

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om ansvarsfrihet för budget 2003:
- Betänkande av Terence Wynn, avsnitt III, (SEK(2004)1181 – C6-0012/2005 – 2004/2040(DEC)); (SEK(2004)1182 – C6-0013/2005 – 2004/2040(DEC))
- Betänkande av Ona Juknevičienė, avsnitt I, (C6–0015/2005 – 2004/2041(DEC))
- Betänkande av Alexander Stubb, avsnitt II, IV, V, VI, VII och VIII, (C6-0016/2005 – 2004/2042(DEC); C6-0017/2005 – 2004/2043(DEC); C6-0018/2005 – 2004/2044(DEC); C6-0019/2005 – 2004/2045(DEC); C6-0020/2005 – 2004/2046(DEC); C6-0021/2005 – 2004/2047(DEC))
- Betänkande av Inés Ayala Sender och Carl Schlyter om de decentraliserade organen, (N6-0216/2004 – C6-0235/2004 – 2004/2051(DEC); N6-0207/2004 – C6-0226/2004 – 2004/2050(DEC); N6-0208/2004 – C6-0227/2004 – 2004/2060(DEC); N6-0209/2004 – C6-0228/2004 – 2004/2053(DEC); N6-0213/2004 – C6-0232/2004 – 2004/2061(DEC); N6-0212/2004 – C6-0231/2004 – 2004/2056(DEC); N6-0214/2004 – C6-0233/2004 – 2004/2062(DEC); N6-0220/2004 – C6-0239/2004 – 2004/2063(DEC); N6-0210/2004 – C6-0229/2004 – 2004/2058(DEC); N6-0211/2004 – C6-0230/2004 – 2004/2055(DEC); N6-0215/2004 – C6-0234/2004 – 2004/2059(DEC); N6-0217/2004 C6-0236/2004 – 2004/2054(DEC); N6-0218/2004 – C6-0237/2004 – 2004/2057(DEC); N6-0219/2004 – C6-0238/2004 – 2004/2052(DEC))
- Betänkande av Marilisa Xenogiannakopoulou, sjätte, sjunde, åttonde och nionde Europeiska utvecklingsfonden, (KOM(2004)0667 – C6-0165/2004 – 2004/2049(DEC)). 
Wynn (PSE ),
   . – Herr talman! Detta betänkande som vi kommer att rösta om senare i dag anser jag vara ett av de viktigaste betänkanden som vi här i parlamentet kommer att rösta om under denna session. Detta säger jag inte bara för att det står i mitt namn, utan på grund av innehållet och det stora arbete som har lagts ned på det. Jag vill tacka dem från rådet, kommissionen, de medlemsstater jag har haft kontakt med och även budgetkontrollutskottets sekretariat. Utan dem skulle inte detta betänkande vara det dokument det är, och jag vill tacka dem så hjärtligt.
Om institutionerna genomför de rekommendationer det innehåller kommer det ouppnåeliga målet en positiv revisionsförklaring (DAS) att vara inom räckhåll. För att nå det målet krävs dock ett stort engagemang och samarbete från kommissionens, revisionsrättens och medlemsstaternas sida.
Från punkt 25 och framåt i betänkandet anges bristerna inom revisionsförklaringsmetoden. Det poängteras att pengarna i våra räkenskaper kan vara helt lagliga och korrekta, men samtidigt att de kan vara fullkomligt bortkastade. Det är en av revisionsförklaringens största brister, och det är därför som rekommendationerna i betänkandet innehåller en uppmaning till rådet att ytterligare förbättra de ändringar som redan har utförts.
Från kommissionens ståndpunkt måste kommissionen och medlemsstaterna ändå genomföra förändringar, oavsett vilka förbättringar av revisionsförklaringsmetoden det än rör sig om. Kommissionsledamoten måste vidta flera åtgärder. Som med samtliga betänkanden vi i parlamentet röstar om, måste vi alltid be kommissionen utföra ytterligare saker. Förutom sådana punkter som inrättandet av en ram för gemenskapens interna kontroll, ber vi om det. En omtvistad fråga på vissa områden, och säkerligen inom kommissionen själv, är emellertid ett problem som har tagits upp i punkt 8 och i ändringsförslag 4. Jag uppmanar helhjärtat ledamöterna att stödja detta ändringsförslag som innebär att räkenskapsföraren skall avsluta kommissionens räkenskaper. Innan det har nåtts en överenskommelse om detta kommer kommissionen alltid att angripas, och detta står klart och tydligt i ändringsförslag 4. Jag känner stor respekt och aktning för kommissionsledamot Siim Kallas, och jag uppmuntras av hans positiva inställning. Jag uppmanar honom att inte låta maktkampen inom generaldirektoratet förhindra detta från att verkställas. Det är en central punkt i dessa rekommendationer.
Vad vi än ber rådet och kommissionen att göra kommer det dock inte att vara möjligt att få en positiv revisionsförklaring till stånd om inte medlemsstaterna tar sitt ansvar, vilket inbegriper deras politiska ansvar för kontroll och förvaltning av EU-medel. I punkt 16 anges tydligt problemens huvuddrag. Förhandsredovisningsförklaringen, som beskrivs i punkt 19, visar hur problemen kan lösas.
Detta betänkande är ett försök att inte bara förankra medlemsstaternas ansvar på administrativ nivå utan också på politisk nivå. Detta är trots allt en gemensam förvaltningsprocess. Det är på tiden att den andra hälften av denna gemensamma förvaltning börjar ta sitt ansvar på större allvar. Mot denna bakgrund står det i betänkandet – i slutet av mitt avsnitt – att framsteg inte är möjliga utan medlemsstaternas aktiva deltagande. Herr talman! Det är därför utskottet, vilket även står i betänkandet, om det antas, föreslår att bjuda in er att tala inför nästa Europeiska råd för att ta upp behovet av att förbättra medlemsstaters ekonomiska förvaltning av EU-medel. Jag hoppas ni kan göra det.
För mig har detta betänkande inneburit en fascinerande process. Det är kulmen av tio års arbete med att få till stånd en positiv revisionsförklaring. För tio år sedan sade jag att det aldrig skulle kunna ges en positiv revisionsförklaring med de system som tillämpades och som inbegrep revisionsförklaringsmetoden. I dag kan jag konstatera att om detta betänkande antas är jag övertygad om att en positiv revisionsförklaring, det ouppnåeliga mål jag nämnde förut, med all säkerhet är inom räckhåll.
Juknevičienė (ALDE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Först och främst vill jag tacka er för jag fått förtroendet att framföra ett yttrande på budgetkontrollutskottets vägnar om en fråga som är mycket väsentlig för oss alla.
I dagens omröstning kommer vi att ange vår ståndpunkt om godkännandet av Europaparlamentets budget 2003. Denna ståndpunkt gäller om vår institution, Europaparlamentet, utnyttjar medel, pengar som Europas medborgare, våra väljare, har gett oss, på ett korrekt och tydligt sätt. Jag vill också tacka mina kolleger som med sina råd och sitt engagemang aktivt har bidragit till utarbetandet av detta betänkande. De framförde sina förslag och ändringsförslag och deltog i diskussionerna. Det har hållits diskussioner i budgetkontrollutskottet och livliga debatter i min politiska grupp, gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa. Liberaler och demokrater har alltid värnat om och kommer alltid att värna om människors rättighet till sanningsenlig information, till öppenhet och tydlighet. Detta är nämligen demokratins grunder. Vi vet att öppenhet och tydlighet inte är mål i sig. De fungerar som verktyg för att säkerställa institutionens effektivitet och ännu viktigare, dess ansvarsskyldighet inför folket, inför de människor som institutionen arbetar för. Europas medborgare blir mer och mer intoleranta mot okunnighet och brist på information. De blir också mer krävande mot dem de anförtrodde sina röster till, dem de valde till denna kammare. De vill att pengarna de har betalat skall alstra ett överskottsvärde, och att de skall användas målmedvetet och effektivt.
Låt mig kortfattat presentera mitt betänkande som budgetkontrollutskottet har godkänt. Detta betänkande skiljer sig från tidigare betänkanden eftersom det för budgetåret 2003 upprättades ett nytt system för finansiell förvaltning och ett system för internrevision i Europaparlamentet. Det här är ett jättekliv mot en mer sund och mer öppen budgetplanering och utnyttjande av medel.
Vi vill följaktligen gratulera er, herr talman, och presidiets enheter. Ytterligare en nyhet är att från och med i år är det Europaparlamentets talman som svarar för uppgiften att godkänna genomförandet av budgeten och inte presidiets sekretariat, som tidigare var fallet. Betänkandet handlar huvudsakligen om fyra frågor.
För det första, när det gäller förvaltningen, hur de främsta beslutsfattarna rapporterar om sin verksamhet, med andra ord medlemmarna i presidiet och kvestorskollegiet. Här har rotationsprincipen föreslagits.
Den andra frågan handlar om utnyttjandet av pengar som tilldelats politiska grupper. Det bör påpekas att vissa framsteg har uppnåtts i detta hänseende. I och med publiceringen av information på webben finns nu insyn i användandet av pengar. Områden som behöver förbättras anges dock också, och i betänkandet föreslås att politiska grupper skall utarbeta standarder för årliga räkenskaper och uppge användandet av pengar offentligt.
Den tredje frågan berör utbetalningar till parlamentsledamöter. Detta är en långvarig debatt. Därpå följer argumenten mellan institutionerna och ännu viktigare, olika tolkningar och misstankar när det gäller det ogenomblickbara systemet. Nyheten att några ledamöters löner, efter anslutningen av de nya länderna, är 12 gånger högre än andras är ett olustigt faktum. Jag tycker att detta är orättvist. Vi arbetar alla inom samma EU-institution, och vi borde få lika mycket betalt för att utföra samma arbete.
Jag anser det vara fel att inte redovisa medel som används till allmänna utgifter. De medlen måste också beräknas.
Ytterligare en känslig fråga handlar om vår arbetsplats i Bryssel och Strasbourg. Detta, och hur ni kommer att rösta, får er klokhet avgöra. Som jag ser det är det rätt att konstitutionen fastställer att det finns två arbetsplatser för Europaparlamentet. Redan 1952 sade Jean Monnet att vi vill förena människor, inte stater. Europaparlamentet är kammaren vi arbetar i och genom vilken Europas medborgare kan förenas. De kan endast förenas om vi är öppna mot varandra, om vi arbetar öppet och säkerställer ett korrekt användande och en korrekt planering av EU:s budget. 
Stubb (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Liksom Terence Wynn skulle jag vilja inleda med att tacka budgetkontrollutskottets sekretariat, PPE-DE-gruppen och mina kolleger för all hjälp att driva igenom detta betänkande. Jag skulle nu vilja ta upp fem punkter på fem minuter.
Den första punkten är att syftet med alla dessa betänkanden vi driver igenom i budgetkontrollutskottet är att förbättra kontrollsystemet. Eftersom jag själv har arbetat i en nationell förvaltning kan jag faktiskt konstatera att jag inte tror att kontrollsystemet i någon nationell förvaltning är så strängt och tufft som det vi har i Europaparlamentet eller i Europeiska unionen i allmänhet. Jag skulle till exempel lätt kunna få reda på vilken vinsort kommissionsledamot Siim Kallas drack under lunchen den 12 december. Så mycket kan vi gå in i detalj! Därför tycker jag att det är lite tråkigt att vissa människor i vår kammare försöker använda detta betänkande för populistiska syften och försöker kasta smuts på det. Vi försökte dra fram all smuts vi över huvud taget kunde få fram, och som tur var hittade vi inte mycket.
Min andra punkt är att betänkandet jag drev igenom behandlade sex andra institutioner, nämligen rådet, EG-domstolen, revisionsrätten, Ekonomiska och sociala kommittén, Regionkommittén och ombudsmannen. De godkändes alla med glans. Jag skulle emellertid vilja göra två påpekanden, och det första rör rådet.
För första gången höll vi en strukturerad dialog med rådet i en informell miljö, och det fungerade riktigt bra. Vi fick den information vi behövde, och det kan vi vara tacksamma för. Jag har dock ett litet varningsord för framtiden. Vi har kommit till ett skede i den europeiska integrationen där yttre förbindelser och särskilt den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken blir allt viktigare. I framtiden innebär detta att rådets budget för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken inte bara kommer att vara administrativ utan också verkställande. Det kommer att vara särskilt viktigt att vi granskar det närmare när vi upprättar tjänsten för yttre förbindelser, för att se hur vi kan kontrollera det lite bättre.
Min andra kommentar om institutionerna handlar om revisionsrätten. Ett specifikt personalärende utreddes där. Min strategi, och den strategi jag tror de större grupperna i kammaren följde, var att inte förödmjuka den berörda personen, och därför ville vi hålla en låg profil i ärendet. Vi hade en mycket bra dialog med institutionen i fråga, och den kompromiss vi har lagt fram skall förhoppningsvis tillfredsställa alla inblandade parter.
Min tredje punkt är att vi hade en mycket god dialog med alla institutioner. Vi fick den information vi behövde, och det fungerade på många sätt. Det finns dock en sak jag skulle vilja förbättra, och det är tidsplaneringen för betänkandet. Revisionsrätten överlämnade rapporten fem minuter före vårt utskottssammanträde, och då var det tänkt att vi skulle diskutera den. Det fungerar helt enkelt inte. Revisionsrättens ordförande kommer och ger oss ett skriftligt uttalande på 45 minuter, och det är verkligen inte det bästa sättet att inleda en dialog på. Det skulle vi alltså kunna förbättra en aning.
I fråga om mina två sista punkter handlar den första om att diskussionen vi hade i utskottet var mycket konstruktiv, och betänkandet som sådant gick igenom med glans. Det föreligger inte många ändringsförslag till det specifika betänkande jag lade fram. Det var faktiskt bara tre stycken. Som föredragande skulle jag vilja förkasta dem. Jag tycker inte de speglar den diskussion vi hade i gruppen.
Slutligen borde det råda en relativt god enighet mellan de största grupperna i parlamentet om ett antagande av detta betänkande. På nytt vill jag tacka alla dem som hjälpte till att driva igenom det. 
Ayala Sender (PSE ),
   . – Herr talman! Jag instämmer med min kollega Terence Wynn att det här året verkligen har varit spännande. Kommunikationen har fungerat utomordentligt, både med kommissionen och särskilt med byråernas direktörer, som har tillhandahållit oss all nödvändig information under hela förfarandet, och dessutom med revisionsrätten.
Upprättandet av byråerna, som just nu utför viktiga handlingar, såsom reglering och genomförande av vissa åtgärder eller utveckling, får oss att ställa frågan om det finns för många av dem eller om de innefattar för många modeller och om de är nödvändiga. Detta måste göras även om parlamentet har varit inblandat i många av dem, särskilt i fråga om krav. 
På sätt och vis är decentraliseringen av gemenskapens åtgärder via dess byråer mycket positiv. Den erbjuder nämligen Europeiska unionen tillgänglighet, närhet och synlighet i medlemsstaterna. Den får därför också bättre kunskap om sina medborgare, och mot denna bakgrund föreslår vi att dessa byråers globala kommunikationsstrategi skall förstärkas, och att handlingarna utförs snabbare och med större manöverutrymme. Men vi måste också erkänna att det finns stora risker. Decentraliseringen kan nämligen leda till minskad kontroll av budgetgenomförandet eller att det förekommer överlappning av verksamheter med dem som utförs av kommissionen. Det kan också uppstå tillfällen då det råder brist på samordning eller när nationella intressen går före gemenskapens intressen.
Det är därför vi i vårt betänkande kräver särskilda och ingående rapporter från kommissionen, och ett antal förslag och gemensamma riktlinjer för att förebygga dessa risker. Vi skulle vilja att dessa riktlinjer återspeglas i det interinstitutionella avtalet och inte endast refererar till mekanismerna som stärker kontroll och budgetansvar i budgetgenomföranden. De skall också referera till allting som berör harmonisering av dess personal och tillämpning av alla gemenskapsregler som berör dess personal.
Vi skulle också vilja att kommissionen särskilt genomför en undersökning och bedömning av strukturen i synnerhet. Förordningarna granskas nämligen redan, särskilt när det gäller dessa byråers europeiska mervärde, det vill säga i huvudsak deras behov av gemenskapsåtgärder.
I fråga om revisionsrätten har vi också uppmärksammat behovet av bättre samordning för att öka insynen i det motsägelsefulla förfarandet före dess rapport. Vi har nämligen funnit att det vid vissa tillfällen har uppstått problem i tillämpningen av tidsplanen, som har hindrat parlamentet från att få exakt kännedom om – och i detta fall i vilket skede – problemen som uppmärksammats hade förbättrats, och om förbindelserna mellan rätten och byråerna eller kommissionen hade nått en positiv avslutning. Naturligtvis är allt detta beroende av en positiv revisionsförklaring. 
Schlyter (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! Jag vill först tacka alla inblandade för det arbete de har hjälpt oss med och den samarbetsvilja som har funnits bland organen.
Ansvarsfrihet är inte enbart en fråga om hur pengar används korrekt. Det handlar också om hur man uppfyller målen med programmen och om hur man skall uppnå effektivitet generellt sett. Jag vill därför betona jämställdhetsaspekten. Vi har en skyldighet att uppnå de jämställdhetsmål som vi har satt upp. Jag måste säga att det är en skandal att endast hälften av byråerna har jämställdhetsplaner. Detta är någonting som de måste rätta till inför nästa år, annars kommer inte jag att ge dem ansvarsfrihet.
Reformerna kommer att gå fortare om vi inför en rejäl jämställdhet. Gamla hierarkiska och patriarkaliska beslutssystem och arbetsmetoder kommer att brytas upp. Idag har nästan alla organ 4/5 män i toppen och 4/5 eller mer kvinnor i de lägsta positionerna. Jag kan notera att vi i Europaparlamentet inte är bättre. Dessutom har vi i många länder nu en situation där fler kvinnor än män påbörjar universitetsstudier. Det borde finnas en bra rekryteringsbas till att ändra denna situation.
En annan fråga jag vill ta upp är Europeiska byrån för återuppbyggnad. Det var som bekant en tjänsteman som var misstänkt för att hjälpa ett företag vid en upphandling av energiinfrastruktur. Här har vi ett exempel på hur en skandal hanteras. Direktören avstängde omedelbart tjänstemannen, gav omedelbart dokumenten till OLAF som startade sin utredning snabbt och var klar inom tio månader. Rättsmyndigheterna fick informationen och processerna kunde påbörjas snabbt. Nu väntar vi också på att kommissionen skall göra disciplinförfarandet färdigt. Om vi kunde sköta skandalerna på detta sätt och sluta med mörkläggning och med att försöka dölja dem, skulle våra institutioner fungera bättre. Detta visar hur viktigt det är med insyn. Hur effektiv revisionsrätten än är så kan den aldrig upptäcka allting. Men har vi en offentlighetsprincip så har vi 450 miljoner invånare som kan kontrollera vad alla gör. Det är den bästa preventiva metoden mot bedrägerier och korruption. 
Xenogiannakopoulou (PSE ),
   . – Herr talman! Jag skulle också vilja inleda med att tacka vår huvudföredragande, Terence Wynn, alla mina ärade kolleger i budgetkontrollutskottet och utskottssekretariatet för deras samarbete och stöd under utarbetandet av detta betänkande.
Utvecklingspolitik är en viktig komponent i Europeiska unionens externa åtgärder. Det är en politik vi alla hoppas kommer att rikta in sig på utrotandet av fattigdomen och stödet för sociala infrastrukturer, utbildning, hälsa och den lokala utvecklingen i de länder vi vill stödja i deras försök att uppnå framsteg och socialt välstånd.
Europeiska utvecklingsfonden är ett viktigt verktyg för att genomföra denna politik i AVS-länderna. Den måste emellertid bli mer effektiv med större fokus på åtgärder riktade mot fattigdomsutrotning och med bättre och snabbare genomförande.
Enligt revisionsrättens revisionsförklaring avspeglar redovisningarna på ett tillförlitligt sätt intäkter och utgifter för sjätte, sjunde, åttonde och nionde Europeiska utvecklingsfonden, som vi granskar här i dag. Revisionsrätten påpekar vissa problem, särskilt vid användningen av Stabexmedel, medel överförda till EIB och som inte använts, och belopp som skulle inbetalas till EUF och som inte förekommer på tillgångssidan i balansräkningen av den 31 december 2003. Europaparlamentet uppmanar kommissionen att ta itu med brister som identifierats i systemen för övervakning och kontroll.
En fråga som vi också uppmärksammade var kommissionsledamöternas ansvar och, ännu viktigare, förvirringen över ansvaret mellan kommissionsledamoten med ansvar för utveckling och humanitärt bistånd, som ansvarar för EUF:s politik, och kommissionsledamoten med ansvar för yttre förbindelser, som ansvarar för verksamheten vid EuropeAid. Under diskussionen med kommissionsledamot Louis Michel, som vi också tackar för att han skrev till oss, försäkrade han oss att det skulle finnas ett samordnat samarbete inom kommissionen i denna fråga. Vi tackar honom för deras ansträngningar men, från budgetkontrollutskottets och Europaparlamentets sida, kommer vi att fortsätta övervaka denna fråga så att det inte uppstår problem i framtiden.
En annan fråga som måste uppmärksammas särskilt är utestående åtaganden (RAL). Kommissionen måste genomföra en noggrann undersökning av orsaken till denna höga nivå av oanvända medel. Det krävs också en metod som skyndar på genomförandet av dessa medel och som dessutom leder till förbättrat genomförande av EUF-stöd generellt sett.
Decentraliseringen av resurser till kommissionens delegationer, som var en ambitiös plan och som befinner sig i sin slutfas, utvecklas i positiv riktning, och vi är optimistiska. Vi vill dock få en försäkran om att detta förfarande, som är på gång, också åtföljs av motsvarande kontrollmekanismer. Detta är en annan fråga som vi kommer att fortsätta övervaka med stort intresse under den närmaste framtiden.
Slutligen har Europaparlamentet också diskuterat frågan om integreringen av EUF i gemenskapsbudgeten tidigare. Parlamentets åsikt är att integreringen i budgeten undanröjer de svårigheter vi för närvarande möter i och med genomförandet av EUF och bidrar till bättre ekonomisk förvaltning och insyn. Eftersom frågan om integreringen av EUF i budgeten är en större fråga som berör debatten om den nya budgetplanen, förbehåller vi oss dock parlamentets rätt att ta ställning till denna fråga när vi tar ställning till den nya budgetplanen.
Med dessa allmänna kommentarer och med hänsyn till revisionsrättens rapport skulle jag vilja rekommendera att ni beviljar kommissionen ansvarsfrihet för genomförandet av budgeten för sjätte, sjunde, åttonde och nionde Europeiska utvecklingsfonden för budgetåret 2003. 
Kallas,
   . – Herr talman! Kvaliteten på den dialog som hölls inför detta ansvarsfrihetsförfarande har fungerat utmärkt. Mina kommissionsledamotskolleger och jag var mycket glada över att delta, och jag vill varmt tacka budgetkontrollutskottets ordförande Szabolcs Fazakas för hans vänliga och effektiva sätt att leda förhandlingarna.
Jag välkomnar den resolution som antagits i budgetkontrollutskottet, som innebär ett brett stöd för kommissionens åtaganden och insatser och som uppvisar en mycket konstruktiv strategi. I resolutionen behandlas den politiska huvudfrågan i samband med revisionsförklaringen (DAS).
Herr Wynn! På kommissionens vägnar vill jag gratulera er än en gång för att ha bidragit så mycket till att på så kort tid göra så stora framsteg när det gäller revisionsförklaringen. Ni och revisionsrätten med dess yttrande över ”samordnad granskning” har gjort en utmärkt insats i det inledande arbetet. Bollen ligger nu hos er, och tillsammans med rådet skall vi försöka returnera den med både snabbhet och precision. Lyckligtvis är detta till skillnad från tennis ett spel där alla vinner. Vi vinner faktiskt om de fyra relevanta institutionerna – kommissionen, rådet, revisionsrätten och Europaparlamentet – kan komma överens om en handlingsplan för en positiv revisionsförklaring inom en snar framtid.
I likhet med den resolution ni antar i dag kommer handlingsplanens nyckelfaktor att vara hur medlemsstater på ett rimligt sätt kan säkerställa inför kommissionen att adekvata system för övervakning och kontroll finns på plats. Kommissionen kommer att lägga fram ett förslag till handlingsplan för en positiv revisionsförklaring före juli 2005. Jag hoppas och förväntar mig att Förenade kungarikets ordförandeskap kommer att ta upp förslagen och föra en trepartsförhandling för att få ett interinstitutionellt avtal till stånd under hösten. Tiden tickar iväg, eftersom det kanske krävs lagändringar i både lagstiftningspaketet för den nya budgetplanen och i budgetförordningen.
Att mobilisera och motivera medlemsstaterna kommer inte att vara lätt, och kommissionen behöver fortfarande ert stöd. Vi kan visa att vi sköter vår del och är beredda att sköta den bättre. Kommissionens redovisningssystem har till exempel omvandlats framgångsrikt och är nu i funktion fullt ut. Därutöver uppnådde den föregående kommissionen mycket genom sin administrativa reform, och budgetkontrollutskottets resolution är ett välkommet erkännande av detta. Inom ramen för vår handlingsplan kommer emellertid ytterligare åtgärder att tillkännages som kommissionen skall vidta för att stärka gemenskapens kontrollsystem.
Det gläder mig att kunna informera er om att vår handlingsplan har starka kopplingar till ett annat initiativ, nämligen öppenhetsinitiativet, som syftar till att tillhandahålla en större del av unionens befolkning information om EU:s finanser.
Jag skall inte kommentera de sektorsspecifika avsnitten i budgetkontrollutskottets resolution, men jag är redo att svara på särskilda frågor som ni kanske vill ställa. Inte desto mindre skulle jag vilja tillägga några ord om de fyra ändringsförslagen till budgetutskottets resolution som ni skall rösta om.
För det första skulle jag välkomna ert stöd för ändringsförslagen till punkterna 1, 2 och 3 som lagts fram av Paulo Casaca. Revisionsrättens yttrande att de utestående åtagandena för strukturfonderna utgjordes av ”fem års betalningar” är faktiskt missvisande eftersom rådet inkluderade åtaganden som skall göras fram till 2006 inom ramen för den sjuåriga programperioden för strukturfonderna. De utestående åtagandena innebar i verkligheten mindre än två och ett halvt års betalningar. Detta är normalt eftersom betalningar beräknas fortsätta till slutet av 2008, och den sista betalningen skall göras 2010. Det är därför fel att dra slutsatsen att programmet inte förvaltats på ett tillfredsställande sätt eller att medel inte kommer att utnyttjas. Jag hoppas att ni kan rätta till den här viktiga punkten i dag.
För det andra skulle jag kort vilja kommentera ändringsförslaget om räkenskapsförarens roll. Vad är mitt svar i dag? Först och främst att vi kommer att ta detta på största allvar. Jag har haft ett antal möten på olika nivåer och med olika välkända kritiker av kommissionens redovisningssystem. Vi anser detta vara en mycket viktig fråga och en av huvudfrågorna i vår handlingsplan.
Vi studerar innebörden av förslaget att räkenskapsföraren skall avsluta räkenskaperna. Vi välkomnar att parlamentet har tagit upp frågan, och vi återkommer med specifika förslag. Ni har rätt, det finns anhängare och motståndare till de åsikter som framförs i parlamentets ändringsförslag. Enligt min uppfattning finns det många frågor av detta slag där vi kan säga att ärendet ligger i detaljerna eller går bortom detaljerna. Huvudfrågan är som jag ser det hur vi skall kunna garantera balansen mellan beslutsfattande och finansiell förvaltning eller skatteförvaltning. I detta sammanhang uppstår motsägelser mellan åsikten att enheterna och generaldirektoraten är ansvariga för beslutsfattandet och oron att detta tillvägagångssätt borde balanseras så att den finansiella förvaltningen ger stöd åt detta beslutsfattande och inte ingriper i det. Därför är det uppenbart för mig att detta är en av de viktigaste punkterna, och jag lovar att vi inte underskattar frågan utan tar den på fullaste allvar.
Jag skulle nu vilja tillägga några ord om den särskilda ansvarsfriheten gällande Europeiska utvecklingsfonden (EUF) och byråerna. Vad gäller EUF skulle jag först vilja tacka föredraganden Marilisa Xenogiannakopoulou för ett bra betänkande och för hennes öppna och konstruktiva attityd under ansvarsfrihetsförfarandet. Kommissionen var naturligtvis nöjd med att rådet kunde avlägga en positiv revisionsförklaring för Europeiska utvecklingsfonden.
Betänkandet innehåller rekommendationer om många viktiga frågor. Kommissionen kommer att följa upp dessa rekommendationer under de kommande månaderna, men jag kan redan säga att vi samtycker om huvudfrågorna. Vi kommer naturligtvis att hålla parlamentet informerat om framsteg i det nya redovisningssystemet, budgetstödet och delegeringen.
Till slut vill jag på nytt tacka parlamentet för stödet för kommissionens förslag att integrera EUF i budgeten. Vi tror att detta är en unik möjlighet att uppnå ett bättre, enklare och effektivare genomförande av EUF. Detta kommer att vara till stor nytta för AVS-länderna.
När det gäller byråerna vill jag också gratulera Inés Ayala Sender och Carl Schlyter. Byråerna är självständiga organ, och det är byråernas direktörer och inte kommissionen som erhåller ansvarsfrihet från Europaparlamentet. Eftersom alla 14 byråer som är aktuella inom ramen för förfarandet för ansvarsfrihet för 2003 mottar bidrag som finansieras av den allmänna budgeten har kommissionen emellertid med tillfredsställelse noterat att parlamentet föreslår att bevilja ansvarsfrihet till direktörerna för alla 14 byråer för budgetåret 2003.
Kommissionen kommer att fortsätta göra sitt yttersta för att på alla sätt och vis hjälpa byråerna i framtiden, särskilt när det gäller frågor om budget, finans och redovisning. Dessutom kommer kommissionen inom sitt ansvarsområde att följa upp parlamentets krav som riktas till den i resolutionerna om ansvarsfrihet för byråerna.
Jag vill avsluta med att uppmuntra parlamentet att stödja budgetkontrollutskottets förslag. Jag kan försäkra er att kommissionen kommer att vidarebefordra de rekommendationer ni kommer att besluta om. Det är slutligen ett unikt tillfälle för alla institutioner att fortsätta skapa mer förtroende för EU:s institutioner. Vi måste undkomma skuggan av misstro, skuggan av den kollaps som drabbade en viss kommission för flera år sedan. Vi måste försäkra medborgarna att vi behandlar alla frågor, inklusive oegentligheter, på lämpligt sätt så att vi kan ge EU:s institutionerna ett rykte av pålitlighet.
Budreikaitė (ALDE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Vid utvärderingen av användningen av den allmänna budgeten för 2003 skall det sägas att stora insatser har gjorts när det gäller genomförandet av utvecklingspolitik, särskilt i strävandet att uppnå millennieutvecklingsmålen. Kommissionen har förbättrat sitt redovisningssystem och har fastställt tio grundläggande indikatorer för att utvärdera genomförandet av millennieutvecklingsmålen. Vi anser dock att kommissionen inte har stött eller tillräckligt uppmärksammat EU:s kandidatländer, som var dåligt förberedda för att genomföra EU:s utvecklingspolitik när de blev medlemmar av Europeiska unionen. Denna brist måste undanröjas genom att ge uppmärksamhet och resurser till utbildning om utveckling i de nya medlemsstaterna, och genom att uppmuntra gamla och nya medlemsstater att utbyta erfarenheter.
Eftersom nästa utvidgningsskede närmar sig i och med att Bulgarien, Rumänien och Kroatien förbereder sig för att bli EU-medlemmar, är det nödvändigt att ägna lämplig uppmärksamhet åt krav på utvecklingspolitiska skyldigheter. Vid utvärdering av genomförandet av budgeten för sjätte, sjunde, åttonde och nionde Europeiska utvecklingsfonden för budgetåret 2003 måste det påpekas att kommissionen inte lyckades införa lämpliga förfaranden för utvärdering av gemenskapsbistånd. Decentraliseringen av kommissionens delegationer i västeuropeiska länder stöds inte av organisatoriska medel. Det återstår att förbättra förvaltningen och effektivitetskontrollen av beslutsfattandet. Det sätt som budgetstödet tillhandahålls på förenklar kommissionens arbete, men i avsaknad av en lämplig kontrollmekanism uppmuntrar det i verkligheten inte regeringarna i de länder som mottar bistånd att hållas ansvariga inför sina medborgare. Detta gör det möjligt att genomföra en splittrad utvecklingspolitik. Som exempel kan nämnas att utsugningen av naturresurser genom skogsskövling drivs av efterfrågan.
Med den nya budgetplanen kommer integreringen av EUF i budgeten bara att förenkla biståndsförvaltningen. I likhet med budgetbiståndet innebär detta dock inte någon garanti för biståndets effektivitet.
Således krävs det insatser för att ytterligare förbättra förvaltning och kontrollverktyg. 
Haug (PSE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet är inte belåtet, men i stor utsträckning tillfredsställt med genomförandet av budgeten för 2003 på området för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet. Eftersom vi noterar kommissionens avsikt att förbättra genomförandecykeln för fleråriga program vill vi se att man gör sina anbudsinfordringar mer målinriktade och ger sökande mer koncentrerat stöd.
Kommissionen måste dock sluta att rättfärdiga långsamt genomförande genom att hänvisa till de nya administrativa och finansiella bestämmelserna. Det är ett försvar som vi inte längre kommer att godta i framtiden. Vi tycker att Europeiska miljöbyrån, Europeiska läkemedelsmyndigheten och Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet har arbetat bra och rationellt, och vi förväntar oss mer av samma slag i framtiden. 
Deprez (ALDE ),
   Herr talman, mina damer och herrar! Som talesman för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor skulle jag först vilja uttrycka min glädje över framstegen som gjordes 2003 i budgetgenomförandet på området för frihet, säkerhet och rättvisa, även om genomförandegraden när det gäller betalningar fortfarande var alltför låg. Jag skulle dock vilja uppmärksamma revisionsrättens anmärkningar angående användandet av Europeiska flyktingfondens krediter.
Mer allmänt skulle jag vilja betona att utvecklingen av den gemensamma förvaltningen mellan kommissionen och medlemsstaterna i budgetfrågor kräver att de sistnämnda måste göra mycket större kompletterande insatser. I detta avseende instämmer jag med vår föredragande Terence Wynn när han i punkt 104 i sitt betänkande skriver att Europaparlamentet utnyttjar vissa medlemsstaters misslyckande att kontrollera och förvalta skattebetalares pengar som de är ansvariga för, och även när han pekar på vissa medlemsstaters hyckleri när de skyller på kommissionen för att den misslyckas att kontrollera utgifter som dessa medlemsstater är ansvariga för. 
Busuttil,
   . Jag kommer att tala om det allmänna betänkandet, och jag skall inleda med att ge kommissionsledamot Siim Kallas komplimanger för det oklanderliga sätt han har utfört sitt arbete på. Detta gäller såväl hans ansvarstagande som det sätt han samarbetar med oss i Europaparlamentet på. Redan från början vill jag dock göra klart för kommissionsledamoten att vi kanske är för snälla mot honom i år. Detta är nämligen hans första ämbetsår, och det är svårt att anklaga honom för någonting som har utförts av hans företrädare. Vi utfärdar en positiv rekommendation till den allmänna budgetrapporten. Det innebär dock inte att vi är tillfredsställda med allting. Tvärtom. Som vi ser det återstår det fortfarande många fler åtgärder att vidta för att få till stånd strängare kontroller av Europeiska unionens budget. Här talar vi trots allt inte om medel som har fallit ned från skyn, utan om medel som kommer från människors skatter. I årets allmänna rapport anser vi att revisionsförklaringssystemet måste reformeras så att det inte fortsätter att vara ett frustrerande mål som aldrig kan uppnås. Vi lägger dessutom stor tonvikt på de kontroller som skall utföras, men kanske inte så mycket på EU-nivå som på nationell nivå.
Det finns ett behov av att nationella myndigheter ger en mer detaljerad redogörelse för hur Europeiska unionens medel används, när de används i olika länder eller i olika regioner. Jag hyser farhågor om att regeringarna inte är tillräckligt noggranna med kontrollerna av användningen av Europeiska unionens medel. Det är inte rätt att nationella myndigheter är varsamma när de använder nationella ekonomiska resurser, medan de inte är lika varsamma när de använder pengar som kommit från Europeiska unionen.
Nationella myndigheter måste därför inse att de riskerar att förlora medlen om de inte inför de nödvändiga kontrollerna. För vår del avger vi en rad tydliga och detaljerade rekommendationer i vårt betänkande för att säkerställa att pengar som används på nationell nivå används på ett seriöst sätt och med alla nödvändiga kontroller. Vi påminner också kommissionen om att den inte kan dra sig undan allt ansvar, även om gemenskapsmedel används av nationella myndigheter. När allt kommer omkring är det trots allt kommissionen som är ansvarig för budgeten. Tack så mycket. 
Fazakas,
   . – Herr talman! Jag skulle vilja använda den korta tid som har tilldelats mig av socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet i egenskap av ordförande för budgetkontrollutskottet till att tacka föredraganden och alla ledamöter av utskottet och dess sekretariat för deras oförbehållsamma hårda arbete, som vi nu kan diskutera.
Det nuvarande ansvarsfrihetsförfarandet skiljer sig från de föregående i två avseenden. Å ena sidan var detta det första tillfället som företrädare för de nya medlemsstaterna aktivt kunde delta i arbetet och därmed kunde få direkt erfarenhet av en av Europaparlamentets viktigaste aktiviteter. Detta gäller som jag ser det inte bara från redovisningssynpunkt, utan även när det gäller politiken som påverkar Europas nuvarande och framtida verksamhet. Den andra förändringen, som är av större vikt, är att vi detta år reformerade själva förfarandet utifrån föredraganden Terence Wynns erfarenhet och kunnighet. Reformen innebar att den tidigare metoden med skriftliga frågor och svar avskaffades, för att i stället ersättas av en direkt dialog med kommissionen, de berörda institutionerna och revisionsrätten.
Det gladde oss att alla berörda parter mottog denna reform positivt. Vi kom båda fram till slutsatsen att med en sådan reform skulle ansvarsfrihetsförfarandet inte längre betraktas som en mardröm. I stället skulle det betraktas som en gemensam uppgift för parlamentet, kommissionen och revisionsrätten, med målet att säkerställa att EU i allmänhetens ögon fungerar bättre, effektivare och med mer insyn. Jag skulle särskilt vilja tacka kommissionsledamot Siim Kallas, som är närvarande i dag, och revisionsrättens ordförande Hubert Weber för deras bidrag till vårt arbete. Jag ser fram emot att arbeta med dem igen i framtiden på detta viktiga område. 
Mulder,
   . Herr talman! Först och främst skulle jag vilja gratulera föredragandena, särskilt Terence Wynn och Ona Juknevičienė från vår grupp. Jag tror att det måste har varit särskilt glädjande för Terence Wynn att vara föredragande för ansvarsfriheten efter att ha varit ledamot av budgetutskottet så många år.
Fastän vi har en ny kommission och vi inte kan hålla denna kommission ansvarig för händelserna 2003, måste vi fortfarande dra lärdom av allting som hände under det året. Mot bakgrund av att det mest slående är att det ånyo inte finns någon positiv revisionsförklaring (DAS), välkomnar jag kommissionsledamots yttrande denna morgon om att han i juli i år har för avsikt att lägga fram ett förslag till en sorts färdplan mot en positiv revisionsförklaring, vilket är ytterst angeläget. Det är också nödvändigt att föra ingående diskussioner med revisionsrätten för att fastställa hur vi kan lyckas uppnå en sådan. Det är nämligen oacceptabelt för revisionsrätten att fortsätta att ändra spelreglerna under hela perioden. Vi måste veta hur en positiv revisionsförklaring kan uppnås. Den allmänna opinionen kräver att vi går samman med den nya kommissionen och den nya kommissionsledamoten för att till slut kunna uppnå en positiv revisionsförklaring.
Det är medlemsstaterna som bär ansvaret. I en av punkterna i resolutionen föreskrivs att det i medlemsstaterna skall vara personen med det högsta politiska ansvaret som måste gå i borgen för att EU-medel används på ett klokt sätt. Detta representerar ett nytt avstamp i diskussionen med medlemsstaterna i sin helhet. Eftersom rådet (ekonomiska och finansiella frågor) i vilket fall som helst sätter stort värde på ekonomisk politik och relaterade frågor hoppas jag att de antar den.
Ett sista ord till min kollega, Ona Juknevičienė. Det är beundransvärt att någon från en ny medlemsstat skulle utarbeta ett sådant grundligt betänkande. Jag hoppas att ändringsförslagen kommer att antas. 
Staes,
   . Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag kommer att begränsa mitt tal till Europaparlamentets ansvarsfrihet, eftersom andra kolleger kommer att ta upp de andra betänkandena. Vi borde också här kunna säga att parlamentets budget befinner sig i ett gott tillstånd. Vår administration gör oerhörda kraftansträngningar under generalsekreteraren Julien Priestleys ledarskap för att förvalta parlamentets budget korrekt, och de förtjänar vår uppskattning.
Inte desto mindre vill jag nämna två flaskhalsar, nämligen att vi verkar från tre olika platser och den frivilliga pensionsfonden. Att vi arbetar från tre platser, det vill säga Bryssel, Luxemburg och Strasbourg, krävs av oss enligt EU-fördraget. I egenskap av skattebetalare har det redan kostat oss över 200 miljoner euro per år. Bortsett från kostnadsfaktorn finns också tidsfaktorn, som vi inte längre kan rättfärdiga för vår väljarkår. Under föregående ansvarsfrihetsförfarande bad vi konventet att stryka denna fördragsartikel i konstitutionen, men utan framgång. Vi i det nya parlamentet borde därför klargöra att vi ogillar denna situation och inte längre kan acceptera den.
Jag vill också uppmärksamma er på punkterna i betänkandet om Europaparlamentets ansvarsfrihet som avser den frivilliga pensionsfonden. Det förekommer uppenbarligen oklarheter när det gäller förpliktelserna för parlamentet och för deltagarna i den frivilliga pensionsfonden. Så långt tillbaka som för tio år sedan hade parlamentet ett underskott på 9 miljoner euro. Även om det beslutades att en tydlig gräns skulle dras mellan denna frivilliga pensionsfond och Europaparlamentets offentliga organ fortsatte en gråzon att existera. Denna pensionsfond går från att vara dålig till att bli ännu värre. Det finns redan ett underskott med ett belopp på 42 miljoner euro. Därför bör vi betona att EU:s budget, parlamentets budget, inte under några omständigheter får användas till att plugga igen det här hålet. Det skulle vara oetiskt och oansvarigt. Skattebetalarnas pengar får inte användas till att fylla igen ett underskott på 42 miljoner euro i en frivillig pensionsfond. Jag tackar er för er uppmärksamhet, och jag hoppas framför allt att vi genom omröstningen kan garantera att dessa arrangemang faller på plats. 
Lundgren,
   . – Herr talman! Terence Wynn har gjort ett glänsande arbete liksom exempelvis medföredraganden Carl Schlyter.
Men vårt parlamentariska kontrollsystem är otillräckligt. EU:s anseende och legitimitet är mycket lågt hos Europas befolkning, och det med rätta. De nyckelord som kommer upp för en vanlig europeisk medborgare är toppstyre, etablissemang, slöseri, korruption. Varför är det på detta sätt? Det visar sig att institutionell kontroll via revisionsrätten, OLAF och budgetkontrollutskottet inte räcker. Det fungerar inte. Det fortsätter att vara fullt av oegentligheter och korruption i vårt system. Det visar sig också att det fria ordet, demokratisk debatt, grävande journalister, dvs. externa kontrollanter av den typen, inte heller fungerar, det räcker inte. Vad krävs? Det krävs också det som vi brukar kalla . Det krävs tjänstemän i hela EU:s maskineri, i alla organ och på alla nivåer, som är lojala, inte mot sina överordnade utan mot Europas medborgare och skattebetalare.
Vi har haft , kända sådana, omskrivna över hela världen: van Buitenen, Marta Andreasen, Hans-Peter Martin, listan är lång. Hur har det gått för dessa som har avslöjat, riktat uppmärksamheten mot det som är bedrägeri i systemet? Normalt förlorar man jobbet. Nu har vi ännu ett exempel på en sådan affär i Regionkommittén. Jag hemställer därför till parlamentet att stödja vårt ändringsförslag 2 till Avsnitt VII, punkt 12 från Geoffrey Titford, Jens-Peter Bonde och mig. Detta måste få ett slut. 
Camre,
   – Herr talman! Jag skulle vilja tacka föredragandena för de många grundliga och insiktsfulla betänkanden vi har framför oss. Inte desto mindre häpnar jag i många fall, eftersom de efter sådan slående och precis kritik av fullständigt oacceptabla situationer avslutar med att rekommendera ansvarsfrihet – det vill säga fria administrationen från ansvar.
Jag måste poängtera att det naturligtvis inte är Siim Kallas fel. Vi talar om något som hände i det förflutna, före den här kommissionen. Att vi beskyller andra för det som har hänt i det förflutna distanserar oss faktiskt från frågan i viss mån.
Terence Wynn skriver att han anser det vara en besvikelse att ”inte heller denna gång har revisionsrätten uppnått rimlig säkerhet om att systemen för övervakning och kontroll på viktiga budgetområden fungerar effektivt [i medlemsstaterna] och kan hantera de risker som gäller de underliggande transaktionernas laglighet och korrekthet”. Det innebär med andra ord att vi återigen inte har någon positiv revisionsförklaring. Vi har diskuterat detta problem otaliga gånger under årens lopp. Vi vet alla alltför väl att det finns många olika länder med olika förvaltningskulturer, men när vi närmar oss orsaken beror problemen på att den lagstiftning som utarbetats är olämplig och ofta inte ens uppnår de specificerade målen. Tvärtom grundar sig förfarandet på en metod som uppmuntrar korruption och kringgående. Misslyckandet med att uppfylla budgetmålen är på många områden ett bevis på att den avsedda politiken inte genomförs.
Därutöver har vi fortfarande inte något modernt, acceptabelt redovisningssystem på ett antal områden – på grund av att Marta Andreasen påpekade detta fick hon sparken för en tid sedan – och förutsättningarna för detta finns fortfarande inte.
När jag läste betänkandet kunde jag inte sluta tänka på libretton i Andrew Lloyd Webbers opera Evita, som handlar om Evita Peron, hustru till den avlidne argentinska presidenten, general Peron. När hon talar om en välgörenhetsfond hon inrättade, lyder texten: ”En del av pengarna har kommit på avvägar.” I EU är det lite grand åt det hållet. Operatexten innehåller också orden: ”När pengarna rullar för man inte räkenskaper.” Det var i Argentina under 1950-talet, men nu befinner vi oss i EU 2005. Det skulle aldrig ha accepterats i nationalstaterna, och det borde heller inte vara acceptabelt här. Därför kommer jag att rösta emot ansvarsfrihet för budgeten i vissa fall, men rösta för många av de mest känsliga ändringsförslagen. 
Martin, Hans-Peter (NI ).
   – Herr talman! Låt mig i denna debatt fokusera på de frågor som berör parlamentet och inleda med att återigen påpeka hur ödesdigra följderna av den informella överenskommelsen mellan rådet och parlamentet är, det vill säga att inte kontrollera varandra, eftersom det vi ser här i parlamentet är en fortsatt strävan efter ”mer”. Detta är uppenbart när vi blickar tillbaka på 2003, men i synnerhet när vi blickar in i framtiden. Som jag ser det är det mycket beklagligt att Ona Juknevičienės betänkande urvattnades ytterligare i utskottet. Vi har mindre kontroll över resekostnader än vi annars skulle ha, och vi ställs inför nya hål när det gäller pensionssystem och de utbroderade kompletterande pensionerna för parlamentsledamöter. I form av den liberala gruppens viktiga ändringsförslag görs nu ett försök att tygla detta, men i dessa förslag hanteras bara de formaliteter som avser betalningen av dessa pensioner i stället för den skandal som systemet står för.
I stället för att till sist dra lärdom av den situation vi befinner oss i erfor vi i går återigen den kusliga situation där budgetutskottet diskuterade vad vi skall göra med de 90 miljoner euro som parlamentet kommer att få tillgång till 2006, och ingen vet riktigt vad pengarna skall användas till. Även om någon återupplivade idén att starta en TV-kanal för att sända kammarens debatter, vore det bästa sättet att investera dessa 90 miljoner euro i en informationskampanj att ge allting tillbaka till skattebetalarna. På det viset skulle vi vara säkra på fördelaktig spridning, och ingenting mer av dessa resurser skulle slösas bort. 
Pomés Ruiz (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja välkomna Terry Wynn och gratulera honom till det lysande arbete han har utfört i sitt betänkande. Han har visat prov på sin erfarenhet, och han har använt den till att säkerställa att vårt utskott kan arbeta mycket bättre denna gång än under föregående år. Jag instämmer med honom att det är skamligt att återigen höra från revisionsrätten att vår institutions räkenskaper, Europeiska unionens räkenskaper, inte är tillförlitliga. Detta är ett förfarandemässigt problem, och alla här är överens om att systemet måste ändras, så att vi slutligen kommer att uppleva det ouppnåeliga målet, det vill säga en positiv ansvarsfrihet för våra räkenskaper. Det föreligger ett grundläggande problem, nämligen det stora antal kontroller som gör användningen av pengarna ineffektiv.
Som Alexander Stubb har sagt, som har haft kontrollansvar i Finland liksom jag i Spanien, är kontrollerna mer omfattande i Europeiska unionen än i medlemsstaterna eller i andra institutioner. Och oundvikligen innebär ännu större kontroller att användningen av pengarna blir mindre effektiv, att vi går miste om möjligheter, att tjänstemän inte vill ta något ansvar och att effektiviteten minskar. Vi måste se över hur mycket kontroll vi vill ha. Allmänhetens intresse är inte nödvändigtvis en fördel, eftersom man kan likna det med bilar som färdas i 20 km i timmen för att förhindra olyckor. Därför måste vi se hur vi kan främja initiativ och lägga ned mer energi på effektivitet än på kontroll.
Mot bakgrund av betänkandet om Europaparlamentets räkenskaper skulle jag vilja tacka föredraganden för hans arbete, och jag skulle vilja säga att vi parlamentsledamöter i själva verket inte har någon rätt att yttra oss över vår stadga. Vi kan varken besluta om var vi vill träffas eller var vi inte vill träffas. Vi sitter som gisslan i förhållande till rådets beslut, och det är nu på tiden att rådet fattar dem. Det råder dock ingen tvekan om att tills de gör det är det bättre att inte röra något och låta saker vara som de är.
Vi behöver en stadga som föreskriver samma skattemässiga behandling för alla, och vi får inte glömma att det här argumentet är en väsentlig del i vår stadga och vägen framåt.
Tack så mycket för de två extra sekunderna ni har gett mig, herr talman! 

