Európai elfogatóparancs (vita) 
Elnök
A következő napirendi pont a Tanácshoz és a Bizottsághoz intézett szóbeli választ igénylő kérdés az európai elfogatóparancsról.
Jan Philipp Albrecht
szerző. - (DE) Elnök asszony, a mai vita tárgya az európai elfogatóparancs. Nagyon itt volt már az ideje annak, hogy ez a téma terítékre kerüljön. Az európai elfogatóparancs reformjáról és alkalmazásáról vitát kezdeményező képviselőcsoportokon keresztül nyújtottunk be egy kérdést, és azt szeretnénk, ha a Bizottság és a Tanács javaslatok formájában adna erre választ.
Az európai elfogatóparancsot úgy kiáltották ki, mint az igazságügy és a rendőrségi tevékenység terén megvalósuló kölcsönös elismerés tökéletes példáját. Amikor az európai elfogatóparancsot kerethatározatként elfogadták, az Európai Parlament mindvégig egyértelműen kifejezte, hogy egyfelől az európai elfogatóparancs alkalmazásának feltételei legyenek viszonylag szigorúak, vagyis csak valóban komoly bűncselekmények esetében alkalmazzák, továbbá, hogy arányos módon alkalmazzák, és hogy ezzel egy időben harmonizálják az Európai Unió eljárási normáit. E követelmények közül egy sem valósult meg teljes mértékben. Az elfogatóparancsot számos esetben nem arányosan alkalmazzák, amint az a most már elérhető jelentésekben is olvasható. Így hát ki kell igazítanunk az eljárásokat, úgy a gyakorlatban, mint a jogszabályokban. Reding alelnök asszony munkájának hála, tíz esztendő után végre sikerül előrelépést tennünk az eljárási normák harmonizációja terén. Mindazonáltal létfontosságú, hogy számos további ponton is előrelépjünk, többek közt azon a téren, hogy milyen körülmények közt tartják a börtönökben a fogvatartottakat, valamint a jogvédelem egyéni normáinak kérdésével kapcsolatban.
A jövőben nem csupán arra kell gondot fordítanunk, hogy a kölcsönös elismerés tekintetében együttműködés legyen a rendőrség és az igazságügyi hatóságok között; az eljárási normák intézményére is vetnünk kell egy pillantást. Az európai elfogatóparancsot azonban ma mindenképpen módosítanunk kell, mivel az alkalmazása nyilvánvalóan összeegyeztethetetlen azokkal a normákkal, amelyekért kiálltunk, különösen az arányosság egyes esetekben való vizsgálata szempontjából.
Simon Busuttil
Elnök asszony, az európai elfogatóparancs bebizonyította, hogy rendkívül hasznos eszköz a nemzeti határokon túlnyúló igazságszolgáltatás kezében. Hozzásegített bennünket ahhoz, hogy megnyithassuk nemzeti határainkat, egyértelműen üzenve a bűnözőknek, hogy ezentúl nem szökhetnek át egy másik országba, hogy elkerüljék a felelősségre vonást. Ezért fontos, hogy az európai elfogatóparancsot hasznos eszköznek tekintsük, amely jó eredményeket könyvelhet el.
Megvan azonban az árnyoldala is, például, ha olyan bűncselekmények kapcsán adják ki, amelyek nem elég súlyosak ahhoz, hogy igazolják az európai elfogatóparancs szükségességét. Nem hinném, hogy európai elfogatóparancsot kell kiadni, ha valaki egy másik országban ellopott két autógumit - holott volt erre példa a múltban. Ez a büntetés nem áll arányban a bűntettel, és odavezet, hogy csökken egy fontos és hasznos eszközbe vetett bizalmunk.
Ezért meg kell vizsgálnunk a rendszer és alkalmazásának hiányosságait, anélkül, hogy lerombolnánk az elfogatóparancs hasznosságát.
Ez az oka, hogy a Bizottság elé terjesztettük ezt a parlamenti kérdést, hogy segítsen nekünk megérteni, hogyan alkalmazták az európai elfogatóparancsot a gyakorlatban az elmúlt néhány év során. Ezen információ alapján el fogjuk tudni dönteni, hogy korszerűbbé kell-e tennünk annak érdekében, hogy biztosíthassuk a helyes alkalmazását.
Sarah Ludford
szerző. - Elnök asszony, az Európai Parlament liberális képviselőcsoportja mindig is támogatta az európai elfogatóparancsot, tekintettel annak a határon átnyúló, súlyos bűncselekmények elleni küzdelemben betöltött fontos szerepére. Képviselőcsoportom ezzel egy időben azonban mindig rámutatott arra, hogy az európai elfogatóparancs rendszere nem lenne teljes, ha nem javítanánk Európa-szerte az eljárás során való védelemhez fűződő jogokat. Folyamatosan kritizáltuk a Tanácsot, hogy ezen a téren nem tesz előrelépéseket a Bizottság átfogó javaslata alapján.
Most végre változtatunk a helyzeten a védelemhez való jogok tekintetében, és üdvözlöm Reding alelnök asszonynak a kitűzött program iránti elhivatottságát. A kérdés a következő: elég lesz-e ez az európai elfogatóparancs hiányosságainak kompenzálására? Azt hiszem, nem. Az európai elfogatóparancs rendszerének működésével kapcsolatban is tennünk kell valamit.
De hadd említsük meg a sikereket: 2005 és 2009 között az elfogatóparancs majdnem 12 000 drogcsempész, gyermekekkel szexuálisan visszaélő, nemierőszak-tevő és egyéb bűnöző kiadatását biztosította. Közéjük tartozik Hussain Osman is, a 2005-ös londoni robbantások egyik elkövetője. Ennek fényében minden londoni hálás lehet az európai elfogatóparancsért. Hat héten belül visszahozták Olaszországból.
Az Egyesült Királyságban azonban - és erről a későbbiekben fogunk még hallani - az európai elfogatóparancs lett az euroszkeptikusok egyik kedvenc ostora, amellyel az EU reputációját ostorozhatja. Az ő malmukra hajtja a vizet számos olyan közismert eset is, amelyek során emberi jogok sérültek. Valójában - Németország után - az Egyesült Királyság kapja a második legtöbb fogolykiadási kérelmet.
Mind a Bizottság, mind a védelemhez fűződő jogokért küzdő szervezetek, mint például a tisztességes tárgyalásokért küzdő nemzetközi szervezet, a Fair Trials International - itt bejelenteném érdekeltségemet, mivel én magam is a támogatójuk vagyok - és a Justice (Méltányosság), amely tanácsának tagja vagyok, egyaránt rámutattak már az elfogatóparancs gyengeségeire. Azt a problémát, hogy kisebb bűncselekmények esetében is használják, vagy a kibocsátó állambeli jogi képviselet hiányát, a tárgyalás előtti hosszú fogva tartási időszakokat, a kibocsátó államétól eltérő állampolgárságú emberek esetében az óvadék hiányát és a rossz fogva tartási körülményeket mind okkal említik. A Bizottság úgy gondolja, nem kell átdolgoznunk az európai elfogatóparancsot. De én úgy vélem, meg kellene fontolnunk ezt.
Először is, sokkal szilárdabb alapokra van szükségünk az arányosság ellenőrzésének követelményéhez, hogy a kisebb jogsértésekre ne alkalmazzák az európai elfogatóparancsot. Másodszor, az emberi jogok kifejezett ellenőrzésére van szükség a végrehajtó tagállamban. Ennek mindenképpen explicitnek és nem implicitnek kell lennie. Harmadszor, fel kell ismerni, mikor nincs értelme végrehajtani az európai elfogatóparancsot, hogy senkit se kövessen riasztások sora a schengeni információs rendszerben Európa-szerte még akkor is, ha átadását megalapozott indokok miatt elutasították.
Az óvadékhelyzettel kapcsolatban is tennünk kell valamit, nem utolsósorban az igazságügyi felügyeletet elrendelő határozatokról szóló kerethatározat végrehajtásával.
Valóban szükség van változtatásokra az európai elfogatóparanccsal kapcsolatban, alapjában véve azonban mégis sikerként könyvelhetjük el. Azoknak, akik ezt megkérdőjelezik, azt a kérdést kell feltenniük önmaguknak, hogy azzal vajon elégedettek lennének-e, ha évek telnének el anélkül, hogy a bíróságok és az igazságszolgáltatás utolérné a bűnözőket, hiszen a hagyományos kiadatási eljárás túlságosan hosszadalmas és túl sok bürokráciával jár.
Birgit Sippel
szerző. - (DE) Elnök asszony, a magyar alkotmányról szóló vitában többször hallottuk azt a kritikát, hogy a vita politikai jellegű volt. Ezen teljesen elképedtem, hiszen a Parlament egyik dolga kifejezetten az, hogy politikai vitákat folytasson; ezért ezt a témát is szeretném azzal kezdeni, hogy meghatározom a politikai kereteket is.
A bűnözésnek, és kifejezetten a szervezett bűnözésnek, sosem szabtak korlátot a határok és a határellenőrzések. Ezért nincs értelme visszaépíteni az Európán belüli határokat és korlátozni országaink lakosságának egybenövését. Sőt, ezzel ellentétben arra van szükségünk, hogy továbbra is folyamatosan fejlesszük a tagállamok közötti együttműködést, valamint a rendőrség és az igazságügyi hatóságok határon átnyúló együttműködését.
Ezen a területen az európai elfogatóparancs többször is bebizonyította, hogy fontos és sikerrel használható eszköz. Ugyanakkor azonban nem lesz megbecsült eszköz, ha olyan esetekben használják, mint, mondjuk, egy kerékpárlopás, vagy akár csak azért, hogy kihallgatásokat folytathassanak le. Sajnálattal mondom, hogy tapasztalataink szerint olykor még akkor is használják, ha már határozat van arról, hogy nem hajtható végre az elfogatóparancs, mert bizonyított a kibocsátásának jogtalansága, ám ezt a határozatot kibocsátó tagállam nem tartja tiszteletben; ez ahhoz a szerencsétlen helyzethez vezet, hogy az érintett polgárt mindannyiszor letartóztatják, ahányszor csak átlép valamely határon. Ez semmivel sem járul hozzá ahhoz, hogy kialakítsuk az európai jogrendszerek iránti bizalmat.
Miért történik mindez? Az irányelv szövege túl sok kiskaput hagy? A tagállamokon belüli helytelen végrehajtás kérdése ez, vagy a nem megfelelő tájékoztatásé? Ezeket a pontokat tisztáznunk kell, a tagállamoknak javításokat kell bevezetniük ott, ahol szükséges, a Bizottságnak pedig cselekednie kell az efféle visszaélések megelőzése érdekében. Ez az egyetlen módja, hogy megelőzzük, hogy egy sikeres eszközt hosszú távú kár érjen, és hogy elveszítsük a szóban forgó intézkedésekbe vetett bizalmat.
Továbbá, mindezek a tapasztalatok azt mutatják, mennyire fontos, hogy végül előrehaladást érjünk el az eljárási jogok kapcsán kitűzött célok elérése terén. Minden érintett fél jogbiztonsága érdekében Európában mindenhol egyforma jogokkal kell rendelkezniük a bűncselekményekkel vádolt személyeknek, és ezekről a jogokról kötelezően tájékoztatni is kell őket.
Felszólítom a Bizottságot, hogy mindent tegyen meg a fenti pontokkal kapcsolatos bármilyen tiltakozás visszaszorítása érdekében; biztos vagyok benne, hogy ebben számíthatnak a Parlament támogatására is.
(A felszólaló hajlandó válaszolni egy kékkártyás kérdésre ( az eljárási szabályzat 149. cikkének (8) bekezdése)
William
Elnök asszony, Sippel asszony úgy beszélt az európai elfogatóparancsról, akár egy bébiről. De valójában nem inkább Frankenstein szörnyéről van szó? Nem kellene ezt elfogadnia?
