparlamentet och lät även detta område omfattas av medbeslutandeförfarandet.
Jag anser det verkligen vara viktigt att vi demokratiserar konkurrenspolitiken och gör den än mer legitim än den är nu. I slutändan motiveras ju Europeiska unionens beslut om inre marknad, marknadsekonomi och konkurrens av att konkurrensen genom sin fördelningsfunktion skall bidra till en rättvis inkomstfördelning och ökad social välfärd. Den skall innebära en styrfunktion över en effektiv fördelning av produktionsfaktorerna. Utbudet skall förbättras till gagn för producenter och konsumenter och konkurrenspolitiken skall genom sin stimulerande funktion slutligen också bidra till att främja tekniska framsteg och maximera BNP.
Vi tycker ju alla att marknadsinflytande och koncentrationsprocesser är skadliga. Dessa grundsatser bör även spela en roll i diskussionen om författningen, revisionen av fördraget. Jag hoppas verkligen att detta också kommer att bli mer påtagligt i tillämpningen och reformeringen av konkurrenslagstiftningen. Sedan måste denna inriktning stå i överensstämmelse med Lissabonprocessen och dess mål.
Därför är årsrapporten säkerligen en framgångsrapport, och det kan också ses som positivt att årsrapporten för första gången behandlar frågor om allmännyttiga tjänster. I motsats till Langen förväntar jag mig av grönboken inte enbart en grundlig analys av hur man handskats med allmännyttiga tjänster utan också ett beslut om en utgångspunkt för framtida bestämmelser. I samband med detta välkomnar jag att man vill placera garantin för offentliga tjänster på samma nivå som principen om fri konkurrens.
Jag hoppas att kommissionen så snart som möjligt kommer med ett förslag till ramförordning eller ramdirektiv som tar hänsyn till de enskilda medlemsstaternas särdrag och traditioner och framför allt fortsättningsvis låter medlemsstaterna få definiera offentliga tjänster.
Herr kommissionär! Ni har med rätta hänvisat till hur viktigt det är att kontrollera karteller och företagssammanslagningar. Jag vill framhäva att de senaste domstolsbesluten säkerligen måste granskas i detalj och att slutsatser måste dras. Men dessa domstolsbeslut ändrar inte det förtroende som Europaparlamentet har för den kompetens kommissionen visat i decennier. Jag vill be er om att ni i samband med koncentrationskontroll ännu mer än tidigare låter arbetstagarnas rättigheter ...
(Talmannen avbröt talaren.)

Patakis (GUE/NGL).
Herr talman! Den förda konkurrenspolitiken har lett till att stora delar av den europeiska industrin har tappat positioner och viktiga andelar på den globala marknaden och - framför allt - till att hundratusentals arbetstagare har drivits ut i arbetslöshet. Genom att främja sammanslagningar, fusioner och uppköp av företag har den gynnat uppkomsten av väldiga monopolistiska grupper som har fått en dominerande ställning på marknaden och ännu större okontrollerad frihet när det gäller fastställandet av priser, vilket har gjort att de kunnat driva bort konkurrenskraftiga, förstklassiga små och medelstora företag från marknaden, med väldiga vågor av avskedanden, en dramatisk uppgång i arbetslösheten och resursslöseri som följd.
Bedömningen att konkurrenspolitiken utgör en förutsättning för att skapa arbetstillfällen visar sig felaktig, eftersom det rakt motsatta händer i praktiken. Det som oroar Europeiska unionen är förseningen i fråga om den slutgiltiga avregleringen av marknaderna för naturgas och elektricitet, liksom av marknaderna för energi, transporter och posttjänster, och den fullständiga avregleringen av marknaderna, fullföljandet av privatiseringarna och förallmänligandet av arbetsformerna på tillfällig bas och tillsvidarebas. Europaparlamentarikerna från Greklands kommunistiska parti (KKE) solidariserar sig med de arbetstagare som gör motstånd och vänder sig mot denna liberala ...
(Talmannen avbröt talaren.)

Bordes (GUE/NGL).
Vi kommer att rösta mot de tre betänkanden som undertecknats av Van den Burg, Lipietz och Herzog, och som kompletterar varandra inom det så kallade konkurrenspolitiska området. Er ekonomi bygger på privat profit och är helt ur stånd att hantera såväl långsiktiga infrastrukturutgifter som alla sociala och mänskliga konsekvenser av en konkurrens som kan visa sig ödesdiger för vårt liv som samhällsvarelser. Därför krävs å ena sidan en offentlig europeisk bank, som kan finansiera infrastrukturprojekt, och å andra sidan ett visst mått av statliga ingripanden för att åstadkomma vad det privata kapitalet inte värdigas göra och förbinda några av de många öppna sår som ert ekonomiska system har åsamkat. Vi är för ett försvarande av allmännyttiga tjänster som befolkningen har nytta av. Vi är mot att staten skall tjäna som krycka åt det privata kapitalet. Vårt nej till dessa betänkanden, som vi betraktar som ett, är ett uttryck för vårt motstånd mot hela det nuvarande ekonomiska systemet, som bara är effektivt när det gäller att maximera en privilegierad minoritets vinster och aldrig när det gäller att på en lämplig nivå tillgodose behoven hos en majoritet av befolkningen.

Karas (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Som siste talare vill jag åter betona att konkurrenspolitiken är det centrala för den inre marknaden och enligt mig ett ytterst viktigt ordningspolitiskt instrument för Europeiska unionen för att stärka Europa i världen och för att uppnå målen från Lissabon. Konkurrenspolitiken skall skydda de europeiska konsumenterna, medföra rättvisa marknadsorienterade priser, bidra till ökat utbud och förbättra dynamiken och innovationskraften för alla marknadsaktörer. Konkurrenspolitiken förbjuder såväl statliga som privata monopol. Den bekämpar marknadssnedvridande åtgärder och är förutsättningen för lika möjligheter för alla företag som vill verka på marknaden.
Vi befinner oss på rätt väg men tyvärr ännu inte framme vid målet. Vi befinner oss på god väg eftersom vi registrerar färre granskade fall och utdömer fler bötesstraff. Vi är inte framme vid målet eftersom det finns en mängd konkurrenssnedvridande hinder och många skillnader i kompetens som möjliggör snedvridning av konkurrensen. Vi är också för långsamma när det gäller att genomföra vissa direktiv.
Vi är inte i mål ännu eftersom verksamheter för den allmänna välfärden, allmännyttiga tjänster, inte har de tydliga undantag och bestämmelser som behövs inom konkurrenslagstiftningen för att förena allmännyttiga tjänster och konkurrenslagstiftningen på ett friktionsfritt sätt. Jag välkomnar också kommissionsförslaget om att generellt klassificera avtal mellan små och medelstora företag som de minimis-regler. Jag appellerar till kandidatländerna att snabbt genomföra konkurrensbestämmelserna så att det inte uppstår snedvridning av konkurrensen mellan olika lokaliseringsorter.

Monti
Herr talman! Jag uppskattar det starka stöd över hela linjen för en kraftfull konkurrenspolitik i Europa som denna kammare ger uttryck för. Det är en enorm uppgift, vilket Purvis betonade. Det är också mycket viktigt att, som Junker gjorde, notera att det finns en grundläggande enighet till fördel för en kraftfull konkurrenspolitik som involverar internationellt samarbete och till nackdel för åternationalisering av europeisk konkurrenspolitik. Jag noterar också viljan att behålla Europeiska unionen som det beslutsfattande organet vid rättslig prövning i domstolarna.

Talmannen.
Tack så mycket, herr kommissionär! Det är vi som skall tacka er för era ansträngningar under de här förhållandena.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00.

Talmannen.
Mina damer och herrar, kära kolleger! Det är med stor glädje jag på parlamentets vägnar välkomnar en delegation från det syriska parlamentet, ledd av Abdoul Kader Kaddoura, talman för det syriska parlamentet, som har tagit plats på åhörarläktaren. Delegationen genomför sitt andra besök vid Europaparlamentet inom ramen för de interparlamentariska förbindelserna.
(Applåder)
Vi välkomnar herr Kaddoura och medlemmarna av den syriska delegationen, och jag vill betona den vikt som vi fäster vid detta besök, det första sedan år 1983.
Syrien är det enda land i Medelhavsområdet som unionen ännu inte har ingått ett associeringsavtal med. Förhandlingarna mellan kommissionen och Syrien har pågått sedan år 1997, och enligt de upplysningar jag har tillgång till var stämningen mycket positiv under det senaste mötet i förra veckan.
Kontakterna mellan det syriska parlamentet och Europaparlamentet kan utgöra en inledning av den parlamentariska dialogen inom ramen för Euromedsamarbetet. Vi hoppas därför att den syriska delegationens besök kommer att bidra till att förbindelserna mellan Europaparlamentet och Syriens parlament intensifieras.
Talman Kaddoura! Jag är övertygad om att de möten som ni och medlemmarna av er delegation har genomfört har givit goda resultat och att de kommer att inleda en ny etapp i fördjupandet av förbindelserna mellan det syriska folket och Europeiska unionen.
(Applåder)

Mann, Thomas (PPE-DE).
Herr talman! Vi förde i går en debatt om Van den Burgs betänkande om inhyrd arbetskraft. Denna debatt varade mellan klockan 22.00 och 23.30 och 28 talare deltog. När jag i morse frågade om det finns någon videoupptagning fick jag till svar att debatter om betänkanden endast spelas in fram till klockan 20.00.
Herr talman! Vi säger att vi vill debattera på lika villkor, men ändå är det alltid en nackdel att få sitt betänkande behandlat efter klockan 20.00. Här garanteras inte öppenhet och insyn. Vi är på plats, tolkarna är på plats, men videotjänsten kan inte medverka eftersom den bantats ned avsevärt. Det här är oacceptabelt!
(Livliga applåder)

Talmannen.
Jag tycker att ert påpekande, som dessutom gjordes i ett protesterande tonfall, måste begrundas ingående. Jag hoppas att ni kommer att få ett positivt svar.
Thors (ELDR).
Herr talman! Parlamentarikerna riskerar för närvarande att bli skållade råttor, eftersom det den senaste halvtimmen bara har funnits varmt vatten i duscharna och på WC. Finns det möjligen något nytt alarm om nya baciller som sprider sig här? Jag ber att kvestorerna utreder detta.

Talmannen.
Jag tackar er för detta påpekande, Thors.

Van den Burg (PSE)
Herr talman! Vi föreslår att i den första meningen återinföra orden ?after consultation of the social partners? från den ursprungliga kommissionstexten.

Talmannen.
Pronk, är ni emot detta?

Pronk (PPE-DE).
Herr talman! Det är möjligt, men vi måste säga ?where appropriate after consultation of the social partners?. Det sade vi tidigare, och det är också mer logiskt, alltså: ?where appropriate after consultation with the social partners?.

Purvis (PPE-DE).
Herr talman! Jag skulle vilja be de drivande krafterna bakom ändringsförslag 31 och 37 att klargöra om dessa syftar till att förbjuda den terapeutiska kloningen av mänskliga embryon.

Ó Neachtain (UEN).
Herr talman! Detta ändringsförslag har ingenting att göra med stamcellsforskning. Det handlar enbart om frågan om mänsklig kloning. Den formulering som jag har använt har tagits från parlamentets egen resolution från september 2000 om mänsklig kloning, där vi begärde ett totalförbud.

Talmannen.
Vi har redan haft en debatt om detta. Jag tycker att avsikterna framgår rätt klart av texten.
(Parlamentet godkände resolutionen.)

Lage (PSE).
Herr talman, ärade ledamöter! Bara en förklaring: Elisa Damião råkade ut för en ganska allvarlig sjukdom. Därför kunde hon inte vara med i denna omröstning eller i utarbetandet av betänkandet. För den portugisiska socialistiska delegationens räkning vill jag tacka kammaren, särskilt utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi, för det stöd som hon har fått, vilket innebar en stark mental stimulans för hennes tillfrisknande.
(Applåder)

van den Burg (PSE)
Herr talman! Jag trodde att Herzog skulle presentera det muntliga ändringsförslaget i sin text. Det skulle då stå: ... ?welcome the bank's commitment to improved transparency and efficiency of its global loans and its response to critical questions regarding these instruments?. Det är den första raden.
Det är De gröna. Jag ber om ursäkt, jag har blandat ihop det med ett annat betänkande.

Herzog (GUE/NGL).
Vi drar tillbaka första delen av ändringsförslaget som innebar att tre ord i den franska ursprungstexten skulle strykas. Vi behåller alltså betänkandets ordalydelse ?financement de l'économie?, ekonomins finansiering.

Isler Béguin (Verts/ALE)
Om det fortfarande var nödvändigt att bevisa att det behövs en stödfond för människor som drabbas av katastrofer, efter de översvämningar som i somras dränkte Centraleuropa och efter jordbävningarna i Turkiet, Grekland och nu senast Italien, då har Prestiges nyligen inträffade förlisning slutgiltigt övertygat oss.
Denna solidaritetsfond är en nödvändig garanti, men det räcker ändå inte. Att ge stöd till offren för liknande katastrofer får inte ske på bekostnad av en djupgående analys av orsakerna till dessa katastrofer, av våra produktionsmetoder och ekonomiska prioriteringar. Tvärtom bör detta få oss att radikalt ifrågasätta hur våra profitinriktade ekonomier fungerar! Små vinster för de Panamaregistrerade skeppsredare som rekryterar personal på Filippinerna och seglar under Gibraltar-flagg! Men samtidigt personliga tragedier och familjetragedier, oskattbara förluster för det europeiska och internationella samfundet, vållade av varje laglös oljetanker som förliser och därmed för åratal framåt förstör de socio-ekonomiska strukturerna längs kusten och ödelägger ekosystemen och den biologiska mångfalden i havet för århundraden framåt! Utöver en solidaritetsfond kräver jag här att det skall inrättas en europeisk bank för förebyggande och återställande miljöåtgärder. Banken skall ha permanent karaktär och förebygga ekologiska skador. Då skulle den senaste Prestige-katastrofen kunna bli ett sista varningsskott för dessa mordattentat på miljön.

Queiró (UEN)
Målet för detta betänkande var att föreslå ett interinstitutionellt avtal om finansieringen av Europeiska unionens solidaritetsfond och de villkor som gäller för fonden. Detta interinstitutionella avtal har föreslagits av kommissionen, Europaparlamentet och rådet, och syftar till att fastställa de tekniska formerna för att mobilisera de nödvändiga intäkterna till denna fond.
Enligt dess bestämmelser fastställs ett skyndsamt förfarande som garanterar den nödvändiga finansiella flexibiliteten och ett snabbt ingripande från fonden redan från budgetåret 2002 och till 2006, det vill säga under tiden för den nuvarande budgetplanen.
Den nyligen inträffade katastrofen med oljefartyget Prestige, som redan drabbat den galiciska kusten och även hotar norra Portugals kust genom den råolja som har släppts ut, är ett av de typiska exemplen på en effektiv och snabb användning av denna solidaritetsfond, vilket naturligtvis gjort att jag reservationslöst har röstat för detta förslag.

van Dam (EDD)
Vid den första behandlingen avslutade jag mitt inlägg med orden: ?Jag sätter mitt hopp till rådets vishet?. Jag kan konstatera att jag inte blev helt besviken. Det interinstitutionella avtal som nu föreligger är avsevärt mer avgränsat än parlamentets förslag.
Jag illustrerar detta med hjälp av tre punkter: räckvidden: denna begränsas med rätta i huvudsak till omfattande naturkatastrofer. Vid andra former av katastrofer bär den ansvarigsskyldige ansvaret. Tröskelvärdena: den höjda tröskeln koncentrerar förordningen till omfattande katastrofer, och erbjuder därigenom en förhoppning om påtaglig hjälp till valda områden. Undantagsmöjligheterna: 7,5-procentsgränsen säkerställer att den övervägande delen av fonden befrämjar det egentliga målet.
Kommissionen har emellertid redan lagt fram ett första förslag till stöd ur denna fond. Jag hoppas att det kommer att visa sig vid behandlingen av dessa stödansökningar att solidaritetsfonden fungerar som komplement till nationella åtgärder, såväl förebyggande som korrigerande. Då skulle vi uppnå en förbättring av den nuvarande situationen på alla fronter, både för de drabbade staterna och för den ömsesidiga solidariteten på längre sikt.
Vi har därför stött det interinstitutionella avtalet, även om det är med reservation.

Vlasto (PPE-DE)
Jag röstade ja till att inrätta en solidaritetsfond inom EU. Denna omröstning ger konkret form åt det lagstiftningsarbete som uträttats sedan kommissionär Barnier lade fram sitt förslag den 18 september. Jag vill för övrigt tacka honom för hans ansträngningar i denna fråga.
När den politiska viljan är stark nog kan EU göra snabba och effektiva framsteg. Jag beklagar bara att vi inte nådde samma resultat efter de fruktansvärda stormarna 1999, då framför allt Frankrike drabbades hårt.
I dag är det bara att glädja sig åt inrättandet av detta nya europeiska solidaritetsinstrument. Dessa 728 miljoner euro kommer att erbjuda ett ytterligare stöd för de familjer som i somras drabbades av naturkatastrofer.
I min region och i flera län i södra Frankrike drabbades cirka 400 kommuner av våldsamma åskväder och kraftigt stigande vattennivåer den 8-9 september i år, vilket krävde 24 människors liv och ledde till mycket omfattande materiella skador.
Mina tankar går i dag till dessa familjer, de folkvalda i dessa kommuner och till alla, civilförsvarsstyrkor och frivilliga, som erbjudit dem hjälp och stöd i denna krissituation. De vet vad solidariteten kostar, och jag hoppas att de kommer att uppskatta dagens gest från EU.

Beysen (ELDR).
Herr talman! Förslaget till en rekommendation av rådet i fråga om förebyggande av tobak motsvarar enbart delvis min ståndpunkt. Europeiska kommissionen går alldeles för långt på vissa områden. Vid sidan av de mångtaliga aspekterna av förebyggande och övervakning syftar också denna rekommendation till att reglera tobaksreklamen. Varför kommer kommissionen med två texter, där man i båda försöker att tygla reklamen? Föresatsen kan väl ändå inte vara att reklam som inte syftar till att lansera tobak faller under denna rekommendation? Det är mycket synd att Europaparlamentet inte tar någon hänsyn till märkesdiversifiering. Det handlar till största delen om specialiserade och ofta mycket små företag som använder ett befintligt varumärke för att introducera nya produkter på marknaden. Men jag kan naturligtvis nöja mig med det faktum att det i slutändan är ett icke bindande medel som skall tjäna som impuls för medlemsstaterna.

Wachtmeister (PPE-DE).
Herr talman! Som helt ny i parlamentet måste jag säga att denna typ av ärenden som Maatens betänkande om förebyggande av rökning och om initiativ för en effektivare bekämpning av rökning och annat tobaksbruk, gör det svårt för den enskilde medborgaren att förstå vårt goda arbete. Denna fråga överlämnar jag med varm hand till barnens föräldrar att avgöra. I detta fall är det formen som är farlig och inte innehållet. Jag anser att det borde vara tvärtom.

Eriksson, Krarup, Herman Schmid, Seppänen och Sjöstedt (GUE/NGL)
 Vi har valt att avstå från att ta ställning till flera delar av betänkandet. Flera av förslagen är sådana att det inte behövs någon gemensam politik på EU-nivå. Förbud mot tobaksautomater, regler för självbetjäning i butiker och gåvor regleras med fördel på nationell nivå. Förbud mot livsmedel som imiterar tobak anser vi vara en onödig reglering.
EU borde istället omedelbart avskaffa det omfattande stöd som unionen utbetalar till odling av tobak.

Lulling (PPE-DE)
 - (DE) Vi kan välkomna olika rekommendationer från kommissionen och parlamentets utskott för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor mot bakgrund av hälsopolitiken. Jag tänker särskilt på informationskampanjer och program för behandling av tobaksberoende. Ändringsförslaget om att införa åtgärder mot ofrivillig passiv rökning på arbetsplatser inomhus, offentliga platser och kollektiva färdmedel ger också rekommendationen ett mervärde. Uppmaningen att befrämja ekonomiskt livsdugliga alternativ för tobaksodlarna och att successivt ersätta subventionerna av råtobak är särskilt välkommen. Vi kan ju inte bara beröva dessa producenter och deras familjer deras dagliga bröd utan att erbjuda dem ett godtagbart alternativ.
Men jag är inte särskilt glad över alla rekommendationer som detta betänkande innehåller. Rekommendationen till medlemsstaterna att höja priserna på konstgjord väg genom höjda skatter på tobaksprodukter tycker jag inte är produktivt i kampen mot tobakskonsumtionen. I Storbritannien kostar ett paket cigaretter både två och tre gånger så mycket som i Luxemburg. Jag har i alla fall aldrig hört att det skulle ha lett till minskat tobaksbruk i öriket jämfört med de andra medlemsstaterna eller än mindre att detta skulle ha löst problemet. De enda som kan glädja sig skulle vara våra finans- och budgetministrar, i synnerhet de som kämpar med ett större budgetunderskott och därför har ett så kallat blått brev att vänta från kommissionen på grund av att man överskridit kriterierna för stabilitetspakten.
(Texten har kortats ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Meijer (GUE/NGL)
Vid det tillfälle då detta förslag placerades på dagordningen var man redan försäkrad om stöd från en överväldigande majoritet. Detta stöd är mycket mer utbrett än vid tidigare förslag som har haft att göra med tobak. Orsaken är kanske att inga juridiska eller ekonomiska invändningar är möjliga. Det handlar inte om lagstiftning utan enbart om ett initiativ som ger uttryck för parlamentets uppfattning. En rekommendation utan förpliktelser för medlemsstaterna, som de kan göra som de vill med. Jag skulle i många fall vilja att parlamentets beslut hade denna status, i synnerhet när det gäller uppdrag för att avreglera ekonomin eller spara in på statliga utgifter. Vid gränsöverskridande problem i fråga om miljö och folkhälsa är det annorlunda. Då är det positivt om vi överallt i Europa lär av varandra och gemensamt genomför de strängaste skyddsmekanismerna. Tyvärr faller förebyggande och bekämpning av rökning enligt EU-fördraget inte under marknaden, utan under folkhälsa, ett område på vilket Europeiska kommissionen endast kan lägga fram en rekommendation till medlemsstaterna. Mina förslag till skydd mot asbest körde tidigare fast på grund av detta. Nu har rådet till och med på förhand meddelat att man inte är intresserad av Europaparlamentets åsikt. Jag stöder förslagen mot smuggling, reklam på biografer och chokladcigaretter, men förväntar mig inga stora resultat.

Patakis (GUE/NGL)
 Vi är emot reklam för tobaksvaror - både direkt och indirekt sådan - och för åtgärder som förhindrar att denna för hälsan skadliga vana sprider sig och ökar, framför allt bland ungdomar.
Vi skulle emellertid än en gång vilja understryka skillnaden mellan antirök- och antitobakskampanj och säga att vi ogillar när kampanjen mot rökning jämställs med kampanjen mot tobaksodling i EU:s länder, vilket till exempel ändringsförslag 17 i betänkandet syftar till.
När man försöker blanda in tobaksodlingen och bestraffa tobaksodlarna med förslag om att avskaffa bidrag, rör man avsiktligt ihop frågor om skydd för konsumenternas hälsa och bevarandet av traditionella monokulturgrödor och utkomsten för tiotusentals odlare i framför allt fattiga regioner i söder, för vilka det inte finns några konkreta alternativa lösningar.
Den typen av förslag är hycklande och tvivelaktiga och gagnar varken konsumentens intressen eller hälsa när EU:s import av tobak uppgår till 70 procent. Ett avskaffande av stödet till gemenskapens tobaksproduktion kommer följaktligen inte att leda till att rökningen minskar, men väl till att importen skjuter i höjden och till att den europeiska marknaden översvämmas av tobak från tredje länder.

Queiró (UEN)
Trots att EG-domstolen upphävde direktivet om reklam för och sponsring till förmån för tobaksvaror av den 14 maj 2001 på grund av överskridande av befogenheter, kan vi konstatera att detta betänkande innehåller en rad rekommendationer av icke bindande karaktär som lägger tonvikten på att minska tobakskonsumtionen genom att medvetandegöra konsumenterna, och man lägger fram ännu en rad förslag för att avråda från tobaksrökning, framför allt hos barn och ungdomar, vilka vi stöder helt.
Genom denna ståndpunkt vill vi också understryka att den oro Europaparlamentet visar för folkhälsan inte får ingripa i de nationella lagstiftarnas behörighet och särskilt inte i de skyddsåtgärder och sökande efter nödvändiga ekonomiska alternativ för alla de som är ekonomiskt beroende av tobaksproduktionen.

Ries (ELDR)
Tobak dödar; klagovisan börjar bli tjatig. Jag skall därför ta mig friheten att reta somliga, och upprepa att tobak dödar hälften av alla rökare.
Detta tal är förmodligen tröttsamt för dem som inte har lust att lyssna. Uppenbarligen avskräcker det dock inte. Siffrorna är knappast uppmuntrande: detta gissel slår varje år ut 500 000 personer i Europa.
I Belgien är 33 procent av ungdomarna mellan 15 och 24 år vanerökare, och 51 procent har provat att röka. Än allvarligare är att en fjärdedel av rökarna smakade sin första cigarett före 15 års ålder. Ungdomarna röker kort sagt mer och mer, och ingen antirökningspolitik är i dag i stånd att dämpa denna infernaliska trend.
Jag välkomnar därför att kammaren har antagit Jules Maatens betänkande, där han tar fasta på WHO:s övergripande åtgärder för att bekämpa tobaksbruk och föreslår rådet åtgärder som gör det möjligt att effektivt förebygga tobaksbruk och förhindra att ungdomarnas beteende betingas av tillgången på tobaksautomater.
Av det skälet motsätter jag mig också kategoriskt försäljning av chokladcigaretter och lakritspipor. Att härma rökarens gest när man är 5 år innebär att man riskerar att prägla in den, eller i alla fall normalisera den. Risken är uppenbar, symbolen katastrofal, och allt detta för en helt försumbar marknad!