Mastenbroek (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka föredraganden Ona Juknevičienė för hennes utmärkta arbete om parlamentets ansvarsfrihet, som är en mycket viktig fråga. Föredraganden påpekade att betänkandet har gett upphov till livlig debatt i ALDE-gruppen. Jag kan berätta att samma sak gäller för min egen grupp. Om dessa diskussioner bevisar något är det behovet av en enhetlig ledamotsstadga, som skulle lösa många av de problem som diskuteras inom ramen för detta ansvarsfrihetsförfarande. Jag uppmanar därför rådet att nå en kompromiss. Parlamentet har redan gjort det.
Jag skulle vilja uppmärksamma två olika frågor. För det första har ändringsförslagen gällande den frivilliga pensionsfonden och särskilt det uppskattade underskottet gett upphov till mycket diskussion bland mina kolleger. Majoriteten av min grupp har beslutat att inte stödja de tillkommande ändringsförslagen som lagts fram, utan i stället stödja den kritiska text som redan står i betänkandet. Jag stöder emellertid dessa ändringsförslag, och det gör också alla andra i min delegation. Jag ber återigen mina kolleger att göra detsamma.
Den andra frågan gäller behovet av en enda arbetsplats för vårt parlament. Denna fråga handlar enligt min uppfattning om nyckeln till parlamentets trovärdighet. Summan av de offentliga medel som årligen spenderas på denna spridning av olika arbetsplatser är enorm, och allmänheten varken förstår eller stöder detta ineffektiva arbetssätt. Jag anser att vi behöver ett enda säte. Jag anser också att Bryssel vore det mest logiska valet eftersom de andra institutionerna redan har sitt säte där. Jag erkänner dock Strasbourgs historiska värde, och jag förstår värdet av att placera parlamentet i staden. Jag uppmanar därför rådet och kommissionen att erbjuda staden ett alternativ för framtiden på hög nivå, till vilket jag har några förslag.
Kommissionens ordförande José Manuel Barroso har uttryckt några förslag när det gäller behovet av ett europeiskt teknikinstitut som en del av Lissabonmålen. Jag stöder idén att denna byggnad skulle passa utmärkt till ett universitet och tekniskt forskningscentrum på hög nivå där Europas bästa och mest begåvade skulle kunna samlas för unionens ambitiösa framtid, i stället för dess oroliga förflutna. Därför uppmanar jag i dag kammaren att stödja ändringsförslagen. Jag ber rådet att ta dem på stort allvar och lösa denna fråga en gång för alla. 
Davies (ALDE ).
   – Herr talman! Parlamentets makt förstärks mer och mer, men det låter sitt rykte och ledamöternas rykte släpas i smutsen på grund av misslyckandet att säkerställa att organisationen fungerar för kostnadsersättning och traktamenten som är av det slag som man förväntar sig i alla privata affärer. Jag erkänner att en del av problemen med att säkra reformeringen härleds från den orättvisa organisationen för betalning av ledamöternas löner, men det är ingen ursäkt för att det denna gång inte har vidtagits några åtgärder för granskningen av ledamöternas allmänna kostnadsersättningar. Som läget är just nu är det möjligt för dem som tillhör den frivilliga pensionsfonden att låta sina privata insatser betalas av offentliga medel, utan någon återbetalning.
Om det förekommer sådana metoder skulle det vara helt och hållet oförsvarligt. Det skulle vara detsamma som förskingring av offentliga medel. Antydan om att sådana metoder förekommer, vilket de kanske också gör i verkligheten, är vanärande för oss alla. I dag borde vi ta tillfället i akt och rösta för reformering och öppenhet. Vi borde ta initiativet och säkerställa att vi i denna kammare fastställer höga normer för hela Europa. Vi borde inte vänta på att ändringar påtvingas oss genom trycket från offentliga skandaler. 
Van Buitenen (Verts/ALE ).
    Herr talman! Kommissionens internrevisor vet inte om räkenskaperna är fullständiga eller korrekta. Redovisningssystemet inkluderar inte automatiskt alla uppgifter och siffror. Internrevisorns avdelning säger rent av att berörda parter inte vet om kommissionens siffror speglar verkligheten. Parlamentet har inte fått tillgång till den viktiga information som behövs för att bevilja ansvarsfrihet. Det har endast fått tillgång till en sammanfattning av den ursprungliga rapporten av den föregående internrevisorn, Jules Muis. Muis lämnade kommissionen den 1 april 2004. Hans rekommendationer föll för döva öron. Till och med kanslichefen varnade Muis, och sade till honom: ”Vi vet hur man knäcker personer som ni.” Internrevisionstjänstens slutliga rapport om Eurostat gjordes endast tillgänglig för granskning för tre parlamentsledamöter. Eftersom bara en av dem blev omvald har bara en ledamot tillgång till den nu.
Budgetkontrollutskottet accepterar inte denna intäkts- och utgiftsredovisning, eftersom siffrorna inte har godkänts av personen som ansvarar för att göra det. I alla andra företag skulle detta innebära att den här intäkts- och utgiftsredovisningen inte skulle kunna ligga till grund för ett beviljande av ansvarsfrihet. Terence Wynn gjorde rätt i att identifiera den här bristen, och i egenskap av folkets företrädare har vi nu skyldighet att skjuta upp beviljandet av ansvarsfrihet tills den ansvariga personen har fattat mod att skriva under med sitt namn. Marta Andreasen, som var ansvarig för detta 2002, har precis lämnat in en framställning till parlamentet om just denna fråga. Trots att hennes framställning är tillåtlig har parlamentet hittills vägrat att höra henne. Revisionsrätten är likaså tveksam till effekten av kontrollerna inom kommissionens redovisningssystem och om utgifternas legitimitet för varje medlemsstat.
Mitt stöd till Alexander Stubbs betänkande kommer att bero på om ändringsförslagen från gruppen Självständighet/Demokrati som avser Regionkommittén antas. Robert McCoy, den tidigare internrevisorn och nu dess värre avslöjare, gjorde sin plikt som revisor, men blev knäckt. Han föll inte på knä inför parlamentet, vilket var ett krav för att bevilja ansvarsfrihet. Därutöver står det med rätta i ett av ändringsförslagen som lagts fram av gruppen Självständighet/Demokrati att OLAF misslyckades med att överlämna undersökningsrapporten till de belgiska domstolarna. Återigen förhindrades avslöjaren att ge sin bild av historien i budgetkontrollutskottet. Är det självklart att vi kan bevilja ansvarsfrihet för medborgarnas räkning med tanke på hur Marta Andreasen, Jules Muis och Robert McCoy, och alla övriga som jag inte har nämnt, har behandlats? 
Bloom (IND/DEM ).
   – Herr talman! Detta parlamentsutskott, budgetkontrollutskottet, har inte bara försökt att sopa ekonomiska oegentligheter inom Regionkommittén under mattan, utan har också försökt att rentvå sig som Pontius Pilatus när det gäller ännu en angivare som utlämnats till skrämmande och orättvis behandling för att ha varit modig nog att berätta sanningen. Det är orimligt att Alexander Stubb skulle kunna ha utarbetat något betänkande, desto mindre ett betänkande av ett sådant känsligt slag, utan att se till att ha intervjuat alla nyckelaktörer. Det verkar ändå som han inte kunde eller ville möta Regionkommitténs tidigare internrevisor.
Med denna chockerande nonchalans i åtanke är det föga överraskande att Stubbs betänkande innehåller så många grova fel. I det ursprungliga förslaget till betänkande hävdades att den dåvarande internrevisorn inte hade varit föremål för någon internutredning, även om Regionkommitténs generalsekreterare skriftligen hade erkänt att han hade det. Alexander Stubb hävdar ”att ingen av de tjänstemän som omfattades av den administrativa utredningen har befordrats sedan rapporten avslutades”. Han väljer dock att inte nämna att flera av dem efter vad som uppgivits hade föreslagits för befordran. Det mest vämjeliga är att det står i betänkandet att den föregående internrevisorn var övertygad om att han hade ”fullt stöd och samarbete från ledamöternas och personalens sida”. Den mannen har sedan dess slängts ut från sitt kontor och drivits iväg från sitt arbete för att ha berättat sanningen. Alexander Stubbs betänkande är ruttet ända in i märgen, precis som EU-institutionen det representerar. 
Mote (NI ).
   – Herr talman! Budgetkontrollutskottet, som jag är ledamot av, gör inte upp budgetar på något vettigt sätt och uppvisar mycket lite kontroll. Jag skulle bara vilja påminna kammaren om några grundläggande fakta. Europeiska unionens inkomst kommer in i en oavbruten ström: procentandelar av momsen, tull och BNP från medlemsstater. Det finns inget sätt att stoppa detta pengaflöde och inget sätt att skicka tillbaka det heller. Om detta vore en vald regering till skillnad från en byråkrati, skulle utnyttjandet av denna enorma pengasumma, för att inte tala om utdelningen, analyseras mycket mer kritiskt. En ansvarig demokrati skulle också kräva att överskotten skulle återbetalas i form av skattereduktion.
Enligt revisionsrätten har EU förlorat runt 600 miljarder euro sedan Förenade kungariket anslöt sig. Det är mer än fyra gånger det totala nettobidrag mitt land hittills har betalat till det här stället. Inget kommer att lösa dessa problem förrän och om inte medlemsstaterna själva oberoende upprättar ett särskilt och fullständigt granskningsförfarande för förvaltningen av alla EU-medel. Medlemsstaterna är kassörerna. 
Kratsa-Tsagaropoulou (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja inleda med att gratulera föredragandena. De har utfört ett noggrant och systematiskt arbete och har tagit hänsyn till de ståndpunkter och åsikter som ledamöterna av vårt utskott har intagit, vilket har resulterat i en i stort sett godtagbar text. Den behöriga parlamentariska kommittén föreslår därför ansvarsfrihet åt alla byråer. De kommentarer utskottet har formulerat kräver dock en granskning, eftersom de kommer att bli användbara för kommissionens politik för dessa byråer och för byråerna själva i deras dagliga förvaltning.
Vi är alla överens om att byråerna måste ha lämpliga finansiella resurser, så att de kan fungera. Deras mål måste vara insyn, effektivitet och mervärde till det arbete som utförs av EU:s centrala institutioner. Bortsett från de specifika åsikterna om vissa byråer är det därför budgetkontrollutskottet framförde sina åsikter om en ram för förvaltningsregler som grundas på gemensamma, harmoniserade riktlinjer. Dessa kommer att utvecklas som en följd av verklig dialog med Europeiska kommissionen.
Vi anser att det skulle vara mycket fördelaktigt om en noggrannare undersökning utfördes om samverkan mellan vissa byråers åtgärder och åtgärder som vissa avdelningar eller direktorat inom kommissionen vidtagit. Vi anser att kommunikationen och samarbetet måste förbättras, så att vi i stället för överlappande mål och arbete får komplementaritet och förstärkt europeiskt mervärde.
Vi instämmer med föredragandenas åsikter att personalresurser måste utnyttjas bättre inom vissa byråer, tillsammans med systematisk information om behovet av att tillämpa jämställdhet inom byråerna. De måste föregå med gott exempel för våra åtgärder och vår politik när det gäller jämställdhet.
Slutligen, eftersom byråerna är decentraliserade har de ett utmärkt tillfälle att närma sig medborgarna, och deras åtgärder måste också synas i de medlemsstater där de är etablerade. 
Casaca (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle också vilja ansluta mig till de erkännanden som getts åt alla föredragandena. Om det går för sig vill jag dock framhäva rollen som föredragandena från den socialdemokratiska gruppen spelar, särskilt vår kollega Terence Wynn. Hans utomordentliga arbete kommer otvivelaktigt att definiera ansvarsfrihetsprocessen från och med nu och fram till slutet av hans mandat. Jag önskar också nämna våra kolleger Inés Ayala Sender och Marilisa Xenogiannakopoulou, som tillsammans med vår ordförande Szabolcs Fazakas har bildat en grupp där socialdemokraterna har framträtt och kan vara mycket stolta över sitt arbete.
Jag skulle också vilja gratulera er, herr kommissionsledamot, för ert utmärkta tal och för det tydliga sätt på vilket ni hanterade de problem som uppstod i samband med ansvarsfrihetsförfarandet. Jag måste dock medge att jag inte är särskilt intresserad av vilket vin ni drack den 12 december, som grundar sig på ett meddelande som Alexander Stubb framförde, men jag vill däremot hemskt gärna veta vilka företag som finansierades med exportstöd och bakverksbidrag från gemenskapsbudgeten till att kassera 30 000 ton fördärvat smör. Problemet är att kommissionen fortfarande efter sex år säger att man inte kan avslöja sådan konfidentiell information, och att parlamentsledamöter och den europeiska allmänheten inte har tillgång till denna information. Detta anser jag vara det största problemet vi står inför. 
Schlyter (Verts/ALE ).
   – Herr talman! På de flesta språk finns det ordspråk som kräver att man städar hemma innan man kräver något av andra.
Därför är det viktigt att vi får ordning på förmånerna. Reseersättningar är löneutjämningspengar utan just reseersättningar som borde betalas ut efter faktiska kostnader. Vill vi löner skall vi ha en extra budgetpost som redovisas offentligt. Min kollega Staes förklarade problemen med pensionsfonden, tilläggspensionen. Den borde vara självfinansierad och underskotten täckas av dem som är med. Det är orimligt att skattebetalarna skall stå för förlusten när aktiespekulationen misslyckas och de som är med ta profiten om den lyckas.
Vår allmänna kostnadsersättning är generös. Vill man få ut hela beloppet borde man redovisa hur man använt det. De som inte klarar av det borde få lägre ersättning. Visst tar det tid att redovisa, men det är väl investerad tid för ökad trovärdighet för parlamentet. I valrörelsen upptäckte jag att delen med information om reglerna för våra förmåner har försvunnit från den offentliga hemsidan. Eftersom det inte är hemligt borde det genast publiceras där. Det är en av de vanligaste frågorna som man får av sina väljare. Jag hoppas att föredragandens ändringsförslag 6 och de övriga ändringsförslagen som stärker texten får stöd. 
Fjellner (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det finns mycket som jag skulle vilja lyfta fram i anslutning till det som vi nu skall ta upp: ansvarsfriheten för budgeten 2003. Bristerna i redovisningssystemet, medlemsstaternas ovilja att återkalla felaktigt utbetalda medel, excesser i fråga om ersättningar till ledamöter eller den europeiska utvecklingsfonden. Men den begränsade tid som jag har här gör att jag vill fokusera på en mindre men principiellt viktig – och ur medborgarnas perspektiv helt obegriplig – del av unionens budget: bidragen till tobaksodlingar.
Varje år tvingas Europas skattebetalare stå för nära 10 miljarder svenska kronor i subventioner till tobaksodlingar. Det är ett förfärligt slöseri och ett ganska läskigt sätt att handskas med medborgarnas skattepengar. Till råga på allt är den tobak som EU subventionerar av så usel kvalitet att inga europeiska producenter vill använda den. Istället använder man just denna tobak för att konkurrera ut tobaksproducenter i fattiga länder.
Bidragen till tobaksodlare blir inte mindre bisarra av att kommissionen nu har lanserat en kampanj mot rökning som beräknas kosta 700 miljoner kronor. Jag skulle vilja kalla det för höjden av hyckleri. I behandlingen av kommissionens ansvarsfrihet kan parlamentet göra klart att tobaksstödet måste avskaffas. Men tyvärr har Junilistans Nils Lundgren med sin utslagsröst i budgetkontrollutskottet sett till att vi här idag har en parlamentarisk situation där Europaparlamentet lär komma att försvara de mest skamliga jordbrukssubventioner. Jag uppskattar att Lundgren igår offentligt konstaterade att han gjort fel, problemet är bara att skadan redan är skedd. Faktum kvarstår: Trots att Junilistan inför valet till Europaparlamentet lovade att verka för en avveckling av tobaksstödet är det hittills mest bestående resultat av att just Junilistan blev invald till parlamentet att den har bidragit till att säkra tobakssubventionernas överlevnad.
Jag hoppas och tror att parlamentet i plenum gör allt det kan för att korrigera Nils Lundgrens tilltag och röstar för ett yttrande som slår fast att parlamentet vill se tobaksstödet avskaffat. 
Bösch (PSE ).
   – Herr talman! Terence Wynn, huvudföredraganden, har berört något grundläggande i form av frågan om medlemsstaternas ansvarsdelaktighet. Av medlen i EU:s budget vet vi att ungefär 80 procent strömmar ut via medlemsstaterna. En annan aspekt jag vill beröra här är det som har uppdagats i en rapport revisionsrätten nyligen har publicerat.
Mellan 1971 och september 2004 har oegentligheter inom jordbrukssektorn uppgått till ungefär 3,1 miljarder euro. 30 år senare har omkring 20,2 procent inkasserats från bidragsmottagare, medan Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (EUGFJ) tvingades stå för 5 procent, och medlemsstaterna 144 miljoner euro. 2,2 miljarder euro, motsvarande 70 procent, är fortfarande obetalda och kommer inte att återvinnas. Följden av detta är att medlemsstaterna inte ägnar EU:s budget och pengarna som strömmar tillbaka till dem via EU tillräckligt mycket uppmärksamhet. Jag är inte helt övertygad om att ett yttrande från finansministrarna är det bästa sättet att ta itu med detta.
Budgetkontrollutskottet, och även parlamentet, har varit rätt framgångsrikt med att införa det de benämnde ”n+2-regeln” i strukturfonderna. Införandet av en liknande regel för återvinning av medel kommer i slutändan att vara oundvikligt. 
Ferber (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag skulle vilja inleda med att tacka föredragandena för de betänkanden om ansvarsfrihet som har lags fram. Det är ett tecken på att kammaren ser allvarligt på granskningen av om de omfattande medlen verkligen används korrekt. Närmare 95 procent av dessa medel betalas ut i form av bidrag, och det i sig visar vad som är problematiskt med EU-budgeten. Jag vill rikta ett stort tack till Terence Wynn, som har lagt fram ett antal användbara förslag. Jag kan inte annat än be er, herr kommissionsledamot, att agera utifrån dem. Er föregångare var duktig på att tillkännage saker, men när jag tittar på vad hon redan 2000 lovade att genomföra och ser vad ni måste gå igenom nu, kommissionsledamot Kallas, ser jag tydligt att det fortfarande finns utrymme för förbättring på detta område.
Ett mycket praktiskt exempel är att någonting behövdes göras åt redovisningssystemet redan innan kommissionsledamot Michaele Schreyer tillträdde, och därför är det nu ni som har äran att verkligen genomföra det. Jag hoppas att ni kommer att göra detta snarast. Betänkandet ger bra vägledning till hur det skall ske.
Syftet med betänkandena om ansvarsfrihet är dock inte att yttra sig om alla tänkbara problem. Jag vänder mig också till mina kolleger i gruppen när jag säger att när det gäller tobaksförordningen är vårt arbete inte att undersöka lagligheten eller annat i samband med utbetalningar av bonus, snarare om betalningarna har gått rätt till. Dessa är grundreglerna, vare sig vi gillar dem eller inte.
Vad gäller ansvarsfrihet för parlamentet vet jag inte om det är det största problemet i världen om folk röker eller inte på enskilda kontor. Det påverkar inte budgeten och måste därför redas ut någon annanstans. Låt oss i stället koncentrera oss på saker vi faktiskt måste göra med budgeten och med pengar och dess försvinnande, om saker som Herbert Bösch har haft åsikter om och där det återstår mycket att göra. Eftersom talmannen är på väg att avbryta mig vill jag avsluta med att tacka föredragandena. 
dos Santos (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill ta upp tre kortfattade punkter. För det första instämmer jag fullständigt med den årliga revisionsförklaringen från medlemsstaterna. Den omsätter nämligen principerna om gemensam förvaltning i praktiken, som i vederbörlig ordning redan definierats.
Min andra kommentar avser egna medel. Jag instämmer också med iakttagelserna i betänkandet av Terence Wynn om denna fråga, nämligen att kommissionen borde bekymra sig om kriterier för riktmärkning och nationella redovisningsberäkningar för varje medlemsstat.
Min tredje och sista iakttagelse berör frågan om hur man avslöjar tekniska oegentligheter för allmänheten, och därmed gör människor medvetna om att oegentligheter och bedrägerier faktiskt sker i genomförandet av gemenskapsmedel.
Som avslutning skulle jag vilja påpeka ytterligare en sak. Jag stöder byråernas genomförande av budgeten, även om jag beklagar att ingen nämnde Europeiska sjösäkerhetsbyrån, och särskilt processen med att inrätta denna byrå. 
Elles (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle också vilja gratulera våra föredragande, och särskilt Terence Wynn, till deras betänkanden om ansvarsfrihet för genomförandet av budgeten. Jag minns att det första betänkandet Wynn utarbetade 1994, och mitt eget 1996, framkallade en annorlunda diskussion om ansvarsfrihet än den vi har i dag.
Om rekommendationerna i hans betänkande skulle godkännas och genomföras så skulle vi, som Wynn har antytt, otvivelaktigt få bevittna ett stort steg mot att få till stånd den revisionsförklaring (DAS) som många av oss i den här kammaren vill. Detta skulle ge EU-institutionernas förvaltning av medel större trovärdighet. Detta innebär att alla de berörda parterna måste ta större ansvar, inklusive ansvar för att huvudräkenskapsföraren avslutar räkenskaperna. Kommissionsledamoten har visat att han vill följa den linjen, men jag vill kraftfullt yrka att ändringsförslag 4 skall antas. Kommissionsledamöter måste ta enskilt ansvar för att säkerställa att generaldirektoraten effektivt förvaltar de medel som faller under deras ansvar. Vi måste också se till att angivare får lämpligt skydd om de önskar träda fram med information om tillämpningen av gemenskapspolitiken.
Som Marta Andreasen nämnde har vi framför allt behov av att frågan om gemensam förvaltning förverkligas. Gemensam förvaltning är ingen förvaltning såvida inte det finns en ordentlig inre kontrollram som säkerställer att pengarna redovisas på vederbörligt sätt i medlemsstaterna. Det är därför vi konservativa starkt stöder utvecklingen mot att göra medlemsstaterna mer delaktiga när det gäller det sätt som saker och ting skall utföras på.
Avslutningsvis välkomnar vi mycket starkt tanken om att ha utarbetat förslag före juli, med avsikt att ha uppnått ett interinstitutionellt avtal före årets slut. Det handlar emellertid fortfarande bara om avsikter, och därför kommer de konservativa ledamöterna att rösta emot ansvarsfrihet, eftersom vi för tionde året i rad noterar att det inte finns någon positiv revisionsförklaring. 
Mathieu (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag anser att vi måste påminna oss själva om vad ansvarsfrihet innebär. Ett beviljande av ansvarsfrihet måste göra det möjligt för oss att säga att EU:s budget har genomförts på rätt sätt och att vi kan garantera tillförlitliga räkenskaper och lagliga och regelrätta transaktioner. Beviljande av ansvarsfrihet måste dessutom ge oss möjlighet att bedöma de framsteg som gjorts i samband med genomförandet av de rekommendationer som innefattats i det tidigare beviljandet.
Jag måste därför uttrycka min förvåning över innehållet och utformningen av detta betänkande, särskilt avsnittet om Europaparlamentet. Jag förstår inte den mycket vresiga ton som återfinns hos föredraganden och hos författarna till vissa ändringsförslag som avser alla ledamöter av denna institution. Alla dessa kritiska kommentarer antyder en sorts oärlighet, och den stöder jag absolut inte. Jag tycker inte att man kan överösa ledamöterna av Europaparlamentet med ovett på det här viset. Jag skulle vilja tillägga att det är obegripligt att vi skulle ändra på gällande regler om traktamenten innan vi har en enhetlig stadga för ledamöter av Europaparlamentet. Förresten, är detta ansvarsfrihetsförfarande det rätta stället att ta upp frågan om bruket av tobak och cigaretter i våra byggnader på? Även om jag är övertygad om att det är ett stort problem, ligger det helt utanför ämnet.
Avslutningsvis, och mer specifikt, vad kan jag säga om ifrågasättandet, ånyo, av Europaparlamentets säte i Strasbourg? Tvärtemot vad det står om det i betänkandet som ligger framför oss i dag måste jag påminna er om att parlamentet inte är behörigt i frågan. Bortsett från Europeiska rådet i Edinburgh 1992, som genom enhällig omröstning av stats- och regeringscheferna beslutade att Europaparlamentets säte av politiska skäl skulle vara i Strasbourg, var beslutet också i enlighet med protokoll 12 till Amsterdamfördraget, så att det kunde garanteras av fördragen.
För ett år sedan lades ett liknande förslag fram om slopandet av parlamentets säte i Strasbourg och en fullständig förflyttning till Bryssel. Ledamöterna av Europaparlamentet var förståndiga nog att avvisa det förslaget under plenarsammanträdet, och dessutom påpekade ledamöterna av konventet detta när konstitutionsfördraget diskuterades. Motståndarna till Strasbourg får inte använda beviljandet av ansvarsfrihet 2003 för att göra ett nytt försök att ändra parlamentets säte. Denna fråga hör inte till ämnet och ligger utanför vår rättsliga behörighet. 
Morgan (PSE ).
   – Herr talman! Jag var ansvarig för yttrandet från utskottet för regional utveckling om detta ansvarsfrihetsförfarande. Revisionsrätten bedömde den interna organisationens administration av strukturfonderna som oförvitlig, men så var inte fallet vad avser medlemsstaterna.
Ett av de grundläggande problem vi har med hela systemet är det som gäller delat ansvar. När medlemsstaterna misslyckas får kommissionen skulden. Tills vi har rett ut den frågan kommer vi inte så långt. Därför föreslog jag att vi skulle komma överens om att inte skriva under det interinstitutionella avtalet innan medlemsstaterna går med på att skriva under den årliga revisionsförklaringen. Det är tråkigt att några av de andra partierna inte gick med på att föregripa den situationen i detta betänkande. Jag hoppas att de kommer att visa sig mer rakryggade när det gäller det interinstitutionella avtalet.
Det är också viktigt att vi har mer förebyggande åtgärder för att förhindra bedrägeri och bristfällig förvaltning. Det är väsentligt att kommissionen använder sig lite mer av revisionsrätten vad gäller yttranden om utarbetandet av politik. Kan kommissionsledamoten förbinda sig att säkerställa att det i framtiden kommer att finnas en systematisk policy att be revisionsrätten om råd under utvecklingen av politik? Nu är det ett mycket bra tillfälle, särskilt eftersom det drar ihop sig till de nya sjuåriga programmen. 
Kallas,
   . – Herr talman! Jag skulle vilja tacka er alla för bidragen och för att ni diskuterar det som skulle kunna betecknas mindre tilltalande angelägenheter på ett så konstruktivt sätt och med så gott humör. Dessa angelägenheter blir mindre tilltalande när någonting går fel, och om vi kan ta itu med detta arbete på ett positivt sätt kommer vi att ha en lugn och stilla attityd.
Jag skulle vilja säga att vi har en unik styrka. Vi har fört bra diskussioner med rådet. Rådet har uttryckt sin villighet att diskutera dessa frågor om delat ansvar, även om det är för tidigt att fastställa detaljerna. Vi har också fört goda diskussioner med revisionsrätten. Revisionsrätten är också redo att diskutera alla metodfrågor och frågor om ”granskningsbevisens” trovärdighet. Det avgörande är att om vi lägger fram några förslag före sommaren innebär det inte nödvändigtvis att vi får en positiv redovisningsförklaring (DAS) i år, men vi kommer åtminstone att uppnå det inom en kort tidsram. Så styrkan är unik, och jag hoppas att vi kan föreslå adekvata detaljer och lösningar för att möta dessa förväntningar. Jag håller helt och hållet med vad James Elles sade. Detta är en mycket bra strategi i dag, en positiv attityd, men detaljerna måste också utvecklas på ett adekvat sätt.
Vi måste också finna lösningar till vissa behov av förenkling. I och med att vi är mycket angelägna om seriös ekonomistyrning och om övervakningsmekanismer har vi infört oerhört många regler, dokument och tillämpningar. Som en av de ärade ledamöterna sade innebär den här oerhörda mängden regler ännu inte att vi kan uppfylla kraven i alla dokument på ett absolut rättsligt och korrekt sätt. Vi slösar fortfarande med pengar, och den seriösa kontrollen finns fortfarande inte.
Vi måste uppfylla programmen. Vi måste genomföra beslut, och vi får inte tillåta några kraftiga förseningar på grund av den oerhörda mängden dokument och behovet att följa byråkratiska regler. Vid sidan av det tydliga behovet – särskilt vad gäller frågan om ansvarsfrihet – att stärka och förtydliga kontroll- och övervakningssystem måste vi också på allvar ta itu med frågan om dynamik i beslutsfattandet, så att vi inte har ett system som är omöjligt att kontrollera.
Jag hoppas att vi kommer att träffas snart igen för att diskutera möjliga förslag om hur vi skall uppnå ett mer trovärdigt och öppet kontroll- och ansvarsfrihetssystem för gemenskapsbudgeten. 
Talmannen.
   – Den gemensamma debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om ett betänkande (A6-0075/2005) av Glenys Kinnock för utskottet för utveckling om EU:s roll när det gäller att uppnå millennieutvecklingsmålen (2004/2252(INI)). 
Kinnock (PSE ),
   . – Herr talman! Millenniedeklarationen som antogs av världens ledare 2000 representerar en deklaration av solidaritet utan motstycke. Deklarationen är ett bevis på att det råder fast beslutsamhet om att uppnå millenniemålen. Om målen nås skulle 500 miljoner människor lyftas ur extrem fattigdom. 30 miljoner barn, som annars skulle dö innan de fyller fem år skulle räddas, likaså 2 miljoner mödrar som annars inte skulle överleva graviditet och födsel. Hundratals miljoner kvinnor och flickor skulle få utbildning, och miljoner få tillgång till rent vatten och goda sanitäraförhållanden. Världen har tekniken och de politiska och ekonomiska resurserna för att hålla sitt löfte och sin vision om millenniemålen.
I fråga om bistånd konstateras det i millenniemål 8 att det krävs en avsevärd ökning av det offentliga utvecklingsbiståndet. Det är bara fyra medlemsstater som redan har uppnått målet på 0,7 procent. Andra medlemsstater har fastställt tidsplaner. Grekland, Italien, Portugal, Tyskland och Österrike är alla långt ifrån målet. Med den nuvarande nivån kommer inte Tyskland att nå sitt mål förrän 2087. Italien som är ett av världens rikaste länder och medlem i G8 bidrar med endast ynka 0,17 procent av sin BNI till bistånd. EU:s finansministrar och utrikesministrar måste noggrant övervaka de årliga delmålen. Jag skulle vilja be kommissionsledamoten att svara på den delen av vår resolution. Budgetplanen vittnar om att utvecklingsmedel som fortsätter att komma i kläm mellan andra kategorier, också inom kategorin för externa förbindelser, hotar sannolikheten för att vi skall kunna bidra på det sätt som vi borde för att uppnå millenniemålen.
Kommissionen måste fortsätta sitt arbete för att förbättra kvaliteten och effektiviteten i vårt bistånd och använda millenniemålen som ett redskap för att styra vår politik. Medlemsstaterna bör samarbeta och samordna med kommissionen på ett mer sammanhängande sätt än de gör för närvarande för att ta itu med problemet när det gäller på vilket sätt bistånd bäst kan användas för att tjäna och uppfylla millenniemålen.
I fråga om ohållbara skulder är de flesta av EU:s medlemsstater beredda att avskriva de bilaterala skulderna för världens fattigaste länder. Återigen är jag rädd att Italien måste pekas ut och får stå vid skampålen eftersom landet fortsätter att göra framsteg i denna fråga i snigelfart.
I fråga om handel instämmer jag fullständigt i det yttrande som lades fram av utskottet för internationell handel. Det täcker en rad angelägna frågor vad gäller Europeiska unionens roll som världens största handelsblock, nämligen vår roll i hantering av marknadstillträde, kapacitetsutbyggnad och andra aspekter av handeln och avreglering av handeln.
Europeiska unionen förhandlar på ett sätt som ibland ger anledning att ifrågasätta om betydelsen av utvecklingsvänliga mål uppfattas tydligt nog eftersom man hänvisar till dem så ofta. Detta gäller både WTO-förhandlingarna och EPA-förhandlingarna där jag vad det gäller AVS-länderna kan bekräfta att det finns behov av att känna att det har genomförts ett grundligt samråd och att det finns bättre förståelse inom Generaldirektoratet för handel för utvecklingsfrågorna som de prioriterar så högt.
I fråga om den gemensamma jordbrukspolitiken måste EU:s medlemsstater snarast ta itu med de metoder som pressar ned världspriserna, snedvrider marknaderna i de fattiga länderna och underminerar inkomstmöjligheterna för deras jordbrukare.
Enligt min uppfattning är alla ändringsförslagen om handels- och jordbrukspolitiken, som vi skall rösta om senare, olämpliga, och i vissa fall är de föreslagna alternativen fullkomligt orealistiska.
Därutöver borde parlamentet förkasta ändringsförslagen 10 och 16, som speglar oacceptabla konservativa åsikter om viktiga aspekter av millenniemålen. Tillgången till kondomer för behandling av sexuellt överförbara sjukdomar och tillgång till säkra och lagliga aborter måste även i fortsättningen vara tydliga prioriteringar om det övergripande målet att utrota fattigdomen skall kunna uppnås. Förra året dog 530 000 kvinnor under graviditeten och i barnsäng. Över 3 miljoner barn var dödfödda. Fyra miljoner spädbarn överlevde inte sitt första år i livet. Vi måste stödja det verkliga behovet av att förenkla tillgången till smidiga förfaranden för dem som genomgått abort. Det finns också behov av att förenkla tillgången till högkvalitativa och säkra tjänster som tillhandahålls i full utsträckning och som är tillåtna enligt lagarna i de berörda länderna.
Som Världshälsoorganisationen (WHO) rapporterade så sent som i går inträffar 78 000 dödsfall på grund av osäkra aborter. Osäker abort är den enda utvägen för miljontals kvinnor med ett desperat behov. Jag håller inte med de människor som tror att kvinnor tar lätt på beslutet att avbryta en graviditet, och vill mycket bestämt säga att så är inte fallet, och det kommer aldrig att vara det. Kvinnor har rätt att välja aborter som utförs med hög standard och vård efter abort inom ramen för lagstiftningen. Kvinnor har rätt att välja.
Michel,
   . Herr talman, ärade ledamöter! Kommissionen välkomnar naturligtvis varmt betänkandet av Glenys Kinnock om EU:s roll när det gäller att uppnå millenniemålen. Jag skulle vilja gratulera Glenys Kinnock och utskottet för utveckling till det här betänkandet. Det borde stimulera diskussionerna och förhandlingarna om de åtgärder som krävs för att uppnå millenniemålen.
Fru Kinnock, i ert betänkande betonas med rätta vikten av att regeringarna antar strategier för att uppnå millenniemålen. Det understryker också att EU:s utvecklingspolitik, vars huvudmål måste vara att minska fattigdomen, måste förankras i millenniedeklarationen och i millenniemålen.
EU:s sammanställningsrapport för millenniemålen innehåller en redogörelse för de framsteg som har gjorts i detta avseende. Europeiska unionen har vid flera tillfällen betonat att granskningen av millenniemålen vid FN:s toppmöte i september 2005 kommer att vara avgörande för att påskynda utvecklingen mot uppnåendet av millenniemålen. När det gäller Europeiska unionens bidrag till toppmötet, så uppmanade rådet i november 2004 kommissionen att förbereda specifika ambitiösa förslag på åtgärder som bör vidtas. Förslagen skulle särskilt avse finansiering av utveckling, utvecklingspolitikens samstämmighet och ha tonvikten på Afrika.
Kommissionen kommer i dag att anta flera meddelanden som svar på rådets uppmaning. Detta globala politiska paket sammanfattar EU:s bidrag till utveckling och identifierar de åtgärder som krävs för att påskynda uppnåendet av millenniemålen.
I många avseenden återfinns samma oro och samma rekommendationer i ert betänkande och i våra meddelanden. Jag skulle vilja nämna några slutsatser i ert betänkande, som vi anser vara mycket viktiga och som är kärnpunkter i det kommunikationspaket som vi skall lägga fram.
Först och främst, som ni påpekar är det väsentligt att vi fortsätter att öka utvecklingsbiståndet. Kommissionen föreslår nya delmål för 2010 i detta avseende. Ytterligare nya finansieringskällor måste övervägas vid sidan av budgeten för offentligt bistånd.
Jag välkomnar också den vikt ni lägger på samstämmighet inom utvecklingspolitiken. Det är i själva verket nödvändigt att vi undersöker hur annan politik som inte utgörs av bistånd kan bidra till att uppnå millenniemålen. I meddelandet om utvecklingspolitikens samstämmighet fastställs inte mindre än 11 prioriterade områden där utmaningen att uppnå samverkan med de utvecklingspolitiska målen anses vara särskilt betydelsefullt. Exempel på sådana områden är handel – naturligtvis – forskning, miljö, jordbruk och fiske, för att nämna några. En större samverkan skulle vara möjlig med dessa olika behörighetsområden.
Många av rekommendationerna i ert betänkande ingår i EU:s sammanställningsrapport för millenniemålen. Ett exempel som ni rätteligen tar upp är den stora uppmärksamhet som måste ägnas åt flickors utbildning, och nödvändigheten att tillfredsställa behoven när det gäller de svagaste grupperna, särskilt barn, föräldralösa barn, unga kvinnor och de äldre.
Som en reaktion på de utmaningar som ligger framför Afrika, är det nödvändigt att utvecklingspartner prioriterar den kontinenten. Europeiska unionen måste göra mer, och vill göra mer, för att Afrika skall kunna uppnå millenniemålen. Vårt fokus måste ligga på Afrika, och det är absolut nödvändigt att biståndsresurserna för länderna i Afrika söder om Sahara ökar. Europeiska unionen måste säkerställa att en större del av det extra offentliga utvecklingsbiståndet riktas mot Afrika. Våra förslag i fråga om samstämmighet måste också främst vända sig till den afrikanska kontinenten.
Slutligen, utöver alla våra befintliga program, och särskilt inom ramen för Cotonouavtalet, föreslår kommissionen nya åtaganden inom områden med en påtaglig multiplikatoreffekt. Jag tänker på styrelsesätt, sammanbindning och rättvisa.
Förberedelserna inför toppmötet i New York blir alltmer intensiva. Jag vill också tacka er för ert bidrag, och jag hoppas på ett fortsatt samarbete för att säkerställa att Europa står enat bakom utmaningen att uppfylla millenniemålen.
Fru Kinnock! Nu skulle jag vilja yttra några ord om de meddelanden som jag inom kort skall överlämna till kommissionen. Förberedelseprocessen för toppmötet i september har visat de framsteg som har gjorts i många fattiga länder och vikten av de åtgärder som har vidtagits av världssamfundet, och särskilt av Europeiska unionen, för att uppnå millenniemålen. Samtliga rapporter, generalsekreterarens rapport, rapporten från FN:s millennieprojekt som skrevs under ledning av professor Jeffrey D. Sachs, visar också att målen som sattes upp för 2015 fortfarande kan uppfyllas om vi vill. Som ni sade kommer detta emellertid att kräva lika stora satsningar från utvecklingsländernas sida som, uppenbarligen, från givarländernas. I egenskap av de fattiga ländernas största internationella givare och största handelspartner har Europeiska unionen särskilt ansvar för våra egna medborgare. De förväntar sig nämligen att vi föregår med gott exempel på internationell nivå, eftersom det är absolut nödvändighet för mänsklig solidaritet, men det ligger också i vårt eget intresse. Om vi vill få en stabilare och tryggare värld måste vi investera betydligt mer i utveckling. EU har också ansvar inför partner som många gånger ser Europa som en förebild: tänk till exempel på Afrikanska unionen som har Europeiska unionen som riktmärke. Jag anser att de förslag jag kommer att lägga fram denna eftermiddag är tillräckliga för att klara denna utmaning.
Dessa förslag består av tre huvuddelar: den första är utvecklingsfinansiering och biståndseffektivitet, den andra är samstämmig politik och den tredje är prioritering av länderna i Afrika söder om Sahara.
När det gäller finansiering – och detta kommer att besvara er fråga – har Europeiska unionen fullföljt sina åtaganden. Under 2006 kommer dess biståndsinsatser antagligen att överskrida det gemensamma målet på 0,39 procent av medlemsstaternas bruttonationalinkomst. Denna insats måste självklart fortsätta, och jag föreslår att medlemsstaterna själva fastställer ett nytt enskilt delmål på åtminstone 0,51 procent 2010, som motsvarar en kollektiv insats på 0,56 procent. Det skulle göra det möjligt för oss att uppnå nivån 0,7 procent 2015. Den nivån fastställdes av Förenta nationerna för länge sedan, och experter inom millennieprojektet anser att det är nödvändigt för att kunna uppnå millenniemålen. När det gäller årligt bistånd skulle det innebära en ökning på inte mindre än 20 miljarder euro per år 2010. EU-biståndet skulle öka från 46 miljarder euro 2006 till 66 miljarder 2010.
Dessutom måste nya finansieringskällor uppmuntras. Jag glömde säga att jag kommer att föreslå att de nya medlemsstaterna skall nå 0,17 procent 2010. Skillnaden beror på att det återstår mycket mer för dem att göra, och detta skulle göra det möjligt för oss att nå 0,7 procent 2015. Så nya finansieringskällor måste därför uppmuntras, men det skall inte på något sätt fungera som svepskäl för försening eller inskränkning av EU:s åtaganden för 2010.
Den andra aspekten är förbättring av biståndseffektiviteten, som är ytterligare en viktig uppgift. De senaste åren har vi fått uppleva betydande framsteg i förvaltningen av gemenskapsbistånd. På EU-nivå är den främsta utmaningen i dag att genomföra de åtaganden som EU fastställt för bättre politisk samordning, komplementaritet på plats och förfarandemässig harmonisering. Europa måste vara mycket mer än bara summan av våra länders enskilda budgetar.
Den andra aspekten är användningen av budgetbistånd, som jag vill prioritera, även om biståndseffektiviteten har mycket att vinna därifrån. Hur som helst är det inte bara en fråga om pengar. Den stora utmaningen är att styra globaliseringen genom att utöva solidaritet som lägger grunderna för ett världsomspännande samhällskontrakt. Det kommer inte bara att innefatta en ökning av det offentliga utvecklingsbiståndet utan också den globala allmänna ordningen som kommer att göra det möjligt att fördelarna med globalisering fördelas mer rättvist.
Likaledes är jag ganska nöjd att kunna säga att kommissionen för första gången har kommit överens om att ta upp frågan om samstämmighet och identifiera behörighetsområden utöver utvecklingsbistånd. Det är inte mindre än 11 områden som är utvecklingsrelaterade, och kanske kan det ge ett mervärde. Jag anser att detta är viktigt. Det är första gången som kommissionen har antagit denna utmaning, och jag tycker det är viktigt att betona det.
Den tredje delen i våra förslag är prioriteringen av Afrika. Det finns tre anledningar till detta. Länderna i Afrika söder om Sahara utgör den mest underutvecklade regionen. Europa är en betydelsefull partner, och Afrika är en geopolitisk partner som kommer att få ökad betydelse. Förenta staterna och Kina har redan insett detta, vilket förklarar deras ökade intresse i den delen av världen.
Jag föreslår att vi trappar upp vårt agerande på områden som har en tydlig multiplikatoreffekt. Det finns tre åtgärdsstrategier. När det gäller styrelsesätt måste vi för det första stödja genomförandet av reformerna som härrör från det afrikanska systemet för inbördes granskning. Vi måste också tillhandahålla refinansiering av fredsbevarande resurser för att stödja Afrikanska unionen och subregionala organisationer i konfliktförebyggande verksamhet.
Jag skulle beskriva den första strategin som den politiska strategin, i den allmänna betydelsen av begreppet. Den andra strategin är den ekonomiska strategin. Infrastrukturer och nätsammanlänkning måste stödjas på grundval av Afrikanska unionen och Nepads strategier för att underlätta handel mellan länderna i söder. Här tänker jag i själva verket på att verkligen få i gång de omfattande transafrikanska näten som vi var tvungna att göra i Europa med de omfattande transeuropeiska näten. Konstruktionen och genomförandet av dessa stora transafrikanska nät måste vara ett uttryckligen prioriterat mål. Det är den ekonomiska strategin. Jag tänker på alla infrastrukturer, på allt som är knutet till kommunikationer, tekniköverföring och så vidare.
Den tredje strategin är den sociala strategin. Det handlar självklart om rättvisepolitik. Europeiska unionen måste utveckla incitament och stödja de afrikanska länderna i deras försök att främja social sammanhållning, sysselsättning och miljöskydd. Jag tänker särskilt på utbildning, hälsa och kultur. Under min utfrågning sade jag att kultur var en mycket viktigare utvecklingsriktning än vad folk tror, och jag skulle vilja lyfta fram så mycket som möjligt av det.
Denna uppsättning meddelanden är ett försök att ena medlemsstaterna kring en enhetlig europeisk syn som skulle ge EU det inflytande, den trovärdighet och den synlighet som krävs för att kunna ge ett effektivt bidrag på toppmötet i september 2005. För närvarande gör jag en rundresa i huvudstäderna för att mobilisera de nationella parlamenten och medlemsstaterna i denna fråga.
I september hoppas jag att de tre meddelandena kommer att resultera i en fullständig omdefiniering av utvecklingspolitiken, som jag sade, i form av en ny utvecklingspolitisk förklaring, som sedan omsätts i en gemensam europeisk utvecklingsstrategi. Jag ser absolut ingen anledning till varför vi inte kan göra samma sak för utvecklingen som vi framgångsrikt har gjort för den gemensamma säkerhetsstrategin. Jag vill också utarbeta en ordentlig kampanjplan för Afrika på grundval av de tre åtgärdsstrategier jag precis har nämnt.
Herr ordförande, fru Kinnock, ärade ledamöter! Detta är svaret jag ville ge er. Jag hoppas att jag har varit utförlig. Om ni har andra frågor eller om jag av misstag inte har svarat på någon fråga, tveka inte att fråga mig. Jag står naturligtvis till ert förfogande för att svara på dem. 

Martens,
   . Herr talman, herr kommissionsledamot! Vi diskuterar millennieutvecklingsmålen som är själva kärnpunkten, den vägledande principen och målet för EU:s utvecklingspolitik. Det centrala i dessa mål är utrotningen av fattigdomen. Föredraganden framhåller mycket riktigt tre områden där Europeiska unionen borde vara bättre: infriande av löften, tätare politiskt samarbete och en mer effektiv fördelning av resurser. Jag är glad över att kommissionsledamoten ägnade stor omtanke åt detta i sitt tal. Utfästelsen att avsätta 0,7 procent av BNP till utvecklingsbistånd har hittills bara uppnåtts av fem medlemsstater. Både den politiska samordningen och vår hjälp till utvecklingsländer med att utveckla sina lokala och regionala ekonomier brister i trovärdighet om vi samtidigt förstör dem genom vår jordbruks- och handelspolitik. Det gläder mig att kommissionsledamoten anser att detta är en tungt vägande fråga. För det tredje kan vi i den ändamålsenliga tilldelningen av resurser åstadkomma mycket mer om arbetet blir mer effektivt och vi använder tänkbara , exempelvis genom att dela ut myggnät för att bekämpa malarian.
Jag vill också betona ett par viktiga punkter som också behandlats i betänkandet. När det gäller vikten av utbildning för flickor kan det inte nog poängteras att det oftast är flickor och kvinnor som lider av hunger och andra problem i oproportionerlig utsträckning och att en av orsakerna är brist på utbildningsmöjligheter. Dessutom visar forskningen att utbildning av flickor har positiva verkningar för hela samhället, även i kampen mot fattigdomen som sådan.
För det andra är det viktigt att diversifiera odlingen av produkter och ge små och medelstora företag ett starkt fotfäste med målsättningen att skapa en stabil ekonomi. För det tredje finns det ett behov av det som kallas speciell och differentierad behandling av fattiga länder, vilket också kommer att bli en viktig faktor för WTO. För det fjärde behövs tillgänglighet och tillgång till grundläggande sjuk- och hälsovård, vilket är avgörande för all hälsopolitik. Till sist finns det behov av en förstärkning av kapacitet på alla fronter.
Kort sagt finns det mycket att göra, och som tur är gör Europa redan väldigt mycket. Som kommissionsledamoten redan har påpekat står Europa som den främsta biståndsgivaren inför en stor utmaning om det skall bli den största aktören när det gäller visioner, samstämmighet och beslutsamhet. 
Van den Berg,
   . Herr talman! Världens ledare har det enorma ansvaret att realisera de överenskommelser som gjordes 2000 och som gällde att halvera fattigdomen, skicka barn till skolan och eliminera sjukdomar. Om vi tillämpar detta på Afrika måste vi konstatera att situationen är tragisk i alla dessa avseenden. I stället för att närma oss målen för 2015 blir de allt mer avlägsna. I denna takt kommer vi inte att nå målen förrän om 100 år. Detta ger en bild av inkompetensen hos världens ledarskap, speciellt när det gäller Afrika. Att det inte finns några skäl till detta framgår tydligt i Geoffrey Sachs senaste betänkande. Med tillfredsställande finansiering, sunda prioriteringar och en tillräckligt kampanjbaserad fokusering kunde till exempel malarian utrotas, barn – särskilt flickor – kunde gå i skolan och fattigdomen kunde halveras.
Som kommissionsledamoten redan har påpekat kommer det vid FN:s toppmöte i september att finnas möjlighet att fastslå överenskommelser om millenniemålen. Detta innebär naturligtvis att det är mycket viktigt att kommissionen och rådet omsätter de överenskommelser som träffas vid det toppmötet i europeiska mål för EU. Som kommissionsledamoten säger kan vi göra detta genom finansiering på medlemsstatsnivå, men även genom att denna kammare och rådet ger fleråriga bistånd tillräckligt hög prioritet. Detta återspeglar sig i procenttalet för sociala utgifter i millenniemålen, inklusive de 20 procent för grundläggande utbildning och hälsovård i synnerhet. De nuvarande procenttalen – 2 procent för utbildning, 6 procent för hälsovård, även i siffrorna för Europeiska utvecklingsfonden – är alarmerande. 
Jag vill därför inte bara uppmana kommissionen och rådet utan även parlamentet att verkligen ta fasta på dessa krav så att vi kan undvika en konfrontation och tillsammans stå bakom initiativet hela vägen ut. Vi är beredda att ge kommissionen spelrum i genomförandet under förutsättning att överenskommelserna är kompromisslösa. Men framför allt måste de fastställas på ett tydligt och effektivt sätt, för de nuvarande nivåerna på 2 procent och 6 procent är verkligen oacceptabla. Vi skulle behöva vänta i ytterligare 100 år, och det vägrar vi att göra. 
Cornillet,
   – Herr talman! Jag vill tacka kommissionsledamot Louis Michel för hans positiva bemötande av Glenys Kinnocks betänkande. Jag tycker att det är viktigt att kommissionen och parlamentet samordnar sina ståndpunkter och presenterar en gemensam vision.
Som ni säger så är Europeiska unionen den största biståndsgivaren med 55 procent av det offentliga biståndet i världen. Vi måste därför hålla oss i en framskriden position, och att hålla löften är någonting som är tämligen väl ansett inom politiken. Jag har noterat att ni föreslår ökningar steg för steg, och dessa målsättningar är både lovvärda och genomförbara. Glenys Kinnock redogjorde detaljerat för dem, så jag kommer inte att upprepa dem. Totalt sett kan 0,7 procent uppnås, och med de nivåer som ni nämnde kommer vi att öka till 0,51 procent under 2010 och nå 0,7 procent under 2015.
Jag vill bara påpeka att den ökning på 20 miljarder euro om året som ni nämnde mer eller mindre motsvarar värdet av en och en halv europeisk utvecklingsfond om året, medan Europeiska utvecklingsfonden då är ett femårigt program. En stor summa pengar skulle därför kunna betalas ut om vi vill göra den sortens insats.
I samband med detta vill jag mycket snabbt uppmärksamma er på fyra små punkter: för det första att vikten av politisk samordning, som ni illustrerade med era elva områden, också gäller för jordbruksstöd om vi inte skall förstöra med en hand vad vi ger med den andra. Detsamma gäller mellan europeiska länder om vi skall undvika den sunda konkurrens som ibland påträffas i området. 
Våra partner måste dock ta på sig en del av ansvaret, och detta medför ju naturligtvis att kravet på styrelsesätt och budgetstöd måste verifieras, vilket verkar vara en annan bra metod. Som ni poängterade, herr Michel, måste vi slutligen komplettera med stora regionala projekt, i synnerhet för transafrikanska nätverk. Vi har redan möjligheten att använda överskottet i Europeiska utvecklingsfonden för att finansiera några av de stora nätverken. 
Den tredje punkten är kontrollen över offentliga medel. Det är viktigt att tydligt visa hur skattebetalarnas pengar används. Om vi skall kunna be om mer måste vi visa upp identifierbara och uppenbara mål för våra vänner i de europeiska länderna som bidrar med offentliga medel till detta ändamål.
Till sist den privata sektorns ställning. Vi kommer inte att uppnå någonting utan politisk trygghet, utan rättslig trygghet, utan infrastrukturer och utan en marknad. Offentligt stöd är ingen ersättning för utveckling som involverar den privata sektorn. Låt oss därför bli exemplariska biståndsgivare, och låt oss bli tydliga partner. 
Joan i Marí,
   . – Herr talman! För att lyckas utrota svälten i världen är det mycket som måste förändras i Europeiska unionen. Den gemensamma jordbrukspolitiken, som inte är särskilt korrekt när det gäller tilldelning av medel, har gjort saker och ting besvärliga i Europa och i många utvecklingsländer, särskilt i AVS-länderna. Å ena sidan måste Europa garantera att den gemensamma jordbrukspolitiken inte används för att öka stora producenters fördelar samtidigt som små producenter hamnar i en mycket komplicerad situation. Å andra sidan måste det finnas garantier för att produkter som subventioneras av EU inte kommer att vara ett hinder för utvecklingsländerna och för AVS-länderna. Teoretiskt sett skulle EU kunna hjälpa till att utrota fattigdomen och svälten i världen om dess jordbrukspolitik ändrades. Bättre förhållanden i utvecklingsländerna skulle innebära fördelar för Europa och för hela världen. Men dessförinnan måste vi lyckas undanröja en mycket tydlig diskriminering i EU som främjar de stora producenterna medan de små och tusentals jordbrukare måste lämna jordbruket varje år. 
Morgantini,
   Herr talman, mina damer och herrar! Glenys Kinnocks väl genomarbetade betänkande, som vi instämmer i, visar att för att uppnå millennieutvecklingsmålen krävs en förändring i systemet, en förändring som involverar ländernas regeringar på både det norra och det södra halvklotet samt internationella finansiella institutioner. Vi måste åsidosätta reglerna för internationell handel genom att tillbakavisa införandet av handelsavtal och godtycklig liberalisering och i stället stödja rättvis handel och en kultur baserad på rättigheter – rättigheter att ha tillgång till utbildning, vatten, mat och sjukvård. I dag börjar den globala aktionsvecka som skall föra fram dessa rättigheter och kontrollera internationell handel, och det finns ledamöter i parlamentet här i dag som betonar detta behov.
Det är inte första gången som Förenta nationerna och världssamfundet har försökt att införa ett program för att utrota fattigdomen. Det har nu gått 15 år av brutna löften, och målet att avsätta 0,7 procent av BNP från mer utvecklade länder till fattiga länder är fortfarande avlägset. Glenys Kinnock har rätt när hon säger att politiken i Italien – mitt land – är skamlig. Jag delar hennes uppfattning, även om jag anser att Förenade kungarikets inblandning i Irakkriget också var skamlig.
EU och medlemsstaterna får inte brista i sitt moraliska ansvar och sina moraliska skyldigheter. Alternativa finansieringskällor måste diskuteras. Vi måste förhindra förfalskad bokföring, undvika att kostnader för säkerhet klassas som utvecklingsutgifter och stoppa budgetsiffrorna från att drivas upp av skuldavskrivningsåtgärder. Skulden måste skrivas av.
Ett verkligt utvecklingssamarbete kan uppnås om man utrustar dessa länder med den infrastruktur och de verktyg som behövs för att de själva skall kunna organisera sin ekonomiska och sociala utveckling. Mänskliga rättigheter, kön, miljö, barnens rättigheter är frågor som alla har lyfts fram. 
Janowski,
   . –  Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! I dag diskuterar vi en fråga som avslöjar den sanna karaktären i världen omkring oss. Det har gjorts försök att minska den stora klyfta som för närvarande finns i levnadsvillkoren för människorna på denna planet. Detta kan ses som ett praktiskt test på hur vi tolkar ordet ”granne” både när det gäller individer och nationer. När jag nu talar i denna kammare vid en tidpunkt som denna känner jag mig förpliktigad att nämna den helige fadern Johannes Paulus II, vars minne vi i går hedrade här i kammaren, eftersom denna fråga var av särskild vikt för honom och han vädjade till människors samvete över hela världen. Mänsklighetens historia visar att millennieutvecklingsmålen som vi vet antogs under jubileumsåret 2000 sannerligen är värda sitt namn, eftersom vi inte får glömma att kampen mot fattigdom har förts på jorden i årtusenden.
Millenniemålen måste genomföras effektivt och så snabbt som möjligt. Jag vill därför tacka Glenys Kinnock för de ansträngningar hon har gjort i detta förslag till betänkande i vilket Europeiska unionens roll för att nå dessa mål läggs fram. Samtidigt kan jag emellertid inte samtycka till de åtgärder för abort som uppträder under beteckningen rättigheter till reproduktiv hälsa och som kallas progressiva, vilket är fallet i punkt 15.
Under den korta talartid som jag förfogar över har jag ingen möjlighet att utveckla denna fråga i sin helhet, trots att den är av enorm betydelse. Jag vill dock dela några tankar i denna fråga med er. Det sägs ibland att människor är fattiga för att de är dumma, och det sägs också att de är dumma för att de är fattiga. Denna onda cirkel av hjälplöshet måste brytas, och vi måste hjälpa fattiga länder och regioner genom storskaliga investeringar inom utbildning. Det är sant att grundläggande undervisning tas upp i det andra av millenniemålen, men enligt min uppfattning ligger det långt ifrån vad som verkligen behövs. Bra högstadie- och gymnasieskolor samt universitet måste byggas i dessa länder och regioner. Jag vill särskilt poängtera att skolor och universitet måste vara placerade i länderna och regionerna i fråga eftersom det är viktigt att man i dessa nationer får utbildade personer som vill hjälpa sina medborgare. Vi måste därför fästa stor uppmärksamhet vid de lokala samhällenas behov i stället för att försöka skapa lycka som överensstämmer med någon annans uppfattning, hur nobel den än må vara. Annars kommer vi att bygga hus på lösan sand, och våra åtgärder kommer att betyda att vi ger människor fisk i stället för att lära dem att fiska själva.
Jag vill beröra ytterligare en fråga, nämligen att lämplig finansiering behövs för att lösa dessa problem på rätt sätt. Här kommer en stor summa pengar att behövas, men inte mer än de rika länderna, inklusive Europeiska unionen, har råd med. Den nuvarande finansieringen är på intet sätt tillräcklig.
Jag vill också göra kammaren uppmärksam på det faktum att det finns relativt omfattande finansieringsmöjligheter för detta universella ändamål, och det är genom att införa skatt på transaktioner med utländska valutor, med andra ord Tobinskatt. 
Vanhecke (NI ).
    Herr talman! Det säger sig självt att ingen som är vid sina sinnen skulle invända mot att någonting verkligen görs för att strukturellt minska den globala fattigdomen och hungern fram till 2015. För att detta mål verkligen skall nås måste vi se bortom de unilaterala åtgärderna som finns i det nuvarande betänkandet och framför allt erkänna att det massiva utvecklingsbiståndet under de senaste 30 åren har haft mycket liten inverkan enligt den slutliga analysen där alla faktorer har beaktats.
Det som förstörde den fördelaktiga infrastrukturen och handelspositionen i svarta Afrika på sextiotalet var till exempel allmän korruption, etniska konflikter och ett förödande ideologiskt hårklyveri från den styrande elitens sida. Hur kommer det sig att Zimbabwe på bara ett par decennier har förvandlats från ett spannmålsmagasin för hela södra Afrika till ett land som är ödelagt av förfärlig svält? Vi måste därför vara modiga nog att i klartext redogöra för de två främsta hindren som står i vägen för en varaktig utveckling av de fattiga länderna, nämligen korruption och dåligt styrelsesätt, och det är knappast vårt fel. 
Záborská (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Millenniemålen berör oss alla. Det är sant att utveckling är ett globalt koncept för ett allsidigt främjande av människors välfärd och värdighet, men hjälpmedlet för att åstadkomma detta kan sammanfattas i ett enda ord: solidaritet. Det är följaktligen mycket positivt att Europeiska unionen står för mer än 50 procent av utvecklingsbiståndet i världen.
EU främjar dock inte respekten för kulturell mångfald och skilda traditioner i sina externa förbindelser, även om dessa faktorer är grundläggande för den europeiska integrationen. Ekonomiskt stöd döljer frågor av geopolitisk vikt och kulturellt inflytande, och EU köper ibland utvecklingsländers röster i Förenta nationernas generalförsamling. Om vi skall fatta gemensamma beslut måste vi lyssna till och respektera alla, och det är ännu viktigare eftersom syftet är att fastställa ståndpunkter som inverkar på grundläggande kulturella och moraliska värderingar. De FN-nationer som nämns i stadgans inledning har rätt att kräva att deras värdighet och traditioner respekteras, oberoende av deras ekonomiska nivå. När det gäller de mänskliga rättigheterna måste de stärkas genom att ges en solid etisk grund, annars kommer de att förbli svaga och sakna underlag. Vi måste åter bekräfta att mänskliga rättigheter inte skapas eller ges av någon, utan att de är medfödda i den mänskliga naturen.
Den resolution som vi ombes rösta om i dag visar på skillnaden mellan hur den rikedom som familjen besitter uppfattas av utvecklingsländerna och Europeiska unionen. Skulle vi inte bädda för kritik om vi skulle utnyttja en så viktig fråga som att nå millenniemålen för våra egna intressen? Det kan inte råda verklig fred tills givarna fullständigt respekterar utvecklingsländernas kulturella identitet. 
Scheele (PSE ).
   – Herr talman! Jag är övertygad om att betänkandet av Glenys Kinnock utgör ett viktigt bidrag för att granska Europeiska unionens arbete för att nå millennieutvecklingsmålen, eller de framsteg som har gjorts i den riktningen. När det gäller våra chanser att nå dessa mål befinner vi oss i ett mycket, mycket bedrövligt tillstånd, och Glenys Kinnocks betänkande visar vilka politiska förändringar som är nödvändiga att genomföra för att vi skall kunna nå dessa mål.
Jag vill säga något om politiken för skuldlättnad och om det betänkande vi kommer att rösta om i morgon. Det kanske har undgått några ledamöter här i kammaren att det, när man diskuterar politik för skuldlättnad, är viktigt att framhålla att två tredjedelar av utvecklingsländerna använder mer pengar till skuldbetalning än till grundläggande sociala tjänster. Att detta påverkar arbetet för att nå – eller misslyckandet att nå – utvecklingsmålen behöver knappast sägas.
Detta innebär att det är nödvändigt att göra förändringar inom många politikområden, men även att fördubbla det stöd vi ger för närvarande, så att det resulterande beloppet upprätthålls i minst 10 år – härav elogen till de medlemsstater som redan har nått målet på 0,7 procent.
I betänkandet betonar Glenys Kinnock att det är nödvändigt att nå målet 0,7 procent för bilateralt utvecklingssamarbete. Jag beklagar att detta inte är det rätta tillfället att ”ställa någon i skamvrån”, men i betänkandets motivering anges de medlemsstater som är långt ifrån att nå målet på 0,7 procent: Österrike, Tyskland, Grekland, Italien och Portugal. Mitt förslag är att det kanske skulle vara lämpligt att kommissionen utarbetar en tidsplan för alla medlemsstater, eller utövar påtryckningar på dem för att få dem att nå detta mål. 
Budreikaitė (ALDE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! När det gäller frågan om genomförandet av millennieutvecklingsmålen föreslås det att det stöd som ges till utvecklingsländer skall fördubblas under en period av minst ett årtionde, att alla skulder skall skrivas av till 2015, och att ytterligare stödkällor skall sökas genom att införa nya skatter för EU:s medlemsstater.
Det talas emellertid mycket litet om stödets effektivitet. Genom att inte ställa några villkor när det gäller till exempel effektivitet i utnyttjandet av de lån som beviljas, positiva tendenser i social och ekonomisk utveckling, eller krav på genomförande av demokrati och mänskliga rättigheter, kommer utvecklingsländerna inte att uppmuntras att ta på sig ansvaret för den sociala och ekonomiska utvecklingen av sina länder, och de kommer inte känna någon ansvarsskyldighet inför sina medborgare.
När vi talar om stöd till utvecklingsländer bör vi ompröva Europeiska unionens biståndspolitik och inte bara vidta åtgärder genom att hålla oss till millenniemålen, utan genom att söka efter vägar att främja ekonomisk tillväxt i utvecklingsländerna, i synnerhet investeringar, och särskilt i små och medelstora företag, och därigenom ge utvecklingsländerna möjlighet att utvecklas, och nå en nivå för en utvecklad stat. Tack så mycket. 
Auken (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Millennieutvecklingsmålen måste nås, och Glenys Kinnock har beskrivit dem väl, vilket jag tackar henne för. Vi måste dock erkänna faktum: för närvarande är det osannolikt att vi kan få upp den totala budgeten till 0,7 procent av alla medlemsstaters BNP. Därför måste vi också se på andra finansieringskällor.
Ett av de förslag som har lagts fram, som verkligen har potential, är att införa en skatt på flygbränsle. Flygbränsle är en av de stora bidragande faktorerna till växthuseffekten. En sådan skatt skulle både ge pengar till de fattiga – förutsatt att pengarna används till detta naturligtvis – och skulle samtidigt vara förenlig med Kyotoprotokollet. Det finns flera regeringar som, milt uttryckt, har ställt sig tveksamma till detta förslag, och jag inbegriper min egen danska regering i detta. Jag hoppas dock innerligt att Europaparlamentet kommer att gå vidare med detta förslag.
Låt mig bara nämna en annan föreslagen finansieringskälla, nämligen de enorma belopp som används för jordbruksstöd, vilka skadar utvecklingsländerna. I alla händelser bör dessa skadliga exportstöd allra minst gradvis avvecklas så snabbt som möjligt. 
Zimmer (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag stöder betänkandet av Glenys Kinnock, men jag vill även nämna Jeffrey Sachs uttalande att EU:s starka sidor måste kombineras om millenniemålen skall kunna nås. Det är därför nödvändigt att vi utan ytterligare dröjsmål målmedvetet arbetar för att nå målet 0,7 procent av BNP för utvecklingsstöd, och även att vi ser till att alla de fattigaste ländernas skulder skrivs av. Jag uppmanar därför rådet att ta det tillfälle som erbjuds denna vecka för att använda guldreserverna inom Internationella valutafonden (IMF) för detta ändamål.
För det andra vill jag påpeka att FN:s ekonomiska kommission för Afrika har betonat att det är nödvändigt att anslå ytterligare 25 miljarder US-dollar per år för att lösa Afrikas problem, som är på liv och död, och som – jag vill även fästa er uppmärksamhet på detta – både IMF och Världsbanken en gång för alla måste uppmärksamma, i synnerhet med tanke på att Paul Wolfowitz är ordförande för Världsbanken. 
Wijkman (PPE-DE ).
   – Herr talman! På grund av ett sent flyg har jag inte kunnat lyssna till merparten av debatten, men jag känner ju argumenten väl och vill börja med att gratulera Glenys Kinnock till ett utmärkt betänkande.
Millenniemålen är först och främst en moralisk fråga. De enorma skillnader i standard som existerar i dagens värld blir alltmer absurda. Vi har både kunskapen och resurserna att utrota fattigdomen idag och det finns inget försvar att inte öka ansträngningarna. Jag välkomnar detta betänkande som innehåller en rad konstruktiva förslag som jag hoppas skall påverka kommissionens arbete under de kommande månaderna. Millenniemålen blir förvisso inte lätta att nå. Det behövs ökade ansträngningar i industriländerna, men också på mottagarsidan. Vi måste få ett mer rättvist handelssystem, och korruptionen är ett stort problem och måste bekämpas hårt. Vi behöver mer pengar men vi behöver också ett effektivare bistånd. Bristen på samordning av givarnas insatser är ett stort problem. På samma sätt är bristen på dialog hittills inom EU om vem som skall göra vad bland medlemsländerna och kommissionen ett stort problem.
Innehållet är naturligtvis också centralt. Låt mig bara nämna ett område som alltför ofta negligeras inom utvecklingssamarbetet. Jag tänker på skötseln av naturresurserna. Den fattiga majoriteten på landsbygden är helt beroende av vad naturen avkastar. Därför är en utveckling där skogarna, betesmarkerna, odlingsjorden och färskvattenresurserna decimeras och förlorar i kvalitet högst allvarlig. En stor analys om detta, den s.k. ,presenterades i förra veckan och är en nedslående läsning. Förstöringen av naturresursbasen accelererar i stort sett över hela världen och innebär ett stort hinder mot uppnåendet av millenniemålen. Jag utgår ifrån att denna aspekt på utvecklingssamarbetet uppmärksammas betydligt mer i kommissionens kommande arbete.
Än en gång tack till Glenys Kinnock. 
De Rossa (PSE ).
   – Herr talman! Jag välkomnar betänkandet av Glenys Kinnock. Det är ett uttömmande, praktiskt och dessutom pragmatiskt sätt att närma sig en mycket allvarlig och hemsk situation. Jag välkomnar också kommissionsledamotens avsikt att utarbeta en gemensam utvecklingsstrategi, och jag skulle vilja be honom att diskutera med nationella parlament, likaså med andra i medlemsstaterna. Jag är ganska säker på att han kommer att få starkt stöd för sin strategi i denna fråga.
Statistiken över fattigdom och dödlighet är verkligen skrämmande. Varje gång den här elektroniska klockan framför mig tickar dör ett barn i onödan. Varje minut klockan tickar dör tre kvinnor i onödan under graviditeten eller i barnsäng. Ändå finns det människor här som skulle vilja att parlamentet förbjöd dessa kvinnor att utöva sin rätt att besluta om sin hälsa, om vilken typ av preventivmedel de använder och om de skall välja eller inte välja abort.
Jag uppmanar parlamentet att förkasta de ändringsförslag där man försöker uppnå det. Parlamentet har ingen rätt att ge kvinnor i utvecklingsländer order om hur de skall hantera sina hälsobehov. 
Van Hecke (ALDE ).
    Herr talman! I detta korta inlägg kommer jag att begränsa mig till att kommentera en aspekt i detta sammanhang, en aspekt som jag anser vara viktig, nämligen den funktion som världshandeln och rättvis handel kan fylla i strävan efter att nå millennieutvecklingsmålen. Jag tror inte att någon vinner mer på främjande av världshandeln än utvecklingsländerna. Om länderna i Afrika söder om Sahara skulle öka sin andel av världshandeln med 1 procent, skulle deras exportintäkter öka med 60 miljarder. Efter kampanjen ”Allt utom vapen” bör Europeiska unionen, som är världens största handelsblock, klargöra att EU menar allvar med att fastställa ett datum för att avskaffa exportstödet till jordbruksprodukter. Det kan inte längre vara acceptabelt att ett dagligt stödbelopp på 2 US-dollar ges för varje ko, medan halva världens befolkning måste överleva på mindre än detta. Om vi slopar dessa orättvisa jordbruksstöd skulle EU:s trovärdighet på detta politikområde ökas. 
Lucas (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja gratulera Glenys Kinnock till ett utmärkt betänkande. Det är med stor glädje jag framlägger yttrandet från utskottet för internationell handel. Det godtogs enhälligt och antogs i sin helhet av utskottet för utveckling. Det visar den ökade enigheten om att medan handeln tydligt spelar en roll i fattigdomsutrotningen, måste de nuvarande handelspolitiska trenderna och institutionerna reformeras snarast om de verkligen skall leda till utrotning av fattigdom och hållbar utveckling.
I vårt yttrande noteras att den senaste rapporten från FN:s konferens för handel och utveckling (UNCTAD) och andra visar att en ohämmad och omfattande avreglering av handeln inte nödvändigtvis innebär en markant utrotning av fattigdom, särskilt inte i länderna i Afrika söder om Sahara. I UNCTAD:s rapport från 2004 om de minst utvecklade länderna framhålls det att de framväxande postliberala trenderna inte indikerar att det kommer att ske någon markant och hållbar fattigdomsutrotning. På det hela taget verkar möjligheterna till fattigdomsutrotning i framtiden ha försämrats. Vår första punkt i detta yttrande är således att be kommissionen och rådet att uppmärksamma den analysen och ändra handelspolitiken i enlighet med den.
Det första området de skulle kunna tillämpa den reformerade handelspolitiken på är på förslagen från EU om avtal om ekonomiskt partnerskap. Återigen finns det nämligen alltfler tecken som tyder på att om avtal om ekonomiskt partnerskap skall fungera som riktiga verktyg för utveckling måste de tillämpa principen om icke-reciprocitet för marknadstillträde så länge utvecklingsländer behöver det. Jag välkomnar de senaste uttalandena av min egen regering i Förenade kungariket som vill garantera de fattigaste länderna så lång tid de behöver innan de inför reciprocitet. Jag uppmanar rådet att anta den ståndpunkten, men varnar för att det inte kommer att bli trovärdigt om inte artikel 24 i Allmänna tull- och handelsavtalet (GATT) också revideras i enlighet därmed.
Avslutningsvis uppmanar vi rådet och kommissionen att ta upp den nästan glömda frågan om råvarupriser, som underligt nog inte står med på WTO:s dagordning. Enligt Oxfam skulle utvecklingsländerna ha tjänat ytterligare 243 miljarder US-dollar 2002 om realpriserna för tio huvudråvaror hade legat kvar på samma nivå som 1980. Det är nästan fem gånger mer än världens årliga biståndsbudget. Vi är i desperat behov av brådskande åtgärder i denna fråga om vi skall ha någon möjlighet att uppnå millenniemålen. 
Michel,
   . – Herr talman, ärade ledamöter! Jag vill börja med att tacka alla som har talat, eller rättare sagt, de flesta av dem, för deras kommentarer. Jag anser att det mesta av det som sagts kommer att avspeglas i de meddelanden som jag kommer att be kommissionen att anta, antagligen redan om några minuter, och som jag beskrev för er nyss.
De flesta av de andra kommentarer som har framförts kommer att diskuteras, och beslutas, hoppas jag, i det uttalande om utvecklingspolitiken som jag tillkännagav, som öppnas för en mycket bred diskussion, samråd och debatt i dag, och som därför bör vara klart när vi återsamlas i september.
Jag vill belysa en grundläggande fråga, nämligen marknadsavreglering, som den sista talaren tog upp, och som liberal kommer jag säkert att förvåna er nu. Även jag anser att marknadsavregleringar endast kan bli fördelaktiga om det finns en stat som kan genomdriva reglerna. Jag anser att vi hade fel när vi under 1990-talet menade att fullständiga avregleringar av marknaderna, även om det inte fanns någon stat, spontant skulle skapa och fördela välstånd. Jag instämmer fullständigt i de begränsningar som ni anser bör gälla för marknadsavregleringar.
Det kommer att hållas fler debatter av detta slag under de närmaste veckorna och månaderna. Jag vill dock ta detta tillfälle i akt för att fråga er om det inte är dags för handling. Vi har haft många undersökningar, samråd och rön. Vi kan naturligtvis fortsätta att fundera, diskutera koncept, kategorier och principer: allt detta är mycket viktigt, men jag vill att min politik först och främst skall vara en politik av genomförande, att få saker gjorda. Jag ber er följaktligen – och dagens talare har kommit med flera specifika förslag: om ni har bestämda uppslag om hur vår utvecklingspolitik kan genomföras effektivt är jag naturligtvis intresserad av att lyssna till dem.
Utan att på något sätt ifrågasätta värdet av en del av de bestämmelser som styr utvecklingspolitiken måste jag säga att när några av dessa regler tillämpas strikt teknokratiskt leder detta till att det blir praktiskt taget omöjligt att nå vissa av målen. Detta är en fråga som jag skulle vilja diskutera med er emellanåt. I alla händelser lovar jag att lägga fram ett antal förslag för er under de närmaste veckorna för att försöka vara mer effektiv. Att garantera att det finns ett sammanhang mellan olika politikområden är i själva verket ett sätt att blir effektivare. Väl förvaltat budgetstöd, som till exempel riktas sektorsvis, kan naturligtvis göra oss effektivare. Bättre samordning och ökad harmonisering mellan de nationella bestämmelserna är självklart ett annat sätt att bli effektivare. Detta är bara några exempel. Herr talman, ärade ledamöter! Tack för alla kommentarer och synpunkter. Jag lovar att använda dem på bästa sätt. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om kampen mot malaria. 
Michel,
   . – Herr talman, ärade ledamöter! Malaria är fortfarande nära kopplad till fattigdom. Varje år dör över en miljon människor efter att ha smittats av malaria, de flesta av dem barn under fem års ålder. Malaria är därför fortfarande den största orsaken till barnadödlighet i Afrika. Sjukdomen drabbar främst Afrika, även om andra kontinenter också berörs.
Kampen mot malaria är fortfarande bristfälligt finansierad, även om den globala fonden för bekämpning av hiv/aids, tuberkulos och malaria, vars största givare är Europeiska unionen, har ökat de tillgängliga resurserna för de berörda länderna under de senaste åren. Trots dessa ansträngningar på världsnivå och trots de ansträngningar som görs av länder i söder, kommer det årliga underskottet av medel på världsnivå sannolikt att nå 2,6 miljarder US-dollar 2007. Med tanke på att de länder som är värst utsatta för denna sjukdom även är bland de fattigaste, måste det mesta av de nödvändiga medlen komma från externa partner om de berörda länderna skall kunna kämpa mot malaria och nå det sjätte millennieutvecklingsmålet. Europeiska unionen måste därför öka sitt bidrag genom bilaterala program och den globala fonden.
Vi har emellertid effektiva instrument för att bekämpa malaria. Kommissionen utarbetade en policy och ett handlingsprogram 2001 för att bekämpa de tre största fattigdomsrelaterade sjukdomarna, det vill säga hiv/aids, malaria och tuberkulos. Kommissionen lade fram en översikt av sitt arbete 2004, vilken bland annat visade att den har ökat sitt ekonomiska bidrag till bekämpningen av dessa sjukdomar fyrfaldigt. Detta bidrag omfattar i synnerhet ökade forskningsanslag. Kommissionens årliga bidrag till den globala fonden uppgår till 259 miljoner euro för perioden 2003–2006. Detta kommer att möjliggöra stöd till program som föreslås av de berörda länderna för produktion av moskitnät som är impregnerade med effektivt långtidsverkande insektsmedel, och produktion av läkemedel. Kommissionen har även antagit en ny politisk ram för att fortsätta kampen mot dessa sjukdomar efter 2007. Denna politik kommer att genomföras i samarbete med EU:s medlemsstater, och med multilaterala partner som Världshälsoorganisationen (WHO), programmet ”Roll Back Malaria”, och länderna i söder, däribland Afrikanska unionen, samt det civila samhället och den privata sektorn.
Den huvudsakliga verksamheten kommer i grunden att vara densamma. Stark betoning på förebyggande, i synnerhet moskitnät som är impregnerade med långtidsverkande insektsmedel och nya läkemedel mot malaria, såsom artemisininbaserade kombinationsbehandlingar i länder där det finns resistens mot befintliga läkemedel.
Kommissionen kommer även att fortsätta att investera i forskning och utveckling av förebyggande vaccin, diagnostiska hjälpmedel och nya botande mediciner. Om ansträngningarna för att utveckla nya hjälpmedel och mediciner skall ge de behövande tillgång till dessa läkemedel på ett rättvist sätt måste de sociala sektorerna, i synnerhet hälso- och sjukvårdssektorn, stärkas med ökade investeringar och ökade mänskliga resurser inom sjuk- och hälsovårdstjänsterna. 
Fernández Martín,
   – Herr talman! Jag välkomnar detta uttalande om malaria från kommissionen, eftersom kommissionen för tre år sedan, genom att godkänna vårt bidrag till budgeten för den globala fonden för bekämpning av hiv/aids, tuberkulos och malaria, gick med på parlamentets begäran att rapportera till oss regelbundet, vilket den föregående kommissionen inte alltid gjorde. Dessutom står ofta aids i centrum för uppmärksamheten i kampen mot smittsamma fattigdomsrelaterade sjukdomar, trots att tuberkulos och malaria kräver fler dödsoffer varje år och chanserna att utrota dem är större.
För bara några år sedan föreföll det som malaria nästan var utrotat i många länder; i dag är malaria den vanligaste dödsorsaken i länderna i Afrika söder om Sahara och drabbar fler människor och regioner där den hade utrotats. Nya siffror tyder på att det finns över tre miljoner direkta och indirekta offer för malaria varje år. Det är bra att kommissionen främjar diskussioner om de nationella protokollen om behandling av malaria, men detta är inte det viktigaste om målet är att innefatta nya terapeutiska kombinationer, såsom artemisinin och andra terapeutiska läkemedel. Moskitnät som behandlats med insektsmedel och intermittenta preventiva behandlingar minskar avsevärt dödligheten, men hittills visar endast Vietnam och några länder i Latinamerika uppmuntrande resultat. I Afrika sover mindre än 10 procent av de utsatta barnen i skydd av moskitnät, och den systematiska användningen av nät skyddar endast 1 procent av den del av befolkningen som är i farozonen.
Kommissionen är medlem i styrelsen för Förenta nationernas fond för att bekämpa dessa sjukdomar, och bör därför ägna ökad uppmärksamhet åt malaria. Med tanke på erfarenheterna bör den göra detsamma med det sjätte och sjunde ramprogrammet för forskning och teknisk utveckling, som vi anslår 400 miljoner euro till forskning om dessa sjukdomar till, för att därigenom hjälpa fler människor till en mindre kostnad, även om detta betyder minskade vinster för läkemedelsindustrin. 
Van den Berg,
   .  Med hänsyn till en dödssiffra på 2 miljoner människor per år, 3 000 barn dagligen och på grund av att Afrika är en grogrund för malaria, är behovet av att bekämpa denna sjukdom självklart. Det är naturligtvis en evig skam att behöva inse att vi har både expertisen och möjligheterna, men att situationen trots detta är densamma. Medicinerna finns tillgängliga, och sjukdomen är möjlig att bota. Enkla impregnerade sängnät är det effektivaste och billigaste sättet att förebygga smitta, men verkligheten är att endast 2 procent av barnen i Afrika sover skyddade av dessa nät. Detta kan huvudsakligen tillskrivas organisatoriska blockeringar och flaskhalsar i distributionen av dessa nät. Jeffrey D. Sachs har påmint oss om att vi måste se problemet i vitögat. Medlen finns där, och nu väntar vi på den politiska viljan. Han nämner åtgärder som ger snabba resultat, men jag kan endast se strukturella fördelar om de stöttas av verkliga kampanjer och om vi fastställer tydliga prioriteringar. Vi har redan bevisat för världen att vi är i stånd att göra detta, eftersom vi till exempel har lyckats utrota förekomsten av polio till nästan 99 procent.
Det viktiga nu är inte att flera fattigdomsrelaterade sjukdomar skall tävla mot varandra, utan att vi tillsammans tar itu med orsaken till grundläggande hälsostrukturer i Afrika. Som kommissionsledamoten redan har sagt bör naturligtvis de mest utsatta områdena som saknar grundläggande hälsostrukturer eller regionala strukturer, och där hygienen är dålig, prioriteras. Dessutom får vi inte glömma att 50 procent av Afrikas befolkning lever i stadsområden, så problemet finns inte bara på landsbygden; det är även mycket närvarande i städerna, vilket kräver en annan form av organisation. Det är alltid lokala organisatörer och dessa grundläggande hälsostrukturer och flaskhalsar i systemet som leder till problem, och jag hoppas att kommissionsledamoten, med hjälp av denna strategi, kommer att kunna förändra saker och ting på detta område. De som finns på plats kommer att vara glada att kunna hjälpa till, för det är ju de vars föräldrar har barn som kommer att dö av malaria. De vet hur allvarligt problemet är, och kommer säkerligen att vilja samarbeta helt och fullt. 
Savi,
   Herr talman, herr kommissionsledamot! Den oöverträffade ström av hjälpinsatser som tsunamikatastrofen i Asien framkallade – vilket visade att den globaliserade världen kan ägna avsevärda medel till en gemensam sak och även åstadkomma positiva resultat – börjar gradvis minska, men vi måste trots allt erkänna att mindre ”tsunamier” sker varje månad, och att det bistånd som ges för att hantera dem helt klart är otillräckligt.
Herr kommissionsledamot! Malaria dödar 3 miljoner människor varje år, och varje månad dör 150 000 oskyldiga barn till följd av denna sjukdom, av vilka de flesta aldrig kommer att fira sin femte födelsedag. Det är ett faktum att 40 procent av världens befolkning, som lever i extremt fattiga områden, hotas av malaria. Av dessa förekommer 90 procent av dödsfallen i länderna i Afrika söder om Sahara, särskilt bland barn. I dessa områden dödar malaria ett barn var trettionde sekund, och varje minut av overksamhet från vår sida leder till att två barn dör.
I dag börjar malaria orsaka negativa rubriker över hela världen, och Jeffrey D. Sachs, chefen för FN:s millennieprojekt, förklarade nyligen att om vi kan anslå 2–3 miljarder US-dollar står det i vår makt att rädda tre miljoner malariaoffer. Dessa pengar skulle behövas för att köpa eller subventionera moskitnät och insektsmedel, och lösa problem med immunisering.
Samtidigt har Jeffrey D. Sachs konstaterat att det är dags för Europa att ta initiativet i global bemärkelse, eftersom Europeiska unionen är den största givaren till den globala fonden, och är bundet av Cotonouavtalet till 2020.
Med hänsyn till alla dessa fakta hade jag för avsikt att lägga fram en muntlig fråga till kommissionen, som – av skäl som jag inte kan förstå – inte godtogs.
Eftersom betydande framsteg har gjorts i behandlingen av malaria under de senaste åren undrar jag om kommissionen kan undersöka vilka särskilda initiativ Europeiska unionen kan inleda för att utrota denna pandemiska sjukdom, med särskild betoning på förebyggande av malaria. För det andra, skulle det inte vara värt besväret att överväga hur, förutom befintliga investeringar från den offentliga sektorn, vi även kan få den privata sektorn att investera mer i utvecklingen av malariavaccin?
Tack så mycket. 
Hassi,
   – Herr talman! Över en miljon människor dör i malaria varje år, och minst fem hundra miljoner människor smittas av sjukdomen, de flesta av dem i Afrika. Barn och gravida kvinnor är värst drabbade av denna sjukdom.
Kampen mot malaria kopplas samman med fattigdomsbekämpning, men vi måste komma ihåg att malariahotet förutspås öka i och med klimatförändringarna. Faran är att malariaflugan på grund av den globala uppvärmningen kommer att spridas exempelvis till de södra delarna av Europa och till Förenta staterna. Förebyggande av klimatförändringar ingår följaktligen i kampen mot malaria.
Användningen av DDT i kampen mot malaria har nyligen diskuterats. Användningen av DDT i bekämpningen av malaria är tillåten, men vi får inte blunda för de skadliga effekterna av DDT. Denna kemikalie är skadlig för den mänskliga fortplantningen, den verkar hämmande på utvecklingen av barns hjärnor, orsakar störningar i nervsystemet och försvagar vår motståndskraft mot sjukdomar. Följaktligen måste vi göra vårt yttersta för att främja användning av mindre skadliga metoder i kampen mot malaria, såsom malarians naturliga fiender och moskitnät för sängar som innehåller DDT och insektsmedel. 
Martínez Martínez (PSE ).
   – Herr talman! Jag stöder visserligen det som kommissionsledamoten har sagt i sitt uttalande, men jag anser att denna debatt handlar om en oerhörd skandal som sker i världen och i våra samhällen. De siffror som mina ledamotskolleger har gett är tillräckligt tydliga: 3 000 barn dör varje dag, särskilt i de afrikanska länderna söder om Sahara, till följd av denna sjukdom, som har undersökts till fullo och som vi är fullständigt kapabla att förebygga och behandla.
Att möta den utmaning för våra länder som detta gissel utgör är en fråga där fastheten, trovärdigheten och naturligtvis värdigheten hos Europeiska unionen och de utvecklade länderna i nord står på spel. Om vi inte lyckas hantera detta problem effektivt har vi enligt min mening inte heller någon moralisk rätt att tala om värderingar eller mänskliga rättigheter, och vi har absolut ingen rätt att i Genève tala om mänskliga rättigheter till ett land som Kuba, som har lyckats utrota denna sjukdom inom sitt territorium och som har fler läkare som kämpar mot denna sjukdom i länderna i Afrika söder om Sahara än EU:s 25 medlemsstater tillsammans. 
Gomes (PSE ).
   – Jag välkomnar Louis Michels uttalande om att finansieringen av kampen mot malaria kommer att ökas, en sjukdom som har nära samband med fattigdom, och som det har skett ett nytt utbrott av nyligen, vilket har lett till att barn har dött. Vi vill dock mer än så. Vi vill att EU skall anamma förslaget från professor Jeffrey D. Sachs, och inleda ett världsomfattande program mot malaria där vi bör spela en ledande roll, med tanke på att det, på grund av bristande politisk vilja och lämplig offentlig finansiering, fortfarande inte finns något vaccin och inte ens omfattande distribution av moskitnät som är impregnerade med insektsmedel.
EU kan verkligen göra en insats i fattigdomsbekämpningen om vi lyckas samla in medel och ta ledningen i positiva och omfattande projekt, som det projekt för förebyggande av malaria som vi diskuterar nu. Om vi gör detta kommer EU att göra en avgörande insats för att nå millenniemålen, som i själva verket är mer än mål – de är åtaganden som unionen och medlemsstaterna måste hedra. 
Berlinguer (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! World Science Forum har visat att endast 10 procent av världens forskning inriktas på 90 procent av sjukdomarna – och eftersom dessa sjukdomar är de fattigas sjukdomar har de inte någon marknad och nonchaleras följaktligen av forskningen. Det är framför allt absolut nödvändigt att ändra prioriteringarna för den vetenskapliga forskningen, och inrikta forskningen på sjukdomar som drabbar det stora flertalet av världens befolkning. Kommissionsledamot Michel, om EU och resten av världen inte bidrar till denna ansträngning kommer malarian att fortsätta att skörda dödsoffer, och vi kommer inte att lyckas nå millenniemålen. 
Cornillet (ALDE ).
   – Herr talman! För att ta upp en tankegång från en annan ledamot i min grupp vill jag bara säga att vi, när det gäller frågan om malaria, har ett unikt tillfälle att omsätta det vi just har sagt om millenniemålen i handling. Det är absolut nödvändigt att Europeiska unionen agerar synligt så att våra landsmän, som är de som betalar skatt för statligt bistånd, får något att vara stolta över.
Vi har ett unikt tillfälle att gripa oss an problemet med malaria och säga att EU tar på sig ansvaret för detta. Vi har de vetenskapliga resurserna, vi har de logistiska resurserna, vi har de ekonomiska resurserna, och det kommer att ge oss ett tillfälle att visa vårt åtagande för utvecklingsstöd och göra världen till en lyckligare plats.
Jag ber därför kommissionsledamoten att fundera på den möjligheten, inte att vi skall vara en av huvudaktörerna, vilket jag anser att vi redan är, utan att vi, om nödvändigt, kommer att vara den enda aktören. 
Michel,
   . – Herr talman! Jag vill först och främst tacka de flesta talarna för deras stöd till Europeiska unionens syn på denna fråga, som jag nyss redogjorde för. Det står klart att kampen mot malaria förtjänar Europas stöd mer än någonsin. Kommissionen kommer att se till att denna sjukdom förblir en politisk prioritering på global nivå och i vår dialog med de berörda länderna. Som jag sade i mina inledande kommentarer kräver kampen mot malaria insatser och resurser inom flera olika politikområden, såsom forskning, handel och, naturligtvis, utvecklingssamarbete och humanitärt bistånd.
Kommissionen kommer att lägga fram ett handlingsprogram för att fortsätta kampen mot malaria, tuberkulos och hiv/aids genom externa åtgärder. Vi kommer att föra ett nära samarbete med rådet, med medlemsstaterna, med er och med vår strategiska partner, Världshälsoorganisationen. EU måste fortsätta att hjälpa de drabbade länderna att nå millennieutvecklingsmålen, i synnerhet det som rör malaria. Ni kan vara säkra på att Europeiska unionen kommer att göra denna kamp till en av sina politiska prioriteringar. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är valet av en ny vice talman i enlighet med artiklarna 12, 14 och 17 i arbetsordningen. António Costa har utnämnts till medlem av den portugisiska regeringen. Den enda kandidat som jag har uppgifter om är António dos Santos.
Enligt arbetsordningen kan kandidaterna väljas med acklamation om antalet kandidater inte överstiger antalet lediga platser. Finns det några invändningar? Det förefaller inte så. Manuel António dos Santos väljs följaktligen till vår nya vice talman.
Jag ser fram emot ett nära och konstruktivt samarbete med er, herr dos Santos; ni kommer att vara vice talman för sammanträdet i morgon kväll. 