Birgit Sippel
szerző. - (DE) Nem vagyok biztos benne, hogy válaszolnom kell erre a kérdésre, hiszen ez inkább egy vitatkozó megjegyzés volt. Mindazonáltal a számok azt mutatják, hogy az európai elfogatóparancs megfelelő eszköz az egységes európai térben zajló, bűnözés elleni küzdelemben. A bűnözés nem nemzeti jellegű; sokkal inkább nemzetközi és határokon átnyúló jellegű. Ezért kell a határokon átnyúló módon együttműködnünk. Meg kell küzdenünk az abból fakadó gondokkal, hogy az európai elfogatóparancs még gyermekcipőben jár, és meg kell akadályoznunk, hogy visszaéljenek vele. Mint eszköz nélkülözhetetlen.
Gerard Batten
szerző. - Elnök asszony, 2004 óta többször hívtam már fel a figyelmet, hogy az európai elfogatóparancs a politikailag másként gondolkodókra gyakorolt nyomás eszközeként is felhasználható. Ez történik éppen Julian Assange esetében. Számos szabálytalanság tapasztalható az ellene indított svédországi ügyben. Assange urat eddig még semmilyen konkrét bűncselekménnyel nem vádolták meg. Az ellene előzetesen, a svédek által "enyhe erőszaknak” titulált ügyben lefolytatott nyomozást egy stockholmi vezető ügyész beszüntette, majdnem négy hónappal az európai elfogatóparancs kibocsátását megelőzően. Az európai elfogatóparancs kibocsátását eredményező, újrakezdett nyomozás során az ügyész elmulasztotta meghallgatni azt a tanút, aki tisztázhatta volna Assange urat.
Egy angliai független jogi vélemény szerint az Assange úr elleni állítások az angol törvények szerint nem merítenék ki az erőszak fogalmát. A panaszosok ügyvédje Svédországban több ízben kijelentette, hogy maguk a hölgyek nem tudják megmondani, hogy ami történt, erőszak volt-e, mivel nem ügyvédek. Mindazonáltal az a vaskos doboz, amelyben az erőszak miatti európai elfogatóparancsok hevernek, nem tartalmaz arra vonatkozó meghatározást vagy magyarázatot, hogy mi számít ilyen bűncselekménynek.
Assange úr öt héten át maradt Svédországban, hogy válaszoljon a vádakra, de nem kérdezték ki, mert a vizsgálat indokolatlanul elhúzódott. Assange úr kevesebb mint egy hónappal azután érkezett Svédországba, hogy a WikiLeaks közzétette az afganisztáni háborús naplót és bejelentette, hogy még sokkal több mindent fog nyilvánosságra hozni. Az Amerikai Egyesült Államok vezető alakjai szólítottak fel Assange úr meggyilkolására vagy elrablására, valamint arra, hogy az amerikai kormány úgy lépjen fel, mintha háborúban állna a WikiLeaks-szel, amelyet ők terrorista csoportként írtak le.
Mindez egybeesett azzal, hogy Assange úr ellen - megnyugtató módon - kiadták az európai elfogatóparancsot. Svédország szoros kapcsolatokat ápol az Amerikai Egyesült Államokkal a titkosszolgálatok és az együttműködés terén, ami megkérdőjelezi Svédország érzékelhető semlegességét. Miért szeretné az USA, ha Assange urat kiadnák Svédországnak? Nos, az amerikaiak még dolgoznak az ügyön, és még nem tudják, hogy mivel tudnák megvádolni, ha egyáltalán meg tudják vádolni valamivel. Vád nélkül azonban nem tudják kikérni az Egyesült Királyságtól, viszont nekik az kell, hogy Assange urat valahol lakat alatt tartsák, amíg kitalálják, mi legyen, hogy addig se térhessen vissza Ausztráliába.
Az európai elfogatóparancs tökéletes megoldást jelent. Mint már sokszor elmondtam ebben az ülésteremben, az európai elfogatóparancs értelmében a kiadatás - vagy inkább a büntetőítélet végrehajtása vagy büntetőeljárás lefolytatása céljából történő átadás, csak hogy a helyes terminust használjam - jelenleg nem több, mint bürokratikus formaság. Egyszerűen nincsenek valódi biztosítékok. Most, hogy mindezt elmondtam, a Tanácshoz és a Bizottsághoz intézett kérdésem nem az, hogy vajon visszaélnek-e az európai elfogatóparanccsal politikai célokból, hanem az, hogy vissza lehet-e élni vele? Ha a Tanács és a Bizottság őszinte, be kell, hogy vallja, hogy igen, vissza lehet élni vele. Nos, lennének szívesek elismerni ezt? Véleményem szerint a bizonyítékok azt mutatják, hogy Julian Assange esetében egész biztosan ezt történik.
Cornelis de Jong
Elnök asszony, a szóbeli választ igénylő kérdések szövege talán elvontnak és teoretikusnak tűnhet, de az európai elfogatóparancs emberek sorsára, emberi jogokra és alapvető szabadságokra van hatással.
Hollandiában jelentős figyelem övezte Cor Disselkoen sorsát. A holland vállalkozót 1997-ben vádolták meg azzal, hogy megszegte a lengyel adószabályokat. Ezért két hónapot töltött börtönben, felháborító körülmények között. Miután óriási összeget fizetett ki óvadékként, szabadon engedték, majd 12 évig semmit sem hallott az esetről. Tavaly azonban Lengyelország hirtelen kérelmezte a vállalkozó kiadatását. Lengyelország az európai elfogatóparancsot használta erre a célra. Cor Disselkoent tíz nappal ezelőtt átszállították Lengyelországba. Az ügyvédje elmondása szerint egy olyan börtönben tartják fogva, amely épp olyan mocskos és túlzsúfolt, mint amilyen az volt, ahol 1997-ben volt. Bár minden szabállyal ellenkezik, a Disselkoen és az ügyvédje közötti megbeszélést videokamerával rögzítették. Ráadásul, hirtelen négy újabb vádat is felhoztak ellene. A bíró még arra is célozgatott, hogy ezek újabb elfogatóparancshoz vezethetnek. Disselkoen ismét jelentős összegű óvadék ellenében távozhatott a börtönből és most ismét Hollandiában van, de az esete jól példázza, hogy az európai elfogatóparancs megalázó helyzetekhez vezethet.
A Bizottság a jelentésében bemutatta, hogy tisztában van a problémákkal és foglalkozik velük. Ez az oka annak, hogy képviselőcsoportom nagy reményeket fűz a biztos asszony tevékenységéhez. Biztos asszony, tud Ön személy szerint bármilyen magyarázattal szolgálni azzal kapcsolatban, hogyan kell értelmezni az arányosság követelményét, és tud-e arról gondoskodni, hogy ezt a Tanács is a magáévá tegye? Tudja biztosítani, hogy az embereknek jogukban álljon megkérdőjelezni egy elfogatóparancsot abban a tagállamban is, ahol azt kiadták és abban is, ahol végrehajtják? Egyetért-e azzal, hogy lehetségessé kellene tenni az elfogatóparancs végrehajtásának következetes megtagadását, amennyiben azt olyan állam kéri, ahol a börtönök- és fogdákbeli körülmények még mindig embertelenek, valamint azzal, hogy az európai elfogatóparancsot emberi jogi értékelésnek kell alávetni, és hogy Cor Disselkoennek nem kellene még több szörnyűségtől tartania?
Timothy Kirkhope
szerző. - Elnök asszony, senki sem tagadhatja az európai elfogatóparancsnak a határon átnyúló bűnözésre gyakorolt kedvező hatását. Eddig közel 12 000 kábítószercsempész, gyermekekkel szexuálisan visszaélő, nemierőszak-tevő és terrorista átadásához járult hozzá, elkerülve a hosszadalmas kiadatási eljárásokat. Ezen eszköz gyorsasága felbecsülhetetlen, tekintettel a határok szabad átjárhatóságára és a határokon átnyúló bűnözés növekedésére. Ezt az eszközt azonban nem arra találták ki, olyan bagatell bűncselekmények vizsgálatára és büntetésére használják, mint például egy disznó vagy egy csokoládészelet ellopása, vagy a banki hitelkeret túllépése.
Amit ma látunk, az a ritkán előforduló esetek tárháza. Majdnem minden képviselőcsoport és nemzet képviselői azt mondogatják, hogy ideje felülvizsgálni, átértékelni, és ha szükséges, módosítani az európai elfogatóparancsot. Az arányosság, a védelem és a fellebbezési jog kulcsszerepet tölt be ezen eszköz reformjában.
Jelenleg dolgozunk az európai nyomozási határozaton, az európai elfogatóparancs társán. Alapvetően fontos, hogy ne kövessük el újra ugyanazokat a hibákat. Az európai elfogatóparancs hibáit és akadályait illetően tiszta munkamemóriával kell kidolgoznunk ezt az új jogszabálytervezetet.
Egyszerűen túl sok példa volt a norma alatti fogva tartási körülményekre, túl sok volt a feleslegesen kiadott elfogatóparancs, és túl nagy mértékben hiányzott annak a lehetősége, hogy a hibák áldozatai fellebbezéssel élhettek volna. Attól félek, hogy úgy haladunk előre az európai nyomozási határozattal, hogy közben a közvetlen alapja, az európai elfogatóparancs, kifejezetten ingatag. Újra kell építenünk az ebbe az eszközbe vetett bizalmat és ennek az eszköznek az értékét, és csak a legsúlyosabb bűncselekményekre szabad tartogatnunk, miközben garantálnunk kell és fenn kell tartanunk a használatára vonatkozó legmagasabb követelményeket.
(A felszólaló hajlandó válaszolni egy kékkártyás kérdésre ( az eljárási szabályzat 149. cikkének (8) bekezdése).)
Gerard Batten
Elnök asszony, azért szeretném feltenni Kirkhope úrnak ezt a kérdést, mert ő egyetért azzal, hogy az európai elfogatóparancsot felül kell vizsgálni és újra kell értékelni - én sokkal drasztikusabban gondolkodom erről, de az most mindegy. Kirkhope úr említette az európai nyomozási határozatot, és én úgy gondolom, hogy amit mond, túl nagy lépés volna.
De tisztában van-e azzal, hogy a saját kormányában, Theresa May belügyminiszter asszony hivatalba lépését követő egyik legelső intézkedése az volt, hogy csatlakozott az európai nyomozási határozat projektjéhez, ami azt jelenti, hogy most nem léphetünk ki belőle, és kénytelenek leszünk alkalmazni, bármi jöjjön is ki végül a jogalkotás kolbásztöltőjéből, mivel arról minősített többségi szavazás fog majd dönteni, a végeredményre pedig nem lesz befolyásunk? Ez is egy újabb példa a Toryk kettős mércéjének, vagyis, hogy itt az Európai Unió fellépései ellen beszélnek, míg otthon, a saját parlamentünkben a keblükre ölelik azokat?
Timothy Kirkhope
Elnök úr, ami az Egyesült Királyság kormányának mind az európai elfogatóparanccsal, mind az európai nyomozási határozattal kapcsolatos álláspontját illeti, a kormány nyilvánvalóan úgy érzi, hogy kötelessége - nagyon helyesen - azt tenni, ami a határokon átnyúló bűnözéssel kapcsolatban az országnak leginkább érdeke. Rengeteg bűncselekményt, sőt, terrorista cselekményt követtek el ellenünk, amint azzal a tisztelt képviselőtársam is tisztában van. Biztos vagyok benne, hogy ő is osztozik abbéli eltökéltségünkben, hogy kiirtsuk az efféle bűncselekményeket; ennek eléréséhez pedig a határokon átnyúló együttműködés a legmegfelelőbb módszer.
Az európai nyomozási határozatot természetesen körültekintő módon kell bevezetni. De a projektbe - és az egész elképzelésbe - való belépés, amely mellett a kormány döntött, természetesen nem az utolsó szavunk. Látnunk kell a nyomozási határozat részleteit; eredményesen végre kell hajtanunk, és el kell érnünk, hogy jól működjön az európai elfogatóparanccsal együtt. De az, hogy beléptünk ebbe a projektbe, jól jelzi, hogy eltökélten tenni szeretnénk a határon átnyúló bűnözés ellen. Bízom benne, hogy a tisztelt képviselő úr szintén osztozik ez irányú céljainkban.