Mathieu (EDD)
Kommissionen föreslår att regelverket om tillsatser i djurfoder skall göras mer enhetligt, och vi stöder detta tillvägagångssätt. Men under förevändning av en i första hand teknisk anpassning av ett befintligt regelverk tar man tillfället i akt att införa grundläggande ändringar i tillståndsförfarandet.
När det gäller regelverket om tillsatser stöder vi de förslag som syftar till att förbjuda användning av den antibiotika som fortfarande är tillåten i tillväxtfrämjande syfte samtidigt som en övergångsperiod inrättas, och som syftar till att förenkla tillståndsförfarandet för tillsatser som redan är godkända i livsmedel. Vi stöder också principen att koccidiostatika och ämnen som förebygger histomoniasis skall fortsätta att klassas som tillsatser, detta i väntan på att man hittar andra metoder för att skydda djuren mot dessa sjukdomar. Vi förväntar oss emellertid att kommissionen lägger fram förslag som garanterar att samma krav tillämpas på importerat kött.
När det gäller tillståndsförfarandet kan vi inte stödja kommissionens förslag, som ger Europeiska livsmedelsmyndigheten exklusiv behörighet att handlägga ansökningar, något som tidigare föll under medlemsstaternas kompetensområde. Av detta skäl kan vi inte rösta ja till betänkandet.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jag beslutade mig för att stödja detta betänkande för den klara betydelse som Europeiska kommissionens förslag kommer att få för kvaliteten på de produkter som erbjuds slutkonsumenterna. Detta förslag syftar till att reglera fodertillsatser och klargöra de befintliga bestämmelserna i denna fråga och även tillståndsförfarandena för deras saluföring. Jag anser att det är av största vikt att främja strikta regler för kvaliteten på fodertillsatser för djur som i sin tur är avsedda att konsumeras av människor. Detta måste vara det sätt på vilket vi i framtiden undviker händelser som ?galna kosjukan?, och gör det möjligt att göra ett urval och testning av potentiella effekter och eliminera dem i näringskedjan och i handeln. Det gör också att man kan kontrollera mängden, dels genom att företagen blir skyldiga att bevisa effektiviteten i produkten och att den är ofarlig för folkhälsan, djurens hälsa och för miljön, dels genom att fastställa krav för användning och saluföring av tillsatser.

Korakas (GUE/NGL)
 Det är till att börja med rätt och riktigt att växtbaserade läkemedel skall kontrolleras och att det skall finnas bestämmelser på detta område, där det råder stor anarki och där fältet är fritt för många kvacksalvare som tjänar stora pengar på folkhälsans och konsumenternas bekostnad.
Den fråga som vi har att ta ställning till är emellertid på vilket sätt ett växtbaserat läkemedel skall nå den sjuke/konsumenten. I betänkandet klargörs att dessa läkemedel skall vara tillgängliga utan läkarrecept, vilket innebär att ansvaret för att bedöma preparatets lämplighet vältras över helt och hållet på den sjuke/konsumenten, vars enda information kommer att vara det tillverkande företagets reklam. I själva verket förblir konsumenterna alltså utelämnade åt vilseledande information och det privata kapitalets och de stora industrigruppernas godtycke.
Den andra frågan av intresse är: skall dessa läkemedel säljas endast på apotek och av utbildade farmaceuter, eller skall de finnas på snabbköpens hyllor? Det tycks väga över för alternativ två.
Vi anser att det från den stund dessa preparat betecknas som läkemedel - vilket de måste - enligt lag skall krävas att läkare och farmaceuter övertar ansvaret för utlämningen samt att de skall omfattas av det offentliga sjukförsäkringssystemet.

Queiró (UEN)
Användandet av medicinalörter härrör från svunna tider. Men även om vi erkänner den dominerande roll som den moderna farmakologin spelar så måste vi erkänna att medicinalörterna fortfarande har en roll inom medicinen och att deras terapeutiska potentialer kan utnyttjas.
Vi tycker därför att det är positivt att kommissionen har föreslagit ett inrättande av en oberoende kommitté för växtbaserade läkemedel, som inte är samma som kommittén för humanläkemedel, vilken skall ha till uppgift att reglera kontrollen av alla aspekter avseende växtbaserade mediciner.
Det är dock viktigt att skilja på mediciner, även växtbaserade, och livsmedelsprodukter eller kosmetika, och att garantera lämpliga tidsperioder för att industrin för växtbaserade produkter skall kunna anpassas till de nya bestämmelserna. Därför räknar vi med de nationella myndigheterna, och det var med denna övertygelse vi röstade för detta betänkande.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Jag drömde om Van den Burg i natt. Hon visade sig inte som en jungfru, som när man drömmer om Jungfru Maria, men jag hade läst hennes dokument så länge att jag drömde att hon var gammal. Det hade gått fyrtio år, och alltså var hon i sextioårsåldern. Hon sade: ?Jag har anmält mig hos alla bemanningsföretag för att hitta ett arbete, men i stället för att ge mig jobb säger alla: ?Ditt betänkande tyckte vi inte så värst mycket om! Du får vänta?, och därför har jag inte hittat något arbete under alla dessa fyrtio år.? ?Men varför?? frågade jag. ?Därför att jag i mitt betänkande, som diskuterades i Europaparlamentet för fyrtio år sedan, inte kämpade tillräckligt för att de som anmäler sig hos bemanningsföretagen skulle slussas in på arbetsmarknaden. Så uppmana parlamentet och Van den Burg att även bry sig om denna del av betänkandet i din röstförklaring!?

Darras (PSE)
I överensstämmelse med åtagandet från Lissabon om en europeisk framtid som skall präglas av en kvantitativ och kvalitativ förbättring av sysselsättningen och en ökad social sammanhållning kommer jag endast att stödja detta betänkande om ändringsförslag 42 godkänns. Genom ändringsförslaget slopas den tidsfrist som kommissionen föreslår skall tillämpas för att garantera personal som hyrs ut av bemanningsföretag ett grundläggande skydd.
Jag tycker nämligen att det är grundläggande att den så kallade icke-diskrimineringsprincipen, som innebär att personal som hyrs ut av bemanningsföretag inte skall behandlas sämre än jämförbara arbetstagare i kundföretagen, i fråga om arbets- och anställningsförhållanden, skall tillämpas fullt ut och därmed utan diskriminering!
I korthet måste denna princip garanteras från den första arbetsdagen. Den får inte på några villkor omgärdas av undantag och särbestämmelser. Desto större anledning som denna anställningsform är den av alla atypiska anställningsformer som lättast inbjuder till lagöverträdelser, trots gemenskapens lagstiftning inom området. Den inbjuder också till exploatering av arbetskraft, det vill säga till ett slags ?förtingligande? av arbetstagaren.
I linje med denna grundtanke kommer jag också att rösta för det ändringsförslag som skall se till att medlemsstaterna inte utnyttjar personal från bemanningsföretag som strejkbrytare.

De Keyser (PSE)
Denna omröstning förvanskar helt andan i direktivet om arbete genom bemanningsföretag. Lika lön för lika arbete, javisst, men själva kärnfrågan handlar om referensen. För kommissionen var referensen tydlig. Det var kundföretaget som utgjorde referens. Men i dag skall en anställd vid ett bemanningsföretag bedömas enligt den löneskala som gäller inom bemanningsföretaget. Det är en subtil men avgörande glidning. Härigenom legitimeras de fakto en arbetsmarknad uppdelad i första och andra klass. Man inrättar rentav veritabla slavmarknader där priserna dumpas.
De som gläder sig åt denna omröstning ser inte längre än näsan räcker. Att upprätta en lönebarriär mellan anställda i bemanningsföretag och arbetstagarna i kundföretagen är rena dödsstöten för den sociala sammanhållningen. Och detta är bemanningsarbetets själva akilleshäl. Arbetslivsintegrering kan inte införas genom dekret. Bemanningsföretagens personal drabbas oftare än andra arbetstagare av olyckor i arbetet och blir oftare utsatta för trakasserier. De betalar ett mycket högt pris för sin ställning. Den sociala verkligheten är obönhörlig. Får de sämre lön än andra arbetstagare som utför samma arbete inom ett företag, kommer de att förlora alla möjligheter att integreras i företaget. Är arbetskraft från bemanningsföretag som andra arbetstagare? Nej! Och detta dödfödda direktiv kommer förvisso inte att kunna skapa rättvisa för dem.

Meijer (GUE/NGL)
Vid omröstningen handlar det för mig i första hand om att skydda den nederländska lagstiftningen från 1999, i vilken man försöker att i högre grad likställa inhyrning av personal från bemanningsföretag med normal anställning och skydda den mot missbruk. Utan en sådan lagstiftning kan företagare missbruka rätten till inhyrning av personal för att beröva grupper av arbetstagare deras existenstrygghet, ge lägre lön, erbjuda mindre beslutanderätt, låta dem arbeta under sämre förhållanden, möjliggöra för tidigt avsked eller bryta andras strejker. Man försöker att göra människor varaktigt beroende genom att förhindra att de går vidare till ett fast arbete hos det företag som har hyrt in dem. Inhyrning av personal är enbart tillåtet om det är ett frivilligt val från de berördas sida, om de är i det privata bemanningsföretagets tjänst och har en arbetstagares alla normala rättigheter. De två största grupperna har slutit en kompromiss som hindrar mer långtgående skyddsåtgärder, som min grupp har föreslagit. Trots detta försöker de nederländska arbetsgivarna att övertala sina kolleger i andra medlemsstater och högersidan i det här parlamentet att avvisa till och med detta minimala skydd och att åstadkomma förkastande eller ytterligare förmildrande av bestämmelserna. De vill med detta uppnå lägre kostnader och en ökning av inhyrning av personal. Jag kan inte annat än rösta för en avvisning av deras önskemål.

Montfort (NI)
Genom detta direktiv försöker kommissionen reglera arbetsvillkoren för arbetskraft från bemanningsföretag i medlemsstaterna. Genom att välja denna bindande åtgärd kommer medlemsstaterna att påtvingas ett regelverk som inte nödvändigtvis är anpassat till deras nationella förhållanden och som följaktligen riskerar att straffbelägga denna anställningsform när avsikten var att gynna den.
Att uppmuntra arbete genom bemanningsföretag är utan tvekan helt och hållet lovvärt, då det erbjuder företagen flexibilitet och bidrar till att integrera eller återanpassa vissa grupper av arbetstagare i arbetslivet, men detta får på inga villkor ske till varje pris. Det verkar dock som om detta förslag till direktiv inte är tillräckligt väl underbyggt.
För övrigt faller detta område under medlemsstaternas suveränitet, och de är utan tvekan bäst lämpade att bedöma situationen på den egna arbetsmarknaden.
Därför kan jag inte rösta för en text som långt ifrån att uppnå de utsatta målen i stället motverkar dem.

Moraes (PSE)
Delegationen från labourpartiet i Förenade kungariket erkänner den allvarliga oron hos landets regering över detta direktiv. Det är viktigt att uppnå en balans mellan att skydda arbetstagare från bemanningsföretag och att undvika bördor som skulle kunna få företag att sluta anlita dem, i synnerhet för kortsiktiga uppdrag.
Bemanningsföretag utgör ett viktigt bidrag på sysselsättningsmarknaden i Förenade kungariket och bör inte straffas. Ökade administrativa bördor skulle kunna leda till ökade kostnader, vilket skulle kunna läggas över på användarorganisationer eller leda till nedstängning av verksamheten och förluster av arbetstillfällen.
EPLP har alltså röstat emot ändringsförslag 42, där man kräver att undantaget på 6 veckor i kommissionens ursprungliga förslag skall utgå. Det känns viktigt att åtminstone ett undantag på 6 veckor finns kvar i förslaget.
EPLP röstade för ändringsförslag 73 för att stödja omfattande och effektiva konsekvensbedömningar. Detta hjälper små och medelstora företag.
EPLP lade fram och stödde ändringsförslag 71, där vi kräver en extra övergångsperiod för Förenade kungariket. Det är därför nödvändigt att lägga till en period på 3 år, vilket innebär sammanlagt 5 år, för genomförandet av detta direktiv i Förenade kungariket och Irland.
EPLP har stött detta betänkande vid första behandlingen, men med de starka reservationer som angivits här.

Queiró (UEN)
De främsta motiven för att använda korttidsanställda arbetstagare och bemanningsföretag är för att kunna möta tillfälliga variationer i efterfrågan. Det är därför den statistiska informationen visar oss att anställningar i användande företag vanligtvis är mycket korta (mellan en och sex månader). I det konkreta fallet Portugal finns det en särskild lagstiftning för denna typ av arbete, vilken garanterar de grundläggande rättigheterna för arbetstagarna, samtidigt som de respekterar de särskilda villkor som avgör när man får använda tillfälliga arbeten.
Även om kommissionen anser att dess förslag är ganska flexibelt, överskrider i själva verket försöket att i detta betänkande införa en reglering av flera grundläggande villkor för tillfälligt arbete, enligt min åsikt, gemenskapens befogenheter och har ingen tidigare motsvarighet i den europeiska lagstiftningen, och därmed kränks subsidiaritetsprincipen.
Detta är sammanfattningsvis de skäl som gör att jag röstar mot betänkandet.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jag röstade emot detta betänkande då jag anser att kommissionens ursprungstext, genom flera ändringsförslag, i slutändan blev en ram som tydligt motverkar sitt eget syfte i förhållande till de intressen den syftar till att skydda. Såsom föredraganden erkänner så har hittills inte de olika parterna på arbetsmarknaden uppnått något avtal om vissa aspekter. Dessutom får ett jämställande av de faktorer som kännetecknar det rättsliga förhållandet mellan tillfälligt arbete med tillsvidareanställningar till resultat att de förra inom kort inte längre kommer att vara genomförbara för företagen och därför i lägre grad en öppen dörr med möjligheter för många arbetstagare. Det får aldrig bli så, eller komma i fråga, vilket jag vill betona, att man inte tillämpar samma bestämmelser om säkerhet, hälsa och sociala rättigheter för de tillfälliga arbetstagarna som för andra arbetstagare - ett skydd som för övrigt redan finns via olika laginstrument. Det hade varit bättre om man hade tagit fram statistiska uppgifter om i hur hög grad tillfälligt arbete används i Europa (vilket Europeiska rådet vid upprepade tillfällen har sett som ännu ett instrument för att bekämpa arbetslösheten) och föreslagit att en begränsad användning infördes, inte för att bekämpa det tillfälliga arbetet, men däremot de oacceptabla missbruket.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
Vi har röstat mot detta förslag till gemensam resolution, eftersom det bakom sina högtravande och självförhärligande formuleringar framför allt försöker befria den ryska regimen från ansvar för det smutsiga krig den bedriver i Tjetjenien.
Vi fördömer terrorism i alla dess former, men det är chockerande att det gemensamma resolutionsförslaget endast innehåller ett ?beslutsamt fördömande? av terroristattentaten i Moskva, och inte av den statsterrorism som den ryska armén utövar mot civilbefolkningen i Tjetjenien.
Vad beträffar händelseförloppet i samband med att de tjetjenska terroristerna oskadliggjordes i Moskva, så visar det inte bara terrorismens skändlighet, utan även den ryska regimens totala förakt för sina egna medborgare.
Vi är positiva till att knyta närmare förbindelser mellan folken inom Europeiska unionen och folken i Ryssland, men är mot det samförstånd som förenar deras ledare, där de ena förbereder sig för krig mot Irak och de andra bedriver krig mot tjetjenerna.

Krivine och Vachetta (GUE/NGL)
Vem kan ärligt vara nöjd med resultaten av toppmötet mellan Europeiska unionen och Ryssland? Säkert liberaliseringsivrarna, som i detta land bara ser ytterligare ett område för marknaden, för konkurrens och privatiseringar, särskilt på energi-, forsknings- och transportområdet. Och säkert Putin, som med stöd av den amerikanska hållningen efter den 11 september kränker yttrandefriheten och förstärker polisens och arméns grepp om alla folk inom den ryska federationen, framför allt det tjetjenska folket.
Vi kan inte känna igen oss i dessa resultat. Tvärtom sällar vi oss beslutsamt till de befolkningar som drabbats av den ohämmade kapitalismen och kämpar vid deras sida för att upprätthålla allmännyttiga och sociala tjänster, för att försvara rätten till arbete och pension. Med än större kraft stöder vi det tjetjenska folkets rätt till självbestämmande. Vi fördömer den ryska militära aggressionen och EU:s och Danmarks skenheliga attityd. Danmark, som på rysk anmodan häktade Achmed Zakajev, företrädare för Tjetjeniens president Maschadov. Avslutningsvis kan vi inte anta Europaparlamentets gemensamma resolution som tillåter och legitimerar de militära operationerna i Tjetjenien.

Queiró (UEN)
Som alla kompromisstexter innehåller detta förslag till gemensam resolution skäl och slutsatser som är mycket positiva (de som tar upp Kaliningradavtalet till exempel) samt en otydlig och svag text som tar avstånd från terroristdåden i Ryssland och särskilt den senaste attacken mot teatern i Moskva från de tjetjenska extremisterna.
I bekämpandet av terrorismen menar vi att kampen måste vara konstant och utan misstag; vad det handlar om är fega och anonyma former av hot mot försvarslösa medborgares liv och hälsa som inte tillåter någon typ av rättfärdigande eller ett mindre fast stöd till de myndigheter som bekämpar detta fenomen.
Det är detta, och bara detta skäl som fick mig att rösta mot resolutionsförslaget.

Krivine och Vachetta (GUE/NGL)
Vi skulle ha kunnat rösta ja till denna gemensamma resolution, eftersom den upprepar ett antal välmotiverade påpekanden om Musharrafs militärregim i Pakistan. Fördömandena går dock inte tillräckligt långt.
I punkt 2 legitimeras regimen som en följd av genomförandet av det senaste valet i oktober 2002. Detta val var dock inte demokratiskt. Valet genomfördes som ett affärsjippo. De rika kunde köpa de fattigas röster utan att valkommittén kunde förhindra detta. Militärer av alla grader utövade påtryckningar på de lokala myndigheterna för att hjälpa fram sina favoritkandidater. Vid detta val gällde det att förmå politikerna att följa instruktionerna och rekommendationerna från militären, imperialismens ?nya? allierade i regionen. Alla beslut dikterades av ekonomiska överväganden: att fullfölja privatiseringarna och avregleringarna, att bryta upp kollektivavtalen och åstadkomma massarbetslöshet.
Enligt institutet för planering av en hållbar utveckling i Islamabad har 6,8 miljoner pakistanier hamnat under fattigdomströskeln under de tre senaste åren av Musharraf-regimens styre. IMF och Världsbanken är regimens verkliga uppdragsgivare. Om detta nämns inget i resolutionen, och fördömandet av Musharraf-regimen går inte tillräckligt långt. Vi har därför lagt ned vår röst.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Den här gången var det Fatuzzo som besökte mig i drömmen och sade: ?Men tycker du inte att det äntligen är dags att du, i ett så viktigt forum som Europaparlamentet, öppet deklarerar att man måste utveckla forskningen för att förlänga medborgarnas liv och bekämpa största möjliga antal sjukdomar?? ?Det gör man redan?, svarade jag. ?Nej, jag är verkligen rädd för att det finns grupper av människor som på något sätt är emot att alla sjukdomar skall kunna botas. Kanske något läkemedelsföretag, kanske något sjukhus. En del säger att det är en synd att tänka illa om människor, men oftast stämmer det. Jag skulle verkligen vilja insistera på att man skall göra allt som går att göra, och det är bara Europeiska unionen som kan göra det, för den forskning som syftar till att förlänga allas våra liv och se till att de blir sunda, hälsosamma och sjukdomsfria liv.?

Schierhuber (PPE-DE).
Herr talman! Jag röstade mot Damiãos betänkande eftersom ändringsförslag 23 inte antogs. Jag är för att man bibehåller anståndet för genetiskt modifierade livsmedel men inte alls emot forskning och bioteknologi i allmänhet.

Alyssandrakis (GUE/NGL)
De senaste årens framsteg har visat att biotekniken kan ge ett stort bidrag när det gäller att uppnå en djupare förståelse för livet, att bekämpa sjukdomar och att utveckla läkemedel. Samtidigt är den förknippad med risker, som framför allt står i samband med ?lekar? med det genetiska materialet, förändringar av den genetiska koden, kloning, framställning av genetiskt modifierade organismer, men även med skyddandet av äganderätten till levande organismer med patentbrev och användningen av den genetiska koden för registreringssyften.
Det som sysselsätter såväl kommissionen som Europaparlamentet är inte att utveckla biotekniken till samhällets fromma utan att komma underfund med hur de europeiska monopolen skall komma i kapp de amerikanska - något som givetvis inte förvånar oss. Främjandet av livsmedel som innehåller genetiskt modifierade organismer är medelpunkten i denna strävan, och det är här fråga om en gatustrid med amerikanerna. Man oroas inte det minsta av de risker som är förknippade med de kraftiga rubbningar av livets utvecklingsprocess som de konstgjorda mutationerna innebär eller av det faktum att det är omöjligt att förutse dessa organismers påverkan på vår planets ytterst känsliga ekosystem. Man vältrar över ansvaret för att skydda sig på konsumenterna själva (t.ex. på de svältande människorna i Afrika).
Av dessa skäl har parlamentsledamöterna från Greklands kommunistiska parti (KKE) röstat emot betänkandet.

Arvidsson, Cederschiöld, Grönfeldt Bergman, Stenmarck och Wachtmeister (PPE-DE)
 Vi svenska moderater välkomnar den positiva inställning som Europaparlamentet och kommissionen intar till biovetenskap och bioteknik i detta betänkande. Vi vill emellertid framhålla att mångfalden och idérikedomen är den bästa drivkraften för en framgångsrik forskning. Denna princip får inte gå förlorad genom EU-samordning.
Forskningspolitiken inom EU skall bygga på subsidiaritetsprincipen. Forskningssamarbete medlemsländerna emellan är bra, men EU får inte bli styrande. Utöver EU:s egna forskningsprogram saknar EU behörighet på forskningsområdet, och så bör det förbli. Vi har därför röstat emot förslaget om ett särskilt generaldirektorat med huvudansvar att samordna strategin för bioteknik.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
Vi är för en utveckling av humanvetenskapen, biotekniken och i ett större perspektiv, vetenskapen i allmänhet. Det är denna utveckling som kan lägga den materiella grunden för mänsklighetens utveckling och den intellektuella grunden för människans frigörelse från alla former av fördomar, först och främst den upplysningsfientlighet som religionerna rymmer liksom olika reaktionära ideologier, vissa av dem mycket gångbara för närvarande, och som med jämna mellanrum tränger upp till ytan i detta samhälle där människorna inte styr sitt öde, utan hålls nere av en samhällsmodell som är orättvis, skadlig och absurd.
Vi säger i gengäld nej till de många direkta och indirekta eftergifterna åt de privata företagen. Dessa företag bekymrar sig knappast om vad i vetenskapens utveckling som tjänar mänskligheten, men väl om vad som kan saluföras till en penningstark kundkrets och generera vinst.
Vi säger likaså nej till alla krav på offentlig finansiering i det privata kapitalets intresse, även när detta intresse gömmer sig bakom forskningens behov.
Följaktligen har vi avstått från att rösta om detta betänkande.

Doyle (PPE-DE)
Jag röstade emot ändringsförslagen 31 och 37 eftersom formuleringen kan tolkas som att den också omfattar ett förbud mot terapeutisk kloning, som jag stöder under tillbörliga etiska omständigheter. Jag stöder inte kloning av människor.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Dokumentet handlar om Europeiska investeringsbankens årsredovisning för 2001. Jag röstade för eftersom jag tycker att bankens engagemang, särskilt när det gäller stödet till finansiering av infrastruktur i framför allt kandidatländerna, är mycket viktigt - det vill jag betona. Just därför vill jag understryka hur viktig korridor 5, som förbinder Syditalienska Apulien med Tirana, Skopje, Sofia, Plovdiv och Burgas, är. Framför allt anser jag att Europeiska investeringsbankens finansiering av investeringar för att stödja byggandet av väg- och järnvägssträckan mellan Skopje och Sofia skall öka. Denna sträcka finns inte alls i dag, vilket hindrar ett snabbt genomförande av korridor 5, som är så viktig för arbetet på hela Balkan.

Ducarme (ELDR)
Parlamentet betonar med rätta EIB:s inflytande för de små och medelstora företagens tillväxt och för sysselsättningen, framför allt genom riskkapitaltransaktioner. Detta inflytande måste förstärkas genom förfarandena för små och medelstora företags tillgång till riskkapital.
I synnerhet är uppmaningen till EIB om att anta och tillämpa den definition på små och medelstora företag som kommissionen har fastställt avgörande för att de minsta småföretagen skall få tillgång till riskkapital.
I detta sammanhang kan de ökade investeringarna på bostadsområdet innebära ett uppsving för den så viktiga byggnadssektorn.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Van den Burgs betänkande om tillsynsregler i Europeiska unionen berör särskilt de äldre och pensionärerna, som ger sina pengar både till staten för att den skall ge dem pension via de obligatoriska socialförsäkringarna och till privata fonder med aktier, obligationer och investeringar. Ibland fungerar varken det ena eller det andra. För att lösa detta problem återstår inget annat än det jag såg för min inre syn nyss när jag slöt ögonen, nämligen att sätta i gång och bygga hus av tegel. Enligt min och Pensionärspartiets åsikt är detta den bästa investeringen för framtiden, oavsett var i världen det sker.

Ducarme (ELDR)
Införandet av tillsynsregler i Europeiska unionen kan skydda sparandet och återskapa förtroendet för finansiella placeringar i värdepapper.
Globaliseringen av risker bör dessutom stimulera de europeiska myndigheterna till att utveckla tillsynsregler på internationell nivå. I detta sammanhang är det ett steg i rätt riktning att parlamentet uppmanar kommissionen och de europeiska tillsynskommittéerna att tillsammans med Förenta staternas centralbankssystem och Security and Exchange Commission [Förenta staternas offentliga börstillsyn] organisera ett transatlantiskt finansiellt forum. Andra och mer omfattande initiativ skall dock inte uteslutas.

Figueiredo (GUE/NGL)
Detta betänkande utgår ifrån vissa bevis och ett viktigt misstag. Bevisen är de vi har fått via massmedier: den oroande och exempellösa instabiliteten på de finansiella marknaderna på global nivå och deras negativa effekter i den så kallade realekonomin, med finanskriser som blivit ekonomiska kriser då man i hög grad försöker göra ekonomin till en finansieringsmarknad, till vilket den successiva integreringen av pensionssystem i privata lönsamhetsprojekt och i ökande volymer av pensionsfonder i hög grad bidrar.
Det är ett misstag att tro att man genom en integrering av EU:s finansmarknader och fastställandet av övervakningsbestämmelser med en minimal försiktighet, baserade på nya överstatliga organ och i en förstärkning av kommissionens befogenheter, löser finansmarknadernas ombytlighet när den centrala frågan är den ?lättfärdiga? rörligheten av kapital på internationell nivå och dess användning till spekulation och parasiterande, med enorma finansiella volymer koncentrerade i pensionsfonder och arbitragefonder, vilka ofta är placerade i skatteparadis och använder sig av spekulationfrämjande instrument, som derivat.
Dessutom kan en fragmentering av de finansiella marknaderna vara en positiv faktor för att kringgå farorna med denna finansiella globalisering och upprätthålla mer konkret placerade övervakningssystem och mer flexibla marknader som är anpassningsbara till de lokala särdragen.