– Robert Navarro har lagt fram ett muntligt ändringsförslag, men jag ser honom inte i kammaren. 
Jarzembowski (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag kanske kan få ta över ändringsförslaget, som diskuterades från kl. 22 till 22.30 i går kväll, och enligt min mening rådde det allmän enighet om att anta det. Jag tar därför gärna över det muntliga ändringsförslaget. 
Talmannen.
   – Kan ni läsa upp det muntliga ändringsförslaget? Nåväl, då gör jag det. Det lyder: ”Närsjöfarten står för över 40 procent av trafiken inom EU och är en integrerad del av det europeiska transportsystemet, eftersom man med närsjöfart avser varu- till havs mellan Europas hamnar, eller mellan dessa hamnar och hamnar i länder utanför Europa med en kust vid innanhav som gränsar till Europa.”

Buitenweg (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! Ändringsförslag 51 är inget typiskt ändringsförslag från Verts/ALE-gruppen. Det är ett kompromissändringsförslag. Jag skulle vilja be er att lägga fram detta för omröstning först. Jag skulle också vilja föreslå en ändring, vilket framgår av omröstningslistan, nämligen att ordet ”borde” ersätts av ordet ”skall”. Texten kommer då att lyda enligt följande: ”De föreslagna bestämmelserna är inte avsedda att påverka särskilda åtgärder mot vissa allvarliga och komplexa former av brott i medlemsstaternas lagstiftning, i synnerhet terrorism.” Följande kommer då att läggas till: ”[…] under förutsättning att det egentliga innehållet i dessa bestämmelser respekteras och de är i enlighet med Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna och Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna”. 


– Bart Staes har föreslagit att ändringsförslag 9 skall behandlas som ett tillägg. Finns det några invändningar?
Rack (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja säga något om föredragningslistan i sin helhet. Dagens föredragningslista är ett typiskt exempel på hur parlamentet delar upp vårt arbete. Alla lagstiftningsärenden som vi har röstat om i dag debatterades under natten utan att allmänheten var närvarande. Men på dagen, på bästa sändningstid och i allmänhetens närvaro, debatterar vi endast förslag till resolutioner och andra liknande ärenden. Det anser jag är fel.
Talmannen.
   – Herr Rack! Jag har noterat det ni sagt. Jag måste dock säga att det naturligtvis är talmanskonferensen som beslutar detta, och vissa saker måste göras under kvällssammanträdena. Jag anser dock att er kommentar är viktig och kommer att ta upp detta nästa gång dessa frågor diskuteras. 

Queiró (PPE-DE ),
   .– EU har gradvis anpassat sina strukturer till den nya verkligheten efter utvidgningen. Även om dessa förändringar kan tyckas vara obetydliga med tanke på att flera av dem endast är formaliteter eller administrativa anpassningar, så är alla förändringar tydliga tecken på den djupgående förändring som har omdefinierat unionens koncept. Jag röstar därför med glädje för detta betänkande. 
Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
    Syftet med detta betänkande är att ändra Europaparlamentets och rådets förordning (EG) 1059/2003 om inrättande av en gemensam nomenklatur för statistiska territoriella enheter (NUTS) till följd av den senaste utvidgningen för att tillhandahålla en enskild, enhetlig metod för uppdelning av territoriella enheter vid utarbetandet av regional statistik för unionen.
Den möjlighet som EU:s utvidgning öppnat för har gjort det lättare att införa nödvändiga ändringar som syftar till att göra systemet mer effektivt. Däribland skulle jag vilja lyfta fram omdefinieringen av ramen för de nuvarande administrativa enheterna och bestämmelsen om en kategori mindre administrativa enheter. 
Bestämmelsen om mindre administrativa enheter kommer att göra det möjligt för oss att få bukt med den brist på enhetlighet som har präglat NUTS-klassificeringen genom att samma nivå tillämpas exempelvis i hela Sverige och i Brysselregionen.
Jag instämmer med föredraganden om att vissa delar kan få större tyngd. Han säger exempelvis att det för närvarande inte är önskvärt att ändra den rättsliga grunden för förslaget till ändring av förordningen, och han uppmanar kommissionen att lägga fram ett meddelande i frågan. 

Coelho (PPE-DE ),
   .– Förfalskningarna av euro har ökat på ett alarmerande sätt. Euron är ett av huvudmålen för organiserade brottslingar. De är mycket sofistikerade och drar nytta både av det faktum att EU inte längre har några inre gränser och att det saknas tekniska och operativa resurser i vissa medlemsstater. 
Vad vi behöver är gemensamma, harmoniserade och effektiva åtgärder som måste inbegripa samarbete med Europol.
Det förslag som lagts fram av sex medlemsstater och som gör det möjligt för Europol att utses till EU:s centralbyrå för bekämpande av förfalskning av euron är dock inte realistiskt på grund av dess begränsade kapacitet att genomföra sitt uppdrag.
Trots de goda avsikterna löser inte förslaget de underliggande problemen i Europols organisation. Europol måste integreras i gemenskapen, tilldelas gemenskapsfinansiering och ges en rättslig grund som lättare kan ändras. Europol måste också omfattas av kvalificerad majoritet och medbeslutandeförfarandet samt stå under parlamentets och domstolens demokratiska kontroll.
Jag stöder detta betänkande eftersom euron i nuläget endast kan skyddas på lämpligt sätt om de befintliga nationella centralbyråerna behåller sin makt att skydda euron. En mekanism måste som sådan inrättas i syfte att ha ett nära samarbete och utbyta information mellan dessa byråer och Europol. 
Martin, David (PSE ),
   .– Jag välkomnar att Europol utses till centralbyrå för att bekämpa förfalskning av euron. Det är utan tvekan ett problem som vi bara kan hantera effektivt tillsammans än som enskilda medlemsstater.
Mot bakgrund av att antalet förfalskningar av 50- och 100-eurosedlar minskade med 5 respektive 38 procent måste vi vidta ytterligare åtgärder för att upprätta en lämplig gemensam rättslig ram för att bibehålla den nedåtgående trenden i förfalskningsstatistiken. Den rättsliga ramen skall innebära att euroförfalskning tydligt kan kriminaliseras och att informationen centraliseras för att effektivisera bedrägeribekämpningsåtgärderna. 
Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
   .– Med tanke på eurons värde, det territorium den omfattar och den vikt som ekonomierna utanför gemenskapen fäster vid den som monetär referensenhet, är euron nu en av de mest eftersökta valutorna bland förfalskare, vilka använder allt mer sofistikerade tekniker och metoder som myndigheterna i de enskilda medlemsstaterna ofta inte kan bekämpa.
Vi måste därför alltid söka efter de bästa sätten att skydda euron och effektivt bekämpa förfalskning av euron i hela EU.
Jag tror att Europol i detta avseende kan spela en viktig roll för att centralisera och sprida information och därigenom bidra till effektiviteten hos de nationella byråer som har ansvar för att bekämpa denna typ av brottslighet. Om Europol skall ta på sig denna roll måste dock dess förmåga att samspela och dess operativa kapacitet förbättras. Om inte sådana förändringar kommer till stånd, och mot bakgrund av Europols budgetmässiga och rättsliga begränsningar, har man dock rätt att hysa tvivel om Europols möjlighet att fullfölja sin uppgift, precis som föredraganden påpekar.
Jag röstade för betänkandet. 

Posselt (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag välkomnar betänkandet av Demetriou om Europeiska polisakademin och röstade för det, även om det enligt min åsikt inte går tillräckligt långt. Jag hade naturligtvis äran att lansera idén om en europeisk polisakademi 1998, och därefter togs idén upp på toppmötet i Tammerfors. Idén var ursprungligen att inrätta ett nätverk av nationella högskolor, och detta betänkande handlar om det slutliga steget för att det skall bli en institution.
Därmed måste jag säga att vi måste fortsätta våra påtryckningar i denna riktning om akademin skall bli en verklig institution och – vilket var parlamentets avsikt redan från början – tillhandahålla utbildning av nationella och europeiska polisenheter samt utbildning av polistjänstemän från varje stat i enlighet med europeiska standarder. 
Coelho (PPE-DE ),
   .– Polissamarbete är en nyckelfaktor för att garantera Europas medborgare en hög säkerhetsnivå inom området för frihet, säkerhet och rättvisa. Polisens tjänster måste därför utvecklas kontinuerligt, och en lång rad gemensamma kvalitetsstandarder för polisiära metoder som gäller för hela Europa måste antas. 
Bokslutet för Europeiska polisakademins tre första år är helt klart positivt – stora framsteg har gjorts. Detta har skett trots de svårigheter man haft på grund av att rättslig ställning och säte saknats samt att polisakademins budget har finansierats av medlemsstaternas bidrag. Under 2004 fattades beslut i frågorna om säte och rättskapacitet.
Syftet med förslaget innan det används är att göra om Europeiska polisakademin till ett unionsorgan med rättskapacitet och rättslig ställning, att ge akademin ökad makt, gemenskapsfinansiering, ett säte, avdelningar och personal som skall omfattas av EU:s bestämmelser och förordningar, ersätta omröstning med enhällighet med kvalificerad majoritet samt att se till att alla officiella språk används och att tillträde till handlingar ges.
Jag stöder Demetrioubetänkandet och de ändringsförslag som lagts fram av föredraganden i syfte att minimera riskerna med centralisering av systemet. Jag måste också betona att utbildning av Europeiska polisakademin skall kompletteras på nationell nivå och att de nationella institutionerna måste fortsätta att arbeta som ett nätverk. 
Martin, David (PSE ),
   .– Jag välkomnar initiativet att inrätta Europeiska polisakademin som ett organ i Europeiska unionen.
Det gläder mig särskilt mycket att Förenade kungariket var den medlemsstat som hade äran att bli utvald till värdland för Europeiska polisakademin. 
Pafilis (GUE/NGL ),
   . – Målet med att inrätta och förbättra Europeiska polisakademin är att påskynda anpassningen av de nationella brottsbekämpande myndigheterna i varje land för att bekämpa de lokala organisationer som hotar EU:s politik. Det är en del av den mer allmänna ansträngningen att anpassa de repressiva mekanismerna i varje EU-medlemsstat till den så kallade kampen mot terrorismen. Polisakademin eftersträvar att ge en enhetlig utbildning för medlemsstaternas poliskårer så att de blir mer effektiva när det gäller att bevaka de stora företagens intressen och förhindra och stävja bråk mellan lokala organisationer och demonstrationer. I samband med detta krav avstår länderna från suveräna rättigheter, så att den ekonomiska makten i varje land kan få ännu en repressiv mekanism med utvidgad rättskipning, rättskapacitet och förmåga att ingripa i alla länders interna angelägenheter.
Samtidigt är syftet att utbilda poliskårerna i ”icke-militär krishantering”, dvs. att bekämpa lokala demonstrationer även i länder utanför EU.
Vi skall rösta nej till betänkandet om inrättande av Europeiska polisakademin och notera att dess mål inte är att bekämpa brottslighet, utan att stävja de lokala organisationerna. 
Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
   .– Kommissionens förslag har stor betydelse i den tid vi lever i. Ur ett helhetsperspektiv ökar brottsligheten i hela Europa, och en mer effektiv europeisk polisakademi kommer att bidra till att allmänheten känner sig säkrare.
De ändringsförslag som lades fram av utskottet för medborgerliga rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor och budgetutskottet, vilka antogs enhälligt i utskotten, har förbättrat det ursprungliga förslaget betydligt.
Europeiska polisakademin tilldelades rättskapacitet 2004, och behöver nu utvecklas ytterligare. Dessa åtgärder, vilka är avsedda att garantera ett sekretariat med lämplig personal, finansiering endast från gemenskapens budget och rekrytering av polistjänstemän, skall uppfylla detta krav.
Betänkandet av Panayiotis Demetriou kommer med fungerande lösningar på problem som jag anser vara av största betydelse.
Jag röstade för betänkandet. 

Goudin och Lundgren (IND/DEM ),
   .– Junilistans ledamöter har valt att avstå i omröstningen om detta betänkande. Betänkandet är ett eget initiativbetänkande utifrån främst kommissionens meddelande om närsjöfart. EU-parlamentet hade aldrig behövt producera detta dokument. Vi hyser förståelse för att kommissionen kan behöva utvärdera sjöfartsverksamheten för att undersöka hur den inre marknaden kan utvecklas bättre. Men att EU-parlamentet i detta läge också skall skriva ett betänkande i ämnet ser vi som överflödigt. 
Queiró (PPE-DE ),
   .– Eftersom jag kommer från Portugal och talar i egenskap av vice ordförande för utskottet för transport och turism är jag mycket orolig, vilket ni kan se, för sjötransporternas framtid. Som jag tidigare har sagt anser jag att det finns fördelar med att öka användningen av sjötransporter, både för passagerare och varor. Jag anser också, i likhet med vad som sägs i kommissionens meddelande och det föreliggande betänkandet, att detta endast kommer att bli verklighet om vi arbetar på olika nivåer, till exempel med att undanröja byråkratin, rationalisera administrationen och förbättra infrastrukturen.
Jag röstade därför för betänkandet. 
Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
   .– Förutom inlandssjöfart, som är ett säkert och miljövänligt transportsätt som står för ca 7 procent av varutransporterna i de tidigare 15 medlemsstaterna, förtjänar också kustsjöfarten att uppmärksammas och främjas i högre grad.
Jag välkomnar det föreliggande förslaget som utgör ett betydande framsteg mot ”motorvägar till havs”, som vi vill se. Jag skulle vilja betona införande av samordnade åtgärder för politiken rörande sjöfart, hamnar och intermodala transporter för att öka hamnarnas roll som transportnätscentrum samt åtgärder för att underlätta administration och tullformaliteter.
Jag anser att denna resurs som är värdefull och hållbar både på medellång och lång sikt fortfarande är underfinansierad. Såsom påpekas i betänkandet kommer den endast att vara lönsam om de stora investeringar görs som är nödvändiga för att tillhandahålla regelbundna, frekventa och varierade tjänster och om koncentrationen av antal transporterade ton är tillräcklig. För att möjliggöra detta måste hamnmöjligheterna förbättras, och de möjligheter som nya tekniker ger måste utnyttjas.
I enlighet med de mål som fastställdes i vitboken från 2001 bör ”motorvägar till havs” bli en del av de transeuropeiska näten på samma sätt som motorvägar och järnvägar. 

Coelho (PPE-DE ),
   .– Syftet med det föreliggande förslaget är att införa nya åtgärder på det europeiska forskningsområdet för att bidra till att uppfylla det mål som fastställdes i Lissabon om att EU skall bli den mest konkurrenskraftiga kunskapsbaserade ekonomin i världen 2010.
Det är särskilt viktigt att detta rättsliga instrument antas, eftersom Europa för att nå detta mål behöver cirka 700 000 fler forskare 2010. Det är därför nödvändigt att genom ett särskilt förenklat förfarande underlätta mottagande och rörlighet för tredjelandsmedborgare som skall bedriva vetenskaplig forskning och göra unionens arbetsmarknad mer attraktiv för forskare från hela världen.
Målet är att främja mottagande och rörlighet för forskare, men det är också viktigt att övervakningsåtgärder införs för att se till att det inte leder till kompetensflykt i de minst utvecklade länderna.
Vi måste också vidta nödvändiga försiktighetsåtgärder när det gäller invandring. Lagliga invandringskanaler måste öppnas på ett kontrollerat sätt inom vissa parametrar, som t.ex. berörda invandrarkategorier och varje medlemsstats behov. 
Martin, David (PSE ),
   .– Jag välkomnar detta betänkande som för oss ett steg närmare målen i Lissabonstrategin. I Kokrapporten fastställs att Europa skall göras mer attraktivt för forskare och vetenskapsmän och att forskning och utveckling skall vara en huvudprioritering bland de politikområden som kräver omedelbar uppmärksamhet.
Kommissionens förslag främjar inrättandet av ett europeiskt område för forskningsverksamhet. Syftet med detta område är att riva hindren mellan nationella forskningssystem och förstärka forskares rörlighet, dvs. att främja överföring av sakkunskap och bildande av forskarnätverk.
Det är väsentligt att forskare från länder utanför EU släpps in för att vi skall kunna uppnå Barcelonamålet att 3 procent av medlemsstaternas BNP skall investeras i forskning och teknisk utveckling. För att klara detta kommer EU att behöva rekrytera 700 000 forskare till 2010, och unionen kommer inte att klara av att själv få fram ett så stort antal forskare.
Det är därför viktigt att riva hindren som hindrar vetenskapsmän att komma in i EU. Jag inser dock att det är nödvändigt att finna en rimlig balans mellan främjandet av det europeiska området för forskningsverksamhet och de hänsyn som måste tas när det gäller immigrationspolitiken och säkerhet. Jag instämmer därför med tanken att kategorisera forskare inom kategorin för högkvalificerade invandrare …
Queiró (PPE-DE ),
   .– Om Europa verkligen har för avsikt att bli den mest konkurrenskraftiga ekonomin måste Europa visa fullständigt engagemang – både ur materiellt och mänskligt perspektiv – för forskningen. Vi måste därför välkomna och positivt bemöta åtgärder för att göra det enklare, mindre byråkratiskt och mer attraktivt för forskare från tredjeländer att komma till EU:s medlemsstater. Det är dock viktigt att också komma ihåg att det är svårt att se flyttning av mänskligt kapital från utvecklingsländer som ett sätt att hjälpa till eller samarbete. Politiska åtgärder av detta slag måste därför alltid tänkas igenom ordentligt och övervägas noggrant. 
Mot bakgrund av att Portugals rättsliga ram gjorde det omöjligt att bevilja uppehållstillstånd enligt de villkor som fastställs i direktivet, och som ledde till att tillstånd gavs för ett undantag på två år, uppmanar jag min regering att utarbeta de nödvändiga ändringarna, för om den inte gör det kommer Portugal inte bara att missa de förmåner som politiken för att attrahera forskare ger, utan landet kommer också att lida en stor förlust. 
Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
   .– Den europeiska forskningen har blivit en nyckelfaktor i EU:s nya strategiska mål för det kommande decenniet, vilket är att bli den mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade ekonomin i världen.
För att Europa skall nå detta mål krävs det 700 000 fler forskare 2010. Europa uppfyller målet om 3 procent av medlemsstaternas bruttonationalprodukt avsätts till verksamhet inom forskning och teknisk utveckling.
Behovet av fler forskare måste uppfyllas först genom att anta flera integrerade åtgärder, som att t.ex. öka forskningens status bland ungdomar, förbättra karriärmöjligheterna för forskare i EU och förbättra möjligheterna till utbildning och rörlighet. Med tanke på att EU troligen inte kommer att finna ett så stort antal forskare på sitt territorium måste dock åtgärder vidtas för att attrahera fler forskare från tredjeländer.
Jag välkomnar slutligen att förslaget tillmäter familjens sammanhållning så stor betydelse. De svårigheter som forskare stött på när de velat ta med sig sina familjer till Europa är ett stort hinder för deras rörlighet och kan leda till att de väljer en annan karriär.
Jag röstade för betänkandet. 

Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
   .– Jag välkomnar detta förslag till resolution från utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet om utkast till genomförandebestämmelser, som t.ex. begränsning av användningen av vissa farliga ämnen i elektriska och elektroniska produkter som skulle ”överskrida de genomförandebefogenheter som avses i den grundläggande rättsakten”.
Allt tyder på att kommissionen på detta område inte har handlat i enlighet med bestämmelserna i direktiv 2002/95/EG. Vi borde därför uppmana kommissionen att omarbeta detta förslag till beslut för att återupprätta gemenskapens lagenlighet.
Jag röstade för förslaget till resolution. 

Gollnisch (NI ).
   – Både när det gäller rättshjälp, översättning och tolkning, information om lagstiftningen, skydd av misstänka personer eller konsulärt bistånd, så är dessa fem rättssäkerhetsgarantier för rätten till försvar, vilka fastställs i kommissionens grönbok, faktiskt kärnan i de rättsliga standarderna för straffrättsliga förfaranden. Ingen kan förneka att den nuvarande situationen är otillfredsställande.
Här är bara ett exempel: en man har suttit i fängelse i fem månader här i Alsace, trots att alla antas vara oskyldiga tills det har bevisats att de är skyldiga i enlighet med artikel 9 i förklaringen om de mänskliga och medborgerliga rättigheterna av den 26 augusti 1789. Lezeau, som anklagas för att vara skyldig till att ha målat rasistisk graffiti på Herrlisheims kyrkogård, måste nu bevisa sin oskuld från sin cell och trots det svåra handikappet att han förutsätts vara skyldig på grund av det som framförts av den allmänne åklagaren i Colmar, Schultz, på grundval av rent löjeväckande bevisning.
Om det i betänkandet stod att sådana skandalösa och orättfärdiga situationer skulle lösas, ja då skulle vi ge vårt stöd till denna text. Men jag är rädd att det inte på något sätt stämmer. Jag anser att detta betänkande endast är en del av ett system för att smygande inrätta ett enda rättsligt område för oss, och det finns inget som säger att detta kommer att vara en bättre garanti för våra friheter. 
Goudin och Lundgren (IND/DEM ),
   .– Att EU skall definiera gemensamma miniminormer för grundläggande gemensamma rättssäkerhetsgarantier för misstänkta och tilltalade i brottmål kan förefalla lovvärt. Förslaget utgör dock en del av upprättandet av ett gemensamt brottmålssystem. Garantier för dessa minimirättigheter finns redan i Europakonventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, som har undertecknats av samtliga medlemsstater.
Det är tveksamt om subsidiaritetsprincipen beaktats och huruvida det finns någon rättslig grund i fördraget för harmonisering av medlemsstaternas brottmålssystem. Det kommer dessutom att uppstå rättslig osäkerhet huruvida Europadomstolen eller EG-domstolen har tolkningsföreträde.
Junilistan röstar därför nej till förslaget. 
Queiró (PPE-DE ),
   .– Kampen mot terrorismen har skapat medvetande om att brottsligheten måste bekämpas effektivt. Detta har haft den positiva effekten att kontinuerliga insatser har gjorts, vilket fått brett stöd av majoriteten, för att skapa en medelväg mellan målet att bekämpa brottsligheten effektivt och plikten att respektera rättigheterna, friheterna och garantierna för dem som anklagas för brott.
Behovet av förtroende, ömsesidigt erkännande och, viktigast av allt, samarbete mellan medlemsstaterna, får dessutom inte underminera medlemsstaternas suveränitet, särskilt inte ett sådant område som straffrätten, som är så specifik för varje land. På grund av de lösningar som syftar till att ta hänsyn till denna oro, dvs. införandet av det muntliga ändringsförslaget från föredraganden av ändringsförslag 51, kunde jag rösta för betänkandet. 
Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
   .– Parlamentet hade redan antagit en rekommendation om grönboken om rättssäkerhetsgarantier för misstänkta och tilltalade i brottmål i Europeiska unionen, i vilken de huvudsakliga aspekterna i denna fråga behandlas.
Kathalijne Maria Buitenweg uppmanar genom sina förslag kommissionen att inbegripa de återstående åtgärder som grönboken innehåller.
Enligt min uppfattning utmärker sig detta betänkande av två skäl: för det första på grund av att det innehåller en anda av stadgan om de grundläggande rättigheterna, i synnerhet artiklarna 47 och 48, och för det andra på grund av målet att öka harmoniseringen av de bestämmelser som gäller brottmål.
Jag välkomnar också förslaget om att införa ett avsnitt om definitioner av de viktigaste termerna och förslaget att införa skriftlig rättighetsinformation för tilltalade.
Eftersom jag samtycker till föredragandens förslag och anser att kommissionen verkligen har presenterat en betydligt kortare förteckning över minimigarantier som skall beaktas röstade jag för betänkandet. 

Heaton-Harris (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det är nu det tionde året i rad som Europeiska revisionsrätten inte har kunnat avge någon positiv revisionsförklaring (DAS) avseende kommissionens redovisning. Nyligen har vi sett angivare som drivits iväg från sina jobb, och den stadga som Neil Kinnock upprättade för angivare fungerar helt enkelt inte. Vi har inte fått några ordentliga riktmärken från revisionsrätten, så parlamentets budgetkontrollutskott kan inte bedöma om saker och ting förbättras i kommissionens redovisning. Kommissionen verkar inte heller ta det slutgiltiga ansvaret, även om den enligt fördragen skall göra det. Kommissionen skyller nämligen alltid på medlemsstaterna och säger att det är där pengarna försvinner och att det inte är kommissionens problem.
Slutligen anser jag att Europaparlamentet är trångsynt. Parlamentet vill inte ställa till problem för kommissionen, medan folk i min valkrets – i Leicester, i Lincoln, i Louth, i Rushcliffe i Nottingham – ständigt skriver till mig och frågar vilka åtgärder vi vidtar för att få ordning på kommissionens redovisningsproblem. Parlamentet har valt att inte göra någonting. Det är därför jag röstade emot beviljandet av ansvarsfrihet. 
Elles (PPE-DE ),
   .– Jag och mina brittiska konservativa kolleger har röstat emot parlamentets betänkande om ansvarsfrihet för budgeten eftersom revisionsrätten för tionde året i rad inte har lyckats avge någon positiv revisionsförklaring för EU:s redovisning. De konservativa anser att kommissionen omedelbart måste ta itu med detta, med nolltolerans för alla fall av oegentligheter och bedrägerier, och fokusera på tre huvudområden:
1. Redovisningssystemen måste förbättras. Det nya systemet måste övervakas noggrant för att garantera att det uppnår den världsklasstandard för redovisningar som vi har lovats.
2. Angivare måste på ett positivt sätt uppmuntras att träda fram. För att uppnå detta måste alla angivare behandlas rättvist, och det måste framgå att de behandlas rättvist.
3. Det område som oroade revisorerna mest var de 80 procent av budgeten som spenderas i medlemsstaterna. Kommissionen ansvarar för användningen av alla EU-medel, men i verkligheten har makten delegerats till utbetalande organ i medlemsstaterna. Målet måste vara att införa principen att medlemsstaterna får ansvaret för denna användning. 
Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
   .– Jag välkomnar utskottets stöd för ansvarsfrihet. Det är nu upp till kommissionen att övervaka genomförandet av den allmänna budgeten. Den slutsats man kan dra av Terence Wynns utmärkta betänkande är att genomförandenivåerna i stort sett var positiva. Föredraganden säger dock att detta stod i kontrast till den oroande skillnaden mellan tillgängliga belopp och genomförandet.
Jag anser att denna varning verkligen är på sin plats. I den nya budgetplanen för 2007-2013 kommer vi att kunna få till stånd en bättre balans mellan utarbetande av en politik och processen att se till att den genomförs på korrekt sätt. Det är därför desto viktigare att vi på nytt granskar kommissionens makt och hur den administrativa processen är fördelad.
Utan att det påverkar varje enskild medlemsstats ansvar att genomföra varje budget, något som jag vill betona (och stödja), är det viktigt att ta itu med de organisatoriska och byråkratiska problem som har hindrat medlemsstaten (forskning och konsumentskydd är tydliga exempel) och lett till låga genomförandegrader (68 procent) på ett område som är lika avgörande som området för frihet, säkerhet och rättvisa.
Jag stöder särskilt domstolens förslag till en ram för gemenskapens interna kontroll och en modell för samordnad granskning, och jag välkomnar att man i detta betänkande lägger så stor vikt vid utvecklingssektorn. 
Schlyter (Verts/ALE ),
   .– Det är en ny kommission som knappast kan hållas ansvarig för vad den gamla gjort. Men uppföljningen och återkrav av felaktigt utbetalda medel är fortfarande ett problem för den nya kommissionen, där måste mer åtgärder göras.
Den viktigaste orsaken att vägra ansvarsfrihet är att alla ledamöter i utskottet inte fått ut alla de dokument de begärt för att kunna granska kommissionen. 

Howitt (PSE ).
   – Herr talman! Jag beklagar verkligen att parlamentet har röstat för beviljande av ansvarsfrihet, trots att det på ett uppseendeväckande sätt görs gällande att en tidigare ledamot av parlamentet har gjort anspråk på traktamenten på felaktiga grunder. I mitt tal tänker jag inte kommentera om den tidigare brittiska konservativa parlamentsledamoten Bashir Khanbhai var ansvarig för att ha gjort anspråk på ersättningar på felaktiga grunder. Jag noterar dock att kvestorerna för så länge sedan som i juli 2004 kom fram till att han hade gjort det, och här är vi nu, nästan tio månader senare, i april 2005 utan att några pengar har betalats tillbaka. Parlamentet får dåligt rykte av att denna fråga drar ut på tiden. När vi behandlar beviljandet av ansvarsfrihet för parlamentets budget nästa år hoppas jag att denna fråga sedan länge är avslutad. 
Stenzel (PPE-DE ).
   – Tack, herr talman! Som talesman för det österrikiska folkpartiets delegation vill jag också säga något om Juknevičienėbetänkandet. Som ett uttryck för vår önskan att en ledamotsstadga skall antas har vi röstat emot de flesta av de ändringsförslag som lades fram av gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa, och vi har i hög grad följt samma linje som gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater, eftersom vi anser att dessa tillägg inte är direkt relevanta för ett betänkande om ansvarsfrihet. Vi känner till att förhandlingar för närvarande pågår med rådet om ledamotsstadgan, och vi vill att förhandlingarna om den skall utgöras av ett paket och att de skall leda till en verklig lösning som vi inte vill föregripa. 
Cederschiöld, Fjellner, Hökmark och Ibrisagic (PPE-DE ),
   .– Skattebetalarnas pengar skall alltid behandlas med den största respekt. Förtroendevalda skall naturligtvis följa uppställda regelverk.
Det måste vara den förtroendevaldes sak att avgöra hur anslag för uppdragets utförande bäst används. Vilken litteratur och vilka tidningar man läser kan inte vara föremål för annans kontroll, vilka telefonsamtal som är berättigade kan aldrig avgöras av andra politiker, politiker skall inte behöva avslöja vem de samråder eller talar med. De måste kunna skydda källor och väljarkontakter. Vi har mot denna bakgrund röstat nej till kraven på årliga revisioner av ledamöternas kontorsersättning. Under en punkt har vi av tekniska skäl varit tvungna att rösta för en årlig revision eftersom vi stödjer kravet att Europaparlamentets pensionsfonds underskott inte skall täckas av offentliga medel.
En majoritet av ledamöterna i Europaparlamentet får aldrig ges utrymme att påverka övriga folkvalda ledamöters möjligheter att representera sitt parti och sitt land. Svenska ledamöter är ansvariga inför svenska väljare för sina handlingar och inte inför politiska motståndare i andra länder. Vi har därför röstat emot möjligheterna för parlamentet att avstänga ledamöter från sitt uppdrag. 
Guerreiro (GUE/NGL ),
   .– Bland de många aspekter som togs upp i denna resolution om ersättningar till ledamöterna insisterar återigen en majoritet av parlamentet på att införa enhetlig lön för parlamentsledamöterna med motiveringen att det inte borde vara några skillnader i den lön de får.
Det som inte sagts är att införande av en enhetlig månadslön – på cirka 8 500 euro (omkring 1,7 miljoner escudos) för alla ledamöter oberoende av vilket land de företräder skulle skapa en moraliskt ohållbar situation om man skulle jämföra denna lön med arbetstagarnas löner (samt lönerna för andra politiker och anställda inom offentlig tjänst) i de flesta länder, och detta gäller i synnerhet Portugal.
Parlamentsledamöternas löner bör motsvara den lön som ledamöterna i det nationella parlamentet i det land som de valts för har. Parlamentsledamöterna väljs i nationella val och är – och bör fortsätta att vara – bundna av nationella bestämmelser.
Vi bör fortsätta att genomföra åtgärder som syftar till ansvar och strikt övervakning av de ekonomiska medel som anslås till parlamentsledamöterna för att utföra sitt uppdrag.
Av det skälet röstade jag emot betänkandet. 
Kirkhope (PPE-DE ),
   .– Jag och mina konservativa kolleger i parlamentet har länge stött initiativen att säkerställa att Europaparlamentet endast har ett officiellt säte, och att det bör vara i Bryssel. Skattebetalarnas kostnad för sätet i Strasbourg beräknas till omkring 150 miljoner pund sterling om året. Detta är ett enormt slöseri med offentliga medel. Brittiska skattebetalare har rätt att få valuta för pengarna. Kostnaderna för att tvingas stödja parlamentarisk verksamhet både i Strasbourg och i Bryssel har blivit nu oförsvarliga, och vi kommer att fortsätta att driva kampanjen för att parlamentet endast skall ha sitt säte i Bryssel i framtiden. 
Lulling (PPE-DE ),
   .– Jag kan inte rösta för betänkandet från budgetkontrollutskottet, eftersom det är fullt av orimliga påståenden, misstolkningar och falska antaganden vad gäller ledamöternas löner, deras ersättningar för resor och allmänna omkostnader samt bestämmelserna om deras frivilliga pensionsplan. Det är särskilt motbjudande hur enskilda ledamöter försöker att göra sig ett namn genom att använda sig av vilseledande information och ärekränkning i vissa medier, varvid allt slutar med att de skadar parlamentets goda rykte och EU som helhet.
Det oansvariga försöket bland vissa självutnämnda saneringsarbetare att peka ut parlamentsledamöterna som fifflare, av vilka de flesta håller sig till reglerna och inte är skyldiga till något brott över huvud taget kan inte längre tolereras. Jag avstod från att rösta om detta betänkande, trots att jag röstade för de omfattande förbättringarna av det. Avsikten är att det skall registreras i protokollet. 
Ett annat skäl till varför jag inte kan rösta för detta betänkande är att uttalandena i det om parlamentets säte i Strasbourg och dess arbetsorter Luxemburg och Bryssel helt enkelt strider mot det gällande fördraget och de beslut som har fattats om var parlamentet skall ha sitt säte. De extra kostnader som anges som en konsekvens av att vi har tre arbetsorter beror till stor del på felaktiga beräkningar som inte tar hänsyn till fördelarna med detta decentraliserade system. Bakom dessa uppgifter ligger – vill jag tillägga – den obefogade egoismen hos lobbyn i Bryssel. 
Morgan (PSE ),
   .– Jag har röstat för ändringsförslag 11 som handlar om reseutgifter. Det är nödvändigt att vi visar öppenhet när det gäller parlamentsledamöternas utgifter.
Då jag är ledamot i parlamentsledamöternas pensionsfond skulle jag också vilja tillkännage ett intresse. Likväl anser jag det vara helt oförsvarligt att förvänta sig att europeiska skattebetalare skall understödja underskott i pensionsfonden, och det är därför jag har röstat för ändringsförslagen 5 och 12. 
Queiró (PPE-DE ),
   .– När vi röstar om avslutande av räkenskaperna finns ingen klar skillnad mellan vad som överensstämmer med de politiska besluten om ekonomisk förvaltning och erkännandet av värdet på den redovisning som presenterats. Om jag har invändningar om det förstnämnda är det inte säkert att samma sak gäller det sistnämnda. Betänkandet innehåller annars vissa punkter och rekommendationer som helt och hållet motiverar min ja-röst. Jag önskar i detta sammanhang uttrycka mitt stöd för en enhetlig ställning för parlamentsledamöterna. Detta skulle sätta stopp för den oacceptabla ojämlikhet som råder mellan människor som har valts av jämställda medborgare. Jag stöder också målet att göra Bryssel till parlamentets enda och permanenta säte för att använda de mänskliga och ekonomiska resurserna på bästa sätt. Att parlamentet har två säten innebär nämligen att kostnaden är dubbelt så stor, och detta är kostsamt och absurt. Slutligen håller jag med om att vi måste öka de öronmärkta medlen till tolkning. Kunskaper i främmande språk får inte vara en förutsättning för att parlamentsledamöterna skall kunna utföra sitt uppdrag. 
Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
   .– Jag välkomnar de goda resultat som uppnåddes 2003, det första budgetår som generaldirektörerna utarbetade årliga verksamhetsrapporter. Generalsekreteraren vidarebefordrade dem sedan till talmannen och budgetkontrollutskottet tillsammans med en förklaring som försäkrade att parlamentets budget hade genomförts i enlighet med principerna om sund ekonomisk förvaltning samt räkenskapernas tillförlitlighet och de underliggande transaktionernas laglighet. En hög genomförandegrad av budgeten uppnåddes dessutom.
Jag beklagar att detta betänkande har ansetts som en möjlighet att ytterligare kritisera att Strasbourg är ett av parlamentets säten. Det stämmer att två säten medför höga och onödiga kostnader samt att det är mycket obekvämt. Att välja Bryssel som säte är dock inte det enda sättet att gå vidare, och det skulle vara en splittrande och kortsiktig åtgärd. Alternativt skulle vi kunna hålla varje sammanträde i Strasbourg, vilket lika väl som något annat skulle öka parlamentets dagliga praktiska och funktionella oberoende av rådet, kommissionen och deras byråkrati. Enligt min uppfattning är detta den rätta lösningen på situationen. Det är endast om vi fattar ett sådant beslut – om ett permanent säte i Strasbourg och ett slut på flyttningskarusellen – som de franska myndigheterna och de lokala myndigheterna i Strasbourg kommer att göra de nödvändiga investeringarna och genomföra varaktiga förändringar av transportsystemet. 

Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
   .– Det breda stödet för alla de 14 förfarandena om ansvarsfrihet för de decentraliserade organen gör att man automatiskt drar slutsatsen att de måste ha en slutprodukt. Om så är fallet kommer det i gengäld att vara en förbättring av effektiviteten i EU:s verksamhet. Sedan inrättandet av det första organet 1970 fram till det senaste organet – Europeiska byrån för nät- och informationssäkerhet, vilket inrättades i mars 2004 – har utförandet av särskilda tekniska, vetenskapliga eller administrativa uppgifter i grunden blivit synliga, vilket var ett av de vägledande målen med att inrätta dem.
Vi har tagit del av den erfarenhet som vunnits för att hitta nya metoder och göra förbättringar, både när det gäller integrering och insynen i deras verksamhet samt för att förbättra kompletterande åtgärder, varvid de nödvändiga resurserna är bättre organiserade och styrs mera effektivt mot att nå resultat, och en kommunikationsstrategi har inletts för att sprida resultaten. Dessa är några av de metoder som föreslås i betänkandet, och jag skulle vilja tillägga att vi måste granska den dagliga driften av projekten och varje byråmodells relevans och effektivitet beträffande genomförandet och dess bidrag till gemenskapspolitiken. 

Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
   .– Som jag har sagt vid oräkneliga tillfällen anser jag att EU:s externa dimension, särskilt utvecklingsbistånd, är en av de viktigaste aspekterna för det europeiska projektet.
Jag välkomnar därför yttrandet från utskottet för utveckling om att det viktigaste målet är att utrota fattigdomen genom att stödja uppbyggnad av social infrastruktur samt infrastruktur för utbildning och sjukvård i syfte att öka produktionskapaciteten i de fattigaste delarna av samhället och stödja länder som brådskande behöver detta för att de skall kunna öka tillväxten och den lokala potentialen. Mot bakgrund av detta anser jag, vilket jag sade under den förra mandatperioden, att 20 procent av EU:s utgifter som anslås till utvecklingssamarbete måste avsättas för grundläggande utbildning och sjukvård i utvecklingsländerna.
Europeiska utvecklingsfonden (EUF) är ett nyckelinstrument för genomförande av denna politik i länderna i Afrika, Västindien och Stilla havet. Såsom föreslås i detta betänkande måste kommissionen därför påskynda utbetalningarna av stöd från EUF för att förhindra att resurser inte används, en alarmerande tendens som uppmärksammats. Vi vill se att genomförandet går snabbt, vilket måste gå hand i hand med större öppenhet, större ansvar och bättre efterlevnad av principerna om sund förvaltning.
Jag röstade för förslaget till resolution. 

Landsbergis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja kommentera ett par saker rörande punkt 47 i Glenys Kinnocks betänkande. I betänkandet visas en ytlig och inhuman attityd till aborter. Aborter ses i texten som ett tekniskt förfarande, där det endast uttrycks oro för kvinnans fysiska säkerhet. Ingenting nämns om mentala faktorer och endast kvinnan diskuteras, inte den person som kunde ha fötts. I texten godkänns också i grunden vilken lagstiftning som helst genom att det anges att det måste finnas någon form av lagstiftning. I vissa länder, särskilt i länder utanför Europeiska unionens gränser, skulle detta vara helt oacceptabelt. Med en sådan attityd till aborter bidrar inte bara initiativtagarna, utan också själva Europaparlamentet till att grymheten slår rot i vårt samhälle. Jag är övertygad om detta, och jag beklagar att detta har hänt. 
Goudin och Lundgren (IND/DEM ),
   .– Den globala kampen mot fattigdomen är en angelägen fråga som kräver ett omfattande internationellt engagemang. Junilistan är dock av uppfattningen att denna fråga inte skall hanteras inom ramarna för EU-samarbetet. EU: s medlemsländer skall självständigt besluta om biståndsnivåer samt eventuella skuldavskrivningar.
Det internationella samarbetet kring fattigdomsbekämpning skall ske inom FN-samarbetet. FN har en omfattande erfarenhet av att arbeta med fattigdomsbekämpning och är den internationella organisation som är mest lämpad att handha det internationella samarbetet inom detta område. Kampen mot HIV/AIDS bedrivs lämpligast inom Världshälsoorganisationen (WHO).
Junilistan eftersträvar ett begränsat EU-samarbete. Vi motsätter oss att unionen eftersträvar inflytande och kompetenser i frågor som redan hanteras av befintliga internationella organisationer. 
Guerreiro (GUE/NGL ),
   .– Föreliggande betänkande är en bedömning av den situation som fördöms i det – exempelvis att antalet människor som lever under fattigdomströskeln fortsätter att stiga och att kampen mot fattigdomen kräver en radikal förändring av politiken för att bekämpa de strukturella orsakerna till fattigdom, som t.ex. att utvecklingsländerna skall betala skulder, vilket de inte har råd med, och orättvis fördelning av rikedomar. I betänkandet avslöjas också dess ”begränsningar” genom att man inte föreslår åtgärder för att effektivt bekämpa de orsaker som belyses genom att godkänna avregleringen av världshandeln och att man inte uppmanar till ovillkorlig skuldavskrivning för alla utvecklingsländer, vilket föreslogs i ett ändringsförslag som lades fram, men som förkastades.
Det finns dock några positiva punkter, såsom att det är nödvändigt att tjänster som rör vatten också i fortsättningen skall stå under offentlig kontroll av principiella skäl, dvs. att det framlagda ändringsförslaget antogs, vilket bekräftar att vatten är en resurs som mänskligheten delar och att tillgång till vatten är en grundläggande mänsklig rättighet som bör främjas och skyddas. 
de Brún och McDonald (GUE/NGL ),
   .– Sinn Fein stöder starkt millenniemålen och målet att halvera fattigdomen i världen fram till 2015. Betänkandet av Glenys Kinnock redogör för de många åtgärder som EU och dess medlemsstater måste vidta för att uppnå dessa viktiga mål. Mot bakgrund av det stöder vi hennes resolution. Skälen 47 och 63 innehåller aspekter som ligger utanför Sinn Feins partipolitik, och vårt stöd för huvudaspekterna i resolutionen får inte uppfattas som ett fullständigt godkännande av detaljerna i dessa två skäl. 
Queiró (PPE-DE ),
   .– EU har mycket stora skyldigheter – och fördelar, låt oss inte glömma det – när det gäller att bidra till utvecklingen. Den oupphörliga retoriken om att försvara vissa värden, en tillväxtmodell och sättet att bete sig i internationella förbindelser måste översättas till praktisk handling. Denna politik, som måste prioriteras och leda till en utvidgning av området för ekonomisk och demokratisk utveckling samt mänskliga rättigheter får dock inte blandas samman med en politik som förs för vissa grupper, rörelser eller partier för att gradvis exportera sina politiska program. Den utvecklade västvärlden har ett arv som vi tillhör och som är tillräckligt spritt och införlivat i människors medvetande, och detta arv måste vara en del av våra insatser till stöd för utvecklingen. Detta bör vara ryggraden i vår politik för genomförande av millennieutvecklingsmålen. 
Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
   .– Kampen mot alla former av fattigdom kräver globalt engagemang från världssamfundet, och det är inte de mest utvecklade länderna som har det största ansvaret i detta hänseende.
Att minska antalet människor som lever i extrem fattigdom med hälften, att motverka spridningen av hiv/aids och allmän tillgång till grundläggande utbildning i hela världen är mål som är värda att stödja över gränserna och är frågor som EU inte får blunda för.
Jag röstade därför för förslaget till resolution, eftersom jag anser att millennieutvecklingsmålen utgör mål som EU, i egenskap av försvarare och förespråkare av de mänskliga rättigheterna, måste stödja och främja. Om de uppnås kommer de att vara ett avsevärt globalt framsteg och vara ett tecken på äkta, praktisk och effektiv humanism.
Jag måste dock uttrycka min besvikelse över de försök som gjorts att manipulera begrepp genom att använda sig av ett språk i parlamentet som är avsett att grumla vattnen för dessa mål, varav det mest iögonfallande exemplet är användande av förskönande omskrivningar när man helt enkelt menar spridande och främjande av abort. I detta avsnitt röstade jag emot förslaget. Man kan bara säga att sådana metoder är en seger över fattigdomen snarare än försvar av människosläktet. 
Talmannen.
   – Omröstningen är avslutad.