Enikő Győri
a Tanács soros elnöke. - Elnök asszony, az európai elfogatóparancs az egyik legsikeresebb eszköz lett, amely az Európai Unión belüli kölcsönös elismerésen alapul. Ezért nagyon hálás vagyok Önöknek, amiért vitát kezdeményeztek róla.
A Tanács igen nagy figyelmet és energiát szentelt ennek a kérdésnek, nem utolsósorban az eszköz gyakorlati alkalmazásának közös szakértői értékelése által, amelyet minden tagállamban lefolytattak az elmúlt három év folyamán. Az európai elfogatóparancs előnyei messze meghaladnak minden esetleg előforduló kellemetlenséget. Az európai elfogatóparancsnak köszönhetően az Európai Uniónak sikerült jelentősen csökkentenie a kiadatások időtartamát, sok esetben egy vagy két évről akár egy vagy két hónapra. A korábbi kiadatási rendszer roppant nehézkes volt, és már nem felelt meg a nyitott határokkal rendelkező és súlyos, határokon átnyúló szervezett bűnözéssel küzdő modern világ követelményeinek.
Ami az arányosság kérdését illeti, míg volt néhány eset, amelyben kis jelentőségű bűncselekmények kapcsán adták ki az európai elfogatóparancsot, végső soron minden tagállamban a parancsot kiadó hatóság dolga eldönteni, hogy mely bűncselekmények esetében szeretné elindítani ezt az eljárást. Ez abból következik, hogy a kiadatással ellentétben az európai elfogatóparancs teljes mértékben az igazságszolgáltatási rendszerbe tartozik. Egy európai elfogatóparancsnak mindig a kibocsátó tagállamban született bírósági határozaton kell alapulnia, és az a döntés, hogy adjanak-e ki európai elfogatóparancsot, a nemzeti igazságügyi hatóság kezében van. Ha gond merül fel az arányossággal kapcsolatban, az nem az európai elfogatóparancs, vagy az arról szóló kerethatározat hibája, hanem az egyes tagállamok büntetőjogi eljárásainak eredménye. A Tanács egyértelműen kifejezte abbéli álláspontját, hogy azokban az esetekben, ahol nem alkalmaznak védőőrizetet, ott az európai elfogatóparancsot sem kellene alkalmazni.
A Tanács ezenkívül arra is felszólította az eszköz alkalmazóit, hogy fontolják meg az európai elfogatóparancs alternatíváinak alkalmazását, és kérjenek tanácsot azzal kapcsolatban. Figyelembe véve a büntetőeljárások általános eredményességét, ezen eszközök közé tartozhatna, például, a kevésbé kényszerítő jellegű kölcsönös jogsegély alkalmazása azokban az esetekben, ahol erre lehetőség van, videokonferenciák rendezése a gyanúsítottak részvételével, az, hogy idézéssel szólítsanak fel valakit arra, hogy jelenjen meg a bíróság előtt, hogy a schengeni információs rendszer segítségével határozzák meg egy gyanúsított tartózkodási helyét, vagy hogy alkalmazzák a pénzbüntetések és pénzbírságok kölcsönös elismeréséről szóló kerethatározatot.
Az efféle értékelést azonban mindig a kibocsátó hatóságnak kell elvégeznie. Az európai elfogatóparancsot mindig a kibocsátó állambeli büntetőeljárással vagy végleges ítélettel kapcsolatban adják ki. A bírósági határozatok pedig a kibocsátó állam bírója vagy ügyésze számára elérhető anyagokon alapulnak.
Ezenkívül az áldozatokat sem szabad figyelmen kívül hagynunk. A bűncselekmények áldozata az esetek többségében az elfogatóparancsot kibocsátó államban tartózkodnak, így a tárgyalás, illetve az ügy kivizsgálásának halogatása az áldozatok jogait is aláássa. A megkésett igazságszolgáltatás az igazságszolgáltatás megtagadása - és nemcsak a gyanúsítottak, de az áldozatok szemszögéből is. A gyors tárgyalás is az áldozatok érdekét szolgálja, hiszen az a jogaik tiszteletben tartását jelenti. A Tanács szándékában áll elfogadni egy, a fenti jogok erősítését szolgáló, a magyar elnökség által javasolt ütemtervet. Az arányosság elvével kapcsolatban pedig nem lehet az a megoldás, hogy megváltoztatjuk az európai elfogatóparancs jól működő, a korábbi kiadatási rendszert jelentős mértékben javító rendszerének alapjait.
Ami a védelemhez kapcsolódó jogokat illeti, először is szeretném megjegyezni, hogy a kiadatással ellentétben az európai elfogatóparancs teljes mértékben az igazságszolgáltatási rendszerbe tartozik, amely már önmagában véve is fontos garancia. Az európai elfogatóparancs mindig a kibocsátó állam bírósági határozatán alapul és a végrehajtó államban csakis bírósági határozat által lehet végrehajtani. Az érintett személynek mindig teljes körűen tudnia kell gyakorolni a védelemhez való jogát a kibocsátó tagállamban, ahol az ügy érdemi részével kapcsolatos tárgyalás zajlik. Ez teljes mértékben összhangban van a strasbourgi Emberi Jogok Európai Bíróságának joggyakorlatával.
Ez azonban nem jelenti azt, hogy az a személy, aki ellen európai elfogatóparancsot adtak ki, ne lenne vagy ne lehetne képes bármilyen jogát gyakorolni a végrehajtó államban. A 2010. október 20-i 2010/64/EU irányelv a büntetőeljárás során igénybe vehető tolmácsoláshoz és fordításhoz való jogról gondoskodik, és ez az európai elfogatóparancs végrehajtása során is alkalmazandó.
Üdvözöljük továbbá, hogy egy, a büntetőeljárás során a tájékoztatáshoz való jogról szóló európai parlamenti és tanácsi irányelvre vonatkozó, közelmúltbeli bizottsági javaslat rendelkezik az európai elfogatóparancs alkalmazásával járó eljárások során az írásbeli tájékoztatáshoz való jogról is.
Aggodalmukat fejezték ki azzal kapcsolatban, hogy egy európai elfogatóparancs visszavonása nem vonja automatikusan maga után, hogy a schengeni információs rendszerből töröljék a vele járó riasztást. A schengeni információs rendszer riasztása az európai elfogatóparancs továbbításának eszköze. Végső soron a riasztást csak az a kibocsátó hatóság tudja visszavonni, amely korábban életbe léptette.
Abban az esetben, ha egy tagállam a bírósági eljárást követően megtagadja az európai elfogatóparancs végrehajtását, a szóban forgó személyt szabadon engedik. Ha az európai elfogatóparancs végrehajtásának megtagadása végleges, egyértelmű, hogy az adott személyt abban a tagállamban az európai elfogatóparancs miatt nem lehet letartóztatni. Az európai elfogatóparancs végrehajtásának megtagadása azonban nem érvényteleníti magát a parancsot. Az továbbra is érvényes, és jogcímet biztosít az adott személy letartóztatására úgy a kibocsátó tagállamban, mint bármely más tagállamban. Ennek semmi köze magához az európai elfogatóparancs rendszeréhez, és ugyanez a helyzet a kiadatási rendszerben is.
Végül ami a börtönkörülményeket illeti, nos, bizonyos esetekben természetesen ezek is javításra szorulnak, de ez nem olyan téma, amely kifejezetten az európai elfogatóparancs végrehajtásához kapcsolódna. Az egyes tagállamok hatóságainak felelőssége annak biztosítása, hogy a börtönkörülmények megfeleljenek bizonyos normáknak, tekintet nélkül arra, hogy a fogvatartottak más tagállamok által kiadott foglyok-e vagy sem.
Viviane Reding
a Bizottság alelnöke. - Elnök asszony, talán tudja, hogy a Bizottság ez év április 11-én elfogadta az elfogatóparancs végrehajtásáról szóló jelentést. Ez a jelentés az elfogatóparancs működtetésének alapvető szempontjaival foglalkozik, és a 2004. januári indulás óta először nemcsak az európai elfogatóparancs sikereire világít rá, hanem a hiányosságaira is.
A sikerekről már rengeteg szó esett. Hadd emeljem ki, hogy 2005 és 2009 között majdnem 55 000 esetben adtak ki európai elfogatóparancsot, kb. 12 000 esetben történt végrehajtás, és ezen időszak alatt a kikért személyek nagyjából 60%-a járult hozzá az átadásához, átlagosan 14-17 napon belül. Az átadásukhoz nem hozzájáruló személyek esetében az eljárás átlagos időtartama 48 nap volt, ami meglehetősen kedvező, összehasonlítva az európai elfogatóparancs bevezetése előtti időszakkal, amikor egy személy kiadatása átlagosan 1 évig tartott, és ez a személyek szabad mozgását is kétségkívül megerősítette.
Ezért - és úgy gondolom, hogy ebben minden jelenlévő egyetért - az európai elfogatóparancs fontos eszköz a bűnözők elfogása és a bűnügyi igazságszolgáltatási rendszerünk eredményesebbé tétele szempontjából. Hasznosnak bizonyult már pedofil körök felszámolásában, valamint gyilkosok és terroristák elfogásában - és pontosan ez is a célja.
Mindazonáltal - és ez egy közelmúltbeli fejlemény - látjuk, hogy 2007 óta jelentős mértékben nőtt a kiadott elfogatóparancsok száma. Néhány esetben kevéssé arányos módon olyan kis bűncselekmények ügyében is ennek segítségével kérték a gyanúsítottak kiadását, mint például egy kerékpár- vagy egy disznólopás. Ez szükségtelen és kárt tehet ennek az Európai Unión belüli kölcsönös elfogadáson alapuló, igen hathatós eszköznek a legitimitásában. Ezért a Bizottság cselekvésre szólít fel.
Először is, a Bizottság felhívja az Európai Unió tagállamait, hogy az európai elfogatóparancs alkalmazásakor végezzenek arányossági vizsgálatot, és hogy tömjék be azokat a joghézagokat, amelyek miatt jogszabályaik nem felelnek meg teljes mértékben az elfogatóparancsot létrehozó kerethatározatnak. Arra is kérjük a tagállamokat, hogy biztosítsák, hogy az igazságszolgáltatás gyakorló tisztviselői, például az ügyészek, ne adjanak ki európai elfogatóparancsot kisebb jogsértések esetén.
Ezért össze fogjuk állítani az európai elfogatóparancs alkalmazásának kézikönyvét, amely iránymutatást ad arra vonatkozóan, hogyan kell eljárni azon a szinten. Továbbá még 2011 vége előtt javaslatokat fogunk benyújtani a rendőri és bírói hatóságoknak, valamint jogászoknak az európai elfogatóparancs alkalmazásával kapcsolatos képzésére vonatkozóan, hogy biztosíthassuk az európai elfogatóparancs alkalmazásának következetességét és eredményességét, és növelhessük az eljárási jogok új, európai uniós garanciái iránti tudatosságot.
És ha már az eljárási jogok garanciáinál tartunk, a jelentés az alapvető jogoknak és a kölcsönös bizalomnak a tagállamok igazságszolgáltatási rendszerében betöltött mindent átívelő jelentőségével is foglalkozik. A Bizottság ezért elkezdte összeállítani az őrizetbe vett személyeket az eljárás során megillető jogokat.
Először is, minimumszabályokat határoz meg a tolmácsoláshoz és fordításhoz való jogra vonatkozóan, amelyeket már 2010-ben elfogadtak. Másodszor, itt a jogokról való tájékoztatáshoz való jog - a jogokról szóló levél -, amelyről hamarosan megállapodás születik. A Bizottság legkésőbb ma elfogadta az eljárási jogokról szóló harmadik javaslatot, azt, amely biztosítja az ügyvédi képviselet igénybevételéhez való jogot és egy személy saját szabadságától való megfosztása esetén egy harmadik személy értesítésének jogát. Ez magában fogja foglalni, hogy az európai elfogatóparancs kibocsátásának esetében az érintettnek mind a kibocsátó, mind a végrehajtó államban joga van ügyvédi képviseletet igénybe venni.