Lulling (PPE-DE)
Uppmaningen till de nationella myndigheterna att samarbeta bättre i kampen mot så kallad ren brottslighet tas emot med öppna armar. Men om man vill ge exempel på denna ?white collar?-kriminalitet får man se upp så att man inte nämner skatteflykt i samma andetag som penningtvätt, marknadsmissbruk och finansiering av terroristgrupper. Vi är alla ense om att vi måste stoppa skatteflykt. Alla skall fullgöra sin skyldighet att betala skatt. Men det är inget skäl att blanda ihop skatteflykt med skattebedrägeri! Det är två skilda saker. Därför hade jag lagt in ett ändringsförslag om detta i utskottet för ekonomi och valutafrågor som tyvärr inte antogs. Samma ändringsförslag lades fram i plenum för PPE-DE-gruppen. 
Nämnda ändringsförslag tar också bort hänvisningen till den praxis som går ut på att svartlista länder som ännu inte nått upp till diverse internationella standarder i kampen mot ?white collar?-kriminalitet. Metoden ?name and shame? lockar vid en första anblick. Men om man har kampen mot denna form av brottslighet som enda mål för ögonen betyder det i praktiken att man fortsätter att tillämpa den starkes rätt i de internationella relationerna. Man bör fundera en gång till om man inte borde föra upp USA på en sådan lista.
(Texten har kortats ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Meijer (GUE/NGL)
EU:s politik är inriktad på mer utrymme för cheferna vid stora internationella företag. De betraktas som magiker som kan garantera välfärd och åstadkomma ekonomisk tillväxt. Under tiden för de kraftigt stigande börsvärdena unnade man till och med dessa magiker att sko sig enormt på optionssystemen. De gynnas dessutom av att de får viktiga myndighetsuppgifter på områdena för post, energi och kollektivtrafik i händerna. Sedan dess har vi fått se i Amerika vad dessa magiker är i stånd till. De framgångar som har tillskrivits dem och de optioner som har anförtrotts dem vilar i några fall på förfalskningar. I Amerika vidtar man nu åtgärder för att öka kontrollen. Inte så mycket för att begränsa de stora företagens allsmäktighet, utan mer för att återställa förtroendet hos investerare och konsumenter. Nu föreslås ett liknande initiativ också för EU. Jag stöder det, men framför allt i brist på något bättre. Utan att förändra det sätt på vilket ekonomin är organiserad kommer man inte att kunna lösa problemen ens genom att anställa en mängd kontrollanter. På det sättet slösar vi gemenskapsmedel på byråkrati. Förslaget om att upprätta en gemensam databank, som samlar de viktigaste företagsekonomiska uppgifterna från europeiska finansiella institut och gör dem tillgängliga för allmänheten, är däremot något positivt.

Patakis (GUE/NGL)
Det nya slags kris som det finansiella systemet genomgår är en följd av det kapitalistiska systemets djupa ekonomiska kris och av konflikten mellan intressen, av den allt hårdare konkurrensen mellan monopolen.
De på varandra följande skandalerna i stora monopolföretag och börsnoterade bolag i Förenta staterna och Europa har ökat misstron mot det finansiella systemet, eftersom de har uppenbarat den tygellöshet som kännetecknar detta och avslöjat det kontinuerliga bedrägeriet mot marknaden, mot småplacerarna och spararna, mot pensionsfonderna och försäkringsbolagen, som syftar till att öka exploateringen på andra sätt och suga ut de breda folklagren.
Emellertid har inte en enda konkret kontrollåtgärd vidtagits. För att nu inte tala om att det visar sig att de ansvariga kontrollmekanismerna i stället för att kontrollera har undanhållit uppgifter och i själva verket fungerat som rådgivare i bedrägerierna. ?Kreativ? och ?konstruktiv? bokföring har till och med börjat tillämpas i de nationella räkenskaperna som ett sätt att lura medborgarna.
De så kallade kontroller som ändå har föreslagits eller genomförts fram till i dag har varit avsedda att dämpa de berättigade protesterna bland folket, fast det vidtas inga förebyggande åtgärder eller åtgärder för att ersätta offren för den monopolistiska tygellösheten, som går ut över arbetstagare och små och medelstora företag, eftersom något sådant skulle äventyra själva det socioekonomiska system som bygger på exploateringsprincipen.
I det att vi påvisar den ekonomiska krisens politiska dimensioner kämpar vi tillsammans med arbetstagarna för att omkullkasta detta ruttna system.

Ducarme (ELDR)
Det upprepade och resultatlösa aviserandet av konkreta resultat vad gäller avregleringen av gas- och elmarknaderna undergräver allvarligt EU:s trovärdighet gentemot medborgarna. Man bör sätta ordentlig fart på dessa avregleringar, så att hushållen märker av dem.
Med tanke på EU:s ineffektiva åtgärder gentemot Sydkorea när det gäller illojal konkurrens på marknaden för fartyg, brådskar det att tillämpa WTO:s tvistlösningsförfarande, dels för den berörda sektorn, men även för att bereda väg för en framväxande konkurrenspolitik med en internationell dimension.

Figueiredo (GUE/NGL)
Vi röstade mot betänkandet av följande skäl:
Man lägger tonvikten vid en ökning av avregleringstakten för energimarknaderna, transporter och posttjänster och beklagar de bristande framstegen i avregleringarna av gas och el, vilket vi förkastar.
Vi förkastar ståndpunkten angående offentliga företags förvärv av privata företag inom elbranschen i avreglerade och ännu inte avreglerade sektorer, vilket man vill ifrågasätta.
Vi är emot den linje man förespråkar angående minskade statliga stöd och den felaktiga inriktningen med statsfinansiering av privata företag för allmänna tjänster.
Man tar inte hänsyn till konsekvenserna av sammanslagningar på ett socialt plan, framför allt när det gäller sysselsättningen, eller missbruk av dominerande ställning, och nedvärderar därmed arbetstagarnas deltagande i sammanslagningsbesluten.
Vi är emot det stöd man uttalar för medbeslutande inom konkurrenspolitiken.

Krivine och Vachetta (GUE/NGL)
Vi kan självklart inte anta betänkandet av Alain Lipietz, som uttrycker sin ?djupa besvikelse över avsaknaden av framsteg när det gäller verklig avreglering av de europeiska gas- och elmarknaderna?. Vi uppmanar tvärtom medborgarna att gemensamt motarbeta ett sådant projekt. I likhet med en majoritet av dem, är vi ?inte särskilt medvetna? om den EU-styrda konkurrenspolitikens fördelar, eftersom denna yttrar sig i omstruktureringar och avskedanden och i fördelar som uppnås på bekostnad av sociala behov.
I stället för en sådan politik, som är minst lika dum som stabilitetspakten, är vi för strukturpolitiska åtgärder som planeras på EU-nivå, exempelvis inom transport- och energiområdet. Men i allmänhet syftar kommissionens inriktning till att slutgiltigt omöjliggöra sådana politiska åtgärder, bland annat genom att minska det statliga stödet, som systematiskt betraktas som något skadligt. I motsats till föredraganden ställer vi oss inte bakom ?kommissionens fortsatta engagemang för att ytterligare minska statsstöden?. Vi kommer därför att rösta mot denna text, som uttrycker ett förbehållslöst anammande av den nyliberala ideologin.

Marques (PPE-DE)
Jag gratulerar Lipietz till det utmärkta betänkandet om rapporten från kommissionen: XXXI:a rapporten om konkurrenspolitiken 2001, vilket jag stöder helt och hållet, särskilt när det gäller att garantera en permanent och sträng kontroll för att undvika allvarliga konkurrenssnedvridningar och behovet att skapa en ny rättsinstans, en specialdomstol för konkurrenspolitik och statsstöd, för att snabbt och effektivt kunna behandla fall inom dessa områden.
Jag vill dock framhålla att även om jag i allmänhet instämmer i föredragandens ståndpunkt om att stödja kommissionens arbete för att minska statsstöden i gemenskapen, finns det fortfarande europeiska regioner, framför allt de yttersta randområdena, där statsstöden utgör livsavgörande åtgärder för att stödja deras ekonomiska och sociala utveckling. Detta erkändes uttryckligen i artikel 299.2 i Amsterdamfördraget. I dessa specifika fall bör vi fortfarande ha en viss flexibilitet för att tillåta och bevilja stöden som på ett motiverat och faktiskt sätt kan bidra till att utveckla dessa särskilda områden och ekonomier.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jag beslutade mig för att stödja detta betänkande som innehåller en bedömning av konkurrenspolitiken 2001 som har presenterats av kommissionen, eftersom jag tycker att man gör det på ett övervägt sätt och med en konstruktiv kritik. Såsom föredraganden hävdar måste vi erkänna att kommissionen har följt upp sitt mål på ett framgångsrikt sätt och på ett beslutsamt sätt har tillämpat de till buds stående instrumenten, och man har således väl försvarat konsumenterna och deras intressen. Till en liknande slutsats bidrar på ett objektivt sätt det bevisade faktum att antalet kontrollerade fall har minskat, och att det samtidigt har skett en explosion när det gäller antalet tillämpade böter. Det är faktiskt nödvändigt, genom de tekniska framstegens otroliga takt, den ökande globaliseringen, och en europeisk ekonomi som kännetecknas av allt fler sammanslagningar, att ha en sträng konkurrenspolitik och en omsorgsfull kontroll från kommissionens sida. Denna politik är viktig för att främja ett förtroendefullt klimat och för att seriöst skydda de ekonomiska operatörerna, samt förhindra en praxis med överenskommelser mellan företag, missbruk av dominerande ställning och andra snedvridningar av konkurrensen. Jag välkomnar också speciellt föredragandens förslag att helt prioritera den övergripande politiken för att stödja de anpassningar industrin måste göra enligt åtagandena i Kyoto. Genom detta kommer vi att nå en framtida europeisk ekonomi som skall bli allt ?mer dynamisk och konkurrenskraftig?, men ekologisk balanserad.

Berthu (NI)
De senaste åren har kommissionen i en tämligen blind nit fullföljt sitt uppdrag att jaga statsstöd, och tyckt sig se förhatliga stöd överallt.
För första gången försökte rådet nyligen att dämpa kommissionen, med hänvisning till artikel 88.3 som ger rådet möjlighet att genom enhälligt beslut och under exceptionella omständigheter undanta vissa stöd från alla former av lagföring. Det är för övrigt att beklaga att man inte hade detta mod tidigare, exempelvis när kommissionen fördömde användningen av statligt stöd i den franska textilindustrin.
Domstolen gav också en inbromsningssignal genom Ferring-domen av den 22 november 2001, som undantog statligt stöd i de fall då detta endast kompenserar merkostnaden för en skyldighet att tillhandahålla allmännyttiga tjänster. Vi hoppas att denna rättspraxis kommer att befästas.
Vi anser att motsvarande avdelning i fördraget (artikel 87-89) nu borde uppdateras för att förbättra definitionen av tillåtliga statsstöd, exempelvis i fråga om sysselsättning, miljö och kompensation för skyldighet att tillhandahålla allmännyttiga tjänster. Dessutom bör kommissionen inte ges exklusiva och oinskränkta befogenheter. De nationella demokratierna bör trots allt också ha ett ord med i laget.

Krivine och Vachetta (GUE/NGL)
Philippe Herzog föreslår i sitt betänkande några smärre ändringar av resultattavlan för statligt stöd och uttrycker några fromma förhoppningar. Vi instämmer i hans beklagande av det stagnerande stödet till forskning och utveckling, och vi är i likhet med honom för undantagsbehandling. Men detta betänkande förtjänar hård kritik i sakfrågan. Avsaknaden av varje form av utvärderingsförfarande behandlas som en av många frågor. Ändå är detta själva kärnfrågan. I stället för att parlamentet skall uppmanas att rösta om en resultattavla, skulle demokratin kräva att Europaparlamentet hade möjlighet att ta ställning till verkliga utvärderingar. Att denna aspekt bara nämns i förbifarten beror på att föredraganden på förhand har tömt den på all betydelse och svurit sin trohet mot den nyliberala dogmen. Betänkandet avslutar diskussionen innan den ens har påbörjats genom att förklara sitt stöd för ?målen att minska stöd som beviljas av stater eller via statliga anslag, oavsett i vilken form det ges, och som snedvrider eller hotar att snedvrida konkurrensen?. Betänkandet faller därför under kategorin detaljarrangemang inom ramen för den rena konkurrensens logik. Därför har vi också röstat mot betänkandet.

Marques (PPE-DE)
Jag gratulerar Philippe Herzog till det utmärkta betänkande han utformat om kommissionens resultattavla för statligt stöd för 2001, uppdatering våren 2002, vilket jag stöder helt.
Inom ramen för konkurrenspolitiken har den halvårsvisa publiceringen av resultattavlan för statligt stöd sedan 2001 inneburit ett viktigt instrument för öppenheten och debatten.
Jag delar dock uppfattningen att uppgifterna i denna resultattavla ännu inte är tillräckliga och adekvata för att kunna jämföra de olika medlemsstaternas beteende och de verkliga vinsterna från de statliga stöden.
Det är önskvärt att detta sker på kort sikt, eftersom det bara på detta sätt kan genomföras en allmän medveten analys för att besluta om en minskning av andelen beviljade statliga stöd och/eller om en möjlig omorientering till allmänna mål av gemensamt intresse, som forskning och utveckling, miljö, små och medelstora företag, utbildning och sysselsättning.

Meijer (GUE/NGL)
Statligt stöd är i dag ett fult ord inom EU. Det passar inte in i strävandet efter obehindrad internationell konkurrens och skattesänkning. I det fördolda tilldelas företag emellertid statligt stöd i omfattande grad. Genom byggandet av motorvägar, godsjärnvägar och kanaler erbjuds ibland godstrafiken en överkapacitet, vilket leder till att företagarna kan välja fritt vilken del av denna infrastruktur de kan använda till lägst kostnader för sina transporter. Många företag har kunnat uppstå och överleva enbart med hjälp av statligt stöd, och det kommer inte att bli mycket annorlunda i framtiden. Detta gäller i ännu högre grad om man också räknar tjänster av allmänt intresse, alltså de allmännyttiga tjänsterna, till ekonomin. Dessa tjänster är oumbärliga för människornas välfärd och bibehållandet av vår boendemiljö, men ofta också varaktigt förlustbringande. Men svågerpolitik, att skänka bort statliga pengar till bekanta företagare, måste bekämpas. Min gruppkollega Philippe Herzog formulerar allt detta som föredragande på ett något mindre skarpt sätt, men han ger bra förslag till att åtminstone göra siffrorna mer jämförbara, att höja gränsen för de bidrag som måste anmälas till 200 000 euro, att föra en aktiv regional politik i Tjeckiens och Polens stålindustriområden, att avskaffa kontrollen av stöd och allmännyttiga tjänster och att ge parlamentet ett bättre grepp om politiken. Högersidan kommer att göra allt för att blockera detta.

Ribeiro e Castro (UEN)
I Stockholm (juni 2001) fastställde Europeiska rådet målet att fram till 2003 minska de statliga stödens övergripande storlek i förhållande till BNI, framför allt ad hoc-stöd och sektoriella stöd. Rådet i Barcelona (mars 2002) bekräftade denna inriktning och efterlyste en omorientering av stöden till allmänna mål av gemensamt intresse, som den ekonomiska och sociala sammanhållningen, och att dessa skall påverka de marknadssegment som anses bristfälliga. Jag anser att de statliga stöden är en oumbärlig flexibel mekanism för att korrigera asymmetrier och ta itu med speciella svårigheter inom ramen för de europeiska konkurrensbestämmelserna, varför legitimiteten i deras användning aldrig kan ifrågasätts, även om detta bör ske i måttliga och motiverade termer. I den konkreta kontext som detta betänkande skrivits gratulerar jag till den tydliga minskningen av beviljade statliga stöd och dessas omorientering till övergripande mål, små och medelstora företag, miljö, forskning och teknisk utveckling, sysselsättning och utbildning, vilka omfattar mer än den strikta ekonomiska konjunkturella effektiviteten, och som snarare främjar en bättre förberedelse av de ekonomiska operatörerna och medlemsstaterna på den inre marknaden. Jag håller slutligen inte med om föredragandens begäran om att utöka medbeslutandeförfarandet på detta område. Jag välkomnar också de ändringsförslag som har godkänts i olika speciella omröstningar som, även om föredraganden inte håller med, har förbättrat den slutgiltiga resolutionstexten. 
Talmannen.
Omröstningarna är avslutade.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.40 och återupptogs kl. 15.00.)

Berthu (NI).
Herr talman! Jag har just tagit del av förhandlingsreferatet från tisdagsmorgonens extra debatt på Europaparlamentets hemsida, och jag upptäcker att de skriftliga förklaringar som vissa ledamöter - däribland jag själv, även om jag inte var den ende - avgav i enlighet med artikel 120 i arbetsordningen helt enkelt har strukits. Då får jag veta att artikel 120 inte gällde, och att parlamentets själva arbetsordning inte gällde under denna extra debatt. Jag tycker att detta är ett mycket tveksamt resonemang som skulle kunna diskuteras länge, och i alla händelser tycker jag att det objektivt sett var en tillräckligt viktig debatt för att man skulle godkänna skriftliga förklaringar från ledamöter som inte hade tillfälle att yttra sig. Herr talman! Här talar jag därför i egen, men även andra ledamöters sak, när jag önskar att våra skriftliga förklaringar, som inlämnades i tid, skall fogas som en bilaga till debatten.

Talmannen.
Herr Berthu! Även om era kommentarer inte gäller gårdagens sammanträdesprotokoll noterar vi er begäran, och vi kommer att lämna svar vid lämplig tidpunkt.

Oreja Arburúa (PPE-DE).
Det gäller ett inlägg av Gorostiaga förra måndagen, där han nämnde en rapport från Förenta nationernas kommitté mot tortyr. Gorostiaga sände därefter ett elektroniskt brev till samtliga ledamöter, och jag vill ta upp den punkten.
Jag kommer att översända den fullständiga rapporten från nämnda kommitté till kammarens ledamöter för att de skall kunna se att Spaniens agerande under de senaste tjugo åren omnämndes positivt i rapporten, eftersom Spanien har infört många punkter om kampen mot tortyr i sin lagstiftning.
Jag vill även betona att jag finner det märkligt att just Gorostiaga fördömer tortyr när han inte är kapabel att fördöma de verkliga kränkningar av de mänskliga rättigheterna som vi får vidkännas i Baskien, framför allt vi som är folkvalda politiker. Den mest uppenbara tortyren är terroristorganisationen ETA:s mord, utpressning och kidnappningar.
(Applåder)

Talmannen.
Herr Oreja! Ni vet att kammaren brukar svara kraftfullt, om än med lugn, på många av Gorostiagas påståenden som inte tål jämförelser med verkligheten. Eftersom jag är spansk folkvald ledamot är jag själv välinformerad, men jag kan inte gå in på den här frågan. Vi noterar dock det ni har sagt.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0369/2002) av Oomen-Ruijten för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om förslaget till rådets förordning om utvidgning av bestämmelserna i förordning (EEG) nr 1408/71 till att gälla de medborgare i tredje land som enbart på grund av sitt medborgarskap inte omfattas av dessa bestämmelser (KOM(2002) 59 - C5-0084/2002 - 2002/0039(CNS)).

Oomen-Ruijten (PPE-DE)
Herr talman! Jag står här med blandade känslor. Känslorna är inte blandade för att den här debatten inte har kunnat avslutas före lunch och jag i kväll måste tala igen i mitt eget land, utan för att jag å ena sidan är glad över att vi har kunnat reglera frågan i dag och att den får en god avslutning i ministerrådet och att jag å andra sidan hemskt gärna skulle ha velat försvara det som vi anser att vi som parlament har rätt till - och för vilket jag också gärna skulle ha gått till EG-domstolen -, nämligen den rättsliga grund som hör till ämnet 1408 och som innehåller medbeslutanderätt. Herr talman! Jag gjorde inte detta, och jag är också tacksam mot mina kolleger som har låtit övertyga sig om att inte ge sig in i den striden.
Varför ger vi oss inte in i striden? Vi gör inte det på grund av att det är så viktigt att utvidga förordningen för medborgare i tredje land, och på grund av det faktum att det äntligen görs något åt den rättsliga ställningen för sådana som vistas lagligt i en medlemsstat, men som när de sedan bor eller arbetar någon annanstans inte har någon enda rättighet. Europeiska gemenskapernas domstol har redan sagt många gånger att förordningen om samordning bör gälla också för dessa medborgare som uppehåller sig lagligt i Europa. Europeiska kommissionen har också lagt fram ett direktiv på den här punkten, en ändring av förordningen. Kommissionen ville då också ha en annan rättslig grund. Den grunden fick de dock inte igenom i rådet. Jag är tacksam mot Europeiska kommissionen men också, som sagt, mot mina kolleger för att vi har bortsett från avund och från politisk munhuggning och att vi har valt att med rätta inrymma dessa medborgare under 1408. En institutionell kamp om vad som nu skulle eller inte skulle vara den korrekta rättsliga grunden skulle, tror jag, ha dröjt flera år, och skulle säkerligen inte ha hjälpt dessa människor.
Herr talman! Vi har alltså från parlamentets sida tagit chansen att så snabbt som möjligt - och jag tror att ministerrådet kommer att ta beslutet den 3 december - reglera rättigheterna - skyldigheter har man redan - för dessa medborgare. Men vad som gör mig mycket glad är att också danskarna och till och med britterna ansett sig behöva delta i denna förordning. Det har glatt mig, herr talman, och jag tror att det i varje fall kommer att leda till nödvändig klarhet.
Herr talman! Vi kommer när ändringsförslagen antas inom kort att säga till rådet att vi, om man skulle ha infört ändringar i vårt yttrande eller om den rättsliga ställningen för de människor som detta berör skulle förändras, förbehåller oss rätten att på dessa punkter ge oss in i denna institutionella strid med rådet. Det vi har tagit upp är precis på gränsen, men det innehåller i varje fall den seriösa varningen att vi, om det inte går som vi anser att det borde gå, och som vi hade avtalat tillsammans, håller vägen öppen mot domstolen i Luxemburg.
Herr talman! Jag tackar än en gång alla kolleger som med stora ansträngningar och mycket energi har arbetat på detta system, och som tillsammans med mig var beredda att stödja Europeiska kommissionen med detta förslag. Vidare vill jag från denna plats göra ett påpekande, och det gäller en av era tjänstemän, kollega Herwig Verschueren, som i detta ögonblick är hemma på grund av sjukdom, men som enligt min uppfattning är den bästa talesmannen för Europeiska kommissionen vad gäller hela denna fråga. Jag skulle, genom er, verkligen vilja tillönska honom god bättring. Jag vet helt säkert att jag gör detta också på de kollegers vägnar som arbetar med den här frågan.

Monti
Herr talman, ärade ledamöter! Först och främst vill jag tacka föredraganden Oomen-Ruijten och ledamöterna för ett utmärkt betänkande och för deras stöd för kommissionens förslag. Det handlar om ett ytterst viktigt förslag, som om det antas kommer att ge en betydelsefull politisk signal från unionen när det gäller integrationen av medborgare i tredje länder som lagligen är folkbokförda i Europeiska unionen, eftersom de skulle ges samma sociala trygghet som medborgare i gemenskapen har när de rör sig inom Europeiska unionen. Således är det ett viktigt bidrag till en konsekvent och balanserad gemensam invandringspolitik. 
Den 27 oktober 1999 krävde denna församling snabba insatser för rättvis behandling av medborgare i tredje länder som lagligen bor i medlemsstaterna, för att de skall få rättigheter som är jämförbara med unionens medborgares. Det förslag vi diskuterar svarar på detta krav, och går till och med längre, genom att medborgare i tredje länder ges samma rättigheter - inte bara jämförbara rättigheter - som de som medborgare i gemenskapen har när de rör sig inom Europeiska unionen.
Förslaget kommer dessutom att främja de yrkesarbetandes rörlighet: vikten av detta framgår av den handlingsplan som kommissionen lade fram i början av året. Förslaget kommer alltså att förenkla reglerna genom att antalet nationella och internationella instrument som styr samordningen av socialförsäkringssystemen för denna kategori minskar.
Som föredraganden med all rätt sade i sitt anförande syftar detta förslag till förordning, som grundar sig på artikel 63.4 i fördraget, till att bygga en bro. Det innebär helt enkelt att tillämpningsområdet för gemenskapens förordningar om social trygghet, som grundar sig och kommer att fortsätta att grunda sig på artikel 42 i fördraget, utvidgas till att omfatta medborgare i tredje länder. Detta innebär att parlamentet även i fortsättningen kommer att ha medbestämmanderätt angående eventuella framtida ändringar av förordning 1408/71.
Som bekant innehåller kommissionens förslag redan ett stycke i ingressen som hänvisar till stadgan om grundläggande rättigheter, men jag håller med om att det behövs en särskild hänvisning till artikel 34.2 i denna. Kommissionen kan således instämma i ändringsförslag 1.
Jag instämmer fullständigt i påståendet att samordningen av den sociala tryggheten för medborgare i tredje länder är mycket viktig, men detta är så uppenbart att det - liksom ett stycke i ingressen om detta - inte behöver skrivas in. Vikten av samordning av de sociala trygghetssystemen för medborgare i tredje länder avspeglas redan i hög grad i de nio första styckena i ingressen som kommissionen har föreslagit. Trots att kommissionen instämmer i tankegången kan vi alltså inte godkänna ändringsförslag 2.
Jag inser det lämpliga i att hänvisa till den kommande, nära förestående utvidgningen av Europeiska unionen i ett stycke i ingressen: kommissionen kan således instämma i ändringsförslag 3. Däremot kan vi inte hålla med om ändringsförslag 4 och 5. När det gäller ändringsförslag 4 skall det sägas att det inte är lämpligt att i en förordning hänvisa till ett förslag till gemenskapsinstrument vars öde fortfarande är okänt. Kommissionen kan inte heller instämma i ändringsförslag 5 av en rad skäl. För det första är syftet med förslaget att ge de medborgare i tredje länder som lagligen bor i en medlemsstat samma rättigheter som de gemenskapsmedborgare som rör sig inom unionen har. Med ändringsförslag 5 vill man ge medborgare i tredje länder andra rättigheter än de gemenskapens medborgare har. Jag kan inte inse varför en afghansk eller indisk löntagare i till exempel Nederländerna eller Finland skall råka ut för helt andra problem än en grekisk eller portugisisk kollega på grund av att han inte är hemmastadd med språket och/eller de administrativa rutinerna i värdlandet.
Kommissionen kommer dessutom att dra i gång en aktiv informationskampanj, och när förslaget väl har antagits kommer det att presenteras för alla berörda personer, så att de kan hävda sina rättigheter när så behövs. För övrigt finns det redan i dag ett stort intresse för förslaget från mediernas sida.
Herr talman! För att avsluta är jag ytterst tacksam mot denna församling för att ni tog upp förslaget på dagordningen, så att rådet formellt kan anta det vid sitt möte den 3 december. Ni förstår säkert att kommissionen inte längre har tid att lägga fram ett ändrat förslag för rådet, men min kollega, kommissionär Diamantopoulou, har för avsikt att rekommendera rådet att anta förslaget med de ändringsförslag från parlamentet som vi har godkänt här.

