Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Giansily
Herr ordförande! Jag skulle helt enkelt vilja tala om för er att jag var närvarande i går, men att mitt namn inte finns med i protokollet.

Ordföranden
Tack. Finns det några fler synpunkter?

Sisó Cruellas
Herr ordförande! Jag vill framföra att jag inte finns upptagen i protokollet, trots att jag deltog i gårdagens sammanträde. Tack så mycket.

Ordföranden
Tack. Även era synpunkter kommer att föras till protokollet.

Schiedermeier
Herr ordförande! Samma sak gäller mig, jag var närvarande, men jag står inte heller med i protokollet!
(Parlamentet godkände protokollet.)

Giansily
Herr ordförande! Jag skulle vilja fråga er vilken tidsfristen är för att lägga fram ändringsförslag till förslaget som vi skall behandla i morgon vad gäller parlamentets förslag om Europeiska centralbankens styrelse, ordförande och vice ordförande.

Ordföranden
Herr Giansily, om jag minns rätt var ni närvarande när utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik sammanträdde i går kväll. Även jag var närvarande och jag kommer ihåg att ordföranden nämnde en tidsfrist, 20.30 i går. Jag har ingen annan information.

Giansily
Ja, jag lämnade in ett ändringsförslag kl. 19.45. Tidsfristen var 20.30, det lades fram i tid. Man talar helt enkelt om för mig att en bekräftelse från kammaren är nödvändig. Men det ni säger passar mig eftersom ändrnigsförslaget lades fram i tid. Det finns alltså inga problem med att kammaren behandlar det i morgon och jag tackar er för det.

Ordföranden
Herr Giansily, jag återgav bara det som jag själv såg i går kväll. Ordförandens svar verkade faktiskt en aning ironiskt, eftersom det gavs 20.32. Det var därför han sade att tidsgränsen var 20.30. Jag är emellertid säker på att ordförande von Wogau kan förklara det här bättre än mig.

von Wogau
Herr ordförande! I går kväll föreslog jag att tidsfristen för ändringsförslagen skulle fastställas till klockan 20.30. Jag förstod att det säkert inte skulle fungera. Jag skulle emellertid vilja be kollega Giansily att tänka efter om han inte skulle kunna uppnå detsamma antingen genom ett muntligt ändringsförslag, eller genom en delad omröstning. Det handlar ju bara om orden " i åtta år" , och om man kan rösta om denna fråga i en delad omröstning. Jag skulle alltså vilja be att man kontrollerade med experterna på arbetsordningen om denna möjlighet finns. Detta skulle strida mot kollega Giansilys rättigheter, eftersom det är legitimt att han ställer detta krav. Svårigheten ligger i att vi måste arbeta utomordentligt snabbt. En tidsfrist för ändringsförslag var därför inte nödvändigt. Vad det egentligen handlar om är ett väsentligt politiskt problem. Därför anser jag också att kollega Giansily har rätt att uttrycka sin åsikt om denna fråga. Den överensstämmer inte med min åsikt i detta fall, för ovanlighetens skull, men jag tycker att det är legitimt att hans åsikt kommer till uttryck.

Ordföranden
Normalt, när det gäller att rösta om en kandidat gäller " ja" eller " nej" utan ändringsförslag. Jag tycker att det som von Wogau föreslår borde kunna accepteras av Giansily och även av övriga kolleger, och att vi borde kunna gå vidare genom att acceptera ett slags begäran om separat omröstning.

Beslut om brådskande förfarande
Monti
Herr ordförande! Kommissionen instämmer i de argument som rådet har presenterat för att behandla de här förslagen från Kommissionen i en aktuell och brådskande debatt. De är knutna till det femte ramprogrammet i så måtto att reglerna för deltagande och spridande av forskningsresultaten är nödvändiga för att programmet skall kunna genomföras.
Forskningsrådet kommer att sammanträda den 22 juni. Om parlamentet går med på att presentera sitt yttrande under sammanträdet den 27 och 28 maj i Bryssel, i stället för vid sammanträdet i juni i Strasbourg som det ursprungligen var tänkt, kommer rådet att ha tillgång till de fakta som krävs för att anta en gemensam ståndpunkt.
(Parlamentet godkände begäran om aktuell och brådskande debatt.)

Förlikningsförfarande beträffande värdepappersföretag och kreditinstitut
Ordföranden
När det gäller det misslyckade förlikningsförfarandet beträffande värdepappersföretag och kreditinstitut, i enlighet med artikel 78.1 i arbetsordningen, vill jag meddela följande.
Allt sedan Fördraget om Europeiska unionen trädde i kraft har medbeslutandeförfarandet bevisat sitt värde genom att göra det möjligt för rådet och parlamentet att gemensamt godkänna lagar i de europeiska medborgarnas intresse, inom många olika områden.
Hittills har denna procedur genomförts för 124 akter, varav 77 utan att det var nödvändigt att tillgripa det förlikningsförfarande som anges i artikel 189b i fördraget. När det gäller behandlingen av de övriga 47 texterna behövde förlikningskommittén sammanträda för att hitta en lösning. Hittills, dvs. under över fyra år, har det bara hänt en enda gång, 1994, att kommittén varit oense, och det gällde då frågan om muntlig telefoni.
Nu står vi inför ytterligare ett misslyckat förlikningsförfarande. I en skrivelse av den 3 april 1998 har ordförandena i den förlikningskommitté som samlades för att behandla direktivet om att inrätta en kommitté för värdepappersföretag, meddelat parlamentet och rådet att man inte har kunnat godkänna ett gemensamt förslag inom den maximala tid på åtta veckor som stått till kommitténs förfogande.
Trots avsevärda ansträngningar har det inte varit möjligt att förena de två institutionernas åsikter i frågan, framför allt när det gäller frågan om den kommittologi som skall anges i akten.
I enlighet med gällande procedur vill jag härmed meddela att rådet inte har för avsikt att bekräfta sin egen gemensamma ståndpunkt. Detta innebär att förslaget till rättsakt kan betraktas som ej antaget i enlighet med artikel 189b.6 i fördraget. Trots besvikelsen över misslyckandet i förlikningskommittén bör man komma ihåg att det är fördraget självt som anger denna möjlighet. Genom att besluta att inte bekräfta sin egen gemensamma ståndpunkt har rådet inte insisterat på en av de rättigheter man har i enlighet med den nuvarande medbeslutandeförfarandet. Jag gläder mig åt detta beslut som i själva verket föregriper tillämpningen av de nya regler om förfarandet som kommer att vara tvingande när Amsterdamfördraget träder i kraft.
För första gången kan Europaparlamentet och rådet konstatera resultatet av en utebliven förlikning inför förlikningskommittén som slutresultat av ett förlikningsförfarande. Detta understryker graden av jämbördighet som råder mellan de båda institutionerna i deras egenskap av två grenar av en enda lagstiftande myndighet inom gemenskapen, en jämbördighet som kommer att stärkas när de nya reglerna om förfarandet träder i kraft.
Man kan konstatera att de båda institutionerna har kommit fram till vitt skilda resultat när det gäller kommittésystemet. Jag hoppas att frånvaron av en gemensam ståndpunkt kommer att uppmuntra dem att hitta en samförståndslösning vid diskussionen av det nya förslag från kommissionen som skall komma i början på juni.
Parlamentet kommer att anstränga sig för att hitta en lösning, utan att för den skull ge efter på sina egna oomkullrunkeliga krav, som är att nå fram till en förenkling av kommittésystemet och att inrätta ett kontrollsystem när det gäller genomförandet som är balanserat och effektivt vad gäller båda grenarna av den lagstiftande myndigheten.
I frågan kommer nu tre inlägg att göras, och jag vill uppmana er att lyssna uppmärksamt på dem.

Fontaine
Herr ordförande! En gång är ingen gång, och vi måste konstatera att vi inte har kommit fram till något förlikningsavtal om frågan om värdepappersföretag och kreditinstitut, trots de ansträngningar som har gjorts från båda parter, och jag skulle särskilt vilja hedra Christine Oddy, som inte har sparat på någon möda för att trots allt försöka lyckas. Vi stupade, herr ordförande, kära kolleger, på rådets envishet med att vilja påtvinga oss någon slags regleringskommitté 3b, vars antidemokratiska karaktär vi alltid har kritiserat, och som vi hoppas kommer att försvinna inom ramen för den allmänna lösning som kommissionen omedelbart måste föreslå för Europaparlamentetet i fråga om kommittologin.
Herr ordförande! Det är med beklagan jag berättar om det här misslyckandet, men utan bitterhet, och jag vet också att Lidl i det här ärendet personligen har vittnat om en stor tillgänglighet och också om en stor förståelse. I själva verket var det så att det element jag just berättat om var det som var avgörande för vår delegation. Vi kunde inte, mina kära kolleger, så här alldeles före sökandet efter en ny jämvikt inom kommittologin, acceptera en lösning som hade kunnat leda in oss i ett prejudikat, som till och med skulle kunna äventyra frågan om framtida förhandlingar.
Jag tackar mycket uppriktigt ledamöterna av delegationen för att, trots övriga frågors vikt, acceptera att den här institutionella aspekten får ha företräde i just det här fallet och jag tackar våra kolleger i utskottet för institutionella frågor, och särskilt De Giovanni, utskottets ordförande, för de klargöranden de har kommit med i denna mycket känsliga fråga. Jag vill understryka att vårt utskott tog sitt ansvar enhälligt.
Rådet har valt alternativet att inte bekräfta sin gemensamma ståndpunkt. Som ordföranden sade så väl i sitt uttalande, handlar det om ett klokt beslut som vi bara kan anse vara positivt eftersom den förebådar tillämpandet av den nya artikel 251 i Amsterdamfördraget som stryker, vilket vi önskade, den berömda tredje behandlingen. Det återstår nu att önska, kära kolleger, att ett avtal kommer snabbt för att förlikningsförhandlingarna en gång för alla befrias från det här övergripande problemet som vi anser är så tröttande i många frågor.
Vi önskar att kommissionens goda förståelse, och jag vänder mig till kommissionär Monti, kommer att hjälpa oss att få rådet att förstå att de exekutiva åtgärderna, även de, måste antas i respekt för öppenhet och demokrati.

Oddy
Herr ordförande! Jag vill framhålla att förlikningsdelegationens beslut var fullständigt enhälligt. Jag vill också tacka kollegerna för det stöd och den orubblighet de visade under mycket svåra förhandlingar; jag tackar i synnerhet Fontaine och parlamentets ordförande som visade ett personligt intresse för frågan och även personalen som gav mig stöd och till och med befriade mig från några mardrömmar.
Förlikningen misslyckades av följande skäl. För det första ville inte parlamentet skapa ett prejudikat. Det har aldrig accepterat en kommitté av typ 3b i förlikningar.
För det andra anser parlamentet att kommittéförfarandena är odemokratiska: I grund och botten kringgår de parlamentet och kan medge ändringar till direktiv utan att parlamentet anlitas. Det nuvarande modus vivendi är efter allt som sagts inte tillfredsställande.
För det tredje har kommissionen tillkännagivit att kommittéförfarandena skall ses över. Förlikningskommitténs bestämda uppfattning var återigen att behandlingen av frågan inte får inverka menligt på översynen av kommittéförfarandena och, som Fontaine har sagt, så kommer det att finnas ett nytt förfarande i Amsterdamfördraget.
För det fjärde har inte kommissionen givit särskilt mycket stöd, om jag får säga så. När parlamentet markerade att det var berett att stödja kommissionens ståndpunkt, godtog inte kommissionen det erbjudandet.
För det femte förhandlade inte rådet, enligt min återigen enkla mening, med verkligt goda avsikter. Det ville att parlamentet skulle stå för alla reträtter och ville själva inte maka på sig.
Då Coreper nyligen har besökt min valkrets kan jag försäkra kollegerna om att ingen bestående skada har vållats, och att de hjärtliga relationerna har återupptagits.
Det var också olyckligt att den brittiska ministern, av skäl som stod utanför hennes kontroll, inte kunde närvara vid det ursprungliga mötet. Om hon hade kunnat det hade det sunda förnuft och den övertalningsförmåga som hon hade kunnat uppbåda varit tillgängliga redan från början av de åtta veckorna. Jag skulle vilja säga att vi av princip aldrig får starta en förlikning i framtiden utan en minister närvarande och vi får inte skapa ett bindande prejudikat.
Parlamentet har gjort det rätta, och jag vill gratulera mina kolleger för att de har stått vid min sida under åtta ganska svåra veckor.
(Applåder)

Monti
Herr ordförande, mina damer och herrar! Kommissionen delar den positiva åsikt ni har framfört vad gäller hur det medbeslutandeförfarandet har fungerat fram till i dag och framför allt när det gäller det mycket konstruktiva arbete som har utförts av förlikningskommittén i de fall där denna kallats in för att försöka komma fram till en gemensam ståndpunkt.
Det är just i detta positiva sammanhang som kommissionen anser att det är lämpligt att analysera slutsatserna från förlikningsförfarandet beträffande förslaget att skapa en kommitté för värdepappersföretag, och i det avseendet kan man tolka resultatet på två sätt.
Å ena sidan är vi besvikna över att det, trots de ansträngningar som gjorts från de berörda parterna, inte har varit möjligt att komma fram till en uppgörelse. Vi är mycket tacksamma mot förlikningskommittén som, under Fontaines mycket lovvärda ordförandeskap, har ägnat tid och uppmärksamhet åt frågan. Jag vill också gärna uttrycka min uppskattning av den roll som har spelats av föredraganden Oddy.
Kommissionen - tillåt mig att påpeka detta - har spelat sin roll för att främja ett närmande mellan de båda parterna framför allt genom att förklara den tekniska sidan av de genomförandefunktioner som anges i förslaget och genom att föreslå ett antal kompromissförslag som respekterar det politiska ansvar som fördragen har tilldelat kommissionen som ansvarig exekutiv myndighet.
Å andra sidan - och detta, herr ordförande, är den andra tolkningsmöjligheten - tror jag att den uteblivna enigheten när det gäller en kommitté om värdepappersföretag inte enbart kan betraktas som något negativt. Resultatet har gjort det möjligt för lagstiftarna och för kommissionen att konstatera, jag skulle nästa vilja säga genom att hålla ett konkret fall i händerna, omfattningen av de grundläggande problemen när det gäller beslutet från december 1987 och att därför uppriktigt kunna hävda behovet av en översyn.
Avslutningsvis, herr ordförande, vill jag bara bekräfta att kommissionen håller på att diskutera den definitiva utformningen av det nya förslaget till kommittésystem, som kommer att presenteras i början på sommaren.

Ordföranden
Tack, herr kommissionär! Jag tror att det har varit både nyttigt och intressant för samtliga kolleger att få ta del av detta korta utbyte av idéer. Det rör sig om en situation som aldrig tidigare har uppstått, och där vi har konstaterat att det inte var möjligt att ta hänsyn till Europaparlamentets odiskutabla institutionella behov.

Syntetiska narkotikapreparat
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0157/98) av Pirker för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor om kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet om kontroll av nya syntetiska narkotikapreparat (" designer drugs" ) (KOM(97)0249 - C4-0244/97).

Pirker
Herr ordförande, mina ärade damer och herrar! Sedan slutet av 80-talet, men i synnerhet under de senaste åren, har användningen av syntetiska droger ökat dramatiskt. Det handlar framför allt om amfetaminer, deras derivat, om ecstasy, men även om LSD, det vill säga droger som framställs i laboratorier av kemikalier, och inte av naturliga produkter. Enligt en försiktig uppskattning använder redan 5 miljoner ungdomar sådana syntetiska droger. I många länder är det upp till 10 procent.
Ur rapporten från Europols narkotikaenhet framgår att 1, 5 miljoner piller och 29 000 doser LSD beslagtogs enbart i Nederländerna under 1996. Det motsvarar en ökning på trettio respektive nittio gånger på ett enda år. Denna situation, mina damer och herrar, är dramatisk. Ökningen är anser jag kan förklaras av den enkla anledningen att syntetiska droger kan framställas i de enklaste laboratorier, i kemikök, garage och mobila laboratorier, eftersom råvarorna finns att få tag på så gott som överallt, eftersom de är billiga att framställa, och eftersom effekten av dem håller i sig länge.
Dessa syntetiska droger har blivit en del av en ungdomskultur, på raves och på klubbar. De har emellertid också blivit en viktig del av den organiserade brottsligheten i samhället, helt enkelt eftersom vinsten är hög och riskerna ytterst små. Situationen för ungdomarna i Europa är dramatisk. Ungdomarna vet inte vad de använder. De är försökskaniner åt skrupelfria affärsmän!
Europols narkotikaenhets LOGO-databas har visserligen undersökt, klassificerat och katalogiserat 250 piller, men nya tillkommer dagligen. Nya piller hinner försvinna från marknaden igen redan innan de hunnit klassificeras som illegala. Varken biverkningar eller verkningar på lång sikt är tillräckligt utforskade. Ungdomarna är över huvud taget inte medvetna om vilken fara de befinner sig i. De betraktar sig i regel inte ens som drogkonsumenter.
Inför denna dramatiska situation är det nödvändigt med omfattande åtgärder. Utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor har sysselsatt sig med detta i en ytterst saklig diskussion med betänkandet, vilket tar ett tydligt avstånd från droger. Tre fjärdedelar av ledamöterna i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor röstade för detta betänkande och tog därmed klart avstånd från legalisering av produktion, handel och konsumtion av syntetiska droger. Jag vill tacka alla de kolleger som har visat sitt stöd för detta omfångsrika åtgärdspaket. Det är ett pragmatiskt åtgärdspaket för att skydda våra ungdomar.
Några av åtgärderna skulle jag vilja gå in på i detalj. Den ena är den absolut nödvändiga harmoniseringen av de straffrättsliga påföljderna för derivering av prekursorer till syntetiska narkotikapreparat, framställning av sådana, handel med dem och konsumtion av dem. Den andra är hot om straff, i synnerhet av langare, vilket också har en preventiv inverkan. Vi behöver ett operativt samarbete mellan myndigheterna inom unionen mot organiserad brottslighet. Det är denna som dominerar verksamheten. Vi behöver också bygga upp samarbetet av polis och rättsväsende mellan Europeiska unionen och de centraloch östeuropeiska länderna. Det kan vi göra med hjälp av våra program Oisin, Falcone och Phare.
Vi behöver införa ett system för att snabbt kartlägga syntetiska droger, ett förvarningssystem. Vi behöver en effektiv kontroll av narkotikapreparat som släpps ut på marknaden vilken involverar central- och östeuropeiska länder, och ett intensivt och hanterbart samarbete mellan polisen och den kemiska industrin. Vi behöver framför allt intensiva förebyggande åtgärder, en utvärdering från centrum för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk i Lissabon om vilka åtgärder som fungerar och vilka som inte fungerar, användning av Internet för upplysning av ungdomar, inrättande av drogfria diskotek.
Men jag föreslår också en ny ansats i det förebyggande arbetet, och det skall vara en huvudpunkt. På frivillig basis skulle skolor i Europa förklara sig som drogfria zoner. Så skulle vi nå alla ungdomar. Det handlar alltså inte om ingrepp från polisens sida, utan om att skapa en medvetenhet, om information, om hjälp i stället för straff, med målet att hålla ungdomarna borta från drogernas lockelse. Kostnaderna för ett sådant projekt är minimala, men verkan kan bli enorm.
Jag har redan hittat skolor som är beredda att vara med i detta projekt - i Österrike, i Frankrike och i Tyskland. Representanter för de här na kommer hit i dag till lunch. Om ni stöder mitt ändringsförslag, som jag har lagt fram å PPE-gruppens vägnar, kan detta koncept om drogfria skolor, som baseras på frivillighet, genomföras i hela Europa.
5 miljoner ungdomar i Europa använder syntetiska droger. Kampen mot drogerna måste föras mera effektivt än den hittills har gjort. Jag ber er, ärade damer och herrar, att ge detta betänkande ett brett stöd, för våra ungdomars skull.
(Applåder)

Burtone
Herr ordförande! Jag är mycket nöjd med föredragandens arbete, jag instämmer i den analys han har presenterat i kammaren och även jag vill påpeka att detta är ett allvarligt fenomen i Europa.
Syntetiska droger har gjort sin entré och vi måste ta hänsyn till en situation som nu är ännu svårare. Det kommer att bli ännu svårare att förhindra, bota och trycka tillbaka drogkulturen. Därför måste vi arbeta med stort engagemang och framför allt inte underskatta problemet.
Tyvärr - vilket också föredraganden påpekade - har vissa, även personer med stor betydelse inom vetenskapen, försökt sprida uppfattningar som är av mycket allvarlig natur. Någon har sagt att det borde vara möjligt att samexistera med lördagsdrogerna. Dessa påståenden tar inte hänsyn till de allvarliga potentiella effekterna som är knutna till drogkonsumtionen, även fysiska, med en total förstörelse av hjärnceller. Man tar inte heller hänsyn till de extremt allvarliga psykologiska effekter som dessa droger har på ungdomen, som - initialt euforiska - omedelbart efteråt drabbas av allvarliga depressioner. Konsekvenserna förvärras om man dessutom tar med i beräkningen att de syntetiska drogerna ofta förekommer i samband med konsumtion av naturliga droger, i samband med alkohol. Detta är en verkligt polytoxologisk situation. Konsekvenserna är främst av social karaktär. Det räcker att tänka på många ungdomars omotiverade våldsamhet, ungdomsgängen, trafikolyckorna, dessa massakrer på lördagskvällarna, och ökningen av självmorden.
Vi anser att spridningen av syntetiska droger är ett fenomen som man måste vara mycket uppmärksam på. Vi delar den repressiva hållningen när det gäller de kriminella organisationerna, men vi anser att det även är nödvändigt att minska efterfrågan och därför vidta preventiva åtgärder som inriktas på att främja, inte artificiell glädje, utan spontan glädje.
Jag anser slutligen att man borde avkräva Europaparlamentet ett löfte. I dag mer än någonsin tidigare visar sig den ständigt pågående förändringen när det gäller drogkulturen och det går med andra ord inte att klassificera konsumtionen av olika droger. Vi måste säga ett kraftfullt " nej" till samtliga droger.

Heinisch
De syntetiska drogerna hotar närapå uteslutande våra ungdomars hälsa och liv, vilket skiljer dem från de traditionella drogerna. Det ligger nära till hands att jag som företrädare för kulturutskottet, som ju samtidigt är ungdomsutskott, ägnar mig just åt frågan hur man kan gå in med preventiva åtgärder direkt bland ungdomarna.
Ett ofrånkomligt steg måste vara att informera ungdomar om riskerna med konsumtion av syntetiska droger i ökad utsträckning, börja redan i tidig ålder, och framför allt att göra föräldrar, lärare, uppfostrare, läkare och apotekare delaktiga. Flera ändringsförslag som grundas på denna insikt togs upp i kulturutskottet. En annan sak som är speciellt för de syntetiska drogerna är att de praktiskt taget uteslutande konsumeras i techno- och rejvvärlden, som är en del av kulturen för många ungdomar i alla sociala skikt.
Förhärligandet av denna scen i massmedia utgör en utomordentlig fara, framför allt på Internet, där det bokstavligen görs reklam för nya droger. Denna skadliga influens från Internet måste vi inte bara motverka, utan vi måste använda oss av Internet för att starta upplysningskampanjen.
Det är viktigt att föra dialogen med ungdomarna på ett allvarligt sätt och tala till dem som vuxna människor. Ett exempel i mitt land är de drogfria diskoteken. Samtidigt måste en sak stå klart: Det finns inget som heter ofarlig droganvändning. Något som har blivit självklart för mig som apotekare är att det inte finns något läkemedel utan biverkningar, och detta gäller även de så kallade " designer drugs" . Bara små doser av denna syntetiska substans kan innebära faror, och vad den ene klarar av kan tillfoga den andre allvarliga skador.
Därför stöder jag i synnerhet Pirkers uppmaning om drogfria skolor. Jag har förespråkat detta i 20 år, men jag måste säga, att vi kan visserligen ha en drogfri skola, men att eleverna ofta redan har droger i kroppen när de kommer till skolan.

d'Ancona
Herr ordförande! Betänkandet som kollega Pirker har utarbetat med anledning av meddelandet från kommissionen, ett mycket balanserat meddelande anser jag, om kontrollen av nya syntetiska narkotikapreparat omfattar ett antal mycket behjärtansvärda idéer. Idéer som är rubricerade som repressiva åtgärder, information och kontrollsystem, kontroll av prekursorer, prevention och förebyggande av skada. Detta är en klar och logisk indelning som dock råkat något ur balans, även genom ändringsförslagen i vårt eget utskott, vilket enligt min åsikt har lett till att det nu har kommit att ligga en alltför stark tonvikt på repressiva åtgärder och prevention under det att ett klent intresse ägnas åt harm reduction . Min grupp har försökt att återställa denna jämvikt genom ett par ändringsförslag som vi strax kan rösta om klockan 12.00.
Den enorma popularitet som nya syntetiska narkotikapreparat röner togs upp på en konferens som vi som parlament organiserade tillsammans med kommissionen och rådet för en tid sedan som den fjärde i en serie narkotikakonferenser. Det var mycket nyttiga, mycket intressanta konferenser kan jag väl säga här eftersom vi inte hade någon politisk strid med varandra där, utan i stället kunde tala om det svåra ämnet på ett mycket rationellt sätt; kommissionären kan också instämma i det jag säger.
Vi fick där reda på att populariteten för de nya syntetiska narkotikapreparaten förklaras av det faktum att de inte är dyra, att de inte är beroendeframkallande, att de oftast konsumeras i festliga sammanhang, att de skapar illusionen av att höra till, att skapa kontakt. I motsats till beroendeframkallande och tunga opiater som man associerar med utslagna och loosers är detta droger för vinnarna. Det är bilden, men verkligheten är naturligtvis lite mindre vacker. I kombination med andra droger eller alkohol kan användare bli aggressiva. Vid långvarig eller frekvent användning kan hälsoeffekterna vara farliga, men inte så avskräckande som sägs här. För om det var så avskräckande skulle de inte vara så populära. Jag har talat med otaliga ungdomar som mådde jättebra, som inte alls blev illamående eller depressiva. Om det hade varit fallet skulle det kanske vara bra, för då skulle de inte vara lika populära som de är för närvarande.
Dödsfall har inträffat för att göra denna bild lite gråare än den redan är. Det har inträffat dödsfall eftersom människor under inflytande av ecstasy överskridit sina gränser eller därför att man har tagit farliga piller. Men inte heller denna gråa verklighet har kunnat minska dessa narkotikapreparats popularitet i någon större utsträckning, vilket lett till att de således utgör en viktig inkomstkälla för den organiserade brottsligheten. Den sörjer för ett varierat utbud som är lätt att producera i närheten, och ungdomarna, som har ett omättligt begär efter allt fler stimulanser, sörjer för efterfrågan.
Den onda cirkeln av tillgång och efterfrågan borde brytas av ett balanserat åtgärdspaket som löper från prevention till att vi gemensamt tar itu med den organiserade brottsligheten med däremellan begränsningar av riskerna för unga människor. När denna balans har återställts i betänkandet kommer vår grupp att kunna rösta för det.

De Esteban Martín
Herr ordförande, ärade ledamöter! För det första vill även jag gratulera Pirker till hans utmärkta betänkande. Än en gång debatterar vi i detta parlament ett fenomen, drogerna, som leder till förödande konsekvenser hos våra medborgare. Jag är ense med föredraganden i att betona de speciella risker som konsumtionen av " syntetiska droger" innebär. Och jag säger syntetiska droger och inte " designer drugs" , eftersom syntetiska, enligt min åsikt är en riktigare benämning eftersom alla de positiva konnotationer som ordet design framkallar, kan leda till förvirring, framför allt bland ungdomarna, vilka är de huvudsakliga användarna av dessa droger.
För närvarande har ett dominerande droganvändningsmönster utvecklats bland ungdomar, och som rör sig kring dessa syntetiska droger, i viss fall förknippade med konsumtion av andra droger, speciellt hallucinogena droger, amfetaminer, cannabis och kokain. Det handlar om en sporadisk konsumtion och mycket sammanhängande med den livsstil och fritid på veckosluten som har blivit ett dominerande mönster bland vissa ungdomsgrupper. Detta konsumtionsmönster utgör just nu, tillsammans med ett överdrivet alkoholintag, ett allvarligt epidemiologiskt och socialt problem som behöver den största uppmärksamhet.
Jag är överens med föredraganden i en annan av betänkandets aspekter, nämligen det speciella problem som dessa droger innebär då de är så lätta att komma undan kontroll. Därför är det nödvändigt att utveckla enhetliga program och modeller som kan främja effektiva samarbetsåtgärder mellan statsmyndigheterna, och samtidigt anser jag att det är mycket viktigt att främja expertforskningen om de kemiska substanser som skulle kunna användas i olaglig drogtillverkning för kontroll och reglering, utan att hindra handeln med, eller användandet i handel och industri, av dessa substanser.
Sammanfattningsvis, ärade ledamöter, bör våra ansträngningar inriktas speciellt på ett förebyggande arbete och utbildning, där vi lägger speciell tyngd på att stärka positiva värden och alternativa beteenden, vilka kan utgöra en grund för att avstå från drogerna. Genom att ge realistisk information om de skadliga effekterna av dessa substanser och om riskerna med att använda dem kan vi bland annat nå vårt mål, vilket bör vara ett drogfritt samhälle.
(Applåder)

Schaffner
Herr ordförande, mina kära kolleger! I dag kommer en samhällsdebatt ännu en gång att dela vårt parlament. En debatt, skulle jag vilja säga, mellan de som dröjer sig kvar vid tiden efter 1968, vilka, i " det är förbjudet att förbjudas" namn, blandar ihop frihet och släpphänthet, och de som helt enkelt vill att friheten för våra unga skall bestå i att ta sitt öde i egna händer.
De här syntetiska drogerna, vilket föredragande Pirker påminner om, används faktiskt inte bara av unga som är socialt eller känslomässigt missgynnade, vars motiv man kanske skulle kunna förstå, utan av anpassade ungdomar som anser att det är på modet, att det är häftigt att under en rejv- eller techno-fest använda ecstasy, LSD eller amfetaminer, utan fara bekräftar anhängarna av " gör vad du vill" .
Det är enkelt att få den här typen av bekräftelse, utan minsta bevis och framför allt, att undertrycka vissa vetenskapliga åsikter som citeras i kollega Burtones utmärkta yttrande för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd. LSD kan, vilket han påminde om alldeles nyss, medföra hallucinatoriska effekter, till och med fler år efter att de har intagits. Ecstasy förorsakar allvarliga förändringar i hjärnan på djur.
Borde man inte här, i likhet med många andra områden som berör konsumenternas hälsa, tillämpa samma försiktighetsprincip? Hur kan man säga: Använd alla droger ni vill, men akta er för genetiskt modifierade organismer? Var finns logiken? Amfetaminerna kan slutligen leda till våldsamma beteenden.
Debatten om säkerhet i städerna har skjutits upp och det är synd. Man kan faktiskt fråga sig om det inet är användning av den här typen av droger som ligger bakom issa oförklarliga typer av våldsamma beteenden. Jag tror att det vore nyttigt att göra medicinska analyser av dem som skapar sådana dramer.
Min grupp kan på de här villkoren stödja Pirkers utmärkta betänkande i sin helhet, på villkor att det inte förvanskas av vissa ändringsförslag.

Wiebenga
Herr ordförande! Syntetiska narkotikapreparat har redan hunnit bli rätt gamla. Beatles fina och klassiska låt Lucy in the sky with diamonds är mer än 25 år gammal. Det är lite konstigt att det är först nu som dessa narkotikapreparat uppmärksammas och att man enligt betänkandet känner till så lite om dem. Det som är känt är att syntetiska narkotikapreparat tillverkas och även intas i stora mängder inom Europeiska unionen. Mitt land, Nederländerna, står i sammanhanget i främsta ledet.
Den resolution som ligger framför oss är en bra resolution. Där talas med rätta inte om legalisering av dessa designer drugs . Vi har redan diskuterat legalisering ett flertal gånger i parlamentet, och det leder inte till någon större harmoni.
Precis som i samband med den allmänna narkotikapolitiken anser den liberala gruppen att även denna del av den politiken måste vara tredelad: förebygga, bekämpa och behandla. Det innebär således en kombinerad politik. Tillvägagångssättet i fråga om syntetiska narkotikapreparat måste vara en del av den allmänna narkotikapolitiken och får således inte bli en särskild delsektor.
Som huvudpunkter för denna politik anger betänkandet - jag sammanfattar det kort - mer forskning av Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk, harmonisering av de berörda straffbestämmelserna och bättre samarbete med de östeuropeiska länderna. Den liberala gruppen kan alldeles utmärkt finna sig till rätta i denna huvudlinje i betänkandet, och jag vill därmed också hjärtligt gratulera föredragande Pirker. Vi kommer i princip, som det ser ut nu, att kunna rösta för hans betänkande.

Pailler
Herr ordförande, kära kolleger! Jag skriver under på kommissionens förslag, vilket intar en mycket balanserad hållning, i synnerhet vad gäller kampen mot langarna, något som är helt i linje med de förhandlingar som pågår, och då menar jag Förenta nationernas konvention. Det handlar faktiskt här om klassiska langare, men också om nya metoder med, naturligtvis, de som tillhandahåller produkter som gör att man kan tillverka de här nya drogerna.
I lika hög grad som jag alltså kan skriva under på den här kampen mot langningen, kan min grupp och jag själv inte stödja det här förslaget till resolution om vi behåller dess repressiva aspekter, vilka absolut inte har någon avskräckande effekt på ungdomarna. Detta hade man hört talas om. I Frankrike fortsätter man sedan lång tid tillbaka, och mot mångas åsikt, att döma ungdomar för användning. Användningen har dock inte sjunkit.
Man talar om för oss att dessa unga skulle vara helt omedvetna om riskerna. Det är kanske just för att de känner till riskerna som de använder droger. När kommer man att ta hänsyn till, när man talar om drogmissbruk, att det visserligen finns ett socialt lidande, som säkert är resultatet av en social sjukdom, men också att individerna själva ibland inte har något annat val för att uttrycka sig än viljan att sätta sitt liv på spel, för att försöka ge det en mening, eftersom samhället, familjen, föräldrarna inte har kunnat ingjuta viljan att leva? Låt oss alltså sluta med de här avskräckande effekterna på användaren!
Vidare kan min grupp inte acceptera att man i ingressen talar om " personer som är social avvikande" . Det är olidligt och det är där som ni driver in ungdomen i kriminalitet.
Vår grupp kommer inte att kunna stödja den här resolutionen såvida inte vissa ändringsförslag får bort den strikt repressiva aspekten vad gäller användningen, och, framför allt, den föraktande attityden från ett samhälle som skapar ungdomar som ibland tvingas att söka sin framtid i tagandet av sådana risker.