Mindezek az eljáráshoz fűződő jogok alkalmazandóak az európai elfogatóparancs kiadásának eseteiben. Ezek az intézkedések azzal a céllal születtek, hogy megelőzzék annak a lehetőségét, hogy a gyanúsítottak alapvető jogainak megsértésével történjen bizonyítékgyűjtés.
A szerzők által felvetett konkrét kérdésre is szeretnék válaszolni. A Bizottság semmilyen olyan bizonyítékról nem tud, mely szerint Svédországnak az Egyesült Királysághoz benyújtott, a szexuális bűncselekményekkel vádolt Assange úr átadására vonatkozó kérelme azt jelezné, hogy az európai elfogatóparancs rendszerét eredeti céljától eltérő célból használnák.
Az európai elfogatóparancsot létrehozó tanácsi kerethatározat értelmében megvalósuló átadás egy teljes mértékben igazságszolgáltatási eljárás, amelyben a kormányoknak abszolút semmilyen lehetőségük nincs arra, hogy beavatkozzanak a folyamatba. A Parlament által említett konkrét esetben az eljárást az Egyesült Királyság és Svédország igazságügyi hatóságai folytatták le, a kormányok beavatkozása nélkül.
A másik, az Amerikai Egyesült Államoknak való esetleges kiadatásra vonatkozó kérdéssel kapcsolatban szeretném hangsúlyozni, hogy eddig nem értesültünk arról, hogy kérelmezték volna az érintett úr Amerikai Egyesült Államoknak való kiadatását. De ha érkezne is ilyen kérés, a kiadatás csak az átadó tagállam, ez esetben az Egyesült Királyság hozzájárulásával történhetne meg. Mivel a tanácsi kerethatározat 28. cikke értelmében olyan személyt, akit az európai elfogatóparancs alapján adtak át, nem lehet kiadni harmadik államnak a személyt átadó tagállam illetékes hatóságának hozzájárulása nélkül. Ezt csak a kérdés jogalapjának tisztázása végett mondom, mert természetesen az egész egy "mi lenne, ha” kérdés, hiszen semmi konkrétum nem hever előttünk az asztalon.
Agustín Díaz de Mera García Consuegra
Elnök úr, véleményem szerint az elfogatóparancs alapvető eszköz a szervezett bűnözés, a terrorizmus és a bűnözés egyéb formái elleni küzdelemben. Olyan eszköz, amely már bizonyított, és - a határozat szerint - az együttműködés sarokköve és a kölcsönös elismerés elvének konkrét példája a büntetőjog terén.
Természetesen ez egy nagyon hasznos eszköz, de nem szabad megfeledkeznünk a gyengeségeiről sem. Ezeket a gyengeségeket pontosan azonosítottuk, amint arról Reding biztos asszony is beszámolt, és nem csupán a Bizottság 2011. áprilisi jelentésében, hanem már a 2005. és 2006. évi jelentéseiben is. Azokat a hiányosságokat, amelyek két alapvető és nélkülözhetetlen területről fakadnak, természetesen korrigálni kell. Az elfogatóparancsnak két összetevője van: a parancs kibocsátása, valamint annak megtagadása vagy az átadás. Az adatok azt mutatják, hogy ez hasznos eszköz, hiszen eddig 54 000 elfogatóparancsot adtak ki, amelyből 12 ezret végre is hajtottak.
Hogy rátérjek arra a kérdésre, hogy milyen kiigazításokra van szükség - nagyobb mértékű és jobb eljárási garanciákra van szükség az elfogatóparancs kibocsátása, annak visszautasítása és az átadás során. Az arányosság kérdése, vagy annak hiánya, az európai elfogatóparancs alkalmazása során kritikus, kulcsfontosságú kérdés. Ebből kifolyólag nagy örömömre szolgál, hogy azt hallottam Reding biztos asszonytól, hogy a tagállamoknak arányossági vizsgálatot kell majd végezniük és gondoskodniuk kell arról, hogy az európai elfogatóparancsot ne bocsássák ki kisebb jogsértési ügyekben.
Egyébként, elnök úr, e kérdések folyamán felmerült egy olyan kérdés is, hogy minden egyes elfogatóparancs 25 000 euróba kerül az államkincstárnak. Ezt egy ír bíró mondta. Én azt mondtam ennek a bírónak, hogy ezt nem hiszem el, és hogy mutassa be, minek alapján számította ezt ki.
Következésképpen úgy vélem, hogy az európai elfogatóparancsnak felülvizsgált formában, jobb eljárási garanciák mellett kellene továbbra is hatályban maradnia.
(A felszólaló hajlandó válaszolni egy kékkártyás kérdésre ( az eljárási szabályzat 149. cikkének (8) bekezdése)).
William
Elnök úr, tudja azt Díaz de Mera úr, hogy az Egyesült Királyság és Spanyolország már 2003-ban, vagyis jóval az európai elfogatóparancs előtt szerződést írt alá a gyorsított kiadatásról? És nem gondolja esetleg, hogy ez jobb megoldást kínál a súlyos bűncselekmények elleni fellépésre, mint az európai elfogatóparancs, amely küzd mindazokkal a problémákkal, amelyekről most hallunk?
Agustín Díaz de Mera García Consuegra
(ES) Nem, Dartmouth úr. Úgy vélem, hogy az európai elfogatóparancs hasznosabb és sokoldalúbb eszköz ahhoz, hogy leküzdjük az általunk említett bűnözési formák mindegyikét.
Reding biztos asszony is beszélt már róla, és én magam is szeretném hangsúlyozni, hogy egy kiadatási parancs akár egy évig is elhúzódhat, míg az európai elfogatóparancsot 40 napon belül igazolni kell.
Ezért úgy hiszem, hogy az utóbbi lényegesen sokoldalúbb és sokkal hasznosabb eljárás a bűnözés, a méltánytalanság és a terrorizmus elleni harcban.
Claude Moraes
az S&D képviselőcsoport nevében. - Elnök úr, képviselőcsoportunk helyzete egyértelmű. Egyrészt azt halljuk a Tanácstól, hogy az európai elfogatóparancsot megfelelő módon és eredményesen alkalmazzák, és nem abban a számtalan jelentéktelen esetben, amelyekről itt hallottunk, valamint hogy előnyei meghaladják az említett hátrányokat.
A biztos asszony jelentése hiteles és komoly jelentés, amelyből kiderül, hogy amennyiben kezelni tudjuk a jelentéktelen ügyek és az aránytalanság problémáját, valamint eljárási garanciákat vezetünk be, az európai elfogatóparancs még mindig értékes módja lehet a súlyos bűncselekményeket elkövető, vagy szervezett bűnözők elfogásának. Nem szabad megfeledkeznünk a 12 000-es adatról - engem erősen érint érzelmileg, hogy az én londoni választókerületemben 2005 júliusában elkaptuk azokat, akik robbantásos merényletre készültek. Ha megértjük ezen esetek súlyos és szimbolikus hatásait, az európai elfogatóparancs is működhet és működnie is kell.
A ma előttünk lévő, szóbeli választ igénylő kérdés nagyon egyszerű. Most tartunk ott, hogy a jelentések birtokában a tettek mezejére lépünk, és jelen helyzetben két nehéz esetet kell kezelnünk. Az egyik az arányosság hiánya. Ezt nem fogjuk egyik napról a másikra megoldani, és szeretném elismerésem kifejezni a biztos asszony iránt annak biztosításáért, hogy - és itt a bírósági képzésre gondolok - rögzítsük azokat a leggyakrabban előforduló jelentéktelen eseteket, amelyek az európai elfogatóparancs hitelvesztéséért felelősek. De ehhez szükség van a Tanács - és itt nem csupán Magyarországra, hanem a tagállamokra gondolok - segítségére is, hogy mellénk álljon az eljárási garanciák megteremtése és a tárgyalást megelőző, elfogadhatatlan fogva tartási időszakok kérdésének rendezése érdekében, amely utóbbi saját hazámban is sokakat érint.
Ezek a helyzetek jelentenek problémát azzal az eszközzel kapcsolatban, amely megfelelő alkalmazás mellett eredményes lehetne. A legnehezebb feladat azonban az lesz, hogy egyenlő feltételeket teremtsünk az eljárások során a védelemhez való jog gyakorlásával kapcsolatban. Ez az oka annak, hogy képviselőcsoportomon belül - amely kiáll a jogokról szóló levél mellett - egyaránt komolyan vesszük az annak biztosításához szükséges jogalkotás minőségét és sebességét, hogy az európai elfogatóparancs az az eredményes eszköz lehessen, amelynek lennie kellene a súlyos bűncselekményeket elkövetők, vagy szervezett bűnözésben részt vevők elfogásában, valamint hogy ne essen csorba az eszköz hitelességén azáltal, hogy számos jelentéktelen esetben és - amint jelenleg látjuk - egyenlőtlen feltételek mellett használják..
Ez képviselőcsoportunk álláspontja és véleményünk szerint az elköteleződéssel nincs gond. De nagyon oda kell figyelnünk, különösen a tagállamokra, hogy bár azt kérik, hogy az európai elfogatóparancs legyen eredményes, nem hajtják végre azokat az intézkedéseket, amelyek az egyenlő körülmények biztosításához szükséges jogszabályok megalkotásában segítenének bennünket.
(A felszólaló hajlandó válaszolni egy kékkártyás kérdésre ( az eljárási szabályzat 149. cikkének (8) bekezdése)).
Gerard Batten
az EFD képviselőcsoport nevében. - Elnök úr, Claude Moraes többek közt az arányosság hiányáról beszélt. Ebben mindannyian egyetérthetünk, de van valami - ami majd kiszúrja a szemünket - amiről eddig még senki nem ejtett szót ma délután; ez pedig az a tény, hogy a bíróság nem teheti meg, hogy a vádolt személyek ellen szóló, első látásra elfogadható bizonyítékokra nézve bármilyen méltányosságot alkalmazzon azzal kapcsolatban, hogy kiadják-e az illetőt vagy sem. És ez számos választópolgárunkat érinti.
Andrew Symeou esete a leginkább figyelemre méltó. Végigültem a fellebbviteli bíróság meghallgatásait és végighallgattam a bírákat. Az arcuk világosan tükrözte, hogy tudják, hogy nincs valódi bizonyíték ez ellen a fiú ellen; a bizonyíték ellentmondásos volt, és úgy tűnt, mintha az elhangzó állításokat a rendőrség kreálta volna, és hogy semmiképpen sem lenne szabad kiadni a fiút. Önök hogyan oldanák meg ezt a problémát és azt, hogy a bíróság nem veheti figyelembe a vádolt személy ellen szóló első látásra elfogadható bizonyítékokat vagy azok hiányát?
Claude Moraes
Elnök úr, egy elfogatóparancs kiadásához első látásra elfogadható bizonyítéknak kell lennie. Nem lehet anélkül végrehajtani egy elfogatóparancsot, hogy a bíróság ne értene egyet az esettel kapcsolatos egyszerű tényekben.
Andrew Symeou esetében - és ezt Gerard Battennek mondom - eljárási problémák okozták a fő gondot: az elfogatóparancs végrehajtását követő fogva tartási időszakok és a bírósági rendszer. Ön a fellebbviteli eljárást említette. Itt az elfogatóparancs végrehajtását követő időszak volt problémás, amit épp a mai vita során igyekszünk orvosolni.
Nathalie Griesbeck
Elnök úr, amennyire az előző vita szenvedélyes és lebilincselő volt, ez a mostani annyira inkább megegyezésen alapuló. Az a benyomásom, hogy senki sem kérdezi meg a kiadatás és az európai elfogatóparancs eredményességét, az eljárások hosszának csökkenését és ebből kifolyólag - dióhéjban - a bűnözés elleni küzdelem eredményességét.
Az a mód azonban, ahogy ezt a felhatalmazást használják - amint azt mindannyian elmondtuk - visszaélésekhez és gyalázatos gyakorlatokhoz vezetett: például akkor, amikor jelentéktelen ügyekben alkalmazták - és itt most nem a számtalan nevetséges kerékpár- vagy disznólopási esetről beszélek, hanem sokkal inkább arról a súlyosabb, visszaélést rejtő gyakorlatról, amikor aránytalanul tartanak fogva embereket, amikor ártatlan személyeket börtönöznek be, és amikor sérül e személyek fellebbezéshez való joga.