Gillig (PSE).
Herr talman, herr kommissionär, fru föredragande och kära kolleger! Först och främst vill jag tillsammans med föredraganden glädja mig åt planerna på att införa en sådan lagbestämmelse, det vill säga ta ställning till huvudinnehållet i texten till detta förslag.
Det var verkligen på tiden! Och Europeiska kommissionen hade ett politiskt ansvar att axla för de personer som omfattas av detta förslag till förordning, framför allt efter Europeiska rådet i Tammerfors i oktober 1999, där rådet i sina slutsatser fastställde behovet av att snabbt vidta åtgärder för att ge tredjelandsmedborgare som lagligen uppehåller sig i Europeiska unionen likabehandling.
Vad vi gläder oss åt är mycket riktigt att tredjelandsmedborgare garanteras likabehandling i förhållande till förordning (EEG) nr 1408/71 och den sociala rättvisa som följer med förordningen. Såsom har nämnts bidrar denna likabehandling högst väsentligt till deras integration och underlättar även den fria rörligheten för personer. Vi vet att den fria rörligheten för personer, som vi ju talar så mycket om, är mycket svårare att genomföra i praktiken än när det gäller rörligheten för varor och gods.
Eftersom detta är påkallat skall jag här påminna om det viktiga bidrag tredjelandsmedborgarna lämnar till Europeiska unionen, såväl när det gäller en dynamisk ekonomi som när det gäller kulturell mångfald och rikedom. När vi talar om dessa människor talar vi också om närmare 13 miljoner människor i unionen. Det är ingen liten grupp.
I likhet med föredraganden vill jag dock uppmärksamma er på frågan om den rättsliga grund som Europeiska kommissionen har valt efter påtryckningar från rådet. Europaparlamentet har ålagts att endast höras enligt samrådsförfarandet trots att det första förslaget från 1997 byggde på artikel 51, nuvarande artikel 42, som kräver medbeslutande. Motiveringen av detta beslut förefaller minst sagt tveksam och bör därför ifrågasättas, vilket föredraganden påpekar. Beslutet ställer de facto parlamentet inför ett dilemma, som det bara kan bli kvitt genom att kapitulera, därför att det är precis vad det är fråga om här. Och tyvärr är detta inte det första exemplet på vad man skulle kunna beteckna som en veritabel nedmontering av parlamentets förmånsrätter, som kan komma att bli en upprepning av ett förargligt precedensfall. Jag är rädd för att detta är en genomgående tendens, och jag tror att parlamentet måste vara på sin vakt.
Kommissionen, som följt rådets rekommendationer, vet med säkerhet att parlamentet kommer att välja en pragmatisk väg och avstå från vad föredraganden kallade juridiska hårklyverier, för att inte äventyra en nödvändig och brådskande gemenskapslagstiftning. Vi vill inte ta på oss ansvaret för att fälla något som vi varmt förordar.
Därför vill vi inte blåsa till strid, men ställer ändå frågan. Måste det i morgon gå så långt att vi straffar de medborgare som förväntar sig att parlamentet skall fatta beslut, bara för att skapa respekt för parlamentets ställning? Jag tror att detta beslut och Europaparlamentets helt igenom rimliga ståndpunkt bör ligga till grund för ett reflexionsarbete kring ärenden som kommer att dyka upp framöver, och som vi vet att rådet redan förbereder.

Buitenweg (Verts/ALE).
Herr talman! Jag vill för min grupps och för Jean Lamberts räkning framföra de hjärtligaste gratulationer till föredraganden för hennes betänkande. Vi stöder Oomen-Ruijtens tillvägagångssätt fullständigt, också vad gäller den rättsliga grunden. Jag tror att det är viktigt att avtalen genom den europeiska samordningen nu också gäller för medborgare från tredje länder. Det är ärligt talat skandalöst att detta inte har varit fallet tidigare med tanke på att dessa människor betalar skatter och avgifter, men sedan vid gränsöverskridande arbete ändå hamnar mellan två stolar.
Herr talman! Parlamentet har redan tidigare uttalat sig om att man vill att slutsatserna från Tammerfors också verkligen skall omsättas i handling, alltså även vad gäller rättigheterna för medborgare från tredje länder. Den förordning som vi nu diskuterar handlar om gränsöverskridande arbete. Men också för denna andra, naturligtvis mycket större grupp, måste de sociala rättigheterna förankras på samma sätt som de för arbetstagare som kommer från Europeiska unionen. Min grupp hoppas att även denna strid, som fortfarande återstår att utkämpa, skall leda till den överenskommelse i denna kammare som är nödvändig.

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 17.30.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om klimatförändringarna.

Monti
Herr talman! Jag vill tacka er för att ni bjudit in kommissionen att rapportera till kammaren om konferensen om klimatförändring i New Delhi som hölls i oktober 2002. Jag skulle vilja inleda med att säga att Europeiska unionen intog en stark och enad ställning under diskussionerna, och vi skulle vilja tacka det danska ordförandeskapet för dess utmärkta arbete. Kommissionen gläder sig också åt att bekräfta det stabila politiska stöd som man mottog från de icke-statliga organisationer som var närvarande vid mötet. Kommissionen och min kollega Wallström vill särskilt uttrycka vår uppskattning av Europaparlamentets fortgående stöd för EU:s ställning vid internationella klimatförhandlingar och ert fortsatta intresse för denna fråga. Detta intresse speglades av er entusiastiska parlamentariska delegation ledd av García-Orcoyen Tormo i New Delhi. Vi hoppas på ett fortsatt effektivt samarbete i framtiden.
Omkring 170 länder, vilka representerade över tre fjärdedelar av världens befolkning, möttes i New Delhi för sitt åttonde regelbundna möte som parter i FN:s ramkonvention om klimatförändring. Vid sammanträdet gjorde man goda framsteg i fråga om ett antal tekniska frågor, som kontroll och rapportering, och banade väg för användandet av mekanismen för ren utveckling [Clean Development Mechanism - CDM]. Denna mekanism är ett viktigt verktyg för att uppnå utsläppsmålen i industrialiserade länder och, på samma gång, för att minska utsläppen i utvecklingsländerna och bidra till deras hållbara tillväxt.
Under sammanträdets avslutande ministerdel diskuterade ministrar och högre tjänstemän de åtgärder som vidtagits så långt för att bekämpa klimatförändring, sambanden mellan klimatförändring och hållbar utveckling och de oroande resultaten av den tredje översiktsrapporten från FN:s mellanstatliga panel om klimatförändringar, som visar att den tilltagande globala uppvärmningen till största delen har skapats av människan. De diskuterade också behovet av vidare åtgärder för att fortsätta bekämpningen av klimatförändring. Mötet avslutades med antagandet av Delhiförklaringen.
Tillåt mig att kortfattat nämna grunddragen i kommissionens politiska bedömning av konferensen i New Delhi. Ministerförklaringen från New Delhi representerar det politiska resultatet av konferensen. Även om det omfattar kravet på att alla länder skall ratificera Kyotoprotokollet och understryker behovet av större ansträngningar för att bekämpa klimatförändring under de kommande årtiondena skulle vi ha velat se ett större resultat på andra områden.
Låt mig kortfattat ta upp ett par tillkortakommanden. Först och främst lyckas man inte i Delhiförklaringen att understryka behovet av ett närmare samband mellan vetenskapliga och politiska åtgärder. Resultaten av den tredje översiktsrapporten från FN:s mellanstatliga panel om klimatförändringar bekräftar att det behövs en starkare minskning av utsläpp om det aktuella målet i FN:s ramkonvention skall kunna uppnås.
Detta måste användas som en viktig insats för att gå vidare med arbetet på konventionen om klimatförändring och Kyotoprotokollet. Ett vetenskapligt baserat tillvägagångssätt kommer att ge oss större tillförsikt i fråga om våra strategiska alternativ för att hitta rätt spår för framtiden.
För det andra var vårt uppdrag, enligt överenskommelsen med rådet av den 17 oktober, att försöka skapa en framsynt diskussion om ett mer integrerat och långsiktigt samarbete baserat på bredare och mer balanserade åtgärder och deltagande i linje med konventionens aktuella mål.
Sådana diskussioner borde ha inletts vid partskonferensen vid dess första sammanträdesperiod efter ikraftträdandet av Kyotoprotokollet. EU lyckades tyvärr inte övertala andra parter att inse behovet av att inleda en sådan process. Genom ett antal bilaterala kontakter med andra parter och grupper ur parter tog EU emellertid varje tillfälle i akt att förklara vårt sätt att tänka. Frågan har nu lagts fram, och dessa diskussioner har skapat en stabil grund som vi kan bygga på.
En tredje men mer allmän punkt är att debatten i Delhi tenderade att fokusera på hållbar utveckling snarare än på klimatförändring. Medan man inom EU är klar över att klimatförändring hänger nära samman med hållbar utveckling handlar FN:s ramkonvention om just detta. Det är just ramen för klimatförändring som är klart definierad och fastställd. Vi borde inte låta diskussionen om hållbar utveckling avleda oss från klimatförändringsprocessen.
Vilka möjligheter kan vi se för Kyotoprotokollets ikraftträdande efter denna konferens? Detta är naturligtvis en fråga av avgörande betydelse. Som ni vet kräver detta ratificering av 55 parter, som 1990 skall representera åtminstone 55 procent av de industrialiserade ländernas koldioxidutsläpp. Den första tröskeln har mötts med stor marginal - 97 länder från den 13 november - medan ratificeringen fortsätter stadigt. I det här sammanhanget välkomnar vi med glädje bekräftelsen från Kanada att de snart kommer att ratificera. Vi har emellertid bara uppnått en siffra på 37,4 procent inför den andra tröskeln. Med tanke på att EU, Japan och nästan alla kandidatländer nu har ratificerat innebär detta att ratificering av Ryssland är nödvändigt för att protokollet skall kunna träda i kraft. Det verkar som om Ryssland fortfarande lutar åt att ratificera, i synnerhet att döma av resultatet av en nyligen offentliggjord undersökning av effekterna av klimatförändring i detta land. Men det återstår fortfarande att fatta det slutliga beslutet, och man har inte fastställt någon specifik tidsplan. Kommissionen har för avsikt att fortsätta att uppmuntra Ryssland att ta sitt ansvar som nyckelaktör inom klimatförändring och att ratificera Kyotoprotokollet så snart som möjligt.
Internt kommer kommissionen att gå vidare inom ramen för det europeiska klimatförändringsprogrammet för att göra det möjligt för Europeiska unionen att uppnå sina mål för utsläppsminskningar enligt avtal. Internationellt kommer kommissionen å andra sidan att fortsätta sina ansträngningar för att uppmuntra våra partner att ratificera Kyotoprotokollet så att det kan träda i kraft. Samtidigt kommer vi att fortsätta att bygga på de goda bilaterala förbindelser som vi har etablerat med ett antal utvecklingsländer och med majoriteten av de industrialiserade länderna för att få bättre förståelse för vad som måste göras i framtiden.
Alla vet att Kyotoprotokollet bara är det första steget i kampen mot klimatförändring, och vi måste börja diskutera hur vi skall fortsätta utöver detta.
Avslutningsvis vill jag återigen understryka kommissionens djupa tacksamhet för parlamentets stöd och för dess mycket engagerade närvaro i Delhi.

García-Orcoyen Tormo (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär! För det första vill jag som talesman för Europaparlamentets delegation till den åttonde partskonferensen om klimatförändring tacka kommissionär Wallström - som inte är här i dag - för hennes samarbete med parlamentets delegationer i de konferenser som hon har deltagit i. I det här sammanhanget måste jag säga att vi saknade henne i New Delhi.
Jag vill betona följande punkter när det gäller den konferensen: Europeiska unionen måste behålla sitt ledarskap i den internationella kampen mot klimatförändringarna och måste snabbt driva på den politiska debatten mellan alla parter om målen för perioden efter år 2012.
Den åttonde partskonferensen framstod som ett bra tillfälle för att befästa de beslut som fattades i Bonn och i Marrakech om genomförandet av Kyotoprotokollet, men ärligt talat misslyckades man med detta och man lyckades inte heller inleda en bred debatt om de viktigaste frågorna för den andra perioden.
Man gjorde dock viktiga framsteg på det tekniska området under den åttonde partskonferensen, särskilt när det gäller mekanismen för ren utveckling, rapportering och förfaranden för översyn, men framgångarna på politisk nivå blev en besvikelse. Den dominerande tendensen var försöken att bortse från de konkreta aspekterna i Kyotoprotokollet och i stället tala om det mycket bredare konceptet hållbar utveckling - vilket kommissionären redan har påpekat -, och i det här sammanhanget måste det sägas att Förenta staternas delegation inte hade en särskilt konstruktiv inställning; de undvek hela tiden att tala om uppfyllandet av de konkreta tidsplanerna och målen.
Alla delegationens ledamöter var eniga om att de medlemsstater som ännu inte har ratificerat Kyotoprotokollet måste göra det inom kort, särskilt Ryssland - om Ryssland ratificerar protokollet kommer det att kunna träda i kraft -, vars delegation hade en oroväckande svävande inställning under konferensen.
När det gäller utvecklingsländernas ståndpunkter kunde man notera en viss oro över det otillräckliga samarbetet med de utvecklade länderna i fråga om finansiellt stöd och tekniköverföring för att vidta åtgärder för att bearbeta och lindra effekterna av klimatförändringarna. Vi anser även att det är nödvändigt att undersöka möjligheten att inrätta en särskild interparlamentarisk kommitté för Indien, ett land som har en miljard invånare, en utvecklingsekonomi med ständig tillväxt och vars parlament visar en tydlig politisk vilja till att samarbeta med Europaparlamentet.
Avslutningsvis vill jag betona att samarbetet mellan rådet och kommissionen var mycket konstruktivt. Båda institutionerna erkände vikten av den grundläggande funktion som parlamentets delegationer fyller vid konferenser av det här slaget. Just därför anser vi att det är oacceptabelt att våra delegationer inte är behöriga att delta i samordningssammanträdena, och vi begär att Europaparlamentet får tillträde till kommande sammanträden, åtminstone med observatörsstatus.

Hulthén (PSE).
Herr talman! Jag skall försöka med konststycket att representera två personer här i dag - mig själv och Corbey, som var närvarande vid konferensen i New Delhi. Det innebär inte att jag kommer att tala med dubbla tungor, utan jag skall försöka göra budskapet så stringent som möjligt.
Efter det att jag har läst rapporten från kommissionen och parlamentet när det gäller New Delhi-konferensen, finns det en fråga som hela tiden cirkulerar i mitt huvud. Vad är det som gör att vi misslyckas, att EU misslyckas, med att kommunicera vårt budskap och vår vilja till förändring med framför allt länderna i tredje världen? Varför lyckas USA bättre? USA:s budskap är, åtminstone i våra ögon, sämre när det gäller att motarbeta den klimatförändring som råder.
Det är väsentligt att man inom unionen gemensamt nu börjar fundera över hur man skall försöka minska det förtroendegap som faktiskt existerar mellan oss och de som vi önskar få med på vår sida. Det gäller också möjligheten att ratificera Kyotoprotokollet. Detta utgör nog de väsentligaste delarna i vår fortsatta strategi när det gäller att försöka komma vidare. Det gäller framför allt att komma vidare med det viktiga arbete som nu vidtar när denna del av Kyotoprotokollet är avslutad.
Corbey, som var närvarande vid konferensen i New Delhi, har gjort några anteckningar som jag tycker är värda att delge kammaren. Det handlar framför allt om att Kyotoprocessen faktiskt utgör en allvarlig politisk fara, eftersom det politiska stödet för hela processen är på väg att försvinna. Det finns två väsentliga aspekter när det gäller att försöka öka det politiska stödet igen och att föra upp frågan till diskussion på en mer nyanserad och allvarlig nivå. Det handlar t.ex. om en faktor som jag just tog upp, nämligen situationen i och relationen till länderna i tredje världen. Flera av dessa länder rapporterade under konferensen i New Delhi om extrema väderförhållanden. Det var således inte bara ett land utan flera, och de uttalade sig också om vilka kostnader detta kommer att föra med sig.
Även om vi i EU inte kan ta på oss ansvaret för alla dessa miljöförändringar, måste vi ändå betrakta oss som en av parterna som ändå har bidragit mer, tillsammans med den övriga industrialiserade världen, till att skapa den klimatförändring som nu sker. Vår roll måste bli tydligare när det gäller att hjälpa länderna i tredje världen att skydda sig mot klimatförändringarna. Vi måste naturligtvis också hjälpa dem att hitta andra vägar att gå framåt i utvecklingen än att just pröva den väg som vi själva inte anser vara helt lyckad.
Det viktigaste är kanske trots allt att EU fortsätter att pusha på för att det skall hända någonting efter 2012, att vi inte ger upp trots att omvärlden egentligen vill någonting annat. Detta är kanske det viktigaste budskapet som har kommit fram efter konferensen i New Delhi.

Moreira da Silva (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär! Jag vill börja med att gratulera Europaparlamentets delegation till konferensen i New Dehli och särskilt gratulera kollega Cristina García-Orcoyen Tormo som ledde denna delegation. Jag beklagar att kommissionen och rådet än en gång inte har låtit parlamentets delegation delta i Europeiska unionens samordningsmöten.
Vi visste redan före denna konferens att det skulle bli oerhört svårt att uppnå resultatet: konferensen hade som föresats att förbereda den andra perioden i Kyotoprotokollet, när den politiska prioriteringen tyvärr fortfarande är att garantera att Kyotoprotokollet träder i kraft så att den första perioden kan inledas.
Och även om det är beklagligt att inte ha uppnått ett resultat måste vi framhålla att man trots allt lyckades förbättra definitionen av mekanismen för ren utveckling och övervakningsförfarandena för utsläpp. Det jag tycker är allvarligast är inte så mycket bristen på resultat, det är snarare det som politiskt sett innebär försök att lösa upp Kyotoprotokollet. Det gjordes ett tydligt försök från vissa delegationer, framför allt den nordamerikanska, att se till att föra tillbaka debatten om klimatförändringar till 1997, då det inte fanns några mål eller några protokoll med inriktning på handling.
Och det är synd att utvecklingsländerna har fallit i denna fälla. Det är just i utvecklingsländerna som konsekvenserna av klimatförändringen kommer att bli värst. Vårt alternativ är tydligt: för det första är Kyotoprotokollet det enda instrument som kan lindra klimatförändringen. För det andra måste man för den andra perioden i protokollet hitta ännu ambitiösare mål än för den första (den första perioden är ett litet ynka steg framåt). För det tredje är det nödvändigt att verksamheten börjar i industriländerna och först därefter i utvecklingsländerna.

Doyle (PPE-DE).
Herr talman! Detta var första gången som jag deltog i en av dessa delegationer. Jag tyckte att det var fascinerande, men också frustrerande.
Såsom nämnts tidigare var denna åttonde partskonferens om konventionen om klimatförändringar i New Delhi avsedd att bli en övergång - mer en fråga om att upprätthålla drivkraften i fråga om debatten om klimatförändring än att fatta avgörande politiska beslut.
Jag instämmer med det som kolleger har sagt, och uttrycker också min frustration över uteslutandet av den parlamentariska delegationen från de dagliga samordningsmötena. Som ett resultat av detta avslutade kommissionen den sista dagen med att försöka utestänga oss från presskonferensen, om än mycket artigt och diplomatiskt. När vi parlamentariker underrättades den morgonen uttryckte vi vår frustration över utkastet till förklaringen. Kommissionen ville inte att vi skulle framföra den åsikten vid en presskonferens, och tog vad de ansåg var en mer diplomatisk väg. Dessa skilda åsikter skulle inte uppkomma om vi var en del av samordningsmötet, och med på insidan. Kommissionen agerade mycket bra gentemot oss genom att ge oss kortfattade genomgångar utanför händelsernas centrum, men vi behöver vara i detta centrum för att kunna vara delaktiga, och om vi skall kunna beskrivas som ?ledamöter som deltar i Europeiska kommissionens delegation?. Rådet och kommissionen var på den ena sidan och parlamentet på den andra.
Själva utkastet till förklaringen var ganska bristfälligt och en besvikelse. Titeln hade ändrats från ?Förklaringen om klimatförändringar? till ?Deklaration om klimatförändringar och hållbarhet?. Det är en händelse som vi måste se upp med. Det är mycket svårt att tala om dessa frågor, vara objektiv och fokusera på klimatförändringar om man antyder att man inte omfattar hållbar utveckling. Det är en sorts argument av typen ?slå-mig-när-jag-håller-ett-barn-i-mina-armar?, det vill säga hur kan ni motivera det ni säger om ni inte omfattar hållbar utveckling? Amerikanerna och andra använde den allvarliga frågan om hållbar utveckling till att avleda uppmärksamhet från klimatförändringar och från kraven i Kyotoprotokollet i allmänhet.
Det var fascinerande att vara med om. Jag skulle vilja tacka ordföranden för vår delegation, García-Orcoyen Tormo, och alla kolleger för att ha gjort det fascinerande.

Ebner (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Det Doyle säger är mycket oroväckande, både när det gäller tillvägagångssättet och sakfrågan, och det är vid den senare jag skulle vilja uppehålla mig. Vi befinner oss i en situation där de fördrag som har undertecknats på miljöområdet aldrig följs: det mest iögonenfallande exemplet är Kyoto. Jag hoppas att kommissionen kommer att tänka över hur det framtida samarbetet med parlamentsledamöter skall gå till - även utanför Europeiska unionen - men framför allt att man, när det gäller sakfrågan, kommer att anstränga sig mycket mer för att värna om inte bara Europeisk unionens och dess nästan 400 miljoner invånares överlevnad - snart blir de fler än 400 miljoner - utan hela planetens överlevnad.
Jag är allt annat än fientligt inställd till USA, men jag tror ändå att man måste bedriva massiva påtryckningar på president Bushs regering så att frågor som klimat, klimatförändringar och miljö ges större uppmärksamhet, inte bara ur ekonomisk synpunkt med en restriktiv syn på pengarna och utan att se till helheten.
Jag tror att vi borde engagera oss mycket mer för detta, och jag litar på att kommissionen kommer att göra det.

Talmannen.
Debatten är avslutad.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om tillämpning av Erika-paketet om sjösäkerhet och åtgärder som skall vidtas för att avhjälpa socioekonomiska och ekologiska katastrofer.