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatten
om en rekommendation (A6-0082/2005) av Geoffrey Van Orden för utskottet för utrikesfrågor om Republiken Bulgariens ansökan om medlemskap i Europeiska unionen (AA1/2/2005 – C6-0085/2005 – 2005/0901(AVC)),
om ett betänkande (A6-0078/2005) av Geoffrey Van Orden för utskottet för utrikesfrågor om Republiken Bulgariens ansökan om att bli medlem i Europeiska unionen (2005/2029(INI)),
om en rekommendation (A6-0083/2005) av Pierre Moscovici för utskottet för utrikesfrågor om Rumäniens ansökan om medlemskap i Europeiska unionen (AA1/2/2005 – C6-0086/2005 – 2005/0902(AVC)),
om ett betänkande (A6-0077/2005) av Pierre Moscovici för utskottet för utrikesfrågor om Rumäniens ansökan om medlemskap i Europeiska unionen (2005/2028(INI)),
och om ett betänkande (A6-0090/2005) av Bárbara Dührkop Dührkop och Reimer Böge för budgetutskottet om de ekonomiska följderna av Bulgariens och Rumäniens anslutning (2005/2031(INI)). 
Van Orden (PPE-DE ),
   . – Herr talman! De senaste fem åren under olika regeringar har vi bevittnat en intensifiering av politiska, ekonomiska och sociala reformer i Bulgarien under landets förhandlingar för medlemskap i Europeiska unionen. Jag har haft äran och nöjet att agera som parlamentets föredragande för Bulgarien under denna period. Bulgarien står nu inför anslutning. Den viktigaste roll som parlamentet nu skall spela är att ge sitt samtycke till Bulgariens ansökan om att bli medlemsstat i Europeiska unionen. Jag litar på att parlamentet i morgon med glädje kommer att ge sitt stöd till rekommendationen för anslutning.
Moderniseringsprocessen kommer inte att avstanna i och med undertecknandet av anslutningsfördraget, som vi hoppas kommer att ske den 25 april.
Jag noterar att anslutningsfördraget för Bulgarien, och även för Rumänien, skiljer sig från fördragen med den tidigare gruppen av anslutningsländer i två viktiga avseenden. För det första finns det skyddsklausuler som gör det möjligt att anslutningen fördröjs med upp till ett år under särskilda omständigheter. Enligt min mening är det beklagligt att Bulgarien har hamnat i kölvattnet efter oro som är mer akut när det gäller ett annat land. Jag har alltid insisterat på att Bulgarien skall bedömas utifrån sina egna meriter, vilket innebär att åberopande av skyddsklausuler skall betraktas som en avlägsen möjlighet. De är emellertid en påminnelse om att mycket återstår att göras vad gäller modernisering och det praktiska genomförandet av lagstiftning. Det är med all rätt parlamentet skall vara fullständigt engagerat i eventuella överväganden om tillämpning av skyddsklausulerna. Kommissionen måste därför ta hänsyn till parlamentets åsikter, och vad jag förstår kommer kommissionsledamot Olli Rehn att lugna oss ytterligare på den punkten.
Den andra skillnaden är att ratificeringen av den europeiska konstitutionen kommer att ske samtidigt med ratificeringen av anslutningsfördraget. Personligen skulle jag vilja påpeka att mina reservationer för detta mildras av mina förväntningar att konstitutionen inte kommer att gå igenom, och på så vis går det att undvika förödmjukelser.
Jag har precis återvänt från Sofia. Landet befinner sig i en särskild stämning nu inför valet. Alla politiska partier är för EU-anslutning och har stor förståelse för att det fortfarande återstår mycket arbete att utföra. Nästa regering måste mobilisera resurser och visa prov på en verklig politisk beslutsamhet för att driva igenom de nödvändiga reformerna, särskilt inom rätts- och polisväsendet. Allmänheten måste hysa förtroende för att kampen mot korruption, organiserad brottslighet och människohandel sker på ett effektivt och opartiskt sätt. Mer uppmärksamhet måste ägnas åt två specifika problem: den fas som föregår rättegången och den allmänna åklagarens roll.
Det finns många andra problem. Integrationen av romerna är även i fortsättningen en prioritering. Detta handlar om regeringens resurser och politiska vilja och romernas vilja att anpassa sig till de normer som gäller i samhället i stort. Jag har inte blivit övertygad av ändringsförslaget till mitt betänkande med krav på ett nytt regleringsorgan med all den oundvikliga byråkrati det för med sig.
Beträffande Kozloduys kärnkraftverk har de bulgariska myndigheterna, med hjälp av världssamfundet, vidtagit exceptionella säkerhetsåtgärder och svarat positivt på kraven att stänga vissa enheter. Med tanke på Bulgariens viktiga bidrag till regionala energibehov borde vi nu visa prov på lite flexibilitet i gengäld. Den bulgariska regeringens beslut att återuppta byggandet av det andra kärnkraftverket i Belene gläder mig.
Den 30 mars röstade ledamöterna av utskottet för utrikesfrågor enhälligt för texten i mitt betänkande som den är, och därför rekommenderar jag inga ytterligare ändringsförslag.
Om en helt annan men likväl viktig fråga välkomnar jag avslutningsvis Libyens inbjudan till ett besök av Bulgariens president. Jag hoppas att det leder till att den bulgariska och palestinska sjukvårdspersonal som arresterades 1999 och som nu har dömts till döden kan friges så fort som möjligt. Samtidigt stöder vi starkt det praktiska stöd som Europeiska unionen gett för att lindra lidandet hos de barn som drabbats av hiv.
Bulgarien är inne i ett spännande skede. Vi står nu inför den omröstning som kommer att bifalla Bulgariens anslutning, och jag uppmanar starkt att alla här i kammaren röstar för. 
Moscovici (PSE ),
   – Herr talman, mina damer och herrar! Som jag har sagt flera gånger tidigare: efter att förhandlingarna om anslutning med Bulgarien och Rumänien hade avslutats vid Europeiska rådet den 16 och 17 december 2004 avgav kommissionen ett yttrande som var positivt till denna anslutning den 22 februari 2005. Nu är det parlamentets tur att ge sitt samtycke till de två ländernas ansökningar. I detta sammanhang tycker jag att det är viktigt – och jag tror att Geoffrey Van Orden delar denna åsikt – att vi undviker att skilja på omröstningarna om Bulgarien och Rumänien. Vi borde välkomna båda två lika mycket, och det med besked.
Utskottet för utrikesfrågor röstade också för Rumäniens anslutning med en mycket stor majoritet, och i dag ber jag er att godkänna Rumäniens anslutning. Varför bör ni göra det? Jag gör det för att jag fortsätter att kämpa för en positiv, tydlig och rigorös attityd. Positiv eftersom Rumäniens anslutning är ett politiskt mål för Europeiska unionen och något som Rumänien eftersträvar. Positiv eftersom en många ansträngningar och stora framsteg har gjorts på vägen till anslutning, och jag anser att detta har fungerat som en katalysator för det rumänska samhället: den förra regeringen har påbörjat arbetet, den nuvarande fortsätter det, och vi är på rätt väg.
Samtidigt föreslår jag att vi är tydliga och rigorösa eftersom vi inte kan förneka att det fortfarande finns problem som vi känner till. Det återstår en hel del att göra på området rättsliga och inrikes frågor, i synnerhet när det gäller kampen mot korruption, organiserad brottslighet, gränskontroll och erkännandet och skyddet av minoriteter, bland annat de rumänska och ungerska minoriteterna, liksom även när det gäller konkurrens och miljöfrågor. Vi kommer att fortsätta säga att den rumänska regeringen måste fokusera i synnerhet på att genomföra administrativa och rättsliga reformer, på kampen mot korruption, på kampen mot social utslagning och fattigdom, på informationsfrihet, vilket naturligtvis är avgörande för oss, och på att stärka lokalt och regionalt styre.
Slutligen vill jag tillägga att det finns skyddsåtgärder eller instrument som innebär att vi kan fortsätta att agera. Jag tänker till exempel på den möjliga tillämpningen av skyddsklausulerna, vilket inte bör betraktas som en sanktion utan snarare som en drivkraft för handling, som ett sätt att utöva positiva påtryckningar för att se till att saker och ting rör sig i rätt i riktning, i synnerhet inom de områden jag just nämnde.
Med detta i åtanke var debatten i utskottet för utrikesfrågor fokuserad på en helt avgörande punkt, nämligen rollen för vårt parlament. En fråga bekymrar oss nämligen i detta samtyckesförfarande: Vad kommer att hända när anslutningsfördraget har undertecknats, eftersom rådet ber Europaparlamentet att ge sitt samtycke till en anslutning som inte kommer att äga rum förrän efter ytterligare tjugo månader? Denna procedur är faktiskt ovanlig, eftersom vi i regel brukar ge vårt samtycke i ett senare skede. Många ledamöter är oroade över denna situation. De är rädda för att de genom att så att säga skriva under en oinskränkt fullmakt kommer att tvingas avstå från sin förmåga att agera under den tidsperiod som skiljer oss från den faktiska anslutningen. Det är därför viktigt för kommissionen och rådet att involvera Europaparlamentet helt och fullt i övervakandet av situationen för att se till att Rumänien respekterar sina åtaganden.
Vid ett sammanträde med det berörda utskottet åtog sig kommissionsledamot Olli Rehn att involvera parlamentet i förberedandet av de två ländernas anslutning, och i synnerhet att rådfråga parlamentet i händelsen att skyddsklausulerna skulle åberopas. Flera ledamöter har arbetat med denna fråga, och vi har lagt fram ändringsförslag rörande beaktandesatserna och rekommendationerna i betänkandena om Bulgarien och Rumänien, eftersom parlamentet huvudsakligen har en roll att spela som partner i dessa två situationer.
Talman Josep Borrell, som har varit mycket aktiv i denna fråga, har dessutom skrivit ett brev om detta till kommissionens ordförande José Manuel Barroso, där han bad honom att bekräfta den ståndpunkt som intogs av kommissionsledamot Olli Rehn den 30 mars, vilket han också har gjort, men jag antar att han kommer att nämna detta själv.
Rådets ordförande Jean-Claude Juncker har också haft en skriftväxling om denna fråga med talman Josep Borrell. Vad kan vi således förvänta oss i dag, om inte en bekräftelse av detta åtagande, inte bara från kommissionen, utan också från rådets ordförandeskap i dag eller i morgon? Jag hoppas, herr kommissionsledamot och herr rådsordförande, att ni kommer att kunna ge oss någon försäkran på denna punkt så att vi alla kan rösta för detta samtycke.
Det åligger sedan Europaparlamentet, när kommissionen offentliggör sitt nästa betänkande i november, att bedöma om detta åtagande har respekterats och att dra de nödvändiga slutsatserna. Vad vi under alla omständigheter vill är att parlamentet skall kunna anta detta betänkande med så stor majoritet som möjligt, och att det gör detta i medvetande om att detta markerar en ny fas i Europeiska unionens utvidgning och i fullbordandet av ett gemensamt projekt. Vi vill också att parlamentet gör detta med den känsla jag själv upplevde när jag pratade med många ledamöter, känslan att Europa behöver skyddas, att det borde vara möjligt att rösta i säkerhet och att parlamentet också borde vara en av garanterna för detta skydd och denna säkerhet. 
Dührkop Dührkop (PSE ),
   . – Herr talman! Europaparlamentets betänkande, som antogs enhälligt i går kväll, har två grundläggande utgångspunkter. För det första rådets uttalande i mars 2004 om att det finansiella paket för Bulgarien och Rumänien som har föreslagits av kommissionen är rättvist och balanserat, vilket helt utesluter den andra grenen av budgetmyndigheten.
För det andra har rådet för avsikt att ta med fastställda belopp i bilagan till anslutningsfördraget, för 2007 till 2009, för icke-obligatoriska utgifter som kommer att bli obligatoriska, och därigenom kränker rådet Europaparlamentets institutionella och budgetmässiga befogenheter.
Europaparlamentet beklagar djupt att rådet systematiskt har vägrat att nå en överenskommelse om en gemensam förklaring med parlamentet om de ekonomiska konsekvenserna av dessa två ländernas anslutning. För parlamentet visar avsaknaden av vilja från rådets sida på en brist på ärligt samarbete enligt det interinstitutionella avtalet.
Parlamentet avvisar bestämt denna kränkning av dess budgetbefogenheter.
I denna bilaga, där siffrorna kommer att fastställas, blir budgetposter som helt och hållet ligger inom Europaparlamentets befogenheter obligatoriska. Parlamentet uppmanar således rådet att samtycka till denna gemensamma förklaring. Vi lämnar denna dörr öppen tills anslutningsfördraget undertecknas: så att rådet kan gå med på att utarbeta denna gemensamma förklaring.
Dessutom bör det understrykas att rådet inte behöver tvivla på att ett nekande skulle innebära en illavarslande signal inför kommande förhandlingar om budgetplanen. 
Böge (PPE-DE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Bárbara Dührkop Dührkop och jag skulle faktiskt ha föredragit att i dag lägga fram ett gemensamt uttalande för er som skulle garantera parlamentets rättigheter när det gäller budgetpolitik och erbjuda ett trovärdigt finansiellt paket för Rumänien och Bulgarien. Jag hade också hoppats att rådet skulle ha lärt sig någonting av de många och olika svårigheter som vi hade under den senaste utvidgningsrundan, men tråkigt nog har inte ansträngningarna från parlamentets förhandlingsdelegation och det luxemburgska ordförandeskapet krönts med någon framgång i detta avseende.
Låt mig knyta an till det Bárbara Dührkop Dührkop sade: parlamentets rättigheter, oavsett om det gäller budgeten eller någonting annat, är inga småsaker; de kan inte bara kränkas vid första bästa tillfälle. Om detta sker hamnar nästa paket, som vi – inte bara till förmån för Europeiska unionens handlingsförmåga – skall förhandla om tillsammans, i en dålig och ofördelaktig dager. Av detta skäl vill jag för ordningens skull upprepa att vi, på grundval av de siffror och beräkningar som kommissionen har ställt till vårt förfogande, liksom av våra egna undersökningar, räknar med att det totala pengabelopp som har avsatts för Bulgarien och Rumänien från 2007 till 2013 troligen kommer att uppgå till 44,3 miljarder euro, därav 16 miljarder euro för perioden före 2009 – cirka 12,5 miljarder euro har man kommit överens om i anslutningsfördraget – och 28 miljarder euro för perioden 2010–2013. Det är en sak. Problemet med detta är dock att om det inte finns någon budgetplan innebär dessa överenskommelser att Europaparlamentets budgetbefogenheter kränks, eftersom de medför att icke-obligatoriska utgifter blir till obligatoriska och således i viss grad innebär att man lägger sig i parlamentets manöverutrymme i den händelsen att budgetplanen inte skulle gå igenom, speciellt på områdena för inrikes- och utrikespolitik, i kommande ekonomisk planering. Med ett sådant dåligt resultat av förhandlingarna är detta någonting som varje ledamot och varje politisk grupp bör överväga mycket noggrant.
Schmit,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Gemenskapens grundare påpekade tydligt 1957 i Romfördraget att de var ”fast beslutna att lägga grunden till en allt fastare sammanslutning mellan de europeiska folken”. I ingressen till detta fördrag uppmanar medlemsstaterna de andra europeiska folken – inklusive de länder som inte tillhörde Europa vid den tidpunkten – som delar samma ideal med fred och frihet, att ansluta sig till deras projekt att bygga upp ett enat Europa. I morgon kommer Europaparlamentet genom att ge sitt samtycke till fullbordandet av unionens femte utvidgning, som består av Bulgarien och Rumänien, att göra det möjligt för unionen att ta ett avgörande steg framåt i processen för att ena vår kontinent. Detta är ännu ett steg i enandeprocessen, ett steg som innebär att Bulgarien och Rumänien återfår sin plats i detta Europa, vars historia, arv och kultur de delar. Dessa två länder kommer på detta sätt att finna sin rätta plats i en kontinent som är öppen för kultur, lärande och sociala framsteg, vilket understryks i ingressen till konstitutionen.
Genom att ge ert samtycke ger ni ett viktigt bidrag till ett Europa utan skiljelinjer, ett Europa som är demokratiskt, fritt, fredligt och framstegsvänligt, som delar samma värderingar som finns inskrivna i konstitutionen för Europa.
Dessutom är dessa två länders anslutning till unionen först och främst en anslutning till dessa värderingar, till denna europeiska modell som alla Europas medborgare är knutna till.
Vår ädlaste ambition, som delas av medborgarna i dessa två länder, som har återvunnit sin frihet efter nästan femtio år av ibland avskyvärt förtryck, är just att förankra dessa värderingar i dessa länder.
Låt mig ställa en enkel fråga, som också riktar sig till parlamentsledamoten: Kan någon övertygad europé som vill föra Europa framåt på demokratins och de mänskliga rättigheternas väg, och även de sociala rättigheternas, rimligtvis ta risken att motsätta sig stadgan om de grundläggande rättigheterna, en väsentlig del av konstitutionen som utgör en viktig milstolpe i byggandet av vårt Europa, av ett Europa som är baserat på gemensamma värderingar? 
Dessa två länder har dessutom varit helt involverade i framtagandet av denna konstitution, som kommer att ge Europa en fastare grund.
Om denna utvidgning skall lyckas räcker det inte med de praktiska ansträngningar som Bulgarien och Rumänien har gjort för att reformera sina samhällen. Det behövs också stöd från våra medborgare, som måste förstå hur viktig denna utvidgning är för stabiliteten på vår kontinent. Europaparlamentet har en viktig roll att spela när det gäller att skänka politisk legitimitet och trovärdighet till denna process.
Denna femte utvidgningsprocess, som inleddes 1997 av Europeiska rådet i Luxemburg, har varit omfattande, öppen och progressiv. De tolv berörda länderna har genomgått processen på samma villkor och har uppmanats att gå med i Europeiska unionen på grundval av samma kriterier. Processen har genomförts i olika faser, i varje kandidatlands egen takt, beroende på hur förberett landet har varit. Detta har gjort det möjligt att se till att varje land har fått samma möjligheter att gå med i Europeiska unionen, men också samma åtaganden att uppfylla. Vid Europeiska rådet i december 2002, som beslutade om anslutningen av de tio nya medlemsstaterna, underströks i förklaringen om ett enda Europa det kontinuerliga, omfattande och oåterkalleliga i utvidgningsprocessen, vilket var ett tydligt tillkännagivande av vårt mål att välkomna Bulgarien och Rumänien som nya medlemsstater 2007.
Anslutningsförhandlingarna har inte alltid varit enkla – vilket kommissionen säkert kan bekräfta – men jag anser att de resultat som återges i anslutningsfördraget är rättvisa och korrekta och i huvudsak överensstämmer med resultaten av förhandlingarna med de tio nya medlemsstaterna.
Bulgarien och Rumänien har nu ungefär tjugo månader på sig att fullborda sina förberedelser inför anslutningen. I sina senaste återkommande rapporter anser kommissionen att med tanke på de två ländernas framsteg, deras meriter när det gäller att uppfylla åtaganden och det förberedelsearbete som pågår borde de vara redo att gå med i unionen den 1 januari 2007. Kommissionen bekräftade denna slutsats med sitt positiva yttrande den 22 februari om de två ländernas anslutning. Europeiska rådet ansåg att Bulgarien och Rumänien kommer att kunna fullgöra alla skyldigheter enligt anslutningsfördraget, under förutsättning att de två länderna fortsätter sina ansträngningar inom tidsramen, att de fullbordar alla nödvändiga reformer och att de uppfyller alla de åtaganden som finns inom varje område av gemenskapens regelverk.
Ni känner säkert till de legitima frågorna om det korrekta genomförandet av gemenskapens regelverk, i synnerhet på området rättsliga och inrikes frågor i Rumäniens fall, och också när det gäller konkurrens- och miljöpolitik. Det finns ingen genväg till anslutningen. Processens trovärdighet beror på att varje land endast kan bli medlem på grundval av samma politiska och ekonomiska kriterier och på dess möjlighet att fullgöra de skyldigheter som följer av ett EU-medlemskap. Detta innebär att man måste ha den nödvändiga administrativa och rättsliga kapaciteten för att lyckas med denna uppgift.
Bulgarien och Rumänien är fullt medvetna om vad som förväntas av dem som medlemsstater. Sedan anslutningsförhandlingarna inleddes har unionen betonat vad en anslutning till Europeiska unionen innebär: ett fullständigt erkännande av alla rättigheter och skyldigheter, både faktiska och teoretiska, som står i samband med unionens system och institutionella ram, bland annat konstitutionen – där jag är mer optimistisk – och det konkreta och faktiska genomförandet av gemenskapens regelverk.
Att döma av Pierre Moscovicis och Geoffrey Van Ordens betänkanden om Bulgariens och Rumäniens ansökan om anslutning blir jag övertygad om att vi delar samma syn att dessa två länder borde ha möjlighet att bli medlemmar i unionen i januari 2007 och att de helt kommer att kunna fullgöra sina skyldigheter enligt anslutningsfördraget.
Under tiden kommer unionen att fortsätta att stödja Bulgarien och Rumänien i deras förberedelser med alla tillgängliga medel. Fram till och med dagen för anslutningen kommer Europaavtalen, som slöts 1994, att fortsätta gälla. De har fungerat bra och varit ett viktigt verktyg för att förbereda Bulgarien och Rumänien för anslutningen. Men det är uppenbart att det åligger Bulgarien och Rumänien att göra sitt yttersta för att förbereda sig. Det vore omöjligt att underskatta vad detta innebär på det ekonomiska, sociala och politiska området, och det jobb som har gjorts hittills förtjänar utan tvekan all respekt. 
Europeiska unionen kommer att fortsätta att noggrant granska de två ländernas förberedelser och de resultat de har uppnått, även det faktiska genomförandet av deras åtaganden. Jag kan försäkra er om att det luxemburgska ordförandeskapet tar övervakningsarbetet på stort allvar. Det ligger faktiskt helt i de två ländernas egna intressen att vara ordentligt förberedda. Om de inte vore det skulle de löpa risken att inte kunna dra nytta av medlemskapet fullt ut, om det till exempel skulle visa sig vara nödvändigt att åberopa skyddsklausulerna inom vissa områden.
Vi är medvetna om institutionernas respektive roller i detta sammanhang. Låt oss vara mycket tydliga på denna punkt: förutsatt att Europaparlamentet samtycker till Bulgariens och Rumäniens ansökan om anslutning, om kommissionen avger en rekommendation till rådet om att tillämpa någon av skyddsklausulerna i anslutningsfördraget, så kommer rådet att ta vederbörlig hänsyn till Europaparlamentets ställning.
Rådet ger denna försäkran i dag till parlamentet, som har rätt i sin föresats att övervaka utvecklingen i de två länderna noggrant. Som vi redan har hört har en skrivelse i detta syfte skickats av Europeiska rådets ordförande till parlamentets talman. Låt mig upprepa att utvidgningen endast kan lyckas om den får ett brett stöd av unionens folk. Ni företräder dessa folk. Ni företräder Europas medborgare. Man måste lyssna på era röster, ert omdöme förtjänar att beaktas fullständigt i det fall att man skulle behöva fatta beslut om att tillämpa skyddsklausulerna. 
Med detta i åtanke vill jag påminna er om att Europaparlamentets arbete inte tar slut i och med ert samtycke. Ert politiska bidrag till utvidgningsprocessen kommer även i fortsättningen att vara värdefullt. Vi är tacksamma för det politiska stöd ni har skänkt processen under dess utveckling, i synnerhet genom att ägna er åt en öppen och konstruktiv dialog med era samtalspartner, de valda ledamöterna i de bulgariska och rumänska parlamenten.
Låt mig avslutningsvis påminna er om att det historiska projekt ni debatterar i dag är Bulgariens och Rumäniens anslutning. Vi är alla ense om att dessa två länders anslutning kommer att utgöra ett betydande steg mot att lägga den orättvisa och konstgjorda delningen av Europa bakom oss.
Jag skulle nu vilja säga några ord om de ekonomiska följderna. När det gäller finansieringen av denna utvidgning till 27 länder med Bulgarien och Rumänien skulle jag vilja påminna er om att förhandlingarna med dessa två länder har genomförts på samma grundval och i enlighet med samma principer som de som tillämpades för de tio nya medlemsstaterna. På grundval av ett förslag från kommissionen har medlemsstaterna godkänt ett finansiellt paket i vilket de enda identifierbara utgifterna till förmån för dessa två länder fastställs, vilka kommer att täcka en period på tre år, på samma sätt som för de tio nya medlemsländerna. Därefter kommer gemenskapens regelverk att gälla, inklusive den nya budgetplanen. Det är en fråga om rättvisa och rättvis behandling, men också om förutsägbarhet för de två länderna. Vi kan inte förhandla utan att lägga korten på bordet, i synnerhet när det gäller de ekonomiska aspekterna av de första svåra steg de måste ta som medlemsstater.
Med hänsyn till det datum man tänker sig för dessa två länders anslutning är det tydligt att den situation vi befinner oss i är annorlunda än den som de tio nya medlemsstaterna upplevde. Av denna anledning har vi redan upprättat en viktig princip vid Europeiska rådet i Thessaloniki: diskussioner om de framtida politiska reformerna eller den nya budgetplanen får inte förhindra oss att fortsätta eller avsluta anslutningsförhandlingarna med Bulgarien och Rumänien. På samma sätt får inte resultaten av dessa förhandlingar leda till att diskussionerna eller överenskommelsen om de politiska reformerna eller den nya budgetplanen döms på förhand.
Liksom ni beklagar jag att det inte var möjligt att nå en överenskommelse mellan rådet och parlamentet. Vi var mycket nära en överenskommelse. Var det de svaga nerverna – särskilt hos rådet, tror jag om jag skall vara ärlig – före de svåra förhandlingarna om budgetplanen som förhindrade oss att nå en överenskommelse? Jag vill kraftigt understryka att det kan ha skett en del missförstånd. Kanske det var så att tekniska hänsyn fick överhanden över en positiv politisk inställning. Jag kan försäkra er på ordförandeskapets vägnar att Europaparlamentets institutionella och budgetmässiga befogenheter för vår del inte på något sätt ifrågasätts av de förslag som har lagts fram, och att det interinstitutionella avtalet fortfarande gäller fullt ut. Jag kan inte lova att som Reimer Böge har bett mig om försöka nå en överenskommelse om en förklaring redan innan överenskommelsen har skrivits under, men vi kommer att anstränga oss en sista gång för att göra det, och vem vet? 
Rehn,
   . – Herr talman! Till följd av er positiva resolution i december avgav kommissionen ett positivt yttrande om Bulgariens och Rumäniens anslutning till Europeiska unionen i februari. Om de fullbordar sina uppgifter med framgång kommer dessa två länder i själva verket att vara representerade i denna kammare inom loppet av två år. Efter anslutningsfördraget kommer de att inta sina platser här som observatörer.
Jag vill betona, vilket jag även gjorde i utskottet för utrikesfrågor den 29 mars, att ordförande José Manuel Barroso och jag upprepade gånger har understrukit att även om resultatet av förhandlingarna och undertecknandet av anslutningsfördraget innebär att ett avtal har uppnåtts med överenskommelser och villkor för Bulgariens och Rumäniens anslutning, så innebär det inte att förberedelserna för medlemskap är fullbordade. Under de återstående 21 månaderna måste Bulgarien och Rumänien genomföra centrala reformer och fullständigt uppfylla de åtaganden landet har gjort under förhandlingarna. Tiden tickar iväg. Varje dag, varje vecka, varje månad räknas från och med nu. Båda länderna är föremål för noggrann övervakning av kommissionen, av medlemsstaterna och av parlamentet. Detta kommer att fortsätta tills tiden för anslutning är inne.
Jag vill försäkra er att om kommissionen utifrån denna övervakning skulle komma till slutsatsen att Bulgarien eller Rumänien uppenbarligen är oförberedda för medlemskap skulle jag inte tveka att rekommendera att specialverktygen sätts in. Detta inkluderar den klausul som gör det möjligt för oss att skjuta upp anslutningen med ett år till 2008. Jag är övertygad om att de ärade parlamentsledamöterna kommer att gå med på denna strategi. Mot denna bakgrund ser jag fram emot en regelbunden dialog med er om genomförandet av Bulgariens och Rumäniens åtaganden.
Som ordförande José Manuel Barroso bekräftade i ett brev till talman Josep Borrell förra veckan kommer kommissionen att grundligt överväga parlamentets åsikter innan man utfärdar några rekommendationer i denna fråga, särskilt efter vår övergripande uppföljningsrapport om Rumäniens och Bulgariens framsteg mot anslutning som publicerades i november. I detta sammanhang skulle jag vilja rikta ett särskilt tack till utskottet för utrikesfrågor, dess ordförande, föredragandena och samordnarna för deras samarbete och för en mycket välgrundad lösning. Enligt min mening innebär detta att fördraget respekteras, och samtidigt får Europaparlamentet en röst i processen i en anda av sann europeisk demokrati.
Jag besökte Sofia i mitten av mars och Bukarest i början av mars. Låt mig ge en kort redogörelse för kommissionens nuvarande bedömning av de två ländernas framsteg.
I Geoffrey Van Ordens betänkande om Bulgarien välkomnas avslutningen av anslutningsförhandlingarna. Landet har verkligen gjort ihållande framsteg under senare år. Trots det måste Bulgarien bibehålla drivkraften i sina anslutningsförberedelser. Vi studerar detta noggrant genom vår skärpta övervakningsmekanism. Bulgarien måste vidta grundliga och solida åtgärder för att reformera rättsväsendet och för att bekämpa korruption och organiserad brottslighet. Reformen av rättsväsendet, och särskilt fasen före rättegången, är den överordnade prioriteringen fram till anslutningen. Detta är den främsta av Bulgariens alla prioriteringar.
Låt mig nu gå över till Rumänien. I sitt yttrande om Rumänien uppmanade kommissionen landet att med beslutsamhet fullfölja de reformer som återstår. Detta omfattar i synnerhet ett effektivt genomförande av reformer av den offentliga förvaltningen och rättsväsendet, kampen mot korruption och uppfyllandet av de åtaganden som gjorts inom området konkurrenskraft och statligt stöd, liksom även miljön. I sitt betänkande kompletterar Pierre Moscovici dessa prioriteringar med organiserad brottslighet och kontroll av yttre gränser. Jag delar fullständigt hans åsikter. Dessa måste finnas med bland de kritiska villkoren när vi utvärderar Rumäniens framsteg mot anslutning.
Rumänien har börjat ta itu med anslutningskraven på allvar, särskilt på området för reform av rättsväsendet och kampen mot korruption. Det gläder mig att kunna säga i dag att alla strategiska nyckeldokument som krävs som ett resultat av förhandlingarna nyligen har överlämnats av de rumänska myndigheterna till kommissionen i tid. Dessa behandlar kampen mot korruption, reform av rättsväsendet och gränssäkerhet. Dokumenten bedöms för närvarande av kommissionen.
På det andra huvudområdet, som innefattar konkurrenskraft och statligt stöd och som vi kommer att studera noggrant, har Rumänien bland annat fullföljt sitt åtagande att lägga fram sin nationella plan för omstruktureringen inom stålsektorn. Detta har de också gjort i tid före tidsfristen.
Framsteg har också gjorts på området för polissamarbete, där nya lagar för gendarmeriet och den nationella polismyndigheten har antagits. Rumänien är engagerat i förhandlingar som skall forma landets framtida finansieringsåtaganden när det gäller gränskontroll.
Den politiska beslutsamheten måste nu omvandlas i praktiska åtgärder. Utifrån mina frekventa möten med rumäner i både Bukarest och Bryssel känner jag starkt att den nya regeringen har insett omfattningen och betydelsen av övervakningsprocessen, liksom nödvändigheten att uppvisa konkreta resultat under det första halvåret 2005.
Som jag ser det har vi anledning att vara försiktigt optimistiska vad gäller Rumäniens anslutningsförberedelser. Låt oss spela ett schysst spel. Juryn är fortfarande ute, och det är nu dags att hellre fria än fälla Rumänien när det gäller landets anslutningsförberedelser för att bli en fullfjädrad medlemsstat i Europeiska unionen.
Innan jag avslutar vill jag kortfattat ta upp de ekonomiska konsekvenserna av Bulgariens och Rumäniens anslutning, som Alyn Smith hänvisade till i sitt tal. Kommissionsledamot Dalia Grybauskaitė har haft ett nära samarbete med de två föredragandena Reimer Böge och Bárbara Dührkop Dührkop, mina före detta kolleger från budgetkontrollutskottet. Kommissionens ståndpunkt i frågan är följande. Beloppen som har fastställts i anslutningsförhandlingarna med Bulgarien och Rumänien för perioden 2007–2009 är inberäknade i anslutningsfördraget. Budgetplanen för 2007–2013 skall brytas ned i utgiftskategorier för EU-27. Det kommer alltså inte att göras någon åtskillnad när det gäller tilldelning mellan särskilda grupper av medlemsstater, vilket i vissa fall bara skulle ge en vag indikation i alla fall. Kommissionen anser att en åtskillnad i fråga om indikativa belopp för särskilda grupper av medlemsstater inte är förenligt med andan och bokstaven i det interinstitutionella avtalet.
Slutligen kommer de två ländernas ansträngningar att intensifiera de nödvändiga förberedelserna att få stöd både av Europeiska kommissionen och via våra ekonomiska stödprogram. Det är viktigt att undertecknandet av anslutningsfördraget kan ske i rätt tid för att understödja drivkraften och säkerställa att förberedelserna inför Bulgariens och Rumäniens anslutning blir framgångsrika. I detta avseende räknar jag med ert stöd. 
Maat (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag är mycket rörd över vad Nicolas Schmit sade på rådets vägnar om EU:s sociala värderingar. Det är i ljuset av dessa europeiska värderingar som vi borde se denna utvidgning. Det råder inget tvivel om att Rumänien och Bulgarien på sikt bör bli en del av Europeiska unionen, men från jordbrukets och jordbruksutskottets synpunkt måste jag konstatera att det inte finns något tecken på att finansieringsfrågan har retts ut ännu. Det är ett mysterium hur vi kommer att finansiera dessa två länders anslutning. Jag vill påminna er om de sociala rättigheter ni nämnde och de värderingar vi upprätthåller. Jag antar att det inte är rådets avsikt att de 25 nuvarande medlemsstaternas landsbygdsområden skall finansiera denna anslutning. Detta är oförenligt med EU:s höga värderingar, och därför utgår jag ifrån att rådet kommer att betala kontant.
Den andra frågan rör hur dessa länder skall fungera i en ny europeisk union. Kommissionen gjorde rätt i att ställa frågor om gränskontroll. Jag skulle vilja påpeka att vår utmärkta politik för livsmedelssäkerhet har gjort det möjligt för Europeiska unionen att uppnå en hög standard, och det är ett område där Rumänien lämnar mycket övrigt att önska. Ni måste förstå att om vi skulle tvingas fatta ett beslut nu skulle stora delar av Rumänien inte kunna gå med i den europeiska gemensamma marknaden när så blir aktuellt, samtidigt som vi säljer produkter på deras marknad. Rumänien är inte tillräckligt utvecklat på detta område med tanke på att 30 till 40 procent av befolkningen fortfarande bor på landsbygden och tvingas leva av den. Jag kanske går för rakt på sak, men ärligheten tvingar mig att göra det om jag tittar på landsbygdens sociala struktur.
Jag vill gratulera Bulgarien till dess reformprogram och vad det har åstadkommit när det gäller äganderätten. Bulgarien har också lyckats bra med att genomföra sitt program för landsbygdens utveckling, till skillnad från Rumänien, som jag måste kritisera för att ha misslyckats med att använda tillräckliga Sapardmedel för att få i gång en utveckling av landsbygden. Det vore därför värdefullt om parlamentet kunde få lite extra tid för att fatta ett beslut, eftersom den nya regeringen har fått en bra start, men resultaten för närvarande är ganska få. De som drar paralleller med tidigare anslutningar måste vara realistiska. Bulgarien närmar sig de tio länder som senast blev medlemmar, men Rumänien ligger efter när det gäller utvecklingen av landsbygden, jordbrukspolitiken, risken för djursjukdomar och lagstiftningen i fråga om livsmedelssäkerhet. Det hjälper oss att fastställa våra europeiska värderingar som ligger oss varmt om hjärtat, som vi upprätthåller och som vi anser är till nytta för samhället. Tyvärr måste jag för närvarande konstatera att Rumänien kan kritiseras på många punkter för sitt jordbruk. 
Millán Mon,
   – Herr talman! Morgondagen kommer att bli en mycket viktig dag för parlamentet, för Rumänien, för Bulgarien och för alla EU-medborgare. Vi kommer att eftertryckligt godkänna anslutningsfördraget för båda länderna; detta kommer att avsluta processen med den femte utvidgningen, sydöstra Europa kommer att bli stabilare och göra framsteg, och drömmen om att återförena Europa kommer att bli verklighet.
Yttrandet om Rumänien som vi kommer att rösta om i morgon ligger i linje med det första Moscovicibetänkandet, som godkändes av parlamentet i december. I det godkände vi tidsplanen för Rumäniens anslutning, och vi krävde att en rad reformer skulle genomföras på välkända områden.
Detta yttrande ligger också i linje med parlamentets önskan om att fortsätta delta aktivt i den process som leder till anslutning i januari 2007. Jag talar om övervakandet av reformer och parlamentets önskan att fortsätta att vara delaktigt i händelse av att de så kallade skyddsklausulerna skulle tillämpas.
Därför är jag glad över att kommissionsledamot Olli Rehn har upprepat sin vilja att till fullo involvera parlamentet i det som återstår av processen fram till januari 2007, och jag noterar också de åtaganden som har gjorts i detta hänseende av rådets ordförandeskap.
Detta är naturligtvis en viktig tid i Rumäniens historia. Jag skulle vilja understryka det enorma stödet bland de rumänska medborgarna för att deras land skall integreras i unionen. Det är ett historiskt mål som har ett enormt stöd både bland de rumänska medborgarna och de politiska krafterna i landet. Jag bevittnade detta återigen denna förmiddag i ett sammanträde med framstående parlamentsledamöter från flera rumänska politiska partier.
Jag hoppas att de rumänska myndigheterna, stimulerade av detta breda stöd, kommer att fortsätta att uppfylla åtagandena i anslutningsfördraget med fullständig beslutsamhet och fasthet, som Olli Rehn just förklarade för oss.
Det är dags för Rumänien att ansluta sig till EU. Detta måste vi prioritera, och jag hoppas att parlamentet i morgon kommer att uttrycka sitt förtroende för att den rumänska regeringen kommer att leva upp till dessa förväntningar och därmed avge sitt positiva yttrande. Parlamentet kommer att följa Rumäniens utveckling på vägen mot integration mycket nära. Rumänien förtjänar att få vara med i unionen, inte bara på grund av sin historia, sin geografi och sin kultur, men också på grund av landets europeiska vilja och samvete. 
Wiersma,
   .  Herr talman! I morgon kommer kammaren att avkunna sin dom om Rumäniens och Bulgariens anslutning till Europeiska unionen. Vi befinner oss emellertid fortfarande 20 månader från det planerade anslutningsdatumet, och en hel del av de frågor som har diskuterats länge här i kammaren är fortfarande obesvarade. Det som oroar oss mest är läget i Rumänien. Ett antal nödvändiga reformer inom den offentliga administrationen och rättsväsendet måste genomföras snarast. Kampen mot korruptionen kräver mer beslutsamma åtgärder, och bättre garantier behövs för att garantera pressen frihet och oberoende. Dessa aspekter har tillsammans med många andra nämnts i kommissionens rapporter och i våra egna föredragandes betänkanden. Precis som rådet och kommissionen vill vi behålla påtryckningarna mot Bulgarien och framför allt mot Rumänien, så att de nödvändiga reformerna verkligen kan äga rum inom de överenskomna tidsramarna.
Bristerna i Rumänien är så allvarliga att vårt ”ja” för närvarande innebär ett villkorat samtycke. Det finns fortfarande möjlighet att aktivera säkerhetsklausulerna för att skydda Europeiska unionen mot de negativa effekterna av eventuella brister. Om bristerna i något av de två länderna skulle vara alltför allvarliga kan anslutningen till och med skjutas upp. Eftersom kammaren inte bara bör avvakta under övervakningen och processen med att besluta om skyddsåtgärder eller skjuta upp anslutningen har vi bett rådet och kommissionen att få vara aktivt delaktiga i övervakningen och beslutsprocessen ända fram till anslutningsdagen, och de inlägg vi hört i dag visar att de är beredda att gå med på det. Det placerar Europaparlamentet i en bättre situation och gagnar den demokratiska kontrollen över utvidgningsprocessen, och jag ser det också som en politisk överenskommelse. Om en stor majoritet av kammaren har anledning att betvivla Rumäniens eller Bulgariens framsteg eller villighet på ett senare stadium i processen kan rådet och kommissionen knappast bortse från det om de vill undvika stora politiska konfrontationer. Vårt samtycke i morgon kommer därför att bli villkorat. Det är också en slags politisk överenskommelse med anslutningsländerna. Det sänder ett budskap till dem att de under de närmaste 18 månaderna kommer att ligga högt upp på våra prioriteringslistor och att det till slut är deras eget engagemang som blir avgörande. 
Lambsdorff,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Parlamentet kommer i morgon att rösta om huruvida vi skall välkomna Bulgarien i Europeiska unionen, och jag vill för gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa gratulera Geoffrey Van Orden till hans betänkande i ärendet, vilket är noggrant och gör en bra avvägning mellan å ena sidan de enorma framsteg Bulgarien har gjort och å andra sidan de problem som – det vet vi – fortfarande måste lösas. Landet är utan tvekan på rätt väg för att bli medlem i Europeiska unionen senast 2007. Vår grupp, Alliansen liberaler och demokrater för Europa, kommer därför att rösta för Bulgariens anslutning och försäkra landet om vårt kritiska men konstruktiva stöd på dess fortsatta väg. 
Den bulgariska regeringen har visat att den är kapabel att uppfylla anslutningskriterierna och på ett trovärdigt sätt rätta sig efter kraven i dessa. Denna positiva kraft måste upprätthållas i framtiden och, med tanke på att val skall hållas i juni, får inte de pågående ansträngningarna tillåtas sakta ned, särskilt när det gäller frågor som vi redan hänvisat till, exempelvis privatiseringen av Bulgartabak och reformen av straffrätten.
Detta är en betydelsefull dag för Europeiska unionen, och jag vill därför ta tillfället i akt och säga något om det viktigaste som kännetecknar den kommande utvidgningsrundan för hela Europeiska unionen. Jag tänker på den faktiska överensstämmelsen med kriterierna i betänkandet. Europeiska unionens trovärdighet – som det nödvändiga offentliga stödet beror på, inte bara för anslutningsprocessen utan även för arbetet i hela Europeiska unionen – måste upprätthållas, och det kommer endast att ske genom konsekvent bedömning av kandidatländerna, baserad på deras egna resultat och egna meriter. Enbart av detta skäl – och jag säger det till gagn för Pierre Moscovici – och inte på grund av något annat tvivel om de europeiska framtidsutsikterna för de två kandidatländerna, anser min grupp att den individuella bedömningen av kandidatländerna är så grundläggande.
I detta avseende måste kommissionens konsekventa linje välkomnas. Kommissionsledamot Olli Rehn har gjort det klart att han inte kommer att tveka att rekommendera att garantiklausulen tillämpas om han anser att det är lämpligt. Vi kommer att se till att detta verkligen sker om behovet av det blir uppenbart. Min grupp gläds åt att kammaren kommer att delta fullt ut i detta. Jag anser också att vi borde ha denna debatt i Bryssel snarare än i Strasbourg, särskilt efter att ha sett hur skamligt många medlemmar i gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater uppförde sig. 
Lagendijk,
   . Herr talman! I december förra året röstade min grupp emot Pierre Moscovicis betänkande eftersom vi ansåg att det förmedlade en alltför positiv bild av Rumänien, och det fanns inga som helst tecken på att man tänkte ta itu med de grundläggande problemen, exempelvis att bekämpa korruptionen och garantera oberoende medier och fri press. Jag skall vara fullständigt ärlig: om Adrian Nastases parti hade vunnit valet i december förra året skulle det ha varit mycket enkelt för min grupp. Vi skulle då ha röstat ”nej” mot Rumäniens anslutning i morgon. Rumäniens gamla regering var en del av problemet snarare än en del av lösningen, men som tur är finns det nu en ny regering vars prioriteringar är i linje med parlamentets bekymmer. Sedan den nya regeringen tillträdde har den klargjort att den är seriös när det gäller att tackla de verkliga problem jag nyss nämnde. Sedan dess har tidigare ministrar och parlamentsledamöter förlorat sin immunitet mot åtal. Tjugofem högt placerade polischefer som misstänks för korruption har avskedats, och straffrättsliga förfaranden kommer sannolikt att inledas mot tidigare ministrar som anklagas för korruption.
Den här regeringen förtjänar kort sagt vårt stöd, särskilt justitieministern. Jag vill säga till alla som avser att rösta ”nej” att ett ”nej” till den sittande regeringen skulle vara att straffa den för den tidigare regeringens misstag. Det skulle destabilisera regeringen, och om det är något jag inte vill så är det att den gamla regeringen återfår makten. Jag vill därför vädja till er att säga ”ja” till den här regeringen, men ett villkorligt ”ja”. Det är grundläggande att kammaren fortsätter att ha grepp om utvidgningen med Rumänien, och jag har därför tagit initiativ till att begära ett åtagande från kommissionen och rådet att kammaren definitivt skall fortsätta att vara involverad i utvidgningen, även efter i morgon. Jag är glad åt föredragandenas samarbete och även åt att samarbetet med parlamentsledamöterna var en framgång. Jag är särskilt nöjd med åtagandet från kommissionsledamot Olli Rehn i dag, vilket också ingick i en skrivelse från José Manuel Barroso till Josep Borrell.
Om det skulle visa sig nödvändigt i framtiden, under de närmaste 18 månaderna, att hänvisa till klausulerna om uppskjutande kommer parlamentet att vara fullständigt involverat i det. Om kammaren anser att alltför få reformer genomförs under 2005 och 2006 och att det därför är nödvändigt att inleda uppskjutningsförfarandet inom mycket specifika områden, inklusive kampen mot korruption, så är det möjligt, och det skapar då ett politiskt faktum som kommer att kräva en reaktion från kommissionen och rådet både på EU-nivå och nationell nivå. När allt kommer omkring bör vi inte bortse från att fördraget med Rumänien och Bulgarien kommer att ratificeras och att deras parlament i framtiden kommer att ta hänsyn till vad som sagts här i kammaren.
Mitt eller snarare vårt budskap till den nya regeringen är: ja, vi kommer att låta er dra nytta av tvivlet. Fortsätt att på alla sätt genomföra reformer, men kom ihåg att kammaren kommer att fortsätta att övervaka er med ett mycket kritiskt öga och vi kommer inte, såsom kommissionsledamoten redan slagit fast, att tveka att begagna oss av uppskjutandeförfarandena om det skulle visa sig nödvändigt. 

Meijer,
   .  Herr talman! Bulgarien och Rumänien släpptes inte in under den stora utvidgningsrundan 2004 eftersom förhandlingarna med dessa länder låg efter.
När det gäller Bulgarien vill jag säga att landet ägnar sig åt att bygga breda vägar och flygplatser utan att ta någon hänsyn till folkhälsan, naturen, miljön eller aktuella EU-regler. Den stora romska befolkningen behandlas dessutom långtifrån likvärdigt, trots projekt som stöds av Europeiska unionen. Fattigdomen och arbetslösheten är hejdlösa. Den nuvarande regeringen är vid makten tack vare den tillfälliga populariteten för en person: den man som ville bli kung men som inte har någon organiserad och sammanhängande uppbackning att tala om. Denna underliga situation kommer sannolikt att upphöra efter valet den 25 juni. Eftersom Bulgarien inte är sämre än några av de stater som släpptes in 2004 kan den kritiken vara en tillräckligt bra anledning till att vänta längre än till 2007.
Rumäniens medlemskap är mycket mer kontroversiellt. De senaste åren har det inte funnits några garantier för att pressen, rättvisan och de icke-statliga organisationerna är oberoende. Även om Rumänien har skrivit på som kandidatland till Europeiska unionen, får jag intrycket att man hyser större aktning för Förenta staterna och Turkiet. Rumänien är i ett så dåligt skick att närliggande Moldaviens ursprungliga iver att återvända dit fullständigt har mattats. Regeringens uppgifter har försummats, men utrymme skapats för en vilda västern-ekonomi. I ett försök att utvinna mineraler billigt anställer landet utländska fribrytare som använder farliga kemikalier som allvarligt kan förorena marken, grundvattnet och flodvattnet. I intilliggande Ungern, som tidigare har drabbats av förgiftat flodvatten från Rumänien, ser människor med rädsla på guldutvinningsprojektet i Rosia Montana i den rumänska provinsen Alba, där man kommer att använda cyanid. Rumänien har dessutom gjort en överenskommelse med Förenta staterna om att sabotera Internationella brottmålsdomstolen i Haag. Rumänien är den amerikanska försvarsministern Donald Rumsfelds skyltfönster i ”det nya Europa”.
Rumäniens presterar sämre än något annat av de länder som hittills blivit medlemmar. Det kan i sig vara en anledning till att avvisa Rumäniens medlemskap för närvarande. Min grupp försvarar emellertid rätten för de europeiska länderna med låg levnadsstandard att bli medlemmar i Europeiska unionen snabbt, under förutsättning att de inte spiller någon tid när det gäller att uppfylla kraven på mänskliga rättigheter, demokrati och miljö. Rumäniens ovillkorliga medlemskap skulle göra det svårare att utöva påtryckningar mot Turkiet att bli ett anständigt demokratiskt land innan det får bli medlem i Europeiska unionen. Dessutom skulle det undanröja alla seriösa argument för att skjuta upp förhandlingarna ännu längre med de tidigare jugoslaviska republikerna Kroatien och Makedonien, som hade hoppats få bli medlemmar samtidigt som Rumänien. Vi vet inte hur Rumäniens utveckling på kort sikt kommer att bli med en ny regering. Inte heller vet vi om det finns en lösning i sikte på de befintliga problemen. Möjligheten att skjuta upp medlemskapet bör därför finnas kvar som påtryckningsmedel. Inte bara rådet utan även kammaren bör ha den företrädesrätten. 
Belder,
   . – Tack, herr talman! Pierre Moscovicis betänkande om Rumäniens ansökan om medlemskap i Europeiska unionen utmärker sig genom sin tydlighet och ärlighet. Det omfattar både resultaten och bristerna i den avgörande fasen i Bukarests långa och svåra väg till Bryssel. I punkt 6 betonar föredraganden de EU-skyldigheter som den rumänska regeringen ännu inte uppfyllt. Det är inte för inte som rättsliga och administrativa reformer och kampen mot korruption ligger så högt upp på den listan. Enligt en välinformerad talesman bör vi i vilket fall som helst inte tvivla på integriteten och engagemanget hos den nya rumänska justitieministern Monica Macovei, även om hon möter stort motstånd till och med inom sitt eget ministerium. Jag skulle välkomna ett öppet stöd för henne från kommissionen. Ett sådan positivt budskap skulle till och med kunna ha dubbel effekt genom att det tas emot både i Rumänien och på andra ställen. Jag stöder därför också det som Joost Lagendijk hade att säga i frågan. Dessutom kunde kommissionen förmå den rumänska regeringen att inleda en ny satsning mot korruption som en imitation av kampanjen ”inga sidohugg mot någon”, för när allt kommer omkring påverkar detta onda hela samhället.
Jag hoppas verkligen att Pierre Moscovicis betänkande kommer att bidra till att Rumänien, om Gud vill, blir medlem i Europeiska unionen som en ansvarig medlem den 1 januari 2007. Jag har faktiskt samma önskan när det gäller Geoffrey Van Ordens utmärkta betänkande om Bulgarien. 
Vaidere,
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det är viktigt för Bulgarien och Rumänien att kunna uppfylla de åtaganden som kommer av medlemskapet i Europeiska unionen. På samma sätt är det viktigt för Europeiska unionen, så att utvidgningen inte innebär risker för unionen själv.
Med tanke på situationen i Transnistrien och på Balkan, särskilt när det gäller smuggling och människohandel, är det viktigt att de yttre gränserna fullständigt överensstämmer med Europeiska unionens normer. Jag föreslog därför också att man i Europaparlamentets resolution skulle uppmana den rumänska och den bulgariska regeringen att särskilt uppmärksamma säkerheten vid de nya yttre gränserna. Utskottet för utrikesfrågor stöder mitt förslag.
Som företrädare för Lettland är jag fullständigt medveten om det enorma arbete som staterna måste utföra och vilka viktiga beslut de måste fatta, särskilt de sista åren innan de blir medlemmar i Europeiska unionen. Rumänien och Bulgarien har genomfört avsevärda reformer på vägen mot ett medlemskap i Europeiska unionen. Jag anser att det nu är viktigt att inte minska farten utan fortsätta reformerna som har inletts, och särskilt uppmärksamma inrikes frågor och förbättringen av det rättsliga systemet, iakttagande av mänskliga rättigheter och framför allt, och jag vill särskilt betona denna punkt, bekämpandet av korruptionen liksom garanterandet av säkra yttre gränser för Europeiska unionen. Reformen i Rumänien och Bulgarien kommer att få en positiv inverkan inte bara på välfärden för medborgarna i dessa länder utan även på utvecklingen på västra Balkan. Jag vill särskilt fästa uppmärksamheten på situationen i den intilliggande staten Moldavien, där värden som fred, stabilitet och välstånd kanske kan omvandlas till verklighet inom en nära framtid som ett resultat av att Bulgarien och Rumänien kommer att bli medlemmar i Europeiska unionen. När det gäller Bulgariens och Rumäniens anslutning anser jag att vi bör se på framtiden konstruktivt. Om vissa frågor ännu inte är lösta måste länderna få det stöd som krävs för att de skall kunna uppfylla de rättsliga kraven från den första dagen som medlemmar. Europaparlamentets politiska stöd till Rumänien och Bulgarien kommer endast att stärka dessa länders beslutsamhet och fungera som ett politiskt kapital för en aktiv fortsättning på reformerna. 
Battilocchio (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag talar för det nya italienska socialistpartiets räkning och även som ledamot av delegationen till den gemensamma parlamentarikerkommittén EU–Rumänien. Vi måste upprepa de tidigare kraven från parlamentet och bestämt kräva att regeringen i Bukarest tar tag i det olösta problemet med uppskjutna fall av internationell adoption av rumänska barn som har fått vänta länge – alltför länge – på att förenas med sina nya familjer. Trots många löften och uttryck för god vilja har hittills inget uttryckligen gjorts, och tiden går utan att några formella åtgärder vidtas av de behöriga myndigheterna.
De berörda barnen har ofta haft fruktansvärda erfarenheter och är placerade på offentliga institutioner, vilka jag har haft möjlighet att besöka. Institutionerna är gamla och förfallna, och barnen saknar all tillgivenhet och mänsklig värme. Låt oss undvika att dessa barn får ännu ett slag i ansiktet.
Att möta sina nya familjer har gett dessa barn hopp om ett annat liv och en bättre framtid. Låt oss göra allt som står i vår makt för att förhindra att detta hopp omvandlas till besvikelse och förhindra att dessa barn till slut förnekas rätten till en fridfull och lycklig barndom. 
Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill gratulera föredragandena Pierre Moscovici och Geoffrey Van Orden och sedan säga att den debatt vi har den här eftermiddagen är ännu viktigare än Rumäniens och Bulgariens anslutning.
Kommissionens och rådets uttalande i dag stärker parlamentets makt avsevärt och utvidgar dess giltighet bortom de strikta gränserna för samtyckesförfarandet. Uttalandet innebär ett mycket betydande prejudikat som vi inte kan eller får bortse från i framtiden.
Herr talman! Det är uppenbart att parlamentets politiska och budgetmässiga företrädesrätter måste bevaras, och jag anser att vi i parlamentet inte får vara rädda för att kräva att de åtaganden som gjordes här i förmiddags uppfylls – om det nu inte skulle ske – men för närvarande finns det inte någon anledning för oss att hysa något tvivel eller någon misstänksamhet i det hänseendet.
På samma sätt som det slås fast att parlamentets företrädesrätter måste bevaras vill jag också påpeka att Rumänien och Bulgarien inte kan hållas som gisslan för de budgetmässiga eller politiska tvisterna mellan de institutioner som för närvarande utgör Europeiska unionen. Herr talman! Jag anser därför att parlamentet i morgon måste godkänna, med de överenskomna reservationerna, vilka jag anser är mer än tillräckliga, de positiva uppfattningar som föredragandena föreslår, i enlighet med de regler som godkändes i utskottet för utrikesfrågor, så att anslutningsfördraget kan undertecknas den 26 april som planerat.
Herr talman! Enligt uttalandena här i dag är Europaparlamentets makt intakt så att parlamentet om det behövs kan spela den roll det förtjänar, och under tiden vill jag insistera på att vi i morgon måste godkänna de fördelaktiga uppfattningar som i dag uttryckts, med alla reservationer, som jag anser är tillräckliga. 
Dobolyi (PSE )
   – Herr talman! Vi har nästan avslutat en process som för Bulgarien har varit mycket lång. Den väg som leder till medlemskap i den utvidgade EU-familjen har av Bulgarien betraktats som en prioritet, en prioritet som har sträckt sig över flera regeringar, med stöd av ett folkligt mandat. Beslutet som nu ligger i våra händer fortsätter det enande av Europa som inleddes för två år sedan av Europaparlamentet i just den här byggnaden när det gällde de tio nya medlemsstaterna.
Denna utvidgning gör att vi kan utvidga området för stabilitet, fred och välstånd till Rumänien och Bulgarien. Det gör att vi kan sprida EU:s värderingar, som bygger på demokrati, pluralism och rättsstaten. Som Geoffrey Van Orden nämnde i sitt rättvisa betänkande har Bulgarien fortfarande en del arbete kvar innan landet kan uppfylla sina skyldigheter. Som kommissionsledamot Olli Rehn, Jan Marinus Wiersma och andra ärade kolleger har nämnt är jag också mycket glad över att parlamentet vill spela en roll när det gäller att övervaka förberedelseprocessen även i framtiden. Jag vill därför uppmana våra bulgariska vänner att fortsätta det utmärkta arbete som de inledde för en hel del år sedan och som kommer att göra det möjligt för oss att avsluta denna period den 1 januari 2007. 
För PSE-gruppens räkning vill jag säga att vi är beredda att välkomna folket i Bulgarien i den sammanslutning som de alltid har tillhört, eftersom de delar vår historia, vår kultur och våra värderingar. På detta sätt markerar vi slutet på ett avbrott som skapats på konstgjord väg, precis som var fallet med Rumänien. Jag är också mycket glad över att som ungersk ledamot av parlamentet få tillfälle att säga några ord om Rumänien, eftersom jag anser att den här utvidgningen kommer att innebära en lösning för de 2 miljoner ungrare som lever i Rumänien och att vi från och med 2007 kommer att kunna leva i ett gemensamt Europa utan gränser. 
Neyts-Uyttebroeck (ALDE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill börja med att hylla inte bara föredragandena Geoffrey Van Orden och Pierre Moscovici, utan även de parlamentsledamöter som har väglett både Bulgariens och Rumäniens ansträngningar under de senaste åren. Jag vill särskilt nämna Baroness Nicholson som gjort detta för Rumänien med aldrig sviktande entusiasm.
Eftersom en stor majoritet av min grupp kommer att samtycka till anslutningsfördraget med Rumänien vill jag ägna mitt tal åt detta ämne. Även om det fortfarande finns frågor kring hur långt landet har kommit inom områden som rättvisa, kampen mot korruption och kontroll av de yttre gränserna uppskattar vi och stöder oförbehållsamt de stora ansträngningar som den nuvarande regeringen gör för att hinna ifatt. Jag vill också uttrycka vår uppskattning över den försäkran som kommissionen och rådet har givit om att parlamentet kommer att vara fortsatt delaktigt i de framsteg som fortfarande behöver göras. Tidigare har samarbetet mellan parlamentet, kommissionen och rådet, representerat av antingen deras skuggföredragande eller samordnare, varit exemplariskt, och de har därmed undanröjt våra största tvivel. Som ni vet rör dessa tvivel huvudsakligen den långa period på 20 månader som kommer att löpa mellan undertecknandet den 25 april och den faktiska anslutningen den 1 januari 2007.
När vi nu har fått en försäkran om att vi som institution kommer att vara delaktiga i den eventuella aktiveringen av garantiklausulerna upprepar vi vårt fulla stöd till Rumänien, ett land som för närvarande har det som krävs för att denna klausul inte skall behöva tillgripas. Denna förhoppning är mycket viktig för mig. I vilket fall som helst kan landet räkna med vårt stöd och vår medkänsla. 
Horáček (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Även om vi är positiva till att Bulgarien blir medlem i EU, eftersom dess medlemskap kommer att få en avsevärd politisk betydelse, måste reformansträngningarna fortsätta. Vi kommer emellertid inte att rösta för att godkänna Geoffrey Van Ordens betänkande i dess nuvarande form, eftersom vissa saker saknas och andra skissats alltför oprecist – exempelvis mänskliga rättigheter. De bulgariska myndigheterna måste utarbeta en tydlig handlingsplan för att bekämpa människohandel och omsätta den i praktiken. Villkoren för patienter vid psykiatriska anstalter måste förbättras. Integrationen av minoriteter behöver förbättras ytterligare, särskilt när det gäller romerna. Det måste finnas garantier för demokratiska rättigheter och fri yttrandefrihet, liksom för principerna i Århuskonventionen och för tillgång till information, för vi har chockats av de hot som uttalats mot företrädare för icke-statliga miljöorganisationer och medborgarinitiativ. Min kollega Rebecca Harms kommer att ha något att säga om miljöproblemen i anslutning till kärnkraftverken i Kosloduj och Belene.
Korruption i dess många och varierade former måste bekämpas med kraft, och allt som är möjligt måste göras för att sprida ljus över vad som hänt 14 bulgariska sjömän som saknas sedan ”Hera” sjönk i Svarta havet i februari 2004. 
Remek (GUE/NGL ).
   – Som medborgare i en av de nya medlemsstaterna som redan har fått möjlighet att bli medlem i gemenskapen vill jag uttrycka mitt stöd för en framtida anslutning av Bulgarien och Rumänien, i enlighet med dagens rekommendation från våra föredragande. Jag anser att både Bulgarien och Rumänien bör få samma möjligheter som vi, under förutsättning att deras medborgare beslutar att dra nytta av dem. De nödvändiga kraven måste uppfyllas naturligtvis, men dessa länder bör sedan få möjlighet att visa att de har något att bidra med till EU, särskilt som det på senare tid funnits ökande tecken på att länder som ligger ganska långt från Europa i framtiden kommer att bli medlemmar i EU. Att vänta vid EU:s grind är en stark motivation, och bevis på detta finns i den ökande aktivitetsgraden i Bulgarien och Rumänien. Vi skall heller inte glömma att Bulgarien och Rumänien tillhör Balkan. Jag anser att det finns en betydligt större chans till fred i denna region om de två länderna blir medlemmar i EU än om de inte blir det. 
Piotrowski (IND/DEM ).
    –  Herr talman, mina damer och herrar! Vid sitt senaste möte i Bryssel röstade utskottet för utrikesfrågor med klar majoritet för att stödja Bulgariens och Rumäniens ansökan om medlemskap i Europeiska unionen. Ledamöterna i gruppen Självständighet/Demokrati i utskottet för utrikesfrågor hörde till dem som röstade för att stödja ansökningarna, eftersom vi inte har någon avsikt att motarbeta dessa två europeiska länders ambitioner att integreras med övriga Europa. Vi är väl medvetna om att Bulgarien och Rumänien har gjort stora framsteg när det gäller politiska och ekonomiska reformer, men samtidigt känner vi att det är vår skyldighet att varna medborgarna i dessa två länder för att vara alltför optimistiska.
Även om det i officiella kommissionsdokument slås fast att ett av Europeiska unionens mål är att förbättra solidariteten bland dess folk, samtidigt som deras historia, kultur och traditioner respekteras, är detta i praktiken långt ifrån sanningen. Solidaritet är inte längre en prioritet för Europeiska unionen, och det som verkligen räknas är en egendomlig slags konkurrenskraft som införlivats i den senaste versionen av Lissabonstrategin. EU:s nya medlemsstater har inte erhållit tillräckligt med medel, vilket innebär att den nuvarande politiken kommer att resultera i ännu större skillnader mellan regioner och länder. Det finns en påtaglig risk för att Bulgarien och Rumänien i stället för att erhålla verkligt utvecklingsstöd snarare kommer att få betala för att upprätthålla Europeiska unionens byråkratiska struktur genom sina bidrag till EU:s budget. 
Libicki (UEN ).
    –  Herr talman, mina damer och herrar! Jag beklagar att behöva säga att dagens debatt har dominerats av revisorer och byråkrater. Jag var därför mycket glad att höra rådets företrädare Nicolas Schmit fästa vår uppmärksamhet på något som egentligen borde vara självklart, nämligen att detta är ett verkligt historiskt tillfälle, särskilt för Bulgarien och Rumänien. Anslutningen av dessa två länder kommer att innebära att den uppdelning som skapades genom Jaltaöverenskommelsen, och som gick tvärtemot europeisk kultur, tradition och rättvisa, äntligen kommer att helt utsuddas från kartan. Samtidigt har de två länder vi skall välkomna in i Europeiska unionen traditionellt tillhört den europeiska kulturen. När de blev oberoende för över 100 år sedan gjorde de stora ansträngningar för att inrätta sig som moderna stater för att bli en del av den västeuropeiska kulturen. Det kan inte finnas någon här i dag som inte känner till namn som Brancusi, Eliade och Carmen Sylva, en pseudonym som användes av den rumänska drottningen för 90 år sedan för att offentliggöra mycket välkända skrifter.
På samma sätt frigjorde sig Bulgarien från den ottomanska dominansen när landet blev fritt genom att inbjuda den västeuropeiska Sachsen-Coburg-Gotha-dynastin att inta tronen. En företrädare för dynastin, den nuvarande bulgariska premiärministern, leder nu framgångsrikt Bulgarien in i Europeiska unionen. Vi bör välkomna dessa länder och vara glada över att de kommer in i vår familj av europeiska nationer. 
Martin, Hans-Peter (NI ).
   – Herr talman! Under valkampanjen inför valet till Europaparlamentet i Österrike för mindre än ett år sedan tillfrågades de stora partiernas ledande kandidater, Hannes Swoboda och Ursula Stenzel, av allmänheten som oroades över utvidgningen med tio nya länder då, hur situationen var för framtida kandidatländer. Deras svar var: ”Det är ingen aktuell fråga just nu.”
Att uttalandet vilseledde väljarna – vilket var avsikten – blir uppenbart av dessa betänkanden, om det inte redan var det. Att gömma huvudet i sanden har blivit en fråga om konsekvent politik, för argumenten för att stoppa dessa ytterligare alltför tidiga anslutningar blir alltfler: korruption, administration, det faktum att historien med EU:s konstitution ännu inte är över. Vi är själva inte i stånd att ta detta steg. 
Det som vi här i kammaren förväntas anta i morgon är oansvarigt, när det gäller att göra det möjligt för EU att fungera och verkligen bli demokratiskt, och det kommer att sluta med att det är till nackdel för de länder som nu pressar på för att bli insläppta i EU. 
Ferber (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande – jag är glad att se att ni är här även om ni inte lyssnar – herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! I vår roll som parlamentsledamöter finns det två saker vi måste granska, och den första är huruvida utvidgningsprocessen garanterar våra rättigheter som sådana. I min egenskap av talesman för min grupp i budgetutskottet, som i går kväll enhälligt antog Bárbara Dührkop Dührkops betänkande, kan jag säga er att som jag ser det har man inte tagit någon hänsyn till Europaparlamentets budgeträttigheter när det gäller denna utvidgning.
Herr kommissionsledamot! När ni säger att ”jag skall överväga en begäran från Europaparlamentet” är det för mig inte ett bindande uttalande som vi rättsligt kan använda hur som helst. Ingenting garanteras. När jag analyserar vad som pågår här är det tydligt att vederbörlig hänsyn faktiskt inte tas till kammarens rättigheter.
För det andra behöver vi granska huruvida Bulgarien och Rumänien uppfyller anslutningskriterierna. När förväntas vi uttala oss om detta, om inte vid omröstningen som fastställs som obligatorisk i fördraget och som skall hållas i morgon? Förväntas jag påminna om vad kammaren har sagt år ut och år in, i framstegsrapporterna, särskilt när det gäller situationen i Rumänien? Jag kan inte se några bevis på att det har skett framsteg. Om jag försöker rulla framåt till slutet av 2006 kan jag inte föreställa mig att målet nås. Jag hade föreslagit att vi här i kammaren skulle rösta om Bulgariens och Rumäniens ansökningar om medlemskap först efter att nästa framstegsrapport hade lagts fram för oss, men det har tyvärr inte visat sig möjligt.
Låg mig därför göra det onödigt tydligt – och jag kan säga detta också för ett antal ledamöter från mitt eget land – att vi för närvarande inte kan ge vårt godkännande, särskilt när det gäller Rumänien.
Swoboda (PSE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsledamot! Jag vill börja med ett varmt tack till föredragandena för det mycket noggranna och omfattande arbete som de utfört. Dessa betänkanden är mycket rättframma, vilket kan få konsekvensen att de förefaller mer kritiska än de borde vara, men dessa saker behöver verkligen tas upp.
Jag vill också tacka rådets tjänstgörande ordförande och kommissionsledamoten, för både Nicolas Schmit och kommissionsledamot Olli Rehn har gjort avsevärda ansträngningar för att gå med på parlamentets önskemål och anamma dess idéer. Jag vet att de hade många rättsliga hinder att ta sig över. Även om jag i princip instämmer i det som Markus Ferber sade om parlamentets rättigheter framgår det tydligt av det som rådsordföranden och kommissionsledamoten har sagt i dag att det inte förefaller möjligt för dem att rådet och kommissionen bara skulle bortse från varje uttrycklig negativ ståndpunkt som framfördes under hösten av parlamentet, som är de europeiska folkens företrädare. Det var faktiskt enbart på grund av detta som många av våra ledamöter känner att de kan rösta för förslaget.
Det finns fortfarande mycket att göra. I motsats till vad Joost Lagendijk sade – och jag hyser stor aktning för honom, låt mig tillägga det – är det inte så att allt tidigare var svart eller rött eller i vilket fall som helst dåligt, medan allting nu är bra. Även den föregående regeringen gjorde en del – alltför lite, det medger jag – och vi har därför stora förhoppningar om att dess efterträdare skall trappa upp ansträngningarna.
Jag var själv i Rumänien för en vecka sedan i fredags och kunde se hur allvarligt regeringen och de olika parlamentsledamöterna tar på genomförandet av reformerna. Låt mig med hänvisning till bekämpandet av gränsöverskridande brott lägga till att Rumäniens ansträngningar samlar krafter från det som nu händer i Ukraina, varifrån vi för första gången får en positiv reaktion. Jag vill be rådet och kommissionen att noga se till att Ukraina hjälper Rumänien att vinna den här kampen mot internationell brottslighet, och om kampen mot korruptionen i själva Rumänien vinns är det mycket troligt att kampen faktiskt vinns. Jag vill emellertid be er båda att ta detta och våra uppfattningar lika allvarligt som vi tar era löften. 
Jensen (ALDE ).
   – Herr talman! Gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa vill också klaga i de starkaste ordalag på den bristande respekten för parlamentet och brottet mot Europaparlamentets budgetbefogenheter som vi ser här i anslutning till förhandlingarna om anslutning av Rumänien och Bulgarien till EU. Tyvärr är det inte första gången det händer. Vi såg naturligtvis samma sak i samband med förra årets utvidgning när tio nya länder skulle komma med. Även här agerade rådet helt ensidigt genom att ta upp de beräknade kostnaderna för utvidgningen i bilagan till anslutningsfördragen. Man skulle kunna tro att det som hände efteråt och de efterföljande förhandlingarna mellan parlamentet och rådet skulle finnas kvar i minnet hos rådet. Det finns emellertid tecken på att rådet har ett ganska kort minne.
Hur svårt kan det vara? Det enda vi bad om var att rådet – enligt överenskommelsen med det luxemburgska ordförandeskapet – skulle göra ett gemensamt uttalande där man betonade att de tre institutionerna måste nå en överenskommelse om de ekonomiska konsekvenserna av Bulgariens och Rumäniens anslutning, precis som de skall göra. Men nej: rådet vill inte underteckna en sådan förklaring. Detta är en tydlig illustration av oviljan att samarbeta och kommer så kort tid innan vi måste enas om en överenskommelse om budgetplanen för de fleråriga budgetarna för åren efter 2006. Bristen på ett gemensamt synsätt kan få speciella konsekvenser här, det vill säga om ingen överenskommelse nås om budgetplanen innan den nuvarande budgetplanen löper ut.
Jag vill tacka kommissionsledamoten för hans specifikation av läget för budgetplanen och för hans stöd för att lägga fram parlamentets uppfattning. Jag vill också tacka Frithjof Schmidt för hans löfte att han återigen skall försöka få det gemensamma uttalandet undertecknat av rådet. Jag önskar honom lycka till i hans uppgift. 
Harms (Verts/ALE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill säga något annat om Kosloduj. Min grupps förhoppning är att det här kärnkraftverket stängs i enlighet med protokollet i ärendet. Vi hade intrycket att när det gäller den här punkten kunde betänkandet från Geoffrey Van Orden mycket väl förtydligas, eftersom han lämnade det mycket öppet. Jag är mycket glad över stödet från Ursula Stenzel och Hannes Swoboda som jag tror kommer att få ett brett stöd för denna ändring från sina grupper.
Jag fick i går veta att den bulgariska regeringen nu har fattat det slutgiltiga beslutet att bygga upp ett nytt kraftverk i Belene, och vi har lämnat in ett ändringsförslag även om detta. Bulgarien är en stor elexportör. Jag kan inte se att det finns något behov av att fortsätta att bygga i Belene och på så sätt föra in faror i landet och samtidigt föra ut el ifrån det. För mig är det inte rimligt, och det är inte heller investeringen av EU-medel i det. Min kollega Milan Horáček har hänvisat till de stora svårigheter som medborgarrättsaktivister möter framför allt i Belene. Det är inte något bra tecken när Greenpeace International rapporterar att kärnkraftsmotståndare i Bulgarien utsätts för så extrema attacker att de behöver personligt skydd. 
Karatzaferis (IND/DEM ).
   – Herr talman! Är den fråga som uppstår när nya länder skall bli medlemmar endast numerisk och ekonomisk? Med andra ord: är det bara en fråga om kostnader, underskott, tillväxt och produktion eller är det också en kulturell fråga? Är det kanske också en social fråga? Rumänien och Bulgarien har definitivt inte EU:s nivå på tillväxt eller social rättvisa. De förlorade 45 år som vi ”undertecknade bort” från när vi sände dem till Sovjetunionen. Roosevelt och Churchill satte båda sin namnteckning bredvid Stalins. Vi är därför skyldiga dem 45 års eftersläpning i social utveckling och ekonomisk tillväxt. Vi måste nu därför ge dem tillbaka det vi är skyldiga utan att klaga. Vi måste sträcka ut vår hand och dra in dem i det europeiska samhället. Vi är skyldiga den europeiska civilisationen och kulturen det. Låt oss inte bara titta på de torra siffrorna. Torra siffror är till för teknokrater. Siffror bygger inte republiker, de bygger bankinstitutioner, men här bygger vi upp den europeiska republiken, den europeiska idén. Låt oss därför rösta ”ja”, eftersom det är nödvändigt för EU:s bredd; det är nödvändigt för de nya idéer som vi behöver förse EU med. 
Tatarella (UEN ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag talar för gruppen Unionen för nationernas Europa och den italienska delegationen från . I morgon skall vi rösta för resolutionen, och vi välkomnar undertecknandet av fördraget och den därpå följande anslutningen av Bulgarien och Rumänien till Europeiska unionen.
Sedan 1989 har alla rumänska regeringar haft som sitt enda och överskuggande mål att landet skall bli medlem i Europeiska unionen. Vägen har varit krokig och svår, men det råder inga tvivel om att avsevärda framsteg har gjorts. Framför allt har regeringen i Bukarest gjort stora framsteg de senaste åren. Kommissionen är medveten om det och erkände i sin rapport 1997 om överensstämmelse med de politiska kriterierna att landet gjort enorma reformansträngningar – konsolideringen av demokratin, rättsstaten och respekten för minoriteter, liksom reformer inom den offentliga administrationen. Problem finns definitivt fortfarande, men vi måste hysa förtroende. 
Masiel (NI ).
    –  Herr talman! Rumänien och Bulgarien är europeiska länder. Andra världskrigets efterdyningar var mycket olyckliga, och anslutningen av dessa länder till Europeiska unionen kommer inte bara att bli ett slags gottgörelse för den katastrofala Jaltaöverenskommelsen, utan det kommer också att uppfylla många människors önskan, inklusive den från påven Johannes Paulus II. Det är irrelevant om dessa länder blir medlemmar i EU den 1 januari 2007 eller senare, för även om vi väntade 40 år skulle de fortfarande inte vara beredda ur ekonomisk och social synvinkel. Och ändå är den genuina strävan efter att bygga upp ett gemensamt och rättvist EU på grundval av det kristna arvet vårt viktigaste kriterium, och jag vill därför föreslå att Rumänien och Bulgarien skall bli medlemmar i EU den 1 januari 2007 och inte senare. Vi bör inte dämpa deras entusiasm för EU; vi bör faktiskt göra det motsatta. Vi bör utnyttja den för att se till att de sista reformerna som krävs före anslutningen genomförs. 
Podestà (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Parlamentets delegation till den gemensamma parlamentarikerkommittén EU-Rumänien besökte Bukarest i förra veckan. Vi höll möten med våra parlamentskolleger, det nya statsöverhuvudet, premiärministern och andra ministrar. Våra övergripande intryck var positiva. Inte ens från rumänsk sida fanns det några försök att dölja de problem som fortfarande finns, ett faktum som jag ser som mycket positivt eftersom det gör att vi kan bedöma de ansträngningar som hittills gjorts. 
Nyss påstod en kollega i parlamentet att dessa länder inte har gjort några framsteg. Det är helt enkelt inte sant. Rumänien och Bulgarien har gjort enorma framsteg. Särskilt i Rumänien, framför allt de senaste månaderna efter att den nya regeringen tillträdde efter valet i november, har dessa framsteg varit ett svar på krav nyligen från Europaparlamentet – exempelvis när kammaren antog kommissionsledamot Günter Verheugens rapport i november förra året. Jag anser att Europeiska unionen måste vara konsekvent: det skulle verkligen vara konstigt att tvingas förklara för den allmänna opinionen i Rumänien och Bulgarien att deras länder kan bli gisslan för rådets och parlamentets oförmåga att uppnå samförstånd om frågor som rör budgeten och budgetplanen.
Jag anser uppriktigt att vi måste ta hänsyn till de stora åtaganden som dessa länder har gjort. Det kommer inte att finnas några genvägar. Det beror enbart på deras egna ansträngningar om de kan uppnå den standard som krävs för anslutning. Vi kan emellertid inte på förhand äventyra de mål som dessa länder strävar efter att uppnå. 
Hänsch (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, herr rådsordförande! Jag har redan från början varit positiv till att Bulgarien och Rumänien skall bli medlemmar i Europeiska unionen, jag stöder fortfarande deras anslutning och jag kommer att fortsätta att göra det. Jag är mycket glad över de framsteg som de båda länderna har gjort de senaste åren.
I dag ombeds emellertid parlamentet att rösta för anslutningsfördrag trots att förhandlingarna om dessa fördrag inte avslutats korrekt. Det finns viktiga aspekter i Köpenhamnskriterierna som ännu inte har uppfyllts, och genom att hota med att använda sig av säkerhets- och uppskjutandeklausulerna har kommissionen och rådet avslöjat att förhandlingarna har kollapsat, politiskt sett. I allt väsentligt ombeds vi att godkänna en konstgjort uppstöttad anslutning.
Samtidigt puffar rådet emellertid på för att fördragen snabbt skall undertecknas och tillrättavisar parlamentet genom att ogiltigförklara dess budgeträttigheter. Vi bör emellertid inte straffa Rumänien och Bulgarien för detta, och skriftväxlingen mellan kommissionsordföranden José Manuel Barroso och parlamentets talman Josep Borrell har åtminstone gjort det möjligt för oss att avge vår röst, även om vi är långtifrån glada över att tvingas göra det.
Rådsordföranden och kommissionsledamoten bör emellertid vara medvetna om att vi snabbt förlorar vår tilltro till rådets och kommissionens vilja och förmåga att leda de kommande utvidgningsförhandlingarna så som det krävs, med andra ord rättvist, ansvarigt och i allas intresse. Jag vill råda er att inte förlita er på kammarens konstanta fördragsamhet, och jag vill framför allt be er att bekräfta för kammaren i november, när ni överlämnar er rapport, att länderna är beredda att bli medlemmar, snarare än att lägga fram ytterligare en tillfällig bedömning.
Kammaren har alltid betraktat utvidgningen positivt tidigare, men det finns inget som säger att det inte kommer att förändras i framtiden. 
Nicholson of Winterbourne (ALDE ).
   – Herr talman! I Helsingfors 1999 gav rådet, kommissionen och parlamentet Rumänien i uppgift att ta itu med tre huvudfrågor.
I dag kan jag ge en mycket lovande rapport för en fråga, nämligen framstegen när det gäller barnens rättigheter. Sedan dess har kommissionen avsatt 60 miljoner euro för genomförandet av barnens rättigheter. Kommissionen har i samarbete med den rumänska regeringen upprättat familjevård för barn i nöd genom inrättandet av daghem, familjehem, enheter för mödrar och barn och centrum för barn med speciella behov.
År efter år har kommissionen drivit en kampanj tillsammans med regeringen för att öka allmänhetens medvetande. Den har också inrättat och genomfört omfattande utbildningsprogram för yrkesfolk för genomförandet av Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och FN:s konvention om barnets rättigheter samt om Rumäniens ytterst kraftfulla nya lagstiftning.
Som ett resultat har antalet barn i institutionell vård minskat från 85 000 till 35 000. Förhållandena på institutionerna har förändrats drastiskt, och 15 000 barn har nu placerats i fosterhem. Omkring 30 000 barn har återintegrerats i sina egna familjer. Bara förra året adopterades 1 800 barn i landet, och för två, tre år sedan kunde 25 000 barn med speciella behov för första gången påbörja normal skolgång.
Kommissionen har arbetat ihärdigt för en ny lagstiftning för 6,5 miljoner barn i Rumänien. Den nya lagen ligger långt före andra lagar i regionen och faktiskt även lagarna i vissa nationer i Europeiska unionen. Det är en mycket modern lag. Den innebär stöd åt familjen, förbud mot våld mot barn och förbud mot institutionalisering av barn mellan noll och två år. I Europeiska unionens medlemsstater finns det tusentals barn på institutioner, inklusive barn mellan noll och två år.
När det gäller kontakten mellan föräldrar och barn är den nya lagen särskilt stark och mycket modern. Kommissionen upprättade en särskild grupp från medlemsstaterna, under ledning en belgisk domare, för att stödja utformningen av den här nya lagen.
Slutligen, som några medlemsstater tillkännagav på ett möte fredagen den 8 april i Grekland har Rumänien nu en mer avancerad lag och mer omfattande reformering av barnens rättigheter än många medlemsstater. Jag gratulerar Rumänien. Detta är bara en av framgångarna, och det finns många fler. Rumänien har väl förtjänat sin plats i Europeiska unionen, och jag ser fram emot att rösta för landets anslutning. 
Borghezio (IND/DEM ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill framföra mina varmaste lyckönskningar till Rumänien – ett land där tusentals företag från Podalen är verksamma – även om ett antal frågor som fortfarande är känsliga återstår: olaglig invandring, människohandel och den tidigare nämnda frågan om vård av barn.
När det gäller Bulgarien måste vi ta hänsyn till en ny utveckling, nämligen gårdagens avslöjande i en ledande daglig tidning från den förre direktören för Östtysklands underrättelsetjänst, som till slut avslöjade sanningen att attacken på påven var organiserad, styrd och genomförd av den bulgariska underrättelsetjänsten. Herr talman, herr kommissionsledamot! Låt oss dra nytta av den nuvarande situationen och kräva av de bulgariska myndigheterna att de avslöjar sanningen! Vi ber dem att öppna arkiven och äntligen förklara för Europa vad som verkligen hände och vem det var som gav Ali Agca vapen, en man som utbildats i Bulgarien. Vi undrar vad som hände eftersom det fortfarande finns människor med blod från den attacken på händerna, vilket lägger en tung börda av ansvar på ledarna under den här perioden i historien, som lyckligtvis ligger bakom oss efter att Berlinmuren fallit. Låt oss fästa uppmärksamheten på detta allvarliga ansvar. Låt oss få veta sanningen och inte vända blad utan att först tydligt och uppriktigt fastställa vad som verkligen hände. 
Mölzer (NI ).
   – Herr talman! Enligt utvidgningens förespråkare skulle Balkan bli mer stabilt om Rumänien och Bulgarien blir medlemmar i Europeiska unionen om lite mindre än två år. Det finns inga tvivel om deras status som medlemmar i den europeiska gemenskapen av nationer, och Österrike välkomnar särskilt framtidsutsikterna att EU utvidgas till att omfatta stora stråk av ett land som var en fullständig del av den österrikiska familjen av nationer före första världskriget. Samtidigt förändrar detta emellertid inte det faktum att de båda länderna fortsätter att ha allvarliga problem som ännu inte har lösts trots alla reformansträngningar, och som inte begränsas till de ekonomiska och sociala områdena. Rumänien och Bulgarien upplever även stora problem när det gäller export av brott, som orsakar en långtifrån försumbar korruption i dessa länder. Med tanke på att 30 procent av det rumänska folket fortfarande lever på gränsen till fattigdom finns det dessutom en risk för att EU:s arbetsmarknad kommer att sättas under enorm press.
Enligt vår uppfattning är ovanstående problem tecken på att det kan vara alltför tidigt för Rumänien och Bulgarien att bli medlemmar i EU. Rumänien och Bulgarien – det vill säga myndigheterna i Sofia och Bukarest – måste börja få bukt med brottsligheten innan de får tillträde till Europeiska unionen. 
Gál (PPE-DE ).
   – Herr talman! När jag i morgon samtycker till anslutningen av Rumänien som kan uppfylla och tillämpa EU:s normer och praxis gör jag det samtidigt som jag fäster uppmärksamheten på hur viktigt det är att kunna hålla reda på hur åtagandena uppfylls.
Rumänien har genomgått en omfattande förvandling de senaste femton åren. På kort tid har landet förändrats från ett bakåtsträvande land som bokstavligen var höljt i mörker och en brutal diktatur, till att bli Natomedlem och kandidatland till EU. Tack vare den nya regeringen kommer förhoppningsvis under de kommande månaderna grunden att läggas till ett system som verkligen bygger på rättsstaten.
Parallellt med framgångarna hindras emellertid övergången av vissa olösta frågor. Som ungersk parlamentsledamot måste jag särskilt peka på det stora antal övergångsundantag som krävs av Rumänien på miljöskyddsområdet, varav några har en direkt inverkan på Ungerns naturliga miljö. Känsliga olösta frågor innefattar korruption, rättsväsendets oberoende, återupprättande av kyrkans och samhällets egendom, frågan om det statliga ungerska universitetet, Csangofolkets kulturella rättigheter, initiativ från det ungerska samhället och Székelyregionen för att uppnå självständighet samt bestämmelser i vallagstiftningen – som också kritiseras av internationella organisationer – som diskriminerar minoritetsorganisationer.
Vi hyser hopp om framsteg även inom dessa områden under de kommande månaderna. Detta är ett historiskt ögonblick för medborgarna i Rumänien och för det ungerska samhället i Transsylvanien, som är av särskild betydelse för mig. Jag anser att anslutningen kommer att stärka möjligheten för den inhemska ungerska befolkningen på en och en halv miljon att forma sin framtid och erbjuda ett tillfälle att uppnå självstyre, självständighet och oberoende. Genom att godkänna undertecknandet av anslutningsfördraget ger vi Rumänien en möjlighet. Jag vill därför lägga särskild vikt vid strikt övervakning under perioden mellan undertecknandet av anslutningsfördraget och det faktiska anslutningsdatumet. Europaparlamentet måste spela en roll i denna process så att allas farhågor kan stillas när det faktiska datumet för anslutningen kommer.
Arbetet i Europaparlamentet har gjort klart för mig att Rumäniens framtida form, inklusive den ungerska kolonin, beror på oss på många sätt. Låt oss vara beslutsamma när vi ställer Rumänien till svars, även om den regering som befinner sig vid makten vid något tillfälle har avvikande åsikter, eftersom ett döljande av problemen skulle ha en demoraliserande inverkan på befolkningen i medlemsstaterna. Detta är särskilt viktigt för medborgarna i Rumänien vars enda intresse måste vara att framstå som vinnare efter anslutningen. Det är detta min ja-röst handlar om. Låt det bli en möjlighet för dessa människor. 
Rouček (PSE ).
   – Ett år har snart gått sedan den historiska utvidgningen när tio nya medlemsstater blev medlemmar i EU. Det är uppenbart att resultaten av denna utvidgning på det hela taget har varit positiva och att detta gäller inte bara de stater som blev medlemmar i EU för ett år sedan, utan även de tidigare medlemsstaterna. Jag är ganska säker på att utvidgningsrundan som omfattar Rumänien och Bulgarien också kommer att bli framgångsrik. Blotta utsikten till anslutning har visat sig vara en stark motivation för både Rumänien och Bulgarien för att reformera sina politiska system, skapa en starkare ekonomi och införa en rad reformer inom mänskliga rättigheter och medborgerliga friheter. 
Mycket återstår att göra naturligtvis, och våra föredragande har på ett tydligt, otvetydigt och mycket objektivt sätt redovisat det i sina betänkanden. Jag tror att både Rumänien och Bulgarien kommer att fortsätta att vara lika framgångsrika under de kommande månaderna som de har varit hittills och att de kommer att kunna bli medlemmar i EU 2007. Jag vet att det förekommit vissa strider om uppdelningen av befogenheter mellan de olika EU-institutionerna, men vi får inte förlora vår huvudmålsättning ur sikte, som är en ytterligare utvidgning av ett område för demokrati, frihet, stabilitet och välstånd. Detta område bör utvidgas till att omfatta sydöstra Europa, så att inte bara Ungern och Tjeckien utan i framtiden även Rumänien och Bulgarien kan vara ett starkt och positivt föredöme för sådana länder som Serbien, Montenegro eller f.d. jugoslaviska republiken Makedonien. 
Varvitsiotis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill först gratulera de två föredragandena för deras detaljerade betänkanden. I december förra året aviserade Europeiska rådet att förhandlingarna hade avslutats med de två länderna med samtycke från utskottet för utrikesfrågor, vilket var absolut tydligt. I dag har vi också ett uttalande från både rådet och kommissionsledamot Olli Rehn. Alla har pekat på att dessa två länder har gjort anmärkningsvärda framsteg i sina ansträngningar för att anpassa sig till gemenskapens regelverk. Båda dessa länder behöver emellertid fortfarande göra mer, huvudsakligen inom avsnitten korruption, rättvisa och bekämpande av organiserad brottslighet. Dessa brister anser jag kan övervinnas under den period på ett och ett halvt år som återstår. Framstegen kommer dessutom att noga övervakas av kommissionen som kommissionsledamot Rehn sade. Jag vill också påpeka att det ändringsförslag som innebär att Europaparlamentet kommer att delta fullt ut i anslutningsförfarandet för dessa båda länder och i beslutsfattandet, om säkerhetsklausulerna behöver utnyttjas, också är mycket viktigt eftersom det så att säga även garanterar kontroll från parlamentet. Vi grekiska ledamöter i PPE-DE-gruppen stöder bestämt Rumäniens och Bulgariens integration, och vi vet mycket väl att detta kommer att stärka stabiliteten och säkerheten på Balkan. Vi tror också att ett negativt resultat skulle sända fel politiska budskap och avskräcka dessa länder från att göra alla nödvändiga satsningar snabbt. 
Tabajdi (PSE )
   – Herr talman! För Ungern är Rumäniens anslutning en fråga om nationellt intresse med tanke på att de ungersk-rumänska förbindelserna historiskt sett har varit fyllda av konflikter. EU kan erbjuda en ram för att lösa dessa konflikter definitivt, men det kommer inte att ske automatiskt. Rumäniens en och en halv miljon starka etniska ungerska koloni har ett starkt intresse av att bli medlem i EU så snart som möjligt. Stödet till EU inom denna grupp är över 90 procent. I en anda av politiskt god grannsämja vill Ungern erbjuda sitt stöd till den rumänska regeringen så att landet fullständigt kan uppfylla de detaljerade kraven i detta betänkande, för att undvika att Rumäniens anslutning skjuts upp och se till att säkerhetsklausulen inte behöver utnyttjas.
Det arbete som fortfarande återstår att göra innefattar viktiga områden som att skapa ett verkligt lokalt självstyre och införa verklig decentralisering. Det är viktigt att Europaparlamentet påminner den rumänska regeringen om att fortsätta att förbättra situationen för den ungerska minoriteten, införa specialåtgärder och betona behovet av subsidiaritet och lokalt självstyre.
Självstyre är synonymt med autonomi, och en minoritet på en och en halv miljon människor behöver det verkligen. Jag hänvisar både till behovet av personal, individuell autonomi för ungrare spridda över landet och behovet av territoriell självständighet för områden som befolkas av ungrare. Rumäniens regioner bör i detta hänseende utformas på grundval av historiska språkliga traditioner. Tack, herr Moscovici, för ert betänkande. Det innebär en stark uppmuntran och avsevärd hjälp till Rumäniens minoriteter. Med de förutnämnda förbehållen stöder jag helhjärtat en snabb anslutning av Rumänien. 
Beazley (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag deltog också i det besök i Bukarest som den gemensamma parlamentarikerkommittén EU-Rumänien genomförde förra veckan, och jag känner tacksamhet gentemot parlamentets talman, och även gentemot vår vice talman Guido Podestà, för att de under extraordinära omständigheter möjliggjort omröstningen den här veckan.
Den huvudpunkt som jag skulle vilja underrätta parlamentet om var hur överraskande öppna medlemmarna i den rumänska regeringen var – från presidenten till premiärministern och till ministrarna – när det gäller att erkänna de svårigheter de har ärvt. Det var ingen som försökte dölja dem. De har också på kort tid lagt fram detaljerade program för att ta itu med dessa svårigheter, som de också har kostnadsberäknat. Detta var alltså inte bara en önskelista; det var en mycket praktisk taktik för att ta itu med svårigheterna.
Vi känner alla till vilka frågor det handlar om: bekämpning av korruption, rättsväsendets oberoende och miljöskydd. Det står helt klart att Europeiska unionen måste stödja Rumänien när det gäller utländsk investering i landet och samarbete för att återupprätta det civila samhället. En bakåtblick i historieböckerna och fotografierna på Bukarest vid början av förra århundradet visar hur blomstrande och kultiverat Rumänien var vid den tidpunkten i kretsen av europeiska länder. Jag anser att Rumänien kommer att återförena sig med Europa och förtjänar att göra det.
Det finns en oro, särskilt när det gäller den ungerska minoriteten i Transsylvanien som inte har behandlats väl i det förflutna, men jag anser att vi fick ny försäkran på den punkten, vilket är viktigt.
Jag kommer därför att rösta för. Det är ytterst viktigt att ge den rätta signalen inte bara till Rumäniens myndigheter utan också till Rumäniens befolkning. Självklart är inte det här slutet på historien. Efter anslutningen måste vi fortsätta arbeta. Jag skulle vilja tacka våra rumänska värdar som välkomnade oss till Bukarest och vill dessutom påpeka att EU:s ambassader – med andra ord medlemsstaternas företrädare – jobbar hand i hand med kommissionen för att säkerställa att denna mycket svåra uppgift kan fullföljas. 
Leinen (PSE ).
   – Herr talman! Parlamentet har alltid varit för att Rumänien och Bulgarien skall gå med i EU. Efter att upprepade gånger ha sagt att anslutningen bör ske den 1 januari 2007 skulle vi glädja oss mycket över ett sådant beslut i morgon.
Som ledamot av den gemensamma parlamentarikerkommittén EU-Rumänien har jag själv sett vilka framsteg detta land har gjort, trots alla de problem som Ceaucescus regim lämnade i arv. Det kan dock inte förnekas att Rumänien fortfarande har mycket att göra före anslutningen, bland annat bekämpa korruptionen och säkerställa domstolarnas oberoende, två saker som tidigare har påpekats vid många tillfällen. Det gläder mig mycket att se att den nya regeringen arbetar för att nå dessa mål och att nationella handlingsplaner har tagits fram för perioden fram till 2007. Korruption är det samma som att stjäla från landets ekonomi och från folket. Det är av ondo, och måste utrotas ur samhället.
Rumänien måste bli en fungerande stat med rättssäkerhet. Oberoende av vilka problem man har med att tillsätta högre tjänster i konstitutionella organ måste konstitutionen följas, och jag vill också påpeka att Rumänien är medlem av den europeiska familjen och inte på något sätt avvikande. Idén om en Washington-London-Bukarest-axel är kanske lite djärv, men vi ser fram emot att detta land skall gå med i EU, och jag tror att vi kommer att få ett effektivt och smidigt samarbete med Rumänien. 
McGuinness (PPE-DE ).
   – Herr talman! För det första välkomnar jag Rumäniens framsteg på sin väg mot medlemskap i Europeiska unionen. På kort tid har mycket uppnåtts, och det vill jag gratulera de rumänska myndigheterna till.
Denna eftermiddag har vi hört om de områden där det krävs mer utveckling och vår uppriktiga oro över hur allt skall finansieras. Trots Baroness Nicholson of Winterbournes mycket positiva utlåtande om förbättringen av barnomsorgen i Rumänien är vården av barn och ungdomar i statliga institutioner ett problem. Jag talar framför allt om barnen och ungdomarna med funktionshinder. För mindre än ett år sedan publicerade Amnesty International en oroväckande rapport om flera patienter på ett psykiatriskt sjukhus i Rumänien som tragiskt avlidit. Rapporten antydde att dödsfallen huvudsakligen berodde på undernäring och hypotermi, och detta var dessvärre inte något undantag i Rumäniens mentalvårdssystem.
Jag vet att Europeiska unionen i samarbete med de rumänska myndigheterna har deltagit i mycket viktigt arbete för att minska antalet barn och ungdomar i institutionaliserad vård. Amnesty International har emellertid påpekat att det inte har vidtagits tillräckliga åtgärder när det gäller många ungdomar som på ett otillbörligt sätt har omplacerats från de statliga institutioner som lades ned och har hamnat på psykiatriska sjukhus, där det kan sluta med att de tynar bort under resten av livet.
Jag erkänner att det har skett stora förbättringar i Rumänien. Kommissionen informerade mig nyligen om allt arbete som utförts i detta avseende, men det är mycket mer som återstår att göra inom detta område. Det är helt enkelt inte acceptabelt att barn och ungdomar i Rumänien vårdas på olämpligt sätt. Det är helt enkelt inte acceptabelt att detta skall hända i någon EU-medlemsstat.
Jag stöder Rumäniens anslutning till Europeiska unionen, men jag uppmanar de rumänska myndigheterna, kommissionen, parlamentet och alla relevanta organ att inte glömma de verkliga människorna jag talar om, de som inte kan göra sina röster hörda. Deras situation måste övervakas noggrant och förbättras under upptakten till anslutningen och därefter. 
Salinas García (PSE ).
   – Herr talman! Jordbruksutskottet vill betona den politiska och ekonomiska betydelsen av Rumäniens och Bulgariens anslutning till Europeiska unionen. Icke desto mindre måste vi inse att vi har ett allvarligt problem när det gäller budgetplanen.
Vi kan inte behandla anslutningsfördragen utan att beakta budgetplanen, framför allt med avseende på den gemensamma jordbrukspolitiken. Vi måste beakta de ekonomiska kostnaderna av att tillämpa den gemensamma jordbrukspolitiken i dessa två kandidatländer. Det räcker inte att säga att jordbruket i dessa två länder kommer att finansieras inom ramen för de belopp som rådet kommit överens om. Denna överenskommelse gäller endast utgifterna för EU-25 och endast de 10 nya länderna, inte Rumänien och Bulgarien.
Vi i parlamentet vill att man skall respektera överenskommelsen från toppmötet i Bryssel i oktober 2002, där det försäkrades att infasningen av nya länder kommer att ske inom ramen för finansiell stabilitet.
För att Rumänien och Bulgarien skall kunna gå med i unionen, vilket vi understöder, och för att dessa två nya länder skall kunna delta i den gemensamma jordbrukspolitiken måste budgeten ökas. Det är vad parlamentet vill, och vi hoppas att både rådet och kommissionen kommer att gå med på det. 
Itälä (PPE-DE ).
   – Herr talman! Rumänien och Bulgarien måste bli medlemmar i Europeiska unionen, men frågan är hur och när det skall ske? För det första skulle jag ha välkomnat en större samarbetsvilja från rådets sida när det gäller finansieringsfrågorna. Som vi har hört i dag finns det fortfarande ett mycket stort antal osäkra frågor, och det vore därför bäst om vi förde ytterligare diskussioner om en gemensam ståndpunkt i dessa frågor.
Det finns framför allt problem när det gäller Rumänien, och frågan är om landet uppfyller alla kriterier. Om vi inte kräver att Rumänien skall uppfylla alla kriterier, vilket alla medlemsstater hittills har varit tvungna att göra, kommer det att vara ett dåligt exempel för framtida nya medlemsstater, till exempel Turkiet. Jag välkomnar kommissionsledamot Olli Rehns uttalande om att skyddsklausulerna måste tillämpas om villkoren inte uppfylls tillräckligt väl och Rumänien inte gör tillräckliga framsteg. Jag stöder starkt denna inställning.
Det hade varit bättre att invänta nästa framstegsrapport och rösta om dessa frågor först då, inte i morgon. Det handlar framför allt om allmänhetens förtroende för hur institutionerna följer regler och överenskommelser. För inte så länge sedan urvattnades stabilitets- och tillväxtpakten, eftersom det ansågs vara politiskt nödvändigt. Om nu också medlemskapskriterierna skall urvattnas av politiska skäl är det svårt att föreställa sig hur allmänheten skall kunna lita på dessa institutioner. 
Riera Madurell (PSE ).
   – Herr talman! Även om vi stöder de betänkanden som diskuteras här vill vi i utskottet för industrifrågor, forskning och energi betona att båda länderna måste göra ytterligare ansträngningar inom sektorerna för forskning, energi, näringslivspolitik och telekommunikationer. De måste ändra sin näringslivspolitik, de måste undanröja de strukturella hindren för investeringar samt onödig byråkrati och vidare måste de skapa en stabil lagstiftningsram som garanterar en effektiv strategi för de små och medelstora företagen, som är de verkliga sysselsättningsskaparna och en källa till teknisk innovation.
De måste också fortsätta att arbeta för att skapa en politik för säker energi. Bulgarien har redan vidtagit åtgärder för att uppnå en hög säkerhetsnivå vid kärnkraftverket i Kozloduy, vilket gläder oss. Men energiproduktionskapaciteten förväntas minska avsevärt, och det är därför viktigt att skapa ny kapacitet och trygga energiförsörjningen. Vi uppmanar kommissionen att övervaka denna fråga noggrant och tillhandahålla nödvändigt tekniskt bistånd.
De viktigaste utmaningarna för Rumänien är att överge de ineffektiva värmekraftverken och de olönsamma kolgruvorna, vilket kräver att man omedelbart vidtar socialpolitiska åtgärder för att hantera de allvarliga sysselsättningsproblem som detta skapar. Av alla dessa skäl behöver de vårt stöd, herr talman. 
Christensen (PSE ).
   – Herr talman! Rumänien har haft svårt att befria sig från bördan från Sovjettiden. Rumänien var ett av de länder som upplevde den våldsammaste övergången från diktatur till demokrati. Landets väg mot medlemskap har därför varit svårare. De framsteg som det rumänska samhället har gjort är således imponerande, även om arbetet är långt ifrån färdigt. Rumänien har fortfarande problem med inskränkt pressfrihet, dåligt skydd för barnens rättigheter och förtryck av den romska befolkningen, och fortfarande förekommer också problem med korruption. Jag välkomnar därför den handlingsplan mot korruption som den rumänska regeringen nyligen offentliggjorde. Även om Rumänien fortfarande har allvarliga problem är det viktigt att vi i morgon godkänner Rumäniens medlemskap, eftersom vi vill uppmuntra det rumänska folkets ansträngningar för att uppfylla villkoren för anslutning den 1 januari 2007. 