Cohn-Bendit
Herr ordförande! Det är alltid svårt i ett parlament att tillåta sanningen och det som är sant att komma fram. Ni kommer alltid att kunna berätta än det ena och än det andra om syntetiska droger, och ni kan ropa efter repression, men dem som ni vill skydda, dem når ni inte eftersom de inte vill ha det här skyddet.
Saken är mycket enkel: Alltsedan LSD kom finns det människor, det finns unga och mindre unga, som hoppas finna nöje i en viss typ av droger. Det är uppenbart att det är farligt att blanda nöjen och droger. Syntetiska droger och alkohol, det är farligt. Men detta har vi vetat länge, som vi också vet att det är jättefarligt att köra efter att ha intagit LSD och alkohol, både för andra och för en själv.
Problemet som ni har, problemet med det här betänkandet, det är att ni försöker att moralisera över ett samhälle som inte ser det på det viset. Man får alltså välja mellan en av två saker. Antingen accepterar man att ha mycket stränga regler - t.ex. för tobak, t.ex. för alkohol, t.ex. för syntetiska droger, t.ex. för naturliga droger - eller också förstår man att det finns människor här i livet som har en annan uppfattning om världen, värden, sätt att vara, eller också förstår man inte detta, och man kommer att fortsätta att hålla tal i parlamenten som inte leder någonvart.
Repressionen, som förstärks i det här betänkandet, är inte bara ett misstag, utan den är också kontraproduktiv. Ni marginaliserar inte ungdomar som befinner sig längst ned på den sociala stegen, ni marginaliserar i huvudet också hela den del av samhället som vägrar att anta den här uppfattningen om att när det finns ett problem så finns det bara en lösning, repression. Det är därför som, det säger jag er, vi kommer att rösta emot det här betänkandet om det inte blir några ändringar, för det här betänkandet är felaktigt eftersom det inte säger någonting och eftersom ni går emot realiteterna i samhället.
(Applåder)

Dupuis
Herr ordförande! Jag skulle vilja gratulera föredraganden till den goda beskrivning han i ingressen har gjort av fenomenet. Jag skulle dock vilja tillfoga några små nyanser. Han säger att det finns 5 miljoner användare av syntetiska droger, något som inte alls är marginellt. Han talar om den alldeles speciella situationen för de här användarna. Daniel Cohn-Bendit har just talat om det. Han talar om hur få element man har till förfogande för fenomenets farlighet. Detta tycker jag verkar viktigt. Han talar, och det är grundläggande, om hur lätt det är att tillverka de här drogerna. Han talar också om det faktum att vissa stater redan, utanför det rättsliga systemet, har skapat kvalitetskontroller av de här förbjudna produkterna.
Däremot kan vi inte hålla med om betänkandets slutsatser, om de åtgärder som vi begär av kommissionen, rådet och medlemsstaterna. Man kan inte, rent förnuftsmässigt, planera att ha 5 miljoner poliser, en i varje kök, på varje vind, i varje källare, eftersom det är på de här platserna som man tillverkar de här drogerna. Vi vet att de här drogerna är mycket lätta att transportera, att de inte kan upptäckas av de instrument som normalt används för att upptäcka andra droger. Föredraganden föreslår dock att man skall bestraffa användarna, bestraffa tillverkarna som ofta är användare, och föreslår även medel för att bekämpa den organiserade langningen, vilka är fullständigt ineffektiva. Låt oss upprepa det, det är inte för att våra vänner i PPE-gruppen eller andra från Very New Labour och skandinaverna har förstått att de har förlorat det första kriget mot de traditionella drogerna som de måste uppfinna ett nytt krig, vilken de förresten redan har förlorat, eftersom de redan finns 5 miljoner användare av syntetiska droger.
Det man snabbt måste föreställa sig för att kunna förebygga, för att kunna informera, det är att skapa ett rättsligt system som ger länderna möjlighet att kontrollera det här fenomenet. För om problemet bestå i att finna nya krig, då skulle jag vilja uppmana Pirker, jag skulle vilja uppmana våra vänner i PPE-gruppen, att ägna sig åt att kriga mot fallskärmshoppning, som orsakar ett dödsfall per 80 000 hopp. Ecstasy, syntetiska droger, orsakar ett dödsfall per 3, 4 miljoner doser ecstasy. Man måste alltså börja tänka att de som vill få adrenalinet att flöda genom att hoppa fallskärm är mycket farligare för sig själva och samhället än de som använder ecstasy. Jag tror att man måste börja se saker och ting på det här viset, att se dem på ett rationellt vis, genom att försöka att föra under våra staters kontroll de fenomen som, vilket 5 miljoner användare visar, i dag står totalt utanför all kontroll.

Buffetaut
Herr ordförande, mina kära kolleger! Pirkers betänkande beskriver med klarhet och stringens det oroande fenomenet syntetiska droger. Jag vill tacka honom. Det verkar som om nästan 5 miljoner ungdomar ägnar sig åt att använda de här drogerna i Europeiska unionen. De är alltför ofta närvarande som ett underhållande inslag vid danstillställningar i dag.
Å ena sidan vet man att de kan ha effekter som är skadliga för hälsan, som för självbehärskningen - hjärtproblem, förhöjt blodtryck, hallucinationer, depressioner, aggressivitet, men svårigheten med att bekämpa de här drogerna beror också på att de varierar i all oändlighet och är enkla att tillverka. Det står således klart för oss att man måste bekämpa dem med alla till buds stående medel av förebyggande, läkande och även repressiva åtgärder, och att man måste säkerställa ett bättre samarbete mellan medlemsstaterna i den här kampen. Vi i Europaparlamentet borde vara de bästa förespråkarna, de bästa försvararna av den sanna friheten, den verkliga friheten, dvs. den ansvarsfulla friheten, vars utövande får människans värdighet att växa.
Det skulle vara absurt om vårt parlament, på ett eller annat sätt, skulle uppmuntra till fri användning av ämnen vars primära effekt är att få dem som använder dem att förlora självbehärskningen, vilken är en av förutsättningarna för värdigheten hos fria människor. Det är därför som Pirkers betänkande, genom att förespråka förebyggande såväl som repressiva åtgärder, vilka i sig skulle kunna ha en förebyggande och pedagogisk effekt, förefaller oss välbalanserat och förtjänar att stödjas som de läggs fram.
För att avsluta, herr ordförande, skall jag berätta om något jag nyligen har varit med om. Jag var i Turin förra helgen där det längs Po finns en kaj som man skulle kunna kalla för drogkajen. Åsynen av förfallet hos de unga som fanns där vädjar kraftfullt till oss att leda kampen för att befria vårt samhälle från droger.

Angelilli
Herr ordförande! Jag ansluter mig till de gratulationer som har framförts till Pirker för ett utmärkt betänkande, mycket djupgående, men också mycket konkret.
Av betänkandet framgår att den traditionella uppdelningen mellan lätta droger, som marijuana och hasch och tunga droger, som heroin, inte är den uppdelning som är den mest realistiska. Den tilltagande spridningen av syntetiska droger har fullständigt revolutionerat narkotikascenen. De syntetiska drogerna används i allt högre grad av de mycket unga, det är de som är mest " inne" , men det är också när det gäller dem som vi nu börjar förstå de negativa långsiktiga effekterna på hälsan. Det krävs en mer finmaskig och mer energisk informations- och preventionsinsats och framför allt ett engagemang från medlemsstaternas sida när det gäller att trycka tillbaka tillverkning av och handel med dessa nya substanser.
Ur min synpunkt måste man därför starkt ifrågasätta drogliberalernas resonemang när de hävdar att även när det gäller syntetiska droger så skulle legalisering minska skadorna och eliminera de illegala inkomsterna, som om narkotikaberoendet bara var ett ordningsproblem.
När det gäller kampen mot narkotikan är varje resignerat accepterande en oacceptabel kompromiss eftersom det ofta kan kosta människoliv. Som mycket riktigt understryks i betänkandet om den gemensamma kampen mot narkotikahandeln 1996-2000 är det enda sättet att verkligen minska narkotikahandeln att försöka avlägsna orsakerna till efterfrågan. Därför måste vi kunna erbjuda Europas unga konkreta svar på deras frågor och lösningar på deras problem, erbjuda nya möjligheter, arbete, kultur, solidaritet. Absolut inte legalisering!

Matikainen-Kallström
Herr ordförande! Jag tackar kollega Pirker för hans värdefulla arbete med detta mycket betydelsefulla betänkande. Frågan om kontrollen över de syntetiska drogerna är livsviktig för hela drogbekämpningens framtid. Tar man inte genast på allvar tag i problemet kommer drogbrukarnas krets att utvidgas utanför de så kallade marginalgrupperna. Tröskeln för vanliga ungdomar att börja använda syntetiska droger blir lägre om billig narkotika finns lätt tillgänglig och dess användning associeras till den moderna ungdomskulturen, vilket nu i många länder håller på att hända. Man får inte ge djävulen ett lillfinger, ty bruket av syntetiska droger sänker tröskeln till att börja använda tyngre narkotika.
Kampen mot syntetiska droger som Europeiska rådet i Dublin lyfte fram behöver konkreta idéer samt att man snarast utvecklar samarbetsformer och -sätt. Ett speciellt problem är kontrollen av handeln med de syntetiska drogernas förstadier eftersom de aktuella drogtyperna kan tillverkas snabbt och nära marknaden. Kontrollsystemen skall kunna reagera likadant överallt i Europa.
Ett centralt problem är att skapa ett informationssystem i realtid för tull-, polis- och rättsliga myndigheter där färsk information om nya syntetiska droger på marknaden kan matas in. Det skulle också vara viktigt att först utreda med vilka tekniska lösningar och inom vilket annat system ett sådant system skulle kunna skapas. Att koppla de central- och östeuropeiska länderna till systemet ända från början skulle ge processen både trovärdighet och möjliggöra ett fördjupat, omfattande samarbete för att säkra principerna för den fria rörligheten.

Andrews
Herr ordförande! Låt mig redan från början säga att vår grupp är helt för Pirkers betänkande.
För några månader sedan gjordes ett utspel i denna kammare för att legalisera cannabis. Nu gör vi gällande att LSD och ecstasy är konsumtionsvaror som borde distribueras som godis. Kanske borde vi dela ut truppminor till alla i kammaren, eftersom det inte vore helt olikt påståendet att narkotika inte är farligt.
I min egen stad, Dublin, har vi sett hela samhällen ödeläggas av knarkgisslet. Jag säger inte att Dupuis, de gröna och socialisterna har fel när de startar en diskussion. Tvärtom. De gör helt rätt i att lägga fram sin sak så att vi kan svara på det. Samtidigt som vi välkomnar debatten - jag välkomnar att båda sidor av debatten förs i denna kammare - vill jag säga till de gröna att jag är mycket besviken på det slags ändringsförslag de har lagt fram i kammaren till stöd för reglering och fri distribution av narkotika.
Den övergripande målsättningen för nästan alla dessa ändringsförslag är onekligen farlig. När Pirker talar för påföljder för handel, vidareförmedling och användning av syntetiska narkotikapreparat så strävar de gröna efter att stryka hänvisningen till användning. De vill också att dessa narkotikapreparat regleras. Med andra ord skall de finnas tillgängliga och vara möjliga att sälja i maskiner, snabbköp och andra försäljningsställen.
Jag yrkar bifall för Pirkers betänkande i kammaren utan reservationer. Jag tackar honom för hans bemödanden.

Lindholm
Herr ordförande! Jag vill också gratulera Pirker till ett bra betänkande och instämmer i mycket, om än inte i allt. Till Andrews och andra vill jag poängtera att den gröna gruppen alltså inte är samstämmig i synen på droger; det finns olika meningar.
Att kampen mot droger bygger på samarbete och vilja är vi troligtvis alla överens om. Vad vi emellertid inte är överens om är exempelvis en harmonisering av straffrätten och att det skulle vara önskvärt. Det är, enligt min uppfattning, en fråga för de enskilda medlemsländerna. Jag anser, liksom uppenbarligen också kommissionen, att artikel 129 inte kan användas som en grund för en harmonisering av lagar och politik på narkotikaområdet.
Tyvärr tycker jag att Pirker förringar de syntetiska drogernas beroendeframkallande och farliga effekter samt också den sociala utslagning som de bevisligen leder till. Inte heller instämmer jag i att de syntetiska drogerna huvudsakligen finns enbart i musikkretsar.
Vår målsättning här i parlamentet och i medlemsstaterna måste vara ett narkotikafritt samhälle. De ändringsförslag som direkt eller indirekt förespråkar en legalisering hoppas jag att parlamentet tar avstånd ifrån.

Vanhecke
Herr ordförande! Jag måste säga att kollega Pirkers arbete är en mycket positiv överraskning för mig, för parlamentets rykte på området narkotikabekämpningspolitik, detta rykte grundar sig naturligtvis huvudsakligen på en minoritet i parlamentet som ropar högst. Man skall komma ihåg att det bara var för några månader sedan som ett betänkande med stor möda stoppades här i denna kammare, vilket till och med ville tillåta narkotikapreparat tio gånger skadligare än de syntetiska medel vi diskuterar i dag, en långtgående toleranspolitik efter nederländsk förebild. Kollega Pirker däremot beskriver helt riktigt de enorma risker som är förbundna med olika typer av narkotikabruk, erkänner att narkotikahandeln är av tungt kriminell art och föreslår ett antal såväl preventiva som repressiva åtgärder, varvid betänkandet med rätta hävdar att repressiva åtgärder inte bara får tillkännages, utan också verkligen måste tillämpas. Det förefaller vara självklart, men det är det inte.
Vidare skulle jag vilja göra ett tillägg till det föreliggande betänkandet. Jag skulle vilja peka på den viktiga roll som den traditionella familjen spelar då det gäller att förebygga narkotikabruk. Jag är övertygad om att en stor del av de allvarliga bristerna i vårt nuvarande samhälle går tillbaka på att familjens roll som samhällets hörnsten till stora delar har bortfallit då det gäller skydd, uppfostran och förebild för barn. Kanske skulle det också behövas en rekommendation från kommissionen för att klaga på att familjen blivit eftersatt i materiell, moralisk och till och med fiskal bemärkelse i många medlemsstater.
Till sist är det naturligtvis så att det är särskilt svårt att införa en sund form av samarbete beträffande narkotikabekämpning när ett antal medlemsstater, och i första hand Nederländerna och nu tråkigt nog även mitt eget medlemsland Belgien, har infört en politik som i själva verket tolererar narkotikabruk.

Hager
Herr ordförande! Jag har just tänkt över hur farliga drogpåverkade fallskärmshoppare måste vara för samhället. Dupuis har ju ägnat sig åt fallskärmshopparna. Jag skulle emellertid vilja återvända till allvaret och gratulera föredraganden till hans arbete. Jag känner mig helt lugn när jag vet att betänkanden om de här frågorna vilar i hans händer, för jag anser att han är en garant för att ingen fara för våra barn uppstår ur missriktade strävanden efter liberalisering.
De syntetiska drogernas särskilda egenskaper och biverkningar som listas upp i betänkandet, och särskilt tendensen hos - om jag får kalla dem så - fritidsmissbrukarna, att de grovt underskattar följderna av dessa droger, utgör en särskild fara för dem. Att dessa modedroger dessutom säljs yrkesmässigt inom ramarna för en ny ekonomisk gren för kriminaliteten, gör de åtgärder som föreslås i betänkandet absolut nödvändiga, och det gäller framför allt ett effektivt förebyggande arbete. Av alla dessa anledningar kommer vi att rösta ja till betänkandet.

Elliott
Herr ordförande! På det stora hela har jag inte alltför många invändningar mot Pirkers betänkande. Det är viktigt att vi inte faller i fällan att ge något slags socialt godkännade av någon form av narkotikakonsumtion. Å andra sidan hoppas jag att vi nästan alla nu erkänner att en rent bestraffande synsätt inte kommer att fungera - och faktiskt inte fungerar - och att vi behöver göra betydligt mer på hälso- och utbildningsområdena för att försöka få ungdomarna att överge narkotikakulturen.
Jag har en bestämd invändning mot Pirkers betänkande: det är alldeles för optimistiskt, alldeles för ambitiöst att tro att vi i nuläget på något sätt kan harmonisera eller integrera narkotikalagstiftningen i medlemsstaterna. Föreställ er bara hur man skulle försöka förena till exempel Nederländernas hållning med Sveriges. Det kommer inte att gå. Det är därför som jag anser att vi måste låta varje medlemsstat ta itu med frågan på sitt eget sätt. Självklart måste det finnas en koordinering av verksamheten; naturligtvis måste det finnas samarbete. Ändringsförslag 21 i Schulz och d'Anconas namn, som säger att det för ögonblicket är omöjligt att tala om harmonisering, är dock ett förnuftigt ändringsförslag. Om det går igenom kommer jag inte ha några större invändningar mot att stödja betänkandet. Jag är emellertid emot ändringsförslag 19 och 22 som inte är till mycket hjälp i denna situation.
Detta är en mycket allvarlig fråga. Jag skulle vilja att den hade kunnat behandlas samtidigt som d'Anconas betänkande i en debatt med stor spännvidd. Men här är den. Betänkandet ligger framför oss nu på förmiddagen. Med de förbehåll jag har nämnt bör vi stödja den linje som angivits.

Gradin
Herr ordförande! Den ärade ledamoten Pirkers utmärkta betänkande behandlar ett av de viktigaste problemen som vi har att brottas med i Europa i dag. Vi vet alla hur de syntetiska drogerna nu sprider sig som en löpeld bland Europas ungdomar. Trenden är lika tydlig i alla EU: s medlemsstater. Det kunde vi konstatera redan 1995 vid den drogkonferens som kommissionen, parlamentet och det spanska ordförandeskapet ordnade tillsammans. Även de två senaste årsrapporterna från Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk i Lissabon har bekräftat våra värsta farhågor. Ingen behöver längre tvivla på att de syntetiska drogerna har blivit ett av de allvarligaste hoten mot unga människors liv och hälsa i våra medlemsländer.
Verkligheten bakom siffrorna är skrämmande. Vi talar här om en medveten kampanj som styrs av starka, internationellt organiserade kriminella krafter. Syftet är klart: att skapa ett utbrett drogmissbruk bland en ny generation ungdomar. Nya preparat delas ut gratis utanför skolor och ungdomsgårdar för att locka nybörjare att börja och att pröva. Effekterna avdramatiseras och bagatelliseras. Taktiken är att associera syntetiska droger till en ny och attraktiv ungdomskultur, att förknippa den med dans, musik och en stark gruppkänsla. Borta är de obehagliga sprutorna, de illaluktande piporna och den avslöjande röklukten. Strategin har hittills varit effektiv.
EU: s stats- och regeringschefer uppmärksammade problemet vid toppmötet i Dublin 1996. Omedelbart därefter tog jag och mina tjänstemän fram ett antal förslag till konkreta åtgärder. En av våra utgångspunkter var att det i dag tar för lång tid att förbjuda nya substanser som dyker upp. FN-konventionerna räcker helt enkelt inte till. Resultatet blir då att åklagare och polis har svårt att arbeta effektivt.
En annan utgångspunkt var att samordningen mellan medlemsstaternas insatser på detta område behöver förbättras, inte minst när det gäller att dra nytta av varandras resurser och expertis. Slutsatsen blev att vi behövde förbättringar på tre punkter: För det första måste vi skapa ett effektivare system för informationsutbyte mellan medlemsstaterna. För det andra behöver vi kunna göra gemensamma och vetenskapligt grundade riskbedömningar. För det tredje måste vi se till att de syntetiska drogerna snabbt kan förbjudas i alla medlemsstater; det duger inte att en eller annan medlemsstat agerar, utan det behövs gemensamma åtgärder.
Detta är också innebörden i den gemensamma åtgärd som ministerrådet enades kring den 16 juni 1997. Det har varit utomordentligt glädjande att se hur intensivt både Europol och Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk i Lissabon har arbetat för att förverkliga detta beslut. Resultatet i dag är att vi har ett väl fungerande informationssystem. Före årets slut kommer också den första gemensamma vetenskapliga analysen av en ny form av ecstasy kallad MBDB att ha gjorts. Därefter kommer ministerrådet att ha en månad på sig att vidta lämpliga åtgärder.
I Pirkers betänkande finns en rekommendation att också dra in de öst- och centraleuropeiska länderna i detta arbete, vilket är en tanke som jag helhjärtat stöder. I mina många resor i ansökarländerna har jag vid upprepade tillfällen fått bekräftat att tillverkningen och missbruk av amfetamin, metaamfetamin och ecstasy sprider sig snabbt också där. Det är därför utan något som helst tvivel i vårt intresse att så fort som möjligt och på alla sätt dra in dessa länder i kampen mot narkotikan. Idén att associera ansökarländerna till beslutet om en gemensam åtgärd mot syntetiska droger kommer också att diskuteras vid rådsmötet redan i slutet av denna månad. Min förhoppning är att vi skall kunna gå längre än så. Jag håller nu på att identifiera alla de överenskommelser som ministerrådet har nått på tredje pelarens område och som ansökarländerna kan ansluta sig till mer eller mindre omedelbart.
En annan punkt som Pirker tar upp i sitt betänkande gäller kontrollen av kemiska prekursorer. Också denna fråga tog jag upp i meddelandet om syntetiska droger från 1996. Jag pekade då på behovet av att stärka kontrollen av de kemiska grundämnen som används för att framställa de nya syntetiska drogerna. Jag kan här nämna att kommissionen redan har lagt fram förslag till justeringar av de två direktiv som i dag reglerar tillverkning och handel med dessa grundämnen. Dessa förslag har för övrigt redan lämnats över till Europaparlametet för synpunkter.
Herr ordförande! Att EU på detta sätt nu tar upp kampen mot de syntetiska drogerna har stor betydelse för vår internationella trovärdighet. Kampen mot kemiska droger kommer som bekant att stå högt på dagordningen när Förenta nationerna håller sin särskilda session om droger i juni i år. I dag är en skrämmande stor andel av tillverkningen av både amfetamin, metaamfetamin och ecstasy inom EU-kretsen. Det är därför på tiden att vi försöker sopa rent framför vår egen dörr.
Den särskilda sessionen i New York i början av juni är enligt min mening ett av årets viktigaste FN-möten. Förberedelserna pågår nu för fullt i ministerrådet, och som ni vet har kommissionen bidragit till det arbetet i form av ett meddelande där vi har presenterat våra tankar och idéer. Detta meddelande granskas för närvarande här i parlamentet, hoppas jag. Jag kommer själv att närvara i New York tillsammans med min kollega kommissionär Marin. Kommissionen skulle välkomna om även Europaparlamentet finns på plats när detta viktiga möte hålls. Vi undersöker nu därför möjligheten att inkludera representanter från Europaparlamentet i kommissionens delegation. Vad jag förstår finns det goda utsikter att detta skall kunna genomföras.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00.

Första förslaget till allmän budget för 1999 (presentation)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är budgetutskottets presentation av förslag till allmän budget för 1999.

Liikanen
Herr ordförande! Den 29 april antog kommissionen det första förslaget till allmän budget för 1999. På grundval av riktlinjerna från januari och resultatet av trepartssammanträdet om budgeten uppgår kommissionens förslag till 97 miljarder euro för åtaganden och 86 miljarder euro för betalningar. 1999 års förslag är den första som uttryckts i " euro" . Jämfört med gemenskapens budget för 1998 representerar dessa totalsummor en tillväxt på 6, 5 procent för åtaganden och 3, 4 procent för betalningar.
För att kunna fastställa det första förslaget till budget för 1999 var kommissionen tvungen att förena två motstridiga målsättningar: att å ena sidan respektera det interinstitutionella avtalet från 1993 och å andra sidan vidmakthålla stränga budgetriktlinjer.
Som ett resultat kännetecknas det första förslaget till allmän budget för 1999 av en hög och oundviklig tillväxt i de strukturåtgärderna, som uppgår till mer än 16 procent av åtagandena och 9 procent av betalningarna. Alla andra kategorier sammantagna föreslås växa med bara en halv procent i åtaganden och betalningar.
Samtidigt föreslår kommissionen en ändrings- och tilläggsbudget för 1998. Den skulle möjliggöra en återbetalning på 1, 3 miljarder ecu på grundval av de låga utgifterna 1997 och högre uppskattningar av de traditionella egna medlen.
Till denna återbetalning har också räknats extra utgifter för den sociala fonden, vilka uppgår till ett belopp på 450 miljoner ecu, åtaganden för Phare på 150 miljoner ecu och humanitär hjälp, uppgående till 150 miljoner ecu i åtaganden och 100 miljoner ecu i betalningar.
Det första budgetförslaget för 1999 betecknar en början och ett slut: Det är det slutliga första förslaget till budget inom ramarna för 1993 års interinstitutionella avtal och det bäddar för Agenda 2000 som kommer att medge den historiska utvidgningen av unionen till Central- och Östeuropa, till och med i dagens mer stränga klimat för offentliga utgifter.
I det interinstitutionella avtalet från 1993 godkände Europaparlamentet, rådet och kommissionen två huvudsakliga finansiella prioriteringar för gemenskapen fram till 1999. Först och främst att i kontinuitet med avtalet 1988 fundamentalt stärka det finansiella stödet till unionens ekonomiska och sociala sammanhållning samt ge fullt erkännande till Maastrichtfördragets betydelse och, för det andra, att i synnerhet stärka de finansiell resurserna för externt samarbete. Till följd av de ambitiösa besluten i det Europeiska rådet i Cannes riktades denna ansträngning i huvudsak mot länderna i Central- och Östeuropa såväl som mot tredje land i Medelhavsområdet.
Det var också tydligt att jordbruksreformerna som beslutades 1992 skulle innebära en betydande ansträngning på budgeten, men borde på medellång sikt medge en stabilisering av utgiftskraven.
Med 1999 års gemenskapsbudget kan dessa målsättningar uppnås. Med en sista större satsning måste hela mängden av medel för strukturella åtgärder göras tillgänglig. I 1999 års priser, och med effekterna av en utvidgning av gemenskapen inräknade, kommer dessa att stå för 208 miljarder euro. 1999 kommer de strukturella åtgärdernas andel av de totala åtagandena för första gången att bli lika hög som jordbrukets, på en nivå av 40 procent. Denna sista satsning för 1999 är verkligen ansenlig.
För externt samarbete är beloppen som har anslagits för Phare och Meda de som bestämdes vid toppmötet i Cannes. Om man tar med den extra budgeten för Phare 1998 i beräkningen så kommer stats- och regeringschefernas löften att finansieras fullt ut.
De nya föreskrifterna av större betydelse för det finansiella stödet till unionens östliga och sydliga grannar har krävt fundamentala förändringar i handhavandet av dessa program och kommissionens organisation. För att bara nämna ett par exempel: Phares nya inriktning; inom kort den nya bestämmelsen för samarbete med det f.d. Jugoslavien; och, på den organisatoriska sidan, upprättandet av resursdirektoraten och den förestående lanseringen av den gemensamma strukturen för externa program för att strömlinjeforma skötseln av den externa operativa verksamheten. Dessa åtgärder skall förbättra den begreppsmässiga och organisatoriska stadgan i de externa samarbetsprogrammen i framtiden.
Beträffande den gemensamma jordbrukspolitiken så har de finansiella fordringarna vuxit med en tredjedel sedan 1992, för att i synnerhet finansiera den första rundan reformer. Men de borde också förbli stabila 1999 för tredje året i rad. Medan målsättningarna i 1993 års interinstitutionella avtal således kan uppnås kommer de att kräva betydligt mindre av gemenskapens tillgångar än vad man förväntade sig i Edinburgh. Det första förslaget till budget för 1999 har fastställts till 1, 11 procent av gemenskapens BNP. Jämfört med taket för totala betalningar i budgetplanen på 1, 24 utgör detta en egentlig besparing på runt 11 miljarder euro för medlemsstaterna bara under 1999.
Det är visserligen sant att medlen från de nya medlemsstaterna från 1995, gynnsamma villkor på världsmarknaden för vissa jordbruksprodukter och maximala insatser för att undvika en överbudgetering av betalningskrediter väsentligen bidragit till detta resultat. Men det är icke desto mindre onekligen ett resultat av en avsiktlig förändring i budgetpolitiken. Kommissionen och budgetinstanserna har lyckats med att föra gemenskapens budget i linje med alla medlemsstaternas budgetansträngningar i upptakten till Ekonomiska och monetära unionen, samtidigt som man respekterat huvudprioriteringarna i det interinstitutionella avtalet.
1998 är tillväxten i betalningar i gemenskapsbudgeten 1, 4 procent. Inklusive ändrings- och tilläggsbudgeten kommer den att bli 2, 1 procent. Samtidigt växer de offentliga utgifterna i medlemsstaterna med 3, 2 procent, vilket betyder att gemenskapens utgifter är under genomsnittet för medlemsstaterna. För 1999 pekar de framställningar som är tillgängliga för ögonblicket på en tillväxt i de offentliga utgifterna på ungefär 3, 6 procent i medlemsstaterna. De 3, 4 procent som föreslås i det första förslaget till budget är därför " på ett ungefär i linje med tillväxten i de nationella budgetarna" , vilket Europaparlamentet krävde i sina resolutioner om riktlinjerna för 1999 års budgetförfarande.
En annan illustration av förändringen i budgetstrategin är marginalerna i budgetplanen för interna, externa och administrativa utgifter. Dessa marginaler har blivit möjliga genom en politik med klara prioriteringar. I kategori 3, den interna politiken, ligger betoningen åter på sysselsättning och tillväxtskapande utgifter: sysselsättnings- och tillväxtinitiativet i Europaparlamentet, det femte forskningsprogrammet och stärkandet av den transeuropeiska nätverken.
Kategori 4, externa verksamheter, fokuserar som tidigare nämnts på slutsatserna från löftena vid toppmötet i Cannes. Det nya förslaget för bananprodukter från AVS-länderna har också tagits med i beräkningen. Det föreslås att de flesta programmen för externt samarbete förlängs kontinuerligt, men det har gjorts en satsning för att integrera några återuppbyggnads- och rehabiliteringsprogram i lämpliga geografiska program.
Beträffande de administrativa utgifterna så gäller kommissionens begäran inte mer än de 110 sista tjänsterna som hänger ihop med den senaste utvidgningen. Internt upprepar kommissionen förra årets förfarande att skapa en reserv på 1 procent av alla tjänster i varje avdelning och direktorat för potentiella omplaceringar. Extra åtgärder har vidtagits för att minska antalet lediga tjänster. Förutom pensioner så behöver kommissionens administrativa anslag bara växa med 1, 3 procent. För de andra institutionerna räknar kommissionen med ett lika strikt angreppssätt. Mot bakgrund av pensionernas tillväxt i alla institutioner med 6, 7 procent skulle detta tillåta att tillväxten i utgifterna i kategori 5 begränsas till under 2 procent.
Slutligen vill jag fästa er uppmärksamhet på det faktum att inom sammanhanget för 1999 års preliminära budgetförslag har kommissionen bekräftat sina avsikter att föreslå 100 miljoner extra euro för gemenskapsinitiativet Peace. Kommissionen förväntar sig att de nödvändiga anslagen kan hittas i den gemenskapens allmänna omplaneringsintiativ som det kommer att föreslå under budgetförfarandet.

Dührkop Dührkop
Tack, herr ordförande. Och tack, kommissionär Liikanen, för er uttömmande presentation av det preliminära budgetförslaget för 1999. Jag skulle också vilja tacka er för att ni har gjort det möjligt för oss att i år kunna börja arbeta med budgeten tidigare, eftersom ni kom med det preliminära förslaget tidigare än väntat, vilket gör ett trepartssammanträde möjligt med rådet den 17 juli, i stället för i slutet av juli, och att denna kammare och behöriga utskott kan arbeta i lugn och ro inför första behandlingen.
Jag skulle också vilja säga att detta parlament redan har uttryckt sina prioriteringar, i stora drag, för 1999 års budget och att, även om vi är överens om att vi måste utarbeta en sträng budget, de åtaganden unionen har uppnått inte bör minskas till fördel för räkenskaperna i slutet av året.
I vart fall, herr kommissionär, är det inte rätt tillfälle att nu gå in i en debatt. Därför begränsar jag mig till att tacka för er presentation och att peka på att det finns detaljer där vi inte kan vara överens och om vilka de behöriga utskotten kommer att yttra sig. Allt som glimmar är inte guld.
Det finns en punkt jag skulle vilja framhålla: ni vet mycket väl, herr kommissionär, att er tilläggs och ändringsbudget, inte löser problemet, i denna budget för 1999, om skillnaderna mellan åtagandebemyndigandena och betalningsbemyndigandena. Jag hoppas att det dyker upp en lösning vid överläggningarna.
För övrigt, herr kommissionär, är jag tacksam över ert samarbete och jag tror att vi tillsammans - ni, parlamentet och även rådet - kommer att föra budgeten i hamn.

Liikanen
Herr ordförande! Dührkop Dührkop frågade om avvikelsen mellan åtaganden och betalningar finns kvar under 1998. Det vi föreslår är att öka betalningskrediterna i den sociala fonden med ungefär 560 miljoner ecu. Det är på grund av situationen då betalningskrediterna inte har varit tillräckliga för att täcka alla åtaganden. Vid slutet på förra året måste en del av utgifterna i sociala fonden skjutas upp till följande år. För att försöka lindra situationen så att inte detta sker i någon större utsträckning har vi lagt till dess 560 miljoner ecu. Vi vet inte om det är helt tillräckligt, men de kommer åtminstone göra det litet lättare.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.

Reklam för tobaksvaror
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten, med anledning av andrabehandlingsrekommendation, av betänkande av Cabrol (A4-0150/98) för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om reklam för och sponsring till förmån för tobaksvaror (C4-0034/98-00/0194 (COD)).