De Palacio
Herr talman, värderade ledamöter! Detta är en debatt som vi inte skulle ha behövt genomföra. Det är en tråkig tidpunkt, där händelserna tyvärr har gett kommissionen rätt, eftersom kommissionen tidigare lade fram ett förslag för att snabbt förbjuda de oljetankfartyg som inte har dubbelskrov och som inte är modernt utformade. Ärade ledamöter! Om rådet hade följt kommissionens förslag, om rådet under diskussionerna med parlamentet hade antagit kommissionens förslag tillräckligt snabbt, eftersom det var brådskande med tanke på de intressen som stod på spel, skulle fartyget Prestige ha varit förbjudet sedan den 1 september 2002. Då skulle Prestige aldrig ha brutits itu eller sjunkit utanför de europeiska kusterna.
Vi måste dra slutsatser av allt detta. Detsamma sades när Erika sjönk utanför Bretagnes kust. I dag när vi talar om Prestige, som har sjunkit utanför Galiciens kuster i Spanien, vill jag säga att vi måste dra slutsatser och agera. Den första lärdom som vi kan dra av detta är mycket klar: vi måste agera snabbt och kraftfullt och fatta beslut. Vi måste en gång för alla ta itu med dessa situationer och se till att en sådan tragedi som den vi nu upplever aldrig mer upprepas.
Det är uppenbart vilka omedelbara åtgärder vi måste vidta: myndigheterna måste ersätta de drabbade och områdena måste saneras för att de skall kunna återställas - och jag påminner er, ärade ledamöter - om att dessa områden är särskilt rika, såväl när det gäller fisk- och skaldjursproduktion som ur miljösynpunkt och att praktiskt taget hela området utgör en del av nätverket Natura 2000. Man måste sanera och återställa alla drabbade områden. Det är även viktigt att brådskande undersöka hela det händelseförlopp som ledde till att katastrofen inträffade. Det är nämligen nödvändigt att påpeka att några oljebolag redan år 1997 vägrade använda detta fartyg, eftersom de ansåg att det var farligt och osäkert. Det måste sägas att den senaste gången fartyget genomgick en inspektion inom Europeiska unionen i enlighet med Parisavtalet var år 1999. Det måste sägas att fartyget före denna sommar anlöpte två europeiska hamnar och att de vederbörliga inspektionerna tyvärr inte genomfördes vid de tillfällena.
Vi måste därför undersöka alla länkar i kedjan för att ta reda på vem som har haft ansvaret och hur detta har kunnat ske. Vi måste dra nytta av det vi lär oss för att kunna klara av och undvika situationer som denna, där vi har ett fartyg med en grekisk redare som är Bahamasregistrerat, som kontrolleras av ett klassificeringssällskap från Förenta staterna och handhas av ett schweiziskt företag, även om det finns kopplingar till andra länder. Alla parter har helt klart dragit skattemässiga fördelar av detta.
Vi måste omedelbart göra allt som står i vår makt för att förhindra att sådana här tragedier upprepas. Detta betyder att vi omedelbart måste genomföra och tillämpa de avtal och direktiv som har antagits av Europeiska unionens ministrar. Vi kan inte vänta till juni nästa år för att börja tillämpa Erika I-paketet; vi kan inte vänta till februari 2004 för Erika II-paketet. Vi måste genomföra paketen nu. Och vi måste genomföra dem effektivt, det vill säga, vi måste uppfylla målet på 25 procents kontroll av hamnmyndigheterna när det gäller antalet anlöpande fartyg, 25 procent av de farligare fartygen som det finns mer risker med, och vi måste göra bruk av den bedömningsmall som de nuvarande bestämmelserna innehåller. Det är brådskande att ersätta oljetankfartyg med enkelskrov med fartyg som har dubbelskrov. Övervaknings- och informationssystemet för sjötrafik i gemenskapen måste inrättas så snart som möjligt på alla områden och ingripanden i nödsituationer måste underlättas genom att man fastställer skyddade områden, förtöjningsområden och nödhamnar i fall av nödsituationer. Det är även viktigt att Europeiska sjösäkerhetsbyrån inrättas, vilken skall garantera att driften av alla unionens hamnar sker på lämpligt sätt och som även skall samarbeta med medlemsstaterna och kommissionen om tekniska frågor.
Slutligen måste vi vidareutveckla diskussionerna om Cope-fonden, som är avsedd att täcka alla kostnader för återställande och sanering av miljön, förutom ersättningar, och som är ett komplement till den internationella fonden för ersättning i samband med oljekatastrofer, Fipol-fonden.
Det finns dock ett annat omedelbart mål - och jag kommer att lägga fram förslag om det vid ministerrådets nästa sammanträde den 6 december - nämligen att unionens medlemsstater måste fatta ett administrativt beslut som gör det möjligt att få bort alla oljetankfartyg med enkelskrov enligt den tidsplan som redan har antagits och att man för transporter av tung olja - som är den mest förorenande av produkterna - systematiskt måste använda oljetankfartyg med dubbelskrov. De fartyg som har varit inblandade i de tre senaste olyckorna - Erika, Baltic och Prestige - var oljetankfartyg som hade enkelskrov, de var gamla och hade tung olja i lasten. Tung olja är den farligaste produkten. Därför krävs det högre säkerhetskrav - och för att höja kraven är det tillräckligt med ett administrativt beslut från Europeiska unionens regeringar.
Vi måste gå längre än så. Att gå längre betyder att vi måste arbeta för att utvidga Fipol-fonden och Cope-fonden. Att gå längre betyder att kommissionen måste fortsätta med att lägga fram förslag om sanktioner på europeiskt område, att gå längre innebär att förbättra direktivet om kontroll av hamnmyndigheterna; det finns hamnar där det praktiskt taget inte utövas någon kontroll alls, hamnar som nästan skulle kunna kallas bekvämlighetshamnar. Detta kan man verkligen kalla att utnyttja den nuvarande situationen på ett bedrägligt sätt, och vi måste stänga den möjligheten. Att gå längre betyder att vi övergripande måste ompröva grunderna för den internationella havsrätten inom ramen för Internationella sjöfartsorganisationen, en rätt som grundas på principer från 1800-talet. Nu befinner vi oss i det tjugoförsta århundradet, och hundratusentals fartyg korsar våra hav varje dag med laster som i fråga om volym och beskaffenhet är enormt farliga, något som inte var fallet för 150 år sedan. Att gå längre betyder även att förstärka kuststaternas rättigheter inom gränsen 200 sjömil, men även när det gäller sunden, och framför allt att förstärka dessa rättigheter för att kuststaterna skall ha möjlighet att försvara sig mot riskerna med dessa särskilt farliga laster.
Att gå längre, innebär, ärade ledamöter, att vi talar med våra grannar, som vi delar oerhört ömtåliga hav med, till exempel Baltiska havet som vi delar med Ryssland, Medelhavet och Svarta havet, hav som vi delar med såväl Ryssland som en rad andra länder, antingen i Europa, Främre Asien eller Nordafrika.
Ärade ledamöter! Jag avslutar. Katastrofen med Prestige borde inte ha inträffat. Vi skulle ha kunnat undvika den. Kommissionen gjorde allt den kunde för att undvika den. Det gick inte, men vi måste se till att det inte inträffar ännu en olycka med en Erika eller Prestige vid våra kuster, och vi måste dessutom arbeta för att det inte heller sker i andra hav, vid andra kontinenter, eftersom haven till syvende och sist tillhör oss alla, och vårt engagemang bör även utvidgas till de mest avlägsna platserna.
(Applåder)

Varela Suanzes-Carpegna (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Som galicier är jag i dag bedrövad och nedstämd inför det panorama vi har framför oss. Som politiker känner jag det enorma ansvar som vi europeiska ledamöter har i dag för att försvara våra medborgares intressen, vilka vi företräder här. Det går inte längre att komma med svävande uttalanden eller halvmesyrer. Denna tragedi måste, som kommissionären sade, bli den sista som sker på haven.
Jag vill börja med att ge ett erkännande åt kommissionär de Palacios arbete. Innan hon började arbeta vid kommissionen fanns det praktiskt taget ingen europeisk politik för sjösäkerhet alls, och nu har ett viktigt åtgärdspaket lagts fram, Erika I och Erika II.
Frågan om huruvida dessa åtgärder är tillräckliga har tagits upp. Tillämpas de i tillräckligt stor utsträckning? Nej, det gör de inte. Europaparlamentet måste i dag, med sin politiska vikt och utan svaghet, sända en politisk signal om tydligt stöd för Europeiska kommissionen, för att de två institutionerna skall kunna påskynda genomförandet av dessa åtgärder. Det är nödvändigt att de träder i kraft.
Kommissionären tog upp dubbelskroven, vilka är obligatoriska i Förenta staterna. Om Prestige hade haft dubbelskrov hade denna olycka kanske inte inträffat. Hon tog upp inspektionerna i gemenskapens hamnar (vi måste börja med att se på hur vi själva sköter den saken) i alla hamnar i Europa och i världen. Vare sig de är kolonier, skatteparadis eller bekvämlighetshamnar, som det sades här, måste alla hamnar kontrolleras. Europeiska sjösäkerhetsbyrån måste inrättas så snart som möjligt.
Som galicier kan jag i det här sammanhanget inte undgå att nämna det tråkiga rekord som vi innehar i våra trakter: under de senaste 30 åren har åtta olyckor av det här slaget skett, sex stycken under de senaste 20 åren. Vi kallar atlantkustområdet Finisterre för dödskusten. Europeiska sjösäkerhetsbyrån bör vara belägen i ett område som har drabbats och där man har förståelse för dessa sjöfartsolyckor. Kan någon erbjuda mer än vi? På så vis kanske Galicien skulle kompenseras. Jag vet att det varken är parlamentets eller kommissionens behörighet, men jag kan inte undvika att rakt ut säga vad jag tänker.
I resolutionen begär vi hur som helst att förteckningen över känsliga europeiska havs- och fiskeområden upprättas. Galicien hör utan tvivel till dessa områden, eftersom denna kustregion har en rik mångfald av fisk och skaldjur och unika marina ekosystem. Vi vill få bort de dödskorridorer som nu finns och förhindra att vårt hav blir en kloak och förbjuda skrotfartygen. Havet är livet i Galicien, grunden för dess ekonomi, och ärligt talat, grunden för själva kulturen. Och i dag, kära kolleger, är Galicien förgiftat.
Dessa åtgärder måste börja tillämpas på en gång. Medlemsstaterna måste tillämpa dem strikt. Jag anser, herr talman, och detta är en begäran om solidaritet från parlamentets sida, vilket vi har visat vid andra tillfällen och till andra medlemsstater - att det är nu som den europeiska solidariteten måste vara effektiv. Därför betonar vi även att alla former av stöd till Galicien är välkomna, och i det här sammanhanget vill jag särskilt betona Solidaritetsfonden. Jag har läst artikel 2 i bestämmelserna för denna fond, och jag anser att den är fullständigt tillämplig i det här fallet, om man beaktar att Galicien är en mål 1-region, vars fiske- och skaldjursresurser utgör över 10 procent av regionens BNP. Inför detta hot om total kollaps - och vi vet inte hur länge det kommer att vara - är följaktligen ett nödvändigt villkor för att Galicien skall få medel från Solidaritetsfonden uppfyllt.
Jag vill avsluta med att säga kommissionären att hon kan räkna med Europeiska folkpartiets grupp och att jag anser att parlamentet bör stödja henne fullt ut i kampen och att vi sätter i gång att arbeta omedelbart, för att vi aldrig mer skall behöva beklaga olyckor av det här slaget. Kort sagt, ärade kolleger, vill jag tacka er alla för det stöd som jag vet att ni kommer att ge oss.
(Applåder)

Miguélez Ramos (PSE).
Herr talman! Jag vill för det första tacka kommissionären för att hon har kommit till parlamentet i dag, ett bevis på det enorma intresse som jag vet att hon ägnar denna fråga som oroar oss alla så mycket.
Det oljebälte som Prestige har släppt ut, som hade dubbelt så mycket råolja i sina tankar än vad Erika hade, är redan en ekonomisk, social och miljömässig katastrof för min region och för Europa; det är ett europeiskt problem av mycket stor omfattning, och konsekvenserna kommer att vara i åratal.
Den kuststräcka som drabbats är nu över 300 kilometer lång, och man har upptäckt ytterligare tre stora fläckar som närmar sig kusten till följd av den starka sydvästvinden. Förlusterna för skaldjursfisket, kustfisket, fiskodlingen, turismen och för bilden av Galicien är enorma.
Galicien, som tyvärr har blivit en referenspunkt för oljebälten, är fortfarande oskyddat, trots att 70 procent av råoljetransporterna passerar utanför regionens kuster. Efter fem oljebälten förefaller det som om man inte har lärt sig någonting vettigt. För närvarande - detta måste sägas - förhindrar bristen på tekniska medel medborgarnas vilja att hjälpa till med arbetet.
Bilderna av hundratals sjömän som syr ett gigantiskt nät, fyra kilometer långt, som ett hantverksredskap för att bromsa oljebältet och bilderna av människor på stränderna beväpnade med en hink och en spade. Medborgare i det tjugoförsta århundradet som står inför en katastrof som hör hemma i 1800-talet och som använder förhistoriska redskap. Informationen har inte heller fungerat. Den spanska allmänna opinionen har snarare ett intryck av att försöken att dölja hur allvarlig olyckan är har varit dominerande, att man ville lämna ut så lite information som möjligt till den allmänna opinionen, vilket kontrasterar mot den allvarliga oro som de europeiska regeringarna har gett uttryck för.
Kommissionären sade - och det har hon rätt i - att denna katastrof hade kunnat undvikas om de europeiska bestämmelserna hade tillämpats. Hon sade även att Erika-paketet kommer att träda i kraft år 2003, men att fartyg utan skyddande barlasttankar kommer att kunna användas till och med år 2012, trots att parlamentet insisterat på det motsatta och att de fartyg som har detta skydd kan användas till och med år 2026. Mindre oljetankfartyg kommer att vara undantagna från kravet på dubbelskrov, och alla dessa fartyg kommer att vara i drift. Därför välkomnar jag hoppfullt och med glädje kommissionärens snabba reaktion, och jag begär att medlemsstaterna i rådet antar hennes förslag så snabbt som möjligt.
Men vi måste göra mer, till exempel införa krav på att oljetankfartyg som transporterar farligt gods förbjuds att segla i områden utanför farlederna och att Finisterres farled läggs längre bort från kusten. Det är sant att det är absolut nödvändigt med internationell lagstiftning, men Europeiska unionen måste göra framsteg på det här området.
Vi socialister kräver en transportpolitik och en politik för hållbar utveckling som grundas på principen om maximal säkerhet och förebyggande samt att gemenskapssamarbetet, inspektionsresurserna och säkerhetsbestämmelserna förstärks.
Än en gång begär vi att gemenskapsmedel avsätts till denna katastrof, men för att gemenskapsstödet skall behålla sin trovärdighet - Galicien har redan tidigare fått lida för att det inte finns något gemenskapsavtal med Marocko - är det nödvändigt att de drabbades intressen kommer i första hand, och vi anser att den nyligen inrättade Solidaritetsfonden för katastrofhjälp är den lämpligaste på grund av att den är flexibel, att medlen kan utnyttjas omedelbart och för att det är en gemenskapsfond.

Sterckx (ELDR).
Herr talman, fru kommissionär! Ni sade nyss att havet tillhör alla, men jag skulle gärna vilja att havet enbart används av människor som också respekterar detta hav. Detta har bevisligen inte varit fallet. Jag måste säga att jag är chockerad, och jag skulle vilja be mina kolleger i regionen att uttrycka vår grupps medkänsla för alla där. Jag är i egenskap av lagstiftare rasande, men till viss del också förtvivlad, för vi står nu här för andra gången på knappt tre år för att diskutera samma problem. Vi har långt ifrån alla fakta, men vi har ändå en hel del. Den fråga som jag ställer mig är om Erika-paketet verkligen är tillräckligt. Det är uppenbart att Erika-paketet hjälper och att det så snabbt som möjligt, helst i dag, borde träda i kraft, men är det tillräckligt?
Jag har en fråga i samband med nödhamnar. I mitt betänkande vid det förra tillfället tog jag upp nödhamnar och säkra ankringsplatser. Jag anser att den lagstiftningen är bristfällig. Jag skulle gärna vilja veta - efteråt, när vi har alla fakta - vad vi skulle kunna förbättra på det området. Att ett fartyg i nöd inte avvisas, vilket gjorde att katastrofen i detta fall, förmodar jag, blev ännu större, utan kan komma in någonstans så att katastrofen blir så begränsad som möjligt.
För det andra, att vi också talar någon gång om det jag inte kunde ta upp i mitt betänkande, nämligen om kompensation till en hamn som i detta sammanhang tar skada. Det har inte reglerats, och det måste göras. Vi har bara precis börjat på det.
För det andra, vi är internationellt mycket svaga - och detta har ni sagt, fru kommissionär. Borde vi inte nu äntligen inom IMO och, om så är nödvändigt, enbart för egen räkning arbeta utifrån en svartlistning av dåliga flaggstater, och på det sättet öka hamnstatens makt? Borde vi inte studera rutterna på nytt, och därvid förstärka IMO:s roll och använda vår auktoritet på det området? Det är också en uppgift för rådet; vi kan inte göra det själva. Vi måste alltså förstärka våra bestämmelser, både kommissionen, Europaparlamentet, alla grupper; jag anser att det inte skall vara någon partisk uppdelning, men också och framför allt rådet och medlemsstaterna. Men vi måste först och främst, herr talman, hjälpa människorna och undanröja förtvivlan i denna region. Jag anser att det är Europeiska unionens plikt.

González Álvarez (GUE/NGL).
Herr talman, fru kommissionär! Mitt modersmål är mycket rikt på ordspråk och talesätt. Ett av dessa ordspråk, som min mor och mina mormödrar använde när någon oåterkallelig olycka skedde i hemmet var ?varför gråta över spilld mjölk?.
Detta ordspråk passar i sammanhanget, eftersom vi än en gång beklagar en händelse som kunde ha undvikits med striktare kontrollåtgärder och om datumet då fartyg med enkelskrov skall tas ur drift hade tidigarelagts - jag vill att det skall stå klart att jag skrev detta, fru kommissionär, innan jag hade lyssnat till er, och jag instämmer alltså i det ni sade i början. Det är nödvändigt att kräva att den lagstiftning som vi antar följs, men vi måste även se över den lagstiftning som inte är tillräckligt sträng.
Fartyget Prestiges skeppsbrott skedde i ett område som under de tre senaste åren har drabbats av tre allvarliga olyckor av det här slaget, år 1976 med Urquiola, Mar Egeo år 1992 och Prestige i år. Jag har ännu inte rest till Galicien - jag kommer att resa dit i morgon -, men jag vet att man måste tala med fiskarna och skaldjursfiskarna för att få ett begrepp om omfattningen av den tragedi som har drabbat dem och vilka behov av stöd de har, och vår grupp instämmer fullständigt i att dessa stöd skall beviljas. Men vi måste undvika att detta inträffar igen, eftersom det inte bara är en social och ekonomisk katastrof, utan även en miljökatastrof som påverkar områden som tillhör nätverket Natura 2000, som påverkar mångfalden och naturrikedomen i Galicien.
Fru kommissionär! När det är dags att rösta här i parlamentet bör vi ha denna katastrof i åtanke, eftersom vi under de kommande månaderna kommer att diskutera ett mycket viktigt direktiv om ansvar för miljöskador, och vi måste alla komma ihåg vad det är vi röstar om. Ibland behövs det nämligen striktare åtgärder, och det finns ett stort motstånd - från lobbygrupper här i parlamentet - mot att rösta fram dessa striktare, mer allvarligt inriktade och strängare åtgärder. 
Jag kommer att använda de sekunder jag har kvar - herr talman - för att på min kollega Ilda Figueiredos vägnar, hon var tvungen att lämna kammaren - säga att även hon förklarar sig solidarisk med dem som drabbats av detta oljebälte. Hon kräver strängare kontrollåtgärder för att undvika att något sådant här inträffar igen, hon anser det vara viktigt att upprätta en förteckning över känsliga havsområden som kräver särskilt skydd i Galicien, Bretagne, och hon erinrar även om att detta är nödvändigt i Portugal - som är beläget nära området -, och hon insisterar på att paketen Erika I och II skall genomföras och att datumet för genomförandet skall tidigareläggas. Hon begär effektiva åtgärder mot bekvämlighetsflaggade fartyg och kräver att medel utbetalas från Solidaritetsfonden för att reparera skadorna på miljön och ersätta de drabbade.
(Applåder)

Nogueira Román (Verts/ALE).
Herr talman! Den galiciska nationalpoeten Rosalia de Castro, alltid solidarisk med det galiciska folkets öden, kallade den livsångest hon bar för en ?svart skugga?. I dag lider Galicien, och med Galicien hela Europa, av en ?svart skugga? av politisk oansvarighet, av de dolda intressena hos de maffior som kontrollerar sjötrafiken och bekvämlighetsflaggen.
Prestige är redan den fjärde katastrofen som har inträffat vid Galiciens kuster under senare år. Namnen Urquiola, Mar Egeo och Casou är redan en del, liksom Prestige är det, av vårt medvetande och våra kollektiva olyckor. På Costa da Morte, Dödskusten, och Rias Baixas och Rias Altas (de norra och södra havsvikarna) har man ett starkt minne av dessa olyckor. I dessa nödlägen frågar vi galicier oss själva: vad har vi för nytta av den spanska staten, den auktoritet som i detta historiska ögonblick har som viktigaste uppgift och ansvar att skydda vår befolkning, vår natur, den fantastiska galiciska naturen, vår ekonomi, den ständigt angripna galiciska ekonomin? Vad har vi för nytta av en regeringschef som håller sig ifrån Galicien och som vid denna tragiska tidpunkt, medan invånarna vid Costa da Morte och havsvikarna drabbades av sveket från Prestige, som ett hån mot alla befann sig i Prag med Nato och åt middag och förbindligt hälsade president Bush och hans ensidiga och förebyggande attacker?
Som galicier och europavän frågar jag mig: vilka betydelsefulla åtgärder vidtog Galiciens och Europeiska unionens myndigheter i denna dramatiska situation? Det var just i detta parlament som vissa ledamöters reaktionära ståndpunkter bidrog till att - och jag ger er rätt här, fru kommissionär - förändra lagstiftningen om Erika-paketet, en lagstiftning som hade förhindrat detta avskyvärda fartyg att fortsätta segla på våra hav.
Vi får inte låta oss luras. Denna katastrof får samma konsekvenser som en naturkatastrof, men det är i själva verket en politisk katastrof, och de ansvariga och skyldiga är kända. Herr talman! Den europeiska sjösäkerhetsbyrån har inte uppfyllt ?Erika?-lagstiftningen, och den har ännu inte fått sitt högkvarter fastställt. Än en gång har medlemsstaternas regeringar inte följt med i omständigheterna. Kan det nu, efter det som har hänt i Galicien, fortfarande råda några tvivel om att den europeiska sjösäkerhetsbyrån bör placeras i den region där den största delen av den interkontinentala trafiken passerar och där den största faran för olyckor föreligger?
(Applåder)

Ribeiro e Castro (UEN).
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Prestige var en förebådad katastrof. Det är det som gör den särskilt oacceptabel och som sätter oss i en svårare situation för att kunna möta oron, ångesten och desperationen hos befolkningen i Galicien och i Minhoområdet i norra Portugal. Den var förebådad därför att vi känner till våra kusters enorma sårbarhet, framför allt i Bretagnes, Galiciens och Portugals hav, dels de kontinentala kusterna, dels de närliggande öarna Madeira och Azorerna, alla rena avenyer och vägskäl för en intensiv trafik av havsrutter. Förebådad också för att vi känner till det oacceptabla skicka många fartyg med farlig och mycket förorenande last befinner sig i, och trots det tvekar vi och är långsamma på europeisk och global nivå när det gäller att vidta stränga och oåterkalleliga förebyggande och orienterande åtgärder med förbud för segling, beslagtagande och förstörande av fartygen. Och förebådad slutligen i det konkreta fallet för det var bara en tidsfråga innan Prestige skulle gå itu och sjunka, och det som återstår att se är om de åtgärder som vidtogs efter katastrofförklaringen för en vecka sedan var korrekta och tillräckliga.
Nu har vi en tidsinställd bomb på havsbotten som ingen riktigt vet vad vi skall göra åt, samtidigt som de ekologiska, sociala och ekonomiska effekterna av den utsläppta brännoljan utmed hundratals kilometers kust redan är fruktansvärda, och det är ett enormt hot nu mot kusten, flodmynningarna och den närmaste framtiden för hundratusentals direkt och indirekt berörda människor, både vårt syskonfolk galicierna, och de som nu ber i norra Portugal för att faran skall avlägsna sig.
Vi måste komma med tre olika typer av lösningar. För nuet, framtiden och dåtiden. Vi måste komma med fyra lösningar just nu: uppbåda alla medel för att kontrollera och mildra de effekterna av föroreningarna, göra ordentliga undersökningar av de kommande farorna från det sjunkna fartyget med 60 000 ton brännolja i tankarna och hålla dem under sträng kontroll, se till att de ansvariga betalar, snabbt skynda till de skrämda och oroliga befolkningarna och ge dem all nödvändig hjälp och se till att den lokala ekonomin återhämtar sig.
Därefter måste vi ge lösningar inför framtiden. Det är viktigt att få i gång den Europeiska sjösäkerhetsbyrån (jag skulle vilja ha den i Portugal) och öka medlen för hamn- och kustkontroll, men vi måste framför allt stödja kommissionär De Palacios ståndpunkter. Fru kommissionär! Tveka inte, gå i täten. Och parlamentet och rådet måste följa med i vad befolkningarna kräver.
Slutligen måste vi komma med lösningar för det som har hänt. Förebyggande av katastrofer av denna omfattning i framtiden och en bättre begränsning av skador kräver att vi på ett objektivt och omsorgsfullt sätt tar reda på och gör en sammanställning av alla inträffade fall, och vilket sätt man reagerade på, vilket gör att vi kan göra tekniska utvärderingar av vad som var lyckat och vad som var misstag. Vi måste se till att de behöriga myndigheterna inför varje liknande nödsituation i framtiden har förmåga att snabbt och modigt komma med de lösningar som faktiskt är de mest effektiva för att förekomma miljöskador och verkliga faror och därigenom begränsa och kontrollera effekterna i så hög grad som möjligt.

Varaut (NI).
Herr talman! Under månaderna efter Erikas förlisning sades det här i parlamentet allt som sägas kan om ?skräpfartyg?, bristande kontroller och flaggstaternas eftergivenhet. Vi röstade igenom två åtgärdspaket. Många av åtgärderna är bra. Och ändå har ingenting förändrats. Och medan parlamentet pratar ger sig varje dag fartyg ut på farleden utanför Ile d'Ouessant, fartyg som vid minsta brottsjö kan släppa ut sin olja längs kusten i Vendée eller Galicien.
Innan jag tog plats i parlamentet tillbringade jag som advokat hundratals timmar tillsammans med Erikas offer, yrkesfolk och lokala myndigheter. Måste jag i morgon komma tillbaka till dem och säga: ?vi är rörda, väldigt rörda, men på grund av medbeslutandet måste vi ha minst tre år på oss för att vara effektiva?? Fru kommissionär! Ni sade nyss att ni ville göra något här och nu, men systemet svarar att det inte går.
Så medan amerikanerna på bara några månader skyddade sig genom att införa åtgärder med omedelbar verkan, tar vi åratal på oss för att anta åtgärder med fördröjd verkan, som i slutändan kommer att visa sig otillräckliga till innehållet. Otillräckliga av två skäl: för det första för att fördragen förbjuder hotade länder, som Frankrike, Spanien och Portugal, att skydda sig ensidigt och snabbt när omständigheterna så kräver, och även för att dessa länder tvingas att acceptera förnedrande villkor från vissa länder som inte prioriterar sjösäkerhet. För det andra för att vi inte kommer att ha gjort något så länge vi inte tvingar oljebolagen att själva ta det yttersta ansvaret för transporten av deras produkter, så att säkerheten garanteras av rika och kända bolag som sätter sitt anseende på spel, och inte av okända skeppsredare utan nationalitet.