A képviselőcsoport, amelyhez tartozom, már néhány évvel ezelőtt kiállt amellett, hogy az európai elfogatóparancs alkalmazásával kapcsolatban garanciákra van szükség, így ma délelőtt örömmel hallom, biztos asszony, hogy Ön is említette, hogy oly módon kell javítani az eljárást, hogy iránymutatást dolgozunk ki mind a tagállamok, mind a fogva tartottak számára. Üdvözlöm ezt, mert úgy gondolom, hogy a polgárok nagyon is értik az európai elfogatóparancs lényegét, és ennek révén kell most megmutatnunk, hogy Európa képes megszilárdítani az igazságot.
Zbigniew Ziobro
Elnök úr, az Európai Unió tagállamainak hatékony eszközökre van szükségük a bűnözés, és ezen belül is kifejezetten annak legsúlyosabb típusa, a szervezett bűnözés elleni küzdelemhez. Ennek kapcsán el kell mondani, hogy az európai elfogatóparancs egy szükséghelyzetre adott válasz, különösen annak fényében, hogy nemcsak a becsületes polgárok élvezik az Európai Unión belüli szabad mozgás előnyeit, hanem a bűnözők is, akik semmi esetre sem a turista vagy üzleti utakhoz való jogaikat gyakorolják, hanem bűnözői tevékenységet folytatnak, vagy épp azt próbálják elkerülni, hogy saját hazájukban, vagy abban az országban, ahol elkövettek valamit, felelősségre vonják őket.
A szóban forgó eszköz léte és működése ezért üdvözlendő, de azt is örömmel kell fogadnunk, hogy ellenőrzés tárgyát képezi. Érdemei mellett minden új jogi intézménynek vannak bizonyos hibái is, amelyeket érdemes megnevezni, és ugyancsak érdemes átgondolni, miként lehet ezeket a hibákat orvosolni. Ez esetben, például, véleményem szerint érdemes megfontolni, hogy ne vezessünk-e be bizonyos korlátozásokat az európai elfogatóparancs kis jelentőségű, például a legfeljebb két év szabadságvesztéssel büntetendő bűncselekmények alkalmazására. Ezt komolyan meg kellene fontolni.
(A felszólaló hajlandó válaszolni egy kékkártyás kérdésre ( az eljárási szabályzat 149. cikkének (8) bekezdése)).
Sarah Ludford
Elnök úr, azt hiszem, nem tévedek, ha azt mondom, hogy Ziobro lengyel. Egyetértek az utolsó megjegyzésével, amelyet tolmácsolásban hallottam. Gyakran mondják, hogy Lengyelország az egyik olyan ország, ahol az elfogatóparancsok kiadásakor semmilyen küszöböt, mértéket nem vizsgálnak, sem az országos, sem az európai elfogatóparancsok esetében.
Felmerült-e már esetleg az Önök igazságszolgáltatási rendszerének olyan irányú átalakítása, hogy az ügyészeknek legyen bizonyos mértékű mérlegelési lehetőségük a tekintetben, hogy kiadnak-e egy elfogatóparancsot, és hogy ne kelljen minden egyes panasznak utánamenniük? Ily módon a hírhedté vált apró-cseprő ügyek, mint a lopott malac esete, nem jelentenének akkora problémát.
Sokra tartunk minden lengyel állampolgárt, aki az Egyesült Királyságban, különösen Londonban él, és akik legtöbbje természetesen nem bűnöző. De mivel rengeteg lengyel állampolgár él az Egyesült Királyságban - akik többségét szívesen is látjuk - rengeteg elfogatóparancsot kapunk Lengyelországból.
Zbigniew Ziobro
(PL) Elnök úr, nagyon köszönöm Ludford asszony kérdését. Valóban tisztában vagyunk a problémával, amelyre volt oly szíves felhívni a figyelmemet. A lengyel bíróságok nagyon szigorú szemlélettel tekintenek ezekre a szabályokra, és olykor látszólag nevetséges ügyekben is alkalmazzák őket. Tekintettel arra a tényre, hogy számos honfitársunk él Londonban, például, néha efféle megkérdőjelezhető esetekben is kiadják az elfogatóparancsot. Véleményem szerint ezért célszerű lenne, ha a Bizottság megfontolná bizonyos általánosabb megoldások bevezetését - amelyek más országokban is alkalmazhatóak lennének - annak biztosítása érdekében, hogy az előbb említett teljesen triviális, például két év szabadságvesztéssel büntethető esetekben ne lehessen kiadni európai elfogatóparancsot, hanem azt csak olyan, súlyos büntetéssel járó esetekben alkalmazzák, amelyekre annak idején bevezették.
Judith Sargentini
Elnök úr, hálás vagyok Ludford asszonynak, hogy feltette ezt a kérdést, mert nekem is már a nyelvemen volt. A múlt héten részt vettem Lengyelországban a Cor Disselkoen úr elleni tárgyaláson - az úr neve ma már elhangzott. Ő egy holland állampolgár, akit egy az 1990-es évek közepére visszanyúló ügy kapcsán az európai elfogatóparancs alapján kiadtak Lengyelországnak. Az alatt a néhány nap alatt, amíg börtönben volt - mivel a holland és lengyel hatóságok végül is megállapodásra jutottak - nos, abban a néhány napban a börtönőr ellopta Disselkoen úr szívgyógyszereit.
A gond nemcsak az európai elfogatóparancs kivitelezésének módjával van, hanem azzal is, hogy az Európai Unió egyes tagállamainak börtöneiben olyan körülmények uralkodnak, hogy ezekre a helyekre tényleg nem lehet a továbbiakban embereket küldeni. Arra is szükség lenne, hogy annak az országnak a bírája, amelyhez a kérést benyújtják, szintén mérlegelhessen, és azt mondhassa, "nem adok ki embereket egy olyan országnak, ahol embertelen körülmények uralkodnak a börtönökben, és én mint bíró fenntartom az emberi jogokról szóló európai egyezmény 3. cikkében foglaltakat”. Abban egyetértek a Tanáccsal, hogy az országoknak óvatosan kell kezelniük az ügyeket, amelyekkel kapcsolatban kérelmet nyújtanak be, de az országoknak azzal a szabadsággal is rendelkezniük kell, hogy azt mondják, "ez egy olyan csekély jelentőségű bűncselekmény, hogy ezért nem fogok kiadni embereket”. Ezért nagyon lényeges, hogy Lengyelország változtasson igazságszolgáltatási módszerein.
(A felszólaló hajlandó válaszolni egy kékkártyás kérdésre ( az eljárási szabályzat 149. cikkének (8) bekezdése)).
Dimitar Stoyanov
(BG) Feltételezem, hogy ugyanarról az esetről beszélt, amelyet nem olyan rég más is említett. Egy képviselőtársunk beszélt róla, akitől aztán meg akartam kérdezni valamit, de nem kaptam szót. Amikor ilyen konkrét esetekről beszélnek, kérem, említsék meg azon személyek nevét is, akik jogai sérültek, hogy mi is halljuk azokat. Ezért fogom most megkérni, hogy árulja el annak az illetőnek a nevét, akiről szó volt, mert meg kell neveznünk azokat, akik jogai sérültek.
Judith Sargentini
(NL) Ez nem titok, Stoyanov úr. Az illető neve el is hangzott, már korábban is, ám előfordulhat, hogy kimaradt a tolmácsolásból. Az urat Cor Disselkoennek hívják. De tudok egy másik ügyről, amely egy másik holland állampolgárt, bizonyos Hörchner urat érint. Most Disselkoen úr nevét említettem, aki egyáltalán nem jön ettől zavarba, hiszen alig várja az európai elfogatóparancs változtatásait, és szívesen nyilatkozik is erről.
Kyriacos Triantaphyllides
Elnök úr, sok mindent mondhatunk az európai elfogatóparancsról és annak a tagállamok általi alkalmazásáról, és tisztelt képviselőtársaim valóban sok mindent említettek is már.
Én magam egy speciális és fontos szempontra összpontosítanék: az emberi és az eljáráshoz kapcsolódó jogok teljes mértékű tiszteletben tartására. A gyanúsítottakat és a vádlottakat egyaránt megilletik bizonyos jogok, úgy emberként, mint az eljárásban részt vevő felekként. Ezeket a jogokat azonban gyakran semmibe veszik. A vizsgálati fogságban tartás és a de Jong úr által említett fogva tartási körülmények ennek tipikus példái. Ennek legfőbb oka az, hogy sokan magától értetődőnek tartják, hogy az emberi jogokat Európa-szerte egyformán tiszteletben tartják. Nyilvánvaló azonban, hogy nem ez a helyzet, mivel egyes jogokat - például, a hallgatáshoz való jogot - különböző tagállamok különbözőképpen értelmeznek, vagy egyszerűen azért, mert egyes eljárások - például a vizsgálati fogságban tartás időtartama - eltérőek.
Biztos asszony, ennek kapcsán mit szándékozik tenni? Speciális intézkedéseket fog javasolni, mint például az emberi jogokra vonatkozó különös rendelkezés bevezetését, amely révén a bírák meg tudják majd vizsgálni az esetek tartalmát, ami az Egyesült Királyságban és Írországban már most is így működik, vagy továbbra is egyszerűen csak lepecsételik a másik tagállamban leadott ítéleteket? Hoz-e arra vonatkozó rendelkezéseket, hogy a gyanúsítottakat meghallgassák, hogy a bíró eldönthesse, hogy vissza kell-e küldeni őket abba az országba, amely kérte a kiadatásukat, mindezt azért, hogy elkerülhetőek legyenek a visszaélések, mint például a politikai nézetek miatt kért kiadatások? Szándékában áll-e efféle változtatásokat javasolni az eljáráshoz fűződő jogokkal kapcsolatos menetrend keretén belül vagy az európai elfogatóparancsról szóló jogszabály módosítása során?
William
Elnök úr, az anglo-amerikai világban a törvény elsődleges célja az embereknek a találomra történő letartóztatásokkal és az önkényes bebörtönzéssel szembeni védelme. A kontinentális Európában - és különösen a korábbi keleti blokkban - a jog egyszerűen nem rendelkezik ezzel a prioritással, és nevetséges volna megjátszani azt, hogy ez nem így van.
Az európai elfogatóparancs értelmében bárkit ki lehet adni, aki Nagy-Britanniában tartózkodik - például a bolgár jog értelmében - és ez ellen egy brit bíró vajmi keveset tehet. Tovább súlyosbítja a helyzetet, hogy a brit kormány úgy döntött, részt vesz az európai nyomozási határozat projektjében is, amely újabb támadás a brit emberek szabadságjogai ellen. A liberáldemokraták, akik ezt az egészet támogatják, a polgári szabadságjogok pártjának nevezik magukat. Ez üres fecsegés! A liberáldemokraták szabadságjogok iránti elkötelezettségének valahol Calais-nál nyoma veszett.
A felszólaló hajlandó válaszolni egy kékkártyás kérdésre ( az eljárási szabályzat 149. cikkének (8) bekezdése)).
Sarah Ludford
(A felszólaló első mondatát majdnem végig kikapcsolt mikrofonba mondja) ... liberáldemokrata. Tisztában van-e azzal Dartmouth grófja, hogy a liberáldemokraták voltak azok - a brit parlament felsőházában a konzervatívok támogatásával -, akiknek sikerült elérniük, hogy az európai elfogatóparancs végrehajtásáról szóló 2003. évi kiadatási törtvénybe bekerüljön egy bírói hatáskör, amely alapján megtagadhatják valakinek az európai elfogatóparancs szerinti kiadását, ha az illető alapvető jogai sérülnének. Kirkhope úrra nézek, mivel az ő pártja és az én pártom működött ebben együtt.
Az UKIP csak tehetetlenül kiáltozik az oldalvonalról, míg mi nekiveselkedünk és dolgozunk az alapvető jogok védelmén. Önöknek arra kellene inkább hangsúlyt fektetniük, hogy meggyőzzék a bíróságokat arról, hogy hivatkozzanak a 2003. évi kiadatási törvény 21. cikkére. Én jelen voltam a Lordok Házában és közreműködtem annak a módosításnak az elfogatásában.