Cabrol
Herr ordförande, herr kommissionär, mina kära kolleger! Vi skall uttala oss om rådets gemensamma ståndpunkt om förslaget till direktiv rörande - och jag insisterar på titeln - tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om reklam för och sponsring till förmån för tobaksvaror.
För det första skulle jag vilja säga, för att slippa undan all diskussion i frågan, att det här direktivet är perfekt lämpat att stödja sig på artikel 100a eftersom, vilket dess titel indikerar, det syftar till att ta bort de grundläggande skillnader som finns mellan medlemsstaternas rättsliga bestämmelser, skillnader, som är av en grundläggande natur, vilka skapar hinder för det fria utbytet av tjänster på området och som medför konkurrenssnedvridningar som utgör hinder för den fria rörligheten. Det finns alltså, låt oss upprepa det, inga problem vad gäller den rättsliga grunden för det här ärendet. Parlamentets rättstjänst har för övrigt i sitt yttrande av den 27 mars 1998 bekräftat detta, när till och med utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt ville få oss att tro det motsatta. Artikel 100a bekräftades för övrigt som lämplig rättslig grund av Europaparlamentet vid dess första behandling, och har inte bestridits av någon av de institutioner som deltar i det fortsatta lagstiftningsförfarandet. Antagandet av ändringsförslag som bestrider den rättsliga grunden skulle göra ett veritabelt nonsens av den här andra behandlingen och jag ber er formellt om att förkasta dem.
För det andra skulle vi också vilja säga att artikel 100a dessutom passar perfekt i det här fallet, eftersom den i punkt 3 uttryckligen förutser att kommissionen, när den föreslår åtgärder för den inre marknadens funktion, som rör området hälsa och konsumentskydd, måste basera sig på en hög skyddsnivå för de här konsumenterna. Så är emellertid fallet i det här direktivet som, för att göra detta, tillnärmar de nationella lagstiftningarna, vilka för tillfället är olika, i riktning mot ett förbud av direkt eller indirekt reklam för tobak, alltså till förmån för en hög skyddsnivå för konsumenterna. För tobaken dödar: 500 000 människor faller offer varje år inom Europeiska unionen, i form av cancer i munnen, i övre luftvägarna, i lungorna, i urinblåsan, i form av hjärtsjukdomar, sjukdomar i artärerna, i form av sjukdomar som omgivningen drabbas av, barn som lider av kroniska andningsproblem när deras föräldrar röker. Tobaksreklam uppmanar emellertid till rökning, till att skapa denna absurda dödlighet. Att uppmana till rökning är en verklig uppmaning till mord, och detta bara på grund av de ekonomiska intressena hos tobakstillverkarna.
Slutligen, för det tredje, kan vi säga att den här gemensamma ståndpunkten tillfredsställer parlamentet vad gäller majoriteten av de ändringsförslag som lades fram i andra behandlingen. Texten är visserligen inte perfekt, men den medför avsevärda framsteg på det här området. Samtidigt som den förbjuder all direkt eller indirekt tobaksreklam lämnar den åt medlemsstaterna, i enlighet med subsidiaritetsprincipen, att reglera vissa områden och förutser en frist på tre år i de nationella bestämmelserna. Det tar också hänsyn till ytterligare frister för pressen och för sponsring. I det aktuella fallet är det alltså den bästa möjliga kompromissen, som tillåter alla de nödvändiga ekonomiska justeringarna, som jag känner till.
Den här texten är, som ni vet, resultatet av svåra diskussioner, mycket svåra diskussioner, vilka har tagit nästan tio år. Det är därför, för att undvika nya diskussioner, som skulle riskera att bryta den här ömtåliga jämvikten och försena det här direktivet ytterligare, till och med skjuta på det sine die , som vi har begärt att det skall antas utan ändringsförslag. Trots denna rekommendation är denna gemensamma ståndpunkt föremål för en veritabel flod av ändringsförslag. Låt oss inte missta oss, mina kära kolleger, även om vissa av de här ändringsförslagen är ett verk av ledamöter i god tro, måna om att förbättra den gemensamma ståndpunkten men som, på grund av detta, riskerar att haverera det, har merparten av ändringsförslagen lagts fram av erfarna parlamentariker, medvetna om vad de vill uppnå, framdrivna av vissa påtryckargrupper och i inget fall, det har jag bevis på, med stöd av opinionen i sina hemländer. Deras ändringsförslag är förevändningar för att i själva verket få det här direktivet att misslyckas genom ytterligare procedurer.
Något sådant är oacceptabelt. Den attityden är obegriplig från de parlamentariker som är så krävande när det handlar om att försvara kvaliteten på luften eller vattnet, vars försämring visserligen är farlig, men mycket mindre än vad tobakskonsumtionen är. Låt oss alltså inte, mina kära kolleger, göra oss skyldiga inför historien till det här massmordet, och anta den här gemensamma ståndpunkten som den är för att få till stånd denna kommersiella reglering - det insisterar jag på än en gång - av reklam, vilken måste vara enhetlig i Europeiska unionen, och för att uppmaningen till en sådan självdestruktion, till en sådan absurd självstympning, äntligen skall upphöra.
(Applåder)

Janssen van Raay
Herr ordförande! Min hosta har icke-rökare Janssen van Raay andra som röker att tacka för.
Jag instämmer i professor Cabrols passionerade plädering för att minska tobaksbruket. Han har inför miljöutskottet pläderat för att utfärda ett allmänt förbud mot tobak på grundval av folkhälsan. Rättsutskottet har över huvud taget inte talat om tobak. Rättsutskottet har ställt sig frågan om ett totalförbud mot reklam främjar effekten av den inre marknaden eller inte.
Det är uppenbart att ett förbud mot bilar eller alkoholhaltiga drycker innebär motsatsen till ett främjande av effekten av den inre marknaden. Artikel 100a är således ett alltför svagt medel. Den tyska förbundsdagen har redan beslutat att lägga fram det inför domstolen, inte inför oss som parlament, inte inför kommissionen, inte inför rådet, utan inför domstolen som alltid följer reglerna om det finns en speciell artikel i fördraget om detta ämne. Man använder också denna och inte en allmän artikel. Med andra ord, om detta direktiv blir antaget kommer domstolen att förkasta det eftersom det inte finns någon rättslig grund. Det finns faktiskt en rättslig grund. Sedan Maastricht finns artikel 129 med uppmaningen att främja folkhälsan, och vägen för dem som vill förbjuda tobak är artikel 129 i fördraget.
Bruket av bilen skördar fler offer, tredje man drabbas. Om vill minska användningen av bilen på grundval av folkhälsan genom att förbjuda reklam som begränsar handeln och som hämmar den inre effekten av den inre marknaden, då skall man göra det på grundval av artikel 129. Professor Cabrol kommer här att få mitt stöd, men detta är absolut ohållbart. Därför skall det återförvisas till utskottet. Även rådets rättstjänst har sagt nej.

Díez de Rivera Icaza
Herr ordförande! Vi har nu hållit på i snart nio år, och på initiativ av detta parlament, ordförandeskap efter ordförandeskap, med att försöka få ett förbud mot direkt eller indirekt tobaksreklam, liksom mot sponsring av idrottsevenemang till förmån för tobaksprodukter.
Tobakens skadeverkningar för hälsan, såväl hos aktiva rökare som hos passiva, är välkända och vi ledamöter som har ägnat nästan ett decennium åt denna fråga har upprepat dem till leda.
Tobaken dödar, som professor Cabrol sade. 30 procent av all cancer hör ihop med tobakskonsumtionen. Det är också den största orsaken till förtidig död, mer än en halv miljon medborgare i unionen dör varje år på grund av denna ödesdigra vana som har gynnats i åratal, där också olagliga tillsatser lagts till för att öka beroendet bland ungdomar och barn, några av dem i femårsåldern. Verkligen fasansfullt, herr ordförande.
Jag hoppar över alla irrationella och begreppsmässigt svaga argument som att även bilen är farlig etc., för det vi talar om här är att skydda hälsan och livet och att inte uppmuntra, vilket tobaksbolagen gör, till sjukdomar och sorg för att tillfredsställa privatekonomiska intressen.
Den direkta och indirekta reklamen och sponsring av idrottsevenemang till förmån för tobaksprodukter, har utan tvivel spelat, och fortsätter att spela, en betydelsefull roll i främjandet av tobakskonsumtion bland ungdomar, det vet vi allihop. Men bakom ligger många stora ekonomiska intressen vilket tydligt har visat sig genom det skandalösa försöket till avtal från de nordamerikanska tobaksbolagens sida.
Den gemensamma ståndpunkten vi nu behandlar är ett första steg, ett resultat av en svår kompromiss, med en lämplig inriktning, och som sådan tar vi emot den med en försiktig tillfredsställelse; för det är svårt att förstå att man skall fortsätta att acceptera sponsringen eller att man i vissa regioner skall fortsätta att subventionera tobaksprodukter som på ett så allvarligt sätt skadar hälsan.
Trots detta är det ett första steg, som inte är att förakta, inom strategin för att bekämpa cancern och vi kommer att rösta ja.
Jag vill inte avsluta denna debatt, herr ordförande, utan att också gratulera såväl föredraganden, professor Cabrol, som det nuvarande ordförandeskapet och det tidigare ordförandeskapet Luxemburg, vars arbete har gjort det möjligt att komma fram till detta avtal, inom den inre marknaden, trots den skeva inställningen från utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, något som också var fallet, herr ordförande, i första behandlingen.

Grossetête
Herr ordförande! Jag skulle vilja säga att vi i dag står inför en fråga som är särskilt politisk och som helt enkelt ställer tobaksindustrins försvarare och folkhälsans försvarare emot varandra. Jag skulle önska att det främsta målet för oss i parlamentet var försvaret av folkhälsan. I egenskap av kvinna ryser jag när jag ser unga gravida kvinnor som röker. Man vet att det är särskilt skadligt för barnen som måste födas, och som för övrigt föds, med en vikt- och storleksmässig eftersläpning.
För att komma till tobaksreklamen, vem vänder den sig till? Den vänder sig helt enkelt till de unga, eftersom tobaksindustrin behöver förnya gruppen rökare. Alltså vänder den sig till de unga, väl medveten om den inverkan reklamen kommer att ha på de unga som är lätta att påverka, som söker efter förebilder, angelägna om att bekräfta sin personlighet. När väl ungdomarna har fastnat vet man att de inte kommer att kunna sluta röka, och man vet också att reklamen, i det fallet, inte kommer att fungera längre.
Ställda inför detta, vad gör de ledamöter som står under de multinationella företagens inflytande? De lägger fram juridiska argument. De åberopar artikel 129, som bara tillåter att man vidtar åtgärder som främjar folkhälsan. Man får emellertid inte dölja sina avsikter. Om man inte tillämpar artikel 100a, leder det till en konkurrenssnedvridning eftersom det på den inre marknaden finns enorma skillnader mellan de nationella lagstiftningarna rörande sponsring och reklam för tobaksprodukter. De här skillnaderna skapar för övrigt i sig hinder mot den fria rörligheten av varor, i synnerhet för reklammakarna. Artikel 100a tillåter, inom de områden som rör hälsan, att man inför en hög skyddsnivå, och det är det som vi önskar oss.
Jag vederlägger förresten argumenten som påstår att man kommer att ta död på finansieringen av stora idrottstävlingar, eller små idrottsföreningars aktiviteter. Dessa är förolämpande mot alla andra sponsorer än tobaksindustrin, vilka göra enorma ansträngningar för att finansiera de här tävlingarna. Jag kan t.ex. nämna de stora segeltävlingarna och namnet Fleury-Michon.
En stor majoritet av de europeiska medborgarna uttalar sig för, inklusive de i Tyskland, ett förbud mot tobaksreklam. De väntar på ett politiskt beslut från sina ledamöter. Jag säger alltså till mina kolleger som har gjort allt för att göra texten hårdare så att den inte kommer att gå igenom: Ja, jag vet att vissa politiska möten i Tyskland sponsras av tobaksindustrin; ja, jag vet att Tyskland trodde att rådet inte skulle lyckas komma överens, det satte inte heller i gång med förhandlingar om det här direktivet förrän väldigt sent. Det är detta strategiska misstag som Tyskland försöker reparera med vilka medel som helst.
Jag beklagar att min grupp har funnit det för gott att ge ordet till en större andel ledamöter som är för tobaksreklam. Jag tycker att det är en smula småaktigt, för att inte tala om att det ger oss en dålig image. Låt oss vara fria ledamöter som röstar i våra medborgares intresse, de europeiska medborgarnas intresse.
Man kan i dag läsa i " Le Monde" , en mycket seriös tidning som ni känner till, att enligt WHO är den enda cancer som kommer att öka i framtiden lungcancer, helt enkelt beroende på en ökning av tobakskonsumtionen. WHO preciserar förresten att tobaken varje år dödar 3, 5 miljoner människor, och den siffran kommer att uppgå till 10 miljoner år 2000.
Det är därför, samtidigt som jag låter er begrunda de här siffrorna, som jag föreslår att ni följer föredraganden, Cabrol, och röstar för förslaget som det är, utan ändringar.
(Applåder)

Hermange
Herr ordförande, herr föredragande, kära kolleger! Tillåt mig först av allt att gratulera professor Cabrol för hans ihärdiga och uppriktiga engagemang för ett förbud mot tobaksreklam och för hans betänkande som mycket klart rekommenderar ett godkännande av rådets gemensamma ståndpunkt om förslaget till direktiv om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om reklam för och sponsring till förmån för tobaksvaror.
Jag skulle vilja försäkra honom om mitt fulla stöd och å de alltför många direkta eller indirekta tobaksoffrens vägnar som Grossetête just har sagt, och å 13 000 europeiska läkares, varav tio Nobelpristagare, vägnar, vilka har undertecknat en appell till förmån för detta direktiv, tacka honom för denna modiga ståndpunkt som vi borde följa.
Man måste faktiskt veta att tobaken varje år dödar 548 000 européer, vilket betyder att tobaken skördar fler offer än trafikolyckor, alkohol, mord, droger och självmord tillsammans. Det har också konstaterats att tobaksreklam har en avsevärd inverkan på ungdomars beteende, vilka pressas att röka genom att de identifierar sig med en overklig livsmodell. Det är emellertid de här ungdomarna, som är en levande kraft och Europas framtid, som vi måste skydda och informera så att de medvetet och fritt kan besluta om sina livsval.
Ställda inför denna mänskliga realitet verkar de juridiska argument som tobaksindustrin lagt fram i en skickligt styrd kampanj, avsedda att undvika den grundläggande debatten och ersätta den med en debatt om förfarandet. För låt oss inte ta miste, mina kära kolleger, det är ett politiskt beslut som det åligger oss att ta genom att rösta om Cabrols betänkande.
Låt EG-domstolen bestämma om den rättsliga grunden om frågan anhänggigörs den, det har den rätt till. Men Europaparlamentet, de europeiska folkens röst, kan inte låta det här tillfället gå förlorat att försvara hälsans Europa, som är så kärt för våra medborgare, och samtidigt en voluntaristisk och pragmatisk syn på Europa, och låta - en gång är ingen gång - det politiska beslutet få företräde framför den administrativa ängsligheten.

Kestelijn-Sierens
Herr ordförande, herr kommissionär, kolleger! Allt ståhej runt striden om den rättsliga grunden är en manövrering som vi inte får låta oss fångas av. Rättstjänsterna hos såväl parlamentet, kommissionen som rådet konstaterar att artikel 100a är den riktiga grunden. Här handlar det tydligt om ett ärende som rör den inre marknaden, precis som ett federalt förbud infördes i Canada och Australien på grundval av rörelsefrihet för media och reklamtjänster på en enad marknad.
Nu till innehållet. Somliga argumenterar att reklam måste få finnas så länge en produkt säljs lagligt. Ett reklamförbud för en laglig produkt är ingenting nytt. 1992 infördes ett förbud mot reklam för läkemedel, märk väl, även det på grundval av artikel 100a. Andra hävdar att tobaksbruket inte minskar genom ett reklamförbud. Av siffror från det brittiska folkhälsoministeriet läser vi att rökningen i Norge, Finland, Canada och Nya Zeeland har minskat till följd av förbudet mot tobaksreklam. Som liberal säger jag att skyddet av hälsan tillåter begränsningar av yttrandefriheten och principerna om den fria marknadsekonomin. Gemenskapen har till uppgift att skydda medborgaren mot en produkt som är direkt ansvarig för att mer än en halv miljon europeiska medborgare dör varje år. Det är för övrigt också samma gemenskap som får stå för kostnaderna för sjukvården.
Kolleger! Vidare handlar det också om att skydda vår ungdom. De tar lätt intryck av den tuffe cowboyen som för övrigt själv avled av lungcancer. Och för dem som viftar med sysselsättningsargumentet; de ekonomiska och sociala konsekvenserna av detta direktiv begränsas av de väl tilltagna tidsfristerna för ikraftträdandet som anges i den kompromiss som uppnåtts i rådet.
Kolleger! Kampen mot tobaken för inte bara här utan också på andra håll i världen. Vi känner till tobaksindustrins perversa attityd. Jag vill uppmana kollegerna att rösta för den gemensamma ståndpunkten och mot alla ändringsförslag, även om de så att säga har lagts fram i syfte att skydda folkhälsan ännu bättre.

González Álvarez
Herr ordförande! Vår grupp försvarar inställningen hos utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd och hos Cabrol - vilken är densamma - då vi förkastar alla ändringsförslag som kan förta effekten av rådets avtal, eftersom det enda de kan uppnå, även om det finns ändringsförslag som har ingivits i de bästa avsikter, är att förändra rådets inställning. Beviset för att det finns ledamöter från alla grupper som, i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd har röstat för Cabrols betänkande så som det ser ut nu, och rådets gemensamma ståndpunkt, är att 37 ledamöter i detta utskott har röstat för betänkandets förslag.
Det är helt klart att det finns preciseringar av alla slag. Det är också helt klart att användningen av den rättsliga grunden är en undanflykt för att försöka upphäva rådets gemensamma ståndpunkt. När man säger att artikel 129 skall användas glömmer man att, enligt den artikeln, kan man inte vidta åtgärder för samordning av de rättsliga bestämmelserna och förordningarna i medlemsstaterna. Det handlar således om rena undanmanövrar. På ett sådant sätt att vi anser att man har försökt nedvärdera ståndpunkterna i rådet och utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd.
Vi instämmer också i de rekommendationer som Cabrol gör i slutet av betänkandet, där han kräver att denna åtgärd - förbud mot reklam - inte blir den enda. Märkningen av tobaken måste undersökas, beroendeframkallandet i tillsatserna måste undersökas, och skattehöjningen på tobaken måste samordnas.
I den spanska pressen fanns nyligen en nyhet enligt vilken ett tobaksbolag - den främsta cigarettillverkaren i världen och vars namn jag inte vill nämna - 1983 gav ett eget laboratorium i uppgift att genomföra en studie om de beroendeframkallande effekterna av nikotin. När de fick resultatet av studien, som klart visade att nikotinet var beroendeframkallande, förstördes studien och laboratoriet övergavs. Således luras man genom bedrägerier, och framför allt ungdomarna, som går in i tobaksvärlden utan att veta vilken värld de går in.
Vi stöder Cabrols betänkande och kommer att försvara det i kammaren.

Tamino
Herr ordförande! Gruppen De gröna är verkligen inte för förbud eller repression när det gäller ämnen som tobak som konsumeras av ett stort antal personer för att ge personlig njutning. Men, ställda inför ett stort antal tumörer, lungoch hjärtsjukdomar - cirka 500 000 personer dör varje år i Europeiska unionen på grund av rökning - måste man vidta en rad preventiva politiska åtgärder, framför allt via kulturella åtgärder och lämplig information. På liknande sätt verkar det fullkomligt absurt att unionen skall lägga ut pengar på en sådan preventiv politik om den sedan riskerar att omintetgöras av direkt eller indirekt reklam och sponsring.
Enligt vår mening är därför den gemensamma ståndpunkten möjlig att förbättra och utan tvekan är datumet när förbudet mot sponsring av idrottsevenemang - 2006 - alltför avlägset i förhållande till många medborgares förväntningar, de medborgare som är oroliga över rökningens allvarliga konsekvenser, såväl den aktiva som den passiva. Väl medvetna om de svårigheter som förslaget har mött under de cirka nio år det har diskuterats och för att uppfylla kraven från många medborgare, konsumenter, föreningar som kämpar mot cancern, läkare och organisationer som ägnar sig åt att förebygga tumörer och lungsjukdomar, och jag nämner bara ett par av alla organisationer: Unicef, Världshälsoorganisationens europeiska säte, Internationella centrumet för cancerforskning med säte i Lyon och Europeiska organisationen mot lungsjukdomar, är endast exempel för att man skall förstå problemets vidd, men jag skulle kunna citera hundratals läkare som har engagerat sig i frågan.
För att reagera på dessa krav anser de Gröna att vi måste acceptera föredraganden Cabrols uppmaning att godkänna denna gemensamma ståndpunkt utan några ändringsförslag och utan att ändra den aktuella artikeln i fördraget. Vi stöder med andra ord Cabrols betänkande.

Pradier
Herr ordförande! Ungdomen måste skyddas mot tobakens skadeverkningar, det håller alla med om. Man måste alltså motsätta sig störtfloden av reklam för cigaretter, det håller alla med om. Vi röstar alltså om den gemensamma ståndpunktens text utan några som helst problem.
Med detta sagt, låt oss vara vaksamma, för jag fruktar att denna dygdiga attityd, som delas av så många, om att skydda ungdomen har sin plats i en moralistisk, repressiv, prohibitionistisk, politiskt korrekt fåra som i modernitetens namn blint följer det exempel som Förenta staterna ger oss, även om det landet själv ligger efter så mycket i behandlingen av samhällsproblemen.
Låt oss alltså, i stället för att förbjuda, föredra en mer flitig attityd, mer ihärdig och även mer blygsam vad gäller utbildning av ungdomar i våra länder. Nöjet är inte förbjudet. Tobak, bungy-jump, motorcykelturer, missbruk av kaffe, alkoholkonsumtion, allt detta är farligt. Men allt detta borde bli föremål för en stor pedagogisk ansträngning från vår sida. Vi måste hjälpa våra ungdomar att lära sig att bli kloka, något som är svårt. Förbud skapar brottslighet. Låt oss akta oss för ett samhälle där, med hjälp av förbud, allt som inte kommer att förbjudas kommer att bli obligatoriskt, och på så sätt kommer alla problem att ha lösts.

Blokland
Herr ordförande! Vi tycks närma oss slutet på en process som har utgjorts av en nästan tioårig maktkamp. Förbudet mot reklam för tobaksprodukter är nästan ett faktum, åtminstone så länge inte skeppet går på grund här i parlamentet, i rådet eller kanske rent av i domstolen. I denna diskussion har begreppet subsidiaritet hela tiden spelat en viktig roll. Det är en princip som jag hyser ett varmt hjärta för. Vid första anblicken är ett förbud mot tobaksreklam mycket riktigt en fråga som man skall överlåta åt medlemsstaterna själva. Om man i stället väljer den ekonomiska infallsvinkeln blir utfallet ett annat. Att göra reklam är en helt normal ekonomisk aktivitet. Man får inte blanda ihop det med yttrandefrihet. Om vi börjar med det måste vi börja räkna framställandet av reklam som en av de grundläggande mänskliga rättigheterna. Ingen kommer att ha någon stark längtan efter det. Reklam är således en form av service som ibland kan bli en oönskad form av service. Därför måste det också sättas gränser för denna ekonomiska aktivitet. Precis som industriella aktiviteter måste omhägnas av miljölagstiftning så är reklamtjänster knutna till regler. Därvid gäller naturligtvis fortfarande att man å ena sidan tjänar folkhälsan med dem och å andra sidan vill förebygga störningar i konkurrensen.
I fallet med förbud mot sponsring och reklam för tobaksprodukter är det naturligtvis helt klart att det tjänar ett folkhälsomål, och det är inte ett så litet mål. En halv miljon döda inom Europeiska unionen som följd av tobaksberoende är inte ingenting. Ändå är denna reklamlagstiftning som sådan ett sätt att skapa ett level playing field , som det så vackert heter, för reklamyttringar för tobaksprodukter. Jag anser således att denna gemensamma ståndpunkt med rätta baseras på artikel 100a och kommer att rösta för. Jag kommer inte att stödja något av ändringsförslagen. Även alla ändringsförslag som lagts fram för I-EDN-gruppens räkning borde förkastas. Om detta direktiv blir antaget ger Europeiska unionen en tydlig signal om att den fria marknadsekonomin är viktig, men då under förhandskrav.

Needle
Herr ordförande! Sex år efter det att dessa förslag senast debatterades och fick överväldigande stöd i denna kammare hör vi i dag både nya och gamla röster åter tvista om principer och ännu mer om tekniska frågor. Får jag föreslå att vi hejdar oss ett ögonblick. Låt oss helt enkelt fråga varför, snarare än hur, vi gör detta. Vi eftersträvar en avveckling av reklam för tobaksprodukter, eftersom detta är en åtgärd som verkligen kommer att vara skillnaden mellan liv och död för en del europeiska medborgare, i synnerhet dem som är mest sårbara. Låt oss således inte slänga omkring statistik som om det vore förolämpningar på en fotbollsmatch.
Ett onödigt dödsfall på grund av rökning är ett för mycket, om vi kan stävja den vilseledande försäljning som kan ge upphov till det. Ingen skall kunna påstå att den personliga friheten eller pressfriheten hotas. Ett spädbarn som inandas den dödliga röken har ingen frihet att rädda sig själv. Argumenten att bilar, alkohol och till och med godis kommer att förbjudas härnäst smulas sönder inför realiteterna av den passiva rökningens verkningar och det finns gott om andra säkerhetsåtgärder för dessa produkter.
Låt oss på samma sätt inte ställa sysselsättningen mot hälsan. Erfar våndan hos en läkare som skall tala om för en icke-rökare att hon har cancer för att hon inandades röken från någon som trodde att rökning såg häftigt ut på en film eller i en tidning. Det är vånda som skiljer sig långt ifrån våndan av ett avskedande i en industri där vinsterna ofta överstiger välståndet i en del stater. Låt oss i stället tacka dem som har arbetat för att skapa en anspråkslös, seriös, rättslig och praktisk åtgärd med en viktig effekt, en som kommer att hjälpa andra att skapa andra ännu mer effektiva åtgärder i framtiden. Vi borde vara stolta och tacksamma mot kommissionärerna och tjänstemännen, våra egna föredragande och ministrar och förkämpar och läkare, som har kämpat för detta ögonblick, för deras beslutsamhet och mod att göra det rätta. Låt producenterna och tillskyndarna och deras arméer av advokater och försvarare också för ett ögonblick begrunda sin skam, sin falskhet och den skada de vållat. Framtida generationer kommer att undra hur de kunde frodas så länge.
I morgon kommer våra röster för Cabrols modiga och noggranna betänkande, för den gemensamma ståndpunkten utan ändringsförslag, att bokstavligen ge en fläkt av frisk luft för framtida generationer europeiska medborgare. Detta är det där sällsynta, skarpa ögonblicket i en hektisk värld: Det är ett ingrepp i marknaden som kommer att hjälpa till att rädda liv. Vi borde prisa det.

Florenz
Herr ordförande, mina damer och herrar! Helt utan tvivel är kampen mot rökning i Europa en av de största utmaningarna. Vi har alla uppmanats att delta i den. Kollegan före mig sade att vi efter sex år återigen diskuterar reklamförbud för tobaksprodukter. Herr kollega, som föredragande från budgetutskottet har jag under de senaste sex åren försökt sex gånger efter varandra att stryka 2 miljarder ecu från denna budget - där vi ju har nödvändig kompetens - från tobakssubventionerna. Jag har aldrig varit så ensam som i denna kammare - inte heller nu - som när det handlade om att få stöd för det här. Och alla dem, som har hållit brandtal här under den senaste timmen, stödde mig inte i mina försök att ändra systemet med tobakssubventionerna.
Nej, inte alla, men en stor del!
Mina damer och herrar, varje dag lägger vi ned 5 miljoner ecu på subventioner av europeisk tobak, som ingen människa i Europa vill röka! Sedan har vi dessutom mage att sälja denna tobak utanför Europa, nämligen i tredje världen. I samma andetag tar vi ut tobaksskatt från medborgarna i Europa, till exempel 20 miljarder i mitt land! Och sedan tror vi att vi som nästa punkt kan säga, att vi inte kan acceptera att man gör reklam för denna produkt. Jag diskuterade det en gång med mina barn, som är mellan 13 och 20 år. De hade ingen som helst förståelse för ett sådant beteende. Därför tycker jag att detta betänkande är en felaktig ansats. Vi är eniga om målet. Vi har för övrigt samma rädsla, även jag. Men om vi vill ha några resultat måste vi tillgripa andra instrument.
Vad finns det för likheter mellan den indirekta reklam hos en nyhetsagentur i Beneluxländerna och en tobaksfirma i Europa? Kan vi verkligen förbjuda indirekt reklam så enkelt? Jag tror inte att det går så lätt. Om det bara handlade om tobak, skulle jag ha en viss förståelse för det. Men dominoeffekten, herr Flynn, den har ni demonstrerat länge nu, för nästa direktiv om reklamförbud av bilar föreligger i denna kammare sedan länge. Sedan kommer alkohol att diskuteras, osv., osv.
Jag tror att vi måste ta itu med denna fråga globalt. Om vi verkligen vill bekämpa detta, är detta förslag för enkelt konstruerat. Vi behöver en organiserad åtgärd för att skydda våra ungdomar, för att använda vårt medvetande, för att verkligen driva fram avskaffandet av subventionerna. Vi behöver normer för vårt agerande gentemot icke-rökare. Naturligtvis behöver vi det. Jag har fått intryck av många människor tror att de kommer vidare om de kastar ut barnet med badvattnet. De tvår inte ens en gång sina egna händer i oskuld!

Kaklamanis
Herr ordförande, ärade kolleger! Jag har uppmärksamt läst den värderade professor Cabrols betänkande. Jag har inga invändningar mot betänkandets vetenskapliga belägg för tobakens skadliga följder för människors hälsa. För övrigt är jag själv rökare och känner till detta bättre än någon annan. Jag har emellertid reservationer på följande punkter: För det första; tobaken är - såsom Florenz mycket riktigt påpekat - en produkt som subventioneras av Europeiska unionen, som distribueras fritt och vars produkter tillverkas fritt. Jag undrar därför hur stark den rättsliga grund som Cabrol anförde är, eller kommer kanske Europaparlamentet att tvingas se hur reklamföretagen får rätten på sin sida, när de kommer att vända sig till EG-domstolen. För det andra; det bästa sättet att minska rökningen är inte att öka beskattningen eller att förbjuda reklamen utan att bedriva hälsoundervisning, vilken bör inledas redan i grundskolans första klass. Om detta har jag inte hört ett ord sägas i det här parlamentet i dag. Och för det tredje; jag accepterar inte mina kollegers påstående om att vi som har vissa reservationer inför betänkandet inte är intresserade av folkhälsan. För många av dessa kolleger har uttalat sitt stöd för fri handel med lätt narkotika, som om den lätta narkotikan inte skulle utgöra någon fara för folkhälsan eller för samhället.

Monfils
Herr ordförande! Det här direktivet är dåligt av tre anledningar: För det första, den rättsliga grunden. Emedan alla de tidigare talarna har visat att det europeiska initiativet är grundat på nikotinismens risker för hälsan, borde direktivet ha grundats på artikel 129 i fördraget. Eftersom den här artikeln bara tillåter stimulansåtgärder och inte harmoniseringsåtgärder, hade inte direktivet kunnat läggas fram på den här grundvalen. Kommissionen har alltså valt artikel 100a som rättslig grund, dvs. harmonisering av den inre marknaden. Men då är direktivet absurt, eftersom det å ena sidan vill, genom detta, undanröja alla hinder mot konkurrensen, men å andra sidan tillåter det varje land att antingen tillämpa direktivets bestämmelser direkt eller år 2006.
Om man skall harmonisera marknaden måste alla länder jämställas, och man får inte förbjuda att stora idrottsliga och kulturella evenemang sponsras av tobakstillverkarna, medan grannlandet förbjuder det. Det är en konkurrenssnedvridning, och ironiskt nog är det direktivet som organiserar den.
För det andra, grunden. Det är inte acceptabelt att man förbjuder reklam för en produkt som säljs fritt och vars tillverkning dessutom godkänns och finansieras av Europeiska unionen.
För det tredje, oordningen och hyckleriet inom Europeiska unionen i kampen mot tillvänjning är total. Man undertrycker hänsynslöst tobaksreklam, man flerdubblar trakasserierna av rökarna, men samtidigt visar många länder, däribland mitt eget, prov på släpphänthet i kampen mot droger genom att tillåta individuell användning, till och med och framför allt hos de unga. I korthet, det är farligt att röka en cigarett, men att röka en joint hasch, det är uppenbarligen bra för hälsan.
I verkligheten surfar det här direktivet på modets och den enkla dygdens vågor. Det vore hög tid att kommissionen fick modet att definiera, för alla länder, en förnuftig och anpassad politik i kampen mot tillvänjningen. Som det ser ut kommer ert direktiv under sex år att skapa en stor oordning beträffande organiseringen av idrottsevenemang. Min egen region, där Francorchamps-banan ligger, kommer att lida häftigt av de katastrofala ekonomiska konsekvenserna av ert direktiv och, ännu allvarligare, vilket statistiken i de länder där reklam är förbjuden visar, kommer det här direktivet inte att minska tobakskonsumtionen. Det kommer alltså att bli ett misslyckande på det ekonomiska planet och på det hälsomässiga planet.

Ojala
Herr ordförande! För det första vill jag gratulera Cabrol till ett konsekvent arbete för att åstadkomma ett förbud mot tobaksreklam. Likaså vill jag gratulera kommissionär Flynn till rådets gemensamma ståndpunkt. Jag hoppas innerligt att rådets gemensamma ståndpunkt antas utan ändringar.
Det påstås ofta att det inte finns undersökta fakta om vilken effekt motståndet mot tobak och reklamförbudet har på rökningens minskning. Vi i Finland har mycket goda erfarenheter av detta: Reklamförbudet är ett effektivt medel för att minska tobakskonsumtionen. I en undersökning av det internationella cancerförbundet har man kunnat visa att förbudet mot tobaksreklam minskade tobakskonsumtionen i Finland med 37 procent. Man har också kunnat se att upplysningsarbetet, som över huvud taget påbörjades i Finland redan på 50-talet, syns klart även i statistiken på det sättet att lungcancersiffrorna för män har rasat ned. Detta är odiskutabelt ett bevis på att reklamförbudet behövs och att det kommer att ha en stor betydelse för folkhälsan.

Ullmann
Herr ordförande, herr kommissionär! Hälsopolitiska åtgärder som förbud mot tobak kan man inte stödja på artikel 100a, eftersom det är uttryckligen förbjudet enligt artikel 129. Detta är det rättsliga läget. Därför ansåg en majoritet av utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt att gemenskapen inte har någon som helst regleringskompetens i denna fråga. Här skjuter vi naturligtvis högt över målet. Vad gäller gränsöverskridande reklam har unionen kompetens, vilken den bör utnyttja också mot tobaksreklamen enligt min mening. Men ett totalt förbud, eller ett förbud mot gratisprov i medlemsländerna, täcks inte heller av artikel 100a.
Därför bör kommissionen ta ett initiativ enligt artikel 129.2, så att ett förbud kommer till stånd i länderna, för hälsans skull. Och den som inte vill förlora den här processen i EG-domstolen, den bör åtminstone rösta ja till Roth-Berendts ändringsförslag.