Hatzidakis (PPE-DE).
Herr talman! Det som har hänt utanför Galiciens kust är verkligen tragiskt, och vi måste uttrycka vår medkänsla både med invånarna och med de kolleger som kommer från regionen, och händelsen är i mina ögon dubbelt tragisk eftersom den - av en tillfällighet - inträffar i det land från vilket kommissionären med ansvar för transporter, som vi alla vet har lagt ned mycket stora ansträngningar för att förbättra säkerheten vid sjötransporter, kommer ifrån.
I alla händelser anser jag att vi i dagsläget så snabbt som möjligt bör söka ett svar på frågan hur det som har hänt kunde hända, och det är givetvis inte lätt att dra några slutsatser, eftersom vi här har ett fartyg med bahamansk flagg - ett land som, vilket bör påpekas, inte står vare sig på den svarta listan eller på den grå listan enligt samförståndsavtalet om hamnstatskontroll -, ett liberianskt ägarföretag, ett grekiskt rederi, ett amerikanskt klassificeringssällskap, som är bland de bästa klassificeringssällskapen i världen, kinesiska varv, utgångspunkt i Lettland och Ryssland, tankning i Gibraltar osv. Vi bör följaktligen undersöka vilka av alla inblandade aktörer som har mindre skuld och vilka som har större, och det är nödvändigt att vi agerar med fattning och ihärdighet. Jag tror att vi i slutändan kommer att finna ett svar och att Europeiska kommissionen kommer att arbeta beslutsamt i denna riktning.
Vad måste vi göra framöver? Det är uppenbart att det behövs en räcka av åtgärder, herr talman. Jag har under de senaste dagarna diskuterat med kolleger som koncentrerar sig på vikten av dubbla skrov. Andra inriktar sig på hamnkontroller, andra talar om klassificeringssällskapens ansvar, andra talar om frågan om bekvämlighetsflagg medan andra åter lyfter fram bristen på nödhamnar. Jag skulle vilja säga att de av oss som faktiskt råkar arbeta med dessa frågor dagligen vet att det inte finns något universalmedel. Det finns inget universalmedel, mina damer och herrar, utan det behövs en räcka av åtgärder och en helhetssyn.
Jag skulle därför följaktligen vilja säga, för det första, att Europeiska kommissionen måste vara sträng när det gäller tillämpningen av redan befintlig gemenskapslagstiftning. Länder som inte respekterar gemenskapslagstiftningen måste ställas inför EG-domstolen, och jag tror inte att Palacio ryggar för den tanken. För det andra måste genomförandet av Erika I och Erika II-åtgärderna faktiskt påskyndas. Vi har i detta parlament, kära kolleger, antagit fem direktiv så gott som enhälligt, vilka självklart måste tillämpas, och det finns även ett tidigare, om avfallsdumpning till havs, som tillämpas i teorin. Det återstår att se om det kan tillämpas även i praktiken. 
Dessutom måste framsteg göras i fråga om Europeiska kommissionens andra förslag, om den europeiska ersättningsfonden. Jag påminner åter om att Europaparlamentet har godkänt dessa förslag från Europeiska kommissionen och att förslaget är blockerat i rådet. Det är följaktligen på rådet påtryckningar bör utövas.
Jag håller för övrigt fullständigt med om att det behövs ett förbud mot transport av tunga petroleumprodukter med tankfartyg med enkelskrov. Jag påminner här om att jag personligen föreslog detta som föredragande när vi diskuterade indragande av tillstånd för fartyg med enkelskrov. Förslaget fördes till Europaparlamentets protokoll, men godkändes tyvärr inte på grund av diverse besserwissrar på olika sidor som påstod att det inte var genomförbart. Jag ansåg att det var genomförbart då, liksom jag anser att det är genomförbart i dag, och ni, fru kommissionär, måste arbeta i denna riktning.
Dessutom stämmer det som Sterckx sade om miljömässigt känsliga områden. Vi måste upprätta korridorer för tankfartygen, så att dessa regioner inte drabbas av föroreningar.
Viktigast av allt, herr talman, är att Europeiska unionen i detta skede visar solidaritet med Galiciens folk. Vi måste hjälpa dessa människor. Vi har strukturfonderna och solidaritetsfonden; vi måste göra allt vi kan för att livet i Galicien så snabbt som möjligt skall återgå till det normala.
(Applåder)

Piecyk (PSE).
Herr talman! Tankfartyget Prestige utgör en fruktansvärd katastrof. Här krävs vår solidaritet, och den får inte vara abstrakt utan rent konkret, det skall våra portugisiska och spanska kolleger vara medvetna om. Därför behöver regionen och människorna som lever där snabb europeisk hjälp. Det anser jag vara bortom all kritisk diskussion.
Det är bara det att denna olycka kan inträffa igen vilken dag som helst, fru kommissionär, eftersom det är samma spel som spelas år efter år. Orsaken står ofta att finna i kombinationen av urgamla skrottankrar och bekvämlighetsflagg, denna gång Bahamas. Bekvämlighetsflagg är det samma som dålig kvalitet, dåligt fartyg, dålig teknik och dålig besättning. Det resulterar i regel i organiserad ansvarslöshet så att ingen längre vet vem som bär skulden för vad.
Det är orsaken till punkt 3 i vår resolution, fru kommissionär. Så snart vi har all information i fallet förväntar vi oss en rapport från er om vem som bar ansvaret för olyckan när, hur och varför. Jag tror att man måste rikta några ord till de spanska myndigheterna.
Jag har i dagarna överraskats av vissa yttranden från kommunikationsministrar som nu har kommit med krav. Dessa kommunikationsministrar har tydligen glömt att exempelvis förordningen om skadeersättning vid ansvar för oljeförorening har behandlats av kommissionen och parlamentet och sedan ett år tillbaka ligger hos rådet som hittills förhållit sig overksamt. Fru kommissionär! Ni har parlamentets fulla stöd att sätta lite eld i baken på dessa herrar vid rådet så att vi äntligen kan få en bestämmelse. Vi måste ställa oljebolagen, redarna, godsets ägare och klassningssällskapen till svars för sådana olyckor.
Systemet med bekvämlighetsflagg kan inte fortsätta på det här viset, fru kommissionär. Jag vädjar till er att överväga ett förslag i frågan. Vi behöver en europeisk sjöfart till havs; vi behöver bra europeiska fartyg med bra europeiska besättningar. Bekvämlighetsflagg är som en böld på systemet. Hjälp oss att råda bot på den med ett bra förslag från kommissionen! Parlamentet kommer att behandla det skyndsamt.
(Applåder)

Vermeer (ELDR).
Herr talman! Jag känner mig som medborgare i Europeiska unionen mycket chockad över det faktum att denna katastrof kunnat ske. Återigen en katastrof, fastän vi sade efter den förra: ?när brödet är bakat kastar vi in jästen i ugnen?. Det gjorde vi dock inte. Det utreddes inte ordentligt, och det måste skyllas på politiken. 
Jag instämmer med de Palacio när hon säger att rådet inte har tagit på sig sin uppgift. Det är en otjänst mot människorna vid Spaniens kust, det är en otjänst mot fisket, det är en otjänst mot miljön och det är framför allt också en otjänst mot transporten över vatten som vi vill ge så mycket uppmärksamhet. Det är alldeles särskilt tråkigt att vi skulle behöva uppleva ytterligare en katastrof för att begära denna uppmärksamhet. Jag anser därför att vi måste anta denna resolution och att vi tillsammans måste se till att den också når fram till de andra politiska delarna, för att på det sättet säkerställa att det inte sker igen.
Det spelar nämligen ingen roll för medborgarna vilken politisk kommitté som ansvarar för detta. Det är medborgarna som drabbas; alltså är det medborgarna som måste få hjälp. Jag anser att det är allas vår sak att verkligen uppmärksamma detta ordentligt och också att gå in på utförandet av lösningen på det problem som vi har nu.
Jag ser nu att det första mudderverket redan är i gång. Men enligt väderrapporterna skall det börja blåsa hårdare i kväll, och i morgon har det hänt igen. Kort sagt, herr talman, jag hoppas att ni med tanke på denna tjocka råolja också ser till att olja kan sugas ut ur tankfartyget på plats.

Staes (Verts/ALE).
Herr talman! Jag talar här för Jan Dhaenens räkning, min flamländska och gröna kollega, som är ledamot av utskottet för regionalpolitik, transport och turism. Först vill jag ge uttryck för min och vår solidaritet med den drabbade befolkningen i Galicien.
Detta är ett socialt drama för de människor som lever av havet och turismen. Omfattningen av denna ekonomiska och ekologiska katastrof blir allt tydligare. Vi ser en verklig katastrof ske. Galiciens gröna kust blir sakta men säkert svart. Indignationen växer för varje timme. Alla ställer sig frågan: hur kan något sådant fortfarande vara möjligt efter alla de tidigare katastroferna? Katastrofen med Erika finns fortfarande färskt i minnet, och katastrofen med Amoco Cadiz 1978 väckte miljömedvetenheten hos många i min generation. Under katastrof efter katastrof konfronteras vi med de fruktansvärda följderna av försumlighet.
Det är en skandal att Europeiska sjösäkerhetsbyrån kommer att träda i kraft först under kommande år. Det är skandalöst att kontrollen i hamnarna sker med så långa mellanrum och dessutom ofta på ett tvivelaktigt sätt. Det är skandalöst att det fortfarande guppar runt gamla skrällen med enkelskrov på havet och att man tar dem på rutter längs känsliga områden. Det är något grundläggande fel med vår transportsektor. Jag citerar tidigare verkställande direktör Rijnigerd från bärgningsfirman Smit i Rotterdam: ?att försöka att transportera en last olja på billigast möjliga sätt från Lettland till Gibraltar i ett gammalt och dåligt underhållet tankfartyg är att be om svårigheter?.
Det finns alltså rötägg inom denna sektor, och dessa måste bort. Det är hajar som slinker genom maskorna i nätet. Men vi måste medge att nätet måste göras tätare. Vi stöder från De grönas sida ökad transport över vatten, men motorvägar på havet får inte vara öppna för cowboys och miljöbrottslingar. Vi pläderar för mindre transport, mindre användande av fossila bränslen och för en mer fullvärdigt ekologisk union.

Moreira da Silva (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär! Jag vill givetvis börja med att uttrycka min solidaritet med de drabbade befolkningarna. Vid dessa tillfällen är det nödvändigt att vi koncentrerar oss på det som är mest angeläget. Det är nu nödvändigt att mobilisera tekniska och ekonomiska medel för att begränsa miljöskadorna så mycket som möjligt, se till att förnya ekosystemen och stödja den verksamhet som drabbats ekonomiskt av denna olycka.
Vi för trots allt en debatt som, även om den inte är lika brådskande, har en enorm betydelse, den som handlar om ansvaret. I denna debatt är det viktigt att tillämpa regeln om att den som förorenar betalar, och vi måste undersöka, döma och straffa de ansvariga. Men vi måste gå längre än att analysera vem som är skyldig. Det är viktigt att undersöka ansvaret. För det första, de som skulle ha utfört kontrollen och inte gjorde det, och de som utförde kontroll och inte agerade. För det andra, de som har skapade krisen. Det är särskilt nödvändigt att klargöra varför Europeiska unionen inte från första stund drogs in i hanteringen av riskerna, med tanke på att konsekvenserna av olyckan med lätthet skulle gå över gränserna från ett land och drabba Europas naturarv.
När det gäller framtiden hoppas jag att medlemsstaterna följer de välformulerade kraven och kommissionär De Palacios ledarskap för att omedelbart tillämpa paketen Erika I och Erika II, och att de driver på inrättandet av Europeiska sjösäkerhetsbyrån.

Savary (PSE).
Herr talman! Som fransman från Atlantkusten och med den uppriktighet alla förstår att jag känner, vill jag först och främst uttrycka min solidaritet och medkänsla med hela den befolkning och de yrkesverksamma som drabbats av denna nya katastrof i Galicien och i Portugal.
Jag tror att vi befinner oss i ett mycket kritiskt läge, för den offentliga opinionen har anledning att undra, tvivla, förlora tålamodet och rentav revoltera mot myndigheternas oförmåga, i takt med att dessa katastrofer upprepar sig. Fru kommissionär! Likväl har ni rätt i att Europeiska unionen har gjort mycket, att unionen har gjort sin plikt inom ramen för de ganska uppseendeväckande tidsfrister som gäller på lagstiftningsområdet.
Så vari består problemet? Jag tror att Varaut berörde det. Problemet är att detta är ett område där det krävs snabba åtgärder, där myndigheternas uppgift att garantera säkerheten är något som befolkningen efterlyser med stort eftertryck och där den dubbla suveräniteten i praktiken vållar avsevärda problem. Min regering var här i dagarna upprörd över att åtgärderna ännu inte hade trätt i kraft. Frankrike har en jumboplats när det gäller hamnkontroller.
Jag tror bara att vi kan ta oss ur denna situation om vi en dag lyckas inrätta, och det så snabbt som möjligt, ett självständigt europeiskt sjösäkerhetsområde, med självständig lagstiftning, som använder sig av förordningar snarare än direktiv - eftersom ingen medlemsstat i praktiken ännu har införlivat direktiven - med självständiga kontroller och sanktioner.
Jag tror att detta måste vara vår ambition. I annat fall kommer vi att misslyckas och tvinga våra befolkningar att åse ett ledsamt spektakel i form av en pingpongmatch mellan kommissionen och Europeiska unionen på den ena sidan, och medlemsstaterna på den andra, var och en angelägen om att rättfärdiga sig under dramatiska omständigheter som befolkningarna inte förstår.
(Applåder)

Sánchez García (ELDR).
Herr talman, fru kommissionär, ärade kolleger! Det finns ingen ?prestige? alls, tvärtom. Den olycka som skedde med detta oljetankfartyg som härrör från ett skatteparadis, som för bekvämlighetsflagg och som dessutom utövar illojal konkurrens och handlar med olja på ett väldigt konstigt sätt, varken får eller kan upprepas på jordens hav. Det står klart att vi måste höja kraven på transportsäkerheten, framför allt när det gäller farligt gods och sjötransporter.
I det här fallet bör vi anta lämpliga åtgärder för att katastrofer som denna, med detta svarta odjur, inte upprepas, en katastrof vars avsevärda miljöeffekter bör få kammarens ledamöter att tänka till.
Man frågar sig, hur många fler olyckor med oljetankfartyg måste vi stå ut med? Har ni insett vilka negativa effekter som denna miljökatastrof orsakar för fisket, naturen, turismen och samhällena vid Galiciens Finisterrekust? Hur länge till skall detta pågå? Det beror på oss, men vi måste snabbt se över de åtgärder som antogs när det gäller Erika - vilket kommissionären så riktigt påpekade.
Avslutningsvis vill jag än en gång uttrycka vår solidaritet med galicierna, och jag hoppas att Europeiska unionen ger uttryck för den solidariteten genom sitt agerande.

Grossetête (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär! Vad vi känner inför denna tragedi är vrede. Vrede inför de tragiska konsekvenserna, vrede också för att vi har fått nog av att höra anklagelserna mot EU. Om vi hade följt kommissionen, om vi hade följt Europaparlamentet skulle vi inte ha denna situation. Vi har fått nog av att anklagas utan anledning när vi förfogar över en adekvat lagstiftning och det inte är nödvändigt att lagstifta ytterligare. Lagstiftningen måste tillämpas; det är där problemet ligger. Efter Erikas förlisning gjorde Frankrike, som då var EU:s ordförandeland, och den dåvarande socialistiska regeringen sjösäkerheten till sin absoluta prioritet. Vore inte situationen så tragisk skulle man kunna skratta åt den.
Resultatet känner ni till! Europeiska kommissionen sätter dit Frankrike för att man åsidosatt direktivet om hamnkontroll. Nu är det nog! Vi har fått nog av medlemsstaternas och rådets tillkortakommanden. Frankrikes president Jacques Chirac begärde nyligen att sjösäkerheten skulle tas upp som prioriterad fråga på dagordningen för nästa möte i Europeiska rådet. Jag hoppas att alla kuststater kommer att ställa upp mangrant.
Vi har en lagstiftning i form av Erika II-paketet, och den är tillräcklig. Den måste tillämpas. Kontrollerna måste bli fler, integriteten hos dem som utövar denna kontroll måste garanteras, man måste fastställa vilka hamnar som skall kunna ta emot fartyg i sjönöd. Vi måste också uttrycka all vår solidaritet med folket i Galicien, som kommer att drabbas mycket hårt när det gäller fiske och turism. Ändå är den ekologiska katastrofen än värre, eftersom den inte kan gottgöras med hjälp av ekonomiskt stöd. Bretagne är fortfarande drabbat med avseende på den biologiska mångfalden och den ekologiska balansen, nödvändiga för att bevara fiskeresurserna och skydda arterna, och kommer så att förbli under lång tid. Vad skall Natura 2000 och våra skyddsdirektiv tjäna till om vi inte gör något åt sjösäkerheten?
I dag bär rådet ansvaret för att ha blockerat den lagstiftning vi hade antagit. Fru kommissionär! I dag är det kustländernas folk och de europeiska medborgarna som kräver att ni skall vara kompromisslös.
(Applåder)

Miller (PSE).
Herr talman! Detta är utan tvekan en global katastrof som påverkar alla europeiska kustlinjer, och Europa måste samla alla sina resurser för att bekämpa den. Det är orsaken till att jag är bestört över rapporterna om att kommissionären antyder att Gibraltar på något sätt bär ansvaret, eftersom man underlät att inspektera fartyget.
Jag skulle vilja påpeka för kommissionären att Prestige endast har anlöpt Gibraltar vid ett tillfälle under de senaste fem åren, och då kom man inte ens in i hamnen, utan fyllde på bränsle utanför. Under den perioden har man också anlöpt ett flertal andra hamnar, inklusive Algeciras, Las Palmas, Dunkirk, Cork, Rotterdam och Kalamata. Vi har ett talesätt i Glasgow: om man bor i ett glashus har man inte sex med sin trädgårdsmästare!
Efter det att Braer sjönk utanför Skottlands kust 1992 lade Neil Kinnock fram en lagstiftning för fartyg med dubbelskrov. Som kommissionären med rätta påpekade sköts denna upp till 2015 av rådet. Nu behöver vi hur som helst en ny lagstiftning för att täppa till kryphålen.

García-Orcoyen Tormo (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär! Katastrofen med Prestige visar än en gång klart och tydligt på att gemenskapen inte agerar tillräckligt kraftfullt för att stoppa de strategier som vissa skeppsredare och ägare till oljelaster tillämpar för att kringgå säkerhetsbestämmelserna för sjötransporter.
Trots att historien upprepar sig är det fortfarande svårt att fastställa uppgifter om lastens ursprung och destinationsort samt även lastens exakta beskaffenhet. Gamla fartyg som seglar under bekvämlighetsflagg och som kommer från länder som är mindre krävande när det gäller säkerhet är fortfarande i drift. I de flesta fallen har fartygens besättningar inte heller den yrkesskicklighet och kunskap som krävs för detta slags transporter.
Det är uppenbart att det är nödvändigt att kraftfullt och snabbt ta itu med ett problem som upprepas så ofta och som får så allvarliga följder för en regions ekonomi, marina ekosystem och kuster, och detta måste göras genom samordnade åtgärder i alla Europeiska unionens medlemsstater.
Det går inte att vänta med åtgärder för att utvidga farlederna så att de fartyg som transporterar farligt gods inte kommer nära kusterna, framför allt när de seglar i områden med mycket känslig miljö, vilket är fallet med de galiciska kusterna.
Vi bör även tänka på att snabbt tidigarelägga tidsfristerna för obligatoriska krav på dubbelskrov samt intensifiera och öka kvaliteten på inspektionerna. Kommissionär Loyola de Palacio har redan förklarat detta mycket tydligt. Det är även nödvändigt att all gemenskapslagstiftning träder i kraft så snart som möjligt: paketen Erika I och Erika II. Men framför allt är det absolut nödvändigt att strikt tillämpa de befintliga bestämmelserna.
Vi får inte heller glömma bort det mänskliga ansiktet av denna katastrof och hur viktigt det är att stöden når de behövande så snart som möjligt. I går var jag i Galicien, och fiskarnas förtvivlan är verkligen gripande. Dessa människor förtjänar att Europeiska unionen beslutsamt bidrar till att de skall återfå tron på framtiden, vilket vi kan göra genom denna debatt och genom de brådskande åtgärder som kan bli följden av den.

Lage (PSE).
Herr talman, ärade ledamöter! Det ojämförligt vackra landskapet i de galiciska havsvikarna och Minhos flodmynning liksom deras kustsamhällen är nu än en gång hotade genom detta otroliga skeppsbrott, en verklig provkarta på allt det som inte fick och inte borde få inträffa i våra hav. Hur många katastrofer till skall krävas för att effektiva åtgärder skall vidtas? Indignationen är stor, men indignationen borde följas av nödåtgärder, och vi borde inte vänta på att dessa förlängda frister för paketen Erika I och Erika II skall gå ut. Det räcker inte med att uttrycka en moralisk solidaritet, det räcker inte med att visa känslor; det är nödvändigt att agera med största snabbhet och som jag redan sagt, vidta nödåtgärder. Nu måste en faktisk solidaritet ta vid, framför allt för Galiciens och norra Portugals befolkningar, då de är de första som drabbas av konsekvenserna av denna olycka, ett skeppsbrott som inte får upprepas vid våra kuster; om inte det sker kommer dessa befolkningar att visa sin skeptiska inställning till Europa och de europeiska regeringarna.
(Applåder)

Ojeda Sanz (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär! Innan jag börjar vill jag säga att jag talar på min kollega Pérez Álvarez' vägnar, som är från Galicien och brådskande har rest till sin region.
Jag vill säga att vi fullständigt instämmer i kommissionärens uttalande och att vi stöder dessa tydligt inriktade åtgärder. Vi instämmer även i kommissionärens önskan om att åtgärderna skall tillämpas på ett smidigt sätt. Detta är vad vi måste göra, och vi har inget behov av den politiska demagogi som har framgått av några av de inlägg vi har lyssnat till.
Kanske är det så våra galiciska landsmän tänker, som ser en mörk framtid för sig själva och för sina familjer efter det som har kallats den största ekologiska, ekonomiska och sociala katastrofen i Galiciens historia. Vi förstår att det galiciska folket i dag är ledset och irriterat, och denna ilska har ett namn och ett nummer: varenda en av dem som har lidit skada och drabbats direkt av det oljebälte som har uppstått till följd av katastrofen med oljetankfartyget, alla galicier, i Galicien och i andra delar av världen, som älskar sin hembygd och alla vi som solidariserar med dem.
På den andra sidan har vi de ansvariga, ansiktena som försvinner eller blir otydliga bakom bekvämlighetsflaggade fartyg och juridiska intriger som har kokats ihop för att slippa undan ansvar med målet att bedrägligt kringgå bestämmelserna för den inre marknaden, utan att bry sig om de möjliga miljöskador som detta kan leda till - vilket nu har blivit verklighet - och de sociala och ekonomiska skador som även kan bli följden och - utan att vilja skrämma upp någon - de skador som kan uppstå i kustområdena till följd av dominoeffekten. Jag anser att jag har sagt tillräckligt, och vi måste se framåt och lära av det som skett.
Galiciens regering har förklarat att den inte kommer att begränsa stöden till de drabbade. Den spanska regeringen och Europeiska kommissionen annonserar åtgärder. Situationer som denna varken kan eller får upprepas, och nu är det nödvändigt att reparera skadorna och undvika att skadorna utvidgas ytterligare, till nya områden i Galicien eller i Portugal, eftersom det fortfarande finns risk för det.
Vi tackar alla för de åtgärder som vidtas, särskilt dem som lever, arbetar och lider längs våra kuster.

Cunha (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär, kolleger! Jag vill börja med att uttrycka min djupa politiska solidaritet med våra grannar och vänner i Galicien för det lidande som denna tragedi nu förorsakar och kommer att förorsaka den närmaste framtiden.
Europeiska unionen och dess medlemsstater får helt enkelt inte spara på ansträngningarna för att hjälpa till att minska omfattningen av katastrofens effekter och i görligaste mån ersätta för de skador som de främst drabbade lidit. Katastrofen med oljefartyget Prestige måste innebära ett tillfälle att göra vissa reflektioner. Den första är att denna olycka måste genomgå en rigorös granskning, inte bara utifrån Europeiska unionens säkerhetsbestämmelser för denna typ av transporter och respekten för dem, utan också om motiven till den färd fartyget fick efter att det hade färdats i västlig riktning, då det plötsligt fördes söderut och sjönk bara 30 sjömil från portugisiskt vatten. Den andra reflektionen är att vi måste vara medvetna om att denna katastrof också kan komma att allvarligt påverka Portugals norra kust, nu eller längre fram, och det är därför nödvändigt att Europeiska unionen tänker på stöd till Portugal för att stärka medel till mobilisering, övervakning och förebyggande åtgärder. Fiskesektorn har för övrigt redan börjat påverkas. Slutligen, även om det är uppenbart att tragedins effekter kommer att kännas av i många sektorer av ekonomin, råder det inga tvivel om att den mest drabbade är fiske- och vattenbrukssektorn.
Jag tycker alltså att det är väsentligt att vi, inom ramen för de stöd som kommer att ges, tänker på behovet av en specifik nödplan för dessa sektorer. Jag tror inte att de 117,7 miljoner euro som kommissionär Franz Fischler har aviserat för Spanien och de 15 miljonerna för Portugal kommer att lösa problemen, inte bara på grund av det allmänna beloppet, vilket är litet, utan också därför att man i förhållande till Portugal måste lämna möjligheten öppen att öka beloppet om situationen förvärras vid landets kust.
Vi måste också vara medvetna om att det förlängda fiskeristoppet bara i sig gör att kompensationen inte räcker. Det är troligen nödvändigt att tänka på en annan typ av djupare åtgärder för att ge ersättningsarbeten till dessa fiskare, exempelvis att låta dem fiska i andra vatten på medellång sikt.

Korhola (PPE-DE).
Herr talman! Förlisningen av oljetankern Prestige utanför Galiciens kust är en stor olycka, motsvarande det som aldrig mer skulle kunna inträffa i unionen efter Erika-olyckan. Medlemsstater har förbundit sig till en praxis där lastningshamnar är skyldiga att bedöma fartygens tillstånd och, om nödvändigt, hindra fartyg från att avsegla innan reparationer har utförts om risken anses vara för stor. 
Denna praxis tillämpas tyvärr ännu inte i kandidatländerna, och det här fartyget hade hämtat sin skeppslast från en hamn i Östersjön. Risken är särskilt stor i Östersjön där det förekommer en kraftig regelbunden trafik och där varusändningarna ofta består av material och ämnen som Östersjöns ekologi helt enkelt inte skulle tåla att skadas av.
I egenskap av boende vid Östersjöns kust vill jag uttrycka mitt djupa beklagande till Galiciens invånare och till alla dem vars livsuppehälle nu riskeras.
Uppenbarligen räcker det inte med att hamnmyndigheterna görs ansvariga för tillståndet hos de fartyg som skall lastas. Ägarna till fraktgods måste också göras ansvariga, eftersom även de har ett intresse av att se till så att deras varusändningar är anordnade på ett ansvarsfullt och säkert sätt. För det andra måste försäkringsbolagens metoder och de bestämmelser och villkor som de erbjuder förändras, om nödvändigt genom gemenskapslagstiftning, så att det billigaste alternativet för en skeppsredare inte leder till att han sänker sitt fartyg när det hamnar i sjönöd. Försäkringslagstiftningen måste grunda sig på idén att en bärgning av fartyget är möjlig och att detta är det billigaste alternativet för försäkringstagaren.
Vi måste raskt gå över till dessa tillvägagångssätt utan att göra några undantag. Det är beklagligt att det är först när en olycka har inträffat som lagstiftare blir förutseende och handlingskraftiga. När olyckan emellertid har bleknat i människors minnen vidtas inga förutseende eller trängande åtgärder för att undvika framtida olyckor. Tvärtom, var och en börjar desperat se om sina egna intressen och kampen för att förlänga övergångsperioderna inleds, eftersom människor vill undvika bestämmelser i hopp om att slippa undan lindrigt. Vi behöver ett Prestige-paket som en förlängning av Erika-paketet, vilket kommissionen genast bör inleda ett arbete med i syfte att presentera något inom kort.