William
Semmi, amit elmondott, nem érvényteleníti azt a kimért kritikát, amelyet mi és mások jelenleg hangoztatunk. Azt is szeretném elmondani, hogy Ön teljes mértékben téved, ha azt gondolja, hogy a fordításhoz való jogok erősítése bármiféle gyógyírt jelent ez ellen a hibás jogszabály ellen, amely tönkreteszi az emberek életét.
Andrew Henry William Brons
Elnök úr, az elfogatóparancs kapcsán tartott meghallgatásokban és a 2003-as törvényt megelőző kiadatási meghallgatásokban nem sok közös van. A bíróság még a fő meghallgatáson sem mérlegeli a bizonyítékokat, csak a kiadatás 10 úgynevezett jogi korlátját. A bizonyíték hiánya nem jelent akadályt a kiadatás szempontjából. Az európai elfogatóparancs értelmében még olyan emberek is kiadhatók, akiket olyan magatartással vádolnak, amely a kiadó országban nem is számít büntetendőnek, ha a vétség abba a kategóriába esik, ahol nem követelmény a kettős büntethetőség.
Míg a legtöbb esetben súlyos - szexuális vagy egyéb becstelen - bűncselekményekről van szó, szerepelnek a listán olyan ködös, "talán-bűncselekmények”, amelyeket olyannyira kedvelnek a kontinens számos országában, amelyekért a letartóztatottakat bíróság elé állíthatják, vagy inkább automatikusan el is ítélhetik, és ott tarthatják azokon a siralmas helyeken.
Ha egy elfogatóparancsot valaki politikai véleménye miatti üldöztetése céljából adnak ki, akkor azt a kiadatás jogi korlátjának kellene tekinteni - de attól tartok, hogy egyes politikai vélemények kevésbé egyenlők lennének, mint mások. Azzal az ígérettel adták el nekünk az európai elfogatóparancsot, hogy a terroristák elleni igazságszolgáltatásra fogják használni, de Garry Mann, Deborah Dark, Edmond Arapi, Andrew Symeou és még sokak ügyében, ahol téves bírói ítélet született, nyoma sem volt semmilyen terrorista elemnek.
A legrosszabbak azok az esetek voltak, amelyekben kihallgatás céljából adtak ki embereket, akiket még csak nem is vádoltak semmivel. Újra be kell iktatnunk azt a követelményt, hogy a bíróságok csak akkor adhassanak ki valakit, ha cáfolhatatlan bizonyítékok merülnek fel arra vonatkozóan, hogy a kiadó ország törvényei szerint súlyos bűncselekményt követtek el.
Elena Oana Antonescu
(RO) Elnök úr, az európai elfogatóparancs eredményes eszköz a határon átnyúló bűnözés európai uniós szintű ellenőrzéséhez és leküzdéséhez. Eredményesnek bizonyult a súlyos bűncselekményekkel, például terrorizmussal vagy szervezett bűnözéssel gyanúsított személyek uniós államok közötti átszállításának felgyorsításában. Túl gyakran fordulnak azonban elő olyan esetek, amelyekben kisebb szabálysértési ügyekben használják ezt az eszközt. Ugyanúgy kezeltek olyan ügyeket is, amelyek súlyossága messze nem érte el a kívánt szintet. Olyan esetekben is adnak ki elfogatóparancsot, amelyekben annak használata sem nem szükséges, sem nem arányos. Ez pedig nemcsak azt eredményezte, hogy a vádlottak igazságtalan helyzetbe kerültek, de igazolhatatlan terhet rótt a parancsot végrehajtó állam erőforrásaira is.
Ennek a határon átnyúló bűnözés elleni harcban kulcsfontosságú szerepet betöltő eszköznek az aránytalan használata hozzájárul ahhoz, hogy megrendüljön a belé vetett bizalom. Ez arra vezet néhány országot, hogy saját szabályai alapján arányossági tesztet végezzen, amikor egy európai elfogatóparancs végrehajtásáról dönt. Ez viszont a parancs következetlen és egyenlőtlen alkalmazását fogja eredményezni, amely együtt jár majd a kölcsönös elismerés elvével kapcsolatos bizalom elvesztésével.
A jogsegélyhez való jogot a kibocsátó és a végrehajtó államban egyaránt garantálni kell, hogy a megfelelő módon alkalmazzák a védelemhez való jogot. Ezért akartuk feltenni ezeket a kérdéseket a Bizottságnak és a Tanácsnak. Garanciára van szükségünk, amely biztosítja, hogy az Európai Unión belüli büntetőjogi normák és börtönkörülmények eltérősége ne vezessen a tagállamok igazságszolgáltatási rendszerei közötti bizalomhiányhoz. Összegzésképpen, én is szeretném megköszönni Reding biztos asszony minden intézkedését, amellyel a bírósági eljárások során alkalmazandó, eljáráshoz fűződő jogok megerősítését igyekszik elérni.
Carmen Romero López
(ES) Elnök úr, Reding biztos asszony, tény, hogy - amint azt egész délután hangoztattuk - az európai elfogatóparancs egyik legfontosabb gyenge pontja az alapvető jogokkal való visszaélés lehetősége.
Mindazonáltal, még azon eljárási jogok garantálása sem lesz lehetséges, amelyeket már megvitattunk, és amelyeket az eljárási jogok csomagjának részeként még meg fogunk vitatni. Bizonyos, például a börtönökkel vagy a fogva tartási időszakokkal kapcsolatos problémákat lehetetlen lesz feloldani, mert azok nem tartoznak az eljárási jogok csomagjába. Ezek egyértelműen a tagállamok hatáskörébe tartoznak.
Az arányosság és a kisebb bűncselekmények kérdésével kapcsolatban azonban szeretném elmondani, Reding biztos asszony, a ma délután hallott bűncselekmények - autógumi-, malac- és kerékpárlopások - egyike sem tartozik az elfogatóparancs körébe. Az abban foglalt 32 bűncselekmény kizárólag a szervezett bűnözéshez kapcsolódik - és kétlem, hogy a malacokat vagy köteleket felfegyverzett, szervezett bűnözői csoportok lopták volna el.
Más szóval, tréfát űzhetünk ezekkel a példákkal, amelyeket jelenleg nem is igazán ismerünk, de a probléma alapjában véve az, hogy nem rendelkezünk olyan közös statisztikai eszközzel, amellyel valóban kezelni lehetne ezt a kérdést.
(Az elnök félbeszakítja a felszólalót)
Heidi Hautala
(FI) Elnök úr, a Tanács magyar képviselője azt mondta, hogy a probléma nem maga az eszköz - az európai elfogatóparancs -, hanem az, ahogy ez minden egyes tagállam büntetőjogi politikájához kapcsolódik. Nos, most veszi fel a fejhallgatóját. Igen, az én szememben ez nem más, mint spórolni az igazsággal, mivel most be kell vallanunk, hogy az európai elfogatóparancs a kezdetektől fogva problémát jelentett, mert úgy tettünk, mintha minden tagállam alkalmazna bizonyos jogi normákat és minimumkövetelményeket a büntetőeljárások folyamán. Az igazság azonban természetesen az, hogy még csak most kezdtük el bevezetni ezeket, a Lisszaboni Szerződés hatálybalépésével.
Szeretném kiemelni, hogy az Emberi Jogok Európai Bírósága már kimondta, hogy a menedékjogi ügyekben senkit sem lehet visszaküldeni, például Görögországba, mert ott annyira szegényesek a börtönkörülmények. Kíváncsi vagyok, mikor fog az bekövetkezni, hogy meg lehet tagadni egy személynek az európai elfogatóparancson alapuló kiadatását abból az okból, hogy a kiadatást kérő országban szörnyű börtönkörülmények uralkodnak. Véleményem szerint a Bizottságnak fel kellene erre készülnie.
Rui Tavares
(PT) Elnök úr, az Európai Unió egy kísérletekből gyúrt kísérlet: az euróövezet, ez a Parlament, ahol mi magunk vagyunk, a schengeni térség és számos további eszköz mind-mind kísérletek. A gond csak az, hogy a politikusok nagyon gyakran kevésbé alázatosak, mint a tudósok. A tudósok ugyanis az elsők, akik elismerik, ha egy kísérletük nem úgy sikerült, mint ahogy várták.
Az európai elfogatóparancs esetében most már tudjuk, hogy vannak hibái, és hogy kételyek övezik. Reding biztos asszonyt elismerés illeti, amiért volt olyan őszinte, hogy bevallja, hogy az elfogatóparancsnak vannak hibái és kételyek övezik, valamint hogy vannak arányossági tesztek, amelyeknek meg kell felelni, ha ki akarnak adni egy elfogatóparancsot, amelyet nem lenne szabad automatikusan alkalmazni anélkül, hogy a bíró lassabban, megfontoltabban meg ne vizsgálná az esetet.
A megoldás tehát nem az, hogy el kell törölni az európai elfogatóparancsot, amely egyértelműen hasznos. Nem szeretnénk, ha egy erőszaktevő vagy egy gyilkos szabadon szelné át a határokat. Az európai elfogatóparancsot azonban olyan hatékony eszközökkel kell kiegészíteni, amelyek védik a vádlottak jogait - ügyvéd jelenléte, valamint a fordításhoz való jog által, amely utóbbit Ludford bárónő már említett a jelentésében -, és amelyek - és ez kulcsfontosságú - gondoskodnak az európai börtönökben való fogva tartás körülményeinek felméréséről.
Továbbá, ne csapjuk be magunkat, és ne higgyünk az illúzióknak: az, hogy valakit A vagy B börtönben fogva tartanak, nem ugyanaz, mintha bebörtönöznék Európában. Nagyon fontos, hogy ezeket a körülményeket értékeljék, és hogy az Európai Bizottság elszántan tegyen a fogva tartási körülmények felméréséért annak érdekében, hogy harmonizálni lehessen azokat, és hogy ily módon az európai elfogatóparancsot még nagyobb biztonsággal lehessen alkalmazni.
Dimitar Stoyanov
(BG) Elnök úr, az európai elfogatóparancs kritikusai által hangoztatott érveket korábban is hallottam már a nacionalista mozgalmakban részt vevő képviselőtársaim szájából. Akkori érveinket azonban euroszkeptikusnak titulálták, mintha mi a fejlődés kerékkötői lettünk volna. Ennek eredményeképpen az elfogatóparancs életbe is lépett.
Ma este azonban újabb szörnyűséget hallottam elhangozni Győri Enikő szájából. Tulajdonképpen azt mondta, hogy az európai elfogatóparancs eredményessége igazolja a jogsértéses eseteket. Győri asszony, tisztában vagyok a büntetőjog azon alapelvével, miszerint inkább engedj szabadon tíz bűnöst, minthogy elítélj egy ártatlant. Az aránytalan használat szempontjából azonban elmondható, hogy normális dolog, hogy a rendőrök használni fogják, bármilyen eszközt adjunk is a kezükbe, és hogy minden lehetőséget meg fognak ragadni, ami módjukban áll.
Csak egyetlen válasz létezik az ősi kérdésre, hogy "ki fogja őrizni az őröket?”: "Az őröket a törvény őrzi.” Nekünk, törvényhozóknak pedig - a Bizottságnak mint kezdeményezőnek, a Parlamentnek és a Tanácsnak pedig mint társ-jogalkotóknak -, minden tőlünk telhetőt meg kell tennünk annak biztosítása érdekében, hogy a törvény valóban őrizze az őröket.
Salvatore Iacolino
(IT) Elnök úr, az európai elfogatóparancs kétségkívül alapvetően fontos eszköz a terrorizmus és a szervezett bűnözés elleni küzdelemben. Úgy vélem, ezt mindenki érti, és ebben mindenki egyetért, aki csak felszólalt, az elnökség éppúgy, mint a Bizottság.