Macartney
Herr ordförande! Det är helt klart att denna kammare måste stödja denna gemensamma ståndpunkt eller ingenting alls. Jag har hört en del spetsfundigheter från olika håll i kammaren som ifrågasätter den rättsliga grunderna, vilket i mina ögon bara är en avledande taktik, och som ifrågasätter tobakssubventionerna i Grekland, osv. Det är helt klart att detta är sanningens ögonblick då vi måste ta ställning.
Det finns ett enormt intresse för denna debatt och för omröstningen i dag. Jag fått en hel postsäck, vilket jag är övertygad om att många ledamöter också har fått från alla håll i sina valkretsar och länder. Om jag bara får citera en professor i medicin som sade att hon inte hade ägnat sig åt några politiska aktiviteter eller någon lobbyverksamhet på tjugo år, men hade förmått sig att skriva i dag för att vädja, eftersom hon bar av den bestämda uppfattningen att ett förbud mot reklam kan minska antalet människor som börjar och fortsätter att röka. Hon fortsätter " jag blev mycket besviken på Blairs beslut att undanta racertävlingar från förbudet mot tobaksreklam, eftersom en stort antal individer, särskilt ungdomar, tittar på denna sport" .
Jag anser att finns två viktiga saker här som måste framhållas. Visserligen anser jag att det är skamligt att det brittiska ordförandeskapet har försvagat denna gemensamma ståndpunkt, men det är ändå den ståndpunkten eller ingen alls. Om vi inte röstar för den gemensamma ståndpunkten så säger vi till ungdomarna att ja, det är okej, det är trendigt att röka. Jag anser att om vi stöder detta förbud, så kommer man att känna lättnad i all tysthet runt om i Europa. Om vi förkastar det, kommer de som firar detta inte att vara de på cancerklinikerna - det kommer att vara de i tobaksbolagens styrelserum.

des Places
Herr ordförande! Texten som vi håller på att diskutera är resultatet av nästan tio års meningsskiljaktigheter.
Varje år dör, vilket professor Cabrol har understrukit i sitt betänkande, mer än 510 000 människor inom Europeiska unionen av nikotinismens följder. Det är alltså nödvändigt, det har jag redan påpekat i andra inlägg, att begränsa reklamen och främjandet av tobak, men man måste göra det på ett intelligent sätt. Låt oss alltså på det området börja med att tillämpa artikel 129 i fördraget, som exakt stipulerar att: " Gemenskapen skall bidra till att säkerställa en hög hälsoskyddsnivå för människor genom att främja samarbetet mellan medlemsstaterna och vid behov stödja deras insatser."
I egenskap av tidigare ledamot i undersökningskommittén om BSE, vill jag precisera att jag hade önskat att kommissionen sjäv hade tillämpat artikel 129 i just BSE-fallet. Men det här är en annan historia ... Vad gäller reklam för och sponsring av tobaksprodukter är det nödvändigt att ha en strikt europeisk reglering som tillämpas av alla medlemsstater. Exempelvis sänds ett stort antal idrottsevenemang ut över hela Europa: Man borde inte få medverka till en omlokalisering av reklamen till den medlemsstat som är mest släpphänt. I Frankrike finns det t.ex. en strikt lagstiftning vad gäller reklam för alkohol och tobak. Vad är det då vi ser i dag? Reklam för franska märken under europeiska idrottsevenemang, där franska lag deltar, och detta naturligtvis i ett annat medlemsland. Detta får inte fortgå längre, för ingen förstår detta Europa som bara låter sig utnyttjas för några företags vinstintressen.
Jag vill ändå klargöra att det här direktivet bara utgör ett steg i kampen mot nikotinismen inom Europeiska unionen. Det måste alltså följaktligen bli en del i ett mer allmänt angreppssätt vad gäller användningen av tobak, som samtidigt tillämpas på en bestämmelse om märkning av produkter som naturligtvis inkluderar tillsatser, och begränsar deras användning genom harmonisering av acciser, för att undvika bedrägerier och olaglig handel.
Jag tar tillfället i akt för att påminna om att jag är motståndare till all minskning av den europeiska tobakstillverkningen. Europeiska unionen är, det påminner jag om, en stor importör av tobak och kvalitetstobak.

Roth-Berendt
Herr ordförande, kära kolleger! De av er som känner mig sedan flera år tillbaka vet, att jag inte står under press, som Grossetête och Cabrol anser, utan att jag är en fri ledamot. Jag tror att alla de som känner mig vet att jag är en vän av det fria och klara ordet. Om jag företräder en övertygelse som inte är populär i detta parlament, så är det för att det är min egen övertygelse!
Jag delar er uppfattning om att cigaretter är farliga, och jag diskuterar inte frågan om den rättsliga grunden i dag, även om jag tror att vi kommer att blamera oss vid EG-domstolen. Det är emellertid inte min sak. Det är inte heller min sak att det finns tobakssubventioner. Min sak är: Hur kan det komma sig att en farlig produkt produceras, om vi tror att det är så farligt? Om vi är övertygade om att cigaretter är farliga och dödliga bör vi ha modet att förbjuda produktionen. Men om vi inte har detta mod - och ingen av er har detta mod - då måste vi tänka efter vad vi gör med lagliga produkter, som produceras lagligt, som är tillåtna? Hur kan vi begränsa marknadsföringen av dessa produkter om vi anser att de måste inskränkas?
Jag delar den åsikt som några av er har, att farliga produkter måste finna sig i att begränsas. Vi måste säga att marknadsföring bara får ske på bestämda platser. Vi kan säga att det inte får finnas några cigarettautomater. Vi kan säga att det inte får finnas någon reklam i tidskrifter för ungdomar, var det än är. Då är jag på er sida. När ni säger att det kan finnas en rangordning för hur farlig en produkt är som bestämmer hur produkten kan marknadsföras - art, omfattning och utsträckning - då är denna hierarki möjlig att göra, också med mig. Men då finns denna rangordning också för alkohol, herr Flynn! Jag ser med stor glädje fram emot att se er företräda detta på Irland, att man inte längre får göra reklam för Guinness och whisky, för jag tänker ge er goda argument för att whisky och allt annat också är farligt!
De av er som i dag säger att ett förbud mot cigarettreklam kommer att få om än en liten del människor att inte börja röka, bör se på det tidigare östblocket eller Grekland. Där röker precis lika många ungdomar, och där finns det ingen reklam. Om vi skall vara logiska måste vi tillåta begränsningar och samtidigt kräva informationskampanjer.

Collins, Gerard
Herr ordförande! Nikotin betraktas som en i högsta grad beroendeframkallande drog. Verkligheten är sådan att mycket få ungdomar lägger av med att röka under sina liv. Det är nu väldokumenterat att om man inte börjar röka före 18 års ålder så finns chansen att man inte blir rökare alls senare i livet. Det är därför i högsta grad en tvingande nödvändighet från tobaksproducenternas sida att locka till sig och behärska tonårsmarknaden med uppfinningsrika och inbjudande former av reklam avseende olika cigarettprodukter.
Bara i Europa lägger tobaksproducenterna ned totalt 320 miljoner pund per år på tobaksreklam. Det är min fasta övertygelse att våra ungdomar måste skyddas från rökningens gissel. Förbudet mot reklam för och marknadsföring av tobaksprodukter inom unionen är ett positivt steg i rätt riktning så att denna mycket viktiga sociala målsättning uppnås.
De europeiska regeringarna och EU: s institutioner måste nu koncentrera sin uppmärksamhet på att främja hälsoundervisningen i skolorna inom området för att göra ungdomarna medvetna om rökningens faror. Lämpliga ekonomiska resurser måste göras tillgängliga för att underlätta processen.
De europeiska lagstiftarnas uppmärksamhet måste också koncentreras på behovet att trygga mer finansiella resurser för mer medicinsk forskning i förebyggandet av cancer och den passiva rökningens konsekvenser för hälsan. Fakta talar för sig själva i detta avseende: Över en halv miljon människor dör i unionen som en direkt följd av rökning varje år. I mitt land dog 6 000 människor 1997 som en direkt följd av rökning. Att minska cigarettkonsumtionen i unionen fyller bara en positiv funktion när det gäller att skydda hälsan för alla våra medborgare.
Betänkandet i dag måste stödjas eftersom det är ett verkligt och positivt steg i rätt riktning.

Oomen-Ruijten
Herr ordförande! Jag är mycket tacksam, men vi satt en trappa upp och hade sammanträde i ordförandekonferensen om debatten om aktuella och brådskande ärenden, och solen sken på skärmen. Jag tror att det var orsaken till att jag såg mitt namn lite sent. Jag ber om ursäkt för det.
Får jag börja med att nämna att jag, efter tvekan för övrigt, i varje fall personligen, och det gäller också för en stor del av min grupp och säkert också för en stor del av den nederländska delegationen från CDA, kommer att stödja förslaget om att begränsa tobaksreklamen. Jag anser, och många har samma åsikt som jag, att vi måste göra allt för att på något sätt få ned tobakskonsumtionen. Det hindrar inte att förbudet mot tobaksreklam, som det nu föreslås, också kommer att föra med sig ett stort antal problem. Jag hade hellre sett att vi hade kunnat nöja oss med att ha en code of conduct , som fungerar bra i ett antal medlemsstater.
Nu när jag sagt detta och förklarat vår röst, konstaterar jag att den gemensamma ståndpunkten i själva verket är bristfällig. Den gemensamma ståndpunkten är, när man läser igenom den, helt enkelt resultatet av en politisk kompromiss. Jag ställer mig således därför frågan om vilka möjligheter Europeiska kommissionen ser att skapa extra klarhet på ett par punkter, antingen via exempelvis verkställighetsbeslut eller via rådet.
Jag nämner exempelvis artikel 3, punkterna 2 och 3, allt som har att göra med indirekt reklam. Jag tror att sättet som texterna nu är nedskrivna på i vilket fall som helst inte skapar så förskräckligt mycket större klarhet i sakerna. Det enda som jag vill göra är att fråga kommissionär Flynn: hur tror ni att man på ett rimligt sätt kan behandla det som nu står på pränt i denna ståndpunkt?

Sichrovsky
Ärade herr ordförande, ärade damer och herrar! Jag tror inte att det motsvarar detta parlaments demokratiska principer att kriminalisera en åsikt som skiljer sig från den egna med hänvisning till lobbyisternas inflytande. Det är ett slags ärekränkning som vi bör bespara oss här. Jag tar mig här rätten - även om jag därmed riskerar att som icke-rökare kallas tobakslobbyns avlönade agent - att påstå, att det är statens uppgift att skydda konsumenten, och inte att spela förmyndare. Vad beträffar kontrollen av innehållet vad gäller giftighet och skadeverkan, och kontrollen av försäljning till ungdomar bör staten blanda sig i, och staten bör också försöka att skydda ungdomarna. Statens uppgift kan inte vara - som i " 1984" av George Orwell - att spela förmyndare åt och skydda medborgaren genom att tala om för honom vad han skall göra.

Kirsten Jensen
Herr ordförande! Trots den juridiska vägledning som ligger till grund för förslaget är det fortfarande diskussion om den rättsliga grunden. Jag tror inte att vi kan sparka håll på bollen genom att skicka tillbaka förslaget till utskottet för rättsliga frågor. Det består fortfarande av politiker. Nej, saken måste antas, så att den kommer vidare till domstolens slutliga behandling, och jag vill föreslå tobaksindustrin att den skickar sitt juridiska utlåtande om detta.
Det skulle förvåna mig om tobaksindustrin var den enda kommersiella verksamhet som gör reklam utan att vilja komma i kontakt med nya kundgrupper. Men när man talar med lobbyisterna får man höra att det förhåller sig så. De säger att de bara strävar efter att få de etablerade rökarna att byta märke. De etablerade rökarna är väl emellertid inte så infantila att den snabba, ungdomliga reklamen tilltalar dem. Vi har redan regler som förbjuder tobaksreklam i TV. Därför är det upplagt för att begränsa reklamen för tobak i andra medier. Tobak framställs lagligt som många andra saker man inte heller oinskränkt kan göra reklam för, som till exempel läkemedel, vapen och giftiga ämnen. Tobaken är vanebildande och hälsofarlig, den kan bli en katastrof för den enskilde och ålägger samhället enorma hälsoutgifter. Detta är ett av skälen till att jag alltid varit emot att EU ger pengar till tobaksproduktion. Vi subventionerar ju inte heller importerad tobak. 1 miljard ecu till tobaksproduktion och bara 11, 2 miljoner ecu till att bekämpa cancer! En halv miljon människor dör av sjukdomar som är relaterade till rökning, medan EU stöder 135 000 tobaksodlare!

Thyssen
Herr ordförande! Den inre marknadens goda funktion kräver en harmonisering av lagstiftningen om tobaksreklam, och det ligger i linje med artikel 100a i fördraget att denna harmonisering utmynnar i långtgående förbudsbestämmelser, om man nu gärna vill ha det eller inte. När vi vet att mer än en halv miljon människor dör av följderna av nikotinberoende varje år inom Europeiska unionen, att rökning är en absolut fara för folkhälsan och att tobaksreklam och sponsring verkligen inte bara finns för att lansera märken utan också för att främja bruket av tobak och stimulera ungdomar att börja röka, när vi vet allt detta, då måste vi utestänga denna reklam i ett harmoniseringsdirektiv. Vi vet det, så vad är det som skulle hindra oss?
I varje fall inte den juridiska spetsfundighetsteknik som vissa kolleger använder för att knåpa ihop juridiska konstruktioner som bara har ett enda mål: att rasera direktivet. Jag respekterar deras juridiska sakkunnighet men konstaterar att de inte övertygar mig att avvika från min juridiskt baserade övertygelse på tre plan. Ett, artikel 100a som rättslig grund är okej. Vi har således ordentlig befogenhet. Två, det finns inget giltigt skäl för att begära ett nytt samråd. Tre, det finns ytterst lite reglementsenligt utrymme för att ändra.
Vi kan bara komma fram till ett annat beslut, herr ordförande, om vi inte längre tar vår egen rättstjänst på allvar, jag hänvisar här till rättsrådgivarens yttrande från den 1 april i år, eller om vi ignorerar vår egen omröstning den 2 december 1993 och låtsas som om vi ännu inte arbetat in Maastrichtfördraget och om vi vill ge världen en signal om att parlamentet inte ser likheten mellan sina egna ändringsförslag och den gemensamma ståndpunkten, inte heller känner till skillnaden mellan minimala och genomgripande textändringar.
Kolleger! Låt oss vara seriösa. Låt oss medvetet engagera oss för folkhälsan och låt oss godkänna den gemensamma ståndpunkten och följa föredragandens rekommendation i den bemärkelsen. Nu har vi chansen, snart har vi den kanske inte längre. Till kollegerna som använder stödet till tobaksodlingen eller rösträtten i narkotikaärenden som argument säger jag: Det är inte för att man har burit sig dumt åt två gånger, eller inte har klarat av det två gånger, som man återigen måste bära sig dumt åt den tredje gången eller sluta kämpa för att verkligen ta den tredje chansen.

Marinucci
Herr ordförande! För tio år sedan företrädde jag Italien vid en av Världshälsoorganisationens konferenser, som ägde rum i Lissabon under temat " Tobak och hälsa" . Sista dagen steg en journalist upp i avsikt att stimulera till debatt mellan representanterna för de olika länderna kring frågan om vilka åtgärder som borde vidtas för att minska bruket av tobak. Med allvarlig röst läste han upp en lista över de politiska offren i kampen mot tobaken, dvs. de ministrar som hade förlorat sina poster och som aldrig hade kommit tillbaka, eftersom de i sina respektive länder hade förordat lagar om förbud mot tobaksreklam eller mot rökning på offentliga platser. Vi vet att dessa och liknande hot har haft effekt om det är sant - vilket det är - att det här direktivet har väntat i åratal på att bli godkänt. Detta är med andra ord en stor dag och vi måste se till att godkännandet av det här direktivet inte fördröjs och att ansträngningarna från kommissionens, rådets och ordförandeskapets sida kröns med framgång.
Andra åtgärder måste också vidtas, som föredraganden mycket riktigt påpekar: prishöjningar för att motverka konsumtionen, utbildning i hälsofrågor, eftersom många ungdomar inte tror att rökning är skadligt och många vuxna - även lärare och läkare - själva ger ett dåligt exempel, kontroll av automater etc. Man invänder att italienarna, spanjorerna och grekerna i allmänhet vill fortsätta stödja den europeiska tobaksodlingen. Detta är sant, men det råder ingen motsättning här. Varför skall vi straffa vår egen ekonomi till fördel för producenter från andra kontinenter? Det är väl känt att européerna företrädesvis röker amerikansk tobak, och det är verkligen inte våra produkter som översvämmar utvecklingsländerna. Av samma skäl vill vi inte, och kräver inte heller, att man straffar de europeiska tillverkarna av öl och sprit, lösningen är utbildning, övertalning och frånvaron av reklam, eftersom vi måste undvika att man hamnar och fastnar i bruket av tobak, alkohol och andra droger.

Palacio Vallelersundi
Herr ordförande! Jag är medlem av utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt och föredragande för PPE-gruppen om konflikter om rättslig grund. Jag röstade också i utskottet med alla kolleger, från alla politiska grupper, vilka med majoritet beslutade att detta inte var den riktiga rättsliga grunden.
Det första jag vill göra är att höja min röst för alla dessa inför denna manikeiska framställning: Det handlar inte om att vara för eller emot hälsan. Vi är för hälsan, vi är för livet. Och vi vet mycket väl att tendensen i alla länder i Europeiska unionen går mot restriktioner för tobaksreklamen. Men framför allt, herr ordförande, är vi för fördragets regler för samlevnad, och respekten för dem.
Herr ordförande, givetvis kan man inte säga att detta skall vara en mindre teknisk fråga, att vi vill göra en undanmanöver genom en fråga om förfaringssätt. Det är faktiskt en teknisk fråga, men den tekniska frågan är en annan, det är ett problem om venire contra factum propium i själva parlamentet, vilket två gånger har uttalat sig för att använda artikel 100a som rättslig grund, även efter Maastrichtfördraget i december 1993.
Det utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt har tagit upp är strikt politiskt mer än rättsligt, också juridiskt, men strikt politiskt. Det är resultatet av några enkla frågor som följande: Vilka är syftena med de föreslagna åtgärderna i förhållande till gemenskapens skyldigheter? Vi är alla överens om att det är hälsan. Således kommer vi att agera utifrån det.
Handlar det föreslagna agerandet om en fråga med exklusiv behörighet för gemenskapen eller om delad behörighet med medlemsstaterna? Jag anser att det svaret också är ganska tydligt, åtminstone var det det för oss.
Vilken är gemenskapsdimensionen i frågan och vilka åtgärder har vidtagits hittills? Vilket är mervärdet i det handlande gemenskapen planerar och vilka skulle kostnaderna vara för ett annat handlande? Vilken typ av åtgärder kan gemenskapen vidta?
Slutligen, är det nödvändigt och möjligt med en enhetlig bestämmelse som dessutom innebär förbud? Det vill säga, här samordnar vi den fria rörligheten för några tjänster som inte kommer att röra sig eftersom de inte kommer att existera. Eller är det nödvändigt, i enlighet med fördraget, att slå fast en åtgärd - som kan vara en åtgärd som berör alla medlemsstater - men en åtgärd utifrån artikel 129?
Herr ordförande! Vi står inför en av dessa situationer då vi skickar det vi inte förmår utföra på medlemsstatsnivå till Bryssels Leviatan. Vi vet av erfarenhet att detta är en dålig metod och att det inte leder till annat än komplikationer. Komplikationer, eftersom vi i slutändan kan hålla på i tio år och diskutera detta problem, men det är mycket troligt - och här är det domstolen som har ordet - att detta direktiv inom två år upphävs och då har vi förlorat den tiden.
Jag anser att det bästa skulle vara att behandla det med fördraget i handen och, med korrekt rättslig grund, godkänna lämpliga åtgärder för det syfte som eftersträvas.

Lienemann
Herr ordförande, kära kolleger! Jag hoppas att vårt parlament kommer att godkänna Cabrols betänkande. Då skulle det utföra en betydande politisk handling, som motsvarar människors förhoppningar. Jag tror att tobaksfrågan är en av de största frågorna i världen när det gäller folkhälsa. Generaldirektören för WHO indikerade förresten, vid publiceringen av dess årliga rapport, att kampen mot nikotinismen skulle bli en av de största prioriteringarna för Världshälsoorganisationen. Europa måste göra sin del i detta. Naturligtvis finns det många åtgärder som är nödvändiga, och man får inte nöja sig med att bara förbjuda reklamen. Jag tänker på tobakspriset, på tobaksskatten, på hälsoundervisningen. Många av mina kolleger har insisterat på de här punkterna. Men att förbjuda reklam är ett viktigt steg som är lättare att ta när vi har en rättslig grund för detta: Det är i den fria markadens namn som vi kan förbjuda reklamen, även om det mål vi har först och främst är ett folkhälsomål.
Vad gäller frågan om förbud av reklam skulle jag vilja komma med ett varningens ord, för det finns de av våra kolleger som anser att man måste gå mycket längre genom att säga: Eftersom ni subventionerar tobak förbjuder ni den inte, man får inte förbjuda reklamen. Tobaken i sig är ingen förbjuden produkt, och ingen här vill att tobaken skall förbjudas. Den främsta orsaken är att all prohibitionistisk politik har visat sig vara ineffektiv, och vidare för att det inte finns någon naturlig grund för ett förbud. Det som måste förbjudas, det är missbruk av tobak, och i det fallet måste vi grunda våra åtgärder på det individuella ansvaret hos upplysta medborgare. Men reklamen lurar upplysta medborgare. Den upplyser dem inte om riskerna med tobak, den upplyser inte om missbruk av tobak, utan i stället visar den en positiv bild i syfte att få tobaksanvändningen att öka.
Jag tror alltså att den metod man har valt är den rätta. Det råkar vara så att det i mitt land, i Frankrike, har införts en lag av samma slag, som också omfattar alkohol. Den har visat sig vara effektiv. Alla undersökningar som har gjorts av ungdomar efteråt visar att de har blivit mer medvetna om riskerna och om behovet av att ändra sitt beteende. Jag önskar att Europeiska unionen följer oss på den punkten.

Filippi
Herr ordförande! Den här frågan leder alltid till ganska förenklade, ibland radikala, ställningstaganden. Jag tror att parlamentet ännu en gång riskerar, i likhet med gemenskapens institutioner i allmänhet, att förlora ett tillfälle att inta en balanserad hållning som innebär att man, samtidigt som man försöker lösa allvarliga problem som de europeiska medborgarnas hälsa, också försöker beräkna de sociala och ekonomiska följderna av de beslut som fattas.
Enligt min åsikt finns inte denna balans i det förslag som vi diskuterar, i det avseendet att förslaget inte i tillräcklig grad tar hänsyn till de praktiska konsekvenserna inom de sektorer som sponsras av och utnyttjar varumärken som associerar till olika cigarettmärken vad gäller deras ekonomiska och industriella verksamhet.
Jag kommer från en verklighet där effekterna av tobaksproduktionen och sponsringen har stor betydelse på industriell nivå, från ett område där man producerar tobak, där det finns stora företag inom textil- och klädesbranschen som utnyttjar varumärken som associerar till cigarettmärken, i vilken man arrangerar Formel 1-lopp och motorcykeltävlingar på högsta nivå och där det är svårt att från ena dagen till den andra ersätta den sponsring som görs av tobaksindustrin. Man måste med andra ord även ta hänsyn till dessa problem.
Vi har fackföreningsledare som begär att vi inte skall godkänna direktivet eftersom de vet att det inom kort kan leda till allvarliga konsekvenser vad gäller sysselsättningen. Men varför kan vi då inte försöka lösa problemet i sitt sammanhang och på ett balanserat sätt? Vi kan inta en, gärna drastisk, allmän hållning, som även utsträcks till att omfatta de områden där det direkta reklamförbudet inte når, men som ger de enskilda medlemsstaterna en möjlighet, via rekommendationer, att även använda ännu mer restriktiva kriterier när det gäller den indirekta reklamen och sponsringen, men som samtidigt tar hänsyn till de konkreta effekterna av fenomenet på sysselsättningen och på samhället i stort.
Jag anser att det är så vi måste agera. Jag stöder därför en återförvisning - det kanske skulle vara den enklaste lösningen - till ministerrådet, för att de skall undersöka förslaget, ge det den rättsliga grund som det nu saknar, eller på något annat sätt. Det mål jag stöder är detta: subsidiaritet när det gäller den indirekta reklamen och sponsringen.

Apolinário
Herr ordförande! Europeiska unionen har en gemensam fiskeripolitik, och jag, som också är ledamot av fiskeriutskottet, konstaterade med bestörtning häromdagen, att Europeiska unionen lägger ut mer pengar på tobaksproduktion än på fiskerisektorn. I länder som Portugal, som till stor del är beroende av fisket, utgör detta 40 procent av det ekonomiska bidraget jämfört med tobaken.
En djup motsägelse, om vi fortsätter att betona vad som sker inom folkhälsofrågan, eftersom det är meningslöst att investera i folkhälsan och samtidigt öka bidragen till tobaksproduktionen.
Det finns således ett klart budskap här. Vi skall fortsätta den gradvisa minskningen av produktionsstödet och anpassa oss till rådets gemensamma ståndpunkt om förbud mot tobaksreklam. Det finns exempel, även om de är begränsade, som visar på en minskning av konsumtionen med 14 till 37 procent, vid en mer restriktiv marknadsföring.
En minskning också eftersom tobakskonsumtionen varje år förorsakar 540 000 dödsfall i Europeiska unionen, och att begränsa den nuvarande diskussionen till en rättslig fråga, även om den har ett akademiskt intresse, är ingenting annat än ett språng mot ett försvar av en överklagan. Att förändra rådets ståndpunkt eller att vägra godkänna direktivet på grund av bristande maktbefogenheter hos gemenskapen skulle betyda att återigen hänvisa folkhälsan till staterna, i motsats till andan och målen i själva fördraget. En försvagad subsidiaritet är ett desperat försök att villkora de nationella myndigheternas inställning, när rådets ståndpunkt i slutändan representerar inriktningen för samma myndigheter genom hälsoministrarna, vilka hade velat ha en reglerande lagstiftning av tobaksmarknaden, med kravet på en hög skyddsnivå för konsumenterna. Därav vår röst för Cabrols betänkande.

Jackson
Herr ordförande! Jag vill börja med att förklara hur mycket jag ogillar och förkastar uppfattningen att alla de som begär ordet i denna kammare och talar mot eller ställer frågor om detta direktiv är manipulerade av tobaksindustrin. Jag är det inte och jag tror inte att Palacio Vallelersundi var det, och var och en som har vänt sig emot direktivet bör hellre frias än fällas och tillåtas vädra sina tvivel, utan att anklagas, som jag sade, för att vara någon som helt enkelt talar för tobaksindustrin.
Jag är för att få ett slut på tobaksreklamen och sponsringen. Jag skulle också vilja se ett slut på Europeiska unionens tobakssubventioner. En av de intressanta saker som har kommit ur denna debatt är att Europeiska unionen lägger ned tre gånger mer på att subventionera tobaksproduktion än vad tobaksbolagen lägger ned på att göra reklam för sina produkter inom Europeiska unionen.
Frågan för folk som jag, som vill se ett slut på tobaksreklamen, är: Kommer det att fungera? Det verkliga svaret, misstänker jag, är nej, eftersom det kommer att sluta i EG-domstolen med en massa tvivel och så blir det, eventuellt, inget direktiv alls i slutet.
Det finns helt klart ett rättsligt problem. Det är något som den brittiska regeringen förbigår i ordförandeskapet i ministerrådet, eftersom den vill vinna en lätt seger. Det hade varit möjligt för Blair att införa ett förbud mot tobaksreklam och sponsring i Förenade kungariket, men han hamnade i politiska svårigheter. Han har därför sprungit till Bryssel för att ta sig ur detta och, som jag säger, få det han tror är en lätt seger.
Det finns ett klart problem med kvalificerad majoritetsomröstning. Jag tycker inte om tanken på ett förbud som införs med en mycket snäv majoritet. Om man vill ha ett direktiv, så kommer man emellertid faktiskt inte att kunna få ett under artikel 129, eftersom medlemsstaterna aldrig kommer att bli överens. Om man vill ha en rekommendation så kommer det inte att förbjuda reklam heller, eftersom man inte kan förena en rekommendation med idén om gemensamma regler för den inre marknaden.
Svaret på detta är två saker. Ett är att gå in för en uppförandekodex för tobaksreklam, vilket en del har bett om, men det skulle troligen inte leda till ett allmänt förbud mot reklam: Det kommer att överlåta åt varje medlemsstat att besluta själv vad den tänker göra. Eller så kan man göra det vi i själva verket gör: vi säger " ja" till detta direktiv och överlåter åt Flynn att snygga till det, eftersom det, som vi har upptäckt i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd, finns många fel i detta direktiv: Det tar inte itu med påfundet att använda etablerade märkesnamn för existerande varor tillräckligt; det gör förvånande saker med världssponsorskapet. Ni ser Flynn där borta som den man som i själva verket skall bes att göra det som ledamöterna i Europaparlamentet inte kommer att göra eftersom de utsätts för känslomässig utpressning. Jag ber tolkarna om ursäkt.

Myller
Herr ordförande! När det gäller förbud mot reklam för tobak och tobaksvaror handlar det om ett omfattande folkhälsoarbete, förebyggande av sjukdomar, och enligt min åsikt är det just i den här riktningen som Europeiska unionens gemensamma hälsopolitik skall föras: mera mot orsak än mot verkan.
Spelar reklamen då någon roll? Jag undrar varför man skulle satsa så ofantliga summor på reklam om den inte hade någon verkan. Även tobaksreklamen verkar i precis samma riktning, dvs. man vill entydigt öka konsumtionen eller antalet rökare.
Kan man då rikta reklamen enbart till en viss grupp? Kan ungdomarna uteslutas från reklamen? Inte enligt min mening, och när vi dessutom via undersökningar vet att ungdomarna är mera mottagliga för reklamen än övriga grupper av människor är det ännu svårare att motivera detta påstående. Speciellt mottagliga är ungdomarna för associativ reklam och det är just den reklamtyp som tobaksindustrin alldeles speciellt använder sig av vid sponsring av evenemang i syfte att skapa en association till en fartfylld livsstil.
Reklamförbudet har haft effekt. Tack vare reklamförbudet har rökningen i Finland inom loppet av tjugo år minskat med 37 procent. Speciellt för ungdomarnas del spelar reklamförbudet en viktig roll: Före reklamförbudet var 35 procent av 15-25-åringarna rökare, efter förbudet är siffran 23 procent.
Jag hoppas verkligen att parlamentet nu känner sitt ansvar och antar Cabrols betänkande utan ändringar. Vi har nu möjlighet att åstadkomma ett förbud mot reklam för tobaksvaror över hela Europa.

Schleicher
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag anser inte att ett förbud mot tobak är det rätta instrumentet för att skydda hälsan. Den gemensamma ståndpunkten förespråkar inte bara ett totalt reklamförbud, utan dessutom ett förbud av indirekt reklam, till exempel Camel-boots eller Davidoff-kosmetika. Särskilda undantag gives endast för Grekland, det var priset för att Grekland skulle rösta ja, och därmed uppnåddes den nödvändiga majoriteten i ministerrådet mot Tysklands och Österrikes röster och med nedlagda röster från Danmark och Spanien.
Ett förbud är det tyngsta av alla tänkbara vapen i ett fritt ekonomiskt system. Innan man släpper fram rättsliga föreskrifter av detta slag måste det kontrolleras om de över huvud taget är lämpliga för att uppnå det mål, nämligen att skydda hälsan, som har satts upp. Med ett tobaksförbud väcks förväntningar och förhoppningar, som inte kan uppfyllas. Rökningens skadeverkningar är oomtvistade, ofta har de dödlig utgång. Det skulle därför vara konsekvent, och där håller jag med Roth-Berendt, att förbjuda produktionen av skadliga produkter som till exempel cigaretter.
Reklam fyller en viktig informativ funktion i ett fritt ekonomiskt system, och är ett verkningsfullt instrument i den effektiva konkurrensen. Produkter, som framställs, drivs och konsumeras legalt, måste man av princip även göra reklam för. Ett totalt förbud av tobaksreklam är ett angrepp på det fria ekonomiska systemet. Om denna dominobricka faller kommer den att välta flera andra.
Jag skulle vilja fråga kommissionär Flynn om det stämmer att det existerar ett kommissionsdokument med utsagan: Motorfordon bör räknas till sådana fritt tillgängliga industriprodukter, som potentiellt ofta är dödliga. Eftersom det inte ens efter Amsterdamfördraget kommer att finnas någon europeisk rättslig grund inom ramen för hälsopolitiken, tillgriper rådet och kommissionen mot bättre vetande konkurrensens harmoniseringsinstrument.
Vi vill bygga upp en inre marknad och fatta politiska beslut om vem som får göra reklam för produkter som säljs fritt, och vem som inte får det. Det här framkallar raka motsatsen. Vi ser med spänning fram emot det väntade åtalet från medlemsstaterna inför EG-domstolen.

White
Herr ordförande! Jag brukar vanligtvis inte svara Jackson, men får jag bara påminna henne om att denna diskussion om tobaksreklam har pågått i mer än tio år och att vi inte blev rådfrågade igen förrän i februari förra året. Blair, som hon påstådde kommit springande till Bryssel, har varit premiärminister under en mycket kortare period än så. Det vi har att ta ställning till är ett europeiskt direktiv.
Får jag gratulera Cabrol till det arbete han har lagt ned på detta. Jag skulle personligen ha gått mycket längre och jag skulle under normala omständigheter föredragit att gå till förlikning. Det är bara föredragandens effektiva övertalning som fått mig att tycka att vi skall godta den gemensamma ståndpunkten och jag kommer att rösta därefter.
Får jag också säga, åter ur inrikessynpunkt, att man i Förenade kungariket och i den engelskspråkiga pressen fick intrycket att det fattades ett beslut om förbud mot tobaksreklam av Förenade kungarikets premiärminister och någon som är ansvarig för Formel 1. Får jag bara påminna den engelskspråkiga pressen att det vi behandlar i dag är ett direktiv från Europeiska rådet och Europaparlamentet, och som alltid i medbestämmandeförfaranden har detta parlament sista ordet också vid den andra behandlingen och så skall det också vara.
Jag skulle också vilja säga att när jag övervägde mitt ställningstagande har jag inte bara rådfrågat industrin, utan jag har också rådfrågat fackföreningarna. Jag önskar att vi inte hade den här diskussionen om den rättsliga grunden. Jag tycker inte att det är rätt att utskottet för rättsliga frågor kommer in vid detta tillfälle och framför en annan ståndpunkt och att miljöutskottet, vilket är det huvudansvariga utskottet under dessa omständigheter, avråds från att inta samma ståndpunkt som den tog vid den första behandlingen. Jag kommer att stödja detta och jag kommer att stödja det utan ändringar vid den andra behandlingen. Jag hoppas att vi kommer att ha ett förbud mot tobaksreklam inom unionen när eftermiddagen är över.