De Palacio
Herr talman, ärade ledamöter! Jag vill först och främst svara Miller, eftersom jag anser att de upplysningar han har tillgång till är felaktiga.
Jag har här till hans förfogande fartyget Prestiges exakta rörelser under åren 1999, 2000, 2001 och 2002, som tillhandahållits av Bahamas hamnmyndigheter.
År 1999 anlöpte fartyget Rotterdams hamn, och det var sista gången man utförde en djupgående inspektion i enlighet med Parisavtalet i en europeisk hamn innan fartyget än en gång, innan sommaren, anlöpte hamnen Kalamata i Grekland. Jag har vänt mig till de grekiska hamnmyndigheterna för att fråga vilket skick Prestige befann sig i. Fartyget inspekterades inte i enlighet med bestämmelserna i Parisavtalet. Senare anlöpte fartyget Gibraltars hamn och även i det här fallet har jag vänt mig till de brittiska myndigheterna för att fråga dem varför de inte kontrollerade fartyget.
Det stämmer, ärade ledamöter, att jag inte bara har frågat dem om Prestige. Jag har frågat de grekiska och brittiska hamnmyndigheterna om hur de tillämpar den nuvarande lagstiftningen, direktivet om de kontroller som skall utföras av hamnmyndigheterna i enlighet med åtaganden som praktiskt taget motsvarar Parisavtalet. Jag har frågat om kontrollerna och om hur hamnmyndigheterna i dessa hamnar - Kalamata och Gibraltar - tillämpar det direktiv som för närvarande är i kraft.
Jag måste säga er, ärade ledamot, att jag har uppgifter om detta. I Gibraltar kontrollerades fem båtar år 1999. År 2000 kontrollerades sex fartyg. År 2001 kontrollerades två. År 2002 kontrollerades tolv fartyg. Detta är uppgifterna.
Det är därför jag säger att det är nödvändigt att se över lagstiftningen för att garantera att dessa kontroller, som utförs av hamnmyndigheterna, görs i alla Europeiska unionens hamnar. Hamnmyndigheternas kontroller ger nämligen en avskräckande effekt och leder till att de fartyg som inte håller standarderna försvinner, och kontrollen måste ske i hamnarna. Om vi lämnar kryphål i vårt nät, i vårt system, försvagas hela systemet automatiskt. Detta är vad jag påpekar. Jag kritiserar inte någon hamn konkret. I det här fallet har dessa två hamnar blivit aktuella: Kalamata och Gibraltar, och jag har följaktligen begärt information från de berörda hamnmyndigheterna.
Problemet handlar dock inte bara om den ena hamnen eller den andra. Problemet är, ärade ledamöter, att en ekologisk katastrof har inträffat, en katastrof som vi kunde ha undvikit, som vi skulle ha kunnat undvika om kommissionens förslag hade trätt i kraft. Jag vill att de tack och erkännanden som har framförts även skall omfatta alla tjänstemän vid Generaldirektoratet för energi och transport som arbetade - säger vi på spanska, ursäkta uttrycket - som ?djur?, det vill säga de arbetade extra, utan att räkna timmarna, för att efter katastrofen med Erika på knappt tre månader kunna lägga fram ett sammanhängande och övergripande paket inför parlamentet och ministerrådet för att dessa problem inte skulle upprepas. Det är det jag talar om.
Jag talar om, ärade ledamöter, att endast 23 månader har förflutit. Just för att det endast har gått 23 månader och för att det saknades ambition - det vet vi alla - har katastrofen upprepats. Hur många fler katastrofer måste inträffa? Det är vad jag säger. Finns det inte risker för att det, under den tid som återstår till juni 2003 eller till februari 2004, skulle kunna inträffa en katastrof i Baltiska havet, i Medelhavet, i Atlanten eller vid vilken kust som helst i Europeiska unionen på grund av att de åtgärder som redan har antagits inte har genomförts?
Ärade ledamöter! Vad man måste kräva - och av den anledningen har jag sänt en skrivelse till ministrarna - är att åtgärderna börjar tillämpas nu på en gång. Men faktum är att regeringarna är inkonsekventa i sitt handlande. I Nice sade stats- och regeringscheferna att det var nödvändigt att tidigarelägga genomförandet av dessa åtgärder, och sedan tillämpar de inte åtgärderna ...
(Applåder)
Jag har inlett ett överträdelseförfarande mot några av dem på grund av bristande tillämpning, inte av de nya bestämmelserna, utan av de bestämmelser som för närvarande är i kraft, vilka är mycket mildare och enklare att uppfylla.
Vårt förslag innebar att oljetankfartyg med enkelskrov som tillhör kategori 1, det vill säga de största, skulle ha en maximal livslängd på 23 år. Det står nämligen klart att metallen försvagas på grund av brottsjöarna och att detta problem uppstår efter ett tjugotal år. Det är just det jag beklagar, att vårt förslag om den frågan inte antogs och att man höjde gränsen från 23 till 27 år. Det är där de nuvarande problemen uppstår.
Ärade ledamöter! Nu till frågan om stöden. Vi arbetar med den frågan för närvarande. Den spanska regeringen kommer att utbetala stöd. De stöd som klart finns är Fipol-fonden. I det här sammanhanget vill jag betona att det finns en expert inom transportministeriet i Spanien som samarbetar med de spanska myndigheterna, vilket även skedde tidigare med de franska myndigheterna, för att underlätta utbetalningarna av alla dessa stöd och för att hantera ersättningskraven från dem som drabbats.
Vi ser även över de frågor som har med fisket att göra för att undersöka vilka möjligheter det finns till utbetalningar av medel från FFU. Vi undersöker - men jag tror inte att det kommer att bli möjligt, det säger jag mycket klart - möjligheten till utbetalning av medel från Solidaritetsfonden. Jag tror dock inte att skadorna kommer att uppgå till de belopp som krävs för att Solidaritetsfonden skall aktiveras; då skulle det verkligen vara en fruktansvärt stor tragedi. Vi talar om siffror över 3 miljarder euro, ärade ledamöter. Jag hoppas att vi inte når upp till de siffrorna.
Vi undersöker vilka stöd som kan skjutas till om det blir så att skadorna trots allt inte uppgår till tre miljarder euro, men att de når en sådan omfattning att de påverkar Galicien avgörande på regional nivå, eftersom en sådan situation är ett skäl för utbetalning av medel från Solidaritetsfonden.
Jag hoppas att Portugal klarar sig undan tragedin den här gången. Jag hoppas att vindarna inte blir sådana att oljebältet når dessa kuster. Jag önskar naturligtvis även att ingen mer olja når de spanska kusterna, men vi får hoppas att åtminstone de portugisiska kusterna förblir rena. Om det blir så att även de portugisiska kusterna drabbas kommer vi naturligtvis att ställa medel till förfogande, på samma sätt som de ställs till förfogande för de spanska myndigheterna och för de drabbade i Spanien.
Ärade ledamöter! Vi måste genomföra de beslut vi har antagit i praktiken. Det finns en rad åtgärder som bildar en övergripande och sammanhängande helhet. Vi har Europeiska sjösäkerhetsbyrån och kommissionen som garanter för att bestämmelserna skall tillämpas på lämpligt sätt. Medan man bestämmer sig för var Europeiska sjösäkerhetsbyrån skall ha sitt säte kommer vi att inrätta den med provisoriskt säte i Bryssel. Jag är ledsen, men jag tänker inte vänta tills man kan enas om den saken. Jag hoppas att byrån kommer att inrättas före årsslutet.
Jag går nu över till den andra frågan. När det gäller de uppgifter som åligger medlemsstaterna - förstärkning av hamnkontroller, förstärkning av kraven för klassificeringssällskap - kommer vi naturligtvis att genomföra en grundlig undersökning om vad som har skett - som jag sade tidigare - av hela händelseförloppet, och jag kommer att lägga fram resultatet av våra undersökningar inför parlamentet: hela det händelseförlopp som ledde till det slutliga resultatet, även när det gäller klassificeringssällskapen. Dessutom kommer vi att kräva av unionens medlemsstater att de anvisar hamnar och skyddsområden för att ta itu med situationer som den med Erika, där den här frågan också var omstridd, eller situationen med Prestige i det här fallet.
En strikt tillämpning. Vi måste strikt tillämpa bestämmelserna och kräva att de följs. Vi talar om att gå längre. Jag har sagt det mycket tydligt: Internationella sjöfartsorganisationen, farleder för farligt gods, skyddsdistanser, särskild kontroll vid sund och andra passager, större befogenheter för kuststaterna. Allt detta inom ramen för Internationella sjöfartsorganisationen i syfte att verkligen anpassa havsrätten till de nya kraven och de nya förhållandena under det tjugoförsta århundradet. Samtidigt är det, ärade ledamöter, även nödvändigt att gå djupare in på ansvarsfrågan, ministerrådet måste än en gång ta upp frågan om Cope-fonden, som är ett komplement till Fipol-fonden, frågan om det straffrättsliga ansvaret måste åter införas på ministerrådets dagordning och man måste kräva av ministrarna att alla medlemsstater - jag anser att det med hjälp av administrativa bestämmelser är möjligt att genomföra i samtliga medlemsstater - skall kräva att de fartyg som transporterar det farligaste godset, som till exempel tung olja, skall ha dubbelskrov.
Savary talade om ett fristående europeiskt område för sjösäkerhet. Sanningen att säga skulle den här frågan till och med kunna tas upp inom ramen för konventets diskussioner och under nästa regeringskonferens. Som ni säkert förstår kommer jag inte att motsätta mig ett sådant förslag.
Avslutningsvis vill jag säga Grossetête att det enda jag känner när det gäller det som händer för närvarande är en djup ilska, jag är oerhört arg, eftersom jag vet att vi kunde ha undvikit katastrofen och inte gjorde det.
(Applåder)

Talmannen. -
Fru kommissionär! Miguélez Ramos vill ställa en kompletterande fråga till er.

Miguélez Ramos (PSE).
Herr talman! Jag vill bara ställa en mycket kort fråga till kommissionären.
Först vill jag, som galicier, tacka henne för den solidaritet hon har gett uttryck för i sitt uttalande, och jag skulle vilja be henne att lägga fram en rapport inför utskottet för regionalpolitik, transport och turism, om det är möjligt, om tillämpningen av stöden - i det här fallet naturligtvis Fipol-fonden som hon just nämnde - och när det gäller Fipol skulle jag konkret vilja veta om hon kan lägga fram en rapport om tidsfristerna för utbetalning av stöd till de drabbade från denna fond för ersättningar.

de Palacio
Herr talman! Jag gör ett kort inlägg för att säga ledamoten att hon vet att jag har en särskild känsla för Galicien och att denna tragedi för mig har konkreta för- och efternamn, ansikten och landskapsbilder, och därför berör det mig naturligtvis ännu djupare.
Detta betyder inte att jag agerade annorlunda när katastrofen med Erika inträffade vid de franska kusterna. Jag reste till Bretagne då, och i morgon kommer jag att vara i Galicien.
Jag lägger naturligtvis mycket gärna fram alla uppgifter om frågan om Fipol-fonden, om de analyser vi gör när det gäller Solidaritetsfonden, frågan om huruvida den kommer att tillämpas eller inte och om alla aspekter när det gäller den här saken. Jag kommer även att be min kollega Fischler om upplysningar när det gäller fiskefrågorna, även om jag antar att han kommer att lämna fullständiga upplysningar till fiskeriutskottet.
(Applåder)

Talmannen.
Tack så mycket, fru kommissionär de Palacio!
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är debatter om fall av kränkningar av de mänskliga rättigheterna samt av demokratiska och rättsstatliga principer (artikel 50 i arbetsordningen).

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande sex resolutionsförslag om läget i Sudan:
B5-0593/2002 av Van den Bos och Sanders-ten Holte för ELDR-gruppen om människorättssituationen i Sudan,
B5-0594/2002 av Sjöstedt med flera för GUE/NGL-gruppen om Sudan,
B5-0601/2002 av Maij-Weggen med flera för PPE-DE-gruppen om läget i Sudan,
B5-0604/2002 av Belder för EDD-gruppen om läget i Sudan,
B5-0605/2002 av Carlotti med flera för PSE-gruppen om de mänskliga rättigheterna i Sudan,
B5-0610/2002 av Schörling med flera för Verts/ALE-gruppen om Sudan.

Van den Bos (ELDR).
Herr talman! Denna debatt om Sudan har skördat framgång redan innan den har börjat. Inbjudan till AVS-EU-församlingen har under tiden dragits tillbaka. Det är inte bra för Cotonousamarbetet att förslaget från Sudan övertogs av AVS-länderna.
Trodde dessa stater verkligen att vi skulle kunna hålla en församling i ett land där man fortfarande kontinuerligt kränker mänskliga rättigheter i stor skala? Där kvinnor och barn kidnappas och görs till slavar? Där befolkningen kunde drabbas i åratal av bombardemang, och där de västerländska oljebolagen gav mer uppmärksamhet åt sina aktieägare än åt offren?
Nu verkar det lyckligtvis råda vapenstillestånd, men hur länge kommer det att vara? Samarbetet med Europeiska unionen kan enbart återställas om det blir en hållbar fred och om regeringen återställer alla friheter och gör ett slut på all denna fruktansvärda orätt. Endast då kommer debatter som den i dag att verkligen bli en fortsatt framgång.

Schwaiger (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär! I eftermiddag måste vi inom ramen för denna aktuella och brådskande debatt även tala om kriget i Sudan, ett av Afrikas största och folkrikaste länder. Inbördeskriget rasar sedan 19 år tillbaka, och över två miljoner människor har fått sätta livet till. Befolkningen i södra Sudan har utsatts för oändligt lidande i kampen för kulturellt, politiskt och ekonomiskt självstyre.
I större delen av Sudan där regeringen härskar finns det ingen yttrandefrihet, religionsfrihet eller mötesfrihet. Man trampar på de mänskliga rättigheterna precis som tidigare. Regeringens ytbombningar medför svåra förluster för befolkningen i de södra regionerna. Över 200 dödsdomar har avkunnats genom Dafour-statens snabbrättegångar utan någon egentlig rättslig process. Oljefyndigheterna i Sudan har hittills inte vänt utvecklingen. Tvärtom hjälper de till att fylla krigskassan för regeringen i Khartoum.
Det finns en ljuspunkt. Det är fredsförhandlingarna i Machakos i Kenya som åstadkom ett avtal om vapenstillestånd som dock inte respekterats ännu. Först måste man möjliggöra för hjälpsändningarna att obehindrat nå den svältande befolkningen i södra Sudan.
Man måste också nå ett varaktigt eldupphör på ömse håll som respekteras av alla parter. Så länge denna kris pågår och fredsprocessen ännu inte nått tillräckligt långt finns det inga möjligheter att avhålla det sjätte sammanträdet för Gemensamma parlamentsförsamlingen AVS-EU under våren 2003 i Sudan. Vi kommer åtminstone inte att åka dit så länge de nuvarande förhållandena råder, men vi hoppas kunna få möjlighet till det vid ett senare tillfälle.
Jag vill bestämt betona att Sudans ambassadör här gör väldigt mycket på diplomatisk väg för att påskynda freden. Därför vädjar vi till de afrikanska staterna att organisera nästa sammanträde för Gemensamma parlamentsförsamlingen AVS-EU i ett fredligare land i Afrika. Mauretanien som vill påta sig uppgiften bör starkt uppmuntras till detta.
(Applåder)

Belder (EDD).
Herr talman! Nöden i Sudan har ökat kraftigt. Se bara på titeln på denna aktuella rapport från den internationella krisgruppen: ?Ending starvation as a weapon of war in Sudan?. Mycket riktigt, herr talman, hungersnöd, hungersnöd i massiv skala som krigsvapen i Sudan.
Likväl, och det står också i rapporten, har vi över huvud taget ingen aning om hur stor nöden är på grund av att de trakter där kriget fortfarande härjar i lika hög grad, och där detta vapen hanteras, är så avsides belägna. De stridande parterna har emellertid nått en överenskommelse om avsiktsförklaringen om humanitärt bistånd och att förlänga vapenstilleståndet till den 31 mars.
Trots denna tappra utveckling anger det här beslutet att man ännu inte har nått den slutliga fredsuppgörelsen. Grundläggande känsliga frågor, som en rättvis fördelning av makten och inkomsten från oljekällor, måste fortfarande lösas på ett för båda parter acceptabelt sätt. Men nu när förhandlingarna kommer att återupptas först i januari får den internationella påtryckningen på de stridande parterna om att nå en slutlig fredsuppgörelse absolut inte mattas av. I synnerhet inte nu när det verkar finnas en lösning i sikte på den konflikt som nu har pågått i 19 år. Uppskattningsvis har under den tiden drygt 2 miljoner människor förlorat sina liv. Det dubbla antalet människor är hemlösa, och otaliga fruktansvärda handlingar har begåtts. I synnerhet de kristna i söder har lidit allvarligt av våldet från muslimerna i norr.
Jag uppmanar därför rådet och kommissionen att handla med yttersta försiktighet under den resa till Sudan som planeras för EU-trojkan den 9 och 10 december. Först när man har skrivit under en allomfattande fredsuppgörelse kan förbindelserna mellan EU och Sudan normaliseras.
Till sist, herr talman, uppmanar jag rådet, kommissionen och också medlemsstaterna att om möjligt i samarbete med de sudanesiska myndigheterna tvinga fram en noggrann undersökning av ryktena om att al-Qaidas finanscentrum skulle ha återuppstått. När allt kommer omkring, och det får vi inte glömma, hyste Sudan Usama bin Ladin, ett välkänt namn för er alla, från 1991 till 1996, och det skulle alltså vara mycket bra att veta om man fortfarande företar sig aktiviteter på det här området.

Posselt (PPE-DE).
Herr talman! Vi måste betrakta situationen i Sudan på ett differentierat sätt. I norr har vi att göra med en besvärlig regim där reformvänliga krafter dock verkar och som stöds av Egypten. I söder ser vi ett brutalt och blodigt inbördeskrig som reduceras till en konflikt mellan islam och kristendom. Det råder även konflikter muslimer emellan och kristna stammar emellan, även om den huvudsakliga konflikten utspelar sig mellan kristna och muslimer.
Det visar att det faktiskt inte handlar om ett religionskrig utan om stamkonflikter, etniska konflikter som systematiskt - och det måste sägas - hålls vid liv av intresserade kretsar, även i oljekoncernerna. Därför är jag mycket tacksam för att denna resolution klart och tydligt tar upp dels frågan om den problematiska roll som vissa råvaruintressen spelar och som även finns representerade i Kaukasus och Kongo, och dels att dessa utnyttjar etniska konflikter på ett brutalt sätt för egen vinnings skull. Därför fordras det inte bara särskilt av oss som européer att vi påverkar människorna i Sudan att medverka till en fredlig lösning och sätta tryck på alla stridande parter. Vi är också skyldiga att på allvar ta upp frågan till diskussion med våra europeiska oljebolag som är verksamma där och göra klart för dem hur stort deras ansvar är för denna strategiskt viktiga världsregion och människorna där.
(Applåder)

Della Vedova (NI).
Herr talman, herr kommissionär! Det är sant att kriget i Sudan är resultatet av etniska intressen och motsättningar, men enligt min uppfattning skall den pågående konfliktens religiösa karaktär framhållas. Jag anser inte att vi kan acceptera att islamisk lag tillämpas inom institutionerna, och därför måste vi öka trycket på den sudanska regeringen så att denna upphävs. Vi kan inte heller acceptera de allvarliga brotten mot icke-muslimers grundläggande rättigheter, tvångsomvändelser, tvångsäktenskap eller slaveri.
Vi kan inte göra en politisk lösning som skulle vara ett klart steg tillbaka trovärdig och tillämpa principen att ?härskaren bestämmer religionen?. Jag tror att den rätta vägen att gå måste vara att stödja krafterna från söder och norr som kräver en sekulariserad stat och demokratiska institutioner. Den rätta vägen kan och får inte vara en uppdelning av världen på basis av religiös övertygelse.

Ford (PSE).
Herr talman! Jag ser kanske inte ut som Schulz, men jag är ställföreträdare för honom. Den socialdemokratiska gruppen är mycket bekymrad över det fortsatta inbördeskriget som har krävt omkring två miljoner dödsoffer under de senaste 19 åren. Vi välkomnar naturligtvis undertecknandet den 15 oktober av fredsuppgörelsen mellan regeringen i Sudan och SPLA. Vi kommer att följa med mycket noggrant vad gäller om regeringen håller sitt löfte om att respektera de mänskliga rättigheterna och rättsstatsprincipen, och om man gör några utspel för demokratisering som kommer att leda till inrättandet av ett demokratiskt valt verkställande och lagstiftande organ.
Vi ber kommissionen att lämna en rapport till oss om den möjliga inblandningen från europeiska oljebolags sida i överträdelser som begåtts mot befolkningen i de oljeproducerande områdena. Vi stöder verkligen inte förslaget att Gemensamma parlamentsförsamlingen AVS-EU skall sammanträda i Sudan nästa år. Det skulle kunna vara möjligt i framtiden, men vi måste se hur saker och ting utvecklar sig i Sudan. Vi behöver en dialog mellan Sudan och Europeiska unionen, men innan vi återtar de normala förbindelserna skulle vi vilja se framsteg på väg mot ett slut på terrorism och stöd till terroristgrupper, religiös tolerans, mänskliga rättigheter och naturligtvis ett slut på inbördeskriget.

Monti
Herr talman! Främjandet av en fredlig lösning med respekt för de mänskliga rättigheterna och den humanitära rätten är kärnan i förhållandet mellan kommissionen och Sudan. Som flera har betonat i sina inlägg är den nuvarande konflikten och de fortsatta brotten mot mänskliga rättigheter det största hindret för landets socioekonomiska utveckling. Kommissionen är fast övertygad om att respekt för de mänskliga rättigheterna skulle göra det möjligt att skapa fred i Sudan igen. 
Unionen har för avsikt att gå fram stegvis i enlighet med rådets beslut från juni 2002. Fram till dess att ett fredsavtal har undertecknats kommer unionen att fortsätta med den politiska dialog som grundar sig på de åtaganden Sudans regering har gjort för 2002 när det gäller mänskliga rättigheter, demokrati och rättsstaten, med särskild betoning på undertecknandet av ett fredsavtal.
När ett sådant avtal sluts kommer unionen att börja normalisera sina förbindelser med Sudan inom ramen för Cotonouavtalet. Dessa kommer att kretsa kring respekten för de mänskliga rättigheterna, de demokratiska principerna och rättsstaten. Samtidigt kommer vi att främja fredsprocessen och konfliktlösningen. Avsikten är att underteckna ett dokument om nationell strategi och ett nationellt riktprogram när ett fredsavtal har slutits eller när kommissionen anser att det är politiskt lämpligt, efter att ha konsulterat medlemsstaterna.
Eftersom det hänger samman med specifika punkter som har tagits upp kan jag tillägga att kommissionen kommer att delta vid det besök som trojkan från Europeiska unionen avlägger i Sudan i december, då man kommer att fortsätta att utvärdera den politiska dialogen mellan EU och Sudan under 2002. Jag vill dock understryka att genomförandet av de insatser som ingår i dokumentet om en nationell strategi är beroende av hur den politiska dialogen fortskrider.

Talmannen.
Tack så mycket, herr kommissionär Monti!
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande fem resolutionsförslag:
B5-0591/2002 av Johan van Hecke och Van den Bos för ELDR-gruppen om tortyr och brott begångna av militären och om människorättssituationen i Bangladesh,
B5-0596/2002 av Vinci för GUE/NGL-gruppen om Bangladesh,
B5-0602/2002 av Thomas Mann och Martens för PPE-DE-gruppen om de mänskliga rättigheterna i Bangladesh,
B5-0606/2002 av Carrilho med flera för PSE-gruppen om människorättssituationen i Bangladesh,
B5-0609/2002 av Lambert med flera för Verts/ALE-gruppen om Bangladesh.

Van den Bos (ELDR).
Bangladesh har varit drabbat av våldsamheter sedan dess grundande. Det politiska systemet har redan från första början underminerats av mord, hämnd och rivalitet mellan de mest betydelsefulla familjerna. Spiralen av oupphörlig hämnd har inte brutits. Tvärtom, situationen har blivit allt värre, framför allt också genom den oroväckande ökningen av radikala islamiska grupperingar. Regeringens hållning är tyvärr inte inriktad på en minskning av spänningarna och en lösning på problemen. Parlamentsledamöter fängslas. Omfattande godtyckliga arresteringar äger rum, och människor torteras och till och med dödas i fängelser.
Europeiska unionen måste befatta sig aktivt med situationen i Bangladesh på grundval av det samarbetsavtal som vi har med det här landet. Vi kan inte ovillkorligt fortsätta samarbetet om mänskliga rättigheter kränks i stor skala. Vi måste insistera på inrättandet av en nationell kommission för mänskliga rättigheter som oberoende utför undersökningar, och straffriheten måste upphöra. Polis och militär måste förebygga och bestrida våldet i stället för att underblåsa det. Ett återskapande av en förtroendegrund mellan regering och opposition är av avgörande betydelse för en lösning.
Framtiden får inte förbli det förflutnas gisslan för all framtid. Man kommer inte att komma någonvart med utvecklingen av detta fattiga land om våldsamheterna får fortsätta oförminskat.

Mann, Thomas (PPE-DE).
Herr talman! Upptrappningen av våldet i Bangladesh de gångna veckorna har gått in i en ny dimension. Bara under oktober månad mobiliserades cirka 40 000 soldater i militäroperation Clean Heart under förevändningen att man ville ta itu med den ökande brottsligheten och det privata vapeninnehavet. I samband med detta arresterades tusentals människor.
Vi vet från tillförlitliga källor att den islamiska regeringens militäroperation i Bangladesh framför allt var inriktad mot regimkritikerna. Bland de arresterade återfinns parlamentsledamöter från de oppositionella partierna, men även den tidigare ministern Chowdhury liksom olika ansvariga från oönskade icke-statliga organisationer. De fördes bort utan något som helst rättsligt tillstånd. De flesta misstänkta tillhör eller sympatiserar med hinduerna som är i minoritet och som ju i årtionden levt fredligt sida vid sida med den muslimska majoriteten.
Islams ökande och radikala utbredning i samhället och i den politiska ledningen medför alltid stora svårigheter i det dagliga livet. De arresterade lever isolerat från omvärlden. Många torteras. Hundratals skadade måste behandlas på sjukhus. Bara de senaste dagarna har 25 människor dött. Arméns påstående att de skulle ha dött av hjärtinfarkt är cyniskt. Det är ett förakt för människor och strider mot Förenta nationernas allmänna förklaring om mänskliga rättigheter.
PPE-DE-gruppens ståndpunkt är entydig: vi uppmanar regeringen i Bangladesh att återvända till rättsstatens principer, pluralism och parlamentarisk demokrati. De fängslade parlamentsledamöterna och andra oskyldiga måste försättas på fri fot. Jag håller med Van den Bos om att vi behöver inrätta en oberoende instans för att kunna undersöka arresteringarna, fallen av misshandel och dödsfallen. Först då kommer Bangladesh att kunna återvända till den nödvändiga inrikespolitiska stabiliteten.
Herr kommissionär Monti! Även Europeiska unionen måste ge sitt bidrag. I vår resolution har vi från olika grupper uppmanat kommissionen att sända observatörer till Bangladesh innan diskrimineringen och förföljelsen fortsätter.
Avtalet mellan Europeiska unionen och Bangladesh bygger på en konsekvent respekt för de mänskliga rättigheterna och på demokratiska principer. Om man fortsätter att kränka dem som man gjort hittills måste vi utöva politiska påtryckningar och också lyckas skjuta upp ett sådant samarbete. Viktiga signaler av det slaget känner man till överallt i asiatiska länder och även i andra länder. Det får vi i SAARC-delegationen bekräftat gång på gång.
Vi hoppas också på att de ansvariga i Bangladesh skall komma till insikt till följd av det stora tryck som vi kan sätta från SAARC:s sida. Först då kan vi ta våra seriösa samtalspartner i Bangladesh på allvar på det internationella planet.
(Applåder)

Ford (PSE).
Herr talman! Den 17 oktober detta år inledde 40 000 medlemmar av de väpnade styrkorna operation Clean Heart i Bangladesh. Det ledde till räder från hus till hus och sökanden inriktade särskilt på Awamipartiets väljare, partianställda, det hinduiska samhället och medlemmar i politiska oppositionspartier. Tusentals människor arresterades och hölls i hemligt förvar. 25 personer påstås ha omkommit efter att blivit torterade medan de var fängslade. Påståendet att dessa dödsfall orsakades av hjärtattacker är uppriktigt sagt otroligt.
Vi uppmanar regeringen i Bangladesh att genomföra en oberoende utredning om vem som bär ansvaret för detta, att frige parlamentsledamöter och politiska oppositionsledare och att inrätta en nationell kommitté för mänskliga rättigheter i Bangladesh. Vi skulle vilja be kommissionen att i enlighet med samarbetsavtalet upprätthålla kontakten med regeringen i Bangladesh för att säkerställa att våldsamheter upphör och att mänskliga rättigheter skyddas, och kräva att Europaparlamentet hålls informerat.