Schmit,
   . – Herr talman! Jag skall fatta mig kort. Er debatt har gett mig mycket användbar och intressant information. Av alla inlägg tror jag mig ha förstått att det i parlamentet finns ett brett stöd för anslutningen av de två länderna Bulgarien och Rumänien.
Stanna upp och tänk efter ett tag. Om dessa två länder inte hade haft utsikterna till anslutning, var skulle de vara i dag? Skulle de ha utvecklats på det sätt som de har gjort? Skulle demokratin ha gjort sådana framsteg som den har gjort i dessa två länder? Utsikterna till anslutning, utsikterna att bli fullvärdiga medlemmar av den europeiska familjen, har fungerat som en kraftfull katalysator för reform i dessa två länder.
Vi får alltså inte, vilket redan har påpekats, minska dessa två länders entusiasm eller motarbeta dem. Därför måste vägen till anslutning nu förverkligas.
Det är också sant att det finns områden som kräver förbättringar och åtgärder. Några av er nämnde den mycket allvarliga frågan om korruption. Vi måste kräva att regeringarna i de båda länderna – särskilt det ena av dem – vidtar ännu effektivare åtgärder mot korruptionen. Vi bör uppmuntra, eller till och med tvinga, regeringarna att inrätta mer oberoende och effektiva rättssystem.
Jag är säker på att kommissionen kommer att vara mer än en observatör: Kommissionen kommer att vidta effektiva åtgärder, övervaka utvecklingen i länderna och inte välja den lättaste vägen, som kommissionsledamoten tydligt sade.
Emellertid måste vi i dag sända Bulgarien och Rumänien en viktig politisk signal. Vi behöver ha ett visst förtroende för dessa länder när vi visar dem att vägen framåt ligger klar. Åtagandena måste respekteras. Detta är förresten anledningen till att de skyddsklausuler som fastställts för dessa två länder skiljer sig något från dem som gällde vid den senaste utvidgningen, och skillnaderna är inte endast formella. Det handlar om praktiska åtgärder som kan komma att tillämpas. Och de kan tillämpas desto effektivare om parlamentet övervakar utvecklingen i de två länderna, vilket jag är säker på att ni kommer att göra.
Jag vill uttala mig om de tvivel som framför allt Klaus Hänsch framfört om rådets villighet att lyssna på parlamentet. Jag tycker att ni tog upp en viktig sak. Parlamentet har alltid varit en värdefull bundsförvant vid utvidgningsprocesserna, och rådet vill ha kvar denna bundsförvant inför kommande utvidgningar. Alla är fullständigt medvetna om detta, och det är inte tomma ord när rådet uttryckligen säger att parlamentets ståndpunkt kommer att beaktas fullständigt om det har synpunkter på ett eventuellt åberopande av skyddsklausulerna. Jag anser därför att ni kan känna er lugnare än ni förefaller att vara.
Jag har redan uttalat mig om finansieringen. Jag tror att ordförandeskapet ångrar en sak: att man inte hanterade frågan om det gemensamma uttalandet på ett mer tillfredsställande sätt. Men jag vill också upprepa det som jag sade tidigare: Ni kan vara helt säkra på att parlamentets rättigheter kommer att förbli oförändrade eftersom de fastställs i fördraget, och även de rättigheter som fastställs i det interinstitutionella avtalet kommer att förbli oförändrade. 
Rehn
   , . – Tack för en mycket saklig och väsentlig debatt. Ni har tagit upp flera frågor som rör de två ländernas förmåga att bekämpa korruption och att i allmänhet leva upp till de åtaganden som genomförts på miljöområdet, reformeringen av rättssystemet och minoriteternas rättigheter. Jag delar denna oro. Det är därför som det är så viktigt att stödja en positiv kraft, att uppmuntra dessa länder till att helt och hållet hålla sig till sina reformprogram.
Kommissionen kommer att övervaka processen noggrant och hålla Europaparlamentet ordentligt underrättat. Om kommission skulle finna det nödvändigt med en rekommendation om att skyddsklausulen läggs in, kommer vi, som jag sade i mitt inledningsanförande, på allvar att överväga parlamentets synpunkter innan vi utfärdar någon sådan rekommendation, i linje med skriftväxlingen mellan ordförande José Manuel Barroso och talman Josep Borrell.
Jag skulle vilja kommentera minoriteternas rättigheter. I fråga om Rumänien fanns det en hänvisning till den ungerska minoritetens situation. Vi kan notera positiva framsteg när det gäller denna fråga, både på regerings- och medborgarnivå. Ungrarna blev en del av regeringskoalitionen 2004, och premiärminister Calin Tariceanu valde Budapest som första destination för ett statsbesök i utlandet. Dessutom har ungrarna sedan 2000 fått betydande rättigheter på områdena administration, utbildning och inom rättsväsendet. Det är särskilt föreskrivet i lag att de har rätt att uttrycka sig på sitt modersmål inför domstol. Dessutom är skyltarna tvåspråkiga i områden där den ungerska befolkningen överstiger 20 procent – i fler än 1 000 kommuner.
Den ungerska minoriteten får också utbildningsresurser: det privata ungerska universitetet, Sapientia, har fler än 1 400 studenter. Vi välkomnar denna positiva tendens och kommer att fortsätta övervaka framstegen på detta område i vår övergripande uppföljningsrapport i höst.
När det gäller romernas situation, en annan fråga som hör samman med minoriteternas rättigheter, har både Bulgarien och Rumänien börjat genomföra den nationella strategin för att förbättra romernas situation, i enlighet med riktlinjerna i unionens Phareprogram. Även om dessa resultat fortfarande är begränsande har viktiga framsteg gjorts. I synnerhet kan den förbättrade tillgången på utbildning och lokala projekt för utvecklingsgemenskap räknas till framgångarna.
”Det romska integreringsdecenniet” [Roma Inclusion Decade] inleddes nyligen i Sofia, och det omfattar flera nuvarande och framtida medlemsstater och potentiella kandidatländer. Kommissionen stöder detta viktiga initiativ till fullo. Dessutom följer vi situationen för Csango-minoriteten i Rumänien mycket noggrant.
När det gäller kärnkraftverket i Kozloduy vill jag påminna er om att unionen som helhet och dess medlemsstater prioriterar nödvändigheten att garantera en hög kärnsäkerhetsnivå. Mot denna bakgrund betonades behovet att lägga ned vissa kärnkraftverk i tre länder: Litauen, Slovakien och Bulgarien. Den ram som förhandlades fram med Bulgarien är tydlig, och den omfattar en bestämd och entydig respekt för de åtaganden som rör nedläggning på avtalade datum. Frågan har lösts; fallet är avslutat; datumen för nedläggning kommer inte att tas upp till diskussion igen.
Slutligen antar jag att det finns ett allmänt stöd för ett samtycke till undertecknandet av anslutningsfördraget med de två länderna, i linje med de åtgärder som skisserades i ordförande José Manuel Barrosos brev till talman Josep Borrell. Med andra ord står Europaparlamentet helt enat, och kommissionen åtar sig att sakligt överväga Europaparlamentets synpunkter.
Låt mig bara förklara hur jag ser på Europaparlamentets roll när det gäller den senarelagda klausulen. Jag skulle vilja kalla detta en ”utvidgad samtyckesomröstning”, som inte är rättsligt bindande, eftersom det inte är tillåtet enligt fördraget, men det är sannerligen ett tungt politiskt uttalande så snart det har genomförts av Europaparlamentet. Det finns både kvantitativa och kvalitativa skäl för detta. Först och främst måste omröstningen ske mer än 20 månader innan anslutningen äger rum, vilket är ytterst ovanligt. I fallet med EU-10 låg perioden på ungefär 12 månader, och när det gällde utvidgningen 1995 var det grovt räknat sex eller sju månader. Detta är något helt annat än 20 månader.
För det andra ingår talrika kriterier, särskilt på området rättsliga och inrikes frågor, liksom konkurrens, statligt stöd och miljö, i själva anslutningsfördraget. Det är därför helt klart viktigt att övervaka denna process och säkerställa att den blir demokratisk. Härigenom respekteras fördragets anda och EU:s demokrati, och det är mycket viktigt att Europaparlamentet är fullständigt delaktigt i detta beslut.
Vi är nära ett historiskt beslut. Jag är mycket glad för att vi haft ett sunt och produktivt samarbete med Europaparlamentet. Jag hoppas att detta är ett gott tecken för framtida samarbete. Nu ligger slutresultatet i händerna på rumänerna och bulgarerna. Jag hoppas att de lyckas, och vi kommer att stödja dem så att de kommer att vara redo för att bli fullfjädrade medlemsstater i januari 2007. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
Gurmai (PSE ).
   – Bulgariens anslutning är mycket viktig för oss, men den är ännu viktigare för de kvinnor som bor där. Landet har gjort vissa framsteg i denna fråga på sista tiden. Största delen av gemenskapens regelverk på området jämställdhet har redan införlivats, och principerna för icke-diskriminering och jämställdhet har en god rättslig och en fortskridande institutionell bakgrund.
Men det finns fortfarande problem. För det första sackar tillämpningen och genomförandet av dem efter, trots att dessa regler har införts. Det finns en hel del som måste göras vad gäller denna fråga.
Bulgarien är ett ursprungs- och transitland när det gäller handel med människor, särskilt kvinnor och barn, i avsikt att utnyttja dem sexuellt. Det kan inte längre tolereras.
Antalet kvinnliga företrädare i det politiska och offentliga livet är beklagligt lågt. De utgör endast 25 procent av regeringen, 28 procent av det nationella parlamentet och 7 procent av de regionala guvernörerna.
Det är därför som jag uppmanar Europeiska kommissionen att prioritera dessa frågor direkt efter denna debatt, och utöva en stark kontroll över landet. Jag är helt övertygad om att landets EU-medlemskap kommer att föra dessa frågor framåt. Det är därför som jag kommer att rösta ja, och jag uppmanar er att också göra det. 

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens meddelande om det integrerade paketet med allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken och sysselsättningspolitiken.
Jag välkomnar kommissionsledamöterna och ger nu ordet till kommissionsledamot Günter Verheugen. 
Verheugen,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Det är beklagansvärt att vi, trots att det har gått fem år sedan Europeiska rådets toppmöte i Lissabon 2000, fortfarande är långt ifrån att nå de mål som då ställdes upp för EU:s ekonomi. Tillväxten är mycket lägre än vad som beräknades, och det antal nya arbetstillfällen som har skapats räcker inte för att nå den eftersträvade sysselsättningsgraden. Barrosokommissionen prioriterar därför tillväxt och sysselsättning.
För två månader sedan lade vi fram vårt förslag om en översyn av Lissabonstrategin som parlamentet vid sin omröstning godkände med överväldigande majoritet. Den nya strategins nyckeldelar innefattar tydligt fastställda prioriteringar och inrättande av ett partnerskap mellan gemenskapen och medlemsstaterna inriktat på att genomföra de planerade åtgärderna. Europeiska rådet godkände kommissionens förslag för tre veckor sedan, vilket innebär att allt är klart så att vi kan genomföra våra mål.
Det paket som vi lägger fram för parlamentet i dag är det första skedet av vår genomförandestrategi. Förslaget om integrerade riktlinjer är ett praktiskt sätt att göra den nya Lissabonstrategin enklare, öppnare och politiskt mer hanterbar. Riktlinjerna för den ekonomiska politiken och sysselsättningspolitiken, som nu har sammanställts till ett enda dokument, utgör en färdplan för ökad tillväxt och sysselsättning såväl som en grund för medlemsstaternas nationella Lissabonprogram. Den centrala punkten är att vi skapar en gemenskapsram som kommer att hjälpa medlemsstaterna att utforma skräddarsydda nationella lösningar på de problem som vi har identifierat tillsammans.
I den första uppsättningen riktlinjer anmodas medlemsstaterna att fortsätta att föra en stabilitetsinriktad makroekonomisk politik. Eftersom nästan alla medlemsstater har problem med en åldrande befolkning är budgetdisciplin det enda sättet att uppnå långsiktigt hållbara offentliga finanser. Vi måste se till att de offentliga utgifterna inriktas på verksamhet som bidrar till långsiktig tillväxt, särskilt inom områdena utbildning, vetenskap och forskning.
Den andra uppsättningen riktlinjer handlar om strukturreformer som syftar till att underlätta övergången till en mer kunskapsbaserad ekonomi och göra Europa till en attraktivare plats att arbeta på och investera i. Jag skall nu närmare gå in på några av de riktlinjer som är av avgörande betydelse.
Den första gäller den inre marknaden. Vi behöver ha en väl fungerande inre marknad, och för detta krävs att de kvarvarande hindren för marknadsinträde undanröjs och att konkurrenspolitiken genomförs på ett effektivare sätt.
För det andra behöver vi bättre lagstiftning, och en systematisk bedömning måste göras av de ekonomiska, sociala och miljömässiga konsekvenserna av lagstiftningsförslag på både nationell nivå och på EU-nivå. Lagstiftning betyder kostnader för företagen, och dessa kostnader kan vara särskilt betungande för de små företagen. Av denna anledning är bättre lagstiftning en av de viktigaste byggstenarna för att skapa en företagarvänlig kultur och en stark entreprenörsanda.
Den tredje punkt som jag vill ta upp är innovation. Europas framtid ligger i de kunskapsintensiva och innovativa sektorerna av ekonomin, och både den offentliga sektorn och företagen själva måste därför öka investeringarna i forskningen. I riktlinjerna uppmanas medlemsstaterna att underlätta innovation genom att främja tekniköverföring och inrätta innovationscentrum samt uppmuntra användningen av ny teknik såsom informationsteknik. Innovationer inom området miljöteknik ger inte endast ny fart åt tillväxten och sysselsättningen utan främjar också, och framför allt, en hållbar utveckling.
Efter riktlinjerna för strukturpolitiken följer slutligen en uppsättning riktlinjer för sysselsättningspolitiken, som Vladimír Špidla kortfattat skall tala om. Deras syfte är att skapa arbetstillfällen, ge fart åt investeringarna i utbildning och kompetens, öka arbetskraftens och företagens flexibilitet och modernisera de sociala trygghetssystemen. Särskild uppmärksamhet måste fästas vid att förbättra situationen för ungdomarna, eftersom arbetslösheten i denna grupp är dubbelt så stor som för befolkningen totalt sett.
Dessa reformers fulla potential kan förverkligas endast om de genomförs som ett paket där de enskilda delarna kompletterar varandra. Om alla dessa åtgärder genomförs kommer det att ge avsevärd fart åt tillväxten och sysselsättningen, och därför behöver vi ett starkt och stabilt partnerskap baserat på förtroende för att föra dessa välbehövliga reformer framåt. Det får inte och kommer inte att bli en teknokratisk process. I stället måste det ses som en framför allt politisk process, som kommer att ge resultat endast om den får stöd av hela det europeiska samhället.
Parlamentet kommer att spela en nyckelroll i denna process, och det är av avgörande betydelse att vi upprätthåller de politiska krafter som genererats genom översynen av Lissabonstrategin och de beslut som fattats av er och vid vårtoppmötet i Bryssel. Tiden är inne att utnyttja dessa krafter och ta de första stegen mot genomförandet. Kommissionen skulle väldigt mycket uppskatta om parlamentet så snart som möjligt kunde ta de riktlinjer som har lagts fram i dag i särskilt beaktande. 
Almunia,
   . – Herr talman! Som en fortsättning på det som kommissionens vice ordförande Günter Verheugen just talade om vill jag särskilt diskutera innehållet i de allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken som fastställs i detta dokument som i dag godkänts av kommissionen.
I de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken – ett instrument som fastställs i fördraget – och översynen av Lissabonstrategin prioriteras naturligtvis tillväxt och sysselsättning: att växa mer och att skapa fler arbetstillfällen i Europa.
Förra veckan presenterade jag vårens ekonomiska prognoser som tas fram av kommissionens tjänsteavdelningar och som ni vet tror vi att det kommer att ske en återhämtning under 2005 – en revitalisering av den ekonomiska tillväxten – som kommer att fortsätta under 2006. Arbetstillfällen kommer att skapas, men inte i tillräcklig utsträckning.
Tillväxten måste vara intensivare om vi skall kunna skapa nödvändiga arbetstillfällen för att uppnå full sysselsättning.
För att åstadkomma detta måste vi skapa en ekonomisk stabilitet som skapar förtroende, såsom det anges i avsnittet om den makroekonomiska politiken i kapitlet om allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken som är en integrerad del av det paket som i dag godkänts av kommissionen. Konsumenternas och de ekonomiska aktörernas förtroende är nödvändigt om vi vill öka efterfrågan hos konsumenterna, öka investeringarna och öka den inhemska efterfrågan, och det är utifrån denna grund som vi, om återhämtningen fortsätter, kan få ökad tillväxt, fler arbetstillfällen och därigenom bättre garantier för att kunna upprätthålla och förbättra den sociala sammanhållningen samt hållbarheten hos vår tillväxtmodell och vår sociala modell.
I de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken 2005–2008 beaktas naturligtvis översynen av stabilitets- och tillväxtpakten, som baserar sig på den överenskommelse som nåddes vid Europeiska rådets vårtoppmöte, och således rekommenderas i riktlinjerna att man skall undvika en procyklisk budgetpolitik och att man skall behålla de medelfristiga budgetmålen genom hela konjunkturcykeln samt att man när man fastställer dessa särskilda medelfristiga mål skall ta hänsyn till ländernas olika skuldsättningsgrad och tillväxtpotential.
Det betonas att det är särskilt nödvändigt att de länder som ingår i euroområdet och har en gemensam valuta uppnår de medelfristiga budgetmålen, och dessa länder uppmanas att fästa särskild uppmärksamhet vid den finansiella disciplinen och budgetsituationen.
Som vice ordförande Günter Verheugen just påpekade hänvisas i riktlinjernas avsnitt om mikroekonomiska reformer särskilt till behovet att skapa en lämplig ram för att locka mer investeringar till den inre marknaden och främja innovation. Ökade investeringar främjar innovation, forskning och utveckling samt bättre fungerande marknader och ökar ekonomins tillväxtpotential.
Den makroekonomiska och mikroekonomiska strategin i de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken är naturligtvis också förenlig med riktlinjerna för sysselsättning, som min kollega kommissionsledamot Vladimír Špidla nu skall tala om. 
Špidla,
   . – Den nya uppsättningen riktlinjer för sysselsättningspolitiken innebär en ny början för den europeiska sysselsättningsstrategin inom ramen för de reviderade Lissabonmålen. De integrerade riktlinjerna grundar sig på antagandet att om Europeiska unionen vill skapa fler och bättre arbetstillfällen behövs det en rad sammanhängande åtgärder som gör Europa mer lockande och mer innovationsvänligt. Dessa åtgärder måste tillämpas inte endast på arbetsmarknaden utan också på marknaden för varor och tjänster samt finansmarknaden, och strukturreformerna måste baseras på en tillväxtinriktad makroekonomisk politik.
Under de senaste åren har inga verkliga framsteg gjorts på sysselsättningens område, vilket främst har berott på den långsamma ekonomiska tillväxten i förening med svag efterfrågan och globala obalanser. Efter en period under slutet av 1990-talet då sysselsättningen ökade kraftigt har antalet nya arbetstillfällen legat på en jämn nivå under de senaste tre åren, och den enda anledningen till att vi inte har haft en liknande kraftig minskning av sysselsättningen som för 10 år sedan är att arbetsmarknaden nu är mer flexibel. Samtidigt har tillväxten av arbetsproduktiviteten blivit långsammare, begränsade framsteg har gjorts för att förbättra kvaliteten i arbetet och den ekonomiska nedgången har skärpt problemen när det gäller social integration, särskilt bland ungdomarna. Långtidsarbetslösheten har börjat öka igen efter flera års minskning.
Vi står inför stora problem. Å ena sidan måste Europa klara av den utmaning som en allt snabbare ekonomisk omstrukturering till följd av ökad ekonomisk integration innebär, både inom det utvidgade EU och på global nivå. Om Europa skall lyckas måste vi förbättra förmågan att förutse, åstadkomma och hantera ekonomiska utmaningar. Å andra sidan behöver Europa ta itu med problemet med en åldrande befolkning. De demografiska förändringarna innebär att vi måste modernisera våra sociala välfärdssystem och att vår arbetsmarknad måste förändras och anpassas till en åldrande och snart krympande arbetskraft.
Europa kommer att förbli framgångsrikt endast om vi lyckas åstadkomma en snabbare ökning av både sysselsättningen och produktiviteten. För att klara detta behövs en strategi för livslångt arbete och förnyade ansträngningar för att utveckla humankapitalet i Europa. De nya riktlinjerna för sysselsättningspolitiken är ett svar på dessa utmaningar och fungerar som en färdplan för medlemsstaternas sysselsättningspolitik. I riktlinjerna upprepas dessutom än en gång EU:s mål att nå full sysselsättning, bättre kvalitet och produktivitet i arbetet samt bättre social och territoriell sammanhållning. Ett antal nyckelåtgärder framhävs som är inriktade på tre prioriteringar. Den första av dessa prioriteringar är att se till att fler människor kommer in i arbetslivet och stannar där, den andra är att göra arbetstagarna och företagen mer flexibla och den tredje är att öka investeringarna i humankapitalet. Samtidigt som medlemsstaterna genomför riktlinjerna måste de också genomföra rekommendationerna för sysselsättningspolitiken och åta sig att uppfylla Europeiska unionens ambitioner och mål i deras helhet. Det är också viktigt att fortsätta att använda den öppna samordningsmetoden fullt ut inom området social integration och social trygghet, som det anges i den sociala agendan, och att relevanta delar av denna strategi införlivas i de nationella Lissabonprogrammen. Europeiska socialfonden måste direkt utnyttjas för stödåtgärder på nationell nivå och regional nivå.
Förberedelserna inför presentationen av de nationella programmen hösten 2005 måste användas som ett tillfälle att förmå alla berörda parter att delta i utvecklingen och genomförandet av sysselsättningspolitiken. Erfarenheterna från den europeiska sysselsättningsstrategin var synnerligen positiva i detta avseende, eftersom insynen förbättras och utformningen av politiken underlättas i medlemsstaterna om samtliga berörda parter deltar, samtidigt som de politiska åtgärdernas legitimitet och effektivitet garanteras. Detta är nyckelpunkten i den nya ram för tillväxt och sysselsättning som har lagts fram i form av den nya Lissabonstrategin.
Europaparlamentet kommer att ha en nyckelroll i denna process, och har det i praktiken redan, inte minst genom att lägga fram en ståndpunkt om de riktlinjer för sysselsättningspolitiken som kommissionen föreslår. Jag anser att de nya riktlinjerna för sysselsättningspolitiken, som ingår i det integrerade paket som vi lägger fram på kommissionens vägnar, eftersträvar de grundläggande principerna och nya målen i Lissabonstrategin, nämligen tillväxt och sysselsättning. 
Andersson (PSE ).
   – Herr talman! Jag håller med om mycket av den beskrivning som kommissionärerna gör. Det är bra med det integrerade dokumentet. Vi har inte lyckats fullt ut de senaste åren. Det gäller inte bara de unga, det gäller även den äldre arbetskraften, de funktionshindrade, människor som kommer från andra kulturer.
Jag skulle vilja ta upp en fråga som är kopplad till den andra och den tredje delen, nämligen strukturförändringar. Strukturförändringar ser vi idag väldigt mycket som ett hot, men jag tycker att man skall se det som en utmaning. Det handlar för det första om att vi skall ta vara humankapitalet, dvs. utbilda arbetskraften, för det andra om att vi skall ha en trygghet för arbetsmarknaden, eftersom trygga människor också kan vara delaktiga i förändringsarbetet, och för det tredje om att göra löntagarna delaktiga inte bara när det har hänt någonting, utan i hela förändringsprocessen. Då handlar det om inflytande på arbetsplatsen. Jag undrar om ni har några kommentarer till det? 
Fatuzzo (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill fråga kommissionen varför den inte uppmuntrar sysselsättning, och varför ungdomar inte tillåts hitta arbete genom att man ger äldre arbetstagare, som vill gå i pension snarast möjligt, möjlighet att sluta arbeta?
Även om många arbetstagare skulle gå med på att dra sig tillbaka med en lägre pension och överlåta jobben till dem som är yngre, tvingar de nuvarande riktlinjerna för sysselsättningen de äldre arbetstagarna att stanna kvar i arbetslivet till och med ännu längre, och därigenom förnekas ungdomarna möjligheten till arbete.
Kan ni förklara anledningen till detta? 
Van Lancker (PSE ).
   – Jag vill tacka kommissionsledamöterna för detta meddelande. Jag hoppas att de integrerade riktlinjerna kommer att leda till en bättre sammanhållning. Jag måste dock säga att Lissabonstrategin handlar om tre olika aspekter. Den handlar också om social sammanhållning, och så vitt jag vet omfattar social sammanhållning mer än bara sysselsättning. Det omfattar också att avsevärt minska fattigdomen och garantera ordentliga pensioner. Hur skall vi, när hela den ”sociala biten” saknas, kunna förhindra att en framtida diskussion om pensionerna än en gång utvecklas till en diskussion om hur de skall finansieras? Det var min första fråga.
Min andra fråga gäller förfaringssättet. Jag har noterat att rådet (ekonomiska och finansiella frågor) endast kommer att arbeta med den ekonomiska sidan och rådet (sysselsättning och socialpolitik, hälso- och sjukvård samt konsumentfrågor) med riktlinjerna för sysselsättning. Det är inte vad jag anser vara ett bra exempel på integration. Varför uttalar sig de två rådskonstellationerna inte om hela paketet?
Slutligen vill jag också exakt veta hur ni som kommissionsledamöter ser på parlamentets roll. Betyder detta att vi nu har beviljats officiella rådgivande befogenheter också när det gäller riktlinjerna för den ekonomiska politiken? 
Kauppi (PPE-DE ).
   – Herr talman! Kommissionen lovade oss att de nyligen fattade besluten om stabilitets- och tillväxtpakten skulle behandlas i de nya, integrerade riktlinjerna. Herr kommissionsledamot! Ni försäkrade att ni inte stöder en procyklisk reform i medlemsstaterna, den accepterade skuldsättningsnivån och så vidare. Hur tänker ni säkerställa att medlemsstaterna inte tolkar förändringarna i stabilitets- och tillväxtpakten mycket fritt, eller inför reformer som i själva verket kommer att bredda föreställningen om vad som kan räknas som alltför stora underskott och underskottsberäkningar? Det finns en överhängande fara för att många medlemsstater kommer att försöka undvika att genomföra dessa nödvändiga reformer och tolka dessa urvattnade beslut om stabilitets- och tillväxtpakten på fel sätt. Jag skulle vilja att kommissionen intar en mycket fast hållning i denna fråga. 
Schroedter (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Mitt inlägg spinner vidare på det som Anne Van Lancker sade. Detta dokument förespeglas som ett gemensamt dokument, men om man synar det i sömmarna står det helt klart att så inte är fallet. Det är ingalunda klart om det handlar om gemensamma ansträngningar och om försök faktiskt kommer att göras för att förbättra socialpolitiken inom alla områden. Det är också långt ifrån klart om de sysselsättningsmål som har fastställts över huvud taget har någon relevans nu, eftersom siffrorna från 2000 med säkerhet inte gäller längre. 
Integrering av ett jämställdhetsperspektiv är ett nyckelbegrepp som bör ligga till grund för all politik, ändå nämns det över huvud taget inte. Trots att det hade en helt egen pelare i 1997 års riktlinjer för sysselsättningen har det nu försvunnit ur ert dokument. Jag anser att detta är en av de aspekter i paketet som det är nödvändigt att se över, eftersom det är välbekant att vi har större problem när det gäller sysselsättningen för kvinnor än för män och att kvinnor har det betydligt sämre ställt i fråga om löner och social trygghet. 
Goebbels (PSE ).
   – Herr talman! Endast 60 sekunder för så många problem! Jag måste begränsa mig till bara några få punkter. Eftersom jag är föredragande för den ekonomiska delen av de integrerade riktlinjerna kommer jag att ha ytterligare ett tillfälle att berätta om alla de bra saker som jag ser med det nya förfarandet.
Emellertid kände jag mig ganska besviken när jag läste kommissionens förslag. En del av förslagen är så allmänna att de nästan gränsar till det banala. Jag är väl medveten om att kommissionen har en svår uppgift, eftersom vi lever i en union med 25 medlemsstater med ibland mycket olika ekonomiska och sociala situationer. Jag skulle därför vilja veta om kommissionen ämnar göra det som vice ordförande Günter Verheugen meddelade, det vill säga komplettera detta mycket allmänna program, detta ”en-storlek-passar-alla”-program, med några skräddarsydda program.
Jag har läst att kommissionen förbehåller sig rätten att lägga fram ett meddelande om de viktigaste utmaningarna för var och en av medlemsstaterna. Jag anser att detta är rätt metod och vill gärna ha mer information från kommissionen om detta mål. 
Talmannen.
   –Jag tackar er alla för ert samarbete. Jag vill personligen be de ledamöter om ursäkt som hade begärt att få uttala sig men på grund av tidsbristen inte fick tillfälle till det. 
Verheugen,
   . – Herr talman! Vi har delat upp arbetet mellan oss. Jag kommer att besvara frågorna från Jan Andersson och Robert Goebbels, Vladimír Špidla kommer att besvara frågorna 2, 3 och 5 och Joaquín Almunia kommer att besvara frågan om stabilitetspakten.
Jag vill först kortfattat göra några uttalanden som svar på Jan Anderssons fråga om strukturförändringar. Självfallet instämmer vi i att det som är viktigt är att genomföra nödvändiga strukturförändringar i Europa, en uppgift som vi inte kan komma undan. När allt kommer omkring är syftet med hela strategin att förbättra den europeiska ekonomins långsiktiga konkurrenskraft så att vi kan konkurrera framgångsrikt på den globala marknaden. Vi kan endast uppnå detta mål genom en politik som placerar Europa i spetsen för de miljömässiga, ekonomiska och tekniska framstegen inom alla områden, och detta är den grundläggande idén bakom vår strategi. Europa kan inte delta i tävlingen om lägre standard, lägre löner och sämre kvalitet. Vi måste tävla om att erbjuda de bästa produkterna på marknaden. Det är uppenbart att detta inte är möjligt utan strukturförändringar.
För att gå vidare till Robert Goebbels fråga är jag säker på att någon som är så insatt i den nya Lissabonstrategin som han också måste vara medveten om att vi är i början av en ny cykel. I själva verket har detta första paket med integrerade riktlinjer ett enda syfte, nämligen att tillhandahålla en gemenskapsram för utformningen av nationella handlingsplaner. Paketets sanna natur och omfattning kommer att visa sig först nästa år, när de nationella handlingsplanerna läggs fram så att vi kan utvärdera dem. 
Špidla,
   . – Jag skall försöka besvara frågan om förtidspensionering. Eftersom den åldrande befolkningen kommer att leda till att arbetskraften kommer att minska med flera miljoner personer förefaller det mig vara fullständigt klart att arbetskraftstillgången måste öka och att en större andel av befolkningen måste delta på arbetsmarknaden.
Något annat som är fullständigt klart, och som är ett problem i all sysselsättningspolitik, är att förtidspensionering inte har visat sig vara ett användbart vapen i kampen mot arbetslösheten. I stället har förtidspensionering varit en viktig bidragande faktor till att välfärdssystemen bryter samman, särskilt pensionssystemet. Det skulle göra det mycket svårt för oss att garantera stabila levnadsförhållanden efter pensioneringen för kommande generationer, trots att det inte kan råda något tvivel om att alla har rätt till stabila villkor efter ett långt arbetsliv.
Jag vill citera några siffror som tydligt visar hur allvarlig situationen är. Genomsnittspersonen är redo att börja arbeta först vid omkring 22 års ålder och kan inte arbeta under ungefär 5 år av sitt arbetsliv. Sedan tillbringar han mellan 20 och 22 år av sitt liv som pensionär. Slutresultatet är att vi tillbringar 50 år av våra liv utanför arbetslivet, vilket är ohållbart på lång sikt. Detta är ytterligare en anledning till varför arbetskraftstillgången måste öka, och det måste bli lättare för äldre människor att stanna kvar i arbetslivet om vi skall kunna garantera en övergripande stabilitet i våra välfärdssystem.
Jag fick också frågan varför socialpolitiken inte tas upp mer uttryckligt i det integrerade paketet. Svaret på denna fråga ligger i vårt rättssystems övergripande struktur: kommissionen är nämligen inte behörig att lägga fram ett dokument av det slag parlamentsledamoten efterlyser. I fördraget fastställs de enda alternativ som vi har när det gäller riktlinjerna, vilka omfattar den ekonomiska politiken och, i ett separat avsnitt, sysselsättningspolitiken. Detta är den rättsliga ram som gäller för vårt arbete, och det finns inga alternativa sätt att lägga fram ett dokument om socialpolitiken. Integrering av ett jämställdhetsperspektiv används för att införliva jämställdhetsfrågan i all politik och alla sysselsättningspolitiska rekommendationer, även de som syftar till att göra det möjligt för ett större antal kvinnor att arbeta, de som inför begreppet ny jämvikt mellan arbete och familjeliv och de som syftar till att minska löneklyftan mellan kvinnor och män. Enligt min åsikt är det helt klart att principen om integrering av ett jämställdhetsperspektiv tillämpas rigoröst i dessa direktiv och riktlinjer, eller med andra ord att jämställdheten betonas i all EU-politik. Utan tvivel gäller detta särskilt, men inte uteslutande, sysselsättningspolitiken. 
Almunia,
   . – Herr talman! Som svar på parlamentsledamotens fråga om stabilitets- och tillväxtpakten efter reformen vill jag säga att det dokument som godkänts i dag, de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken, speglar reformens sanna natur och inte är någon parodi på den.
Den reform som Europeiska rådet enades om i mars består i grund och botten av att lägga större betoning på anticyklisk politik vid goda tider i cykeln, att lägga större betoning på multilateral övervakning av den ekonomiska politik som förs under tider med god ekonomi, att i budgetövervakningen fästa mer uppmärksamhet vid problemen och utmaningarna med medelsiktig och långsiktig hållbarhet och, som en kompromiss, med den större uppmärksamhet som fästs vid anticyklisk politik och politik som syftar till att förbättra hållbarheten, att öka flexibiliteten vid tillämpning av instrumenten i fördraget, vilka kvarstår i syfte att förbättra budgetövervakningen i samband med förfaranden vid alltför stora underskott.
Referensvärdena i fördraget, budgetgränserna, behovet att upprätthålla budgetdisciplin, dess roll när det gäller att skapa nödvändiga villkor för att den ekonomiska och monetära unionen skall fungera smidigt, för prisstabilitet och för att skapa förutsättningar för ekonomisk tillväxt finns emellertid fortfarande kvar. Jag kan dessutom berätta för parlamentsledamoten att den nya stabilitets- och tillväxtpakten kommer att tillämpas rigoröst, men mer effektivt, eftersom den kommer att möjliggöra en bättre samordning och kompatibilitet mellan budgetövervakningspolitiken och tillväxtpolitiken samt införande av strukturreformer, exempelvis de som ingår i Lissabonstrategin, i syfte att förbättra tillväxtpotentialen och vår tillväxtmodells hållbarhet och således dess förmåga att skapa sysselsättning och öka den sociala sammanhållningen. Detta är reformens verkliga syfte och innehåll. Parodier är för dem som gör dem. Varken kommissionen eller Europeiska rådet förtjänar de parodier som har gjorts på stabilitetspakten.
Jag vill avslutningsvis besvara Anne Van Lanckers fråga om rådskonstellationernas respektive roller. Det är rådets ansvar att organisera sina egna diskussioner. Men just denna morgon deltog jag i Ekofinrådets möte i Luxemburg, jag såg det dokument som samtidigt diskuterades vid kommissionens möte, och jag upptäckte att ekonomi- och finansministrarna ämnar diskutera alla de makroekonomiska och mikroekonomiska aspekterna av de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken, och också – med hjälp av det integrerade paket som kommissionen godkänt – förhållandet mellan den ekonomiska politiken, situationen på arbetsmarknaden och sysselsättningspolitiken. Kommissionens förslag underlättar nu alltså diskussionen i Ekofinrådet, rådet (sysselsättning och socialpolitik, hälso- och sjukvård samt konsumentfrågor) och rådet (konkurrenskraft) i specifika frågor, men med en sammanhängande global utgångspunkt. Detta är ett av de viktigaste särdragen för det kommissionsförslag som godkänts i dag. 