Nassauer
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag har all respekt för dem som är mot rökning och som vill förbjuda reklam för tobaksvaror. Men här fattar vi inte beslut om våra övertygelser eller ett politiskt beslut, utan vi fattar beslut om ett europeiskt lagförslag om något som skall bli europeisk lag. Europeiska unionen är en rättsgemenskap. Den kan endast stifta lagar, om den befullmäktigas att göra detta i fördraget. För detta direktiv finns det enligt de flestas mening, som befattar sig med det, ingen rättslig grund i fördraget. Unionen tar sig därmed en rättighet som den inte har. Det blir exempelvis tydligt i yttrandet från rådets rättstjänst från 1993. Där står det ordagrannt: " Rättstjänsten drar slutsatsen att förslaget till direktiv varken kan antas utifrån artikel 100a eller utifrån någon annan artikel i fördraget."
Detta yttrande har aldrig återtagits. Därför står detta direktiv på ostadiga ben. Det hade dessutom bara kunnat stödjas av artikel 100a om det hade handlat om harmonisering. Men det handlar inte om harmonisering, utan om förbud. Också utifrån förfarandet blir det tydligt att det handlar om ett hälsodirektiv. Därför sitter helt följdriktigt kommissionären för hälsofrågor här och företräder det. Därför har utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd här i parlamentet övertagit det ansvariga arbetet, och inte ekonomiutskottet.
Kort sagt, om detta direktiv blir till lag, då gör parlamentet precis det som vi förebrår kommissionen för, nämligen att den blandar sig i medlemsländernas angelägenheter. Därför bör vi tänka oss för mer än en gång!

Correia
Herr ordförande, ärade ledamöter! Trots de rättsliga svårigheter som eventuellt kommer med godkännandet av detta förslag till direktiv, vilket syftar till att stoppa den direkta och indirekta reklamen av tobaksprodukter, kan jag inte låta bli att uttrycka mitt enighet med de planer som ges däri.
Tobakskonsumtionen fortsätter att vara ett av de största folkhälsoproblemen, då den leder till mer än 500 000 dödsfall varje år i Europeiska unionen. Nära 50 procent av alla dödsfall i cancer bland människor mellan 35 och 69 år beror på tobakens följder, detta utan att glömma dess roll i att främja akuta och kroniska hjärt- och lungsjukdomar.
För att de föreslagna åtgärderna skall bli mer effektiva måste de emellertid inkluderas i en mer omfattande strategi, vilken måste ta upp förebyggande åtgärder mot tobakskonsumtionen via kampanjer som varnar för dess skadeverkningar - riktade framför allt till de yngsta i befolkningen - och motverka uppmuntran till tobakskulturen i medlemsstaterna, genom att ge bidrag till producenterna vilket gör det möjligt för dem att omvandla dessa kulturer.

Nassauer
Herr ordförande! En ordningsfråga. Framför plenum delas material ut om biopatentdirektivet. Man försöker påverka vår omröstning omedelbart framför kammaren. Jag skulle vilja be er kontrollera om detta är tillåtet enligt arbetsordningen. Det betvivlar jag!

Ordföranden
Tack så mycket, herr Nassauer, presidiet noterar detta och kommer att kontrollera det.

Hardstaff
Herr ordförande! Jag fäster mycket större vikt vid vädjanden från läkare för sina patienters hälsa, än från tobaksbolag som försöker ursäkta sin medvetna inriktning av reklamen till att locka nya unga kunder till ett beroendeframkallande ämne så att de kan ersätta de hundratusentals kunder de dödar varje år.
Jag behöver inga föreläsningar om subventioner till tobaksproducenterna eftersom jag har motsatt mig dessa konsekvent sedan jag valdes till denna kammare.
Jag förkastar också vädjandena från företag som gör reklam för andra produkter med samma märkesnamn som större cigarettmärken. Här avbildas vackra, unga, tuffa och trendiga människor jämte logotypen för ett cigarettmärke. Varför använder de inte en självständig logotyp för att marknadsföra sina produkter - en logotyp som inte förknippas med en produkt som dödar?
Det är absurt att påstå att gemenskapens bestämmelser kräver att ungdomar skall fortsätta att på detta sätt vara måltavlor för idrottssponsring och trendiga formgivningsprodukter.
I Romfördraget står det att gemenskapen finns till för sina medborgares välbefinnande. Våra medborgares hälsa måste ha företräde framför de multinationella bolagens vinster.

Malone
Herr ordförande! Jag tycker detta är ett mycket ädelt initiativ och det visar Europa när det är som bäst. Det visar oss när vi står upp för det allmänna bästa och förkastar de mycket välfinansierade och ibland nästan hotfulla kampanjerna från tobakslobbyn och mediemogulerna.
Jag skulle vilja instämma med Dagmar Roth-Behrendt och de andra som har talat här, att vuxna har den fria viljan att börja röka eller att börja dricka, men det är beklagligt att unga människor börjar röka som ett resultat av reklam på affischpelarna och reklam i allmänhet.
Tobaksreklam tenderar att försköna rökningen, men det är inget tjusigt med rökning, med cancer, kronisk bronkit och alla de andra tobaksrelaterade sjukdomarna som dödar miljontals människor varje år. Vårt nästa steg måste vara att övertyga ungdomarna, särskilt unga kvinnor, att inte välja denna väg. Jag vet nu från de mycket imponerande framställningarna som jag har fått från läkarkåren - och jag vill tacka dem för det - att fler unga kvinnor nu faktiskt lider av lungcancer. Flynn, vår kommissionär, skall således lyckönskas och jag vill uppmana ledamöterna att rösta för den gemensamma ståndpunkten.

Ordföranden
Tack så mycket, fru Malone.
Jag skulle vilja be ledamöterna att inta sina platser och att skapa ett minimum av förutsättningar för att kommissionär Flynns ord skall kunna höras på bästa sätt, och med tillbörlig respekt för en kommissionär.

Flynn
Herr ordförande! Jag skulle vilja tacka alla dem som har bidragit till den här viktiga debatten i dag. Diskussionen om det föreslagna direktivet om tobaksreklam är verkligen mycket betydelsefullt och det finns ett mycket stort intresse från allmänheten för denna diskussion i parlamentet i dag. Det kommer efter en lång tid av begrundan i rådet, som till slut kom fram till en gemensam ståndpunkt den 12 februari. Texten i den gemensamma ståndpunkten avspeglar fullständigt andan i kommissionens förslag, så kommissionen kunde godta det som det var.
Enligt kommissionens uppfattning representerar den gemensamma ståndpunkten den mest tillfredsställande åtgärden som är möjlig för att ta itu med den komplicerade frågan om tobaksreklam inom sammanhanget för den inre marknaden. Eftersom flera medlemsstater redan har infört nationella inskränkningar eller förbud mot tobaksreklam så har praktiska svårigheter i tillämpningen uppstått eftersom möjligheten till gränskontroller på den inre marknaden har försvunnit. Som med många andra områden av ekonomisk aktivitet måste därför en gemensam lösning sökas.
Artikel 100a i fördraget ålägger kommissionen att ha en hög hälsoskyddsnivå som utgångspunkt när det framlägger förslag för den inre marknaden. Jag betraktar åberopandet att söka en alternativ rättslig grund som något av en avledande manöver vad beträffar detta förslag. Jag skulle vilja påminna ledamöterna i detta parlament att denna rättsliga grund redan har tillämpats vad beträffar befintliga direktiv om tobaksetiketter och om tjärinnehåll. Det har också tillämpats för att förbjuda TV-reklam och indirekt reklam.
Det har tillämpats för att förbjuda marknadsföring av snus. Så här långt har det tillämpats för reklam för andra medicinska produkter och det överensstämmer med beslut som fattas av EG-domstolen i andra frågor. Det följer helt säkert de senaste råden från Europaparlamentets rättsliga organ. En del ledamöter har hänvisat till artikel 129, men jag anser att den artikeln uttryckligen utesluter varje harmonisering av medlemsstaternas lagar och bestämmelser. Artikel 129 är inte en lämplig rättslig grund och måste förkastas av det skälet.
Dessutom kom man, som ni alla vet, 1989 överens om ett totalförbud mot tobaksreklam i TV. Knutet till denna, av den inre marknaden betingade, huvudsakliga målsättningen har kommissionen varit tvungen att ta hänsyn till en hög nivå på det folkhälsoskyddet. Det fordras av oss under våra åligganden i fördraget.
Detta leder oss till frågan om förebyggandet av rökning, vilket var föremål för ett meddelande i december 1996. De föreslagna restriktionerna för tobaksreklam skall ses som en del av ett mer allmänt angreppssätt inom gemenskapen för att ta itu med vad som utan tvivel är den viktigaste orsaken till dödsfall och sjukdomar i Europa bland dem som kan förebyggas. Jag skulle vilja föra detta till protokollet bara en gång till. Frågan om subventioner till tobaksproducenter har tagits upp. Jag har alltid varit emot att ge subventioner till tobaksodlare ...
(Applåder) ...och jag ser fram emot den dag vi kan stoppa det. Jag lyckades inte åstadkomma en fullständig enighet, men jag lyckades uppnå några framsteg i det avseendet. Jag ser fram emot en inte alltför avlägsen framtid, då hela frågan ses över på nytt och då subventionerna till tobaksodlingen, som en del av unionens politik, kommer att upphöra.
Jag behöver inte påminna ledamöterna om rökningens enorma hälsokonsekvenser. Världshälsoorganisationen uppskattar att tobakens årliga dödssiffra är mer än en halv miljon medborgare i Europeiska unionen - så många offer på grund av tobakskonsumtion, vare sig rökning eller passiv rökning. Frågan för denna kammare är: Kan denna kammare göra något på europeisk nivå för att vända trenden? Det kan den, genom att rösta för denna gemensamma ståndpunkt och att rösta ned alla ändringsförslag, som bara är ett sätt att kringgå situationen och göra det mycket svårare att uppnå det syfte vi alla stöder.
Needle gjorde ett mycket träffande påpekande när han sade att denna kammare har en sällsynt möjlighet. Detta är ett sanningens ögonblick för alla berörda som stöder detta förslag försöker uppnå. Glöm inte heller att det är känt att näringen själv har sagt att den ser 14- till 24-åringarna som morgondagens cigarettmarknad. Det är det reklamen handlar om: att locka ungdomar att ta upp vanan så att de kan upprätthålla sin marknad och behålla sina vinster. Vi måste stoppa detta härvidlag. Att göra reklam för produkter som ger upphov till så mycket lidande och så många dödsfall saknar berättigande, vilket många medlemsstater redan bestämt. Att agera nu på gemenskapsnivå är, anser jag, i rättan tid, nödvändigt och står helt i proportion till problemet.
Genom att anta denna åtgärd kommer gemenskapen att ta bort ett incitament för ungdomen att börja med en vana som orsakar sjukdomar och för tidig död. Detta initiativ för att stoppa uppmuntran till rökning är mycket mer nödvändig om vi erinrar oss att de flesta rökare blir beroende innan de har nått 18 års ålder och de börjar sannerligen långt innan. Vi har ett ansvar inför unionens framtida medborgare att försöka ta det första steget för att vända trenden mot dödsfall på grund av cancer orsakad av rökning!
Föredraganden, Cabrol, har redan identifierat de frågor som här är förenade med tobaksreklam. Han gör det så utmärkt i sitt betänkande. Det antogs utan ändringar i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd. Många ledamöter i det utskottet påpekade vikten av att inrätta ett gemenskapssystem utan vidare dröjsmål, vilket skisseras i rådets gemensamma ståndpunkt.
Jag håller fullständigt med om att denna kompromiss är en bra och genomförbar lösning. Den utgör en avvägning - en tillfredsställande avvägning mellan de berörda parternas intressen - och sätter av en nödvändig övergångstid för att nya arrangemang skall hittas för dem som för närvarande sysslar med marknadsföring av tobak. Det finns inget behov av och det finns ingen logik i att ändra rådets text, som faktiskt tar hänsyn till det som parlamentet tog upp under den första läsningen. Kommissionen kommer därför inte att stödja några ändringsförslag till denna gemensamma ståndpunkt som, vilket Cabrol och miljöutskottet har sagt, är en godtagbar text som den är.
Oomen-Ruijten och Jackson tog upp frågan om indirekt reklam. Målsättningen för den gemensamma ståndpunkten i den mån det berör indirekt reklam är en mycket praktisk hållning till en mycket komplicerad fråga - hur man skall stoppa andra produkter från att marknadsföra tobak eller hur man skall stoppa tobak från att marknadsföras med hjälp av andra produkters namn. Den gemensamma ståndpunkten tar också hänsyn till det särskilda fallet med existerande produkter. I alla dessa fall fastställer ståndpunkten klara målsättningar.
Som vi vet kommer detta direktiv att överföras till nationell lagstiftning enligt den tidtabell som fastslagits. Det är kommissionens ansvar att försäkra att dessa nationella bestämmelser är i överensstämmelse med direktivets avsikt. Jag skulle vilja säga till Oomen-Ruijten att kommissionen kommer att lägga fram regelbundna rapporter under artikel 6 och kommer att göra parlamentet och rådet ansvariga och ta de steg som är nödvändiga för att se till att direktivet överförs och genomförs som avsetts.
Jag skulle slutligen vilja uppmana de ärade ledamöterna i denna kammare att utan ändringar anta denna fråga, som kommer att ha stor betydelse för våra ungdomar nu och i framtiden. Det är den gemensamma ståndpunkten eller inget alls! Det är det val vi har här i dag och i morgon.
(Applåder) Europaparlamentet står i begrepp att göra ett betydelsefullt och historiskt genombrott i stödet för den inre marknaden och till skyddet av dess medborgare. Jag ber er att handla därefter!
(Applåder)
Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, onsdag, kl. 12.00.

Killilea
Herr ordförande! Alldeles innan ni inleder omröstningen skulle jag vilja fästa er uppmärksamhet på denna kammares arbetsordning och till den anstormning av lobbyister som finns i korridoren utanför denna kammare. Att trakassera och fråga ut ledamöterna vid dörröppningen när de kommer in i kammaren strider mot arbetsordningen. Jag skulle vilja be er, som är en mycket respekterad gammal vice ordförande i denna kammare och tillika sittande ordförande: Skulle ni kunna få säkerhetstjänsten att röja upp utanför dörröppningen?
Jag säger detta då detta dokument trycktes in i mina händer när jag kom in genom dörren. Jag är diabetiker, och vore det inte för den bioteknik som utvunnits ur levern på en oskyldig gris skulle jag vara en död man i dag. Stoppa de här dumheterna ute i korridorerna till detta värderade parlament omedelbart.
(Applåder)

Ordföranden
Herr Killilea, jag gav genast order om en kontroll av de olika lobbygruppernas närvaro, men jag tror förvisso inte att någon kollega i sitt slutliga ställningstagande låter sig påverkas av några " lobbyisters" verksamhet, vilka de vara månde.

Perry
Herr ordförande! Jag begär ordet i samma ordningsfråga. Utanför denna kammare fanns det folk som bar en karakteristisk typ av uniform, jag kan mycket väl sympatisera med deras sak, men ledamöterna i denna kammare måste verkligen vara fria att komma i in denna kammare, utan lobbyister utanför dörren som förfäktar sin sak, oavsett vilken sak det är frågan om. Vi vänder oss till er och till tjänstemännen i denna kammare för att upprätthålla vår arbetsordning och våra föreskrifter.

Antony
Herr ordförande! Jag skulle vilja knyta an till det som just har sagts. Jag tror inte att det är första gången som man delar ut flygblad ända fram till plenisalens dörrar, men det är emot denna församlings värdighet.

Ordföranden
Herr Antony, vi skall undersöka saken.

Roth
Herr ordförande! Jag skulle för det första vilja veta vilken artikel i arbetsordningen som den ärade kollegan Killilea åberopar. För det andra skulle jag vilja veta vem som har förhindrats att komma in?
(Applåder) Är frågor till ledamöterna ett hinder för att komma in hit? Vi vill väl inte utestänga en levande demokrati, som också innebär en dialog? När Antony talar om värdigheten i denna kammare, då måste vi göra en lång paus och tänka efter vem som sätter värdigheten i denna kammare i fara.
(Applåder)
Ordföranden
Vi kan sluta med dessa påpekanden här.
Vi övergår nu till omröstningen.

Omröstning
Ordföranden
Jag får be att banderollen avlägsnas från plenisalen. Om banderollen blir kvar blir jag tvungen att avbryta sammanträdet. Parlamentet får inte bli en teater.
(Sammanträdet avbröts tills banderollen hade avlägsnats.)

Provan
Herr ordförande! En ordningsfråga. Jag vill inte störa sammanträdet, men jag skulle vilja fråga er om ni har givit tillstånd till den där TV-kameran att vara här och, om ni har det, vem det är och varför de har fått tillstånd att filma ostyrigt beteende i denna kammare, vilket inte är till någon fördel alls för denna kammare.
(Applåder)

Ordföranden
Herr Provan, jag känner inte till vem som har givit tillstånd att filma, men filmteamet har redan givit sig i väg. Incidenten har följaktligen redan filmats.

Ordföranden
Herr Tamino, parlamentets överläggningar registreras alltid i sin helhet av kameror som finns på därför avsedd plats, och vi arbetar alltid under full insyn. Det behövs inte några särskilda filmningar, det finns regler som måste upprätthållas.

Rack
Herr ordförande! Det här är en omröstning i Europaparlamentet, och om jag har fattat saken rätt, är ledamöterna i Europaparlamentet röstberättigade. Det finns uppenbarligen en grupp förklädda skådespelare i denna kammare. Jag ber er att avlägsna er från omröstningen ...
(Applåder) ...eller säga vad ni är, nämligen att ni är fritt valda ledamöter i denna kammare, och ingen kasperteater!
(Applåder)
Ordföranden
Ärade kolleger! Den här debatten måste avslutas. Jag kan inte ge ordet till fler än två eller tre kolleger.

Giansily
Herr ordförande! I egenskap av ordförande för det här sammanträdet är det ni som är kapten på det här fartyget. Det här fartyget har rammats av pirater. Tänker ni verkligen tillåta detta piratdåd mot vår omröstning, eller tänker ni agera som en kapten på ett triumferande fartyg, dvs. se till att piraterna jagas bort!

Ordföranden
Herr Giansily, i likhet med alla andra blev även jag mycket glad över det sätt på vilket ni uttryckte ert påpekande. Banderollen har emellertid avlägsnats, och hur kollegerna är klädda är deras ensak, som jag inte kan lägga mig i.

Oomen-Ruijten
Herr ordförande! Vad som är mycket förargligt är att den stora banderollen visserligen är avlägsnad, men att de små banderollerna fortfarande är kvar i lokalen. Jag tror att ledamöterna i den gröna gruppen måste känna till att det finns fler personer i parlamentet som är bekymrade över direktivet som det nu föreligger. Herr ordförande, jag skulle således vilja be er att se till att även de små banderollerna avlägsnas.

Roth
Herr ordförande! Det handlar om detta parlaments värdighet, som vi just hörde. Jag skulle vilja tala om för en av dem som talade före mig att ni borde gå på kasperteater. Då skulle ni få se att kasperteater är en värdefull kulturskatt. Emellertid skulle jag vilja att ledamot Ferber bad om ursäkt. Om han tror att han kan kalla vår grupp för piratpack, då finns här inte längre kvar något av värdighet, demokratiskt meningsutbyte och stil. Jag förväntar mig att han ber om ursäkt, om inte, så talar det för sig själv!
(Applåder från V-gruppen)

de Vries
Herr ordförande! En ordningsfråga. Jag kom till detta sammanträde under förutsättningen att vi är här för att rösta. Vi står i begrepp att rösta om ett i högsta grad viktigt ämne och vi borde göra det på ett lugnt, värdigt och ansvarsfullt sätt.
Det tjänar inget till att diskutera det sätt på vilket vissa ledamöter i denna kammare klär sig. Det är vars och ens personliga rätt att klä sig som de vill. Om folk vill demonstrera skall de göra det utanför, inte inne i, denna plenisal. Kan vi nu gå till omröstning?
(Applåder)

Ordföranden
Herr de Vries, jag tror att många av oss instämmer i era påpekanden.

Pasty
Herr ordförande! Det som händer är alldeles upprörande. Jag skulle vilja föreslå er att ni avbryter sammanträdet och ber våra kolleger att uppföra sig anständigt.
Om ändringsförslag 6 och 28

Graefe zu Baringdorf
Herr ordförande! I går uppstod en viss irritation i diskussionen om dessa ändringsförslag. Det påstods att det inte handlade om ändringsförslag från jordbruksutskottet. Nu är det så att det inte är möjligt i detta förfarande, att ett utskott, inte heller jordbruksutskottet, lämnar in ändringsförslag. Vi har därför valt att göra på så vis, att jag som föredragande i denna fråga har samlat in underskrifter från de enskilda ledamöterna i jordbruksutskottet, och de står bakom ändringsförslagen.
Dessutom har vårt utskott skrivit ett brev till utskottet för rättsliga frågor, där vi uttrycker att våra intressen - det handlar här om böndernas rätt att fortsätta föda upp djur och växter - står på spel. Detta skulle jag vilja att ni ännu en gång tar i betänkande.
(Ordföranden förklarade den gemensamma ståndpunkten antagen.)

Perry
Herr ordförande! Efter att jag fått reda på förfarandena av Falconer försökte jag att meddela er i förväg; jag var närvarande i kammaren under hela sammanträdet, men deltog inte i omröstningen, eftersom jag inte ansåg att det var ett förnuftigt sätt att genomföra en omröstning på i ett demokratiskt valt parlament. Jag anser att det vore en stor skam om det enda sättet vi kunde vinna er uppmärksamhet på var att bära piratdräkter och jag hoppas att det inte är något som denna kammare kommer att inlåta sig på.
(Applåder)

Ordföranden
Herr Perry, vi kan inte ständigt inleda debatten på nytt, och jag kan inte ständigt ge mina kolleger ordet. Ert påpekande noteras emellertid.
(Några parlamentsledamöter ur gruppen De gröna viftade med piratflaggor.)

d'Aboville
Herr ordförande! Ifall ni inte visste det har svart flagg en exakt betydelse i internationell rätt. Det är symbolen för lagvägran. Det är därför jag beklagar att vissa av våra kolleger har valt ett sådant uttrycksmedel, i vårt parlament, och det är därför jag tycker att det är skamligt att ni har låtit omröstningen ske med en sådan symbol.
(Livliga applåder)

Ordföranden
Herr d'Aboville, var och en har rätt att ha sin åsikt och göra sin bedömning.

Falconer
Herr ordförande! Då Perry haft vänligheten att nämna mitt namn, får jag råda honom att, om han vill följa och anta mina principer i dessa frågor, han skulle kunna gå ännu längre. Arbetarna i mitt land, och i alla europeiska länder är jag övertygad om, kan känna igen konservativa högermän, eftersom de alltid bär samma uniform, och det är i normala fall kritstrecksrandiga kostymer och dubbelknäppta kostymer!

Ordföranden
Herr Falconer, jag tycker inte att vi skall fortsätta att göra påpekanden om klädseln, men jag är inte säker på att ni har helt rätt i det ni sade, för det finns också andra som bär kostymer av den typ ni nämnde.

Palacio Vallelersundi
Tack, herr ordförande. I likhet med andra talare vill jag, herr ordförande, genom att åberopa artikel 19, även om det är olägligt då omröstningen redan har ägt rum, tillsammans med artikel 109, bara tillägga till det som har sagts, att vi hoppas att man vid något annat tillfälle inte påminner oss om detta tillfälle för att försvara användandet av någon annan symbol här i kammaren.
Symbolerna har denna betydelse, herr ordförande. Symbolerna är inte en förklädnad, de är inte ett sätt att klä sig, de är symboler och symboler har en tolkning, detta är vår kultur och detta är vår civilisation. Tack.

Cohn-Bendit
Herr ordförande! Jag skulle bara vilja be alla de kolleger som vill tala att göra det en åt gången. Det är en bra poäng för oss alla. Fortsätt! Finns det ingen kvar som skulle vilja tillrättavisa oss! Vi har inte förstått riktigt vad ni vill säga oss! Förklara för oss vad som inte var bra så att vi förstår det. Jag ber kollegerna att ta sig tid och förklara för oss vad som inte var bra i det vi gjorde.

Roth
Herr ordförande! Tillåt mig att vidarebefordra ett mycket uppskakande meddelande till alla som är närvarande här i dag. Jag har just fått veta att ordföranden i den turkiska organisationen för mänskliga rättigheter, Akin Birdal - många av er har lärt känna honom personligen- utsattes för ett attentat för en timme sedan. Åtta beväpnade civila kom in på hans kontor för organisationen för mänskliga rättigheter i Ankara. De sköt på honom, bara på honom, och gav honom livshotande skador. Han svävar nu i livsfara, för tillfället befinner han sig på sjukhus.
Några kolleger, som för två veckor sedan var i Ankara med det blandade parlamentariska utskottet EU-Turkiet, träffade Akim Birdal. Jag hoppas verkligen att han överlever operationerna. Många av er känner honom. Han är en symbol för ett demokratiskt Turkiet, för ett Turkiet som kämpar för de mänskliga rättigheterna. Vi hoppas alla att han överlever detta attentat, att man hittar de skyldiga och ställer dem inför rätta.
(Applåder)

d'Ancona
Herr ordförande! Jag anser att det verkligen är meningsfullt att rösta om den senare delen, eftersom det krävs av organisatörerna av sådana fester att under alla omständigheter ställa chill rooms , kallt vatten och liknande till förfogande. Det är en nödvändighet för att minska risken för unga människor. Den som inte är för detta kan jag således inte förstå mig på.
Om punkt 8

Aelvoet
Herr ordförande! Om man röstar om ett ändringsförslag i denna kammare och detta ändringsförslag uppnår en majoritet, då är det ju antaget. Jag har aldrig tidigare varit med om att man röstar om ett ändringsförslag här och sedan säger: Det är det ursprungliga stycket som vi röstar om. Det går inte. Det är emot parlamentets regler.

Ordföranden
Fru Aelvoet, parlamentet har godkänt en del av ändringsförslaget som inte täcker hela texten. Föredraganden ansåg att även originaltexten borde godkännas. Denna åsikt har även accepterats av presidiet.

Swoboda
Herr ordförande! Jag skulle vilja klargöra att ändringsförslaget, eller den del av ändringsförslaget som godkändes här, måste arbetas in i den ursprungliga texten.

Ordföranden
Herr Svoboda, detta är också min egen uppfattning.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! Jag skulle vilja, om ni tillåter det, att tala samtidigt om de två betänkandena av Palacio och Wijsenbeek. Vår grupp har faktiskt uttalat sig för de slutsatser som de två betänkandena innehåller, vilket inte hindrar vissa reservationer som jag skulle vilja lägga fram.
Vi har ett särskilt fall, fallet med den portugisiska grundlagen som i sin artikel 157 förutser en immunitetsordning som särskilt skall skydda ledamöterna. Paragraf 2 i den här artikeln bestämmer faktiskt, det påminner jag om, att ledamöterna inte kan höras, varken som vittnen eller tilltalande utan att parlamentet godkänner det, och den tillåtelsen ges ovillkorligen i det andra fallet när indicierna pekar på att ett överlagt brott har ägt rum som kommer att medföra ett fängelsestraff på över tre år.
Vårt parlament, som i detta följer utskottet för arbetsordningen, är angelägen om att ge uttryck för, jag citerar: " Den oberoende karaktären hos Europaparlamentarikernas immunitet gentemot den nationella parlamentariska immuniteten " Man vill, säger man, bygga grunden för en verklig europeisk immunitet, som syftar till jämlikhet mellan dess ledamöter, oberoende av nationella bestämmelser. Jag skulle vilja säga vad gäller det här förslaget att detta, som så ofta, bara är en from förhoppning och att uttalandena från majoriteten av vårt parlament inte skulle kunna ta bort den nationella karaktären hos stadgan och att de inte finns någon europeisk eller autonom karaktär på immuniteten. Det beror på.
Den här inställningen föranleder för övrigt, och det är min tredje anmärkning, utskottet för arbetsordningen att föreslå en bestämmelser som majoriteten tyvärr inte accepterade alldeles nyss, och som inte alls är i enlighet med vår arbetsordning. Artikel 6 punkt 4 i den senare förutser faktiskt att ett förslag om att bifalla eller förkasta begäran om upphävande av immunitet kan delas upp om det finns flera åtalspunkter bekom hemställan om att häva immuniteten. Den stipulerar dessutom att " utskottets betänkande kan i undantagsfall föreslå att upphävandet av immuniteten endast skall beröra åtalsförfarandet (...) utan någon form av frihetsberövande" . Man har absolut inte förutsett, herr ordförande, att det vi gjort alldeles nyss skulel inträffa, dvs. att man bestämmer sig för att inte besluta om begäran, och, för att kunna stödja begäran om att häva immuniteten, att inte motsätta sig att en behörig domare får höra Rosado Fernandes på samma sätt som Campos.
I verkligheten, och det är det som min grupp har godkänt, har vi lyft immuniteten i den portugisiska grundlagens betydelse, dvs. vi har inte tillåtit de berörda parterna att höras av de portugisiska rättsliga myndigheterna. Vi har inte sagt det, men det förhindrar inte att det är just det vi har gjort. Det är inte genom att, som man har gjort, redigera punkt 2 i ert beslut som vi eliminerar karaktären av ett hävande av parlamentarisk immunitet.
Betänkande: Wijsenbeek (A4-0152/98)
Theonas
Genom sitt " tolknings" -meddelande om tillämpningen av det andra bankdirektivet främjar kommissionen en fortsatt avreglering av bankmarknaden och en begränsning av medlemsstaternas suveräna rättigheter, varvid kommissionen t.o.m. bryter mot det officiella lagstiftningsförfarandet. Detta meddelande utgör en del av EU: s politik över huvud taget, som syftar till fullbordandet av den enhetliga inre marknaden och införandet av den enhetliga valutan.
Kommissionen, som på detta flagranta sätt sätter sig över det gängse lagstiftningsförfarandet, överskrider sina befogenheter och bryter mot principen om maktfördelning, vilket går ut över medlemsstaternas rättigheter. Och detta därför att kommissionens sätt att utfärda tolkningsmeddelanden inskränker sig till de verkställighetsärenden som ingår i dess befogenheter (som när det gäller t.ex. bidrag till stater och konkurrenspolitik), medan rätten att tolka den primära och den sekundära rätten tillkommer EG-domstolen. Om man tar i betraktande att ett liknande förfarande tillämpas också inom försäkringsbranschen, är jag rädd att man försöker att de facto driva igenom vissa riktlinjer och samtidigt bortse från medlemsstaternas reaktion. Frågorna blir ännu fler, om man beaktar att, som kommissionen själv understryker, dess påpekanden inte är bindande för medlemsstaterna och inte ger något förhandsbesked om domstolens eventuella ställningstagande.
Det tekniska framåtskridandet, och i synnerhet de utmaningar som informationssamhället innebär, gör det nödvändigt att anpassa lagstiftningen. Utvecklingen av distanstjänster på elektronisk väg tvingar fram ett förtydligande av sådana begrepp som medger en elastisk tolkning. Vidare måste man anta tydliga kriterier för att kunna definiera t.ex. " platsen" för tillhandahållandet av en viss tjänst. Dessa kriterier kan emellertid inte påtvingas ensidigt och godtyckligt, de måste vara resultatet av en överenskommelse, och de får inte strida mot grundläggande principer i internationell privaträtt. Kriterierna får nämligen viktiga konsekvenser för fastställandet av bl.a. den tillämpade rätten, skattesystemet osv.
Jag är särskilt orolig över inte bara kommissionens utan också domstolens inriktning när det gäller bl.a. reglerna om " det allmännas bästa" och över försöken att avskaffa meddelandeförfarandet vid tillhandahållande av tjänster.
Det andra bankdirektivet fastslår att det kreditinstitut som bedriver verksamhet på en annan medlemsstats territorium inom ramen för ömsesidigt erkännande, dvs. via en filial eller i form av fritt tillhandahållande av tjänster, bör rätta sig efter de bestämmelser som gäller i denna stat.
Sedan dess har de berörda EU-organen ägnat sig åt systematiska ansträngningar att skapa allt fler och allt mera komplicerade kriterier för att bedöma den inhemska lagstiftningen inom sektorer som inte täcks av gemenskapens regler.
Detta förfarande, som t.o.m. går utöver bestämmelserna och målsättningarna i direktiven om avreglering av bankverksamheten, leder till en allvarlig inskränkning av den mottagande statens suveräna rättigheter. Dess kontrollrättigheter begränsas och dess lagstiftning i vidare mening blir på ett godtyckligt sätt beroende av att accepteras av bankmännen och EU-organen. På så sätt kränks också den berömda principen om lika behandling, och de utländska bankerna får i själva verket en gynnsammare ställning, eftersom de inte blir skyldiga att rätta sig efter en rad rättsregler som gäller för de banker vilkas verksamhet regleras av den inhemska rätten. Följaktligen gynnas bankerna i de medlemsstater som ställer färre och lindrigare administrativa och rättsliga villkor. I en enad ekonomi leder denna situation till en faktisk minskning av konsumentskyddet. På ett internationellt plan innebär det att EU ingriper inom sektorer som i grund och botten regleras av medlemsstaterna, såsom civilrätten (och i synnerhet obligationsrätten) och processrätten, utan någon föregående harmonisering och följaktligen utan rättslig grund.
Jag anser att varje stat bör kunna bedöma vilka regler den bör uppställa för alla dem som bedriver ekonomisk verksamhet på dess territorium, och samtidigt bör den kunna ge tillsynsmyndigheterna möjlighet att garantera att banksystemet fungerar på ett sunt sätt och att det allmännas bästa försvaras.
Jag motsätter mig förslagen om en flexibel tillämpning av meddelandeförfarandet när det gäller tillhandahållande av tjänster i en annan stat och framför allt varje tanke på att avskaffa detta förfarande. Jag anser vidare att sökandet efter kunder till distanstjänster också omfattas av meddelandetvånget. Och detta därför att tillsynsmyndigheterna måste vara informerade för att deras kontrolluppdrag skall underlättas. För övrigt utgör ovannämnda verksamheter vanligen inledningen till att man mera systematiskt tar sig in på den aktuella statens marknad.
Meddelandeförfarandet bör iakttas även när det gäller tillhandahållande av tjänster av immateriell karaktär utan förflyttningar, såsom t.ex. genom Internet. Även om den som tillhandahåller tjänsten inte befinner sig i köparens stat, så är nämligen denna stat platsen för " det normala tillhandahållandet" av tjänsten, och följaktligen rör det sig helt klart om tillhandahållande av en tjänst i en annan medlemsstat. Varje annan tolkning skulle leda till en väsentlig försvagning av ifrågavarande förfarande på grund av den ständiga ökningen av distanstjänster.
Av dessa skäl, dvs. på grund av det oacceptabla förfarande som föreslås och den inriktning som tolkningen av det andra bankdirektivet fått, kan jag inte rösta för betänkandet.
Andrabehandlingsrekommendation: Rothley (A4-0170/98)
Breyer
Herr ordförande! Gruppen De gröna har enhälligt röstat nej till Rothleys betänkande. Vi anser att det är etiskt förkastligt att man här banar väg för att tusentals gener - vare sig det är från människor, växter eller djur - får underkastas kommersialisering. Parlamentet har givit ett fribrev för en oerhörd kommersialiseringsvåg av människokroppen. Det är även pinsamt att parlamentet så tydligt är i händerna på de stora industriernas lobbyintressen. Bara för tre år sedan hade parlamentet mod att tillbakavisa samma betänkande.
Nästan samma betänkande röstar parlamentet i dag ja till. Det är väl ett bevis ett parlaments oförmåga att man här går med på vad kommissionen lämnar in, enligt mottot: Vi låter parlamentet rösta tills vi är nöjda med resultatet. Jag tror att lobbyverksamheten för patentdirektivet var en av de mest aggressiva som Europaparlamentet någonsin har upplevt. Men det får inte hindra parlamentet från att låta det etiska förnuftet råda här.
Parlamentet har alltså ömkligen misslyckats. Det har försummat att skapa tydliga rättsliga ramar, som sätter tydliga etiska gränser för industrin. Det har legaliserat piratverksamheten på området bioteknik, man har lämnat vägen till piratverksamheten fri för multinationella koncerner. De kan tillåta sig att omtolka gener från växter, djur och människor, som de just upptäckt, till en uppfinning, och beteckna dem som sin egendom.
Patentdirektivet kommer att leda till en oerhörd privatisering av naturen, och det är pinsamt att man även har lämnat bakdörren öppen för kloning av mänskliga kroppsdelar samt patentering av mänskliga embryon för forskningsändamål. Det är pinsamt, att man inte ens har lyckats med att utesluta det. Jag tror att det i dag är en svart dag för de mänskliga rättigheterna, om människan genom detta direktiv vanhedras så markant, och blir till en råvara för industrin.