Az európai elfogatóparancs ugyanakkor annak a megerősítése, hogy a határokon átnyúló bűnözéssel kapcsolatos rendőrségi és igazságügyi együttműködés hogyan képes fontos célokat megvalósítani. A várakozási idő kérdése megoldódott, most már csak azt kell igazolni, hogy ennek mi volt az ára - és ezen a téren tovább kell vizsgálódni. A tagállamok közötti bizalom nélkülözhetetlen ebben a kétségkívül kedvező folyamatban. Eközben azonban annak biztosítása is fontos, hogy ezt az eszközt egyformán alkalmazzák minden tagállamban, és valóban különbséget tegyenek a súlyos és a nem súlyos bűncselekmények között, hiszen az európai elfogatóparancsot az előbbi esetekre szánták és hagyták jóvá.
Hasznos lehet - és ezzel Reding biztos asszonyt szeretném megszólítani - bevonni az Európai Ügyészséget is, amely - létrejötte és munkába állása után - igazolhatná és valamilyen módon értékelhetné a tagállamok igazságügyi hatóságainak döntéseit, amelyek számára viszont kétségtelen, hogy további képzést kell nyújtani. Igaz, hogy a fogva tartási körülmények nem minden tagállamban egyformák, de biztosak vagyunk benne, hogy a jövő héten a Bizottság kiadja az alapvető fogva tartási körülményekről szóló közleményét és zöld könyvét, amelyben kiegészítő intézkedéseknek is szerepelniük kell.
Ezért biztosak vagyunk benne, hogy az elfogatóparancs megfelelő használatával, az arányosság betartásával, az eszköz szigorú alkalmazásával, jobb információcserével és a tisztviselők európai ügyekre vonatkozó képzésével teljes körűen megvalósítható e fontos eszköz egyöntetű alkalmazása.
Françoise Castex
(FR) Elnök úr, biztos asszony, látjuk, hogy az európai elfogatóparancs alkalmazása felveti a fogva tartás kérdését, amelyet meglehetősen eltérően alkalmaznak a tagállamok. Egyes országok nyilvánvaló hanyagsággal kezelik a börtönkörnyezetben az alapvető jogok tiszteletben tartásának kérdését.
Továbbá, az Európai Unió börtöneinek 600 000 lakója közül egyre nő azoknak a száma, akiket a saját hazájuktól eltérő tagállamban tartanak fogva, pontosan az európai elfogatóparancs következtében. Ebből kifolyólag ők nem élvezik a származási országuk által garantált alapvető jogokat. Ilyen körülmények között nincs értelme egymást vádolni a visszaélésekkel; intézkedéseket kell hozni.
Ezért múlt januárban kollégámmal, Stavros Lambrinidisszel írásbeli nyilatkozatot nyújtottunk be, amelyben a fogva tartási normák Európai Unió-szerte történő harmonizációjára, valamint független nemzeti vizsgálati mechanizmusok bevezetésére szólítottunk fel.
Remélem, biztos asszony, hogy a zöld könyvben, amelyre javaslatot tesz, Ön sem feledkezik meg erről a kérdésről, és hogy hamarosan létrejön a minimumjogok minden tagállamra vonatkozó közös platformja.
Axel Voss
(DE) Elnök úr, Győri asszony, Reding biztos asszony, ahogy azt már az előttem felszólalók is bőven világossá tették, az európai elfogatóparancs az elmúlt évek során a bűnözés elleni küzdelem hasznos eszközének bizonyult. A bűnözők már nem élhetnek vissza szabadon az Európán belüli nyitott határokkal úgy, ahogy azt korábban tehették.
A számtalan siker ellenére azonban az elmúlt hét év azt is megmutatta, hogy a rendszer még nem tökéletes, és hogy nem úgy használják, mint ahogy azt eredetileg terveztük. Ön közelmúltbeli jelentésében felhívta a figyelmet néhány gyenge pontra. Például, a jogi képviselethez való jog hiányára, a börtönkörülményekre, amelyek néhány esetben szégyenletesek és arra, hogy a nyomozás nagyon gyakran különösen hosszú ideig húzódik. Az alapvető gond, amelyet már szintén számos esetben megemlítettek, az, hogy a kibocsátó állam nem alkalmaz következetes megfontolást a tekintetben - ha vizsgálja egyáltalán - hogy arányos-e az elfogatóparancs használata. Ez a kérdés különösen közel áll a szívemhez, mert az európai elfogatóparancs eredeti szándékát gyakran aláássa az elfogatóparancsok szisztematikus, gyakran sajnos kisebb szabálysértésekért történő kibocsátása. Lengyelországban például - amint ezt már szintén említették -, a legtöbb európai elfogatóparancsot kiállító országban, az igazságügyi hatóságok egyszerűen nem rendelkeznek olyan hatáskörrel, amellyel megállíthatnák a nemzeti eljárásokat, mert a rendszer automatikussá vált. Nem hiszem, hogy ez volt az eredeti szándék. Egy európai elfogatóparancs kiadása előtt ezért meg kell vizsgálni, milyen súlyos bűncselekményről van szó, mi a várható büntetés, és hogy van-e egyszerűbb módja az ügy elintézésének. Végül akár még költség-haszon elemzést is kellene végezni, hogy szabálysértések esetében ne járjunk el óriási költségen.
Ahogy én látom, a konzisztencia azt is jelenti, hogy a meglévő szabályokat a valósághoz igazítjuk. E tekintetben kíváncsi lennék, milyen lépéseket kívánnak tenni ezen a téren.
Georgios Papanikolaou
(EL) Elnök úr, figyelmesen hallgattam képviselőtársaim felszólalásait. Én magam is azzal a közös feltevéssel kezdeném, miszerint a bűnözés leküzdése nem kizárólag nemzeti ügy; európai ügy is.
Az európai elfogatóparancs fontos lépést jelentett a bűnözés leküzdése felé azáltal, hogy segít létrehozni a jog érvényesülésén alapuló európai térséget, valamint legyőzni a határon átnyúló bűnözést és a terrorizmust. Erősíti továbbá a személyek Unión belüli szabad mozgását - amelyről hosszas vitát folytattunk nemrégiben a schengeni megállapodás kapcsán - annak biztosításával, hogy a határok megnyitása nem válik azok hasznára, akik az igazságszolgáltatás elől próbálnak megszökni.
Természetesen az ellen is szót emeltek - és én magam is egyetértek a Voss úr és a többi képviselőtársam által elmondottakkal -, hogy az európai elfogatóparancsot gyakran nem kielégítő módon, aránytalanul alkalmazzák nemzeti szinten. Megvitattuk a költségek és az arányosság kérdését és azt is, mi mindent kell még bevezetni az európai elfogatóparancs megerősítéséhez. Mindazonáltal szeretném emlékeztetni a tisztelt Házat valamire, amivel több fontos esetben szembesültünk a közelmúltban Görögországban, nevezetesen, hogy még most is vannak olyanok, akiket súlyos bűncselekményekkel - csalással és korrupcióval - gyanúsítanak az Európai Unió valamely tagállamában, de eltűnnek és sikerül megszökniük a letartóztatás elől azáltal, hogy kihasználják az eljárási intézkedések és a nemzeti törvények szabályozásának különbségét. Ebből kifolyólag úgy vélem, az európai elfogatóparancs értékéhez nem férhet kétség.
Végezetül szeretném hangsúlyozni, hogy Önnek igaza van, biztos asszony, amikor azt mondja, hogy a lehető legnagyobb mértékben ki kell használnunk az Interpol és a schengeni rendszerben elérhető információk adta lehetőségeket. A lehető legnagyobb mértékű harmonizációra kell törekednünk a tagállamok között, hogy végül olyan harmonizált, modern politika álljon a rendelkezésünkre, amely az idők követelményeinek megfelelően alkalmas a feladat elvégzésére.
Joanna Katarzyna Skrzydlewska
(PL) Elnök úr, az európai elfogatóparancs célja a jog érvényesítése és az Európai Unió polgárai biztonságának garantálása. Az egyének mozgásának szabadsága nem szabad, hogy megkönnyítse azon bűnözők dolgát, akik el akarják kerülni, hogy felelősségre vonják őket egy másik tagállam területén elkövetett bűncselekményért. Riasztó jelentések láttak azonban napvilágot az elfogatóparancs használatára vonatkozóan; ilyen volt például a közelmúltbeli bizottsági jelentés és Reding biztos asszony kijelentése, amelyben azt mondta, hogy a tagállamoknak biztosítaniuk kell az elfogatóparancs helyes alkalmazását és azt, hogy ne használják mechanikusan vagy automatikusan relatíve jelentéktelen ügyekben. Ez a kijelentés tanúsítja az elfogatóparancs bírói testületek általi helytelen alkalmazásának lehetőségeit. Ezért, bár teljes mértékben támogatom, hogy minden körülmények között igyekezzünk a lehető legmagasabb szintű biztonságot garantálni az EU polgárai számára, felszólítom a Bizottságot, hogy felügyelje az elfogatóparancs használatát és tegyen lépéseket az eljárás alkalmazása során a bíróságok által elkövetett szabálytalanságok megelőzésére.
Graham Watson
Elnök úr, annak idején, amikor 2001-ben és 2002-ben elfogadták az európai elfogatóparancsot, engem ért a megtiszteltetés, hogy a téma előadója lehettem. Azok a kollégáim, akik akkor is a tisztelt Ház tagjai voltak, bizonyára emlékeznek, hogy sürgettük a Bizottságot és a Tanácsot, hogy építsenek be több polgári szabadságjogi védelmet a jogszabályba, és garanciát kaptunk a Bizottságtól az abbéli szándékra vonatkozóan, hogy irányelvtervezetet dolgoznak ki a vádlottakat a büntetőjogi eljárás alatt megillető jogokról.
Nem minden biztosíték került be a szövegbe, amit kértünk, és a vádlottak jogairól szóló irányelvtervezet is évekig porosodott a Tanács polcain. Ezek azok az elmaradt dolgok, amelyek a mai vitánk témáját adó problémák gyökerét jelentik. A Parlamentnek 2002-ben nem volt együttdöntési hatásköre ezekben az ügyekben. Mindazonáltal úgy véltük, hogy még így is az európai elfogatóparancs elfogadása a helyes lépés. Ahogy sokan elmondták a mai vita során, az elfogatóparancs rendkívül értékes eszköz a határon átnyúló bűnözés elleni küzdelemben. Sok áldozatnak szolgáltatott már igazságot. Ahol probléma merül fel, ott a probléma gyökere az, hogy nem megfelelően ültették át a nemzeti jogba, hogy könnyelműen, szabálysértések esetében is használják, valamint hogy elfogadhatatlan körülmények között tartanak fogva foglyokat.
Mindezeket a problémákat lehet és kell is kezelni, és ez folyamatban is van. Üdvözlöm a mai írásbeli választ igénylő kérdések szerzőit - annak kivételével, aki mindenféle igazságügyi együttműködést ellenez -, amiért gyorsítják az elfogatóparancs javításának folyamatát.
Charles Tannock
Elnök úr, személy szerint én is úgy vélem, hogy ennek az egész vitának most egy nagy adag józan észre van szüksége.
Még mindig úgy gondolom, hogy az európai elfogatóparancs valamilyen formájára szükség van az Unió-szerte előforduló bűnözés és terrorizmus elleni harcban, különösen, ha a tagállamok között szabadon közlekedő emberek - és köztük sajnos a bűnözők - nagy számát tekintjük. Úgy gondolom továbbá, hogy a hibák és téves ítéletek száma viszonylag alacsony - bár még így is túl sok. De nem szabad a gyereket is kiöntenünk a fürdővízzel együtt - bár néhány kollégám gyakorlatilag ezt szeretné.
Komolyan felül kell vizsgálnunk az európai elfogatóparancs működését, hogy az csak korlátozott számú, súlyos bűncselekmény esetén legyen alkalmazható akkor, ha fennáll a kettős büntethetőség esete - csak ezek az ügyek kerülhessenek az európai elfogatóparancs segítségével bíróság elé. Az emberi jogokat is tiszteletben kell tartanunk, és be kell vezetnünk olyan biztosítékokat, mint a habeas corpus.