Talmannen.
   –Debatten är avslutad. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden med frågor till kommissionen (B6-0163/2005). Följande frågor har ställts till kommissionen.
Talmannen.
Under utövande av sitt informativa arbete dog den 8 april 2003 José Couso, spansk och europeisk medborgare och kameraman för TV-kanalen Tele 5, Taras Protsyuk (nyhetsbyrån Reuters) och Tareq Ayoub (TV-kanalen Al Yazira) till följd av angrepp från Förenta staternas trupper.
Hittills har de amerikanska myndigheterna varken genomfört någon undersökning eller inlett någon rättegång. Däremot har samma myndigheter accepterat att inleda en undersökning med italiensk medverkan när det gäller det omotiverade angrepp som samma trupper genomförde med anledning av befrielsen fredagen den 4 mars av den italienska och europeiska medborgaren Giuliana Sgrena.
Vilka åtgärder behöver vidtas för att åstadkomma att det genomförs en undersökning med tillräckliga garantier för att fastställa det straffrättsliga och skadeståndsmässiga ansvaret i samband med mordet på den europeiska medborgaren José Couso, och även på hans kamrater som dog när de utförde sitt informationsuppdrag?
Den 8 april 2003 omkom – till följd av en attack av de amerikanska styrkorna mot hotell Palestina i Bagdad – José Couso, spansk medborgare (kameraman vid den spanska TV-kanalen Tele 5), Taras Prosyuk (Reuters) och Tarek Ayoub (TV-kanalen Al Yazira) i samband med deras arbete som nyhetsförmedlare.
De amerikanska myndigheterna har fram tills nu fullständigt tigit om denna tragiska händelse och har vare sig inlett någon utredning eller något juridiskt förfarande.
Icke desto mindre har de amerikanska myndigheterna beslutat att i samarbete med den italienska regeringen inleda en utredning om de amerikanska väpnade styrkornas omotiverade angrepp den 4 mars 2005 i samband med befriandet av den italienska journalisten Giuliana Sgrena, som kostade Nicola Calipari livet.
Vilka åtgärder avser EU vidta för att få till stånd en fullständigt opartisk utredning i syfte att klarlägga ansvarsfrågan gällande det brott som José Cluso och dennes kollegor fallit offer för i samband med deras yrkesutövande som nyhetsförmedlare.
Som en följd av den amerikanska militärens angrepp den 8 april 2003 miste José Couso (spansk och europeisk medborgare och kameraman för tv-kanalen Tele 5), Taras Protsyuk (Reuters) och Tareq Ayoub (tv-kanalen Al-Jazeera) livet under utövandet av sitt arbete som nyhetsförmedlare.
De amerikanska myndigheterna har fortfarande inte inlett någon form av utredning eller rättslig prövning i denna fråga.
Däremot har Förenta staterna beslutat att tillsammans med italienska myndighetspersoner inleda en utredning av den amerikanska militärens omotiverade angrepp den 4 mars i år i samband med frigivandet av den italienska journalisten Giuliana Sgrena. Detta angrepp slutade med att Nicola Calipari (chefen för Sismi) miste livet.
Vilka åtgärder skall vidtas för att se till att det genomförs en utredning som gör det möjligt att korrekt slå fast vem som bär det straffrättsliga ansvaret och skadeståndsansvaret i samband med mordet på journalisten José Couso och dennes kollegor?
Den 4 mars 2005 i samband med fritagandet av den italienska journalisten Giuliana Sgrena dödade den amerikanska armén den italienska medborgaren Nicola Calipari.
Efter påtryckningar från det italienska befolkningen beslutade den italienska regeringen och Förenta staterna att tillsammans göra en utredning för att klarlägga denna sorgliga händelse. Däremot har inte fallet med den spanska kameramannen José Couso från kanalen Tele 5, den ukrainska kameramannen Taras Prosyuk från nyhetsbyrån Reuters och kameramannen Tarek Ayoub från tevekanalen al-Jazira, vilka omkom till följd av en attack som de amerikanska styrkorna genomförde mot Hotel Palestina i Bagdad, inte blivit föremål för någon utredning eller några rättsliga åtgärder, enligt de uppgifter som framkommit hittills.
Mot bakgrund av att José Couso var EU-medborgare, vilka åtgärder avser kommissionen att vidta i syfte att få till stånd en utredning tillsammans med Förenta staternas myndigheter, så att fakta kan klarläggas och ansvaret fastställas i förekommande fall?
Två kameramän, spanjoren José Couso från televisionskanalen Telecinco och ukrainaren Taras Protsyuk från Reuters, dödades den 8 april 2003 i Bagdad i ett angrepp som den amerikanska armén inledde mot hotell Palestine där ett hundratal fria journalister bodde. Den 8 april 2003 dödades också den jordanska journalisten Tarek Ayoub från televisionskanalen Al-Jazeera vid ett amerikanskt flygangrepp. Enligt Reportrar utan gränser är den redogörelse som de amerikanska myndigheterna lämnat om omständigheterna kring dessa upprörande händelser otillräcklig eftersom den inte fastställer de ansvariga och döljer kommunikationsbristen mellan de militärer som skjutit mot hotell Palestine och deras överordnade när det gäller närvaron av journalister i byggnaden.
Vilka åtgärder kan EU vidta för att en oavhängig undersökning om omständigheterna kring José Cousos död genomförs för att de ansvariga skall kunna identifieras och dömas och offrets familj gottgöras? 
Ferrero-Waldner,
   . – Kommissionen tackar de ärade ledamöterna för deras frågor. Kommissionen vill vid detta tillfälle betona att den fäster största vikt vid denna informationsfrihet och det arbete som utförs, ofta under mycket svåra förhållanden i konfliktsituationer, av journalister. Vi anser att respekt för internationell rätt och principen om ansvarsskyldighet borde tillämpas fullständigt för alla operativa styrkor i alla väpnade konflikter, som den i Irak. När det gäller journalisten Jose Cousos död, liksom den händelse som inträffade mer nyligen med en skadad italiensk journalist och en italiensk säkerhetsagents död, beklagar vi sådana händelser och uttrycker vår solidaritet med de inblandades familjer.
Vi anser naturligtvis att alla dessa fall borde undersökas noggrant av de behöriga myndigheterna. Det är nödvändigt att omständigheterna och ansvaret blir fullständigt klargjort och att alla nödvändiga uppföljningsåtgärder vidtas snabbt och på ett öppet sätt. Det är dock de berörda medlemsstaterna som ansvarar för de åtgärder som krävs för att säkerställa att en ordentlig undersökning genomförs av de behöriga myndigheterna när det gäller en EU-medborgares död i ett tredjeland. 
Barón Crespo (PSE ).
   – Fru kommissionsledamot! Jag anser att det är viktigt att försvara den roll som journalister spelar som en grundläggande del av demokratin. Förutom att beklaga det som har hänt, fru kommissionsledamot, i enlighet med de gällande fördragen – jag avser inte konstitutionen – har kommissionen och rådet, och inte bara medlemsstaterna, åtagit sig att försvara EU-medborgares rättigheter i tredjeländer, däribland dem som befinner sig i konfliktsituationer. Och detta är en del av frågan, eftersom det finns två problem här: ett av dem är skyddet av informationsfriheten, och det andra är skyddet av rättigheter för EU-medborgare och deras familjer i tredjeländer. Hittills har de amerikanska myndigheterna inte genomfört någon undersökning som resulterat i åtal eller ersättning till José Cousos familj eller till familjer till andra personer som har mördats under liknande omständigheter. 
Ferrero-Waldner,
   . – Som jag har nämnt är det medlemsstaternas ansvar. Den tidigare spanska regeringen hade inte tagit några initiativ eller lagt fram några formella protester. Enligt den nuvarande lagstiftningen i Spanien kan allmänheten uppmärksamma undersökningsdomare på ärenden oberoende av brottsbekämpande och andra statliga organ. Mot den bakgrunden har därför domare Guillermo Ruiz Polanco vid inlett förundersökningar. Han accepterade följaktligen den process som öppnades den 27 maj av Cousos mor och syskon mot tre medlemmar av den tredje infanteridivisionen. Jag kan inte säga vad resultatet kommer att bli, men den har öppnats.
När det gäller den italienska regeringen har den framfört sina formella protester till Washington, och bestämt krävt en utredning när det gäller orsakerna till den dödliga olyckan. Det genomförs parallella utredningar av Förenta staternas militär och italienska domare, så jag skulle ännu en gång vilja upprepa att det är medlemsstaternas eget ansvar att sörja för sina egna medborgare. 
Barón Crespo (PSE ).
   – Fru talman, fru kommissionsledamot! Förutom att de är medborgare i sina hemländer är de också, enligt fördraget, EU-medborgare.
Stöder kommissionen de påpekanden som de behöriga domarna gör till de amerikanska myndigheterna? 
Ferrero-Waldner,
   . – Fru talman, herr Barón Crespo! Låt mig först och främst säga att ingen av medlemsstaternas regeringar hittills har uppmanat kommissionen att ingripa, eftersom de själva har vidtagit åtgärder. Men eftersom kommissionen alltid försöker att göra det som är bäst för hela EU, stöder vi naturligtvis det som medlemsstaterna gör för att hjälpa sina medborgare. 
Talmannen.
Känner kommissionen till att många brittiska medborgare, som när de pensionerades valde att flytta till andra medlemsstater i EU, för närvarande inte har möjlighet att rösta i den nationella folkomröstningen om förslaget till EU:s konstitution? Enligt den nu gällande nationella lagstiftningen har de inte rätt att rösta i Förenade kungariket om de lämnade landet för mer än 15 år sedan, trots att de inte heller automatiskt har rätt att rösta i det land de nu är bosatta i. Det är visserligen upp till de enskilda medlemsstaterna att bevilja rösträtt, men borde det inte finnas en viss samordning mellan medlemsstaterna så att dessa personers röster kan bli hörda? Är det inte helt orimligt att europeiska medborgare vägras rätten att rösta i en så viktig fråga? Vet kommissionen hur många europeiska medborgare som befinner sig i denna situation, och kan kommissionen lägga fram förslag om hur medlemsstaterna kan samarbeta för att lösa detta problem? 
Kroes
   , . – I gällande gemenskapsrätt garanteras det att unionsmedborgare som uppehåller sig i en medlemsstat där de inte är medborgare har rätt att rösta och stå som kandidat i val till Europaparlamentet och i kommunalval, på samma villkor som denna stats medborgare.
Att definiera villkoren för rätten att rösta i nationella val och folkomröstningar tillhör i medlemsstaternas behörighet. Det är därför upp till varje medlemsstat att fastställa lämpliga regler om rösträtten.
Kommissionen har mottagit klagomål från unionsmedborgare – inte bara den ärade ledamoten – som, till följd av utövandet av sina rättigheter att fritt vistas i en annan medlemsstat än deras hemmedlemsstat, inte har några rättigheter att delta i nationella eller regionala val eller folkomröstningar, varken i den medlemsstat där man är bosatt eller i sin hemmedlemsstat. Denna fråga har också nämnts i den nyligen antagna fjärde rapporten från kommissionen om unionens medborgarskap.
Kommissionen avvaktar, på grundval av den fjärde rapporten, reaktioner från Europaparlamentet, rådet och medlemsstaterna och kommer att ytterligare överväga denna viktiga och känsliga fråga. Men eftersom deltagande i val och folkomröstningar på nationell nivå helt styrs av nationell lagstiftning, i avsaknad av behörighet för gemenskapen, skulle det krävas förändringar i medlemsstaternas rättsliga eller konstitutionella system för att ta itu med denna fråga.
När det gäller nationella val före den 1 maj 2004 berör denna fråga omkring 5 miljoner unionsmedborgare i rösträttsålder som vistas i en annan medlemsstat. Kommissionen förfogar dock inte över aktuella detaljerade uppgifter om hur många unionsmedborgare som drabbas när det gäller nationella folkomröstningar om Fördraget om upprättande av en konstitution för Europa. 
Bushill-Matthews (PPE-DE ).
   – Fru kommissionsledamot! Jag förstår och respekterar helt och fullt att det är upp till varje medlemsstat, och det skulle aldrig falla mig in att föreslå att det borde ändras. Det skulle emellertid kunna vara så att vissa medlemsstater har funnit bättre svar på detta problem än andra. Jag vet inte. Jag undrar om ni skulle kunna kommentera detta.
Samtidigt som det gläder mig att kommissionen överväger den reaktion som den inväntar för ett gensvar, har ni egentligen beskrivit problemet snarare än att framföra någon lösning. Detta är inte en anmärkning, utan ett konstaterande. Jag godtar att det är en komplicerad fråga, men skulle inte ni i er tur kunna gå med på att det måste vara fel när så många människor berövas sina rättigheter? 
Kroes
   , . – För att fastställa huruvida det finns en lösning är naturligtvis utgångspunkten alltid att försöka förklara situationen. Detta är min första poäng.
Det borde vara upp till medlemsstaterna att säkerställa vederbörlig samordning, antingen genom en uppsättning unilaterala ändringsförslag till nationell lagstiftning som styr folkomröstningar, genom en rad bilaterala avtal eller genom ett multilateralt avtal, vilket delvis besvarar er fråga. Kan något göras? Ja, samordningen borde förstärkas.
I dag finns det inte tillräckligt med tid för att lösa det problem som rör folkomröstningen om konstitutionsfördraget. För tillfället har endast åtta medlemsstater uttalat sig för en folkomröstning om konstitutionsfördraget, som ni känner till, och alla lösningar borde handla om frågan om huruvida rösträtten i en folkomröstning borde begränsas till medborgare från dessa medlemsstater som genomför en folkomröstning. Så denna fråga skulle också behövas besvaras, vilket skulle komplicera hela problemet ytterligare. 
Martin, David (PSE ).
   – Fru kommissionsledamot! Skulle ni kunna instämma i att om medborgarna inte kan utöva sin medborgerliga rättighet att rösta, så utgör detta ett allvarligt hinder för fri rörlighet? Oaktat det faktum att ni väntar på svar på ert samrådsdokument från parlamentet och medlemsstaterna, skulle ni kunna acceptera att målet med varje reform måste vara att se till att alla medborgare, oavsett var inom Europeiska unionen som de är bosatta, har rätt att rösta i de nationella valen i åtminstone en medlemsstat? 
Kroes
   , . – Det stämmer att unionsmedborgare, som har utövat sin grundläggande rättighet till fri rörlighet, kan drabbas, eftersom de kanske har rätt att delta i folkomröstningen antingen i den medlemsstat där de är bosatta eller i sin hemmedlemsstat. Vi skall dock inte tolka gällande gemenskapsrätt så att det leder till slutsatsen att denna fråga kan vara ett hinder för fri rörlighet, eller att den kan få unionsmedborgare att avstå från utöva sin rätt till det. Resultatet skulle bli en kränkning av gemenskapens lagstiftning om fri rörlighet. 
Talmannen.
Anser kommissionen mot bakgrund av de ständigt stigande priserna och, i synnerhet, den pågående reformen av sockerbranschen att tiden är mogen för att alla berörda parter – inbegripet regeringarna, alla relevanta direktorat inom kommissionen, lämpliga experter och handelssektorn – allvarligt undersöker möjligheten att utveckla en industri för sockerbaserad bioetanol i EU? 
Kroes
   , . – I julimeddelandet om sockerreformen erkänns betydelsen av olika industrier, och särskilt bioetanolindustrin, som sockeranvändare. Därför föreslår kommissionen att sockerframställningen utöver kvoten skall ske till ett pris som ligger närmare världsmarknadens, när det gäller förädling av särskilda produkter som bioetanol.
Som ni känner till kan sockerbetor för framställning av biobränsle redan odlas utöver kvoten. I det kommande lagstiftningsförslaget kommer man att säkerställa att det finns tillräckligt med socker tillgängligt till konkurrenskraftiga priser för dessa industrier, inbegripet för deras ökade användning av biobränsle.
Enligt direktivet om biobränslen åligger det medlemsstaterna att främja och fastställa mål för användande av biobränslen. Bioetanol från socker och säd är en bra metod för att uppfylla detta mål. Kommissionen vidtar åtgärder för att se till att alla medlemsstater uppfyller sina förpliktelser enligt direktivet. Kommissionen kommer att granska genomförandet av direktivet 2006 och kommer, om så krävs, att föreslå åtgärder för att förstärka det.
Kommissionen är medveten om att vissa företag inom bioetanolindustrin har uttryckt motvilja för att investera i förädlingsanläggningar inom EU, eftersom de är oroade över möjligheten till tullreduceringar, som kommer att leda till storskalig import av sockerrörsetanol från lågkostnadsproducenter utanför EU. Kommissionen anser att en lösning som alla vinner på borde finnas, som leder till en snabb ökning inom EU vad gäller framställning och konsumtion av bioetanol, förenat med en proportionerlig metod med ökad import.
I direktivet om bränslekvalitet fastställs en gräns för etanolinnehållet i bensin. Kommissionen ser över vissa delar av direktivet och kommer att beakta behovet av att främja användandet av alternativa bränslen, däribland biobränslen, liksom behovet av att införa ändringar för övriga parametrar när det gäller bränslespecifikationer.
Kommissionen fortsätter att stödja målinriktade forskningsåtgärder som syftar till att utveckla kostnadseffektiv alternativ bränsleteknik, däribland etanolframställning från sockerdurra, spannmål, jordbruksavfall och andra råmaterial av lignocellulosa.
Kommissionen bidrar för närvarande till skapandet av en europeisk industri för biobränslen genom att stödja och underlätta initiativ för att skapa en teknologisk plattform för biobränslen. De aktörer som kommer att ingå i denna plattform kommer att omfatta bland andra jordbruks- och skogssektorerna, producenter av bioetanol samt sockerindustrin. 
Aylward (UEN ).
   – Fru kommissionsledamot! Jag tackar er för ert mycket detaljerade svar. Trots att jag vid upprepade tillfällen har tillkännagivit att jag är motståndare till kommissionens förslag, välkomnar jag ert heltäckande svar.
Fru kommissionsledamot! Jag behöver inte tala om för er att alltmer jord kommer att göras tillgänglig för alternativt bruk till följd av halvtidsöversynen av den gemensamma jordbrukspolitiken. Skulle ni, med detta i åtanke, kunna ge mig en försäkran om att ert generaldirektorat och övriga berörda generaldirektorat, däribland forskning, energi, transport osv., kommer att pröva alla medel för att säkerställa att nödvändig forskning och utvärdering genomförs för att fastställa vilken funktionsduglighet bioetanol som framställts från sockerbetor har? Med tanke på den skrämmande utvecklingen när det gäller världsklimatets förändringar och den konstanta ökningen av bränslepriser, kan ni också hålla med mig om att denna forskning måste utföras så fort det bara går?
Avslutningsvis, fru kommissionsledamot, skulle det inte vara en belöning för er och för oss alla om vi tänker oss att våra jordbrukare skulle kunna och vilja bidra på ett seriöst sätt till att kontrollera klimatförändringar genom alternativt bruk av jordbruksmark och användning av alternativa och förnybara energikällor? 
Kroes
   , . – Det kan uttryckas tydligt: det kommer att genomföras ekonomiska analyser för att finna den mest effektiva källan för biobränslen, med tanke på att kommissionen verkligen är medveten om hur viktigt detta är. Åtskilliga alternativ för socker utanför kvoter håller redan på att analyseras. Denna fråga kommer dock att besvaras först då kommissionen lägger fram lagstiftningsförslaget om reformering av den gemensamma organisationen av sockermarknaden. I reformförslaget måste resultatet av Världshandelsorganisationens sockerpanel, vilket väntas bli känt i slutet av april, beaktas.
Kommissionen kan därför inte lägga fram lagstiftningsförslaget före juni eller juli 2005. Kommissionen kommer att fastställa en handlingsplan för biomassa för andra halvåret 2005. Denna plan kommer att omfatta en tabell och helt tydligt klargöra hur EU:s mål för förnybar energi skall uppnås. Detta är mitt svar på den sist ställda frågan. 

Talmannen.
Den 22 september 2004 tillkännagav kommissionen att den godkänt att Förenade kungarikets regering ingripit i omstruktureringen av energiföretaget British Energy genom att bidra med 6 miljarder euro. Den 1 december 2004 tillkännagav kommissionen att den inlett en undersökning för att klarlägga om inrättandet av Nuclear Decommissioning Authority inte strider mot fördraget. Nuclear Decommissioning Authority kommer att överta ansvaret för Mox-bränsleanläggningen i Sellafield samt Magnox-kärnkraftverken, så att inte längre British Nuclear Fuels (BNFL) har några skyldigheter enligt principen om att ”förorenaren betalar”, något som kan betraktas som beviljande av statligt stöd.
Kan kommissionen ge mig besked om hur stora penningsummor det handlar om i det sistnämnda fallet och om huruvida kommissionen anser att statligt stöd egentligen borde bakas in i priset på kärnkraft, snarare än övervältras på skattebetalarna? 
Kroes
   , . – Det brev där kommissionen upplyste Förenade kungariket om skälen till varför man inledde förfarandet enligt artikel 88.2 i EG-fördraget när det gäller inrättandet av Nuclear Decommissioning Agency offentliggjordes i Europeiska unionens officiella tidning av den 21 december 2004. Detta dokument omfattar en noggrann uppskattning av storleken på det statliga stöd som eventuellt skall ges till var och en av de verksamheter som byrån kommer att inleda.
Beroende på beräkningsmetod och marknadshypotes kan den totala summan från berörda offentliga medel variera från 0 till 8 miljarder pund sterling. Kommissionen delar den ärade ledamotens åsikt att alla kostnader för elproduktion i princip borde internaliseras. Undantag från denna princip kan dock försvaras i de fall där de kan påvisas bidra till allmänhetens bästa på andra sätt i betydande omfattning. Detta är till exempel fallet med förnybara energikällor.
Kommissionens granskning när det gäller Nuclear Decommissioning Agency syftar just till att fastställa huruvida fallets specifika egenskaper kan försvara ett partiellt undantag från principen om internalisering av kostnader eller inte. 
Staes (Verts/ALE ).
   – Fru Kroes! Jag har noterat ert svar. Om jag inte missförstår er delar ni utan tvekan synsättet att statligt stöd till kärnkraftsanläggningar bör internaliseras i det totala energipriset, i elpriset – något som inte sker, såvitt jag har förstått. Jag vill fråga er vilka åtgärder ni kommer att vidta under de kommande åren, under er mandatperiod, för att se till att vi får veta hur stort statligt stöd som ges till kärnkraftsanläggningar och i vilken grad detta statliga stöd internaliseras i kostnadspriset, och därmed ge konsumenterna en tydlig bild av hur mycket kärnenergin faktiskt kostar. 
Kroes
   , . – Jag kan försäkra er om att kommissionen har för avsikt att tillämpa principen om att ”förorenaren betalar” även i kärnkraftsektorn. Både i kommissionens slutliga beslut om omstruktureringen av British Energy och i dess beslut att inleda förfaranden när det gäller Nuclear Decommissioning Authority klargörs det att operatörer för kärnkraftverk, enligt principen om att förorenaren betalar, bär det yttersta ansvaret för betalningen av hanteringen av sitt avfall och andra skadeståndsansvar på kärnenergins område, inbegripet planerad avveckling.
Man måste dock komma ihåg att principen om att förorenaren betalar, som med alla principer i gemenskapsrätten, måste förenas med övriga principer och mål inom gemenskapen, mot vilka den under vissa omständigheter kan strida. I fallet med British Energy till exempel var man tvungen att förena principen om att förorenaren betalar med behovet att bevara kärnsäkerheten, som också är ett viktigt gemenskapsmål och ingår i Euratomfördraget, som ni känner till. I sådana fall försöker kommissionen att skapa bästa möjliga balans mellan avvikande principer till nytta för gemenskapen. 
Talmannen.
Förutom de grundläggande artiklarna i fördraget om reglering av fusioner finns även förordning (EG) 139/2004(1), enligt vilken granskningen av fusioner i stort sett helt lyder under kommissionens behörighet. Medlemsstaterna kan således inte tillämpa sin nationella konkurrenslagstiftning (exklusivitetsprincipen), utom i särskilda fall där kommissionen själv anser att ett nationellt ingripande är påkallat. Med tanke på detta undrar jag följande:
Hur tänker kommissionen förhålla sig till frågorna om företagsgrupper och fusioner inom media och definitionen av dominerande ställning på mediemarknaden, i syfte att stärka mångfalden och den objektiva informationen? 
Kroes
   , . – I enlighet med koncentrationsförordningen kan inte kommissionen ta hänsyn till mediernas mångfald såsom ett rättsligt kriterium när den beslutar om huruvida en koncentration med en gemenskapsdimension är förenlig med den inre marknaden. När kommissionen genomför sin bedömning har den endast rätt att ta med konkurrensrelaterade eller ekonomiska kriterier i beräkningen för att bestämma om koncentrationen i fråga hämmar konkurrensen på den inre marknaden i betydande omfattning.
Oaktat att det uteslutande är kommissionen som har behörighet att granska koncentrationer med en gemenskapsdimension, föreskriver dock artikel 21.4 i förordningen att medlemsstater får vidta nödvändiga åtgärder för att skydda andra legitima intressen än dem som omfattas av denna förordning, förutsatt att de är förenliga med gemenskapsrättens allmänna principer och övriga bestämmelser.
De legitima intressen som särskilt erkänns i koncentrationsförordningen inbegriper mediernas mångfald. I förordningen anges att medlemsstatens rätt att tala för mediernas mångfald innebär ett erkännande av det berättigade intresset av att upprätthålla mångskiftande informationskällor för att säkerställa opinionens mångfald och mångfald i bruk. Detta verkar inbegripa den objektiva information som det hänvisas till i den ärade ledamotens fråga.
Av det nämnda framgår det tydligt att medlemsstaterna bör prioritera att vidta nödvändiga åtgärder i enlighet med sin nationella lagstiftning för att skydda mediernas mångfald, om en koncentration med en gemenskapsdimension skulle hota detta legitima intresse.
Slutligen påpekar kommissionen att målet med koncentrationsförordningen, nämligen att bevara och utveckla konkurrenskraftiga marknadsstrukturer, i praktiken kan gå hand i hand med skyddet av mediernas mångfald, åtminstone till en viss grad. När kommissionen skall överväga om en koncentration med en gemenskapsdimension hämmar konkurrensen på en mediemarknad, måste den ovillkorligen undersöka koncentrationsgraden och följaktligen indirekt graden av mångfald på den marknaden. 
Talmannen.
Den irländska regeringen drog nyligen tillbaka ett försök att erhålla statsstöd för 170 miljoner euro för en ny mikrochipsanläggning i Irland. Kommissionen meddelade att projektet inte omfattade tillräckligt med innovationer eller arbetstillfällen för att det skulle vara motiverat att bevilja stöd. Det påstås att kommissionens tolkning av riktlinjerna för statsstöd är snäv och att detta beslut kan skada alla medlemsstaternas försök att konkurrera på den globala marknaden för högteknologiska industriella investeringar. Vilket är kommissionens svar på dessa anklagelser? 
Kroes
   , . – Kommissionen tvivlade på investeringsprojektets överensstämmelse med EG:s regler för kontroll av statligt stöd av framför allt två orsaker.
För det första fanns det en faktisk risk för snedvridning av konkurrensvillkoren eftersom Intel har en mycket stark ställning på marknaden inom mikrochipstillverkning, och stödet skulle göra det möjligt för företaget att förstärka denna dominans.
För det andra verkade investeringsprojektet vara lämpat för storskalig tillverkning av mikrochips, på grundval av de uppgifter som lades fram. Det fanns inga tecken på att forskning och utvecklingsverksamhet skulle förflyttas till Europa, eller på att nya arbetstillfällen skulle skapas i Leixlip-anläggningen.
Som ni känner till ligger Leixlip i en blomstrande region, vilken kanske inte kommer att beviljas regionalt stöd efter 2006. Alla regionala investeringsstöd måste därför hänvisa till ett projekt som enligt planerna skall inledas före slutet av 2006, och så var inte fallet med investeringsprojektets moduler II och III.
Av dessa skäl räknade kommissionen med att inleda en djupgående granskning, i enlighet med reglerna om statligt stöd, för att analysera balansen mellan stödets positiva och negativa sidor. De irländska myndigheterna beslutade dock att dra tillbaka anmälan innan något kommissionsbeslut hade fattats. 
Mitchell (PPE-DE ).
   – Fru kommissionsledamot! Tack för ert detaljerade svar, som jag noggrant kommer att granska.
Kanske hade det att göra med på vilket sätt ansökningen ingavs, men skulle kommissionsledamoten kunna instämma i att kommissionen befinner sig i fara genom att sända ut motstridiga signaler? Å ena sidan säger kommissionen att den vill att Europeiska unionen skall bli en av de mest, eller den mest, konkurrenskraftiga IT-baserade ekonomin, och å andra sidan avslår den en ansökan om stöd för något som nu inte kommer att tilldelas någon annanstans inom Europeiska unionen.
Skulle kommissionsledamoten kunna hålla med om att detta är en rättvis kommentar? 
Kroes
   , . – Jag förstår varför ni ställer denna fråga. Den är värd att ställa, och det gläder mig därför att ärendet kommit upp till diskussion, eftersom det ger mig en möjlighet att förklara.
Vi bör inte underskatta den betydelse som anläggningen i Leixlip har för den lokala ekonomin. Detta är ett stöd för ett rörligt tillverkningsprojekt, som kommer att bevara ett stort antal arbetstillfällen i regionen under minst sju år, men som inte kommer att skapa några nya arbeten. För att vara helt ärlig är Irland ett exempel som visar hur viktig Europeiska unionen och vår politik är för att stimulera ekonomin.
I detta fall kommer dock inga nya arbetstillfällen att skapas. Det finns inga tecken på att projektet skulle leda till en förflyttning av någon betydande del av företagets forsknings- och utvecklingsbas till Europa från exempelvis Förenta staterna, eller utveckla andra samverkans- eller överskottseffekter, vilka i sin tur skulle kunna bidra till nyskapande inom EU genom att gå utöver de särskilda tillverkningsverksamheter som berörs. Detta är ett rent produktionsprojekt för storskalig tillverkning av mikrochips, som kommer att hjälpa Intel att behålla sin ledande ställning på den berörda marknaden. Det var just kombinationen av dessa punkter och argument som ledde oss fram till den uppfattning vi hade tills den irländska regeringen drog tillbaka anmälan. 
Doyle (PPE-DE ).
   – Jag lyssnade med intresse på kommissionsledamotens svar till min kollega Gay Mitchell på denna fråga, i synnerhet när man betraktar den tillsammans med fråga 45, som behandlar det statliga stödet på 6 miljarder euro från den brittiska regeringen för omstruktureringen av British Energy. Kommer det att skapas några nya arbetstillfällen där?
Jag skulle vilja upprepa den punkt som Gay Mitchell just framförde. Förlusten av dessa pengar till Intel, eller den irländska regeringens tillbakadragande av statligt stöd, kommer inte att gagna någon medlemsstat inom EU över huvud taget. Det handlar inte om att investeringen går till någon annan del inom EU, så logiken i de olika förklaringar ni har framfört framgår inte för oss. Jag ser framemot att höra ert svar. 
Kroes
   , . – Vi talar om olika typer av stöd, som inte är jämförbara. Jag ser ingen logik i att säga att om vi inte skulle kunna förflytta verksamhet till en annan del av Europeiska unionen så borde stödet beviljas. Vi måste vara konsekventa i enlighet med våra regler. Vi kan enbart bemöta, inte bara er som parlamentsledamot, men också världen utanför och människor som berörs av fallet med en konsekvent politik för statligt stöd, där människor kan förvänta sig pålitlighet och kan försäkra sig om att det inte finns några avvikande åtgärder. 
Talmannen.
En av mina väljare har kontaktat mig till följd av det löjliga systemet för att köpa biljetter till finalerna i världsmästerskapet 2006 i Tyskland.
Det verkar som om man endast kan köpa biljetter med ett MasterCard-kreditkort, genom att direkt betala in summan på ett tyskt bankkonto eller genom en internationell banköverföring då man betalar en enorm tilläggsavgift på 25 pund eller mer för en euroöverföring på 35 euro för en biljett, vilket gör att priset mer än fördubblas. Kan kommissionen tänka sig att vidta åtgärder mot de företag som inte lämnar klar information om hur man gör en överföring för samma pris som överföringar inom medlemsstater i enlighet med förordning (EG) 2560/2001(2)? Håller kommissionen med om att det är ett flagrant brott mot EU:s konkurrensbestämmelser att endast tillåta ett kreditkortsföretag? Överväger kommissionen att vidta åtgärder mot dem som är ansvariga för denna katastrof? 
Kroes
   , . – Kommissionen granskar upplägget av biljettförsäljning för världsmästerskapet 2006 enligt EU:s konkurrensregler i enlighet med ett nyligen ingivet klagomål mot FIFA, det tyska fotbollsförbundet och MasterCard som ingivits av konsumentorganisationen ”Which?” i Förenade kungariket, men jag är säker på att dessa uppgifter också har nått den ärade ledamotens skrivbord.
Under de första fyra försäljningsperioderna kan konsumenter som inte har ett tyskt bankkonto betala för biljetterna med MasterCards produkter eller genom att göra en internationell banköverföring. Frågan om MasterCards exklusivitet och överföringsavgifter för att göra internationella banköverföringar av det slag som den ärade ledamoten har tagit upp utgör också en del av det klagomål som kommissionen för närvarande granskar med den brådska som ärendet kräver.
Först måste alla relevanta uppgifter fastställas och granskas i enlighet med EU:s tillämpliga konkurrensbestämmelser, innan kommissionen kan ta ställning. Om kommissionen, när granskningen är avslutad, skulle komma fram till att det skett en överträdelse kan kommissionen vidta nödvändiga åtgärder, som till exempel att ge order om att arrangemangen stoppas, och bötfälla det eller de företag som har brutit mot EU:s konkurrensrätt.
När det gäller förordning (EG) nr 2560/2001 om gränsöverskridande betalningar i euro, fastställs det där att gränsöverskridande överföringar i euro upp till ett belopp av 12 500 euro fram till den 31 december 2005 skall ske till samma pris som nationella överföringar i euro. För länder utanför eurozonen kan detta pris bli mycket högt: en överföring i euro i Förenade kungariket kostar för nuvarande mer än 20 euro. Kommissionen beklagar att FIFA utfärdade ett pressmeddelande den 14 mars 2005 som gav en felaktig tolkning av denna förordning. 
Ford (PSE ).
   – Tack så mycket för ert svar, fru kommissionsledamot. Jag skulle vara tacksam om jag fick veta exakt vilken åtgärd ni planerar att vidta och hur snabbt, eftersom tiden uppenbarligen inte är på vår sida.
Ni kanske minns att vi hade liknade problem i samband med de franska fotbollsmyndigheternas biljettförsäljning, då världsmästerskapet hölls i Frankrike. Ett antal ledamöter av Europaparlamentet, däribland jag, drog dem inför EG-domstolen. Det slutliga resultatet blev att kommissionen ingrep, och de dömdes att böta 500 euro på grundval av att de hade brutit mot Europeiska unionens bestämmelser.
Under förutsättning att de tyska fotbollsmyndigheterna var medvetna om det som hänt deras franska motsvarighet, undrar jag om ni kan försäkra oss om att eventuella böter i det här fallet kommer att bli bra mycket högre? Ni kanske till och med kan nå så långt som att uppmana dem att göra om allting.
Det är bara löjligt att en organisation i förväg skall kunna besluta vem som kan köpa biljetter och till vilket pris. 
Kroes
   , . – För det första måste vi granska alla relevanta fakta. Dessa måste fastställas för att vi skall kunna avgöra om arrangemanget i fråga innebär en överträdelse av EU:s konkurrensrätt. Alla arrangemang måste granskas mot sin ekonomiska och faktiska bakgrund. Enligt min åsikt borde böter för övrigt inte vara småpengar. 
Talmannen.
I Grekland är informationen mycket knapphändig när det gäller deponering av giftigt och farligt avfall, sjukhusavfall inbegripet, trots de faror för folkhälsan och miljön som föreligger.
Direktiv 91/689/EEG(3) (artikel 8.3) efterlevs inte. EG-domstolens beslut i anslutning till detta fattades den 13 juni 2002 (mål C-33/01). Kan kommissionen mot denna bakgrund upplysa mig om huruvida Grekland har infört tabeller eller kriterier på basis av vilka avfall godkänns för deponering (bortskaffning) eller inte, och om så är fallet, huruvida de grekiska myndigheterna översänt dessa uppgifter till kommissionen – och i så fall när? Känner kommissionen till hur stora mängder giftigt och farligt avfall som årligen produceras i Grekland, vad som händer med detta avfall, huruvida de deponeras tillfälligt, om det förbränns, deponeras på soptippar, exporteras för slutgiltig deponi i andra länder och – om så är fallet – vilka dessa länder är? Har Grekland efterlevt ovannämnda beslut från EG-domstolen? Har kommissionen, om det här inte är fallet, för avsikt att på nytt dra Grekland inför EG-domstolen, med hänvisning till artikel 228.2 i EG-fördraget, och samtidigt med detta fastställa penningböter? 
Dimas,
   . – Ledamoten tar upp olika frågor som har att göra med tillämpningen av gemenskapsrätten om farligt avfall i Grekland. Jag skall ge ett enskilt svar för var och en av dessa frågor.
När det gäller kriterierna på grundval av vilka avfall mottas på respektive typ av deponeringsplats anges de förfaranden och åtgärder för mottagande av avfall på sanitära deponeringsplatser, som de på ett förskönande sätt kallas i Grekland, i princip i det gemensamma ministerdekretet 29407/3508 från 2002, genom vilket man införlivar direktivet om deponering av avfall i den grekiska lagstiftningen. Alla grekiska dekret om hantering av farligt avfall meddelas kommissionen direkt efter utfärdandet. Rådets beslut 2003/33/EG om kriterier och förfaranden för mottagning av avfall vid anläggningar för deponering av avfall trädde i kraft i juni 2004. Medlemsstaterna skall tillämpa de kriterier som anges i andra delen i bilagan till beslutet senast den 16 juli 2005. Grekland har ännu inte meddelat några kompletterande åtgärder avseende uppfyllande när det gäller detta beslut.
Den andra frågan handlar om information om det farliga avfall som produceras varje år i Grekland. Inom ramen för framläggandet av rapporter om tillämpningen av direktivet om farligt avfall vidarebefordrar de grekiska myndigheterna information om de avfallskvantiteter som produceras årligen och om de metoder som används för att skaffa undan det eller återvinna det. Enligt den information som finns tillgänglig för perioden mellan 1998 och 2003 producerades i genomsnitt 363 400 ton farligt avfall årligen. Det mesta av detta, ungefär två tredjedelar av det farliga avfall som produceras, lagras tillfälligt innan det skaffas undan slutgiltigt eller återvinns. Ledamoten kan få tillgång till mer ingående information om han önskar.
Slutligen, när det gäller åsidosättande av domslutet av den 13 juni 2002 anges i artikel 8.3 i direktiv 91/689 en särskild skyldighet att lägga fram rapporter. För att vara exakt så är medlemsstaterna skyldiga att ge kommissionen information om alla enheter, företag eller inrättningar som sysslar med bortskaffande och återvinning av farligt avfall. I sitt domslut av den 13 juni 2002 fastslog EG-domstolen att Grekland hade misslyckats med att uppfylla sina åtaganden enligt de ovan nämnda bestämmelserna. Eftersom kommissionen erhöll otillfredsställande information om de åtgärder som Grekland hade vidtagit i syfte att följa domstolens domslut inledde kommissionen förfarandet i enlighet med artikel 228 i EG-fördraget. Som svar på den officiella anmälan från kommissionen skickade de grekiska myndigheterna den information som fanns tillgänglig, i enlighet med artikel 8. Denna information håller på att granskas för att man skall kunna fastställa i vilken utsträckning Grekland har följt det tidigare nämnda domslutet. Om den nya informationen bedöms vara otillfredsställande måste kommissionen avge ett motiverat yttrande enligt artikel 228.2 i EG-fördraget. 
Papadimoulis (GUE/NGL ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot! Tack för ert svar, men jag måste reda ut ett par saker. För exakt ett år sedan nämnde kommissionen i sitt svar till Europaparlamentet 230 000 ton farligt och okontrollerat avfall i Grekland. Med hänsyn till att de behöriga miljöinspektörerna i sin rapport talar om en fullständig frånvaro av relevanta kontroller, vill jag ställa följande frågor till er:
För det första: har kommissionen uppmärksammat om de grekiska myndigheterna har vidtagit några särskilda åtgärder under det gångna året?
För det andra: vilka åtgärder har ni för avsikt att vidta för att till sist få myndigheterna i vårt gemensamma hemland att följa gemenskapsrätten? 
Dimas,
   . – Jag tror att jag sade att vi har inlett ett förfarande i enlighet med artikel 228 och att vi har fått ett svar från den grekiska regeringen som vi håller på att granska.
När det gäller kvantiteten nämnde jag en ännu större volym. År 1998 var kvantiteten 379 000 ton avfall, 1999 var den 376 000 ton, 2000 var den 391 000 ton, och den höll sig på ungefär dessa nivåer fram till 2003. Vi har information fram till dess. Vi har ingen om tidsperioden efter 2003. Av denna kvantitet lagras fortfarande ungefär 60 procent, även om denna siffra har stigit till ungefär 80 procent 2003, på tillfälliga platser. Enligt EU-direktivet måste emellertid platsen klassificeras som en deponeringsplats och följa de aktuella villkoren om avfallet lagras tillfälligt under längre tid än ett år. Detta har inte gjorts av de grekiska myndigheterna, och därför har vi, som jag har nämnt, inlett de relevanta förfarandena.
Talmannen.
Nitratdirektivet 91/676/EEG(4) har funnits i över tio år, men har varit ett svårt direktiv för medlemsstaterna att genomföra.
Kan kommissionen redogöra för hur nitratdirektivet tillämpas i medlemsstaterna, i vilken grad det har uppfyllts samt vilka svårigheter som har funnits med att tillämpa det? Mer specifikt, kan kommissionen ge sin syn på Irlands senaste åtgärdsplan som innebär att landet strävar efter att uppfylla sina åtaganden när det gäller detta direktiv? 
Dimas,
   . – Kommission antog det andra betänkandet om genomförandet av nitratdirektivet 2002. I detta antyddes det att medlemsstaterna hade gjort betydande framsteg på detta område i det skedet. Under senare år har denna utveckling bibehållits. Alla medlemsstater har vid det här laget inrättat nät för vattenövervakning. Alla har antingen angett nitratkänsliga områden och inrättat åtgärdsprogram för dessa, eller utnyttjat den möjlighet som ges i direktivet att inrätta ett åtgärdsprogram för hela territoriet.
Irland tillhör den grupp av medlemsstater som valde detta. Nitratkänsliga områden, inbegripet hela territorier, svarade för omkring 38 procent av den totala europeiska unionen bestående av 15 medlemsstater under 2000. Sedan dess har procentandelen ökat på grund av att nya känsliga områden i Sverige, Förenade kungariket, Belgien, Grekland, Spanien och Italien har utsetts samt på grund av den territoriella infallsvinkel som Irland valt.
Medlemsstater håller också på att uppgradera och ytterligare utveckla sina åtgärdsprogram allteftersom de inser att det krävs starka och fullt tillämpliga åtgärdsprogram för att förbättra vattenkvaliteten. En liknade utveckling äger rum i de nya medlemsstaterna. De har uppfyllt det åtagande som fastställdes i anslutningsfördraget och hade vid anslutningstidpunkten utsett nitratkänsliga områden, inrättat åtgärdsprogram och antagit reglerna för god jordbrukssed. Kommissionen granskar för närvarande kvaliteten på dessa områden som utsetts och åtgärdsprogrammen.
Trots dessa framsteg kan det dröja åratal innan vi ser en betydande förbättring av vattenkvaliteten. Det finns en tidsförskjutning mellan åtgärder och resultat. Trenden verkar emellertid vara positiv, eftersom uppmuntrande tecken redan setts i vissa länder.
Kommissionen har fullständigt åtagit sig att se till att nitratdirektivet genomförs korrekt i medlemsstaterna genom att använda alla de verktyg som står till dess förfogande. Detta innebär naturligtvis att överträdelseförfaranden inleds mot medlemsstater som inte genomför de olika steg som krävs i direktivet på ett korrekt sätt.
Ett överträdelseförfarande inleds just nu mot Irland. Efter EG-domstolens avgörande av den 11 mars 2003 lade de irländska myndigheterna officiellt fram det åtgärdsprogram som upprättats i enlighet med artikel 5 i direktivet för kommissionen. Kommissionen anser att det irländska åtgärdsprogrammet inte är helt anpassat till direktivet på flera punkter, som angavs i detalj i den formella skrivelse som sändes till Irland i slutet av 2004. Man väntar fortfarande på ett svar. 
McGuinness (PPE-DE ).
   – Herr kommissionsledamot! Jag skulle vilja be er att klargöra en sak för mig. I samband med frågan om positiva trender i vattenkvalitet sade ni att det skulle dröja några år innan vi ser betydande förbättringar. Det har utryckts oro när det gäller att striktare jordbruksregler kommer att träda i kraft, om ni inte, som ni påstår, ser betydande förbättringar. Skulle ni kunna vara så vänlig och kommentera detta?
Skulle ni också kunna ange huvuddragen för vad överträdelseförfarandet innebär när det gäller faktiska böter eller vilka straff som jordbrukare kan drabbas av till följd av att Irland inte har en ordentlig handlingsplan? Kan ni dessutom kortfattat beskriva vilka särskilda frågor som oroar kommissionen när det gäller Irland? 
Dimas,
   . – Ni borde känna till att kommissionen anser att frågan om nitrat är mycket viktig när det gäller vissa länder. Omkring 20 procent av EU:s grundvatten har en för hög nitratkoncentration, och samma problem drabbar åtminstone 30-40 procent av våra floder och sjöar. I många länder har vi ett inflöde av kväve till kustnära vatten som, i vissa områden, skulle kunna bli mycket betydande för de kustnära vattnen och haven. Jordbruket står för omkring 50-80 procent av kvävetillförseln till vatten inom Europeiska unionen.
Irland uppfyllde inte kraven, varken när det gällde att lägga fram en handlingsplan eller att utse känsliga områden, och landet specificerade inte vilka vatten som var förorenade. Irland uppfyllde kraven genom att utse hela territoriet som ett känsligt område, men den handlingsplan som landet översände var inte tillfredsställande, och till följd av detta har vi inlett ett domstolsförfarande mot Irland. Irland översände ett svar den 22 december, och vi svarade också den 22 december, vilket ger de irländska myndigheterna tre månader för att svara. Irland bad om en frist på en månad, och tidsfristen går ut den 22 april. Vi avvaktar därför deras svar på särskilda frågor som vi tagit upp.
När det gäller jordbrukare finns det ett stort problem, och det finns oklarheter om huruvida ett undantag skulle kunna begäras för vissa områden. För att få till stånd ett undantag måste det finnas en handlingsplan som kommissionen accepterar. 
Allister (NI ).
   – Nordirlands jordbrukare har också stora svårigheter när det gäller att uppfylla kraven i detta direktiv. Jag har två frågor. Även om det är en liten region, finns det någon anledning till varför den inte borde få ha olika stängda perioder i enlighet med mark- och klimatförhållanden i olika områden? I Republiken Irlands förslag föreslås tre olika stängda perioder för tre olika områden.
För det andra säger Northern Ireland Office att man har sökt kommissionens godkännande för bidrag på 60 procent för nödvändiga anläggningsarbeten i jordbruksföretag. Kan ni ange om och när vi kan förvänta oss ett godkännande av denna ansökan? 
Dimas,
   . – Stängda perioder bör vara desamma i områden med samma klimatförhållanden. Jag vet att det finns problem i vissa områden. Det diskuteras huruvida gödselspridning bör ske under januari eller till och med februari. Irish Farmers Association har begärt att det bör ske från mars och framåt. Det beror emellertid på det irländska området och på klimatförhållandena i vart och ett av dessa områden. 
De Rossa (PSE ).
   – Skulle jag kunna få fråga kommissionsledamoten, med tanke på att detta direktiv nu är 14 år gammalt, om de nitratnivåer som påträffats i irländskt dricksvatten har ökat eller minskat under denna period? Hur länge till tänker kommissionen sitta med armarna i kors och tillåta uppenbara brott mot detta direktiv, inte bara i Irland utan även i andra länder? 
Dimas,
   . – Kommissionen planerar inte att föreslå några ändringar till nitratdirektivet, eftersom vi är övertygade om att dess fullständiga genomförande är avgörande för att minska effekterna från näringsämnen från jordbrukskällor i EU:s vatten.
Vi är fullständigt engagerade i att säkerställa att nitratdirektivet kommer att genomföras korrekt i medlemsstaterna genom en rad åtgärder som inbegriper, vilket jag nämnde tidigare, rättsliga påtryckningar genom överträdelseförfaranden för medlemsstater som inte genomför de olika stegen i direktivet.
Kommissionen har vidtagit betydande åtgärder för att stödja en bättre kunskap om de påfrestningar som EU-vattnens miljöstatus är utsatta för genom regelbunden övervakning, rapportprojekt, utbyte av teknisk information och bästa metoder när det gäller jordbruk och dess effekter på näringsförluster samt verktyg för att mäta, utforma och göra prognoser för dess effekter på vattenkvaliteten.
Ett viktigt bidrag till genomförandet av nitratdirektivet har också gjorts genom att inbegripa detta direktiv i den tillämpningspraxis som ligger till grund för landsbygdsutveckling sedan 2000 och, från 2005 och framåt, enligt tvärvillkor med direktbetalning till producenter i enlighet med den nya jordbrukspolitiken. 
Talmannen.
   – Frågorna nr 51–58 kommer att besvaras skriftligt. 
Talmannen.
Vilka förberedelser har kommissionen vidtagit för att medverka till att nå en lösning på frågan om Kosovos status? Anser kommissionen att en europeisk civilförvaltning EUMIK i Kosovo skulle vara möjlig och önskvärd? 
Rehn
   , . – Fram till dess lösningen på dess slutliga status har nåtts, gör kommissionen allt som står i dess makt för att stadigt förankra Kosovo i stabilitets- och associeringsprocessen inom ramen för FN:s säkerhetsråds resolution 1244. Kommissionen anser att det är viktigt att Kosovo deltar fullt ut i denna process på grundval av sina egna meriter. Det skulle verkligen skada EU:s säkerhet om Kosovo blev ett svart hål i en region som i övrigt utvecklas mot föranslutning och senare anslutning till Europeiska unionen.
Kommissionen stöder de provisoriska självstyrande institutionerna när det gäller att göra framsteg i genomförandet av de prioriterade standarder som sammanhänger med rättsstatsprincipen och mångetnicitet före granskningstidpunkten i mitten av 2005. Kommissionen har innefattat standarderna som de viktigaste prioriteringarna i det europeiska partnerskapet för Kosovo. Vi anslår över 125 miljoner euro inom ramen för Cards-biståndsprogrammen. Vi fortsätter att stödja Kosovo via stabiliserings- och associeringsprocessens vägledningssystem genom att ge dem politiska råd och bistånd för att bilda en motvikt till uppfattningen att då man väl inlett statusdiskussioner kommer det inte längre att behövas några standarder. De kommer att vara ännu viktigare när statusdiskussionerna väl har inletts.
Kommissionen har åtagit sig att främja EU:s syn på Kosovo, eftersom Kosovo, oavsett dess framtida status, är och förblir i Europa. Mot denna bakgrund måste vi inrätta ett sambandskontor i Pristina, som samarbetar med företrädaren för den höge representanten, liksom Europeiska byrån för återuppbyggnad och EU:s medlemsstater.
Dessutom förbereder kommissionen ett meddelande till rådet om att förbättra EU:s syn på Kosovo. Detta meddelande kommer att bli ett bidrag till det gemensamma arbete som utförts av kommissionen, den höge representanten och ordförandeskapet, som bjöds in av rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser) i februari för att inrikta sig på det framtida bidraget till världssamfundets ansträngningar i Kosovo.
Kommissionen kommer att föra ett nära samarbete med Javier Solana och det luxemburgska EU-ordförandeskapet om räckvidden för EU:s framtida roll i Kosovo efter UNMIK. Personligen väntar jag mig inte att EU kommer att styra Kosovo som UNMIK:s efterträdare, eftersom detta skulle stå i strid med vår politik när det gäller att bygga kapacitet och hållbarhet i partnerländer med vilka vi en dag hoppas förhandla. Räckvidden för EU:s framtida engagemang behöver granskas mycket noggrant med tanke på dess viktiga politiska och ekonomiska konsekvenser. 
Posselt (PPE-DE ).
   – Fru talman! Jag vill tacka kommissionsledamoten för hans mycket användbara och ingående svar. Det finns två specifika punkter som jag vill ta upp. Den första handlar om att uppgiften att uppfylla standarderna uppenbarligen blir svårare när arbetslösheten ligger på 70 procent. Det kan mycket väl bli nödvändigt att bestämma status – åtminstone på medellång sikt – innan standarderna kan uppfyllas, och en viss indikation på denna status måste ges före årsslutet.
Min andra punkt handlar om att de som bor i Kosovo naturligtvis är mycket positivt inställda till en europeisk förvaltning, eftersom de vill ha en förvaltning som tillämpar europeiska kriterier. 
Rehn
   , . – Jag delar den ärade ledamotens oro för den höga arbetslöshetsnivån i Kosovo. Det är skadligt att provinsen har utvecklat en arbetslöshet som, på grundval av viss statistik, ligger på omkring 50 procent, men på grundval av annan statistik är ännu högre. Det är därför absolut nödvändigt att vi fortsätter stödja Kosovo med våra finansiella bidrag. Det är också avgörande att de provisoriska självstyrande institutionerna i Kosovo ges stöd inom ramen för UNMIK:s pelare IV, som EU stöder, för att göra framsteg när det gäller ekonomiska reformer, däribland privatisering.
I allmänhet behövs lösningen snarare förr än senare, eftersom det demografiska trycket i Kosovo gör dess ekonomiska återhämtning till en mycket svår uppgift i avsaknad av ett tydligt lagligt fastställt och internationellt erkänt ramverk.
När det gäller unionens framtida roll skulle idén om att Europeiska unionen borde ersätta Förenta nationerna i en ledande verkställande roll vara problematisk. Vi stöder idén om ett effektivt FN-uppdrag som överlåter så mycket ansvar som möjligt för att bemyndiga de lokala myndigheterna som borde, i så hög grad som möjligt, bli våra direkta samtalspartner i framtiden. 
Talmannen.
Anser kommissionen att rättsreformerna i Bulgarien framskrider tillräckligt snabbt för att Bulgarien skall kunna bli EU-medlem 2007? 
Rehn
   , . – Anslutningsförhandlingarna om kapitel 24 avslutades på grundval av ett stort antal åtaganden som den bulgariska regeringen skulle genomföra.
Den fortsatta reformeringen av det rättsliga system framträder som den övergripande prioriteringen för Bulgarien i dess förberedelser inför anslutningen. Det har fastställts tydliga steg för rättsreformerna i anslutningsförhandlingarna. De utlovade åtagandena måste respekteras till fullo.
Det ligger viktiga utmaningar framför oss, som särskilt rör antagandet av den nya straffprocesslagstiftningen, som gör hela granskningsfasen före rättegången lättare och motsvarar EU:s bästa metoder. Detta kräver en tydlig överenskommelse från alla berörda parter, inbegripet de politiska partierna. 
Slutligen kommer de övergripande arbetsförhållandena, behovet av att förbättra specialiseringen för domare och åklagare, utnämningsförfarandena, tillgång till rättshjälp i praktiken, samt övriga åtaganden från anslutningsförhandlingarna att behöva tas upp. Bortsett från politisk vilja behövs också tillräckliga budgetresurser för att uppfylla dessa kriterier.
Mot denna bakgrund borde de bulgariska myndigheterna nu göra allt de kan för att säkerställa att reformen slutförs, särskilt med hänsyn till fasen före rättegången. Detta är oumbärligt för att säkerställa att Bulgarien får de rättsliga medel och resurser som krävs för att fullständigt tillämpa rättsstatsprincipen och kraven för medlemskap.
Det verkar som om förberedelserna för denna reform tar mer tid i anspråk än vad som ursprungligen var tänkt. De bulgariska myndigheterna har trots detta upprepat sitt åtagande att lägga fram ett nytt utkast till straffprocessrätt som skall antas av ministerrådet den 15 maj. Jag är tämligen säker på att detta åtagande kommer att respekteras, eftersom det är oumbärligt för Bulgarien om de önskar uppfylla sina åtaganden från förhandlingarna.
Kommissionen kommer att hålla ett vakande öga på detta område med förstärkt övervakning för att få tillräcklig försäkran om att utvecklingen fortsätter efter att förhandlingarna har avslutats och att landet kommer att vara fullständigt redo för medlemskap 2007. 
Martin, David (PSE ).
   – Herr kommissionsledamot! Tack så mycket för detta mycket tydliga och nyttiga svar. Ni har satt fingret på alla problem. Det är tydligt att den nuvarande regeringen erkänner behovet av en rättslig reform. Men frågan kvarstår: finns det en politisk vilja att genomföra denna reform som har ett bredare stöd inom Bulgarien? Det gläder mig att höra att kommissionen kommer att hålla ett öga på detta.
När det gäller ett närliggande ärende nämnde ni frågan om finansiering. Kommer kommissionen att ge bidrag till omskolningen av domarkåren för att hjälpa Bulgarien att förbereda sig för medlemskap 2007? 
Rehn
   , . – Jag instämmer med David Martin om att det är oerhört viktigt med samförstånd bakom den politiska viljan, och, på grundval av mitt besök i Sofia nyligen noterade jag det samförstånd som nåtts över partigränserna för att stödja detta mål.
Alla partier bekräftar också att de oberoende av det kommande valet är villiga att arbeta före och efter valet mot att uppnå detta mål, även om detta skulle innebära att en del av sommar- eller höstsemestern ställs in. För Bulgarien är detta tydligen en prioritering av sådan grad att det finns en bred politisk vilja.
När det gäller finansieringen av omskolning av domare är vi redan engagerade i att stödja Bulgarien i landets uppbyggnad av institutioner, och vi är villiga att överväga denna utväg om våra tidigare åtaganden är otillräckliga. Det ligger naturligtvis i den bulgariska regerings egna händer att uppfylla dessa kriterier. 
Beglitis (PSE ).
   – Fru talman! För att gå vidare med min väns fråga vill jag fråga kommissionsledamoten följande:
Vi känner till att det, fram till nu, har funnits en rad program som har finansierats av Europeiska kommissionen inom ramen för det vi kallar program för partnersamverkan med kandidatländerna. Kommer dessa program för partnersamverkan att fortsätta? Kommer Europeiska kommissionen att fortsätta att finansiera medlemsstaterna inom ramen för dessa program och, i detta specifika fall både Bulgarien och Rumänien, för den tidsperiod som återstår innan dessa länder blir medlemmar i EU? 
Rehn
   , . – Som ni så riktigt påpekade finansierar vi för närvarande partnersamverkansprogram med Bulgarien och Rumänien. Enligt min åsikt har dessa varit ett av de mest effektiva verktygen för tekniköverföring inom uppbyggnad av institutioner och förstärkning av administrativ kapacitet. Det är vår avsikt att fortsätta genomföra dessa program med Bulgarien och Rumänien, vilket även kommer att ske när vi inleder våra förhandlingar med Turkiet, och så snart vi når ytterligare framsteg med länderna på västra Balkan.
Enligt min åsikt utgör partnersamverkan ett av de bästa verktygen för att tillhandahålla sakkunskap och överföra institutionell kunskap till kandidatländerna och potentiella kandidatländer. 
Talmannen.
Mot bakgrund av att Turkiet fått grönt ljus för framtida förhandlingar om EU-medlemskap är den senaste statistiken om kvinnors sysselsättningsnivå i landet oroande. Enbart 10% av Turkiets kvinnor förvärvsarbetar. Vi socialdemokrater har länge betraktat frågan om kvinnors rätt till arbete som ytterst viktig för ökad jämställdhet mellan kvinnor och män. Kvinnor som förvärvsarbetar får goda förutsättningar till ett självständigt liv och blir inte ekonomiskt beroende av familjen för sin försörjning. Denna fråga har också aktualiserats i Lissabonstrategin där målsättningen är att kvinnors sysselsättning i EU skall öka till 60% år 2010. Med utgångspunkt i det Köpenhamnskriterium som ställer krav på att varje kandidatland skall kunna möta unionens politiska, ekonomiska och monetära målsättningar, undrar jag om frågan om kvinnors sysselsättningsnivå kommer att lyftas upp som en prioriterad fråga i framtida medlemsförhandlingar med Turkiet? 
Rehn
   , . – I sina regelbundna rapporter och bilaterala kontakter med de turkiska myndigheterna har kommissionen konsekvent betonat kvinnors låga deltagande på den offentliga arbetsmarknaden som ett allvarligt problem som hämmar kvinnors ekonomiska frigörelse, och som en begränsning av Turkiets ekonomiska potential.
Dessutom utgör jämställdhet mellan könen, och särskilt lika behandling av personer vid anställning oavsett kön, en del av gemenskapens regelverkpå sysselsättningsområdet och inom socialpolitiken. Därför övervakar kommissionen Turkiets tillnärmning till kraven i EU:s lagstiftning och dess praktiska tillämpning närmare.
Faktum kvarstår dock att trots den beslutsamhet som regeringen visat och trots ett antal positiva åtgärder har endast begränsade framsteg nåtts när det gäller antagande av lagstiftning som syftar till att garantera effektiva förbud mot diskriminering inom sysselsättning. Vid förhandlingarna om de relevanta kapitlen i gemenskapens regelverk kommer detta ärende att följas mycket noggrant och betraktas som en prioriterad fråga. 
Hedkvist Petersen (PSE ),
   . – Fru talman! Tack kommissionären för detta mycket, mycket intressanta och genomgripande svaret.
Kvinnornas situation i Turkiet är viktig och jag skulle vilja ta upp en annan fråga i samband med medlemskapsförhandlingarna. Det genomfördes ju en stor kvinnodemonstration i Turkiet inför internationella kvinnodagen den 8 mars. Den slogs ner brutalt av polisen. Dessa poliser avstängdes omedelbart och Turkiets ambassadör i Bryssel har varit och berättat om detta i Europaparlamentet och förklarat vad landet gör. Eftersom detta är oförenligt med de krav vi ställer på ett land som skall föra medlemsförhandlingar med EU undrar jag om kommissionär Rehn vet om Turkiet har vidtagit ytterligare åtgärder inom rättsväsendet efter denna polisbrutalitet? 
Rehn
   , . – Detta var en av nyckelfrågorna när EU:s och Turkiets ministertrojka möttes i Ankara den 7 mars. Av en händelse höll vi vårt trojkamöte dagen efter den demonstration som ni hänvisade till. När vi väl sett vad som hade hänt och hade fått information avgav vi ett tydligt uttalande på Europeiska unionens vägnar, tillsammans med det luxemburgska ordförandeskapet och Förenade kungarikets kommande ordförandeskap, i vilket vi fördömde allt våld vid demonstrationer. Vi fördömde även det oproportionerliga bruket av våld, som oförtäckt användes vid behandlingen av de i huvudsak kvinnliga och unga demonstranterna i Istanbul.
Utrikesminister Abdullah Gül sade under vårt trojkamöte att han beklagade dessa händelser och att regeringen kommer att genomföra en undersökning om vad som hände, hur och varför.
Tre undersökningar genomförs för närvarande i Turkiet: en av polisen, en av inrikesministeriet och den tredje av Turkiets nationalförsamling. Vi följer dem noga. Så fort undersökningarna är slutförda kommer de att finnas till vårt förfogande. Under tiden har Turkiet suspenderat sex poliser på grund av händelserna i Istanbul den 7 mars. 
Talmannen.
I en artikel härförleden i den turkiska tidningen Radikal stod det att läsa om Turkiets energiprogram och om den turkiska regeringens avsikt att låta bygga tre kärnkraftverk som skall tas i drift från 2012. Det första av dessa planerade kraftverk skall ligga i Konyaregionen. Om uppgifterna stämmer kommer detta att innebära nya förutsättningar i hela Medelhavsregionen och skapa berättigad oro i grannländerna och bland deras befolkningar, i synnerhet i Grekland och dess öregioner som ligger nära de områden där kärnkraftverken skall byggas. Med tanke på den stora faran för jordbävningar i Turkiet kan planerna på kärnkraftverk utveckla sig till ett mardrömsscenario där inte bara miljön utan även miljontals människoliv i östra Medelhavsområdet står på spel.
Känner kommissionen till dessa uppgifter efter sina täta kontakter med de turkiska myndigheterna? Om så är fallet, vilka åtgärder har kommissionen vidtagit och tänker den vidta för att förhindra detta program? Hur tänker den rent allmänt handskas med frågan om kärnenergi i Turkiet i samband med anslutningsförhandlingarna som inleds i oktober 2005? 
Rehn
   , . – Jag skulle oerhört gärna vilja svara på frågan om Cypern, men jag kan göra det nästa gång.
Kommissionen är medveten om att alternativet att använda kärnenergi har övervägts i Turkiet i år, alltsedan 1965. Vi har informerat parlamentet om denna fråga vid flera tillfällen. I nuläget driver inte Turkiet något kärnkraftverk, inte heller har något tillstånd beviljats för att bygga något sådant.
Kommissionen påminner om att det enligt fördragen står varje medlemsstat fritt att använda energikällor efter sitt eget val. För närvarande använder i runda tal hälften av alla medlemsstater kärnenergi. Till följd av det har beslutet att använda eller inte använda kärnkraft aldrig blivit föremål för några anslutningsförhandlingar. Som ni emellertid kanske kommer ihåg har EU i tidigare utvidgningsrundor insisterat på en hög kärnsäkerhetsnivå i de kandidatländer som driver kärnkraftverk, och betydande delar av föranslutningsstrategin har ägnats åt detta mål. I vissa fall har EU till och med begärt tidig nedläggning av gamla kärnkraftverk eller kärnkraftsreaktorer som av världssamfundet hade identifierats som omöjliga att uppgradera till en rimlig kostnad.
Om Turkiet kommer att framställa kärnenergi kommer de naturligtvis också att behöva säkerställa en hög kärnsäkerhetsnivå. Som kandidatland kommer Turkiet också att förväntas efterleva Euratoms regelverk för kärnsäkerhetskontroller och strålningsskydd, liksom direktivet om miljökonsekvensbeskrivning. Detta inbegriper gränsöverskridande rådfrågning med medlemsstaterna. Enligt den internationella konventionen om kärnsäkerhet, till vilken Europeiska atomenergigemenskapen är en avtalsslutande part, har Turkiet redan en förpliktelse att rådfråga grannländer om föreslagna kärnkraftverk.
Flera potentiella platser har tidigare nämnts i Turkiet, medan endast en plats har beviljats tillstånd. Studier för upp till tre andra möjliga platser har nyligen inbegripits i energiministeriets investeringsplaner. Kommissionen har med intresse följt situationen allteftersom den har utvecklats, och i synnerhet utvecklingen av viktiga seismiska förhållanden. Det är uppenbart att alla kärnkraftverk skulle behöva utformas och byggas på ett sätt som gör det möjligt för dem att stå emot alla eventuella seismiska händelser, vilket således garanterar den nödvändiga säkerhetsnivån under alla förhållanden. 
Beglitis (PSE ).
   – Fru talman! Jag vill särskilt tacka kommissionsledamoten för hans heltäckande svar. Det är just därför jag ställde denna fråga; det var för att uppmana kommissionen att noggrant bevaka denna viktiga fråga, som är en viktig fråga för miljön i regionen och som skapar särskild oro i grannländer och i Grekland. Jag vill att kommissionsledamoten noga övervakar denna fråga under förhandlingar. Jag ifrågasätter inte ett lands rätt att bygga kärnkraftverk. Det handlar först och främst om den höga säkerhetsnivå som krävs och, för det andra, om att vi alla – däribland Europeiska kommissionen – måste garantera att kärnenergi endast kommer att användas i fredligt syfte och inte i militärt syfte. 
Rehn
   , . – Jag instämmer fullständigt med den ärade ledamoten och förstår vad han medan. Vi skall ägna särskild uppmärksamhet åt denna fråga. Ni har rätt i att vi på grundval av vårt egna fördrag inte kan ifrågasätta en potentiell medlemsstats rättighet till att tillgripa kärnenergi om den planerar och bygger en kärnenergianläggning på grundval av alla artiklar och förordningar, samt respekterar kärnsäkerheten. Men kärnsäkerhet kommer hur som helst att bli en huvudfråga, särskilt om det finns anledning att inrikta sig på denna fråga. Turkiet befinner sig inte ännu i konstruktionsskedet. De befinner sig på planeringsstadiet. 
Matsakis (ALDE ).
   – Fru talman! Bara ett förslag: skulle det vara möjligt att planlägga i förväg, så att vi vet vilka frågor som kommer att besvaras för att göra denna session mer tidsmässigt effektiv? På så sätt behöver vi inte vänta i en och en halv timme, och sedan inte få frågan besvarad. Det skulle till exempel kunna finnas en tidsbegränsning för svaren precis som för frågorna. 
Talmannen.
   – Det finns en strikt tidsbegränsning för frågestunden som är uppdelad i tre delar. Om ledamöter vill ta tillfället i akt och ställa följdfrågor är det uppenbarligen inte min uppgift att hindra dem att göra det. Som ett resultat av detta uppstår förseningar, och det blir omöjligt att besvara frågorna inom en tidsfrist. Jag måste tyvärr säga att vi redan är tio minuter försenade. De återstående frågorna 63–104 kommer att besvaras skriftligt.
Frågestunden är avslutad.