Graefe zu Baringdorf
Herr ordförande! Om detta patentdirektiv, som nu godkänns av parlamentet, är bättre än det som vi behandlade och avslog första gången i parlamentet, så är det tack vare dem som röstade nej till detta direktiv.
Vi har sett till att förbättringar har genomförts, och jag anser att det text som har godkänts här inte kan jämföras med den som parlamentet tillbakavisade tidigare. Jag anser bara att vi skulle ha gått längre i förfarandet, och att vi vid den andra behandlingen skulle ha hållit fast vid det som vi röstade nej till med majoritet här i parlamentet vid den första behandlingen, för att sedan komma till ett samrådsförfarande med rådet, där vi skulle ha avsevärda möjligheter att precisera och genomföra åsikter som vi har röstat ja till med majoritet i den första behandlingen.
Här har parlamentet inte uttömt sina möjligheter, och vi har försatt oss i en vansklig situation gentemot rådet och kommissionen, när vi annars är mycket måna om att Europaparlamentet skall stärkas i sin situation. Det har vi försummat denna gång, och därför har jag röstat nej.

Banotti
Herr ordförande! Jag röstade för några av ändringsförslagen till detta direktiv. Jag finner det ytterst kränkande att Breyer tycker att alla som stödde något som har med detta direktiv att göra på något sätt saknade varje form av moraliskt omdöme om det. Inget direktiv har fått mig att känna mer oro och mer kval när jag fattade mitt beslut.
Det har förekommit en betydande kritik mot lobbygrupper. Av någon anledning är dock de som bedriver lobbyverksamhet till förmån för Breyers grupp inte lobbyister och, uppenbarligen, är de som har en annan uppfattning lobbyister och som man således rackar ned på.
Jag har kollat med många av de patientgrupper som påstås vara emot detta direktiv och de har absolut kategoriskt talat om för mig att deras namn har använts utan deras godkännande.
Det finns många områden i detta direktiv som har oroat oss. Jag tror inte att min röst i dag har gjort världen till en sämre plats. Jag hoppas verkligen att vi kommer att erkänna att stora medicinska landvinningar kan uppnås med hjälp av biotekniken. Jag har också anledning att vara tacksam för bioteknikens framsteg eftersom jag är insulinberoende diabetiker och använder insulin. Jag är glad över att vi inte behöver döda 50 000 grisar varje gång för att få insulinet. Tack vare biotekniken produceras nu insulin på ett mycket säkrare, mer konsekvent och mer stabilt sätt. Jag är tacksam för detta.
Jag erkänner emellertid att det finns några allvarliga etiska överväganden i detta direktiv. När jag i går lyssnade till kommissionär Monti blev jag övertygad av hans försäkringar att etikkommittén angående biotekniken kommer att vara en seriös sådan, med vilken vi som parlament kan samverka med på en regelbunden basis.

Posselt
Herr ordförande! Jag vill säga något om arbetsordningen. Jag var förut framme hos presidiets bord och ville anmäla mig för en muntlig röstförklaring, inte bara om Pirkers, utan också om Rothleys betänkande. Då gav man mig den felaktiga upplysningen att det bara fick vara skriftliga röstförklaringar. Jag antar emellertid att det som gäller för kollegerna även gäller för mig, och jag skulle gärna vilja avge en muntlig röstförklaring.
(Ordföranden. Nej, Nej!) Jo, herr ordförande! Jag blev felinformerad. Man sade till mig att det bara får vara skriftliga röstförklaringar vid den andra behandlingen. Eftersom Breyer, Banotti och många andra har fått avge muntliga röstförklaringar lägger jag stort värde på, inom ramen för lika behandling, att även jag får avge en muntlig röstförklaring.

Ordföranden
Herr Posselt! Det finns ingen uttrycklig bestämmelse bland arbetsordningens artiklar. Men det finns en parlamentarisk praxis, och det var den våra kolleger i presidiet nämnde för er. Parlamentarisk praxis innebär att det inte förekommer några röstförklaringar i dessa fall. Eftersom frågan var ytterst känslig och det fanns kolleger som ovillkorligen ville yttra sig, så tillät jag mig en - om ni så vill - annan tolkning än enligt gängse parlamentarisk praxis. Jag har den rätten, eftersom det inte finns någon artikel i arbetsordningen som tvingar mig att göra på det ena eller det andra sättet. Vanligtvis följer jag parlamentarisk praxis. I det här fallet gjorde jag dock den bedömningen att jag måste avvika från praxis. Jag skall alltså ge er ordet, som jag också har givit det till de andra kollegerna.

Hallam
Herr ordförande! Får jag för det första föra till parlamentets protokoll i dag att det har förekommit mycket kritik av mina kolleger i den gröna gruppen för att de har klätt sig som pirater. Det var emellertid smockfullt med folk på åhörarläktaren, antagligen betalda av läkemedelsföretagen och de som har utsikter att vinna på detta, som bar dräkter med det skrattretande parollen " Patent för livet" . Detta tog man inte alls upp. Det är fel att folk tilläts att skylta med den parollen på detta speciella sätt.
Detta är en svart dag för Europa. Detta är det enda europeiska patentdirektivet och i dag har vi öppnat en Pandoras ask, vilket våra barn och våra barns barn kommer att beklaga djupt. Vi har givit klartecken till stora multinationella bolag att plundra och handskas godtyckligt med världens genetiska tillgångar. I den heliga skrift varnas vi gång på gång för vad som kallas genetisk oordning. Dagens beslut ger grönt ljus för industriell blandning och mutation av arvsanlag från obesläktade arter.
Vi har inte några etiska eller moraliska ramar som fungerar. Vi har inte ens en grundläggande etisk kommitté. Under en lång tid kommer vi att betala enorma kostnader för detta medan vissa kapitalistiska länder gör stora vinster.

Posselt
Herr ordförande! Som sagt var, jag vill inte kritisera någon, jag vill bara säga att samma sak gäller för alla. Jag anser precis som kollegan Graefe zu Baringdorf att vi har lyckats förbättra detta direktiv på flera avgörande punkter. Jag anser, till och med ännu mer än han, att vi har lyckats att förbättra det extremt mycket, och jag är stolt över att höra till dem som värjde sig mot det massiva trycket vid den första behandlingen. Då hette det att om vi sade nej skulle det aldrig finnas någon rättslig grund, det skulle aldrig bli något direktiv, hellre en dålig bestämmelse än ingen bestämmelse alls. Allt detta visade sig vara fel. Vi har i dag ett avsevärt mycket bättre direktiv.
Ändå hade jag hellre sett att vi gjorde det som kollegan Graefe zu Baringdorf föreslog, nämligen att vi fullständigt utmattade förfarandet på en rad punkter, däribland de fyra förslagen om skydd av embryon. Jag anser att vi borde ha godkänt en rad ändringsförslag, och av detta skäl har jag röstat ja till en rad ändringsförslag.

Ahlqvist, Hulthén, Theorin och Wibe
Rothleybetänkandet är ett oerhört komplicerat betänkande med stora effekter på framtiden. Det rymmer inte bara möjligheten att samordna EU-ländernas patentsystem till ett, utan också moraliska och etiska risker som enligt oss fått en alltför styvmoderlig behandling.
Vi hade önskat att kravet om en speciell etisk kommitté för bioteknologiska frågor hade tillgodosetts, vi anser att effekterna för länderna i tredje världen fortfarande är oklara, och vi tycker inte heller att tillräcklig hänsyn tas till den biologiska mångfalden.
Vår tveksamhet innebär inte att vi är emot att det skapas ett gemensamt europeiskt patentsystem, utan vi kan också se behovet av det. Men med de frågetecken som betänkandet fortfarande uppvisar ställer vi oss ytterst tveksamma till att stödja detta betänkande i sin helhet.

Andersson, Lööw och Waidelich
Vi konstaterar att det övervägande antalet ändringar som Europaparlamentet föreslog vid den första behandlingen har accepterats av rådet.
Vi stöder i denna omröstning två ändringsförslag, nämligen ändringsförslagen 10 och 25 om ursprungsmärkning.
Vi tycker inte att det är nödvändigt att inrätta en speciell etikkommitté utan delar rådets uppfattning att uppgifterna kan utföras av den befintliga kommittén.
Även om dessa ändringsförslag inte skulle få den nödvändiga majoriteten, kommer vi att i slutomröstningen stödja betänkandet, och därmed rådets förslag, eftersom vi anser det vara angeläget att nu få en reglering av patenträtten på detta område.

Cushnahan
Tekniska uppfinningar, inklusive biotekniska uppfinningar, skyddas av patentlagstiftning i alla våra medlemsstater. Syftet med det förslag till direktiv som nu föreligger är att harmonisera dessa bestämmelser med avseende på biotekniska uppfinningar. Vi har undersökt förslagen under de senaste tio åren och krävt garantier på ett antal känsliga områden. Parlamentets önskemål har nu tillmötesgåtts.
Vi krävde ett förbud mot kloning av människor. Direktivet förbjuder kloning.
Vi krävde ett förbud mot kommersiell eller industriell exploatering av mänskliga foster. Detta har uppnåtts.
Vi ändrade förslaget för att bidra till den biologiska mångfalden. Vårt ändringsförslag har tagits med i direktivet, såväl som hänvisningar till Riokonventionen om biologisk mångfald.
Vi antog ett ändringsförslag som syftade till att stärka föreskrifterna om " jordbrukarnas privilegium" , den bestämmelse som ger rättsligt skydd till sedvänjan hos jordbrukare att använda utsäde som producerats inom det egna jordbruket. Direktivet stärker denna bestämmelse.
Vi krävde en etikgrupp för att övervaka utvecklingen på bioteknikens område. Förra året inrättade kommissionen en sådan grupp och den består av ansedda advokater, vetenskapsmän och teologer.
Vi har faktiskt fått alla de förändringar och garantier vi fordrat.
Av alla dessa skäl kommer jag att rösta för direktivet.

Delcroix
Det aktuella resultatet av biotekniska uppfinningar är imponerande. Syftet med det föreslagna direktivet är att stimulera forskningen för att förbättra hälsa och livsmedel, samt att minska de snedvridna eller oförsiktiga effekterna som tillsammans eller var för sig skulle kunna hota människorna, men också den levande naturen (växter och djur).
Möjligheten att patentera är bara ett medel. Kommer det att bli effektivt, kommer det att utgöra en bra samling? I dag kan ingen svara på de frågorna och det av två anledningar:
Biotekniken har gått framåt på ett explosionsartat sätt under de senaste decennierna och dessa framgångar har inte nått sitt slut. Varje dag dyker nya uppgifter upp och nya resultat samlas in. Man måste alltså tillåta forskarna att utföra sitt arbete och undvika att ett monopol skadar de legitima intressena hos de olika forskningsgrupper som utbyter information, produkter och stammar över hela världen, enligt en etik som uppkommit på frivillig väg och som har givit resultat.Man måste alltså undanröja den stöld som hotar dem;
mycket ofta inom biokemin har diskretion och det passiva skydd som kunnandet utgör varit den enda möjligheten till skydd, vilket visat sig vara effektivare än ett patent, vilket vissa skrupellösa experter gör sitt yttersta för att kringgå.Med hänsyn taget till det som har varit innan, tror jag att ett ja till direktivet som föreslås i en andra behandling utgör ett acceptabelt och förnuftigt svar på forskarnas oro, och att en utvärderingsperiod kommer att bedöma lämpligheten av patent inom det biotekniska området.
Jag önskar att den här utvärderingen fanns, och det är därför som jag stöder föredragandens rekommendation i det aktuella fallet.

Graenitz
Den gemensamma ståndpunkten innehåller visserligen förbättringar i jämförelse med kommissionens första förslag. Fortfarande fattas det dock bestämmelser om att säkerställa ursprunget av det genetiska materialet, vilket är av särskilt stor vikt för den biologiska mångfalden och djurskyddet. Även på jordbruksområdet är det nödvändigt med ytterligare förbättringar vad gäller uppfödning. Det saknas en artikel om en etikkommitté som är speciellt inrättad för biotekniska uppfinningar. Jag beklagar att alltför få ledamöter i parlamentet har röstat för direktivet.

Lindqvist
Det är fel att ge patent på liv, på naturens beståndsdelar. Det är gemensamma mänskliga resurser som alla skall ha tillgång till och ingen skall ha monopol på. Det behövs därför inget EU-direktiv som ger rätt till patent på mänskliga gener, celler, växter eller djur.
I rådets gemensamma ståndpunkt har många av parlamentets ändringsförslag, som vi gick igenom i juli i förra året, ändrats till det sämre. Rådets påstående att man har ställt upp på parlamentets hårdare skrivningar om nej till patent på liv är således inte sant.
Jag har därför röstat för att parlamentets ursprungliga ändringsförslag om nej till patent på liv återinförs, precis som jag röstade vid den första behandlingen.

Martin, David
Detta direktiv måste uppnå en avvägning mellan industrins behov och allmänhetens oro i en vidare bemärkelse.
Biotekniken har möjligheten att göra mycket gott för behandlingen av genetiska sjukdomar. Det arbete som Roslininstitutet i Edinburgh (i min valkrets) banat vägen för är ett bra exempel. Om man för in ett mänskligt arvsanlag i ett får, programmeras djuret att producera ett mänskligt protein i sin mjölk, vilket har en stor potential för att behandla emfysem och cystisk fibros. Den gemensamma ståndpunkten kommer att göra det möjligt för vetenskapsmän, forskare och de som finansierar dem att få en skälig avkastning för sina investeringar. Detta måste välkomnas.
Jag är emellertid inte övertygad om att den gemensamma ståndpunkten gjort tillräcklig för att tillmötesgå den verkliga oro som vädrats beträffande utvecklingen på detta område. Jag hade velat att den gemensamma ståndpunkten var tydligare om behovet av en bestämd distinktion mellan upptäckt och innovation. Jag anser att vi bör har en separat etikkommitté som undersöker patentansökningar. Det finns ett behov av information och samtycke beträffande material som inhämtats från mänskliga individer eller från länder i tredje världen.
Slutligen borde den gemensamma ståndpunkten varit tydligare i sitt uttalande att eventuellt lidande för djur skall stå i proportion till den realistiska mänskliga nyttan.
Även om jag erkänner att det är ett verkligt försök att hitta en kompromiss mellan konkurrerande intressen, kan jag inte stödja den gemensamma ståndpunkten i sin nuvarande form.

Martinez
Här har vi ännu en gång befattat oss med direktivet om biotekniska uppfinningar, och, med det, hela den legitima debatten mellan å ena sidan den europeiska läkemedelsindustrin som är angelägen om att inte fråntas tekniska medel, vars användning inte förvägras konkurrenterna i Förenta staterna, men också, å andra sidan, nödvändigheten av att undvika avarter som, i den nödvändiga konkurrensens namn, kommer att slå över i en upprörande ohygglighet.
I det avseendet, om redan möjligheten att patentera liv kan skapa oro med marknadens inkräktande på det här området som vissa anser heligt, kan användningen av mänskliga embryon " i industriellt och kommersiellt syfte" inte accepteras. Till och med utan hyckleriet med etiska kommittéer.
Faktiskt blir problemet mindre komplext än det verkar, om principerna och de diskuterade behoven först förtecknas och sedan rangordnas.
Förteckningen på parametrarna är följande, utan inbördes rangordning: inte motarbeta forskningen, med anledning av den ytterligare välfärd den kan medföra för människor, vilket bekräftas av medicinens bländande framsteg sedan den pastörska revolutionen; inte skapa svårigheter för våra ledande industrier, i synnerhet inte inom den viktiga läkemedelsindustrin, där all medicin börjar med grå hjärnceller; rör inte bondens historiska rätt att återanvända produkterna från hans mark; rör inte det som är heligt, utan vilket det inte finns något samhälle, och det som är heligt är det levande; utsätt inte djur för onödigt lidande.
När väl parametrarna är uppräknade är rangordningen enkel.
Högst upp i toppen finns det som är heligt, dvs. det levande och först och främst embryot. Man måste känna till det, studera det. Visst. Ändå förbjuder allt att man patenterar det levande, säljer det, manipulerar det, klonar det, marknadsför det! Marknaden slutar där det heliga börjar!
På så sätt kommer man att undvika avarter ända fram till rätten att använda spädbarnslik, för att idiotiskt nog testa bilsäten.
Vidare har bonden rätt att så på nytt utan att behöva betala royaltyer. Om inte skulle det vara en återgång till slavarnas rättsliga status, med agrokemins jättar som herrar och härskare.
Med de ovanstående normerna i minnet borde hela det återstående fältet öppnas för vetenskapen, för framgång och för den nytta som vetenskapen medför för mänskligheten.

McKenna
Jag röstar emot detta förslag av flera skäl.
De gröna har konsekvent verkat för att lindra de värsta bristerna i detta direktiv, men den gemensamma ståndpunkten är oacceptabel i sin nuvarande form. Föredragandens, Willi Rothleys, vägran att medge att det finns några svagheter i texten, trots klara belägg för att parlamentets ändringsförslag från den första behandlingen har förbigåtts eller förvanskats till oigenkännlighet, är mycket oroande och den demokratiska processen kommer att anses ha misslyckats om denna ståndpunkt hävdas i plenum.
Enligt läkare och medicinska forskare kommer direktivet att kväva forskningen och mångdubbla behandlingskostnaderna. Manchester Regional Genetics Centre har redan fått betalningskrav på royaltyer varje gång det testar arvsanlaget för cystisk fibros.
Patenteringen av arvsanlag kommer att minska samarbetet mellan vetenskapsmän och öka kostnaderna för frivilligorganisationer som bekämpar genetiska sjukdomar som är för sällsynta för att vara kommersiellt intressanta.
Bolag som äger patent kommer att få monopol på delar av vår mänsklighet.
Större bolag har inlåtit sig på lömska kampanjmetoder, som grupper med rullstolsbundna protester som efter vad som uppgivits fått ersättning för utlägg och " naturaförmåner" från Smithkline Beecham.
Livet är inte en vara som kan säljas eller köpas.
Industrilobbyn resonerar som så att direktivet kommer att öka livsmedelsproduktionen. Det produceras tillräckligt med livsmedel redan, direktivet kommer att kräva av jordbrukarna att de betalar royalty för utsäde och tvinga fram mer kostsamma monokulturella jordbruksmetoder.
Med direktivets nuvarande ordalydelse kan ett patent bara bestridas om sannolikheten för att ett djur kommer att lida har påvisats: inte ens bevis för ett fysiskt handikapp skulle vara tillräckligt.
Mänskliga arvsanlag och foster, djur och växter kommer alla kunna patenteras, legaliserad stöld på genetiska tillgångar i utvecklingsländer kommer att fortsätta och jordbrukare kommer att missgynnas allvarligt.
Artikel 5 " förefaller både tillåta och utesluta patentering av mänskliga gensekvenser" . Det är British Society for Human Genetics ståndpunkt - de praktiserande kliniker som skall arbeta med denna text - och är ett förstklassigt exempel på det sätt hur logik och sunt förnuft har förvanskats.
Det existerande patentavtalet (Europeiska patentkonventionen), artikel 52.4 förbjuder patent på kirurgiska och terapeutiska behandlingar och diagnostiska metoder av hänsyn till samhällspolitiken och läkarnas frihet. Även om detta erkänns i ett stycke (35) i ingressen, så upphävs detta i ett annat (42).
Artikel 6 kommer att förbjuda patent på " processer för kloning av människor" . Definitionen på sådana processer har tagits ut ur artiklarna och satts in i de (icke-obligatoriska) ingresserna, vilket är en underlig plats för en sådan viktig och kontroversiell fråga. Det lämnar dörren öppen för patentering av kloningsprocesser av allt som inte är en hel människa.
Parlamentet antog ett klart uttalande under den första behandlingen att alla metoder i vilka mänskliga foster används inte skall vara möjliga att patentera. Texten för den gemensamma ståndpunkten har begränsat detta till att säga att det bara är industriell eller kommersiell användning som inte skall gå att patentera, vilket lämnar dörren öppen för patent på forskningsmodeller i vilka foster används.
Biologisk piratverksamhet är obehörigt tillägnande eller kommersialisering av genetiskt material utan att donatorn informerats och givit sitt samtycke. Samtycke till att donera genetisk material för medicinsk forskning är inte samma sak som samtycke till kommersialisering av eventuella, resulterande produkter. Parlamentet erkände detta problem i sitt ändringsförslag 76 som införde en ny artikel vilken krävde att den person från vilken materialet tas skall erhålla information och därefter frivilligt ge sitt samtycke som en förutsättning för en patentansökan. Den gemensamma ståndpunkten har tagit bort denna föreskrift och ersätter detta bara med en illa formulerad redogörelse som kräver att " tillfälle" till sådant samtycke skall ges, och anger problem med dataskydd som skälet till att parlamentets text förkastats. Det finns ingen vägledning om vad som sker om " tillfället" inte tas eller tillbakavisas.
Parlamentet röstade för att utvidga ordalydelsen av jordbrukarnas inskränkning att återanvända utsäde som sparats på gården och att föda upp patenterad boskap eftersom kommissionens ursprungliga förslag var tekniskt mycket begränsat. Den gemensamma ståndpunkten återinför samma restriktioner stick i stäv mot jordbrukarnas uppfattning. Utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt avvisade en begäran från ordföranden i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling att återinföra dessa ändringsförslag.

Nicholson
Även om jag medger att den gemensamma ståndpunkten är en förbättring av det förslag som lades fram för oss förra gången vi debatterade biotekniska patent, så oroar jag mig för att de etiska frågorna inte har lösts helt och hållet. När det finns en fråga med en etisk dimension räcker det inte med att helt enkelt argumentera för en enkel avvägning mellan behoven i den relevanta näringen och de moraliska intressena. Avvägningen måste alltid förskjutas till förmån för dessa moraliska intressen. Det är därför jag har stött ändringsförslagen, i synnerhet dem som framlagts av ledamöter i min egen grupp som strävade efter att stärka den etiska kontrollen.
Som alla andra ledamöter hyser jag sympati för patientgrupperna som har verkat för att betänkandet skall antas utan ändringar. Det är förståeligt att dessa vill att frågan skall ordnas upp så snart som möjligt. Jag beklagar emellertid att jag inte kan acceptera argumentet att det inte finns något mer utrymme för medling. Detta framgår tydligt av den stora oro som har vädrats angående vikten av att den etiska dimensionen skall vara vattentät, annars kommer vi att möta enorma svårigheter i framtiden, svårigheter som ingen kommer att tjäna något på, inte minst de som patientgrupperna företräder.
Jag delar många ledamöters uppfattning att jordbrukarnas behov inte tillmötesgås tillräckligt mycket i den gemensamma ståndpunkten. Det verkar föreligga en grundläggande missförstånd om hur jordbruket fungerar. Det är absurt att införa ekonomiska sanktioner mot jordbrukare bara för att de önskar fortsätta de uppfinningsrika sedvänjor de utövat i århundraden. Jag misstycker starkt till de föreskrifter som inte tar med " jordbrukarnas privilegium" .

des Places
Diskussionerna om rättsligt skydd av biotekniska uppfinningar har pågått under mer än tio år.
Det är mycket paradoxalt att de internationella organen, i synnerhet Världshandelsorganisationen, uppskattar att det är möjligt att rättsligt skydda biotekniska uppfinningar, när det inte anser att livsmedelsprodukten i sig är det, och det utan att ta hänsyn till tillverkningsprocessen. Vi har för tillfället exemplet med hormonköttet, där Europeiska unionens importförbud har fördömts.
När det gäller jordbruket får inte det rättsliga skyddet av biotekniken skada det som lite överdrivet kallas " jordbrukarnas privilegium" . Det är därför som vår grupp har lagt fram ändringsförslag nr 6 och har skrivit under ändringsförslag 28, 29 och 30. Jordbrukarna har faktiskt i alla tider haft rätt att tillverka sitt eget utsäde och har skapat ett särskilt system som man kallar " lantbruksutsäde" .
" Jordbrukarens privilegium" , dvs. tillverkningen av lantbruksutsäde, och egentillverkningen av utsäde, är det bästa möjliga hindret mot utvecklingen av genetiskt modifierade livsmedel. Dess låga produktionskostnader tvingar utsädesföretagen (multinationella) att på ett oegentligt sätt profitera på sin dominerade ställning på marknaden.

Sandbæk, Bonde och Lis Jensen
Vi röstade för flera av ändringsförslagen till Rothleys betänkande om rättsligt skydd av biotekniska uppfinningar. Det gjorde vi i ett försök att få direktivet till förlikningsutskottet, eftersom vi anser att det är ett dåligt utkast.
Det finns minst tre stora problem med direktivet som det nu ser ut, sedan parlamentet har förkastat alla ändringsförslagen: Kravet på ursprungsbevis är inte medtaget i en acceptabel form, farmers' privilege är inte säkrat och möjligheten att genom artikel 5 ta patent på gener - och inte bara på användning - är värd all kritik.
Vart och ett av dessa problem utgör i sig tillräcklig grund för att förkasta rådets gemensamma ståndpunkt, men det lyckades dessvärre inte. Antagandet av Rothleys betänkande är enligt vår uppfattning ett oansvarigt beslut.

Spiers
Jag stödde de flesta av ändringsförslagen till Rothleys betänkande.
Jag har lyssnat med respekt till många av argumenten till stöd för den gemensamma ståndpunkten, inklusive framställningar från mitt eget fackförbund, MSF, och från Bioindustry Association i den Förenade kungariket, såväl som från Rothley och andra ledamöter i Europaparlamentet. Jag erkänner den potential biotekniken har för att bota genetiska störningar och för att skapa sysselsättning i Europa. Jag är också fullt medveten om att beviljandet av ett patent inte i sig självt är en tillåtelse för den patenterade produkten att användas.
Mycket av lobbyverksamheten från båda sidor har varit vilseledande och i vissa fall till och med ohederlig. Det är inte till någon hjälp för lobbyisterna, likaså ledamöterna i Europaparlamentet som försöker inta en ståndpunkt på ett utomordentligt komplext område som berör juridik, vetenskap och etik, såväl som många politiska frågor. Påståenden att ett godkännande av den gemensamma ståndpunkten kommer att ge upphov till botemedel som annars skulle förhindrats eller att ett tillbakavisande skulle skada den europeiska industrin dödligt är oberättigade. På samma sätt har många motståndare till direktivet överdrivit de praktiska konsekvenserna med att medge patent och har kommit med argument som påskiner att varje patenterad produkt är godkänd för användning.
Jag kan ändå inte stödja den gemensamma ståndpunkten, huvudsakligen beroende på att striden om direktivet har blivit en politisk strid om huruvida det skall eller inte skall ske en snabb och försiktigt reglerad expansion av biotekniken. Direktivets betydelse går utöver dess uttryckliga föreskrifter. Det var därför som det var viktigt att upprätta en trovärdig etisk kommitté, vilket föreslås i ändringsförslag 11 och 12; för att garantera rättigheterna för folket i utvecklingsländerna; för att garantera jordbrukarnas privilegium; och för att skydda den biologiska mångfalden.
Mot bakgrund av de starka ekonomiska och politiska krafter som nu försöker tjäna pengar på bioteknik i utvecklingsländerna finns det en allvarlig risk för att traditionella rättigheter kommer att undergrävas och att de fattigaste kommer att utnyttjas ännu mer. Genom att anta en modell för bioteknisk patentering nära USA: s modell skapar vi ett mäktigt block som kan tvinga biotekniken på resten av världen.
Detta är inte önskvärt. Vi måste gå mer långsamt fram. Min röst registrerade min oro.

Telkämper
I dag försöker Bayer, BASF, Hoechst och Boehringer att skaffa sig ett rättsligt skydd för handeln med gener. " Direktivet om rättsligt skydd för biotekniska uppfinningar" skall göra det möjligt för koncernerna att per patent skaffa sig monopol på användning av biologiska material från djur, växter och människor. Därmed skulle koncernerna kunna låta utfärda en pseudoegendomsrätt till genetisk information i patentform - som är garanterat säker, även om inte de arbetsplatser och chanser till tillfrisknande som utlovats av bioteknikindustrin är det. Vad som däremot är säkert är att europeiska bioteknikkoncerner kommer att profitera på direktivet.
En stor del av resurserna och kunskapen hos så kallade biotekniska uppfinningar i norr och patent som delats ut till dessa härstammar från länder i " tredje världen" . 83 procent av den biologiska mångfalden finns i Afrika, Latinamerika och Asien. Kombinerat med motsvarande traditionell kunskap hos den inhemska befolkningen eller hos lokala folkgrupper om hur man utnyttjar denna biologiska mångfald är den en källa till en enorm profit. Detta gäller framför allt kunskaper inom den traditionella medicinen och inom jordbruket. Vad fjärde läkemedel framställs nu av tropiska växter. Ofta utvecklas denna medicin av traditionell farmaceutika från ursprungsbefolkningar.
Kunskap och biologiska resurser från ursprungsbefolkningar kommersialiseras av multinationella företag i regel utan deras medgivande, eller rent av mot deras vilja. Vinstmarginalen är betydande: Agr. Evo, BASF, KWS, Bayer och Hoechst har sin plats på listan över världens " 10 i topp" inom jordbruks- veterinärmedicinsk eller farmaceutisk industri. Denna profit kommer att mångdubblas med EU: s patentdirektiv - utan något beslut, omröstning, rättsligt skydd, kontroll eller deltagande av de drabbade.
Även ett ingrepp från industrins sida på det genetiska materialet inom EU är möjligt, och en patentering av isolerade delar av människokroppen kan inte längre uteslutas. Isolerad genetisk information skulle räknas som resultat av ett tekniskt förfarande, och därmed som patenterbara uppfinningar. I det förflutna har man flera gånger försökt patentera celler hos ursprungsbefolkningar mot deras vilja.
I dag röstar Europaparlamentet om tvångstillägnandet av genetiska resurser. Av denna anledning röstar jag nej till Rothleybetänkandet.
Betänkande: Pirker (A4-0157/98)
McKenna
Jag avstod från att rösta om detta betänkande av ett antal skäl. Hela narkotikafrågan i Europa och det sätt på vilket folk tar itu med den är mycket oroande. Man vägrar att acceptera att det finns narkomaner där ute, och att det finns människor som lider av narkotikaberoende, och att något måste göras för att se till att dessa människor får skydd och inte kriminaliseras. De är offer för folk som utnyttjar dem. Vi måste ta itu med det.
Det verkar finnas två olika sidor i detta parlament. Å en sidan säger man att narkotika inte skall liberaliseras och andra säger att vi är oförmögna att ta itu med frågan. Man har en skyldighet att ta itu med livets realiteter och en av dessa realiteter är att narkotika finns tillgängligt och att ungdomar och sårbara människor utnyttjas av detta. Vi måste ta itu med detta och får inte springa ifrån det. Till och med d'Anconas betänkande för ett par månader sedan eldade upp några mycket cyniska argument.
Vi måste ta itu med livets realiteter. Vi måste ta itu med det faktum att inte bara är narkotikaberoendets offer som lider, utan också deras familjer. Vi får inte kriminalisera dem, utan måste söka efter sätt att ta itu med problemets grundorsaker. Inte förrän vi tar itu med det och slutar springa i väg från problemet kommer vi någonsin att hitta en lösning. Skälet till att jag avstod från att rösta om detta betänkande var att det fanns några positiva tecken i det, men det fanns också en ovilja att ta itu med situationens realiteter.