Della Vedova (NI).
Herr talman, herr kommissionär! De italienska radikala ledamöterna ger sitt fulla stöd till den framlagda resolutionen. Tillsammans med andra kolleger träffade jag Bangladeshs förra premiärminister, Sheikh Hasina, i Bryssel för några dagar sedan. Vid det mötet beskrevs hur situationen ser ut, med ständiga övergrepp, förtryck och felaktigt utnyttjande av militären - de facto - för att undertrycka medborgerliga rättigheter, för att inte tala om politiska rättigheter, för tusentals medborgare i detta land. Jag tror att kommissionen måste aktivera sig och kräva att armén, som handlar utan någon rättslig grund, som en polisstyrka, skall dras tillbaka.
I januari i år sade kommissionär Patten, som svar på en fråga i parlamentet, att situationen i Bangladesh höll på att förbättras och att kommissionen skulle övervaka utvecklingen. Alla direkta och indirekta nyheter som kommer från landet visar att situationen i verkligheten har tagit en mycket svår och mycket oroväckande vändning, och därför uppmanar vi kommissionen att ingripa.
(Applåder)

Monti
Herr talman! Medan politiskt motiverat våld och sammanstötningar och den allmänt utbredda situationen i fråga om lag och ordning har varit ett stort bekymmer för befolkningen i Bangladesh i åratal, är Europeiska unionen och det internationella givarsamfundet i allmänhet fullt medvetna om att situationen i fråga om lag och ordning har försämrats under det senaste året. 
EU har understrukit sin bekymrarn över försämringen i fråga om lag och ordning och det ökade våldet mot minoriteter i sitt tal ?Mänskliga rättigheter i världen? vid den 58:e sammanträdesperioden för FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna.
Inom Europeiska unionen är man mycket bekymrad över den allmänna situationen för de mänskliga rättigheterna och över de fortsatta rapporterna om tortyr och dödsfall i fängelser som har följt efter inledningen av operation Clean Heart, som syftar till att stoppa nedgången i fråga om lag och ordning i Bangladesh, till vilken ett flertal ledamöter hänvisade för ett par minuter sedan.
Vi är också mycket oroade över den möjliga partiskheten vid genomförandet av denna operation, och över förseningarna i genomförandet eller misslyckandet att genomföra reformer, såsom särskiljandet av den dömande makten och den verkställande makten, ombudsmannen och skapandet av en oberoende kommission för mänskliga rättigheter. EU välkomnar följaktligen Europaparlamentets resolution om operation Clean Heart och den allmänna situationen vad gäller mänskliga rättigheter i Bangladesh.
Det finns emellertid ett par punkter i resolutionen som vi anser inte längre speglar den nuvarande situationen, eller som det inte finns några konkreta bevis för. Om man jämför situationen vad gäller politiskt motiverat våld mot det hinduiska samhället före och efter det nationella valet kan vi se att rapporterna om våld och hot mot minoriteter har minskat betydligt. Vi borde sända ett tydligt budskap som uppmanar regeringen att försäkra att man till fullo respekterar alla minoritetssamhällens rättigheter och säkerhet.
När det gäller operation Clean Heart måste man uppmärksamma att såväl givarsamfund som det civila samhället många gånger har uttryckt sin oro över den allt värre situationen vad gäller lag och ordning under denna regerings första år. Regeringen inledde operationen som en följd av denna press och misslyckandet att hantera situationen genom att införa nya lagar och skärpa de befintliga.
Medan vi erkänner behovet av att förbättra situationen vad gäller lag och ordning - och vi är beredda att stödja regeringen i Bangladesh i dess försök att återställa lag och ordning - tror vi fullt och fast att detta måste göras enligt rättsprincipen och med full respekt för mänskliga rättigheter. Undantag från dessa principer kan under inga omständigheter tillåtas. Det är orsaken till att Europeiska kommissionen genom sin delegation i Dhaka kommer att fortsätta att övervaka situationen och den politiska utvecklingen mycket noggrant.

Talmannen. -
Tack så mycket, herr kommissionär!
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande fem resolutionsförslag:
B5-0592/2002 av Van den Bos och Malmström för ELDR-gruppen om Iran,
B5-0595/2002 av Boudjenah med flera för GUE/NGL-gruppen om fallet Hashem Aghajari i Iran,
B5-0603/2002 av Gahler med flera för PPE-DE-gruppen om fallet Hashem Aghajari i Iran,
B5-0607/2002 av Izquierdo Rojo och Van den Berg för PSE-gruppen om dödsdomen mot Hashem Aghajari i Iran,
B5-0608/2002 av Boumediene-Thiery med flera för Verts/ALE-gruppen om Iran.

Van den Bos (ELDR).
Herr talman! Även om doktor Hachem Aghajari inte döms till döden så förblir Iran dömt till att styras av de stockkonservativa religiösa ledarna. Studentdemonstrationernas framgångar kan inte dölja att situationen för de mänskliga rättigheterna inte har förbättrats, utan tvärtom blivit sämre.
Stening av kvinnor, offentlig hängning, tortyr och andra barbariska metoder gör att Iran fortfarande inte uppfyller de grundläggande kraven för civilisation. Det är därför förvånansvärt att Europeiska unionen inte lade fram någon resolution om situationen i Iran i FN:s generalförsamlings tredje utskott. Många medlemsstater säger sig ha höga förväntningar på dialogen om de mänskliga rättigheterna, men har i praktiken snarare höga förväntningar på sina lukrativa affärsmässiga intressen.
Europeiska unionen får inte låta sig luras. Dagen innan den europeiska förlikningskommittén kom till Teheran hängdes fem människor offentligt. Dialogen får inte vara en anledning till att inte ta upp situationen för de mänskliga rättigheterna i Iran i internationella forum. Därför måste Europeiska unionen lägga fram en resolution i vår i kommissionen för mänskliga rättigheter i Genève. Det är naturligtvis viktigt att inte isolera Iran. Man måste upprätta kontakter, men dessa kontakter måste då användas väl, och reformvännerna måste få ett så starkt stöd som möjligt.
En klausul om politisk dialog i ett framtida avtal är inte tillräckligt. Inget samarbetsavtal kan enligt min grupps uppfattning slutas så länge de mänskliga rättigheterna fortfarande kränks systematiskt och grovt. Även bistånd till terrororganisationer blockerar detta samarbete. Situationen i landet blir för var dag mer explosiv, och det är alltså hög tid för verkliga reformer i Iran. Det kan först hända saker med det här landet när sanningen får fortleva och styrandet ligger hos folket.

Markov (GUE/NGL).
Herr talman! För mindre än en månad sedan, den 23 oktober, diskuterade vi situationen för de mänskliga rättigheterna. Vi fördömde tillsammans dödsdomarna och steningarna och rent allmänt hur det inhumana iranska systemet behandlar sin befolkning. Vi beklagade då - åtminstone min grupp - att rådet beslutat att inte ta upp människorättsresolutionen om Iran på nästa sammanträde för FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna. Kort därefter har nu någon dömts till döden som inte gjort något annat än att kräva: tänk efter! Låt er inte bli berövade er åsikt, och följ inte blint religiösa dogmer!
I detta läge fortsätter Europeiska unionen att förhandla om ett samarbetsavtal, ekonomiskt samarbete. Denna enda formulering i resolutionen räcker inte, anser jag. Naturligtvis är det bra om vi i framtida samarbetsavtal har med en hänvisning till mänskliga rättigheter. Men det är bättre, och det säger jag på min grupps vägnar, om vi inte har några samarbetsavtal och framför allt att sluter avtal när de mänskliga rättigheterna inte respekteras. Det är schizofrent. Vi har inte så många möjligheter att utöva påtryckningar i realiteten. Då skall vi inte låta bli att utnyttja tillfället att sätta ekonomiskt tryck på Iran.
Det är naturligtvis positivt att studenterna ger sig ut på gatorna. Det är förstås positivt att president Khatami säger att denna dom är oacceptabel. Självklart är det positivt att talmannen för det iranska parlamentet uttalar sig i samma ordalag. Men det har ännu inte på långa vägar stöpt om det iranska samhället. Jag tror inte att det är en slump att den iranska ledaren och regeringen försöker oskadliggöra den legitima oppositionen genom att beteckna dem som terroristorganisationer och att sätta dem på listan så att man en gång för alla kan bli kvitt denna opposition. Jag tror också att vi har ett stort ansvar här. Vi måste vara mer vaksamma på vem som förs upp på listorna och på vilka grunder. Vi måste själva ställa frågor och får inte som europeisk union ge sken av att underordna oss och tjänstgöra som handräckning.
Därför uppmanar vi kommissionen att under nästa förhandlingstillfälle tydligt förklara att det inte kommer att bli något ekonomiskt samarbete eller någon kooperation med Iran så länge detta inhumana system ringaktar de mänskliga rättigheterna på det sätt som det gör nu.

Gahler (PPE-DE)
Herr talman! Fallet med Aghajari har med rätta fått stor uppmärksamhet och gett upphov till stor oro i Iran och i utlandet. Jag är av samma uppfattning som talman Karubi som kallar den avkunnade dödsdomen en skam för landets rättsväsende. Men jag är inte så säker på att det är av övertygelse som landets religiöse ledare ayatolla Khamenei har uppdragit åt landets rättsväsende att granska domen. Av Khameneis uppträdande hittills att döma vill han främst vinna tid. Studentdemonstrationerna kommer långsamt att ebba ut precis som uppmärksamheten från allmänheten i och utanför landet.
Under demonstrationerna har det blivit tydligt att det för demonstranterna inte bara gäller Aghajari utan en önskan om mer demokrati rent allmänt. I verkligheten är det inte religiösa utan politiska motiv som ligger bakom domen. Det känner vi igen från Europa innan kyrkan var skild från staten. Även kristendomen förvrängdes till oigenkännlighet och gjordes till verktyg för de då styrande för att driva igenom egna maktanspråk.
Men det iranska samhället har kommit en bra bit längre än det konservativa rättsväsendet och prästerskapet. Detta finner uttryck i de senaste förslagen till reform från det iranska parlamentet som vill begränsa prästerskapets absoluta makt. Jag uppmanar rådet och kommissionen att föra dialogen om de mänskliga rättigheterna vidare inom ramen för alla kontakter och fortsätta att klargöra att det inte kommer att bli något handels- och samarbetsavtal utan Europaparlamentets medverkan.
Även opposition i det iranska parlamentet, i landet och utanför, hoppas att våra bevekelsegrunder för kontakterna med detta land inte bara är ekonomiska intressen. Vi kommer säkert att ge uttryck för dessa uttalanden och denna principiella hållning under återvisiten när vi som europeiskt parlament träffar våra kolleger från det iranska parlamentet. Vi för vår del kommer alltid att vara på det klara med att vi står på demokratins sida och inte sällar oss till dem som vill vrida tillbaka klockan flera hundra år.

Ford (PSE).
Herr talman! Jag håller inte med Markov. Iran är ett komplex samhälle. Det finns bevis på vissa framsteg mot ett islamiskt samhälle som harmonierar med den moderna världen. President Khatami och hans reformistiska allierade är en symbol för denna modernisering. President Khatami blir emellertid ständigt frustrerad av de mer fundamentalistiska delarna av Irans samhälle. Det är orsaken till att EU för närvarande är engagerat i förhandlingar om ett handels- och samarbetsavtal med Iran. Det råder ingen tveksamhet runt detta för närvarande, men det måste dock stå klart för de iranska myndigheterna att vi samtidigt kommer att förvänta oss och kräva ett avtal om mänskliga rättigheter. 
Dödsdomen mot dr Hashem Aghajari för avfall, på grundval av någon oklar teologisk konflikt, är ofattbar för västvärlden. Vi välkomnar president Khatamis ingripande, lektorers och studenters handlande i protest och dr Aghajaris egen vädjan om lugn. Vi välkomnar hotet om avgång från president Khatami, kabinettet och dussintals parlamentsledamöter om Väktarnas råd skulle lägga in ett veto mot ett förslag till lagstiftning som skulle begränsa dess nuvarande absoluta makt.
Vi måste emellertid göra klart för Irans regering att vi kommer att följa resultatet av detta och liknande fall med stort intresse, med tanke på våra framtida förbindelser med detta land.

Posselt (PPE-DE).
Herr talman! I den aktuella resolutionen handlar det om tre saker. För det första handlar det om en människa som hotas av dödsstraff och som vi måste rädda. För det andra handlar det om en viss herr Aghajari som enligt många prominenta muslimer skyddar det äkta islam mot att de extremistiska, styrande krafterna i Iran missbrukar denna världsreligion politiskt. För det tredje handlar det om Irans öde i sig. I Iran har vi nu att göra med en maktkamp mellan å ena sidan reformvänliga krafter som stegvis vill öppna denna regim, som president Khatami och talmannen i det iranska parlamentet som omnämnts, och å andra sidan mörka gestalter. Att jämföra dem med medeltiden är faktiskt en skymf mot medeltiden. Det är krafter som tyvärr kommer från en modern, totalitär extremistisk rörelse och som utnyttjar den stora världsreligionen islam för sina förtryckar- och förbrytarsyften.
I samband med detta vill jag ägna Markov ett ord. Herr Markov! Jag uttryckte själv sådan kritik mot västvärldens svaga punkter och systemets förtryck när SED-regimen ännu satt vid makten i Berlin. Jag vill klart och tydligt säga att ni skulle ha betecknat sådana uttalanden som ni just kom med som ord i det kalla krigets anda. Jag ansåg redan då att demokrater inte får gå med på kompromisser med totalitära krafter. Det gällde då, det gäller i dag och det gäller även i framtiden!

Monti
Herr talman! Vi är mycket oroade över den nya våg av arresteringar och domar som reformvännerna och de som utövar sina grundläggande rättigheter i Iran är offer för.
Universitetsprofessorn Hashem Aghajari höll ett tal om religiös förnyelse i västra Iran i juni. Han arresterades och dömdes denna månad till sjuttiofyra piskrapp, samt därefter åtta års fängelse och dödsstraff. Professor Aghajari förlorade sitt högra ben under kriget mellan Iran och Irak och behöver läkarvård. Man väntade sig ett överklagande till högre instans, men professor Aghajari var modig nog att utmana rättsväsendet genom att vägra att överklaga. Under flera dagar har det pågått våldsamma studentprotester i Teheran och lyckligtvis har president Khatami uttalat att han är emot domen. Den högste ledaren Khamenei har beordrat att den skall tas upp till ny granskning den 17 november. 
Vi har tidigare upprepade gånger uppmanat Iran att endast döma de allra grövsta brottslingarna till döden och respektera de skyldigheter man har tagit på sig enligt internationella avtal om medborgerliga och politiska rättigheter.
I sina slutsatser från den 21 oktober accepterade rådet att öppna en dialog om mänskliga rättigheter med Iran, varigenom man slog fast att det finns en oro för detta, inklusive brotten mot medborgerliga och politiska rättigheter, särskilt yttrandefriheten. Rådet påminde också om sitt sedvanliga och ihärdiga motstånd mot dödsstraffet.
Den 18 och 19 november träffade ordförande Prodi och kommissionär Patten utrikesminister Kharrazi i Bryssel. Denne har lovat att delta i den framtida dialogen om mänskliga rättigheter mellan Europeiska unionen och Iran, och han har också kritiserat den orättfärdiga domen mot professor Aghajari, tillsammans med andra framträdande personer i Iran.
Dialogen om de mänskliga rättigheterna är en lämplig ram inom vilken man kan granska enskilda fall. Kommissionen kommer att följa utvecklingen med största uppmärksamhet och hålla kontakten med parlamentet och medlemsstaterna.
Jag skulle vilja tillägga att kommissionen anser att det ligger i Irans och Europeiska unionens intresse att förhandlingarna, som även kommer att innehålla en politisk dialog, kommer i gång - se slutsatserna från den 17 juni. Dessutom kommer avtalet om handel och samarbete att innehålla en paragraf om mänskliga rättigheter. Under förhandlingarna kommer det också att bli möjligt att bedriva påtryckningar samtidigt som vi stöder president Khatami och reformvännerna.

Talmannen. -
Tack så mycket, herr kommissionär Monti!
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum strax i anslutning till debatten.

Talmannen.
Vi skall nu genomföra omröstningen.

Varela Suanzes-Carpegna (PPE-DE).
Herr talman! Jag har begärt ordet för en ordningsfråga. Jag begär att få ordet innan vi röstar om de två ändringsförslagen, eftersom jag vill lägga fram ett muntligt ändringsförslag till dessa ändringsförslag.
Jag vill också ta upp en annan ordningsfråga som gäller hela texten före omröstningen. Det finns några språkliga ändringar som jag vill upplysa kammarens enheter om. Vi har arbetat snabbt med den här texten, vilket har lett till att några fel har smugit sig in, och jag kommer att ta upp dem nu, herr talman.
Vi förhandlare enades om att vi genom muntliga ändringsförslag eller andra korrigeringar skulle kunna anpassa texten i det fall omständigheterna förändrades. I skäl A talas det om ?för några timmar sedan?. Det har nu gått längre tid än så sedan skrovet bröts, och därför bör det stå ?för några dagar sedan?, eftersom det har gått dagar, inte timmar, sedan det skedde.
I skäl B, där det talas om olja, bör det stå drivmedel, eftersom vi har enats om att endast använda ordet drivmedel.
I skäl F står det - jag talar om den spanska språkversionen - ?särskilt fåglarna?, och vi hade kommit överens om att ordet ?särskilt? inte skulle stå med. Därför begär jag att ordet ?särskilt? tas bort.
I skäl G står det i den spanska språkversionen ?ostronodlare samt andra skaldjursodlare?. Jag begär att den spanska språkversionen ändras och att det skall stå ?ostron- och musselodlare samt andra skaldjursodlare?.
I punkt 3 överensstämmer inte den italienska språkversionen med de övriga språkversionerna; det är den enda språkversion där sju ord har tagits med i rad 7 och de bör tas bort, eftersom de inte finns med i någon av de övriga språkversionerna.
Slutligen står det i punkt 11 ?havs- och/eller fiskeområden?, och på spanska bör det stå ?zonas marítimo-pesqueras? [havs- och fiskeområden].
Detta var allt, herr talman.

Talmannen. -
Herr Varela! Jag vill påpeka att alla språkversioner kommer att jämföras ännu en gång.
(Talmannen konstaterade att det inte fanns några invändningar mot det muntliga ändringsförslaget.)
Före omröstningen om ändringsförslag nr 1:

Varela Suanzes-Carpegna (PPE-DE).
Herr talman! Jag hade bett om ordet för att lägga fram ett muntligt ändringsförslag till ändringsförslag nr 1.
UEN-gruppen instämmer i ändringsförslag nr 1, men jag vill begära, om kammaren godtar det, att två ord läggs till: ?Europaparlamentets resolution om katastrof med oljetankern 'Prestige' utanför Galiciens kust?, förefaller mig mer korrekt, och så är resolutionen benämnd i dagens föredragningslista. Jag föreslår alltså att orden ?utanför Galiciens kust? läggs till.

Varela Suanzes-Carpegna (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill lägga fram ett muntligt ändringsförslag, eftersom Portugal finns med i UEN-grupppens ändringsförslag. Vi är inte emot detta, men varken Spanien eller Frankrike finns med. Det står Bretagne och Galicien och vi anser - och det har vi talat med våra portugisiska kolleger om - att det bör stå ?Galicien, Bretagne och norra Portugal?.
Posselt (PPE-DE).
Herr talman! Jag skall göra något som jag aldrig gjort tidigare. Jag vill nämligen berömma talmanskonferensen i plenum och tacka för att man utformat eftermiddagen på ett så föredömligt sätt med många intressanta debatter. Jag ser detta som en förebild för kommande plenum!

Talmannen.
Här tar vi alltid tacksamt emot beröm!

Balfe (PPE-DE).
Herr talman! Fattade talmanskonferensen något beslut angående uteslutandet av de två zimbabwiska diplomater som finns på vår svarta lista? Jag har förstått att talmanskonferensen skulle besluta om de skulle förbjudas tillträde till byggnaden. Jag skulle vilja ta del av deras beslut.

Talmannen.
Herr kollega! De båda diplomaterna kommer inte att få tillträde till Europaparlamentet!

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Liksom många kolleger röstade jag för en utvidgning av förordning 1408, för det är rätt att alla de medborgare i Europeiska unionen som har arbetat i ett annat land i unionen under sin yrkesverksamma tid får en pension, en bra pension. Jag tar tillfället i akt att tillägga att förordning 1408 hade varit ännu bättre om den hade innehållit en möjlighet för den arbetande att överföra de pensionsinbetalningar som har gjorts i varje land där han har varit verksam till det land där han vill få sin pension. Så sker redan genom många bilaterala avtal. Det skulle kunna genomföras också i Europeiska unionen, så att man - i takt med att åren går - kan åtnjuta en allt bättre, mer uppskattad, mer substantiell och mer betydande pension.

Berthu (NI)
Prestiges förlisning var ingen olyckshändelse. Det är en logisk konsekvens av ett tudelat beslutssystem, på nationell nivå och EU-nivå, som förlamar medlemsstaterna utan att man lyckas genomdriva de radikala åtgärder som skulle krävas. På så vis lämnas vägen fri för vissa maffiagrupper inom sjöfarten, som agerar utanför lagens råmärken ... För övrigt har man kanske gjort allt för skapa denna situation.
Vissa kolleger tror att vi måste ta oss ur denna situation ovanifrån, genom att framtvinga en central och överstatlig myndighet. Denna lösning kan verka lockande, men riskerar att få dålig förankring hos folken, bristande demokratisk kontroll, och därmed ha svårt att stå emot påtryckningar från ekonomiska intressen.
Dessutom tjänar det inget till att samla europeiska länder som berörs av problemet och andra länder som inte berörs under samma tak. Det kommer bara att försena besluten.
Utan att på förhand utesluta EU-direktiv måste dessa kompletteras genom att återupprätta ländernas rätt att skydda sig. Man måste också erkänna att hotade länder måste ha rätt att vidta gemensamma åtgärder, utanför EU:s förfaranden. Och i grund och botten måste alla fartyg som inte har en tydligt identifierbar ansvarig, vilken är möjlig att lokalisera, solvent och fullt försäkrad, bannlysas från våra vatten.

Krivine och Vachetta (GUE/NGL)
Så skall vi än en gång kritisera förlisningen av ett 26 år gammalt ?skräpfartyg?, som senast inspekterades år 1999, tillhörde ett liberianskt bolag, var flaggat i Bahamas, drevs av ett grekiskt bolag, befraktades av ett schweiziskt dotterbolag (Crown) till en rysk företagsgrupp (Alfa group) som fått sitt lämplighetsintyg för sjöfart från den amerikanska sjöfartsbyrån ...
Vi har fått nog av oklarheterna, straffriheten och bekvämligheten inom sjöfartssektorn som är till skada för sjömän, miljö och kustbefolkning. Vi har fått nog av oförmågan hos Europeiska unionen, som på några veckor klarar att på Förenta staternas uppfordran införa en frihetsinskränkande terroristlagstiftning men som är ur stånd att se till att resolutionerna i Erika I- och Erika II-paketen tillämpas. Det krävs omedelbart en internationell sjöfartsrätt som kan punktera bekvämligheten, som är i stånd att påtvinga skeppsredare, befraktare och oljebolag ett säkerhetstänkande och höga sociala normer för arbetstagarna inom sjöfartssektorn. Slutligen krävs det mänskliga resurser (inspektörer, kontrollanter, kustvakter) och materiella och finansiella resurser för att se till att lagen tillämpas. Utan dessa minimiåtgärder kan parlamentet alltid fortsätta att vid varje oljekatastrof rösta igenom verkningslösa resolutioner.

Ribeiro e Castro (UEN)
Förutom det jag sade i mitt inlägg i debatten under eftermiddagen vill jag åter betona mitt fullkomliga stöd till de ståndpunkter som kommissionär Loyola de Palacio har uttryckt, både när det gäller att tidigarelägga ikraftträdandet av Erika-paketen och behovet att stärka, utöka och göra dess innehåll tuffare på alla bedömningsnivåer. För den som tvivlar eller tvekar inför de medel som föreslagits och debatterats när det gäller paketen Erika I eller Erika II, så har vi Prestige-katastrofen där som ett svar. Den omedelbart förestående energin bör ägnas åt att kontrollera och minska effekten av föroreningarna, och snabbt skynda till de skrämda och oroliga befolkningarnas hjälp. Och slutligen vill jag åter betona behovet av en rigorös undersökning på gemenskapsnivå om allt som har skett, både för att vi skall vara säkra på att man har agerat på bästa sätt, och för att garantera att se till att vi har den bästa tekniska och politiska kapaciteten inför eventuella framtida händelser.

Talmannen.
Jag förklarar Europaparlamentets session avbruten.
(Sammanträdet avslutades kl. 17.55.)

Varela Suanzes-Carpegna (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill ta upp en ordningsfråga om sammanträdesprotokollen.
Jag får protokollen med större förseningar än vid andra tillfällen, och i dag har jag inte fått protokollet från onsdagen. Däremot har jag fått protokollet från tisdagen, och i detta förekommer jag inte på närvarolistan. Jag var närvarande och vill därför att protokollet rättas till.