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om det globala hotet av en influensa-pandemi. 
Kyprianou,
   . – Fru talman! Jag kan knappast säga att jag är glad att få vara här och diskutera denna fråga med er eftersom det inte är något trevligt ämne, men samtidigt anser jag att det är bra att vi får möjlighet att utbyta synpunkter och att kommissionen får presentera för er det som vi planerar för framtiden och vilka åtgärder vi vidtar.
Det stämmer att influensapandemin är ett hot, och enligt forskarna är det inte längre fråga om ”ifall” utan ”när”. Det är mer än dags. Eftersom epidemier bryter ut ett par gånger per århundrade borde det redan ha hänt. Hur vi hanterar en epidemi är därför högsta prioritet för oss, såväl på gemenskapsnivå genom samordning av medlemsstaterna som i vårt samarbete med WHO, inte enbart i Europa utan även runt om i världen, och med vissa av våra samarbetspartner, exempelvis Förenta staterna, som delar vår oro.
Vi har vidtagit åtgärder inom många områden. En del av dem är till exempel inriktade på källan till infektion av människor. Vi diskuterar medlemsstaternas planer och hur vi kan samordna dem på EU-nivå. Vi undersöker vaccin och antivirusmedicin och övervakning och diagnostik på laboratorier som samarbetar för att identifiera en pandemisk virusstam. Vi behöver naturligtvis identifiera potentiella orsaker till problemet.
Som ni vet finns det många tänkbara källor till fågelinfluensa, vilket är ett verkligt problem. Influensan finns redan i Asien, och många människor har redan dött av den. Men den främsta anledningen till oro är att sjukdomen blivit endemisk. Det är inte en epidemi som försvinner av sig själv. Den finns där, har slagit rot och att utplåna den är inte möjligt på kort sikt. Vi har också vidtagit åtgärder för att försöka hantera problemet. Kommissionen har antagit ett nytt direktiv om åtgärder för att kontrollera fågelinfluensan för att se till att medlemsstaterna kan tillämpa de mest lämpliga övervaknings- och kontrollmetoderna. På så sätt hoppas vi minska risken när större utbrott inträffar inom gemenskapen i framtiden.
Vi har en plan på gemenskapsnivå, men vi behöver också ha nationella planer på medlemsstatsnivå. I mars ordnade vi tillsammans med WHO en workshop där vi kunde diskutera och utbyta åsikter om dessa planer. Det var en nyttig övning. Vi hjälpte medlemsstaterna att uppdatera och förbättra sina nationella beredskapsplaner. Samtidigt identifierade vi de medlemsstater som ännu inte har några planer, och vi kommer att hjälpa dem att utveckla sådana planer. Detta är mycket viktigt eftersom vi har en plan på gemenskapsnivå, men det konkreta genomförandet av planerna är medlemsstaternas sak. Vi är glada att kunna konstatera att medlemsstaternas gensvar visade att den offentliga hälsovården tar problemet på stort allvar. Vi överväger hur vi bäst kan genomföra gemenskapsplanen. I den ingår bland annat kommunikation, isolering och vaccination, användning av mediciner, begränsningar av offentliga sammankomster och information till allmänheten.
Vi planerar en övning för hela EU, ungefär som en militärövning, som skall sätta dessa planer på prov, och som vi hoppas kommer att visa hur väl de fungerar under ett påhittat scenario. Vi tänker genomföra övningen före nästa influensasäsong för att kunna prova planerna och se vad som saknas, vilka problemen är, så att vi kan korrigera planerna och samordna dem bättre.
Ett viktigt problem är som ni säkert vet frågan om vacciner. Med vacciner har vi tre problem. Det första är problemet att faktiskt identifiera stammen. Eftersom det är en ny pandemi väntar vi oss en ny stam. Sedan är det problemet att utveckla vaccinet och, lika viktigt, att ha kapacitet att framställa tillräckligt med vaccin för hela befolkningen om det blir en pandemi. Eftersom det kommer att vara en ny virusstam är det ingen lösning och ingen hjälp att beredskapslagra vaccin.
Vi har träffat medlemsstaternas företrädare och kommit överens om ett sätt att engagera industrin i en form av partnerskap mellan det offentliga och det privata för att underlätta snabb tillverkning av pandemiska vacciner i tider då det behövs. Jag är optimistisk om möjligheterna att nå en överenskommelse med industrin. Grundprincipen är att medlemsstaterna skall öka sina vaccininköp på det här stadiet för att motivera tillräckliga investeringar för att öka kapaciteten i medlemsstaterna i händelse av en pandemi. Samtidigt har medlemsstaterna förbundit sig att fördubbla sina insatser för att hålla fast vid sina vaccineringsrekommendationer, för att därigenom uppnå höga upptagningsnivåer bland relevanta befolkningsgrupper, dvs. högriskgrupperna.
För vår del är vi beredda att utarbeta förslag till EU-rekommendationer som rådet kan utfärda om vilka som bör vaccineras av folkhälsoskäl. Ett annat tänkbart sätt att öka kapaciteten – och industrin har lovat att undersöka saken närmare – är genom att omställa andra anläggningar, exempelvis sådana som används för tillverkning av veterinärmedicin, för snabbproduktion av vaccin om en pandemi skulle bryta ut.
Vi, medlemsstaterna, vaccintillverkarna och Europeiska läkemedelsmyndigheten, kommer att arbeta tillsammans för att skapa en gynnsam situation för sådan tillverkning, men också för ett snabbare godkännandeförfarande. Givetvis kommer alla dessa åtgärder kanske inte helt att lösa problemet med tillgången på vaccin för medlemsstaterna, men de innebär förvisso rejäla steg i rätt riktning.
En liknande process har inletts av tillverkarna av antivirusmedicin. Under den processen kommer medlemsstaterna och tillverkarna att sammanträffa för att försöka hitta en gemensam ståndpunkt. Jag kommer att rapportera till er så snart som vi har ett förslag till lösning av problemet med bristande tillverkning och beredskapslagring. Men vi uppmanar medlemsstaterna att fortsätta med beredskapslagring, och många av dem, framför allt de större medlemsstaterna, gör redan det. Vi anser att detta är en process som alla medlemsstater måste engagera sig i. Trots alla motgångar och problem som kan finnas med antivirusmedicinernas effektivitet kommer de ändå att vara den första försvarslinjen. Det kommer också att vara vårt främsta medel att hantera viruset, sjukdomen, i händelse av en pandemi. Vi kommer att behöva det som andrum tills vi lyckats utveckla det nya vaccinet och ökat kapaciteten att verkligen tillverka, sprida och använda det. Eftersom antivirusmediciner kommer att vara den första försvarslinjen är de värda investeringen, värda ansträngningen.
Låt mig uppmärksamma er på en positiv utveckling, på de beslut vi fattade i förra veckan i kommissionen i samband med budgetplanen. Vi antog också förordningen om solidaritetsfonden, som kommer att innehålla en rad om hot mot folkhälsan. Besluten hör till lagstiftningsinstrumenten och kommer att gälla för kommande budgetplaner. De gäller den allmänna tillgången på medel för hälsoberedskap och vacciner i händelse av större hot mot folkhälsan.
Solidaritetsfonden kommer att få ett tak, en volym på cirka 1 miljard euro per år. Vi anser att fonden är tillräckligt flexibel för att hantera hälsokriser, samtidigt som den också kan hjälpa de medlemsstater som tvingas att finansiera insatserna för att skaffa och använda vaccin i händelse av en pandemi. Det är min bestämda förhoppning, för att inte säga förvissning, att Europaparlamentet och rådet kommer att göra sitt yttersta för att snabbt enas om detta förslag.
Slutligen en annan mycket viktig fråga: tidigt upptäckt. Som jag nämnde tar det tid att identifiera en ny virusstam och utveckla vaccin för att bekämpa den. Ju snabbare vi kan upptäcka stammen, desto enklare kommer det att bli att hantera problemet och så långt möjligt tygla det.
Vi har därför upprättat ett nätverk för kommunikation med medlemsstaterna och med WHO. Vårt viktigaste instrument i detta sammanhang är dock systemet för tidig varning och reaktion. Enligt det systemet skall medlemsstaterna informera varandra och gemenskapen om ett problem uppstår.
Låt mig också nämna Europeiskt centrum för förebyggande och kontroll av sjukdomar, som nu inleder sin verksamhet. Självklart kommer det att ta ytterligare något år innan centrumet kan fungera fullt ut. När den tiden är mogen kommer centrumet att ta över och driva systemet för tidig varning och reaktion och hantera hälsohot av detta slag.
Vi är bekymrade över influensapandemin. Vi väntar oss att den blir utan motstycke om den inträffar och om vi inte vidtar nödvändiga åtgärder. Även i ett optimistiskt scenario är de siffror vi fått av forskarna oroande, med minst 8 miljoner dödsfall över hela världen. Men enligt scenarierna med det värsta utfallet skulle antalet dödsfall bli omkring 30 miljoner. Därför är det en av de frågor vi prioriterar högst för närvarande. Det är ett stort problem, och under det fortsatta arbetet kommer vi att göra stora ansträngningar för att genomföra alla mekanismer och strukturer.
Vår framgång är dock i hög grad beroende av en stark politisk vilja och stöd från rådet, medlemsstaterna, kommissionen och givetvis Europaparlamentet. Jag är förvissad om att jag kan räkna med ert stöd. 
Bowis,
   . – Fru talman! Precis som kommissionsledamoten sade har vissa länder inga planer, och många länder har otillräckliga planer. Därför är det rätt att han har kommit hit i kväll för att diskutera frågan med oss, och vi välkomnar vad han sade och de planer han har. Vi kommer verkligen att ge honom allt vårt stöd.
Förra året hade Europa och världen tur. Sars (svår akut respiratorisk sjukdom) och fågelinfluensan utvecklades inte till pandemier. Förra seklet var vi inte så lyckligt lottade. Åren 1918, 1957 och 1968, med spanska sjukan, asiaten och Hongkonginfluensan, var vi mindre lyckligt lottade. En miljon människor dog i de senare två pandemierna och 50 miljoner människor dog 1918, varav en kvarts miljon i mitt hemland, Förenade kungariket.
Nu har doktor Shigeru Omi vid WHO varnat för att ännu en pandemi är förestående. Under månader har vi i parlamentet efterlyst omedelbara åtgärder för att förbereda oss för detta, och likväl har vi inte hos medlemsstaterna sett den krismedvetenhet som vi efterfrågat. Under minst ett halvår har Förenta staterna beredskapslagrat antivirusmedicin och beställt fyra miljoner vaccindoser. Italien och Frankrike har beställ två miljoner vaccindoser vardera. Kanada, Australien och Japan har alla beredskapslagrat. Som Shigeru Omi helt riktigt säger kan befintliga vacciner och mediciner ha en dämpande verkan, även om vi inte vet vilken virusstammen är, och skydda de sårbara, särskilt barn, gamla och arbetstagare i nyckelpositioner.
Men vad händer i övriga länder? Förenade kungariket köper inte några vacciner. Landet har deklarerat att det inte är dess politik. Det planerar endast att skydda 20 procent av vår befolkning med antivirusmedicin. Och ändå har London, en global mittpunkt för resande, för migrering och för sjukdomar, otillräckliga planer för att skydda sig med hjälp av mediciner och karantän. Mina farhågor är två: att pandemin kommer att slå till först från Asien till Afrika eller till låginkomstländer som är dåligt rustade att försvara sig, och sedan snabbt förflytta sig till Europa, och att paniken i de länder som är dåligt förberedda skulle kunna leda till internationell brottslighet och våld inom Europeiska unionen, inklusive städer som London där 80 procent av befolkningen väntas vara oskyddad.
Vi har arbetat hårt i parlamentet tillsammans med kommissionen och rådet, och mitt betänkande antogs vid första behandlingen varigenom Europeiskt centrum för förebyggande och kontroll av sjukdomar inrättades. Vi godkände det utmärkta valet av direktör: Zsuzsanna Jakab. Vi behöver nu försäkra oss om att den första större utmaningen som detta samarbetscentrum ställs inför kommer att mötas i termer av snabb beredskap, som dr Omi säger, planering för och beställning av antivirusmediciner och vaccin, förebyggande åtgärder i hamnar och på flygplatser samt karantänanläggningar. Vi behöver samarbeta nära med WHO, med myndigheterna i Kina, Vietnam och andra berörda länder i Asien, med internationella frivilligorganisationer, med läkemedelsindustrin och med sårbara länder inom AVS-sfären och på annat håll.
Jag kommer att delta i Gemensamma parlamentariska AVS-EG-församlingen i nästa vecka. Jag skulle vilja framföra ett budskap om hjälp och stöd, men också en försäkran om att Europeiska unionen har tagit varning, vidtar åtgärder och kommer att hjälpa världen att skydda sig mot denna pandemi. 
McAvan,
   . – Herr talman! Jag är glad att kommissionsledamoten är här i kväll, och jag är glad över att denna fråga nu ges en viss prioritet. Som ni sade är det ingen som talar om ”ifall”. Det är endast en fråga om ”när” det blir en pandemi.
Medborgarna väntar sig inte att Europeiska unionen skall hantera en pandemi in i minsta mikroskopiska detalj, men de väntar sig att unionen skall tillföra något av värde. De vet att sjukdomar sprids, och de väntar sig att Europeiska unionen snabbt skall genomföra åtgärder vad gäller resande människor och förflyttning av djur. Vi skulle vilja höra att dessa åtgärder är förberedda så att de kan genomföras snabbt. Det vore intressant att höra reaktionerna på er planering för en övning i verkligheten. Det skulle vara nyttigt för oss att höra hur det är tänkt.
I fråga om vacciner är jag nöjd med vad ni sade. Vi behöver en samordnad strategi för vaccin. Om vi kan få läkemedelsföretagen att arbeta tillsammans med medlemsstaterna och kommissionen får vi sannolikt en snabbare reaktion om pandemin bryter ut. Vi behöver en prototyp.
Jag förstår att vi inte kan beredskapslagra vaccin, men så vitt jag vet är det möjligt att utveckla prototypvacciner i förväg, som sedan mycket snabbt kan anpassas till den stam som dyker upp.
John Bowis har rätt i att vi har en primär skyldighet mot våra medborgare att se till att detta ordnas på bästa sätt. Det som oroar mig är den effekt detta kommer att få för de fattigaste människorna på vår planet. Anledningen till att så många människor dog 1918 var att många levde i förfärlig fattigdom, både i det område som nu är Europeiska unionen och i resten av världen.
Herr kommissionsledamot! Ni nämnde inte något om samråd med kommissionsledamoten för biståndsfrågor. Görs det något i kommissionen för att undersöka biståndspolitiken för utvecklingsländerna och se till att EU känner en viss solidaritet med dessa länder, förutom att planera för vad som skulle kunna hända i Europeiska unionen? 
Maaten,
   .– Man skulle kunna säga att vi talar med fel person i dag. Herr kommissionsledamot! Ni ber om vårt stöd, och det ger vi naturligtvis reservationslöst till er eftersom jag anser att ni hanterar frågan mycket bra med tanke på de begränsningar som fördragen innebär för er. Vi är ju – vare sig vi tycker om det eller ej – tvingade att följa fördragen. Saken är den att det egentligen är med rådet vi skall diskutera detta ämne. Det har tidigare kommenterats att man inte får känslan att rådet är medvetet om det enorma hotet som vi måste ta itu med. Trots diskussionerna, samordningsförsöken och studiegrupper här och där får man inte intrycket att något faktiskt görs.
Är detta så väldigt dåligt? Ja, det är det naturligtvis i dagens samhälle, och i Europeiska unionen är det sannerligen en allvarlig sak därför att om något blir fel i en medlemsstat så får det återverkningar i de övriga medlemsstaterna. Det ligger alltså i vårt intresse att allt går bra över hela EU. Om en djursjukdom bryter ut kan kommissionsledamoten med ansvar för jordbruksfrågor omgående fatta långtgående beslut. Vägar stängs omedelbart av, hela områden spärras av och många andra åtgärder vidtas. Om något liknande skulle hända bland oss människor hade vi inte kunnat göra någonting. Jag anser att ni, herr kommissionsledamot, skall kunna vidta lämpliga åtgärder inom 24 timmar för frågor som gäller t.ex. karantän och desinficeringsåtgärder vid flygplatser och flygningar från vissa regioner, men även när det gäller reserestriktioner.
Det skulle naturligtvis vara allra bäst om alla medlemsstater, i en våg av solidaritet och enhällighet, skulle vidta sådana åtgärder kollektivt och samtidigt, men uppriktigt sagt så hyser jag inget hopp om att detta skall ske. Jag anser därför att folkhälsoministrarna bör ge er dessa befogenheter. Ni hade rätt när ni sade att det enligt WHO inte är fråga om ”om” pandemin skulle bryta ut, utan om ”när” detta kommer att ske. Enligt deras beräkningar skulle 8 miljoner drabbas, men det skulle också kunna bli 30 miljoner. Barn och personer över 50 år skulle naturligtvis löpa en hög risk, och vi har inte tillräckligt mycket vaccin och antivirala läkemedel. Även här är det nödvändigt med ett ingripande på EU-nivå. När bör detta äga rum? Kanske bör det ske i en av EU:s grannstater i stället för i själva EU. Det är här jag återigen anser att ministrarna bör ge er långtgående befogenheter. En sista fundering. Om resandet beläggs med restriktioner, vad händer då med rådets och Europaparlamentets sammanträden? 
Sinnott,
   . – Fru talman! Ett utbrott blir inte en epidemi i ett sunt samhälle. Om vi verkligen löper risk att drabbas av en epidemi, eller till och med en pandemi, i den utvecklade världen, bör vi verkligen granska oss själva närmare.
Vi har de rikaste samhällena i världshistorien. Då borde vi ha de sundaste samhällena. Har vi det? Nej. Den ständigt stigande förekomsten av kroniska sjukdomar som astma och diabetes tyder på att vi inte är det sundaste samhället. Skräpmat, kemikalier, förorening och tillsatser är inte bra för våra immunsystem.
Om dessa faktorer gör oss mottagliga för en epidemi, bör vi göra något åt saken. Vi borde vara friska och använda vårt välstånd till att förebygga en epidemi i fattiga länder genom att förbättra vattentillgången, sanitära förhållanden och livsmedelsförsörjningen: om de är bristfälliga kan det leda till att epidemier sprids. Vi bör förebygga ett influensautbrott i västvärlden. Det är oförsvarligt att vi förväntar oss en epidemi. 
Belohorská, (NI )
   .– Vi har redan hört från kommissionens företrädare, och detta var mycket välformulerat, att det inte handlar om ”om” utan om ”när”. Man bör emellertid uppmärksamma att det redan existerar två huvudvillkor för en pandemi, nämligen att viruset sprids mellan djur samtidigt som det muterar på ett sätt som gör det möjligt för det att infektera människor, vilket kan få dödlig utgång. Nästa, tredje och sista steget för viruset skulle vara att börja sprida sig bland människor. Vi vet nu hur fågelviruset identifierades. Till följd av ytterligare möjliga mutationer användes den angripna H5N1-stammen som grund för att utveckla ett vaccin. Detta har bara tjänat till att återigen bekräfta något som jag flera gånger har varnat för här i Europaparlamentet. Det är olämpligt att sjukvårdssystem skall styras av subsidiaritetsprincipen och nationella regeringar. Sjukdomar tar inte hänsyn till några gränser, och det är det överhängande hotet av en pandemi som på allvar har fört fram frågan i ljuset. Det är bra att WHO är berett, men jag undrar om de nationella regeringarna är beredda att ta itu med denna fråga. 
Grossetête (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot! Jag är en av åtskilliga ledamöter som i månader har varit allvarligt oroad över risken för en influensapandemi och undrat om det är dags att ringa i alarmklockan, eftersom både läkemedelsbranschen och vaccinfonden är lika oroade. För närvarande har vi inte de nödvändiga medel som krävs för att ta itu med en sådan risk, eftersom vi inte kan förutspå den. Saken är den att vi vet att det inte handlar om en epidemi kommer att bryta ut, utan om detta kommer att ske.
Ni har gett oss en rad förklaringar, och när ni berättar för oss att det tar sex månader att utveckla ett vaccin undrar jag om läkemedelslaboratorierna verkligen sätter in alla nödvändiga resurser för att, å ena sidan, utveckla antivirala läkemedel och, å andra sidan, försöker att – när vi väl har fått fram en isolerad stamcell – utveckla lämpliga vacciner.
Europeiska unionen bör ge ekonomiskt stöd både till utveckling av vacciner och undersökningar av dem och för att främja massproduktion.
Ett villkor för att laboratorierna skall få detta stöd bör vara att de påskyndar sitt arbete med vacciner. Idén att använda solidaritetsfonden verkar också utmärkt, eftersom det också borde göra det möjligt att se till att vaccinerna finns tillgängliga på ett rättvist sätt och att medlemsstaterna deltar.
Har vi, i nära samarbete med medlemsstaterna, redan utarbetat en lämplig beredskapsplan om en epidemi skulle bryta ut? Har kommissionen genomfört simuleringar för att samordna åtgärder med medlemsstaterna för att, å ena sidan, undvika allmän panik och bekämpa den smuggling som oundvikligen följer om det verkligen finns en allvarlig risk och, å andra sidan, fastställa de prioriterade områden som skall isoleras, dvs. de platser där karantänåtgärder bör tillämpas, utarbeta förteckningar över de grupper av personer som skall vaccineras i första hand och se till att produkter delas ut på ett rättvist sätt till alla.
Jag vill också att vi diskuterar en ram som garanterar en snabb och smidig export av produkter från producentländerna till icke-producentländerna. Vi förväntar oss omedelbara svar eftersom detta inte bara handlar om att förhindra en katastrof för folkhälsan, utan även för ekonomin. 
Attard-Montalto (PSE ).
   – Fru talman! Vi har alla talat om ”när” och ”ifall”. Jag använder ett annat ord. Pandemier är inte undantaget; det har praktiskt taget blivit regel. Men de lyder inte under sina egna lagar. De är svåra att identifiera innan de bryter ut, och vi står därför inför ett dolt problem. Ni kallade det ett problem, herr kommissionsledamot, men det är mer än så.
Vi måste använda alla våra resurser. Vi måste använda våra resurser för produktion och våra resurser för forskning. Herr kommissionsledamot! Jag skulle uppskatta om ni kunde berätta mer för oss om detta speciella problem. Den internationella forskarvärlden har sin uppgift, och det är viktigt att ha tillförlitliga nätverk så att alla aktörer kan samarbeta om pandemin bryter ut. Som vi alla vet är det ytterst svårt att förutsäga när den kommer att bryta ut, även om vi kan försöka och ha militärövningar som exempel på vad som kan hända. 
Gaľa (PPE-DE ).
   – Man har redan påpekat att influensan är en sjukdom med allvarliga hälsomässiga, sociala och ekonomiska konsekvenser. Den kan också påverka försvarssektorn och det politiska livet. Den största faran utgörs emellertid av olika influensapandemier som kan bryta ut när ett nytt influensavirus av en viss undertyp uppstår, som är överförbart mellan människor. Ett influensavirus av typ A som orsakar influensa inte bara hos människor utan även hos djur, särskilt fåglar, svin och hästar, är det enda som kan ge upphov till nya undertyper av virus. Ett nytt mänskligt influensavirus av en viss undertyp uppstår som ett resultat av rekombination i en animalisk bärare mellan mänskliga och animaliska stammar av influensavirus av typ A. Detta ger upphov till något som kallas ”antigenskifte”. Eftersom människor inte är immuna mot den nya undertypen sprider sig sjukdomen snabbt och leder till en epidemi som under åtskilliga månader utvecklas till en pandemi. WHO påpekade nyligen att vi nu är närmare en influensapandemi än någonsin tidigare. WHO har också uppmanat regeringarna att inrätta nationella nämnder som kan hantera en potentiell influensapandemi och anta nationella handlingsplaner. Mitt hemland, Slovakien, har gjort allt som står i dess makt för att hörsamma denna uppmaning. Vaccineringar utgör en förnuftig förebyggande åtgärd, men de har sina begränsningar. Som kommissionsledamoten har påpekat är det nödvändigt att fastställa viruset, utveckla ett vaccin, producera och sälja vaccinet, såväl som att genomföra en omfattande vaccineringskampanj. Ett vaccin är inte effektivt när en sjukdom har utvecklats för långt, eftersom det är beroende av kroppen för att kunna skapa nödvändiga antikroppar. Man kan därför inte räkna med att ett vaccin skall kunna stävja den första vågen av en pandemi. Ett vaccin har även en kort hållbarhetstid. I jämförelse verkar antivirala läkemedel vara ett lämpligt komplement till vaccinering eftersom, förutom att de verkar förebyggande, de också är effektiva när det gäller att behandla långt utvecklade former av sjukdomen och verkar nödvändiga som en del av den behandlingsmässiga reaktionen på en pandemi. Eftersom de har längre hållbarhetstid – upp till fem år – kan antivirala läkemedel lagras i förväg. Kommissionsledamot Markos Kyprianous uttalande ger mig hopp om att man kommer att följa utvecklingen noga och att det i bästa fall inte kommer att behövas några akuta åtgärder. 
Kyprianou,
   .– Fru talman! Jag tror att vi ser på samma sätt på saken, och det är mycket uppmuntrande. Medlemsstaterna har emellertid nu börjat inse problemets allvar. När jag gick till mitt första rådsmöte (hälso- och sjukvård) som kommissionsledamot och presenterade problemet, delade inte alla min oro eller den känsla av allvar som fanns vid den tidpunkten. Ibland är detta en av livets realiteter: hur mycket vi än ringer i larmklockorna är det inte någon som tar det på allvar, men när WHO ringde gjorde man det. Det viktiga är dock att budskapet har nått fram. I de följande mötena med ministrarna visade de att de redan vidtagit åtgärder.
I morgon åker jag till Paris, där den franska regeringen ordnar en konferens om tre stora problem: aids, cancer och influensa. Vi har nu fått medlemsstaternas engagemang. Vi har visserligen inte ännu den rättsliga behörigheten, men vi kommer i viss mån att få det genom konstitutionen som ger kommissionen, Europeiska unionen och parlamentet behörighet att handla när det finns ett gränsöverskridande hot mot hälsan. Därför kommer vi att kunna vidta vissa av de åtgärder som Jules Maaten sade att jag, inte Mariann Fischer Boel, kan vidta ifråga om djurhälsa. För närvarande kan vi vidta nödåtgärder, men inte för människor. Konstitutionen kommer åtminstone att tillåta oss att göra det.
Även om vi inte har den rättsliga behörigheten för närvarande får vi inte underskatta att dessa sjukdomar inte känner några gränser. Därför måste vi samordna alla medlemsstaternas åtgärder, plus åtgärderna utanför Europeiska unionen. Kommissionen kan erbjuda denna samordning och representation när vi talar med länder utanför unionen.
Jag skulle vilja tillägga två saker i fråga om fattiga länder. För det första var det en konferens i Vietnam om fågelinfluensan. WHO, FAO, Internationella byrån för epizootiska sjukdomar och Europeiska unionen kommer att hantera fågelinfluensan. För närvarande är det ett djurhälsoprogram, men vi vet alla det är en potentiell pandemi. Vi kommer att vidta åtgärder och hitta vägar att hjälpa de berörda länderna. I slutet av året planerar jag att besöka området för att se hur vi kan arbeta tillsammans med regeringarna där. Min kollega, Louis Michel, förbereder ett meddelande om frågan. Det kommer inte att vara det som vi godkände i dag, utan ett nytt som också kommer att ta upp frågan om hotet mot hälsan. Detta är en kort redovisning i dag, men mer följer snart.
Forskningen om vaccin går bra. Den privata sektorn klarar den saken. Frågan gäller kapacitetsuppbyggnad. Det är en investering som måste göras av medlemsstaterna, och det kommer att bli en form av partnerskap mellan det offentliga och det privata. Det är en investering som också kommer att vara fördelaktig för dagens befolkning eftersom investeringar görs för att köpa mer vaccin för att behandla de grupper som löper risk nu. Det kommer att vara till fördel för befolkningen och kommer samtidigt att utgöra en investering i uppbyggnaden av framtida kapacitet att tillverka tillräckliga mängder av vaccin.
Jag kan försäkra er att detta är en huvudfråga för mig. Det är en fråga som jag ständigt tar upp i internationella sammanhang, men framför allt nu inom rådet. Det är en fråga som tas upp av hälsoministrarna. Nästa gång är det kanske finansministrarna som får betala för investeringen. Jag är dock optimistisk om att vi under de rådande omständigheterna är på rätt spår. Vi har inte löst problemet, men vi har börjat att arbeta på det. Vi kommer dit, men vi har fortfarande en lång bit kvar. Tiden håller på att rinna ut. Det är därför som alla insatser koncentreras. Vi kommer att vidta alla tänkbara steg före nästa influensasäsong nästa vinter. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0071/2005) av Giovanni Pittella för budgetutskottet om kommissionens årliga politiska strategi för 2006 (2004/2270(BUD)). 
Pittella (PSE ),
   .– Fru talman, herr kommissionsledamot, herr rådsföreträdare, mina damer och herrar! Vi känner alla till att budgeten för 2006 innehåller åtskilliga underligheter.
Framför allt så är det en överbryggande budget; samtidigt som vi godtar de allmänna principerna – åtminstone hoppas jag att vi gör det – närmar sig slutet på debatten om budgetplanen. 
Vi måste fatta ett beslut om hur mycket, vad och hur – med andra ord fatta beslut om vi skall nöja oss med ett mindre, impotent Europa eller kämpa tillsammans så att ekonomisk stramhet kan kombineras med lämpliga resurser för Europeiska unionen.
Nyckeln finns, men vi måste veta hur vi skall använda den på ett djärvt sätt. Nyckeln är utgifternas kvalitet som måste koncentreras på områden som ger stort mervärde och gemensam politik med europeisk logik och betydelse.
Det är en utmaning som vi även – i ett årligt perspektiv – står inför när det gäller budgeten för 2005. De principer som enhälligt godkändes i budgetutskottet – och jag tar tillfället i akt och tackar alla kolleger och politiska grupper för deras konstruktiva bidrag – pekar i denna riktning: stramhet, öppenhet, ytterligare ett steg mot förenkling och koncentration på prioriteringar.
Våra förslag – som jag måste upprepa för kommissionsledamoten – är förenliga med kommissionens årliga strategiska plan. Vi får naturligtvis se om vi, under förfarandets gång, kan hålla jämna steg – det är, i vilket fall som helst, vår förhoppning – och vi får se om den försiktiga öppenhet som rådet visar ger upphov till några bestämda beslut.
Det finns vissa punkter på vilka jag uppriktigt sagt inte förstår varför vi har skilda uppfattningar. Den första är den ökade betoningen på landsbygdsutveckling i jämförelse med direkt stöd till jordbruket; den andra är en lämplig betalningsnivå inom ramen för strukturfonderna. Efter många år av berättigade klagomål har staternas och regionernas utgifter från strukturfonderna ökat kraftigt. Alla hoppades att detta skulle ske, och det är därför ologiskt att inte garantera tillräckliga resurser genom kompletteringsbudgetar, vilket redan har skett under året.
Den tredje punkten är det ökade stödet till forskning, innovation, konkurrenskraft och internationaliseringen av företag; den fjärde är främjandet av åtgärder för information och kunskapssamhället; den femte är genomförandet av EU-omfattande kulturverksamhet och socialpolitik samt fortsättningen av infrastrukturprogram som utvecklar unionens stora fysiska infrastruktur.
Den sista punkten – som för mig utgör den första på en politisk nivå – är livslångt lärande, utbildning och utbytesprogram för ungdomar. Ungdomarna måste vara de främsta förmånstagarna av våra åtgärder, därför att utan dem finns det inget Europa och ingen framtid. Många av er kanske kommer ihåg de vackra ord som en Berkeleystudent skrev på en mur: ”Framtiden intresserar mig eftersom det är där jag planerar att leva.”
Vi kan också i detta ögonblick göra något för våra ungdomar och för deras framtid. Vem kan vara nöjd med att EU:s utgifter för ungdomar endast står för 0,5 procent av dess budget? Det är därför vi måste införa en europeisk ungdomspakt, öka åtgärderna för främjande av kunskap, utbildning, språkinlärning och tillgång till arbetsmarknaden.
Diskussioner äger rum mellan ledamöterna i utskottet för kultur och utbildning, kommissionen och rådet om möjligheten att utvidga Erasmusprogrammet till att omfatta elever mellan 11 och 16 år, om sjösättande av ett Erasmusprogram för unga entreprenörer och om uppföljning av ett pilotprojekt för främjande av unga lärlingars rörlighet. Jag funderar emellertid också på pilotprojekt som ger tillgång till krediter genom etisk och solidaritetsgrundad finansiering, och åtgärder för att förbereda små företag att ta itu med den nya situation som fastställts i Baselavtalen.
Till sist: vi måste komma överens om att unionens traditionella uppgifter och prioriteringar måste vara förenliga med de nya prioriteringarna för externa åtgärder, från tillhandahållandet av ytterligare bistånd till Afghanistan och Irak till stöd för länder som drabbats av tsunamin eller andra naturkatastrofer. Hur skall vi för övrigt kunna behålla en hög och tillräcklig finansieringsnivå för Medelhavsområdet, Latinamerika, Mellanöstern och Balkanområdet, eller för utveckling och åtgärder för humanitärt bistånd, för åtgärder för att bekämpa fattigdom och åtföljande sjukdomar, för respekten för mänskliga rättigheter och kampen mot terrorism – för att bara nämna ett fåtal större åtaganden – samtidigt som vi skall göra det vi har lovat till Afghanistan, Irak och länderna i sydöstra Asien, utan tillräckliga ekonomiska medel under rubrik 4?
Vi, ledamöterna i budgetutskottet, anser att det kan finnas en naturlig och inneboende konvergens på dessa områden mellan rådande budgetintressen och en praktisk överensstämmelse med kommissionens ståndpunkt.
Saker och ting som kan verka logiska, naturliga och korrekta blir emellertid inte alltid väl mottagna. Allt för ofta finns det andra överväganden som prioriteras, särintressen och själviska kalkyleringar som vinner över detta storslagna gemensamma projekt som vi kan, och måste, utveckla tillsammans. Allt som behövs är kanske att vi alla varje dag gör oss omaket att göra en liten beräkning, en som inte kräver någon fickräknare, en mycket fin summa som alltid ger samma resultat, nämligen en jämförelse av kostnaderna för EU med kostnaderna utan EU.
Vi skall göra vår del, och jag hoppas att vi i slutändan, tack vare allas bidrag, skall nå ett resultat som är positivt för EU-institutionerna. 
Grybauskaitė,
   . – Fru talman! Budgeten för 2006 kommer att vara den sista under den här budgetramen både för kommissionen och för oss, och om ett par veckor kommer kommissionen i sitt preliminära budgetförslag att föreslå enbart de förberedelser som anses nödvändiga. Jag tackar Giovanni Pittella för en mycket balanserad uppläggning. Det är ett steg i riktning mot att uppnå en gemensam plattform av prioriteringar för både kommissionen och parlamentet.
Kommissionen fastställde den 2 mars den årliga politiska strategin för 2006. Kommissionens årliga politiska strategi kommer att ange ramen för både 2006 års preliminära budgetförslag och arbetsprogram i linje med kommissionens femåriga strategimål. I synnerhet den första prioriteringen i den årliga politiska strategin är inriktad på att förbättra genomförandet av Lissabonstrategin, som ni också nämnde.
Nu är det parlamentets tur att lägga fram sina riktlinjer, och det gläder mig att i Giovanni Pittellas betänkande se att parlamentet och kommissionen står mycket nära varandra i många frågor. Kommissionens allmänna inriktning på arbetet med 2006 års budget är främst att koncentrera sig på fem prioriteringar. För det första handlar det om att behålla budgetmoduleringen för kommissionens förslag att förstärka taken för jordbruket. För det andra kommer kommissionen att bygga sitt förslag på de mest tillförlitliga uppskattningarna av behoven och rapportera om användningen av medlen i juli 2005. För det tredje delas parlamentets prioriteringar av inrikespolitiken generellt av kommissionen och kommer att avspeglas i dess förslag, med en marginal under taket en bra bit över 100 miljoner euro, inklusive ungdomspolitik, så som redan nämnts i dag. För det fjärde, i fråga om yttre åtgärder är behoven ännu en gång betydande. Det innebär att kommissionen kommer att efterlysa att flexibilitetsinstrumentet används.
Slutligen, i fråga om personalresurser får vi veta att det finns ett nytt förslag och att kommissionen helt ansluter sig till den analys som den föregående kommissionen gjorde. Analysen presenterades 2002 i ett meddelande om utvidgningens konsekvenser i fråga om personalresurser. Parlamentet har också erkänt legitimiteten i denna begäran genom att infoga principen om 3 900 nya tjänster för EU:s utvidgning till ytterligare 10 medlemsstater i budgetkommentarerna till 2005 års budget.
Enligt vår mening finns det inget behov av en omprövning endast ett år efter tillträdet, men vi behöver genomföra det som vi har kommit överens om tillsammans med parlamentet. Därför bekräftar kommissionen för 2006 den begäran om 700 nya tjänster för den innevarande utvidgningen, och dessutom kommer kommissionen att begära 100 externa tjänster som förbereder nästa utvidgning men som kommer att vara kvar i Bulgarien. Kommissionen kommer att nära samarbeta med föredraganden och med Europaparlamentets budgetutskott och med övriga grenar av budgetmyndigheten för att i december komma överens om 2006 års budget för Europeiska unionen och dess medborgare. 
Deva (PPE-DE ),
   . – Fru talman! I fjol och i år har det varit en hel del problem som rör utrotande av fattigdom, aids, malaria, tuberkulos, diarrésjukdomar och tsunamin. Millennieprojektets åtgärder som ger snabba resultat (Quick Win actions), som vi har tagit med i vårt budgetyttrande är ett erkännande av att de enklaste idéerna ofta visar sig vara de bästa. Alltför ofta ser vi inom politiken att jakten efter initiativ som ger upphov till nyhetsrubriker tar överhand över det som borde vara det verkliga målet.
Jag välkomnar detta budgetförslag med åtgärder som ger snabba resultat eftersom investeringen i program med snabb utdelning ger märkbara resultat efter två år. Det innebär att dela ut malarianät till sängar, tillhandahålla gratis grundutbildning och gödningsmedel och att främja grundläggande hygien. Det är enkla saker vi snabbt kan göra.
Vatten och renhållning är också viktiga frågor för människors välfärd. En hygienåtgärd som jag känner särskilt starkt för är handtvätt. Det är inte något glamoröst ämnesområde. Handtvättning är inte en ny uppfinning, men diarrésjukdomar dödar 2 miljoner barn varje år. Handtvättning med tvål och vatten skulle kunna minska antalet med 47 procent. En miljon liv per år kan skonas.
När vi strävar mot utvecklingsmålen är detta enkla projekt som jag ber kommissionen att genomföra, och som kommer att innebära en stor skillnad jämfört med de stora mängder pengar som vi redan satsat under Europeiska utvecklingsfonden och gemenskapens utvecklingsbudget.
En annan underutnyttjad resurs som vi behöver koncentrera oss på är Europeiska investeringsbanken (EIB). EIB har bemyndigande att låna ut pengar. Banken kan låna ut tre gånger så mycket som Världsbanken. Världen känner till Världsbanken men vet ingenting om Europeiska investeringsbanken. Därför har jag i budgetförslaget lagt till ett beviljande av räntestöd för EIB:s utlåning.
Jag överlämnar vårt betänkande till kammaren. 
Martin, David (PSE ),
   . – Fru talman! Utskottet för internationell handel delar den allmänna oro som budgetutskottet uttryckte om att när gemenskapen gör utfästelser till tredjeland måste man se till att det finns tillräckliga budgetmedel att infria dessa löften.
Giovanni Pittella är att gratulera till den del som handlar om yttre förbindelser i hans betänkande, men handelsutskottet har tre specifika punkter som enligt vår mening inte tillräckligt täcks av betänkandet. För det första kommer WTO-förhandlingarna att slutföras inom ett år eller två, och de kommer att genomgå en avgörande fas i slutet av året. Vi anser att vi för att vara trovärdiga i dessa samtal behöver en parlamentarisk dimension, och för att en parlamentarisk dimension skall vara framgångsrik behöver den finansieras. Vi vill därför se mer pengar i budgeten till den parlamentariska dimensionen av WTO.
För det andra har det makroekonomiska stöd som går till tredjeland, särskilt till Bosnien och Hercegovina, enligt vår mening inte tillräcklig rättslig grund och övervakas inte ordentligt. Vi anser att ett förfarande för medbeslutande bör införas för att ge insyn i och redovisning av detta viktiga utgiftsområde. Slutligen har vi under lång tid haft ett chefsutbildningsprogram för Japan och Korea som har gjort det möjligt för oss att få tillträde till dessa marknader. Vi anser att det nu är dags att utsträcka dessa program till Kina och Indien. 
Miguélez Ramos (PSE ),
   . – Fru talman! Som föredragande för fiskeriutskottet är min första uppgift att uttrycka vårt beklagande över att fiske inte finns med bland de frågor som behandlas i den årliga politiska rapporten.
Faktum är att den här sektorn, som är av avgörande betydelse för många regioner i unionen, står inför problem som är i starkt behov av beslutsamma åtgärder på gemenskapsnivå för att bevara inkomst- och sysselsättningsmöjligheter i fiskesamhällen och kustområden. Dessutom är 2006 ett avgörande övergångsår för reformen av den gemensamma fiskeripolitiken som kommer att få ett nytt finansieringsinstrument, Europeiska fiskerifonden. Anslaget som planeras för den här fonden tycks oss vara helt otillräckligt för att täcka våra behov som innefattar förbättring av kontrollen av lagstiftningens tillämpning, bättre garantier på området för skydd av uppgifter samt kvalitet och objektivitet på vetenskaplig information. Vidare uppmanas vi att säkerställa hållbar utveckling och korrekt användning av naturresurser liksom stöd för genomförandet av de nya regionala råden. Vi tror att det är viktigt att öka budgetmedlen för den gemensamma fiskeripolitiken för att kunna ta itu med de faktiska behoven i EU-27.
Andrikienė,
   . – Fru talman! Som PPE-DE-gruppens skuggföredragande om den årliga politiska strategin för 2006 skulle jag vilja tacka och gratulera min kollega Giovanni Pittella för det utmärkta arbete han har utfört för att förbereda de handlingar som vi nu diskuterar.
Genom den årliga politiska strategi som kommissionen lade fram i mars fastställs kommissionens politiska prioriteringar för 2006, de initiativ som skall bidra till att uppnå dem identifieras och budgetramen antas så att prioriteringarna får de resurser som krävs. Det är viktigt att ha klart för sig att detta är den första årliga politiska strategin som antagits av den nya kommissionen.
På EU-nivå kommer 2006 att vara av avgörande betydelse för genomförandet av EU:s fem strategiska mål som antagits av parlamentet, däribland Lissabonstrategin, strategin för hållbar utveckling och den sociala agendan (2006-2010), samt uppnåendet av huvudmålet att återställa tillväxt och sysselsättning i Europeiska unionen. En översyn av Haagprogrammet, som är kopplat till ikraftträdandet av konstitutionen, förutses redan för den andra hälften av 2006. Dessutom kommer EU:s utvidgningsprocess att gå in i en ny fas och EU:s grannskapspolitik att fördjupas.
År 2006 kommer att vara kritiskt för förberedelserna av budgetplanen för perioden 2007–2013 för att säkerställa tillräckliga programmedel och fastställa en ny generation av ekonomiska instrument som skall kunna tas i full drift den 1 januari 2007.
Våra prioriteringar för 2006 är följande: välstånd och solidaritet, säkerhet inom unionen, ett mer konkurrenskraftigt och sammanhållet Europa, ett Europa som är starkare i världen. Vår budgetstrategi – dess principer liksom dess sektorsprioriteringar – är tydligt definierade i betänkandet och ett resolutionsförslag som gäller strukturåtgärder, inrikespolitik, jordbruk, externa åtgärder samt personal och administration.
Jag tackar Giovanni Pittella för hans samarbete, och jag stöder hans betänkande och resolutionsförslag med de ändringsförslag som lagts fram av PPE-DE-gruppen och, i synnerhet, ett ändringsförslag som anmodar kommissionen att senast den 31 juli lägga fram en översyn av personalbehovet på medellång sikt i samband med de begärda nya tjänsterna. 
Guy-Quint,
   – Fru talman, fru kommissionsledamot! För det första, fru talman, skulle jag vilja säga att jag verkligen beklagar att det här viktiga betänkandet debatteras i plenum vid en så sen tidpunkt.
Jag skulle vilja gratulera Giovanni Pittella till det här betänkandet och också till att ha lyckats med den ingalunda lätta uppgiften att påskynda kommissionens meddelande om dess årliga strategi för ett tag sedan. Ja, vi vill fortsätta att fastställa unionens prioriteringar, vara framgångsrika i vårt fortsatta arbete med utvidgning och framför allt lyckas lansera Lissabonstrategin på nytt. Giovanni Pittella har även lyckats ta hänsyn till det aktuella läget i förhandlingarna om den framtida budgetplanen. De mål som kommissionen har satt upp i sitt meddelande är ambitiösa. Men vi fruktar redan att budgetmedlen inte kommer att motsvara våra förhoppningar. Att lansera Lissabonstrategin på nytt innebär för oss framför allt att skapa högkvalitativa arbeten. Därför vill vi ägna särskild uppmärksamhet åt att bedöma hur realistisk hjälpen till små och medelstora företag samt mikroföretag är och hur den kommer att genomföras.
Ett tack till vår föredragande för att ha infört ett nytt begrepp i vår budget: etiska finansieringsinstrument. Europeiska unionen bör verkligen fortsätta att stärka alla de åtgärder som bidrar till att skapa social sammanhållning och till att främja mänskliga rättigheter överallt samt de som ger ungdomar och våra medborgare möjlighet att möta varandra och lyssna på varandra och på så sätt få bättre förståelse för vår kultur och europeisk identitet.
Jag är angelägen om att vi bör fortsätta att arbeta med kommissionen för att starta pilotprojekt och förberedande åtgärder. Om vi gör det så kommer vi också att hitta nya och bättre former för samarbete. Hittills har resultaten, trots våra uppmaningar, inte alls motsvarat våra förväntningar. Kommissionen måste utveckla en professionell strategi för att leva upp till våra behov, nämligen att informera allmänheten regelbundet om våra politiska projekt och de beslut som fattats av unionen.
Innan jag slutar skulle jag vilja rikta er uppmärksamhet på det ändringsförslag som vi kommer att lägga fram för omröstning i morgon. Solidaritetsfonden borde vara tillgänglig för alla medborgare i unionen oavsett var de är i världen om de drabbas av en katastrof. När unionen ger hjälp bör den hålla fast vid sina löften och de utfästelser den har gjort om sina målsättningar, framför allt när det är frågan om att ge utvecklingsbistånd till de fattigaste länderna i världen.
Vi måste också stödja den demokratiska utvecklingen i de länder som räknar med bistånd från Europeiska unionen. Också på det området kommer vi att sakna tillräckliga resurser. Det här året kommer återigen avgörandet att ligga hos rådet. Vi hoppas att det kommer att leva upp till sina löften och förpliktelser. Unionens funktion står och faller med det, precis som trovärdigheten i våra löften och projekt gör inför våra medborgare. 
Jensen,
   – Fru talman! Jag å min sida skulle också vilja uttrycka mitt uppriktiga tack till Giovanni Pittella som har gjort ett utmärkt arbete i det här betänkandet och som har en ännu större uppgift framför sig. När allt kommer omkring är 2006 ett särskilt år i budgethänseende därför att det är det sista året som faller under ”Agenda 2000”-budgetramen. Detta innebär att vi i vissa avseenden har en begränsad handlingsfrihet. Men det finns många frågor som kommer upp år efter år. Vi här i parlamentet måste än en gång anstränga oss för att se till att de betalningsbemyndiganden som krävs för strukturpolitiken existerar. Förra året såg vi att det faktiskt behövdes mer pengar än vad som fanns budgeterat. Finansieringen av de decentraliserade organen är ett annat återkommande problem, vilket vi såg under förhandlingarna för budgeten 2005. Detta är någonting som vi måste hitta en lösning på. Slutligen har vi problemet med finansieringen av nya prioriteringar och nya uppgifter som dyker upp såsom återuppbyggnaden som följde på tsunamin.
Vi i gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa fäster stor vikt vid Lissabonprocessen och särskilt vid programmen där vi utvecklar finansieringen av små och medelstora företag genom Europeiska investeringsfonden, därför att en ganska låg resursnivå i budgeten har mycket stora spridningseffekter och tryggar ekonomisk tillväxt på ett sätt som är mycket fördelaktigt för unionens budget.
När det gäller EU:s utrikespolitik anser vi att det är mycket viktigt att ge bekämpandet av hiv/aids hög prioritet i budgeten. Vi anser också att budgeten särskilt bör stödja unionens grannskapspolitik så att vi främjar demokrati och mänskliga rättigheter i de berörda länderna.
Slutligen skulle jag vilja nämna EU:s informationspolitik som också kräver särskilda ansträngningar och särskild uppmärksamhet. På detta område måste vi framför allt utveckla samarbetet mellan kommissionen och parlamentet. 
Seppänen,
   – Fru talman, fru kommissionsledamot! Jag tänker inte tacka Giovanni Pittella än; jag tänker tacka honom längre fram, i december. Det här är bara de första kilometrarna i ett långt maratonlopp.
Föredraganden har tagit kontakt med olika grupper och undersökt vilka områden de prioriterar inför budgetförberedelserna. Vi i gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster anser att det är viktigt att den sociala och ekonomiska solidariteten stärks liksom miljöpolitiken. Vi stöder föredraganden i hans ansträngningar att prioritera dessa frågor i budgeten. Vår grupp förstår bara alltför väl att tillräckliga betalningsbemyndiganden bör vara tryggade för att finansiera alla betalningsåtaganden.
Vi skulle vilja påminna företrädarna för rådet om det faktum att ifall ingen överenskommelse nås om den här budgeten eller om budgetplanen för kommande år så är betalningsbemyndigandena under alla omständigheter 1,06 procent av BNP. Utifrån parlamentets ståndpunkt är det alltså ingen mening med att rådet föreslår lägre betalningsbemyndiganden.
Jag vill nämna finansieringen av Natura 2000-programmet, ett av föredragandens prioriterade områden. Det är oklart hur medel anslås för programmets ändamål. Jag håller med föredraganden om att vi försiktigt bör förbereda för nya gemenskapsfinansierade områden. I dag vet ingen hur gemensamma medel används för Natura 2000 eller exakt hur kostnaderna bör fördelas mellan medlemsstaterna och unionen. Det vore rimligt om medlemsstater med stor befolkning och få Natura-områden genom EU skulle bidra till bevarandet av vår gemensamma europeiska naturliga miljö i mer glesbefolkade medlemsstater.
Vår grupps inställning är negativ när det gäller finansieringen av några som helst kostnader för att militarisera unionen eller sådana som, under skydd av dimridåer som informationstjänster, används för att finansiera propaganda för att stödja den federala utvecklingen av Europeiska unionen. 
Lundgren,
   . – Fru talman, ärade ledamöter! Det är lika frustrerande varje gång EU:s budgetfrågor diskuteras. Krav på höjda anslag för nya utgiftsområden framförs utan att de grundläggande problemen behandlas.
Låt mig påminna om tre sådana problem. För det första går nästan hälften av EU:s utgifter till en jordbrukspolitik som alla förståndiga medborgare utan egenintresse i frågan måste betrakta som fullständigt orimlig. För det andra går ytterligare nästan en tredjedel till regionalstöd i rika länder. Vi kan omöjligt gå med på att höja medlemsländernas bidrag till EU så länge huvuddelen av pengarna som nu betalas in används på detta direkt skadliga sätt. För det tredje analyseras problemställningarna inte på ett rimligt samhällsvetenskapligt sätt. Det grundläggande förhållningssättet här är att kasta pengar på problem. Men ofta, kanske oftast, är det regelsystem som bestämmer hur ekonomin fungerar, inte pengar från staten. Vi skall låta länderna själva bestämma i dessa frågor. Det är det som är demokrati. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om följande två muntliga frågor:
- muntlig fråga till kommissionen (B6-0161/2005) från Gerardo Galeote Quecedo, Konstantinos Hatzidakis och Sérgio Marques för gruppen Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater, och Constanze Krehl, Bárbara Dührkop Dührkop, Marilisa Xenogiannakopoulou och António Costa för Socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet angående nya regionalpolitiska utmaningar,
- muntlig fråga till kommissionen (B6-0170/2005) från Pedro Guerreiro, Bairbre de Brún och Kyriacos Triantaphyllides för gruppen Europeiska enade vänstern /Nordisk grön vänster angående regionalpolitiska utmaningar inom ramen för budgetplanen för 2007–2013. 
Galeote Quecedo (PPE-DE ),
   . – Fru talman! Utvidgningen av Europeiska unionen med 10 nya stater var otvivelaktigt en märkvärdig begivenhet i vår gemensamma historia. Inte vid något tillfälle i dessa förhandlingar, som uppenbarligen inte var lätta, satte något land sina nationella intressen framför det som en del beskriver som Europas återförening, hur berättigade de än må ha varit. Detta framgår av att de svåraste kapitlen i dessa förhandlingar avslutades under Spaniens ordförandeskap för unionen, som ända fram till dess hade varit den största nettomottagaren av medel.
Man har räknat ut att utvidgningen har kostat så mycket som 200 000 miljoner euro. Under den här debatten har Europeiska kommissionen uppmanats att förklara hur den tänker fördela denna summa bland de 15 gamla medlemsstaterna. Den bekräftade information som vi har haft tillgång till visar nämligen att Europeiska kommissionens förslag i det här hänseendet inte är rättvist.
Förhåller det sig inte så att det har föreslagits att Irland, Portugal, Spanien och Grekland betalar en summa som, jämfört med deras BNP, är tre gånger större än genomsnittet i unionen, är mycket större än den som föreslagits för alla nettobetalare och till exempel är fyra gånger större än den summa som föreslagits för Tyskland? Om detta är fallet, fru kommissionsledamot, så har Europeiska kommissionen ansvar för att i förhandlingarna om förnyandet av budgetplanen föreslå en kompensationsmekanism för dessa länder i syfte att lindra effekterna av den tvära nedgången i deras nettoinkomst från unionen och på så sätt avvärja alla hinder för deras utveckling mot verklig konvergens. 
Krehl (PSE ),
   . – Fru talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Även om utvidgningen uppenbarligen har ställt unionens regionalpolitik inför stora utmaningar så gör vi vårt bästa för att leva upp till dem. Men samtidigt får vi aldrig förlora det faktum ur sikte att regionalpolitiken är den mest allmänt påtagliga av alla EU:s politiska åtgärder, vilket innebär att det är vårt ansvar att fortsätta den här politiken på ett förnuftigt och hållbart sätt.
Nyss hänvisade Gerardo Galeote Quecedo till de kostnader som detta kommer att innebära. Jag skulle vilja hävda att de oundvikliga kostnaderna för en utvidgningsomgång av det här slaget måste delas upp på ett någorlunda rättvist sätt. För att detta skall bli av måste vi både visa solidaritet med de regioner som inte längre spelar en lika stor roll i struktur- och sammanhållningspolitiken som de har gjort de senaste åren och undvika att ställa överdrivna krav på de medlemsstater i unionen som är allmänt kända som nettobidragsgivare. Jag måste kunna förklara för mina landsmän varför pengarna som Tyskland bidrar till EU med är en bra investering. Men samtidigt som jag söker stöd hemma måste jag se till att man i unionen inser att situationen är betydligt mer komplex än vad den torde ha varit för tio år sedan.
Enligt min uppfattning är därför de förslag som framförts av kommissionen om en korrigeringsmekanism som syftar till att i viss mån lätta bördan på nettobidragsgivarna ytterst viktiga. Jag tror att vi med större allvar skulle överväga en omorganisation av de egna resurssystemen och en utveckling bort från nuvarande kostnader och förfaranden, och detta gäller även ministerrådet.
Jag tror också att vi skulle överväga samfinansiering av jordbruksåtgärder för att säkerställa att förfaranden genomgår förändringar även på det här området. De första stegen har faktiskt redan tagits i den här riktningen i budgetplanen och i Bögebetänkandet. Men samtidigt skulle jag vilja påpeka att det är parlamentets ansvar att använda pengar så effektivt som möjligt och att noggrant uppmärksamma vad pengarna används till. N+2-regeln kommer att få en nyckelroll i det här avseendet, särskilt när det gäller ansvarsskyldigheten mot nettobidragsgivare och det ansvarsfulla användandet av skattebetalarnas pengar.
Jag hoppas att dagens debatt kommer att hjälpa oss att förhandla om budgetplanen och att formulera regionalpolitiken, och att vi kommer att stå enade i att visa solidaritet gentemot varandra. 
Guerreiro (GUE/NGL ),
   . – Existensen av en konsistent och adekvat finansierad gemensam regionalpolitik är väsentlig om EU skall kunna bidra till att minska de regionala skillnader som har accentuerats av de senaste utvidgningarna och bidra till verklig konvergens i olika länder.
Regionalpolitik är ett nödvändigt och rättvist instrument som kompenserar de ogynnsamma följderna av den inre marknaden för de ekonomiskt minst utvecklade regionerna och länderna. I ljuset av det faktum att mer välbärgade medlemsstater kommer att få stora fördelar av utvidgningen medan sammanhållningsländer som Portugal och Grekland kommer att drabbas mest av kostnaderna för utvidgningen på makroekonomisk nivå, och i sin tur av hotet om en eventuell minskning av strukturfonder till följd av budgetinskränkningar och av den ”statistiska effekten”, så skulle jag vilja ställa följande frågor till kommissionen.
Tror inte kommissionen att det behövs mycket större finansiella resurser än de belopp som föreslagits för regionalpolitiken i dess finansieringsram för 2007–2013 för att möta utvidgningens behov och för att säkerställa effektiv sammanhållningspolitik? Vilka åtgärder tänker kommissionen vidta för att stödja de länder som är mest berörda av utvidgningen, som Portugal och Grekland? Tänker den starta särskilda program utformade för att hjälpa dem att utveckla och modernisera sina ekonomier inom ramen för ett utvidgat EU, så som har skett tidigare? Är kommissionen beredd att upprätthålla föreställningen om full kompensation för den ”statistiska effekten” eller att garantera att regioner som drabbats av den ”statistiska effekten” får det stöd de skulle få om berättigande till stöd skulle beräknas utifrån ett EU med 15 medlemsstater, med tanke på att man inte i någon region skulle känna sig missgynnad av utvidgningen? 
Hübner,
   . – Fru talman! Jag vet att det är sent, men de frågor som de ärade ledamöterna har ställt kräver detaljerade svar. Om ni tillåter kommer jag att använda den tid som reserverats i slutet av debatten förutom den tid som jag fått för mina inledande kommentarer.
Även om vikten av en utvidgning inte kan uppskattas i budgettermer förstår jag att ledamöterna av hänsyn till öppenhet och icke-diskriminering vill få en bättre uppfattning av kommissionens förslag i fråga om utvidgningen. Utvidgningen har ekonomiska konsekvenser, och vi behöver en ekonomisk insats på EU-nivå. Låt oss dock göra klart att en utvidgning också har andra konsekvenser. Jag håller med om att unionens budget för perioden 2007–2013 måste vara tillräckligt stor för att garantera ekonomisk konvergens för de tio staterna, vilket jag är övertygad om kommer att vara i alla 25 medlemsstaternas intresse. Det är klart att storleken på den generella budgetramen för 2007–2013, och storleken på ramen för sammanhållningspolitiken i detta sammanhang, spelar stor roll.
Kommer vi att ha tillräckliga medel för 2007–2013? Vi har aldrig tillräckliga medel eftersom Europeiska unionens behov är enorma. Men i praktiken har vi inte alla pengar i världen, inte heller har vi den absorptionsförmåga som skulle tillåta oss att förbruka mer pengar på ett effektivt sätt.
Jag vill betona att kommissionen för några månader sedan lade fram ett förslag där varje euro är genomtänkt och motiverad. Därför anser vi att förslaget är väl avvägt och väl förberett, även i fråga om sammanhållningspolitiken, och en grund för att ta itu med de behov, problem och utmaningar som den utvidgade europeiska unionen med hundratals miljoner fler invånare kommer att stå inför nu och i framtiden. Detta är min reaktion till era kommentarer om huruvida vi har tillräckligt med pengar. Jag instämmer i hög grad med Constanze Krehl i hennes kommentarer om effektiv användning av offentliga medel och skattebetalarnas pengar. När det gäller budgeten måste vi också tänka på effektiviteten och kvaliteten i utgifterna.
När vi tänker på kostnaderna för utvidgningen är jag alltid frestad att påminna er om att de tio nya medlemsstaterna till fullo har gett sitt bidrag till unionens budget, inklusive den befintliga korrigeringsmekanismen, i enlighet med de allmänna reglerna. När man granskar de politikområden som de nya medlemsstaterna successivt inför som viktiga EU-politikområden, måste vi komma ihåg att utvidgningen redan har beaktats när det gäller bidrag till finansieringen av politiken.
När kommissionen utarbetade förslaget för 2007–2013 tog den hänsyn till all budgetutveckling som hörde ihop med utvidgningen. Som svar på er fråga om kommissionens förslag bidrar till lika behandling av medlemsstaterna när det gäller sammanhållningspolitiken, skall jag som hastigast nämna de sex grundprinciper som vi grundande kostnadsfördelningen på och de potentiella fördelarna när budgeten utarbetas. Principerna medger en rättvis fördelning av utvidgningens effekter.
För det första har kommissionen försökt att garantera nödvändiga medel för att finansiera ekonomisk konvergens och sammanhållning i en utvidgad och mer mångsidig europeisk union. För det andra har kommissionen tagit hänsyn till den ekonomiska realiteten att det finns regioner i de 15 medlemsstaterna som ännu inte helt har genomfört den ekonomiska konvergensen. För det tredje är vi starkt övertygade om att en sammanhållningspolitik också är nödvändig för regioner som inte omfattas av konvergensmålet, utan styrs av objektiva ekonomiska kriterier och ”Berlinmetoden”, efter kommissionens justering. Vi bör också komma ihåg kravet att alla medlemsstater bör likabehandlas vid en eventuell slutlig överenskommelse. För det femte anser vi att sammanhållningspolitiken skall tillämpas på samma sätt på alla 25 medlemsstaterna: vi skall inte ha en politik för de 10 medlemsstaterna och en annan politik för övriga 15. För det sjätte är kommissionen medveten om att för vissa medlemsstater kvarstår problem som måste tas upp i en slutlig överenskommelse under förhandlingarnas gång, återigen med hänsyn till generell rättvisa.
Vi följer mycket nära förhandlingarna mellan medlemsstaterna, och delar så mycket som kommissionens roll tillåter. Vi är beredda att på lämpligt sätt och när så behövs bidra till en slutlig uppgörelse som beaktar de enskilda fallen. På det här stadiet vill kommissionen inte föreslå någon särskild lösning eller kompensationsmekanism. Om en sådan mekanism eller sådana program och projekt föreslås under förhandlingarna i rådet skulle kommissionen mer än gärna medverka till den slutliga utformningen av förslaget.
Det är viktigt och sant att fördelningen av ekonomiska resurser mellan medlemsstaterna i princip och i allmänhet avspeglar varje regions och varje medlemsstats relativa sociala och ekonomiska förhållanden, och dessa mäts med välkända indikatorer. Jag vill inte räkna upp dem, men låt mig betona att kommissionen har erkänt att i vissa fall kommer den slutliga fördelningen att påverkas av andra faktorer än objektiva socioekonomiska omständigheter i regioner eller medlemsstater. Som ni vet kommer enligt aktuell statistik 16 av 254 regioner med över 60 miljoner invånare att erfara den statistiska effekten av utvidgningen. I dessa fall har kommissionen förslagit en tillfällig lösning, nämligen att skapa en särskild övergångsplan på regional nivå och justera vissa parametrar med Berlinmetoden. Följden är att kommissionens förslag till statistisk utfasning av regioner representerar en mycket begränsad minskning: i genomsnitt endast 6 procent av vad dessa regioner skulle ha fått om de hade varit helt berättigade till konvergensmålet under perioden 2007–2013. 
Detta är kommissionens aktuella förslag. Min oro gäller genomförandet av förslaget. Som vi har hört finns det många andra idéer, bland annat i medlemsstaterna. Många anser att detta förslag är för generöst. Vi inriktar oss därför mycket på att försvara förslaget.
Med justeringen av Berlinmetoden, ett annat instrument kommissionen har använt i sin strävan efter att fördela effekterna av utvidgningen rättvist, har vi också lyckats att öka den generella ekonomiska ramen med 16 miljarder euro. Den här justeringen återspeglar den statistiska effekten av utvidgningen genom att vi beaktar det nationella välståndet i våra beräkningar.
Låt mig tillägga att en del av de minskningar i tilldelningarna som regionerna uppfattar som en följd av utvidgningen inte är det, eftersom det finns 12 regioner med 18 miljoner människor där BNP har ökat snabbare under senare år än genomsnittet för Europeiska unionen. I dag räknas dessa regioner in under mål 2. Därför har vi i dag på bordet en budget som mer eller mindre är lika fördelad mellan de gamla och de nya medlemsstaterna.
Allt det ovannämnda bekräftar att frågan om jämlik fördelning av utvidgningens effekter beaktas i kommissionens förslag samtidigt – och detta är viktigt för oss – som vi bevarar objektiviteten i fördelningsmetoden som bygger på statistik på gemenskapsnivå.
Låt mig också reagera på vad ni, och i synnerhet Constanze Krehl, sade om balansen av egna medel. Dessa frågor hör klart till Dalia Grybauskaitės ansvarsområde. Jag vet att hon mer än gärna utbyter åsikter med er om detta. Det måste dock sägas att även om budgetbalanser inte ger hela bilden av alla fördelarna av unionsmedlemskapet är kommissionen medveten om att diskussioner om detta förekommer och spelar en viktig roll i den offentliga debatten i vissa medlemsstater. Det är därför som kommissionens förslag till system för finansiering av EU-budgetens inkomstsida, som jag inte ansvarar för, också skall ses som en kompromisslösning som är avsedd som ett slags skyddsnät.