Posselt
Herr ordförande! Jag vill bara helt kort säga till er att jag är mycket glad över den stora majoritet som är för Pirkers betänkande, eftersom det är en drogpolitisk vändpunkt som avtecknar sig här, som synliggjordes första gången i debatten med d'Ancona-betänkandet som tyvärr återförvisades till utskottet.
Pirkers betänkande har på ett slutgiltigt sätt gjort det tydligt att det finns en klar majoritet i denna kammare för en hård och tydlig politik mot droger. Jag tror att det är viktigt att fullfölja denna tvärvändning även i de enskilda länderna. I Tyskland till exempel ligger diskussionen långt efter den nivå vi har uppnått här i Europaparlamentet i denna fråga. Jag skulle önska att samma beslutsamhet i drogpolitiken och i kampen mot drogerna härskade i den nationella politiken som i Europaparlamentet.

Ahern
Det är ofattbart att under en vecka då Europaparlamentet skall godkänna ett förbud mot tobaksreklam, skall vi inte ta det hot mot liv och hälsa som så kallade syntetiska narkotikapreparat utgör på allvar. Vi känner alla till de tragiska dödsfall som har inträffat bland ungdomar på grund av ecstacy, men de smygande långsiktiga skadorna på hjärnan och nervsystemet är inte så allmänt kända. Det är olyckligt att förespråkarna av Amsterdamfördraget inte har erkänt avigsidorna i rusningen mot europeisk harmonisering.
Kriminaliteten har också givits grönt ljus. Tullstationer på vår västra kuststräcka, som i Casteltownbere i Cork, har stängts just när vi behöver öka vaksamheten beträffande handeln med alla slags illegal narkotika. Cannabis är redan lagligt i Holland och det görs en satsning för att legalisera det från andra medlemsstater i Europeiska unionen, vilket bara kommer att öka påtryckningarna. Vi måste säga NEJ till Amsterdamfördraget och NEJ till narkotika.

Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Lööw, Theorin, Waidelich och Wibe
Vi vill framhålla att Pirkerbetänkandet är ett utmärkt betänkande som stöder kommissionens förslag om ett early warning system för att upptäcka nya syntetiska droger. Vi delar dock inte åsikten att en harmonisering av påföljd för användning av droger skulle vara önskvärd, eftersom flera av EU: s medlemsländer i dag inte kriminaliserar bruket av narkotika. En harmonisering skulle kunna innebära att Sverige riskerar att överge delar av sin nuvarande lagstiftning.
Vi stöder ändringsförslaget om att lagstiftningen inte enbart bör grunda sig på bestraffning och förbud. Vi anser att den svenska linjen som innebär att straff kan omvandlas till vård eller behandling är framgångsrik och eftersträvansvärd. Slutligen avvisar vi bestämt alla förslag om legalisering och reglerad användning av narkotiska preparat.

Bébéar
Som föredraganden, vår kollega Hubert Pirker har understrukit, stiger andelen så kallade syntetiska droger - ecstasy, LSD och amfetaminer - av den totala användningen av droger konstant. Man måste alltså på ett brådskande och prioriterat sätt angripa det här fenomenet som i synnerhet rör de unga under deras fritid.
Den lagstiftning som rör den här typen av droger, vars exakta sammansättning man för det mesta inte känner till, ger inte ett tillfredsställande enhetligt skydd inom de olika medlemsländerna. De är i ännu lägre grad ett skydd som klarar av att stoppa eller vända denna utveckling. Genom förebyggande åtgärder åligger det oss att snabbt harmonisera kampen mot langning, olaga innehav och användning av droger.
Det är därför som jag har röstat för Pirkers betänkande, i synnerhet dess avskräckande och förebyggande åtgärder.
Den pågående ratificeringen av Amsterdamfördraget ger oss nya juridiska och polisiära medel för att agera mot denna särskilt strukturerade och organiserade kriminalitet. En stimulering av det gränsöverskridande samarbetet, i synnerhet, kan medföra mycket på området och göra något åt utvecklingen av " rejvpartyn" .
Vi tillförsäkrar oss om att skydda minderåriga och unga vuxna inom många områden. Det här får inte lämna oss likgiltiga. Det följer samma kampens logik mot den stora kriminaliteten och för bevarandet av folkhälsan som kampen mot så kallade " klassiska" droger. Av samma medicinska och sociala orsaker, i egenskap av läkare såväl som ledamot, kan jag inte önska att de skall legaliseras.

Cushnahan
Herr ordförande! Jag välkomnar Pirkers framläggande av detta betänkande.
Bruket av syntetiska narkotikapreparat har ökat mycket och det är livsviktigt att EU samordnar sina aktiviteter som en reaktion på problemet.
All nationell lagstiftning måste granskas noga för att garantera att inga kryphål finns som gör det möjligt att tillverka syntetiska narkotikapreparat bara genom att ändra den kemiska formeln.
Det bör också kompletteras med ökat samarbete mellan polis och tullmyndigheter i hela EU, som inriktar sig på förbrytare som bedriver denna ondskefulla handel och som tjänar så mycket på det mänskliga lidande och elände de skapar. Vinstmarginalerna är betydande. En ecstasytablett kostar 20-25 pence att producera, men säljs ändå för mellan fem och tio pund. Ersättningen överstiger vida de straff som utmäts. Det är därför livsnödvändigt att EU: s medlemsstater harmoniserar sitt utdömande av straff för att se till att bestraffningarna passar brottet och fungerar som ett viktigt avskräckningsmedel.
Agerandet på det lokala planet kan spela en avgörande roll. Det får inte glömmas bort att denna narkotika försäljs i lokaler ungdomar frekventerar, som diskotek och barer. Man måste utöva påtryckningar på ägarna till dessa lokaler för att se till att de vidtar alla försiktighetsåtgärder som är möjliga för att förhindra spridningen. Om det finns belägg för att de medvetet låter narkotikaförsäljning ske i sina lokaler skall den lokala polisen och de lokala domstolarna skrida till handling för att dra in deras tillstånd.
Det är därför tydligt att om vi skall kunna reagera framgångsrikt på hotet som har skapats av de syntetiska karamellerna, måste ett starkt samordnat agerande på lokal, nationell och EU-nivå ske samtidigt.

Deprez
Den snabba utvecklingen av användningen av syntetiska droger inom Europeiska unionen - man uppskattar i dag att det finns nära 5 miljoner unga tillfälliga användare - utgör samtidigt ett nytt socialt fenomen och ett nytt folkhälsoproblem.
Man vet faktiskt att användningen av syntetiska droger tillsammans med andra droger eller alkohol medför särskilda risker: sekundära effekter, mer eller mindre allvarliga, risker vad gäller bilkörning, risker för oskyddade sexuella aktiviteter ...
Man vet också att marknaden för syntetiska droger är särskilt lönsam: dessa är lätta att tillverka, utrustningen är inte dyr, det finns många ersättningsprodukter ... På grund av detta är tillverkningen av syntetiska droger ofta i händerna på stora kriminella organisationer.
Med hänsyn tagen till de här elementen stöder jag vår kollega Pirkers betänkande, vilket betonar de olika delarna som inte kan skiljas från kampen mot de här nya drogerna.
1.Nödvändigheten av att kontrollera prekursorerna, 2.nödvändigheten av att bekämpa tillverkning och langning av nya syntetiska droger, 3.nödvändigheten av att förebygga riskerna genom att informera de unga och genom att värdera de mindre farliga " alternativen" .
Eriksson, Sjöstedt och Svensson
Undertecknade har vid omröstningen vägletts av följande grundprinciper:
Drogmissbruk av här angivet slag är ett hot mot människors hälsa och välfärd. Samhället kan därför inte inta en passiv eller tillåtande hållning till sådant missbruk.-Samhället bör ha medel för omhändertagande och behandling av samt hjälp till drogmissbrukare.-Förbud mot användning av narkotika bör inte leda till fängelsestraff utan till socialpolitiskt grundade åtgärder som bl.a. kan omfatta tvångsomhändertagande. Fängelsevistelse är att se som en ineffektiv och för individen destruktiv metod för drogbekämpning.
Holm
Jag stöder detta betänkande. För att vara i Europaparlamentet har det i större utsträckning än väntat en restriktiv inriktning. Narkotika i olika former kan aldrig accepteras, och alla sätt att förbättra kontrollen är bra. Kontroll genom legalisering och krav om bättre " produkter" kan aldrig accepteras.
Att Europaparlamentet på kommissionens förslag nu uppmanar medlemsstaterna att agera inom detta område är bra. Ett första steg är att efterleva FN: s konventioner inom området.
När det gäller kontrollen nämns inget om att EU nu håller på att ta bort alla gränskontroller mellan medlemsstaterna, vilket kommer att leda till att inte bara laglydiga människor utan också lagbrytande, t.ex. smugglare av ecstasy m.m., får fritt utrymme. Det är inte alls bra.
Det jag inte kan stödja i betänkandet gäller t.ex. punkt 5 där man anser att en harmonisering av bestämmelserna om påföljder för brott i samband med syntetiska droger är eftersträvansvärd. Det anser jag bestämt inte. Jag tänker därför stödja ändringsförslag 21.
När det gäller punkt 30 saknar jag det enda polissamarbetet som i dag fungerar mellan EU-länderna och de öst- och centraleuropeiska länderna, nämligen Interpol som är ett mellanstatligt samarbete. I stället lägger EU allt krut på Europol som är en överstatlig EU-polis, och som kommer att " konkurrera" med många av Interpols ansvarsområden, dock utan att de östoch centraleuropeiska länderna deltar.

Kirsten Jensen, Blak och Iversen
De danska socialdemokraterna har i dag röstat för bättre kontroll av så kallade " designer drugs" inom EU. Eftersom kriminaliteten är gränsöverskridande anser vi att det är viktigt med ett nära samarbete mellan medlemsländerna för att bekämpa dessa kriminella grupper. Det bör dock inte råda något tvivel om att vi står fast vid det danska undantaget inom det rättsliga området. Det innebär att vi inte stöder en harmonisering av medlemsstaternas strafflagar.

Le Gallou
Det är verkligen på tiden att man blir medveten om skadeverkningarna med tillverkningen och användningen av de så kallade " klassiska" drogerna och än mer med de så kallade " syntetiska" drogerna. Det är samtidigt hög tid att planera och att vidta alla nödvändiga repressiva åtgärder för att bekämpa deras tillverkning och användning.
Vi kan inte nöja oss med det här betänkandet av Pirker, vars angreppssätt vad gäller kontroll av nya syntetiska droger (LSD, ecstasy, amfetaminer), baseras på repression.
Ja, man måste förbjuda användning av droger, narkotika, psykotropa ämnen, ecstasy, LSD och än mer av amfetaminer.
Ja, man måste utveckla polissamarbetet när det gäller kampen mot narkotikahandeln.
Av alla de här anledningarna måste man, vilket för övrigt Nationella fronten upprepar om och om igen, säga nej till avkriminalisering av droger, säga nej till deras fria användning och säga nej till ett samhälle av knarkare för knarkare.
Det är nödvändigt att man blir verkligt medveten om de risker som är förknippande med syntetiska droger. Förutom de oönskade sekundära effekterna såsom ångest, hallucinationer och förvirring, kan de medföra leverskador, kramper, slaganfall, koma eller till och med döden.
De här drogerna, som i de flesta fall används av ungdomar mellan 15 och 25 år på " rejvpartyn" , är farliga. Det är viktigt, om så också bara i den här bemärkelsen, att de förbjuds och att deras försäljning och användning bestraffas hårt.

Lindqvist
Syntetiska droger som ecstasy, LSD och amfetamin blir allt vanligare, särskilt bland unga. Orsakerna till ökningen är att dessa preparat lätt kan framställas av befintliga kemiska ämnen samt är svåra att upptäcka och att kontrollera.
Det behövs mer av EU-samordning men också övrig europeisk och internationell samordning med kriminalisering av tillverkning och försäljning samt förbättrad kontroll. Förslag om detta i betänkandet har jag röstat för.
Straffåtgärder är dock nationella frågor och inget som EU behöver harmonisera. Det är särskilt viktigt om påföljderna skall bli i överensstämmelse med den allmänna rättsuppfattningen i varje medlemsstat.

Lucas Pires
Den dubbelt svarta marknaden med syntetiska droger - många olika varianter och oidentifierbara - är ett av de största hoten mot våra ungdomar. Betänkandet Pirker är ett utmärkt bidrag och en viktig varningssignal i kampen mot detta gissel. Jag skulle speciellt vilja understryka två förslag i betänkandet - yrkandet till Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk i Lissabon för att det skall intensifiera sitt uppdrag att kontrollera de syntetiska drogerna och, framför allt, förslaget om att på europeisk nivå starta en kampanj för " drogfria skolor" , för övrigt symboliskt lanserad här i Strasbourg. Jag anser att idén om en rörelse för ungdomars självförsvar mot droger är mycket positiv.

Novo
Även om vi har några reservationer - framför allt vad gäller skapandet av speciella överinstitutionella enheter, ett förslag vi betraktar som särskilt negativt, och även vad gäller lagstiftningssamordningen - betraktar vi betänkandet i sin helhet som positivt.
Genom att acceptera principen om påföljd för konsumenterna - även om det aldrig får betyda kriminalisering - och behovet av att bekämpa produktionen och förhindra försäljningen av dessa droger, pekar betänkandet på det brådskande behovet av att fördjupa studierna av de frågor som hör ihop med konsumtion av denna typ av droger, framför allt ur sociala och hälsosynpunkter.
Man kunde dock ha väntat sig en tydligare och mer direkt behandling av behovet att angripa tillverkningen av dessa droger, och intressena bakom den - så mycket mer som det inte gäller användande av redan existerande normativa politiska bestämmelser som tyvärr tillämpas begränsat.

Reding
Syntetiska droger är farliga, även om de ofta banaliseras. Eftersom de är " atypiska" och därför inte behandlas på samma sätt som de gängse drogerna (heroin, kokain osv.), antas de ofta vara harmlösa.
Att så inte är fallet vet experterna. Även ungdomarna är emellertid mycket väl medvetna om att " designer drugs" och " ecstasy" inte på något sätt är harmlösa. Enligt en undersökning betraktade 95 procent av de tillfrågade ungdomarna de syntetiska produkterna som droger, 90 procent medger att ecstasy skadar hälsan, 77 procent vet att konsumtion av " designer drugs" är beroendeframkallande.
Trots detta hemfaller flera ungdomar åt dessa ämnen. Eftersom " designer drugs" sedan länge är en del av en särskild ungdomskultur, konsumeras de av unga människor (i huvudsak mellan 17 och 25 år, ibland redan vis 13 års ålder) på offentliga eller privata danstillställningar. 5 miljoner ungdomar i unionen tar ibland eller regelbundettr syntetiska droger. I Luxemburg är fenomenet så akut att " Centre de prévention des toxicomanies" har låtit utarbeta en rapport om de syntetiska drogerna i Luxemburg.
Syntetiska droger framställs av kemiska ämnen i kökslaboratorier. Därför är det absolut nödvändigt att kontrollera dessa substanser (som ofta kommer från Central- och Östeuropa). Förbudet mot produktion av och handel med " designer drugs" och amfetamin är absolut nödvändigt, och det i samma utsträckning i alla EU-länder. Den nationella lagstiftningen måste anpassas efter den nya situationen.
För att begränsa skadorna är det nödvändigt med förebyggande åtgärder och information. Här har intressanta erfarenheter samlats in från några medlemsländer (bl.a. drogfria discon och användning av Internet), som bör spridas så mycket som möjligt.
Det är också viktigt att utforska långtidsverkan och biverkningar hos dessa relativt nya droger, så att särskilt farliga ämnen kan upptäckas i tid.
Allt som allt gäller det att förklara att de nya drogerna är farliga ämnen, att motverka produktionen och handeln med dem och upplysa ungdomarna, så att skadorna kan begränsas.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.45 och återupptogs kl. 15.00.)

Vattenkvalitet
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A4-0146/98) från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av rådets direktiv om kvaliteten på vatten avsett att användas som dricksvatten (C4-0083/98-95/010(SYN)) (föredragande: Kenneth Collins).

Grossetête
Herr ordförande! För oss handlar det om att diskutera en andra behandling efter en första behandling som vi hade för ett år sedan. Vi kan alltså gratulera oss till att inte ha förlorat någon tid mellan den första och den andra behandlingen, något som inte alltid är fallet, vilket vi har sett den här förmiddagen.
Vi kan alltså glädja oss åt att rådets gemensamma ståndpunkt införlivar de element som verkade särskilt viktiga för parlamentet vid den första behandlingen av det här dricksvattendirektivet, och i synnerhet begäran om att införa harmoniserade metoder för att kontrollera blyinnehållet i vattnet. Jag lade i första behandlingen fram ett ändringsförslag i frågan, å PPE-gruppens vägnar, och den punkten finns med. Jag kan bara glädja mig åt det.
Det finns också en annat punkt som vi är mycket nöjda med. Det handlar om definitionen av kontrollpunkter. Rådet har behållit ändringsförslaget, som antogs vid första behandlingen, som definierar den här kontrollpunkten som den kran som normalt används för dricksvatten, vilket gör att man undviker, exempelvis, kontroller av trädgårdskranar.
Icke desto mindre finns det några punkter kvar som vi tycker verkar ställa till med problem, och jag skulle bara vilja lyfta fram dem som rör kopparns plats i bilagorna. Redan i första behandlingen insisterade jag mycket på det här problemet, jag påminner om att vi vill föra koppar från bilaga B, som innehåller kemiska ämnen, till bilaga C, som innehåller järn och mangan. Den här ändringen av bilaga betyder att om kopparhalten i vatten överskrids, som för alla de parametrar som finns i bilaga C, tillämpas artikel 8 punkt 2, och enligt den här artikeln måste medlemsstaterna vidta korrigerande åtgärder så fort som möjligt, för att återupprätta kvaliteten på vattnet om det blir problem. För mig verkar detta utgöra en grundläggande garanti för dricksvattnets kvalitet. Jag insisterar alltså på den här punkten, och vi är många som naturligtvis önskar att det här ändringsförslaget kan återinföras.
Jag kan också precisera att det finns andra förbättringar som har gjorts av ändringsförslag, i synnerhet de parametriska värden som rör vissa kemiska ämnen som trihalometan eller fysiska parametrar som radioaktivitet, som man måste ta hänsyn till i ljuset av Euratom.
Vad gäller begäran om studier av ämnen som misstänks för att framkalla endokrina störningar, insisterar jag på det faktum att vi väntar på att kommissionen sätter i gång de här forskningsprogrammen och att de skyndar på dem så att vi får alla nödvändiga instrument.
När det gäller bly, som också har varit föremål för ett antal diskussioner, måste medlemsstaterna tillhandahålla en rapport om påverkan av blyledningar genom att sätta upp en tidsfrist på fem år för att införa en plan för deras ersättande. Det handlar här om ändringsförslag 12. Detta förefaller mig vara en bra lösning.
Enligt texten som miljöutskottet har behållit har medlemsstaterna en tidsfrist på fem år för att först uppnå 25 mikrogram per liter: sedan måste de anpassa sig till en norm på 10 mikrogram per liter inom en tidsperiod på tio år och inte femton, så som rådet har behållit det.
Avslutningsvis, herr ordförande, skulle jag helt enkelt vijla påminna om att man noggrant måste ta i beaktande den kostnad som den här åtgärden kommer att medföra för ett visst antal länder som är mycket berörda av anläggandet av blyledningar för distributionen av dricksvatten.

Baldi
Herr ordförande, mina damer och herrar! Det är ett viktigt direktiv vi diskuterar, det som handlar om dricksvatten. Det är viktigt eftersom det handlar om att skydda hälsan från de negativa effekterna av förorenat och orent vatten, och eftersom det äntligen ger medlemsstaterna en lagstiftning som är mer flexibel och anpassad till verkligheten än den nuvarande, som är närmare 18 år gammal.
Direktivet ger oss möjlighet att bedriva en politik inom gemenskapen vad gäller dricksvattnet och det ger konsumenterna en möjlighet att hålla sig informerade. Medlemsstaterna måste göra investeringar som, över hela gemenskapens territorium, uppgår till cirka 100 miljarder euro. Direktivet är viktigt även därför att det kommer att starta kontrollprogram, mät- och analysmetoder vad gäller dricksvattnets kvalitet, finmaskiga kontroller inom systemet av alla distributionsnät för dricksvatten. Man måste också ersätta över 50 miljoner kilometer uttjänta rörledningar.
Skadorna på vattnet, trots att det - låt mig påminna om detta, vilket även Florenz underströk vid första behandlingen - är en källa till liv, skapar diverse problem. Det kommer inte längre att vara luktfritt, inte ofärgat, inte utan smak. Det är med andra ord nödvändigt att vidta åtgärder, i enlighet med föreskrifterna från Världshälsoorganisationen. Jag tycker att det är otroligt, och jag kan inte förstå varför vissa av WHOs rekommendationer följs, men andra inte. Jag tänker på koppar, som fortfarande finns med i tabellen över de kemiska parametrarna, vilka omfattar arsenik, cyanid, kvicksilver, bly och andra gifter. Trots att WHO har angivit att en halt av 2 milligram koppar per liter vatten erbjuder en tillfredsställande säkerhet, trots att Europaparlamentet - låt mig påminna om detta - vid den första behandlingen var för detta, så är detta att ta med koppar bland parametrarna, även om man vet att användningen av rörledningar med en viss halt av koppar skulle kunna göra det möjligt för medlemsstaterna att göra stora besparingar, och även om man inte har några alternativa system ...
(Ordföranden avbröt talaren.)

Collins, Kenneth
Herr ordförande! Jag ber om ursäkt för att jag inte var här när debatten inleddes. Jag satt som ordförande i utskottsordförandekonferensen och jag har ännu inte lärt mig behärska konsten att vara på två ställen samtidigt.
Den prioritetsprincip vi ger oss i kast med här i dag är principen att garantera tillgången på dricksvatten av god kvalitet i hela gemenskapen; vatten som inte skadar människans hälsa och som är av hög miljömässig kvalitet. Det direktiv som finns för närvarande har verkligen inte genomförts särskilt väl. Den föregående talaren har redan sagt det: det är invecklat, förvirrande och dessutom ibland byggt på vetenskapliga insikter som kanske var bra då, men som nu är föråldrade.
Det förslag som kommissionen lade fram 1995 - vilket är det vi behandlar nu - fastställde parametervärden som skulle uppnås av medlemsstaterna, vilka byggde på de senaste forskningsrönen och på Världshälsoorganisationens normer. Vi anser att detta utgjorde en betydelsefull förbättring. Den gemensamma ståndpunkten var en ytterligare förbättring av kommissionens ursprungliga förslag, vilket i stor utsträckning, om jag får säga så, berodde på parlamentets arbete vid den första behandlingen då vi till exempel säkerställde en totalt gränsvärde för bekämpningsmedel och eftergifter om att hålla konsumenterna bättre informerade.
Det förslag vi har framför oss i dag anser jag vara ett bra förslag. Skälet till det är att det är produkten av ett samverkande och öppet beslutsfattande. Jag skulle vilja gratulera dem som har deltagit i det arbete som lett fram till dokumentet i dag. Det omfattar kommissionen och dess personal; det omfattar många inom vattennäringen; och det omfattar många icke-statliga organisationer. Utan dem hade inte vi haft det förslag vi har framför oss här i dag.
Det finns bara två frågor som jag vill ta upp. För det första är inte utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd alls nöjt med den gemensamma ståndpunkten med avseende på dess behandling av undantag. Vi vill skärpa undantagen, i allra första hand på bly, där vi har minskat den tid under vilken medlemsstaterna måste genomföra blyparametern från 10 år till 15 år. Vi har också infört ett krav på att medlemsstaterna skall lägga fram en plan inom fem år, i vilken de skall förklara hur de skall klara av blyparametern som fastställts i direktivet.
Jag vi göra klart att vi inte föreslår att medlemsstaterna skall eliminera blyet inom fem år. Det vi säger är att medlemsstaterna skall lägga fram en plan som talar om för oss hur de skall göra det någon gång i framtiden.
För det andra har vi frågan om kemikalier som stör de endokrina funktionerna. Vi har infört en parameter för kemikalier som stör de endokrina funktionerna och vi har yrkat på en studie. Vi anser att detta är nödvändigt med tanke på den ökande politiska känsligheten som detta har i hela gemenskapen.
För det tredje har vi frågan om trihalometaner. Vi har skärpt parametern för trihalometaner och vi har infört en krav att medlemsstaterna lägger fram en plan, som även den specificerar hur de avser att uppnå denna parameter.
För det fjärde har vi frågan om radioaktivitet. Utskottet har stött ett ändringsförslag som yrkar på att direktivet tar med en parameter för radioaktivitet för att garantera att dricksvattentillgångarna inte kontamineras.
För det femte har vi frågan om koppar. Jag har klargjort min ståndpunkt beträffande lobbyverksamheten från en del som är förbundna med kopparindustrin. Jag måste säga att de har varit långt ifrån ansvarsfulla i det sätt de har uppfört sig på. Att ringa min assistent på kvällen på hennes hemtelefon är inte min uppfattning om ansvarsfull lobbying. Det är inte hela industrin, men vissa delar av den. Jag beklagar detta djupt. Men utskottet har beslutsamt stjälpt omkull ändringsförslagen om koppar, som åter har framlagts i plenum. Jag följer utskottets linje och skulle därför vilja be kollegerna att inte stödja dessa ändringsförslag: ändringsförslag 31 och 34.
För det sjätte har vi behandlat distribution och efterlevnadskontrollen. Vi har försökt att bringa klarhet i oredan beträffande definitionen av iakttagandegraden och de skillnader som finns mellan offentliga och privata lokaler. Vi har försökt att undanröja tvetydigheterna här.
Det sista sak jag vill ta upp är att utskottet hat stött mitt krav på att stoppa bruket att skära av tillgången på vatten till enskilda individer. I den del av gemenskapen som jag bor i är detta redan olagligt. Man får inte skära av vattentillgången i Skottland. I ett civiliserat samhälle anser jag att vi inte får beröva våra medborgare en av de mest grundläggande medlen för överlevnad - nämligen tillgång till rent dricksvatten.
Slutligen varierar tillgången på dricksvatten i denna gemenskap. En del länder är beroende av grundvatten, andra av ytvatten. Dricksvattendirektivet måste kunna tillåta desinfektion av vatten från alla möjliga källor för att föra vattnet säkert för mänsklig konsumtion, även om man skall fortsätta vara flexibel och respektera subsidiaritetsprincipen. Detta är en svår avvägningsfråga som jag tycker att detta direktiv klarar av bra.
Ändringsförslag 1 och 30 förbättrar direktivet. Jag yrkar om kammarens bifall för dem. Detta direktiv är en förbättring jämfört med sin föregångare.

Jensen, Kirsten
Herr ordförande! Jag vill gärna tacka föredraganden Collins, för det eminenta arbete han har utfört i fråga om dricksvattendirektivet. Det är skönt att se att Europaparlamentets ändringar är inarbetade i den gemensamma ståndpunkten. Rent vatten i Europa är ingen självklarhet. De flesta länder måste redan i dag göra en ordentlig teknisk eller direkt kemisk rening av sitt dricksvatten. Strategin för Europas dricksvatten skall därför bygga på förebyggande av förorening och kontroll av vattnets kvalitet. Problemet med kontroll av vattnet är emellertid att vi bara upptäcker det vi letar efter vid våra mätningar. Det är därför mycket bra att dricksvattendirektivet uppställer krav på kontroll av de ämnen som vi misstänker kan vara skadliga för människor. Jag anser också att det är viktigt att dricksvattnet är fritt från hormonliknande ämnen, vilket Ken Collins var inne på.
Jag ser med tillfredsställelse att det totala gränsvärdet för bekämpningsmedel i dricksvatten har kommit tillbaka i direktivet. Vi lever i en tid när i synnerhet jordbruket måste ta ansvar för sin användning av kemiska ämnen och konsekvenserna för naturresurserna. Jag är glad att man inte längre hänvisar till vatten som en vara i den gemensamma ståndpunkten. Jag håller med om - som ordföranden för utskottet sade - att medlemsstaterna skall framlägga en plan för att byta ut blyledningar och kranar i hemmen inom fem år, och för övrigt anser jag att det kommer att bli nödvändigt med ett snabbare genomförande av direktivet.

Dybkjær
Herr ordförande! Jag kan i stort sett ansluta mig till de båda föregående talarnas anmärkningar, det vill säga talarna för socialistgruppen och utskottets ordförande. Det är ett viktigt förslag vi behandlar i dag. Om man ser på situationen i världen på detta område är det otroligt många barn som går döden till mötes för att de faktiskt inte kan få tillräckligt mycket rent vatten, vilket är av avgörande betydelse för deras uppväxt.
Därför är det naturligtvis också viktigt att vi i Europa sörjer för att vi kommer i en situation där rent vatten är en självklarhet. Som den föregående talaren sade är det inte en självklarhet i stora delar av Europa. Därför är det naturligtvis viktigt att man på de platser där det i dag finns rent dricksvatten även i fortsättningen skall kunna få rent dricksvatten. Jag kan därför å den liberala gruppens vägnar ansluta mig till det aktuella ändringsförslaget.

Miranda
Herr ordförande! Vi följer också med en naturlig uppmärksamhet det viktiga problemet i detta betänkande. Och vi gör, i allmänna termer, bedömningen och riktlinjerna som utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd har godkänt angående den gemensamma ståndpunkten om dricksvatten, till vår.
Men det finns en aspekt vi inte håller med om: jag tänker på kopparen. Inom detta område, ställer vi inte upp på majoritetslinjen i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd och vi föredrar den tidigare linjen som parlamentets kammare, antog i första behandlingen.
Detta eftersom det inte finns någon aktuell vetenskaplig studie, framför allt från Världshälsoorganisationen, som föranleder att koppar tas upp i bilaga I, del B. Därför förstår vi inte att man insisterar på denna klassificering, en insistering som blir till något märkligt när vi konstaterar frånvaron av förebyggande åtgärder mot produkter som normalt används som ersättning för koppar i vattenledningarna, trots att även resultaten av forskningar om dessa är offentligt kända.
Vi anser således att den riktiga inställningen består i att bekräfta den ståndpunkt parlamentet intog i första behandlingen, det vill säga, att inkludera kopparen i bilaga I, del C. Det är för övrigt den enda inställning som garanterar en permanent och sträng uppföljning av kopparns effekter i vatten.
Detta är de viktigaste skälen till att min grupp - och jag själv - har skrivit under ett ändringsförslag - ändringsförslag nr 34 - liksom andra grupper och konstellationer av ledamöter har gjort i denna fråga.

Lannoye
Den gröna gruppen stöder till fullo Collins betänkande som är utmärkt. Omröstningen i första behandlingen var redan den utmärkt och den gemensamma ståndpunkten förbättrar på ett klokt sätt direktivet från 1980.
Med detta sagt är ett antal ändringsförslag som lagts fram igen vid den andra behandlingen oundgängliga för oss. Vi är särskilt intresserade av ändringsförslagen 25 och 26. Det förra rör de ämnen som stör hormonsystemet. Man vet till vilken grad, vid mycket låga nivåer, som de här ämnena, enligt åtskilliga forskare, misstänks ha en extremt skadlig effekt på hormonsystemet.
Förresten visar det andra ändringsförslaget, som rör radioaktiviteten, att även här har ett visst antal saker ändrats sedan 1980. Vi vet nu att det inte finns någon tröskel vad gäller radioaktivitetens effekter. Man kan alltså inte tillåta sig att acceptera radioaktiva halter i dricksvatten, även om de är låga. Man måste minimera dem så mycket som möjligt, i vetskap om att det inte är möjligt att eliminera dem helt.
Jag skulle vilja rikta särskild uppmärksamhet mot tritium, som är supertungt vatten. Tritium har dubbel förmåga att bilda tungt vatten, men också att integreras i organiska partiklar. I det avseendet, med hänsyn till dess långa livslängd, kan det spela en potentiellt mycket allvarlig roll vad gäller cancerbildning. Forskarna är splittrade i frågan, men jag tror att, om man observerar försiktighetsprincipen, det vore önskvärt att man antar de värden som miljöutskottet har hållit fast vid.
Följaktligen ber jag kommissionen att den skall stödja det här ändringsförslaget, och att man på så sätt röstar om ett direktiv som klart och tydligt är bättre än det gamla direktivet.

Kronberger
Herr ordförande! Om vi talar om vatten eller om vattenkvalitet måste vi vara på det klara med att det världen över bara finns ett vatten. Det håller inte i längden att skilja mellan ett vatten i detta vatten, som vi får lov att förorena, förgifta och använda som instrument att transportera vårt avfall, och ett annat vatten som vi använder för våra livsförnödenheter. Vi måste i stället skydda hela vårt vattensystem överallt i världen, eftersom alla vattensystem på jorden står i förbindelse med varandra.
Betänkandet - och här upprepar jag mig - är självklart ett riktigt steg i rätt riktning. Framför allt bör felaktiga beslut i det förflutna, såsom användning av blyrör, som är en fara för människors hälsa, korrigeras så snabbt som möjligt. Lika betydelsefullt är införandet av gränsvärden för radioaktivitet. Eftersom vattendesinfektion är en särskilt bra affär för den kemiska industrin, måste man även i framtiden se till att de kemiska tillsatserna reduceras till ett absolut minimum.

Apolinário
Herr ordförande, ärade ledamöter! Jag vill uttrycka mitt allmänna stöd för Collins betänkande, särskilt vad gäller vattenkvaliteten. Fall som Cornwall i Förenade kungariket eller Évora i Portugal, har placerat frågor om vattenkvaliteten på förstasidorna och på dagordningen, och blivit frågor som fått upp ögonen hos allmänheten för miljöproblemen.
Det perspektiv som betonas här, om prioriteringar av vattenförsörjning, prioriteringar av skydd och restaurering av förorenat vatten, prioriteringar av vattenkvaliteten, är en punkt som förtjänar vårt stöd. Det kommer således upp ett högre krav på kontroll av trihalometaner (jag vill påpeka att det finns flera distributionsnät där dessa analyser inte är genomförda), liksom kraven på att på sikt ersätta vattenledningar av bly.
Det är alltså ett bra förslag som kommer härifrån, liksom det som lades i första behandlingen var ett positivt förslag. Min oenighet rör sig, liksom vid första behandlingen, om klassificeringen av koppar som en kemisk parameter och inte en indikatorparameter. Vi anser att kommissionens ståndpunkt inte har gått framåt. Från och med det inledande memorandumet (KOM(94)0612), i vilket kommissionen ansåg att " användandet av kopparmaterial i vattendistributionssystemet inte, bara i sig självt, är skadligt för folkhälsan, då det inte är svårt att uppnå det parametriska värdet av 2 mg/liter genom lämplig kontroll av vattenberedningsprocessen" - slut citat - hittills har inte kommissionen gått framåt.
Då jag nämner min kollega Collins, verkar det som om det har funnits en större mottaglighet för andra lobbygrupper, kanske för de från ersättningsmedlen för koppar, än för den egna strängheten i förhållande till existerande studier. Därför har vi återigen skrivit under ett ändringsförslag i syfte att föra över koppar till indikatorsparametern inom ramen för detta direktiv.