Az Egyesült Királyság által kiadott személyek túlnyomó többsége - mint kiderült - az Európai Unió más tagállamaiból érkezett migránsok voltak, akiket általában komoly, nem pedig jelentéktelen bűncselekményekkel vádoltak. Ironikus, hogy az UKIP, amely párt leginkább tiltakozott az ellen, hogy ezek az emberek az Egyesült Királyságba jöhessenek, most rendkívüli módon megnehezítené - és a brit adófizetők számára ezzel meg is drágítaná - azt, hogy visszaküldjék őket származási országaikba, hogy feleljenek a tetteikért.
Franz Obermayr
(DE) Elnök úr, az európai elfogatóparancsot az elmúlt években olyan jelentéktelen vétségekért is kiadták, mint például két autógumi vagy egy malac ellopása. Már nem a terrorizmus és a súlyos bűncselekmények üldözésére használják, ahogyan eredetileg szánták.
Ami engem illet, az európai elfogatóparancs egyértelműen ellentmond a szubszidiaritás elvének. Felülbírálja az állampolgárság legfontosabb funkcióját - mégpedig az állampolgárság biztosította védelmet -, így a tagállamok kötelesek kiadni saját állampolgáraikat. Mivel az Európai Unió országai meglehetősen eltérő jogrendszerrel rendelkeznek, még akkor is kötelesek kiadni a kért személyeket, ha azok tette a kiadó államban nem is büntetendő.
Az európai elfogatóparancs az én szememben a tagállamok szuverenitásának és az állampolgáraik jogainak árán létrejött Európa államot és európai uniós állampolgárságot szimbolizálja.
Sonia Alfano
(IT) Elnök úr, biztos asszony, az európai elfogatóparancs az első olyan eszköz, amelyet bevezettek az Európai Unióban, amely átülteti a gyakorlatba a büntetőítéletek kölcsönös elismerésének elvét. Ez az eszköz alapvetően fontos most, és annak is kell maradnia, különösen a maffiacsoportok és a szervezett bűnözés elleni küzdelem érdekében.
A szervezett bűnözésről szóló jelentésben - amelyben én magam az Állampolgári Jogi, Bel- és Igazságügyi Bizottság előadójaként közreműködtem - javaslatot teszünk egy sor szempont és kérés megfontolására az európai elfogatóparanccsal kapcsolatban. Az egyik legfőbb kérés az európai elfogatóparancs megerősítésére és a tagállamok általi jobb végrehajtására irányul, szem előtt tartva a szervezett bűnözés elleni küzdelem követelményeit és speciális természetét.
Ezért azt kérdezem a Bizottságtól, hogyan szándékozik előrelépni, és szándékában áll-e javaslatot tenni a tagállamoknak a kerethatározat 3. és 4. cikkének megvalósítása során a végrehajtás kötelező vagy mérlegelhető megtagadásával kapcsolatos mérlegelési jogkörének megszüntetésére. A végrehajtás mérlegelhető okai tekintetében azt is szeretném megkérdezni, hogy nem volna-e megfelelő megoldás ezek korlátozása a tipikusan a szervezett bűnözésnek tulajdonítható esetekben, ideértve a maffiaszervezetekhez való tartozás bűntettét, amelyre úgysem alkalmazandó a kettős büntethetőség.
Viviane Reding
a Bizottság alelnöke. - Elnök úr, ebben a teremben közmegállapodás, hogy az európai elfogatóparancs pozitív eszköz, amely jól szolgálja az Európai Uniót és biztonsági intézkedésként működik.
A negatívumai a végrehajtásban rejlenek. Azokat a negatívumokat kell kiiktatni. A Bizottság által benyújtott javaslat ebből a célból tartalmazza az arányossági tesztet, amely értelmében meg kell vizsgálni a bűncselekmény súlyosságát, a kiróható büntetés hosszát és az elfogatóparancs végrehajtásának költségeit/hasznát.
Az arányossági teszt elvégzésének megkönnyítése érdekében a Bizottság ki fog adni egy módosított kézikönyvet, amely iránymutatásként szolgál majd a teszt alkalmazása során. A képzés - amely szintén fontos kérdés lesz az elkövetkezendő hetek, hónapok és évek napirendjén - ugyancsak nagy jelentőséget kap, mert fel kell készítenünk a bírókat, az ügyészeket és az ügyvédeket az európai szabályok alkalmazására. Fontosak továbbá a gyanúsítottakat és a vádlottakat érintő és most bevezetés alatt álló minimális normák, mert ezeket az európai elfogatóparancs használata során is alkalmazni kell.
Egyetértek azokkal a képviselőkkel, akik hangsúlyozták az európai börtönkörülmények problémáját. Szeretném elmondani nekik, hogy a Bizottság a jövő héten fogja elfogadni a fogva tartásról szóló zöld könyvet. A fogva tartási kérdések és a börtönök kezelése a nemzeti kormányok feladata, de a Bizottság dolga annak biztosítása, hogy az igazságügyi együttműködés működjön, és hogy minden polgár alapvető jogait tiszteletben tartsák. Ezért a zöld könyv egy nyilvános konzultációt is az útjára fog bocsátani, amely november 30-ig zajlik majd, és amely abban lesz a segítségünkre, hogy még alaposabban feltárjuk a fogva tartási kérdések és a jog érvényesülésén alapuló európai térségbe vetett kölcsönös bizalom közötti kapcsolatokat.
Ebben az ülésteremben mindenki tudja, hogy a fogva tartási körülmények közvetlen hatással vannak a bírósági ítéletek kölcsönös elismerésének zökkenőmentes működésére, és hogy ez jelenti az EU bírói közötti együttműködés alapját. A rendszer azonban megakad, ha a bírók megtagadják - még ha olykor jogosan is - a vádolt személy kiadását, mondván, hogy a kérelmező ország fogva tartási körülményei színvonal alattiak. Mindannyian tudunk a börtönök túlzsúfoltságáról és a fogva tartottakkal való rossz bánásmódra vonatkozó állításokról. Ezek a tényezők aláássák az igazságügyi együttműködéshez szükséges bizalmat. Az az idő, ameddig egy személyt fogva lehet tartani a bírósági tárgyalás előtt, valamint a bírósági eljárás alatt, szintén országról országra változik a tagállamok között.
Rengeteg munka áll hát előttünk, és tudom, hogy számíthatok a Parlamentre. Remélem, hogy ugyancsak számíthatok a tagállamokra is.
Enikő Győri
a Tanács soros elnöke. - Elnök úr, nagyon köszönöm a mai vitát. Egyértelmű, hogy a túlnyomó többség véleménye szerint jó, hogy van egy igazságügyi együttműködésre szolgáló rendszerünk, az európai elfogatóparancs. A rendszer működik. De nem tökéletes. További javításokra szorul. Természetesen nem zárkózunk el a még eredményesebb használat és a jobb végrehajtás elől. Egyetértek azzal, hogy el kell kerülni a hibákat, az ártatlan emberek letartóztatását stb. Az európai elfogatóparancs jobb végrehajtása, úgy vélem, mindannyiunk érdeke.
Két olyan lényeges kérdésre szeretnék részletesebben kitérni, amelyeket többen is említettek a mai vita során.
Először is, az arányosság: csak hogy tisztázzuk, az európai elfogatóparancsot olyan bűncselekmények esetében lehet kiadni, amelyek legalább 12 havi börtönbüntetéssel büntetendők, vagy abban az esetben, ha legalább 4 hónapos börtönbüntetés végrehajtásáról van szó. Ez volt az általános kiadatási gyakorlat, legalább az elmúlt 50 évben. Elég megemlíteni az Európa Tanács 1957. évi kiadatásról szóló egyezményét.
Az európai elfogatóparancs gyakorlati végrehajtása közös értékelésének negyedik fordulójában, amelyben minden tagállam részt vett, megállapítást nyert, hogy csak néhány országban fordult elő az, hogy viszonylag jelentéktelen szabálysértések esetében alkalmazták az európai elfogatóparancsot. Úgy tűnik, hogy ebben a néhány országban az volt a gyakorlat, hogy minden olyan esetben kiadták az európai elfogatóparancsot is, amikor országos elfogatóparancsot adtak ki. Általában véve, úgy hiszem, csak komolyabb bűncselekmények esetén kellene használnunk az európai elfogatóparancs igen költséges rendszerét. Igazat adok mindazoknak, akik ezt megemlítették.
Ami a börtönkörülményeket illeti, a tagállamoknak általános kötelezettségük annak biztosítása, hogy a börtönbeli körülmények megfeleljenek az emberi méltóság alapvető normáinak, és hogy ne sértsék az embertelen és lealacsonyító bánásmódnak az emberi jogokról szóló európai egyezmény 3. cikkében lefektetett tiltását. Ha valakit alapvető emberi jogai megsértésével tartanak fogva, az lépéseket tehet az adott ország bíróságán, és ezt követően az Emberi Jogok Európai Bírósága előtt is. Kétséges, hogy a Szerződés 85. cikke jogalapot szolgáltat-e arra, hogy uniós szinten, jogalkotóként lépjünk fel a börtönkörülményekkel kapcsolatban. Mindazonáltal, természetesen, nagy érdeklődéssel várjuk a Bizottságnak a biztos asszony által az imént említett zöld könyvét.
Elnök
A vitát lezárom.
Írásbeli nyilatkozatok (az eljárási szabályzat 149. cikke)
Roberta Angelilli
Hét évvel az európai elfogatóparancsról és a tagállamok közötti kiadatási eljárásról szóló 2002. június 13-i európai tanácsi kerethatározat 2004. január 1-jei hatálybalépését követően a Bizottság közzétett néhány 2005 és 2009 között a tagállamokban gyűjtött, statisztikai adatot. Az elfogatóparancs bevezetése előtt a kiadatás átlagos időtartama egy év volt, míg ebben a négy évben - amikor már alkalmazták az európai elfogatóparancsot - az adatok azt mutatták, hogy a kikért személyek közel 50%-a kb. 15 nap elteltével hozzájárult a kiadatásához.
Lényeges, hogy számba vegyük az európai elfogatóparancs végrehajtását és működését most, hogy kétely merült fel azzal kapcsolatban, hogy a schengeni információs rendszer megfelelően működik-e, hogy nem kellene-e felfüggeszteni. Nem szabad elfelejtenünk, hogy az európai elfogatóparancs a határon átnyúló bűnözés, a szervezett bűnözés és a terrorizmus elleni küzdelemben bizonyított eredményessége a tagállamok közötti kölcsönös elismerés elvétől függ, amely a jog érvényesülésén alapuló európai térség alapja és a schengeni térség megfelelő működéséhez is elengedhetetlen.
Ha kockára tennénk ezt a helyzetet, az visszalépést jelentene; ehelyett a kerethatározat nemzeti jogba való átültetésének javítására kellene összpontosítanunk, különösen az alapvető jogok védelmének tekintetében.
Nuno Teixeira
Az európai elfogatóparancs egy 2002-es kerethatározat értelmében született meg, és ez idáig eredményes eszköznek bizonyult a határon átnyúló bűnözés, a szervezett bűnözés és a terrorizmus elleni küzdelem során, amint azt a Bizottság közelmúltbeli jelentésében is hangsúlyozta. A rendszer működésében azonban vannak tökéletlenségek: fennáll a lehetősége, hogy az eszköz megbecsültségét és eredményességét aláássák azok a hírek, amelyek arról szólnak, hogy vádemelés és büntető eljárások lebonyolítása helyett kihallgatások céljából használják, szabálysértések esetében. Ezért helyes és sürgős, hogy a Tanács lépéseket tegyen annak garantálása érdekében, hogy korlátozza az európai elfogatóparancs aránytalan használatának gyakorlatát. Továbbá tanácsos lenne biztosítani, hogy az eljárási jogokat valóban tiszteletben tartsák, vagyis, hogy az európai elfogatóparancs égisze alatt kikért személyek is valóban gyakorolhassák a jogsegélyhez való jogukat, úgy a parancsot kibocsátó tagállamban, mint a végrehajtó tagállamban. Azt is biztosítani kell, hogy a bűnügyi igazságszolgáltatás normái és az európai unióbeli börtönkörülmények ne adjanak okot a tagállamok jogrendszerei közötti bizalmatlanság kialakulására. Csak ily módon beszélhetünk majd ezen eszköz valódi, uniós szintű eredményességről és igazi sikeréről.