Ni har betonat vikten av nettobalanser, och ni förslår ett samband mellan regionalpolitiken och tilldelningen av medel och nettobalanserna. Uppriktigt sagt är det inte det bästa sättet att närma sig regionalpolitiken, eftersom vi bedriver regionalpolitik för att minska skillnaderna i enlighet med artikel 158 och inte för att lösa frågor om nettobalans. Därför bör vi inte blanda ihop dessa diskussioner. 
Hatzidakis,
   – Fru talman! Kommissionsledamot Danuta Hübner har försökt att ge oss svar på en fråga som strikt taget inte faller inom hennes ansvarsområde eftersom, titeln till trots, frågans innehåll huvudsakligen berör hennes kollega, Dalia Grybauskaitė, så som hon själv påpekade vid ett tillfälle. Jag tror att detta är ett fel från talmanskonferensens sida där frågan har fått fel titel. Likväl skall jag bortse från det för att säga att det grundläggande budskapet som vi ville föra fram med frågan är att bördor som i allmänhet uppkommer under den nya perioden av budgetplanen bör fördelas rättvist mellan medlemsstaterna. Jag skulle vilja framhålla att inte bara de nuvarande sammanhållningsländerna torde vara offer utan också de nya medlemsstaterna, som måste behandlas rättvist, och jag är inte säker på att så alltid är fallet.
I alla händelser skulle jag vilja göra tre korta uttalanden i frågan. För det första finns det säkerligen betydande inskränkningar när det gäller sammanhållningsländerna med hänsyn till deras inkomst från unionens regionalpolitik, och jag välkomnar i det här sammanhanget kommissionsledamotens antydan, även om det bara var en antydan, att kommissionen är beredd att åtminstone diskutera något slags kompensationsmekanism.
För det andra så är det i mitt tycke upprörande att vi fortfarande skall ha det här brittiska undantaget i budgeten, och därför anser jag också att det borde hållas en global debatt vid något tillfälle om det egna resurssystemet.
För det tredje och sista anser jag att det framgår tydligt av debatten hittills att parlamentet bör hålla en allmän debatt inom en snar framtid så att handlingarna som cirkulerar i kommissionens korridorer i ärenden som berörs av frågan kan debatteras mer allmänt och så att vi alla får veta vilka ärendena är och kan konstatera orättvisorna mot sammanhållningsländerna och de regioner i unionen som ligger efter sett i ett utvecklingsperspektiv. 
Dührkop Dührkop,
   . – Fru talman! Jag delar kommissionsledamotens farhågor att vi inte har tillräckligt med tid för att behandla en så viktig fråga.
Det säger sig självt att de 15 gamla medlemsstaterna hade möjlighet att gripa sig an utvidgningen. Som tidigare talare har påpekat så är förhållandet ändå det att de länder som till stora delar betalade för den här utvidgningen kommer att förlora bidragen från Sammanhållningsfonden till följd av den statistiska effekten.
Jag är glad över att kommissionsledamot Danuta Hübner har sagt att hon i förhandlingarna med rådet kommer att försöka skapa något sorts kompensationsinstrument eller gradvis utfasning, så som skedde med de regionala fonderna. För till exempel i Spaniens fall är denna förlust av sammanhållningsfond särskilt dramatisk eftersom det kommer att leda till en plötslig minskning av dess nettobalans motsvarande 0,91 procent av BNP.
I det här förslaget från kommissionen, och det är vad vår fråga ger uttryck för, framför undertecknarna – inklusive mig själv – sin oro över den orättvisa fördelningen av de finansiella kostnaderna för utvidgningen, en oro för att den princip i de senaste slutsatserna från Europeiska rådet som kräver rättvis finansiering inte respekteras. 
Virrankoski,
   – Fru talman! Unionens regional- och strukturpolitik bygger på artikel 158 i EG-fördraget, där det sägs att gemenskapen kommer att fortsätta sina ansträngningar att stärka ekonomisk och social sammanhållning. Denna artikel är unionens livförsäkring. I den eftersträvas garantier för att alla regioner skall gynnas, att principen ”alla parter vinner” etableras. I den motiveras själva existensen för hela unionen. Om det upprepade gånger skulle framgå att vissa regioner eller befolkningsgrupper är undantagna från den allmänna utvecklingen, skulle följden bli en upplösning av sammanhållningen i unionen.
När de senaste tio nya medlemsstaterna anslöt sig till unionen så växte dess befolkning med mer än 20 procent, men BNP ökade bara med 5 procent. Av historiska skäl var BNP per invånare i alla nya medlemsstater i någon mån klart lägre än genomsnittet i EU. Därför måste struktur- och regionalpolitiken i unionen inriktas på de nya medlemsstaterna, och följaktligen är alla nya medlemsstater i början nettovinnare.
I budgetplanen och i kommissionens planer har en avsevärd andel av investeringarna anslagits till de nya medlemsstaterna, och efter några år skulle de tillsammans få mer stöd genom regional- och strukturpolitiken än de gamla medlemsstaterna. Detta måste ses som en helt riktig utveckling.
Men risken finns att de svagaste regionerna i unionen kommer att förlora regional- och strukturpolitiska åtgärder. Ändå kommer de i absoluta termer inte på något sätt att ha blivit mer välbärgade, även om regioner som är ännu svagare än de har anslutit sig till unionen. Därför finns det en risk att de svagaste regionerna i unionen kommer att bli tvungna att betala mer för utvidgningen än de rikaste regionerna eftersom deras bidrag till EU:s budget är relaterad till deras BNP och de dessutom förlorar finansiering de har erhållit från unionen. Detta tycks i synnerhet gälla unionens glest befolkade nordliga regioner. 
Schroedter,
   . – Fru talman! Som tysk ledamot av parlamentet stöder jag kommissionens förslag om budgetplanen. Skälet till detta är att jag är för solidaritet mellan regionerna, något som avspeglas i många delar av förslaget. Regionalpolitik sörjer också för solidaritet mellan regionerna, men enligt min och min grupps uppfattning är Sammanhållningsfonden inte den bästa källan för finansiering av solidaritetsinriktade åtgärder då den saknar en programbaserad inriktning. Det skulle vara mycket bättre att använda strukturfonderna för det här ändamålet eftersom det skulle underlätta mer riktade reaktioner på de problem som man känner av i regionerna liksom högre kvalitet på genomförandet och en effektiv användning av medel.
Kommissionen har införlivat mycket av den kritik som parlamentet riktade mot Sammanhållningsfonden i det nya förslaget. Därför tror jag att detta är ett välavvägt förslag, och även om jag kommer från en medlemsstat som är en nettobidragsgivare så kan jag skriva under på det. Enligt min uppfattning skulle överdrivna krav motverka sitt syfte i det här läget eftersom de inte leder till önskade resultat, utan i stället leder till blockeringar av det slag vi just nu upplever. Vi vill att den här budgetplanen antas så fort som möjligt, men parlamentet måste göra gemensam sak med kommissionen och bekämpa de nettobidragsgivare som förespråkar en budget på 1 procent. Att hysa en sådan inställning är enligt min uppfattning för närvarande ytterst kontraproduktivt. 
de Brún,
 Fru talman! Utvidgning utgör en historisk möjlighet för EU, och därför måste tillräckliga resurser tillhandahållas för att klara av kostnaden för ett utvidgat EU och för att ge ekonomisk och social sammanhållning. De ekonomiska konsekvenserna av utvidgning måste fördelas på ett balanserat sätt, men några medlemsstater upplever fortfarande betydande skillnader och kan få betala en oproportionerlig del av kostnaderna.
Motiveringen för och intentionen med strukturfonderna och EU:s regionalpolitik var att hjälpa regioner och länder att övervinna skillnader och utveckla sina ekonomiska och sociala potentialer. Kan kommissionsledamoten bekräfta om denna motivering kommer att fortsätta att prägla EU:s regionalpolitik i framtiden? Anser hon att resurserna är tillräckliga för att klara av det? Enligt Europeiska nätverket mot fattigdom (EAPN) finns det 68 miljoner människor inom EU som fortfarande lever i fattigdom. Det här förblir en väldig utmaning för oss. 
Talmannen.
   – Fru de Brún! Jag måste som alltid påminna er om att iriska tills vidare inte är ett av EU:s officiella språk. Den första delen av ert tal tolkades därför inte och kommer inte att inkluderas i protokollet. 
Piotrowski,
   . – Fru talman, mina damer och herrar! I de bestämmelser för Europeiska regionala utvecklingsfonden som hittills har antagits av Europaparlamentet och Europeiska rådet har ingen hänsyn tagits till användningen av EU-medel för att täcka kostnaderna för bostadsrelaterade investeringar. Bland åtgärder som inte är berättigade till finansiering genom ERUF ingår ändring, ombyggnad eller renovering av byggnader avsedda för boende, trots att utgifter för sådana åtgärder är en tung post i de nya medlemsstaternas budgetar. Tillgängliga siffror visar att mer än en tredjedel av invånarna i dessa länder bor i höghus som var den vanligaste boendeformen i forna kommunistländer, men dessa byggnaders skick försämras snabbt. Levnadsstandarden för människor som bor i dessa byggnader sjunker därför att det saknas pengar för att modernisera dem, och byggnaderna är även dåliga i energi- och miljöhänseende. De EU-ministrar med ansvar för byggnadsfrågor som träffades i Prag i mars 2005 frågade Europeiska kommissionen om finansiering kunde ordnas för att åtminstone hitta en dellösning på problemet. Jag skulle därför vilja fråga kommissionen hur den tänker ta itu med den här frågan. 
Bielan,
   . – Mina damer och herrar! Ett av de mål som är inskrivna i EU-fördragen är främjandet av social, ekonomisk och territoriell sammanhållning och solidaritet mellan medlemsstater. För närvarande står unionen inför många utmaningar såsom global konkurrens, ett åldrande samhälle och utvecklingen av en kunskapsbaserad ekonomi. Men det råder inget tvivel om att en av de viktigaste är den växande utvecklingsklyftan mellan regioner i unionen och även inom dessa regioner. Problemet beror inte bara på att nya och relativt fattiga central- och östeuropeiska länder har anslutit sig till unionen, något som har lett till en plötslig ökning av skillnaderna. Klyftan mellan olika regioner har ökat under flera år, och detta gäller även de gamla medlemsstaterna. Målet för unionens sammanhållningspolitik är att förebygga sådana klyftor, men vi får inte glömma att sammanhållningspolitiken också förverkligar centrala politiska mål och en solid ekonomisk grund. Unionens integration bygger på solidaritetsprincipen, och den viktigaste aspekten av solidaritet är strävan efter sammanhållning. Solidaritet inom EU är grundvalen för unionens integration, och utan den skulle EU inte vara annat än en tullunion. Sammanhållningspolitiken bör därför vara den viktigaste prioriteringen i den nya budgetplanen för 2007–2013, och finansieringen bör inriktas på de fattigaste regionerna och länderna eftersom den viktigaste uppgiften för sammanhållningspolitiken måste vara att överbrygga utvecklingsklyftor mellan regioner.
En skälig finansieringsnivå måste säkerställas för att genomföra utvecklingsmålen effektivt. I den nya budgetplanen måste förändringar som har inträffat vägas in och hänsyn tas till att unionens befolkning för ett år sedan ökade med mer än 70 miljoner invånare från mindre utvecklade regioner. Samtidigt måste förändringar i regelverket göras innan några förslag om att begränsa unionens budget antas. En enkel regel borde gälla i det här fallet, nämligen att en mindre budget innebär mindre statligt ingripande i ekonomin och slutförande av den inre marknaden. Men till min förvåning motsätter sig några av de medlemsstater som förespråkar en minskning av den lägsta utgiftströskeln, till exempel Frankrike och Tyskland, också upprättandet av en riktig inre marknad för tjänster så som den till exempel har framlagts i förslaget till tjänstedirektivet. 
Marques (PPE-DE ).
   – Fru talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Den senaste utvidgningen utgör troligen den största utmaning unionen någonsin har stått inför. Vad som krävs är framsynthet, ledarskap och gemenskapsanda så att vi på bästa sätt kan möta behoven och ta itu med följderna av utvidgningen.
Utmaningarna i att slutföra den inre marknaden och Europeiska ekonomiska och monetära unionen fann just ett sådant bestämt gensvar när medlen till strukturfonderna fördubblades. Om vi skall möta den utmaning som en livskraftig, utvidgad union utgör måste regional utvecklingspolitik återigen inta en central plats.
Det är av avgörande betydelse att stärka och återuppliva politiken för ekonomisk och social sammanhållning i syfte att bekämpa de enorma regionala obalanserna, en följd av anslutningen av många fattigare regioner i de nya medlemsstaterna, och att fortsätta att ta itu med problemet att flera regioner i de gamla medlemsstaterna fortfarande ligger efter i utvecklingen.
Den senare aspekten skall inte underskattas, särskilt inte med tanke på att de regionala obalanserna i den gamla unionen med 15 medlemsstater kan öka som en följd av den dynamik som skapas av utvidgningen. Detta gäller i synnerhet för förhållandet mellan perifera och centrala regioner, eller med andra ord, länder som Portugal och Spanien har blivit mer perifera, och de centrala länderna har hamnat än mer i centrum. När det gäller EU-15 har man faktiskt kommit fram till att de rikare, mer centrala länderna har gynnats mest av utvidgningen, och länder som Portugal, Spanien och Grekland är troligen de som har gynnats minst eller faktiskt har missgynnats.
Jag återkommer därför till punkterna som togs upp i den muntliga frågan, då jag inte anser att kommissionen har kommit med tillfredsställande svar. Har kommissionen beräknat kostnads-nyttoförhållandet för varje medlemsstat i unionen? Om den har gjort det, anser inte kommissionen att vi borde hitta sätt att kompensera länder där kostnaderna klart överstiger nyttoeffekterna? 
Xenogiannakopoulou (PSE ).
   – Fru talman! Även jag skulle vilja tacka kommissionsledamot Danuta Hübner för hennes svar. Men jag tror att vissa förhållanden kräver ytterligare klargörande.
Det är sant att den historiskt nödvändiga återföreningen av Europa, som vi alla ivrigt stödde, inte får ge upphov till nya skiljelinjer och störa den inre sammanhållningen i unionen som vi alla har arbetat för under alla dessa år.
Det har visat sig att kostnaderna för utvidgningen inte fördelas rättvist och proportionellt mellan alla medlemsstater. Länder som Grekland, Spanien och Portugal drabbas av allvarliga återverkningar som kan anta dramatiska proportioner ifall den slutliga överenskommelsen om den nya budgetplanen avviker från Europeiska kommissionens ursprungliga förslag. Jag tror att detta också är den avgörande frågan för kommissionsledamot Hübner, så som hon själv sade. Men när allt kommer omkring kommer frågan att huvudsakligen bedömas utifrån det slutliga beloppet i gemenskapens budget och i vilken utsträckning det kommer att kunna avsättas tillräckliga medel för strukturfonderna där, och följaktligen utifrån hur vi kommer att klara av att se till att det finns tillräckliga medel för att underlätta en fortsatt utveckling i de regioner som drabbas av de faktiska återverkningarna av utvidgningen.
Av ert svar ser vi att dessa frågor oroar er, men vi skulle vilja ha större klarhet när det gäller frågan som ni också hänvisade till, och med det menar jag den ekonomiska kompensationsmekanismen. 
Smith (Verts/ALE ).
   – Fru talman! Jag stöder kommissionens förslag om sammanhållning i dess vidaste bemärkelse, nämligen den statistiska effekten. Jag vill fråga Danuta Hübner om hon kan sprida lite ljus över rykten om att diskussioner pågår i rådet om att tolka kommissionens förslag om den statistiska effekten så att den omfattar områden i Tyskland och Grekland, men utesluter områden som Skotska högländerna, de skotska öarna och södra Skottland?
Det är en stor skam att Förenade kungarikets regering inte kan vara på långt när så konstruktiv som kommissionen är i sina förslag. Den nuvarande regeringen i Förenade kungariket är snarare inriktad på att hugga Skotska högländerna, de skotska öarna och södra Skottland i ryggen än att slåss för deras sak. Den skotska regeringen har utmärkt sig endast genom sin frånvaro.
Enligt principerna om solidaritet och sammanhållning mellan alla EU:s 25 medlemsstater får ingen region diskrimineras. Jag vill be kommissionen och rådet att på nytt försäkra mig om att ingen skotsk region kommer att diskrimineras, trots alla ansträngningar som Förenade kungarikets regering har gjort, och om att principerna om den statistiska effekten kommer att vara tillämpliga på det sätt som kommissionen har föreslagit. 
Papadimoulis (GUE/NGL ).
   – Fru talman! Majoriteten av min politiska grupp anser att 0,41 procent är otillräckligt för att finansiera målen för sammanhållningen, och därför anser vi att det är otänkbart att reducera denna summa. Kostnaden för utvidgningen måste också fördelas rättvist, vilket innebär att sammanhållningsländerna och -regionerna inte får behandlas orättvist och att skandalen med det brittiska undantaget äntligen måste få ett slut. Vi begär en stark kompensationsmekanism av kommissionen som också måste arbeta med den här idén, starkt stöd under övergångstiden för konvergensregionerna och att problemet med regioner som drabbas av den så kallade statistiska effekten nu äntligen får en lösning. I alla händelser är den ekonomiska kostnaden liten. Eftersom målet för sammanhållning också innefattar territoriell sammanhållning anser jag slutligen att ogynnsamt belägna områden är i behov av särskild omtanke och behandling. 
Berend (PPE-DE ).
   – Fru talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Vi har inte de pengar vi vill ha eller behöver för regionalpolitiken, och följaktligen måste vi se till att fördela de pengar vi har på ett förståndigt och korrekt sätt. Pengar är naturligtvis vad det framför allt är frågan om när det gäller regionalpolitik, men andra nyckelfrågor är att sätta upp politiska mål och att minska skillnader mellan enskilda regioner i unionen, och den senare frågan har fått särskild betydelse efter utvidgningen.
Frågan som vi måste ställa oss är om vi vill ha en sammanhållen union som kan utvecklas snabbare eller en union där skillnaderna är mer uttalade och där den ekonomiska och politiska integrationen av de fattigare regionerna går ännu långsammare. För att tala klarspråk, om inte mer pengar öronmärks för strukturfonderna till följd av utvidgningen så kommer de nya medlemsstaterna alltid att försöka blockera beslut att gå vidare med integrationen.
Med andra ord, det belopp som anslås för finansiering av unionens strukturpolitik måste möjliggöra att tillräckligt stöd ges, både nu och framöver, åt mindre utvecklade regioner som har särskilda sociala och ekonomiska problem, antingen sådana regioner ligger i den nuvarande unionen eller i nya medlemsstater. Som jag redan har sagt, detta innebär att finansieringen måste fördelas rättvist och inriktas på att lösa de allvarligaste problemen.
Även om vi på det hela taget instämmer i kommissionens förslag om att fördela medel mellan de olika målen så kan de naturligtvis bara tillämpas om den totala summan av medel är på den nivå som föreslagits av kommissionen. Om medel skulle fördelas på detta sätt och nedskärningar skulle göras i den totala summan, så som vissa medlemsstater har föreslagit, så skulle detta få en ytterst skadlig inverkan på de prioriterade konvergensregionerna i de gamla medlemsstaterna. Detta är något som vi inte skulle kunna och inte kommer att finna oss i. 
Madeira (PSE ).
   – Fru talman! Regionalpolitik har spelat en central, väldefinierad roll ända sedan unionen tog sina första trevande steg. Också på den tiden fanns solidaritetsprincipen och var en central aspekt som kännetecknade vår världsåskådning. Målet har alltid varit att se till att vi aldrig någonsin lämnar någon region bakom oss för en förenklad och fatalistisk visions skull.
Därför har alla medlemsstater och regioner alltid varit engagerade i att bygga ut och göra sina utvecklingsmodeller hållbara. I dag vill vi alla ha mer, och vi är fler. Är det rimligt eller rationellt att vänta sig att vi, efter så stora satsningar på europeisk integration, kommer att bli rikare därför att vi är fler? Som medborgare i Europa vill vi inte bara se till det yttre skenet; vi vill se till innehållet och strukturen, och det innebär att vi inte får svika alla de regioner som fortfarande måste fullborda processen mot verklig konvergens och som till följd av ett förenklat ekonomiskt synsätt tycks vilja bli rika över en natt.
Vi måste också komma ihåg att regionalpolitiken och Lissabonstrategin måste gripa i varandra, och det är avgörande att starka band upprättas mellan dessa två mål för att de skall få verkan. Att mäta tillväxt enbart i ekonomiska termer är både konstlat och ohållbart, men å andra sidan innebär hållbar utveckling konvergens och konkurrenskraft. Om vi betonar konkurrenskraft och lämnar de länder bakom oss som nyss har börjat stå på egna ben så kommer dessa länder att falla tillbaka igen och inte ha styrkan att själva ta sig upp igen. Vi och alla medborgare i detta Europa präglat av solidaritet får inte tillåta att konkurrenskraft ersätter konvergens. Inte heller får konkurrenskraft ersätta en tydligare regionalpolitik. Vad som behövs är solidaritet med många regioner som Algarve, Skotska högländerna, regionen Asturias och Madeira och många andra regioner i unionen som teoretiskt sett blev rika över en natt. 
Olbrycht (PPE-DE ).
   – Fru talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det är betecknande att de problem som tas upp i den här frågan om den föregående utvidgningen debatteras dagen innan de slutliga besluten fattas om budgetplanen för 2007–2013. För oss är det inte någon överraskning att en del av EU:s gamla medlemsstater har begärt en analys land för land av den senaste utvidgningens ekonomiska konsekvenser, och vi är medvetna om att dessa frågor också är ett tecken på att man väntar sig att kommissionen skall övervaka och bedöma konsekvenserna av framtida utvidgningar. Jag är mycket positiv till att frågor av det här slaget ställs, men samtidigt skulle jag vilja rikta parlamentets uppmärksamhet på nödvändigheten av att inte bara beakta kostnader och förpliktelser som uppkommer i bokslutet, utan också de fördelar som unionens gamla medlemsstater får. Dessa fördelar omfattar bland annat en ökning av handeln, av kapitalinvesteringar och av marknaden för storskalig upphandling samt utökat miljöskydd, och det är ganska troligt att några länder har fått större fördelar än andra. Noggrann ekonomisk analys är nödvändig, men vi får inte uppmuntra dem som ser Europeiska unionen enbart i ljuset av kostnader och förpliktelser. Den bör också ses i ljuset av de fördelar den ger på grundval av rättvist fördelade kostnader. 
Kelam, Tunne (PPE-DE ).
   – Tack så mycket fru talman, ärade fru kommissionsledamot! Jag delar mina kollegers oro så som den kommer till uttryck i frågan som ställts till kommissionen. För att möta de berättigade kraven från medborgarna i Europeiska unionen måste regionalpolitiken grundas på hela unionens bästa och på en rättvis ansvarsfördelning, och jag är tacksam för kommissionsledamotens bekräftelse av att de tio nya medlemsstaterna också har bidragit på det här området.
I unionens konstitution sörjs för att solidariteten inom regionerna stärks. Därför är det viktigt att upprätthålla en balans, inte bara i fråga om att tillhandahålla finansiering för nya och gamla medlemmar, utan också i finansieringen av olika regioner i unionen.
Medelhavsområdet till exempel har i åratal fått mycket omfattande ekonomiskt stöd, något som är bra och berättigat. Men det är inte bra att medlen till den nordliga dimensionen har varit många gånger blygsammare, trots det faktum att Östersjöregionen är på väg att bli det område som har den största tillväxtpotentialen i unionen. Unionen har en Medelhavsstrategi på samma sätt som den har en Rysslandsstrategi. Jag skulle vilja föreslå att kommissionen utvecklar en separat strategi för Östersjöregionen och att den borde finansieras på liknande sätt som Medelhavsstrategin. Detta skulle ge en ny balans i regionalpolitiken eftersom Östersjön är på väg att bli Nordeuropas Medelhav.
En praktisk fråga som rör regional utveckling – berättigandet till stöd för mervärdesskatt från Sammanhållningsfonden och Regionalfonden. Att inte föra upp mervärdesskatt på listan över stödberättigade utgifter minskar för Estlands del avsevärt möjligheterna för små lokala myndigheter att presentera projekt. Detta innebär att strukturstöd kommer att bli 18 procent dyrare för dem. 
Hübner,
   . – Fru talman! Jag vill tacka för stödet för kommissionens förslag. Vi kommer att fortsätta debatten på vårt möte den 21 april. Jag är säker på att alla de frågor som har framförts här kan utvecklas närmare.
Förslaget ligger nu hos rådet. Kommissionen kan i detta skede inte lägga fram några förslag. Om det under förhandlingsprocessen i rådet finns möjlighet att skapa en mekanism för fonder av särskilt slag så kommer kommissionen säkert att bidra.
När det gäller den viktiga frågan om bostäder så kan vi inte – och jag tror inte att vi kommer att kunna – finansiera byggande. Däremot kommer vi att kunna bidra till många aspekter av renovering och ombyggnad av bostäder i nya och gamla medlemsstater som har sådana behov. Jag kommer att utveckla detta närmare den 21 april eller enskilt med Mirosław Mariusz Piotrowski för att inte hålla er kvar här.
Den statistiska effekten kommer att vara tillämplig för Skotska högländerna och de skotska öarna, så det är helt i sin ordning. När det gäller den statistiska effekten, så finns det inget starkt stöd i rådet för den generositet vi har föreslagit, och det har också förekommit kritik för att det inte är tillräckligt generöst! I rådet finns idéer om att göra den mindre generös. Frågan förblir öppen.
Jag tackar er för ert tålamod och stöd. 
Talmannen.
   – Tack så mycket, fru kommissionsledamot. Jag ville inte jäkta er, men vi börjar få ont om tid, och vi har fortfarande två betänkanden att debattera. 
Debatten är avslutad. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om en andrahandsbehandlingsrekommendation (A6-0057/2005) av Frédérique Ries för utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om upprättande av en ram för att fastställa krav på ekodesign för energianvändande produkter och om ändring av rådets direktiv 92/42/EEG och Europaparlamentets och rådets direktiv 96/57/EG och 2000/55/EG (11414/1/2004 – C6-0246/2004 – 2003/0172(COD)). 
Ries (ALDE ),
   – Fru talman, herr kommissionsledamot! Det är säkert inte förmätet att i dag säga att vi i morgon kl. 13.00 kommer att ha antagit den slutliga versionen av detta direktiv om krav på ekodesign för energianvändande produkter.
Det här kommer att ge EU ett helt nytt verktyg för att främja innovation och skydda miljön, eftersom tillämpning av krav på ekodesign för hushållsprodukter och byggvaror är framtidens melodi. Mer än 80 procent av miljöföroreningarna orsakas vid tillverkningsfasen. Det är därför nödvändigt att angripa problemet vid roten, där möjligheterna till tekniska förbättringar är som störst.
Därför har parlamentet ända från början stött detta förslag från kommissionen, och det finns åtminstone två skäl till detta. Det första är att ramdirektivet har ett mycket brett tillämpningsområde. Det omfattar en lång rad produkter som tillsammans svarar för cirka 40 procent av koldioxidutsläppen. Produkterna spänner över allt från kylskåp till vattenkokare och omfattar datorer, lampor, gräsklippare och mycket mer. Alla energikällor och alla branscher omfattas.
Det andra skälet är textens flexibilitet. Den syftar till att främja ett ekodesigntänkande i företagen genom frivilliga överenskommelser, men även med hjälp av lagstiftning om denna självreglering inte är möjlig eller har misslyckats.
Herr kommissionsledamot! Vi har därför en gemensam önskan om att främja ekodesign med ett specifikt mål för ögonen: att förbättra produkternas miljökvalitet utan att försämra deras funktionskvalitet. Det är självklart ingen idé att framställa en mer tystgående tvättmaskin om den förbrukar dubbelt så mycket el eller vatten, för att nämna ett exempel. Därför bygger detta direktiv med rätta på en integrerad strategi som består i att utvärdera en produkt från vaggan till graven, eftersom alla produkter har en miljöpåverkan i något skede av sin livscykel.
Denna balansräkning, som bygger på många olika kriterier och etapper, får dock inte hindra oss från att i vår egenskap av lagstiftare fastställa ett eller flera prioriterade områden. Helt klart var detta också vad vi gjorde när vi sade att energieffektivitet var ett prioriterat ämnesområde i kampen mot klimatförändringar. Här lämnar vi ett viktigt bidrag till de ansträngningar som görs för att uppfylla Kyotomålen. Kommissionen beräknar faktiskt att vi tack vare direktivet kan minska koldioxidutsläppen med närmare 200 miljoner ton fram till 2010.
Här kommer jag in på den överenskommelse vi träffade i måndags efter två maratonsammanträden med det luxemburgska ordförandeskapet, uppenbarligen i fullt samarbete med kommissionens enheter. Överenskommelsen har två stora fördelar. Den första är inte oviktig för EU-medborgarnas plånböcker, nämligen att vi undviker en kostsam förlikning. Den andra är mer grundläggande, nämligen det faktum att vi nu har en balanserad kompromiss som förbättrar rådets gemensamma ståndpunkt på avgörande punkter. För att börja med energieffektiviteten föreskrivs det att kommissionen inom 24 månader, det vill säga rentav innan den första arbetsplanen fastställs, efter samråd med samrådsforumet skall anta genomförandebestämmelser för de produktkategorier där möjligheten att minska koldioxidutsläppen är som störst, och för de sju produktkategorier som nämns i Europeiska klimatförändringsprogrammet, vilket är en prioriterad åtgärd.
Marknadsövervakning prioriteras också högt. Eftersom direktivet syftar till att utvidga EG-märkningen till att omfatta energianvändande produkter som uppfyller kraven på ekodesign är det viktigt att få till stånd effektiva produktkontroller inom hela EU. Överenskommelsen omfattar nu en tydlig definition av begreppet producent och en mycket tydlig artikel om importörens ansvar. Vidare föreskrivs kontroller av alla kommersiella aktörer i produktionskedjan. Med hjälp av ett intyg om överensstämmelse skall dessa kunna intyga att en produkt som saluförs inom EU uppfyller de ambitiösa energieffektivitetskriterier som vi vill införa. Självklart har alla dessa åtgärder ett enda mål: att sanera marknaden och skydda konsumenterna. Det är nu upp till medlemsstaterna att agera snabbt och effektivt för att jaga miljöbovar och snålskjutsåkare och försvara den europeiska industrin.
Jag skall helt kort säga något om kommittéförfarandet. Jag välkomnar att rådet har tagit fasta på vår idé om att inrätta ett samrådsforum, som nämns i artikel 14. Forumet får genom detta förslag till rekommendation utökade befogenheter. Härigenom får industrin och frivilligorganisationerna möjlighet att noga bevaka situationen och se när det visar sig nödvändigt att införa genomförandeåtgärder.
En annan fråga är att information även bör gå ut till konsumenter och små och medelstora företag. De utgör två viktiga länkar i den ekonomiska kedjan och har en avgörande roll att spela för att sprida dessa ekologiska produkter på marknaden. Konsumenterna måste informeras om produkternas miljöprestanda, och de små och medelstora företagen bör ges ekonomiskt och tekniskt stöd för att tillverka dessa mer miljövänliga produkter.
Herr Piebalgs! Jag har en sista kommentar innan jag avslutar. Vi befinner oss ännu i ett mycket tidigt skede när det gäller att integrera strategin för produkternas livscykel i företagens policy. Vi kommer därför enligt vår mening att behöva mer än en ekodesignföreträdare inom kommissionens enheter om vi skall kunna göra detta projekt till en framgång. Detta har vi meddelat er i en skriftlig förklaring.
Fru talman! Jag skall avsluta med att tacka rådet och i synnerhet det luxemburgska ordförandeskapet – det tror jag är viktigt att göra. Jag vill också tacka kommissionen för att den varit en så klok skiljedomare liksom alla mina skuggföredragande. Deras samarbete har varit mycket värdefullt under de gångna 18 månaderna. De har lyckats hålla samman parlamentet så att vi har kunnat kämpa oss fram till denna överenskommelse, som jämställer de tre pelarna för en hållbar utveckling – den miljömässiga, ekonomiska och sociala pelaren. 
Piebalgs,
   . – Fru talman! Först av allt vill jag tacka föredraganden, Frédérique Ries, och skuggföredragandena för deras engagemang och konstruktiva samarbete för att nå en överenskommelse vid denna andra behandling. Jag tror att detta direktiv kommer att ge upphov till varaktig nytta för konsumenter och för miljön genom att minska vår energikonsumtion och genom att leda till produkter som är mer miljöanpassade. Ekodesigndirektivet kommer också att hjälpa industrin inom EU att möta globala utmaningar relaterade till miljömässig förbättring av dess produkter.
Genom att bygga på vad parlamentet uppnådde med sin första behandling har föredraganden Frédérique Ries, tillsammans med sina kolleger och skuggföredragandena, förhandlat fram ett paket med kompromissändringsförslag vilket, när det väl godtagits av rådet, kommer att omforma den gemensamma ståndpunkten i viktiga frågor. Jag syftar speciellt på kompromissändringsförslagen som berör artiklarna 12 och 13. Dessa ändringar kommer att säkerställa en hög miljöskyddsnivå vid fastställandet av krav på ekodesign och föra in ytterligare åtgärder till förmån för små och medelstora företag och för att underlätta marknadsövervakning.
Jag är särskilt nöjd med att man hittade en lämplig formulering för att sätta fokus på behovet att förbättra produkters energieffektivitet, samtidigt som man tar hänsyn till den integrerade strategi som förordas i direktivet.
Jag har redan klargjort att energieffektivitet är en av mina huvudprioriteringar. Ramen för ekodesign är ett av de mest effektiva verktyg vi kan använda för att minska energikonsumtion och begränsa klimatförändring. Parlamentet ville naturligtvis på nytt försäkra sig om att kommissionen, när den väl fått sitt mandat, kommer att använda det väl. Den gemensamma ståndpunkten, som ändrats genom det framlagda paketet, kommer inte att lämna några tvivel om den saken: kommissionen kommer att vara tvungen att hålla sitt ord och rapportera om vad den åstadkommit. Det kan jag lova er.
I detta sammanhang, och på begäran av föredraganden och skuggföredragandena under de allra senaste förhandlingarna om kompromisspaketet, kan jag också meddela att kommissionen, om inte annat följer av utgången av ratificeringsprocessen för Fördraget om upprättande av en konstitution för Europa som jag är säker på kommer att äga rum, kommer att undersöka genomförandet av artiklarna 36 och 37 i konstitutionen med hänsyn till detta ramdirektiv.
Jag anser att Europaparlamentet har uppnått mycket, genom föredraganden och skuggföredragandena, och att detta förslag bör stödjas av parlamentet. 
Liese,
   . – Fru talman! Som talesman för gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater vill jag först tacka Frédérique Ries och alla andra som medverkat för deras konstruktiva arbete. Jag vill också tacka kommissionsledamot Andris Piebalgs.
Vi har nått ett positivt resultat som kommer att ge oss möjlighet att åstadkomma viktiga saker för miljön. Efter samråd med industriföreträdare och miljöorganisationer har kommissionen bedömt att direktivet kan minska koldioxidutsläppen med hela 180 miljoner ton, vilket motsvarar 53 procent av EU:s Kyotomål. Under förhandlingarna drev vi på för att dessa utsläppsminskningar skulle genomföras så långt som möjligt och utan dröjsmål.
PPE-DE-gruppen har alltid ansett detta vara ett viktigt direktiv, och vi valde redan från början ett konstruktivt tillvägagångssätt. Samtidigt lade vi emellertid fram tre viktiga ändringsförslag som antogs under förhandlingarna, något som skänker mig viss tillfredsställelse. Som ett resultat av dessa ändringsförslag kommer direktivet inte bara att vara tillämpligt på producenter inom EU, utan på alla produkter som når den europeiska marknaden, oavsett var de har tillverkats. Det andra ändringsförslaget kommer att leda till hårdare kontroll av importörer och säkerställa att kampen mot korruption trappas upp, i båda fallen i en större omfattning än vad kommissionen och rådet ursprungligen planerade. Vårt tredje ändringsförslag kommer att leda till att företagens administrativa börda minskar, genom att bilaga I nu är avsevärt mer företagarvänlig. Detta har mottagits med tacksamhet av små och medelstora företag, och jag har från dessa fått ett skriftligt uttalande som ger uttryck åt den känslan.
Faktum kvarstår dock att vi har satt upp ambitiösa miljöskyddsmål, och jag är särskilt glad över att minskning av stand by-förluster har identifierats som ett högprioriterat mål. Enorma mängder energi går till spillo genom sådana förluster, och det skulle vara en enkel sak att sätta stopp för dem.
Det är nu upp till kommissionen att gripa sig an arbetet utan dröjsmål och genomföra direktivet. Kommissionsledamoten måste också säkerställa att kommissionens tjänstemän har tillräckligt med personal för att snabbt kunna göra detta. 
Scheele,
   . – Fru talman! På min grupps vägnar vill jag sälla mig till föregående talare och gratulera föredraganden. Vi vet alla att vi har åstadkommit åtskilligt tillsammans, och det är främst tack vare henne som vi kunnat göra det. Rådet verkade inte alltför intresserat av att nå en överenskommelse vid andra behandlingen, inte förrän för några veckor sedan. Jag tror också att vår medvetenhet om vad medbeslutandeförfarandet för med sig satte en hel del hjul i rullning i det avseendet. Vi var mycket medvetna om att kammaren inte fick låta sig skrämmas av en del uttalanden från vissa rådsmedlemmar, och vi var beredda att utöva våra rättigheter enligt medbeslutandeförfarandet och ta frågan till förlikningskommittén om det visade sig omöjligt att på förhand nå en överenskommelse under civiliserade former.
Frédérique Ries har redan sagt att en balanserad kompromiss har nåtts, och vi ägnade lika mycket tid åt att förhandla om frågan för cirka två veckor sedan som vi i dag ägnar åt att debattera den. Jag behöver kanske inte säga att jag ur min politiska grupps synvinkel är mindre glad över denna kompromiss, men jag anser ändå att vi kom så långt vi kunde. Vi har självklart varit tvungna att offra några av våra krav på kompromissens altare, men jag är mycket glad över att parlamentet har försäkrat sig om att energieffektivitet nu tydligt prioriteras i den gemensamma ståndpunkten i stället för att den skall innehålla en hänvisning till den i mycket vaga ordalag. Enligt min mening är detta avgörande för att detta direktiv skall kunna ge resultat.
Jag är också mycket glad över att mina krav på bättre konsumentinformation har uppfyllts. Ries har redan sagt att det är viktigt att förse konsumenterna med information, exempelvis om hur man kan spara energi när man hanterar energianvändande produkter, och många sådana exempel kan hittas. Vi är alla medvetna om att detta direktiv är ett effektivt instrument i kampen mot klimatförändringar, samtidigt som vi vet att det kommer att kräva hårda och effektiva kontroller av parlamentet framöver för att säkerställa att det instrument som vi har satt så stora förhoppningar till verkligen kommer att uppfylla våra krav på det. 
Krahmer,
   . – Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Även jag vill tacka föredraganden för hennes arbete, och avundas henne inte uppgiften att försöka få till stånd denna kompromiss. Icke desto mindre har jag fortfarande vissa invändningar mot detta direktiv. Enligt min åsikt går det inte att komma runt det faktum att den politiska kurs vi följer i detta direktiv först som sist kommer att leda till byråkratiska hinder för produkternas marknadstillträde snarare än till mer miljövänliga produkter, och till färre företag och arbetstillfällen i elektronikindustrin och den eltekniska industrin snarare än till ökat miljöskydd på grundval av en minskad resursförbrukning.
Vi fortsätter att förlita oss på produkt- och processförvaltning i stället för att formulera tydliga kriterier som är vettiga med tanke på slutprodukten. Vad hindrar oss från att ge tekniker och ingenjörer fria händer att komma med kreativa idéer i jakten på de bästa tekniska koncepten? Vi kommer bara att hitta den bästa tillgängliga tekniken, miljörelaterad eller ej, om vi inte lägger hinder i vägen för konkurrensen. Den typ av produktpolicy som här har föreslagits tycker jag har en doft av östtysk planekonomi, när man på partikonferenser beslutade hur många färg-TV-apparater av en viss modell som skulle produceras inom en viss tid. Planekonomi fungerar inte, vilket vid upprepade tillfällen har bevisats under 1900-talet. Ändå verkar kommissionen inte ha fattat detta än.
Det föreliggande direktivet är inte så fruktansvärt långt från den typ av instrument man kan förvänta sig att hitta i en planekonomi, vilket framför allt beror på den så kallade ”top runner”-strategin, de preliminära produktkontrollerna och miljörevisionerna. Jag menar att det bara kan ses som en smärre framgång att utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet strök bestämmelserna i direktivet som gjorde det obligatoriskt att utarbeta miljörevisioner för en produkts hela livscykel. Man fortsätter att ställa olika krav på tillverkare och importörer, och det problem som blir följden i form av en snedvridning av konkurrensen har heller inte fått någon lösning än. Även om vi har gjort en hel del framsteg genom detta kompromisspaket är direktivet fortfarande en byråkratisk mardröm för småföretag. Vad jag kan se är de ofta upprepade kraven på hänsyn till de små och medelstora företagens intressen inte mer än tomma ord. Det vore höjden av absurditet att till en lagstiftningstext lägga en artikel där det står att småföretag måste få hjälp med genomförandet av texten, när den med all sannolikhet kommer att visa sig omöjlig att tillämpa. 
Turmes,
   . – Fru talman! Det betyder mycket med ett enat parlament. Detta direktiv skulle ha varit helt innehållslöst om inte vi hade arbetat för de viktiga frågorna. Jag kan inte gå in på alla detaljer, men att vi har en arbetsplan, energi som en prioritering och många andra saker visar att vi gjorde ett gott arbete. Nu, herr kommissionsledamot, måste ni göra ert arbete. Inte ens två av Europeiska kommissionens 20 000 tjänstemän arbetar med denna fråga.
Herr kommissionsledamot! Vi behöver en intensivgrupp för omvandling av marknaden på alla dessa tillämpningsområden, integrering av minimistandarder, märkning, offentlig upphandling, och ta initiativ för att diskutera med Kina, Indien, Brasilien och andra om att de också skall höja sina minimistandarder. Detta är avgörande för klimatförändring och för framtiden för energitillgångar. 
Blokland,
   .– Fru talman! Även om också jag är nöjd med den överenskommelse med rådet vi till slut lyckades nå i denna fråga, anser jag att vi verkligen har gjort en hel del eftergifter. När jag ser på resultatet får jag en känsla av att rådet har fått sin vilja igenom på många punkter. Jag hoppas att det snart skall komma att ångra detta, för det finns ett verkligt behov av hårdare energibesparingsåtgärder, exempelvis för att kunna uppnå Kyotomålen. I går presenterades forskningsresultat från Nederländerna som visade att medborgarna enkelt skulle kunna spara 400 euro i energikostnader årligen. Mycket av denna energi används till stand by-funktioner. Eftersom kommissionen och tillverkarna bör ge denna fråga den prioritet den förtjänar vill jag uppmana kommissionen att ange ett datum för när den skall lägga fram de första genomförandedirektiven för parlamentet så att vi snabbt kan se resultat av detta direktiv. 
Tzampazi (PSE ).
   – Fru talman, kommissionsledamöter! Jag vill gratulera föredraganden till hennes utmärkta arbete, som innebär en förbättring av kommissionens förslag. Hållbar utveckling och ett ekologiskt tillvägagångssättär en nödvändig prioritering för EU och ligger helt klart i linje med Lissabonstrategin.
Med tanke på svårigheten att ta i tu med sådana frågor, som griper in i ett stort antal kommersiella och finansiella verksamheter, vill jag betona följande: självregleringsförfarandet är en mycket positiv lösning för en snabbare tillämpning av ramverket för ekodesign och kan också bidra till att marknadens respons blir mer positiv och vara till hjälp vid antagandet av lagstiftning för energianvändande produkter. Denna lagstiftning måste hållas inom mycket snäva ramar, så att företagen genom kreativa och realistiska förfaranden tvingas följa och tillämpa den. Att medlemsstaterna beviljas undantag i frågor rörande miljöaspekter som skiljer sig mellan olika länder, exempelvis gränsvärden och miljöuppförande, är nödvändigt med hänsyn till hur stora avvikelser och olikheter det finns mellan miljöförhållandena i olika länder. Behovet av att kontrollera produkter som importeras från tredjeländer beaktas. Det kommer troligen att bli svårt att identifiera dessa produkter, liksom att genomföra effektiva kontroller. Det är helt avgörande att vi har ett absolut oberoende expertorgan för kontroll av energianvändande produkter och att detta organ står fritt från privata ekonomiska intressen. Detta organ skall också kunna skydda sekretessen för den sunda konkurrensens skull, särskilt i fråga om högteknologiprodukter med en kort kommersiell livslängd. 
Korhola (PPE-DE ).
   – Fru talman! Ibland kan man inte annat än beklaga den vackra staden Lissabon. Den har börjat symbolisera ett mål som hotar att glida européerna ur händerna och bara bli en illusion. Lissabon förtjänar inte detta, liksom Nice inte heller förtjänar att stå som symbol för en dålig kompromiss. Just nu har vi dock ett tillfälle att ta ett steg i riktning mot de strategiska målen från Lissabon. Förslaget till direktiv om energianvändande produkter, som nu är uppe i andra behandlingen, är ett lysande exempel på detta tillfälle att antingen främja uppfyllandet av våra mål eller försvaga våra chanser att uppnå dem.
Det största bekymret när det gäller energianvändande produkter är att produktionen mer och mer kommit att centreras till Kina och andra länder i Asien. Denna utveckling är ogynnsam för vår industri och för miljön och kan mycket väl komma att förstärkas i framtiden, på grund av att miljö- och arbetarskyddskraven är lägre i Asien. Samma trend är högst påtaglig inom andra europeiska industrisektorer, exempelvis inom klimatpolitiken, där man väljer lagstiftningslösningar som styr industrin mot mindre stränga regler och härigenom försämrar både EU:s konkurrenskraft och miljöläget. Det är viktigt att parlamentet godkänner betänkandet denna vecka. Det skulle säkra miljövänliga metoder för produktdesign och samtidigt stärka den europeiska industrins konkurrenskraft.
Det kompromissförslag vi nu har kommit fram till, och som skall gå till omröstning, har varit en framgångsrik process för EU:s institutioner. Jag har också aktivt stött ändringsförslagen. I det här sammanhanget vill jag ta upp de två viktigaste frågorna. När vi talar om konkurrenskraft är det av avgörande vikt att den rättsliga grunden för direktivet i fråga är artikel 95. Produktkraven måste vara desamma inom EU så att energianvändande produkter kan cirkulera fritt inom den gemensamma marknaden. Ett annat viktigt beslut togs i fråga om kravet på kontroll av överensstämmelse. Detta skulle i onödan försena produkternas marknadstillträde och vara särskilt problematiskt inom el- och elektroniksektorn.
Jag är glad att vi tillsammans nu har nått en kompromiss, där vi emellertid inte behöver kompromissa med de mål vi har fastställt för den närmaste femårsperioden. 
Piebalgs,
   . – Fru talman! Med denna rekommendation om ändring av texten i den gemensamma ståndpunkten är vi nära att avsluta lagstiftningsprocessen för ekodesignförslaget. Jag är glad att kunna bekräfta att kommissionen helt godtar resultatet av kompromissen mellan parlamentet och rådet. Kommissionen kommer att skjuta till de resurser som är nödvändiga för genomförandet och för att uppnå direktivets mål.
Jag skulle nu vilja uppmana er att stödja kompromisspaketet som speglar de viktiga förändringar som föredraganden, tillsammans med skuggföredragandena från alla politiska grupper, har fått till stånd under långa, svåra men fruktsamma förhandlingar med rådet. Det är ett väl utfört arbete. 
Talmannen.
   – Den gemensamma debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om en andrabehandlingsrekommendation (A6-0056/2005) av Satu Hassi för utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av direktiv 1999/32/EG vad gäller svavelhalten i marina bränslen (12891/2/2004 – C5-0248/2004 – 2002/0259(COD)). 
Hassi (Verts/ALE ),
   . – Fru talman, mina damer och herrar! Först och främst vill jag tacka parlamentets politiska grupper och särskilt skuggföredragandena för deras utmärkta samarbete. Det föreliggande direktivet är historiskt. För första gången kommer utsläppen från fartyg att begränsas. Bakgrunden är bilaga VI till MARPOL-konventionen, en överenskommelse som förhandlats fram inom Internationella sjöfartsorganisationen (IMO). Enligt detta dokument skall vissa havsområden kunna klassas som svavelkontrollområden. Den högsta tillåtna svavelhalten i fartygsbränsle som används inom dessa områden är 1,5 procent. Det är cirka hälften av den svavelhalt som den mest använda bunkeroljan vanligen innehåller, med en genomsnittlig svavelhalt på 2,7 procent. Svavelkontrollområden skall inrättas i Östersjön, Nordsjön och Engelska kanalen. Dessutom skall samma svavelhalt gälla för passagerarfärjor. Från 2010 skall ett gränsvärde på 0,1 procent för svavelhalten i bränsle införas för fartyg som ligger vid kaj i hamnar.
Det är verkligen hög tid att begränsa utsläppen från fartyg. Svaveldioxid orsakar surt nedfall och skadar både människors hälsa och den naturliga miljön. Mängden svavel som väller upp från fasta landkällor har drastiskt reducerats. I mitt eget land Finland har exempelvis dessa utsläpp sjunkit till en nivå som är mindre än en sjundedel av 80-talets nivåer. Å andra sidan spyr fartygen ut allt mer svaveldioxid i luften. För några år sedan översteg svavelutsläppen från fartyg på Östersjön de totala utsläppen i Sverige.
Trots de restriktioner som införs genom detta direktiv kommer svavelutsläppen i EU:s havsområden inom 10–12 år att överstiga de totala utsläppen från alla kraftverk, fabriker och bilar i EU:s medlemsstater. Även efter de nya restriktionerna kan den tillåtna svavelhalten i marina bränslen vara hela 300 gånger högre än i bränsletanken på en lastbilstrailer, även i områden som Östersjön där svavelanvändningen är reglerad. Skillnaden är ännu större i Medelhavet och andra områden som inte omfattas av de nya inskränkningarna. Svavelutsläppen från ett lastfartyg per ton lastvikt är också många hundra gånger större än från en lastbilstrailer.
Parlamentet ville i själva verket gå längre i första behandlingen och krävde att gränsvärdet för svavel på 1,5 procent skulle utsträckas till att omfatta alla EU:s havsområden och följas av en senare skärpning av gränsvärdet till 0,5 procent. Beräkningar som har gjorts i datamodeller som används av kommissionen visar att detta är hållbart. Att utvidga gränsvärdet på 0,5 procent för svavelhalten i marina bränslen till att omfatta samtliga EU:s havsområden skulle medföra folkhälsovinster. Förekomsten av astma och allergi skulle exempelvis minska, och som lägst skulle de kostnader detta genererar halveras och möjligen reduceras till en tiondel.
Rådet förkastade emellertid parlamentets krav på skärpta åtgärder vid första behandlingen. Vid andra behandlingen beslutade dock en klar majoritet av parlamentets utskott för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet att stödja huvudfrågorna från första behandlingen. I förhandlingar med rådet om den kompromiss som nåddes vid första behandlingen meddelade många medlemsstater att de var beredda att säga nej till hela reformen. De efterföljande stadierna av utsläppsbegränsning som krävdes av parlamentet kunde därför inte föras in i själva direktivet. I stället gjorde kommissionsledamoten i en separat förklaring ett åtagande om att utarbeta nya och hårdare utsläppsgränser. I förklaringen finns en tydlig hänvisning till en skärpning av gränsvärdet för svavel till högst 0,5 procent och till användningen av ekonomiska medel för att genomföra detta. Dessa frågor kommer att debatteras i anslutning till 2008 års översyn av direktivet.
Vidare skrevs det in i direktivet att kommissionen och rådet har åtagit sig att via IMO verka för att nya svavelkontrollområden skall inrättas och för att skärpa gränsvärdet för svavel. Det gränsvärde som nämns är också här 0,5 procent. Med andra ord har vi fått kommissionens och rådets löfte om att skärpa gränsvärdena för utsläpp från fartyg, precis som parlamentet krävde.
I samband med svaveldioxidutsläpp har vi vant oss vid frågan om det sura nedfallet, som skadar den naturliga miljön och byggnader, men också utgör ett allvarligt och växande hälsoproblem. I luften bildar svaveldioxiden partiklar som skadar våra lungor. Enligt en nyligen publicerad studie kan antalet personer som lider av hälsoproblem orsakade av luftburna partiklar vara dubbelt så stort som enligt tidigare beräkningar.
Den naturliga miljön är särskilt sårbar i norr, men människors lungor är desamma vid Medelhavets kustområden och kring Östersjön. Vi måste därför fortsätta att begränsa svavelutsläppen från fartyg. Jag litar på att kommissionen och rådet kommer att stå fast vid sina åtaganden. 
Dimas,
   . – Fru talman! Först och främst vill jag tacka föredraganden, Satu Hassi, för hennes utmärkta arbete med förslaget till direktiv om svavelhalten i marina bränslen. Direktivet syftar till att minska utsläppen av svaveldioxid och svävande partiklar. Dessa utsläpp står i direkt relation till svavelhalten i marina bränslen, som för närvarande ligger på i genomsnitt 2,7 procent eller 27 000 delar per miljon. Samtidigt har det som Hassi tidigare nämnde införts en ny gräns för svavelhalten i bränslen för vägtransporter på 10 delar per miljon.
Förslaget innehåller därför två gränsvärden för svavel i marina bränslen – dels en gräns på 1,5 procent för alla fartyg i Östersjön, Nordsjön och Engelska kanalen samt för alla passagerarfärjor inom EU, och dels en gräns på 0,1 procent för fartyg som ligger vid kaj i EU-hamnar. Dessa begränsningar kommer att resultera i riktade utsläppsminskningar till en relativt liten kostnad, i ett försök att bekämpa försurningen i norra Europa och lokalt förbättra luftkvaliteten i alla EU:s hamnar och kustområden. Till vinsterna för folkhälsan hör 2 000 sparade liv årligen till följd av förbättrad luftkvalitet. Eftersom sjöfarten är en internationell näring är det viktigt att kärnpunkterna i förslaget utformas i överensstämmelse med de på internationell nivå beslutade bestämmelserna i bilaga VI till Internationella sjöfartsorganisationens Marpol-konvention om förhindrande av förorening från fartyg. De framsteg som nåddes vid andra behandlingen av detta förslag är tillfredsställande och jag tackar parlamentet för den konstruktiva roll den spelat genom att bana väg för överenskommelsen. 
Kušķis,
   – Fru talman, mina damer och herrar! Ändringsförslagen till direktivet om svavelhalten i bränslen som används i sjöfarten är nödvändiga för att minska mängden giftiga utsläpp från fartygsbränslen och därigenom minska det sura nedfallet och förbättra luftkvaliteten i Europa. Genom att se till att sådant bränsle finns tillgängligt i tillräcklig kvantitet kan man säkerställa att luftkvaliteten förbättras i närheten av hamnar och i kustområden och minska det sura nedfallets skadliga effekter på människors hälsa. Jag vill tacka föredraganden, Satu Hassi, för hennes mycket välorganiserade arbete och diskussioner i denna fråga och för det faktum att vi har nått en överenskommelse som uppfyller de mål vi hade ställt upp. Jag känner tacksamhet mot alla dem som stödde vår grupps förslag om en översynsrapport. För närvarande är det många frågor som diskuteras utifrån antaganden i stället för fakta. När den relevanta forskningen har genomförts kommer vi fortfarande att behöva hitta en fortsatt lösning som är så miljövänlig och ekonomiskt motiverad som möjligt – en lösning som bygger på att vi beaktar de exakta svaren på en rad viktiga frågor. Förbrukar produktionen av lågsvavligt bränsle så mycket energi att det är troligt att växthuseffekten förstärks? Det är nödvändigt att vi granskar våra prioriteringar strikt utifrån Kyotoprotokollet, eftersom detta direktiv om det antas kommer att öka kostnaderna för vattentransporter. Kan ökningen allvarligt komma att hota hörnstenen i EU:s transportpolitik, nämligen att minska lastbilstransporterna och styra över fraktvolymerna till andra transportsätt? Vi måste också diskutera våra framtida åtgärder med Internationella sjöfartsorganisationen, så att vi inte hamnar i en situation där förändringarna enbart påverkar EU-registrerade fartyg och fartyg med EU som slutdestination. Under tiden kommer transiterande fraktfartyg att kunna använda avsevärt billigare bränsle. I så fall kan vår sjöfartssektor hotas, och vi kan förvänta oss att fartyg i vår flotta omregistreras under tredjeländers flagg. De negativa effekterna av utsläppen från fartyg måste minskas.
Jag efterlyser ett gediget arbete med översynsförfarandet, så att vi på lång sikt kan få en högeffektiv fartygsflotta och så att miljö och folkhälsa inom EU kan skyddas på ett bra sätt. 
McAvan,
   . – Fru talman! Jag tackar Satu Hassi för att hon har skött hela förhandlingen på ett mycket öppet och fullständigt sätt, så att vi alla hela tiden visste vad som pågick. Jag vill också tacka kommissionens personal som hjälpte oss mycket med den överenskommelse som vi nådde i natt.
Vi har en kompromiss, men frågan är om den är tillräckligt bra. Ja, det finns några väldigt bra saker i kompromissen, som jag välkomnar – och Satu Hassi räknade upp dem – men den socialdemokratiska gruppen anser att vi måste gå ännu längre. Vi skulle ha velat se att svavelkontrollområden omfattar alla vatten inom EU. Vi vill se detta som ett steg mot användning av bränslen med lägre svavelhalt i våra sjöfartsområden. Med andra ord, vi vill se en andra fas i lagstiftningen. Vi tar verkligen översynsklausulen, som var föremålet för kompromissen, på mycket stort allvar. Vi hoppas att kommissionen kommer att gå ut och arbeta inom Internationella sjöfartsorganisationen (IMO) för att föra in fler områden inom räckvidden för denna lagstiftning.
Det är lagstiftning som kommer att innebära en förändring. Två av de hamnar som listats bland de 100 mest förorenade hamnarna i Europa finns i min valkrets. Förra veckan var jag i ett av dessa områden, och man berättade för mig om det svarta sot som faller ned på folks tvättlinor och fönster och påverkar människors hälsa. Det här är en lagstiftning som kommer att vara till hjälp för att förbättra miljön och människors hälsa.
Det är synd att vi ännu en gång är här kl. 23.45 och diskuterar viktig miljölagstiftning när medierna har gått och lagt sig och ingen ser oss. Jag är säker på att ni håller med om att detta är viktig lagstiftning. Vi borde be sammanträdestjänsten att se till att vi har dessa debatter på en tid då vi kan visa människor att EU verkligen arbetar på deras vägnar för att göra saker med deras bästa för ögonen. 
Talmannen.
   – Fru McAvan! Jag sympatiserar med er, därför att även jag har debatterat miljölagstiftning under nattsammanträdena i 15 års tid. Men nu är det så här; vi får försöka ändra detta i framtiden. 
Sjöstedt,
   . – Fru talman! Även jag vill tacka föredraganden Satu Hassi för hennes goda arbete i denna mycket viktiga miljöfråga. Jag delar också bedömningen att resultatet knappast hade blivit bättre om vi hade drivit detta till en förlikning, vilket ju hade varit en möjlighet.
Utsläppen av svavel har ju minskat avsevärt från många olika källor under senare år. En stor del av försurningsproblemen har kunnat bekämpas på detta sätt. Men utsläppen från sjöfarten är fortfarande mycket höga och inom sjöfarten används riktigt smutsiga bränslen som inte används på andra håll. Andelen av utsläppen av svavel från just sjöfarten är idag oförsvarligt hög. Därför är denna lagstiftning av stor betydelse. Faktum är dock att den skulle kunnat bli betydligt bättre. Motstånd från flera länder i rådet är huvudorsaken till att den inte tar tillvara de tekniska möjligheter som vi faktiskt har att rena utsläppen och bränslena.
Men även PPE-DE-gruppen i parlamentet bär en del av detta ansvar. Under första behandlingen var PPE-DE-gruppen för bindande åtaganden om svavelhalter på 0,5 %. Nu har de ändrat sig och man kan undra varför. Nu finns målet om 0,5 % svavelhalt bara med som en möjlighet vid en framtida översyn. Det beklagar vi. Även på andra områden har en del steg tagits bort från det som vi skulle kunna göra. Trots detta kommer vi att rösta för denna kompromiss, inte för att den är perfekt, utan för att vi tror att den går så långt som vi kan nå denna gång. 
Blokland,
   . – Fru talman! Ni är i alla händelser en god lyssnare. När denna fråga diskuterades i utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet blev det uppenbart – åtminstone för mig – att det finns många argument som talar för att minska svavelhalten i bränsle och få som talar mot. Införandet av en gräns för svavelhalten på 0,5 procent i hela EU skulle betala sig 7,5 gånger om jämfört med de kostnader detta innebär. Därför tycker jag att rådet kunde ha besvarat parlamentets krav om att sänka gränsen till 0,5 procent på ett lite mer positivt sätt. 
Vi väntar på en utvärdering av gemenskapens politik för luftkvalitet. Den kommer inom kort. Vi vet att luftkvaliteten är dålig i ett antal medlemsstater, något som delvis beror på att utsläppen av skadliga ämnen från trafiken inte minskar. Just i det här läget borde rådet ha insett att den måste hjälpa till att hitta lösningar också, om den nu anser att luftföroreningarna är ett allvarligt problem. Därför beklagar jag att den föreliggande kompromissen är allt vi har åstadkommit. Jag kommer att stödja den, men jag hoppas att den stramas åt i framtiden, och jag vill tacka föredraganden, Satu Hassi, för ett ovanligt gott samarbete. 
Westlund (PSE ).
   – Fru talman! Detta är, som flera tidigare talare påpekat, en viktig fråga. Svavelutsläppen orsakar stora problem för människors hälsa, försurade sjöar, förstörda byggnader och kulturarv. Därför är det också bra att vi inom EU har lyckats minska utsläppen av svavel, i alla fall från landkällor, under de senaste åren och att vi nu tar ett steg när det gäller utsläppen från marina bränslen.
Samtidigt är jag, liksom många andra här, besviken över att vi inte har kommit längre, framför allt när det gäller de punkter som min partikollega Linda McAvan räknade upp tidigare. I denna fråga har parlamentet visat sig vara mindre än det som satt under förra mandatperioden. Jag hoppas verkligen att detta är ett undantag och att det inte kommer bli så hädanefter att detta parlament är mindre och tar mindre ansvar för vår framtida miljö.
Nu öppnar vi i alla fall för att vi skall gå vidare med en andra fas och ytterligare minska svavelutsläppen. Vi är många som kommer att följa att det blir så i verkligheten. 
Dimas,
   . – Fru talman! Det kompromissförslag som nu läggs fram för oss innehåller några särskilt viktiga punkter. Mer konkret innehåller det tydligare skrivningar om planer på ytterligare utsläppsminskningar i framtiden, en tydligare tidsangivelse för tillämpningen i Nordsjön, villkor för leverans och distribution av bränsle, så att fartygsoperatörer är medvetna om sina skyldigheter, undantag från tillämpningen av avståndsregler vid tilläggning vid kaj för fartyg som drivs med ren naturgas samt en bestämmelse om att fartyg som använder utsläppsminskande teknik är skyldiga att kontinuerligt använda utrustning för utsläppskontroll.
Än viktigare är att kompromisspaketet innehåller en mycket tydligare skrivning om möjligheten att ytterligare sänka gränserna till hela 0,5 procent i samband med kommissionens översyn 2008.
Enligt den ändrade översynsklausulen måste kommissionen undersöka hur ekonomiskt effektiva varje form av ytterligare åtgärder är, beakta utvecklingen inom sektorn för utsläppsminskande teknik och undersöka om det är möjligt att föreslå införandet av finansiella åtgärder för att ge industrin incitament att utveckla ny miljöteknik.
Jag vet att alla dessa saker var mycket viktiga för parlamentet vid första behandlingen och för det behöriga utskottet. Även om det saknades förutsättningar för att redan nu införa en gräns för svavelutsläpp på 0,5 procent, kan jag försäkra er att vi i andra etappen i direktivet har åtagit oss att undersöka möjligheten att i en nära framtid fastställa en gräns på 0,5 procent.
Kommissionen erkänner att den nya gränsen på 1,5 procent för svavelhalten i marina bränslen fortfarande kommer att vara 1 500 gånger högre än svavelhalten i bränsle för vägtransporter och är fast övertygad om att sjöfartssektorn kan och måste sänka denna gräns för att bevara sin trovärdighet från miljösynpunkt. Det är skälet till att kommissionen har sammanställt ett uttalande där man tydligt formulerar sitt åtagande att genomföra en ingående översyn av direktivet 2008.
För att använda samma uttryck som föredraganden har lånat från sjöfartsterminologin vill jag understryka att kommissionen kommer att göra vad den kan för att förankra miljöförbättrande åtgärder inom sjöfarten i Internationella sjöfartsorganisationen.
Avslutningsvis är kommissionen mycket nöjd med resultatet av förhandlingarna och vill än en gång tacka föredragande Satu Hassi för hennes ansträngningar att få till stånd en överenskommelse vid andra behandlingen. Kommissionen kan godta alla de föreslagna kompromissändringsförslagen.(1) 
Talmannen.
   – Den gemensamma debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon.
Kommissionen kan godta kompromisspaketet, nämligen ändringsförslagen 1, 2, 3, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31 och 32 i sin helhet och ändringsförslag 21 delvis.
Om kompromissförslaget skulle falla kan kommissionen helt godta ändringsförslagen 1, 2, 3, 17 och 18 samt delvis eller i huvudsak ändringsförslagen 4, 5, 6, 10, 12, 13, 14, 16, 20, 21 och 22.
Kommissionen kan inte godta ändringsförslagen 7, 8, 9, 11, 15 och 19. 

Talmannen.
   – Därmed förklarar jag sammanträdet avslutat. 