Jackson
Herr ordförande! I likhet med andra välkomnar jag detta direktiv och betänkandet om det. Det är ett viktigt direktiv eftersom det förenklar det ursprungliga, mycket komplicerade direktivet om dricksvatten och skärper några av gränsvärdena på ett mycket viktigt sätt, i synnerhet beträffande det blyinnehåll som skall tillåtas tränga in i vattnet.
Den fråga jag måste ställa är en som verkligen inte uppmärksammats i denna debatt - jag vet att föredraganden är väl medveten om det - och det är frågan om vem som betalar för detta. Förenade kungariket är ett av de länder som har problem med blyledningar. Jordens vänner, en miljöorganisation, uppskattade för ett par år sedan att det fanns fyra miljoner hushåll i England i vilka blykoncentrationen i dricksvattnet översteg det gränsvärde som föreslås i detta direktiv. Om ni är skotte har ni det ännu värre: inte nog med att Collins är er ledamot i Europaparlamentet - eller en av dem - dessutom har 589 000 hushåll, av ett totalt antal på 2, 1 miljoner, blyledningar. Det är tydligt att något måste göras åt detta.
Jag undrar om kommissionen skulle vilja kommentera ändringsförslag 12 som Collins uppmärksammade. Collins har tillfogat något till direktivet som inte fanns där och som kräver att medlemsstaterna skall ombes utarbeta en rapport och överlämna den till kommissionen om förekomsten av blyhaltiga ledningar i hushåll inom sina respektive länder, och inom fem år lägga fram en plan för att ersätta de blyhaltiga ledningarna i dessa hushåll. Med andra ord är det medlemsstaterna, inte kommissionen, som skall framlägga planen. Det vore intressant att få veta om kommissionen stöder denna idé eller om kommissionen själv hade tänkt sig att ge sig i kast med förekomsten av inte bara blyledningar till vattentillgångarna, utan också blyledningar i hushållen.
Har kommissionen någon aktuell statistisk från medlemsstaterna om hur mycket detta skulle kosta? De siffror jag har sett gäller 1993 och de uppgick till 2 miljarder pund för England och Wales för ersättning av vattenbolagens blyledningar och 6 miljarder pund för ersättning av vattenledningar i hemmen. Det är en mycket stor summa pengar och jag skulle gärna vilja veta om kommissionen har några siffror om detta.
Slutligen måste vi undersöka den här frågan med öppna ögon beträffande den troliga kostnaden. Vi har en förskräcklig meritlista vad gäller detta: till exempel nitratdirektivet, som har funnits i lagboken och som i hög grad förbigås eftersom medlemsstaterna inte har råd att genomföra det.

Ephremidis
Herr ordförande! Direktivet är positivt, eftersom det äntligen reglerar en ytterst viktig fråga som gäller människors hälsa. Vidare är det positivt, därför att det förutsäger att ledningar av bly kommer att bytas ut inom en femårsperiod. Som bekant har dessa ledningar negativa och farliga hälsoeffekter. Det finns dock även negativa inslag i direktivet.
För det första; direktivet behåller koppar i bilaga 1 B, samtidigt som kommissionen själv - dess vetenskapliga kommitté - och även WHO i revisionen 1997 fastslår att användningen av kopparledningar inte har några egentliga negativa hälsoeffekter. Och ändå behåller direktivet koppar i 1 B, samtidigt som det och även kommissionen och rådet - egendomligt nog - underlåter att tala om bromidjoner och om asbest, som bevisligen är cancerframkallande och även förorsakar andra sjukdomar. Kommissionen själv och rådet har beslutat att riva sina byggnader i Bryssel för att bygga upp dem på nytt till en kostnad av flera miljarder, eftersom asbesten var skadlig. Trots det utesluter man inte asbest som material i vattenledningar. Jag fruktar, herr ordförande - och här slutar jag - att det finns en avsikt att stödja vissa stora intressen, vilket är oacceptabelt. Det finns ett sätt att skingra dessa misstankar, herr kommissionär, om ni accepterar dels uteslutandet av asbest, dels de fyra ändringsförslagen från de fyra grupperna, som inte begär annat än att kopparn skall flyttas från 1 B till 1 C, därför att detta är vad allmänheten föredrar. En sådan flyttning är dessutom tekniskt enkel och den är billig och det finns inget annat alternativ.

Myller
Herr ordförande! Den gemensamma ståndpunkten om kvaliteten på vatten för mänsklig konsumtion har klart förbättrats under parlamentets andra behandling. Föredraganden Collins skall ha tack för detta. I sin nuvarande form motsvarar förslaget kraven som skall ställas för människornas hälsa trots att det, såsom konstaterats, innehåller problem i form av för långa övergångstider. Viktigast är dock, och det har här också sagts, att vi är säkra på att planerna på att rätta till saker och ting kommer senast inom fem år.
Annars garanterar förslaget en bättre flexibilitet genom att avlägsna förbehållen från artikel 13. I sin nuvarande form motsvarar förslaget även miljökraven bättre än tidigare. I sin helhet innebär direktivet att kvalitetskraven på dricksvatten för mänsklig konsumtion uppfylls i rätt förhållande jämfört med kraven på människornas hälsa. Man skall vara beredd att betala för bra dricksvatten. Vi har inte råd att i så här livsviktiga frågor, som handlar om helhetsverkan på hälsa och hälsovård, tillåta en politik som genom förbehåll för kvalitetsstandarderna skulle göra det möjligt att ge avkall på dricksvattnets kvalitet.
Till slut vill jag säga angående kopparfrågan att den framför allt måste ses som en hälsofråga och sättet att förhålla sig till den skall också baseras på den synvinkeln.

Matikainen-Kallström
Herr ordförande! Som bilaga till det dricksvattendirektiv som är under behandling har olika ämnen som påverkar dricksvattenkvaliteten klassificerats på grundval av sin farlighet. Rådet har efter parlamentets första behandling ändrat klassificeringen av koppar till samma klass med gifter såsom arsenik. Koppar har tiotals år varit ett bra, säkert och hållbart vattenledningsmaterial i Europa. Går rådets förslag igenom och koppar klassificeras som gift ger det en helt felaktig signal till konsumenterna.
Det är sant att koppar i för stora doser är farligt, men i små doser är det till och med nödvändigt för vår organism, och detta har även kommissionen redan tidigare konstaterat. Det är också vetenskapligt bevisat att bristen på koppar är en större olägenhet än dess överdosering. I en rapport av Världshälsoorganisationen 1997 konstaterades att det inte har lagts fram några vetenskapliga bevis på att koppar som vattenledningsmaterial skulle påverka dricksvattnet på ett hälsofarligt sätt. Även en undersökning som gjordes i Stockholm 1997 visade att koppar inte hade någon negativ effekt på spädbarn. Om koppar överförs till skadliga ämnen kan det lätt leda till att det ersätts med andra material vars effekter inte är kända.
Det är bra att man i denna värld av tillsatser, färgämnen och konserveringsmedel kontrollerar kvaliteten på vårt dricksvatten, och i den positiva riktningen är det här betänkandet på väg, men lagom är bäst.

Bjerregaard
Herr ordförande! Å kommissionens vägnar vill jag gärna tacka ledamöterna av Europaparlamentet för den omsorgsfulla genomgången av rådets gemensamma ståndpunkt. Jag blev också glad över de anmärkningar föredraganden, Ken Collins, gjorde om samarbetet mellan kommissionen och Europaparlamentet. Även vi anser att det har varit gott, och att hela förfarandet genomförts med fullständig öppenhet, och därmed också har givit möjlighet att dra in de icke-statliga organisationerna, som Collins framhöll. Innan jag kommer med mina anmärkningar rörande ändringsförslagen vill jag gärna framhålla att rådets gemensamma ståndpunkt kom till stånd efter mycket ömtåliga och också ganska långvariga diskussioner mellan rådet och kommissionen. Några av bestämmelserna är sålunda inte helt till kommissionens belåtenhet, men på det hela taget anser jag emellertid att det är en acceptabel kompromiss som kommissionen står helt bakom.
Mot denna bakgrund kan följande accepteras: Ändringsförslag nr. 6, 8, 15 och 19 kan accepteras fullt ut. Ändringsförslag nr. 12, som Jackson speciellt tog upp, och 29 kan delvis accepteras. I princip också ändringsförslag 13, 26 och 30. Kommissionen kan inte acceptera följande ändringsförslag: 1-5, 7, 9-11, 14, 16-18, 20-25, 27, 28 samt slutligen 31-34. Låt mig kort kommentera de viktigaste ändringsförslagen, bland annat för att de naturligtvis har spelat en roll i debatten här i dag.
Först dispensordningen, vilket vill säga ändringsförslag 16, 17 och 22. Kommissionen har accepterat de förslag som parlamentet framlade under förstabehandlingen, och har arbetat in dem i förslaget. Rådet har emellertid sedan ändrat dem, eftersom denna fråga var bland de känsligaste under förhandlingarna. Jag vill emellertid understryka att dispens endast ges om det inte föreligger någon hälsorisk. Dispenser kommer att vara tidsbegränsade och kommissionen kommer att vara involverad. Man har således tagit hänsyn till parlamentets största betänkligheter. Jag tror dessvärre att det kommer att bli mycket svårt att omförhandla denna punkt med rådet.
Så har vi parametrarna för radioaktivitet, och det handlar om ändringsförslag 23 och 26, som både föredraganden, Collins, och Lannoye var inne på. Det gläder mig att kunna meddela att kommissionen kan acceptera införande av parametrar för radioaktivitet i direktivets bilaga 1, del C, som handlar om indikatorparametrar. Det är första gången sådana parametrar införs i ett direktiv som inte omfattas av Euratomfördraget, så jag vill gärna lyckönska parlamentet till detta ändringsförslag.
Så kommer ändringsförslagen 8, 25 och 30, som rör hormonliknande ämnen. Kommissionen har naturligtvis omsorgsfullt tagit till sig parlamentets betänkligheter på denna punkt, och jag delar för övrigt själv dessa betänkligheter. Kommissionens tjänster håller för ögonblicket på att undersöka frågan, och inom den närmaste framtiden kommer man komma fram med riktlinjer för vilken politik som bör föras. Jag har observerat Kirsten Jensens betänkande rörande hormonliknande ämnen, vilket lades fram för miljöutskottet den 22 april 1998, eftersom det också kommer att bli genomgånget. Detsamma gäller de frågor föredraganden ställt till kommissionen.
En hänvisning i artikel 4.1a, kan accepteras, men det är för ögonblicket för tidigt att införa parametrar i bilaga 1, del B. Jag välkomnar särskilt idén med en undersökning rörande hormonliknande ämnen, naturligtvis förutsatt att de erforderliga budgetmedlen ställs till förfogande och godkänns av parlamentet. Det är emellertid inte nödvändigt eller ändamålsenligt att lägga in denna idé i ett direktiv.
Till sist har vi bestämmelserna om bly, det vill säga ändringsförslag 12 och 28, som i synnerhet Jackson var inne på. Föredragandens idé med att kräva rapporter från medlemsstaterna om hur man skall ta itu med blyproblemet är intressant och kan accepteras med en nödvändig omformulering. Ändringsförslag 28, vari man föreslår 10 år för att uppfylla blynormerna kan inte accepteras. Kommissionen har föreslagit 15 år, och det har rådet accepterat. Denna period utgör förhoppningsvis en rimlig kompromiss mellan hänsynen till folkhälsan och de praktiska problemen med att få normerna uppfyllda, och därtill skall man kanske lägga det som särskilt Jackson var inne på, nämligen de omkostnader som är knutna till föreliggande ändringsförslag.
Så kommer slutligen ändringsförslag 24 och 29, trihalometaner, THM. Tanken med en rapport liknande den om blyparametrarna accepteras också. Förslaget om ett strängare värde för THM kan emellertid inte accepteras. Låt mig också säga att hänvisningen till byggvarudirektivet 89/106 är en mycket nyttig ändring, som kan accepteras i föreliggande form.
Låt mig avslutningsvis göra några anmärkningar rörande koppar. Som Collins också sade avvisades samtliga ändringsförslag av miljöutskottet, och ändå ser det ut som om det spelar roll. Det har i varje fall understrukits av ganska många av de parlamentariker som haft ordet här i dag. Kommissionen har i förslaget följt det gränsvärde för koppar som Världshälsoorganisationen, WHO, har föreslagit. Vid WHO: s löpande revision, som ägde rum i Genève i april 1997, ändrades inte detta värde. Eftersom det är ett hälsobaserat värde är det rimligt att behålla det i bilaga 1, del B. Om det framkommer ny dokumentation som kan utgöra grund för en ändring av klassificeringen av koppar är det självklart att man kommer att ta hänsyn till detta. Såvitt kommissionens tjänster vet är för närvarande ingen ändring på väg i fråga om WHO: s synpunkt. Därför är vi inte inställda på att föreslå rådet någon ändring.
Vad beträffar den del av ändringsförslaget som rör föregående samråd med parlamentet instämmer kommissionen. Jag vill emellertid rikta parlamentets uppmärksamhet på att detta redan omfattas av artikel 11.1. För koppar och för alla andra parametrar i bilaga 1 kan justering företas endast efter behandling i parlamentet, eftersom det handlar om ett förfarande enligt artikel 189c. Slutligen vill jag gärna citera föredraganden Ken Collins anmärkningar om att det finns många bestämmelser i detta direktiv som är viktigare än denna enda punkt rörande koppar.
Herr ordförande, detta var mina viktigaste anmärkningar rörande ändringsförslagen. Jag tackar för uppmärksamheten.

Matikainen-Kallström
Herr ordförande! Jag vill bara precisera att de inlägg som handlade om koppar inte hade för avsikt att ändra gränsvärdet för koppar, utan flytta det från grupp B till grupp C. När det gäller gränsvärdet är vi helt eniga.

Ordföranden
Fru Matikainen-Kallström, detta förefaller mig mer som en kommentar än en fråga. Jag anser att vi kan gå vidare, men Baldi vill också ställa en fråga.

Baldi
Herr ordförande! Jag vill veta om kommissionen anser att det är rätt att ta med koppar på listan över kemiska produkter - eller snarare gifter - som arsenik, cyanid, kvicksilver, bly, trots att WHO har förklarat att nivån 2 milligram koppar per liter dricksvatten är en tillräckligt säker halt.

Grossetête
Jag skulle helt enkelt vilja fråga kommissionären om hon inser vilken effekt hennes beslut kommer att kunna ha vad gäller koppar. I många länder har vi för tillfället dricksvattenledningar av koppar. Genom att klassificera dessa ledningar tillsammans med arsenik kan man lura folk att tro att de är farliga. Jag tror att det är särskilt allvarligt.

Ephremidis
Herr ordförande! Med utgångspunkt i det som kommissionsledamoten sagt har jag en text från ansvariga organisationer, som säger att WHO: s revision 1997 accepterade att det inte finns någon vetenskaplig grund för de påstådda akuta hälsoriskerna med koppar i dricksvattnet och karakteriserade den tidigare rekommendationen som preliminär. Och - här avslutar jag frågan - kommissionen själv har accepterat att användningen av kopparmaterial i vattenledningar inte i sig är skadlig för folkhälsan, dokument KOM(94)612. Eftersom kommissionsledamoten har givit olika svar utan att svara på mina frågor, måste jag fråga om de uppgifter ur dokument som jag åberopat är falska. Håller inte dessa uppgifter? Eller kanske kommissionsledamoten inte var fullständigt informerad och svarade på detta sätt för att vidhålla att hon inte accepterar ändringsförslagen, dvs. att koppar skall flyttas från 1 B till 1 C. Kanske det var av brist på information som hon också teg om att asbest inte nämns bland de farliga materialen.

Miranda
Herr ordförande! Fortfarande angående kopparfrågan, skulle jag vilja ta upp en sak jag nämnde i mitt inlägg och som kommissionären inte gav något svar på. Frågan är denna: Om man medger att den information kommissionären har, angående faran med koppar, bör denna i så fall ersättas av andra produkter. Frågan jag ställer rakt fram är: vilken produkt är det vi i så fall skall ersätta koppar med och vilka studier har genomförts om dessa ersättningsprodukter? Det är en konkret fråga som jag skulle vilja se besvarad, då inget svar hittills har givits, varken från kommissionen eller från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd, och ett sådant svar anser jag vara av yttersta vikt. Så mycket mer som jag har inställningen, som jag redan har nämnt, att WHO faktiskt inte tillerkänner koppar den fara som kommissionen här gör.

Ordföranden
Jag ger nu ordet till Flemming, men jag vill påminna om att frågorna inte får omvandlas till en andra debatt.

Flemming
Herr ordförande! Det har sagts att koppar inte är skadligt för hälsan. Det är fel. Det finns exempel på mycket allvarliga skador på små barn, såvida ett visst genetiskt anlag finns. Det finns helt konkreta fall av leverskador på småbarn. I Österrike inträffade ett fall då mamman hade lagat te till sitt barn med det första vattnet som kom ur ledningen den dagen, och som alltså dragit till sig koppar från rören under natten. Barnet dog. Ytterligare en bidragande orsak var att mamman hade använt en kopparkittel vid tillagningen. Småbarn kan alltså mycket väl dö av det. Det bör man vara medveten om.

Collins, K.
Herr ordförande! Jag måste säga att denna brist på diskussion faktiskt borde ske i form av frågor. Jag skall således ställa en eller två frågor och hålla mig till det normala förfarandet.
Håller kommissionen med mig om att kopparindustrin borde få en eloge för den effektivitet med vilken den har kunnat övertyga folk, som i övrigt inte vet något alls om koppar, om kraften i sin sak?
Håller hon vidare med mig om att utskottet med överväldigande majoritet förkastade ändringsförslagen om koppar, eftersom det ansåg att inte var en fråga om att koppar skulle förbjudas som medel att leda vatten till hushållen, utan om ett sätt att garantera att vi genomför ordentliga hälsonormer?
Ingen har föreslagit att koppar skall ersättas i hushållen. Ingen har föreslagit att den skall kastas bort och ersättas med något annat. Vi inför parametrar med avseende på bly. Vi begär, till exempel, studier om kemikalier som stör de endokrina funktionerna. Vi är fullt medvetna om att det inte finns något perfekt sätt att se till att hushållen förses med vatten. Det vi gör är faktiskt att se till att när hushållen får det vattnet så är dessa hushåll vid god hälsa.
Håller kommissionären med om den bedömningen av situationen och håller hon med om att miljöutskottet - i vilket för övrigt inga av dem som har tagit upp den här frågan närvarade - håller hon med mig om att miljöutskottet har fått ordning på det hela?

Bjerregaard
Herr ordförande, jag skall nog låta bli att blanda mig i hur debatten i miljöutskottet har försiggått och vem som har röstat och inte röstat. Det jag har lagt märke till är - som Ken Collins framhåller - att förslaget avvisades. Jag vill därför, i samband med de många frågor som ställts, säga att det är klart att det vi utgått från i detta sammanhang är WHO. Jag har förvånats över att här i dag varit åtskilliga talare som satt frågetecken för de hälsobaserade riktlinjer som utarbetats av WHO. Utifrån den rika erfarenhet vi har är det min politiska ståndpunkt att vi, om WHO antar hälsobaserade riktlinjer, gör klokast i att följa dem. Jag måste säga att vi i Europa ju inte går längre än de länder vi normalt jämför oss med. Både USA och Japan har mycket stränga normer på detta område, och i samband med vad Ken Collins sade om kopparrindustrin måste jag säga att vi inte känner till att de normer man har i USA och Japan har haft något större inflytande på kopparindstrin i dessa länder, så därför delar jag inte heller hans oro. Jag kan därför inte heller stödja det ändringsförslag som för över koppar till avsnitt C i stället för avsnitt B.

Ordföranden
Tack så mycket, fru Bjerregaard.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Gränsvärden för luftföroreningar - Kampen mot försurning
- Svavelhalten i flytande bränslen
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
A4-0161/98 av Pollack för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om förslag till rådets direktiv om gränsvärden för svaveldioxid, kväveoxider, partiklar och bly i luften (KOM(97)0500 - C4-0662/97-97/0266(SYN)), -A4-0162/98 av Hulthén för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om meddelande till årdet och Europaparlamentet om en gemensam strategi för att motverka försurning (KOM(97)0088), -A4-0174/98 av Hautala för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om förslag till rådets direktiv om minskning av svavelhalten i vissa flytande bränslen och om ändring av direktiv 93/12/EEG (KOM(97)0088 - C4-0283/97-97/0105(SYN)).
Pollack
Herr ordförande! Experter hävdar att åtminstone 40 000 människor över hela Europa lider av luftföroreningarnas effekter och att de som lider av sjukdomar i andningsorganen riskerar en för tidig död på grund av den farliga cocktail av kemikalier i luften de andas. Det förvärrar lidandet för det stora antal barn som har astma.
Stadsborna lider mest, förstås, då föroreningarna från fordonstrafiken blir ett allt större problem för varje år som går. Allteftersom föroreningarna från industrin minskar ser den stigande ökningen av mängden bilar på våra vägar till att ren luft blir en bristvara. Bortsett från hälsoproblemen dignar skogsvegetationen, skördarna och sårbara ekosystem under oavbruten förgiftning, och vårt dyrbara europeiska kulturarv - byggnader och monument som har stått i århundraden - äts upp av aggressiva kemikalier i luften.
Det förslag till direktiv som vi diskuterar i dag är ett radikalt och långtgående försök att få ett slut på denna historia av katastrofer. Det är första gången rättsligt bindande gränsvärden för utsläpp har fastställts. Jag skulle vilja gratulera kommissionen till deras förslag. Ledamöterna skall veta att de normer som föreslås är resultatet av två års fullständig enighet i brett förankrade arbetsgrupper och bygger på de senaste normerna från Världshälsoorganisationen för skyddet av människans hälsa. De har underkastats lönsamhetsvärdering och är mycket stränga.
Fyra olika luftförorenande ämnen behandlas i detta första dotterdirektiv och mer följer i framtida direktiv. Dessa fyra, svaveldioxid, kväveoxider och partiklar och bly, slogs fast i ett ramdirektiv som de första luftförorenande ämnena som skall angripas.
Jag kan inte gå in i detalj på förslagen här under den korta tid som jag har till mitt förfogande. Varje förorenande ämne har olika gränsvärden och det hela är mycket komplicerat, men i all korthet fastställer direktivet gränsvärden för utsläpp som skall uppnås till år 2005 och år 2010. Det kräver allmänt tillgängliga och av regeringarna godkända handlingsplaner för de områden där utsläppen för närvarande är högre än dessa gränsvärden för att garantera att konkreta steg tas för att klara av tidsgränserna. Detta är mycket viktigt. I en del fall föreskriver det tröskelvärden för att informera allmänheten om den luft de andas in och har en inbyggd översyn år 2003.
Det fastställer också enhetliga mätkriterier och mätmetoder. På grund av luckor i den vetenskapliga kunskapen om effekterna av några av dessa förorenande ämnena finns det planer på ytterligare forskning. En av de saker jag har gjort är att föreslå några särskilda områden där forskning behövs, där vetenskapliga uppgifter helt enkelt inte finns tillgängliga för närvarande.
I korthet innebär de huvudsakliga ändringsförslagen som utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd enats om, följande: för det första har vi försökt öka informationen till allmänheten vid varje tillfälle. Vi har lagt till tröskelvärden för NOx och partiklar. Jag vet att kommissionen har lite problem med att acceptera tanken på ett tröskelvärde för partiklar och jag accepterar att Världshälsoorganisationen inte har satt något säkert gränsvärde och kan därför inte fastställa ett värde där allmänheten bör informeras. Jag tycker fortfarande att vi borde försöka med detta. Förenade kungariket har ett sådant tröskelvärde. För Nox har miljöutskottet begärt det tröskelvärde som används i Frankrike. Det är lägre än det som nu finns i Förenade kungariket.
Vi har sänkt det överskjutande tröskelvärdet för svaveldioxid, vilket jag medger är ganska optimistiskt, men, med tanke på svaveldioxidens allvarliga effekter på folkhälsan till och med under en kort period, hoppas jag att kommissionen och rådet hittar ett sätt att minska sin nuvarande siffra, även om de tycker att de inte kan gå hela vägen. Arbetsgruppen för detta rekommenderade inte en timgränsvärde, men jag anser att det är mer realistiskt att försöka minska överskjutande värden snarare än att försöka gå in för ett drastiskt lägre gränsvärde, vilket en del kolleger önskar. Gränsvärdena för svaveldioxid måste ses över igen i översynen 2003 och vi måste vara medvetna om att en del medlemsstater har en lägre siffra än de har i texten.
Det finns ett litet problem med kommissionens förslag om att skydda ekosystemen från svaveldioxid. Riktlinjerna från Världshälsoorganisationen undersökte en rad värden för olika slags vegetation - grödor, skogar, känslig vegetation och lavar. Miljöutskottet har bestämt sig för det gränsvärde som fastställts för att skydda lavar, som är mest känsliga, och det är betydligt tuffare än kommissionens text. Min åsikt är att kommissionen och rådet borde undersöka detta igen för att se om de kunde finna ett bättre sätt att fastställa de lämpliga gränsvärdena. Att välja en godtycklig siffra när man försöker ta tu med fyra olika saker är ganska svårt.
Ändringsförslag 32 är en kompromisstext om lokaliseringen av mätstationer i små områden med känsliga ekosystem, som jag anser är en betydande förbättring av kommissionens text. Vi har också, högst motvilligt, öppnat dörren för en viss lokal tolerans gentemot överskridande av bly, där vissa smältverk för icke-järnmetaller helt enkelt inte kommer att kunna klara av tidsgränsen ens med den bästa tillgängliga tekniken. Detta måste uppenbarligen undersökas mycket noggrant.
Kollegerna i den gröna gruppen vill ha betydligt strängare gränsvärden för NOx och partiklar; dessa ändringsförslag är välmenande, men är helt orealistiska och samtliga förkastades i utskottet. Icke desto mindre behöver vi undersöka framstegen noggrant 2003. Ämnena är farliga och jag delar deras önskan att gå fortare fram. Nivåerna i texten betyder emellertid redan en stor minskning av NOx och partiklarna och, för att uppnå det de önskar skulle vi praktisk taget vara tvungna att förbjuda bilar och stänga industrin. Som Londonbo är jag alltför bekant med problemen med luftföroreningarna som trafiken har givit upphov till, och det finns inga enkla lösningar. Ett antal andra direktiv som är på gång kommer emellertid att bidra till detta.
Till sist vill jag tacka kommissionen, Förenade kungarikets representation, utskottets sekretariat och mina egna assistenter för allt det hårda arbete de har lagt ned. Jag hoppas att de regionala och lokala myndigheterna kommer att kunna genomföra de mycket stränga gränsvärden som har slagits fast. Jag yrkar om kammarens bifall till direktivet och ändringsförslagen.

Hulthén
Herr ordförande! Försurning är ett komplext problem, eftersom det drabbar olika. En del har aldrig sett det sura regnets effekter, andra kan i stort sett dagligen märka försurningens resultat. Det handlar då om märkligt växande träd, döda granar, sjöar lika klara som simbassänger och lika tomma på liv, blommor som har försvunnit för att aldrig återkomma, insekter och skaldjur som har gått samma öde till mötes samt fiskar som inte längre klarar av att fortplanta sig. Det blir en märklig slags tystnad över en trakt som har drabbats av försurning; naturen blir en kuliss utan innehåll.
Det är emellertid inte alltid lätt att vinna förståelse för problem som inte är synliga för alla. Det är inte enkelt att hitta en strategi för att åtgärda miljökonsekvenser som började samtidigt som den moderna industrialismen. Det kräver samarbete och förståelse, inte minst från dem som inte berörs. Därför vill jag också passa på att tacka dem som har bidragit i arbetet, som har haft funderingar och som har lagt fram ändringsförslag. Jag vill också passa på att tacka kommissionen för ett alldeles utmärkt arbete.
Med detta meddelande börjar vi en strategi för att åtminstone hejda försurningen, även om det skall mer till för att tillåta en återhämtning av de ekosystem som är drabbade. Men det som är bra kan naturligtvis alltid bättras på. Självklart kan de ingångsdata som har lagts i kommissionens meddelande kompletteras, och fler förslag kan komma in. Självklart är det vidare så, att vi behöver konkreta åtgärder också när det gäller sjöfarten samt, enligt min uppfattning, också när det gäller en gräns för flygbränsle. Vi behöver dessutom en revidering vad gäller direktivet om stora förbränningsanläggningar. Inte minst måste vi börja dialogen med de ansökarländer som har liknande problem eller kanske värre problem än många av oss som redan är med i unionen. Hur skall vi klara av att ställa om deras anläggningar? Hur skall vi klara av att få dem att uppnå de värden som vi ställer krav på i dag?
Även om en del av oss kan se att detta är nödvändigt att komma i gång med, finns det andra som känner en oro för att detta går alldeles för fort, att detta blir ett problem. Den klassiska konflikten mellan miljö och sysselsättning dyker då upp. För dem som känner denna oro måste vi säga, att även om man inte kan se försurningen hos sig själv, kan man ändå förstå att det som har orsakat försurningen också har konsekvenser både för människan och för andra. Det som drabbar en fisk är knappast bra för en människa heller. Luftföroreningar är ett problem för alla, inte bara för dem som drabbas av försurning.
Miljöföroreningar känner inga gränser. Därför kan luftutsläpp vandra. Föroreningar som kommer från en plats får effekter på natur hundratals mil därifrån. Därför måste åtgärderna vara gemensamma. Genom den strategi som kommissionen har presenterat och de förslag som miljöutskottet har bidragit med, hoppas jag att vi snart kan se natur vakna till liv, även på avlägsna platser som min egen trakt.
Jag tror att det förslag och den strategi som kommissionen har valt är den flexibilitet som behövs i länderna för att man skall kunna utforma de regler som bäst passar en själv, för att uppnå ett direktiv och ett mål som i slutänden ändå kan göra att försurningen hejdas helt och hållet.

Hautala
Herr ordförande! I februari röstade vi om sänkning av svavelhalten i bilbränslen för att få renare avgasutsläpp i trafiken. Nu har vi ett förslag från kommissionen som syftar på att minska svavelhalten i något tyngre bränslen: det handlar om tung eldningsolja och gasolja och då talar vi om flera gånger högre svavelhalter. Enligt Auto-Oil-programmet måste vi få ned svavelhalterna till några miljondelar. Nu talar vi om procent. Grundtanken är att oljeindustrin måste kunna avlägsna detta gula ämne från omloppet för att det inte skall överföras i luften. Tekniskt sett är detta helt möjligt och även kostnaderna är möjliga att få under kontroll.
Kommissionens förslag är det första egentliga direktivförslaget som syftar till att ta tag i försurningen som kollega Hulthén nyss talade om. Detta är viktigt speciellt med tanke på miljön, naturen och givetvis det mänskliga kulturarvet. Många värdefulla byggnader håller på att vittra sönder på grund av svavelutsläppen. Man måste dock betona att denna åtgärd har betydelse även för den lokala luftkvaliteten. I detta sammanhang talar vi åter om de frågor som kollega Pollack här har presenterat.
Utsläppen från flytande bränslen kan inverka tillsammans med partikelutsläppen och orsaka allvarliga hälsorisker. Man måste konstatera att detta verkligen inte bara är ett nordeuropeiskt försurningsproblem, utan alla samhällen, alla tätorter inom Europeiska unionen har problem som orsakas av den lokala luftkvaliteten och dess svavelhalt.
Jag ville föreslå att man skulle inkludera även marina bränslen i detta förslag. Kommissionen har också ursprungligen haft dylika planer, men de finns inte med i detta direktivförslag. Parlamentet kommer sannolikt att godkänna miljöutskottets förslag om att Europeiska unionen skulle börja minska svavelhalten i marina brännoljor. Detta förefaller mycket välmotiverat. I själva verket har jag den uppfattningen att enligt kommissionens egna beräkningar kunde kostnaderna för hela försurningsstrategin sänkas med 15 procent genom att inkludera marina bränslen i detta direktiv. Internationella överläggningar har hållits inom den internationella sjöfartsorganisationen IMO, men där har man inte åstadkommit någonting, och jag tycker inte att vi skall stanna och vänta på dessa överläggningar. I detta sammanhang har man också kommit överens om att Östersjön skall bli ett specialområde där det inte är tillåtet att använda marina bränslen med högre svavelhalt än 1, 5 procent, men det har uppenbarligen gjorts några tabbar i överläggningar eftersom Nordsjön och Irländska sjön hamnat utanför dessa särskilda kontrollområden. De borde absolut inkluderas i dem.
Sedan övergår jag till att behandla gasolja eller tunn eldningsolja. Detta område är förutom att det är mycket viktigt för miljön även politiskt intressant, eftersom Österrike, Finland och Sverige beviljades en övergångsperiod på fyra år under vilken de ansågs kunna bibehålla sin strängare begränsning av svavelhalten i gasolja. Utskottet ställer sig nu bakom förslaget att man borde ta som utgångspunkt den svavelbegränsning som redan i dag gäller i Österrike, dvs. 0, 1 procent, vilket är lägre än vad kommissionen föreslår.
Miljöutskottet har också kommit fram till att föreslå artikel 100a som rättslig grund för detta direktiv. Som föredragande måste jag säga att jag hade en litet avvikande mening i den här frågan eftersom detta mycket väl kunde även motiveras som en miljöskyddsåtgärd då man kunde välja 130s. På detta sätt skulle man kunna underlätta för Österrike att bibehålla sin strängare begränsning om kommissionen inte beaktar den svavelhalt som gäller i Österrike.

Lange
Herr ordförande, kära fru kommissionär, kära kolleger! I själva verket handlar det här om ett problem med den inre marknaden, och om ett miljöskyddsproblem. För vi bestämmer inte några gränsvärden här för fasta anläggningar, för raffinaderier eller för stora förbränningsanläggningar. Nej, vi här bestämmer vi gränsvärden för bränsle, som man kan handla med fritt inom den inre marknaden. Nu har vi hört flera gånger att förbränning av detta bränsle är orsaken till försurning av våra skogar och våra landskap. Där handlar det också om den inre marknadsaspekten. Direktivet om bensin och diesel godkände vi med stor majoritet den 18 februari, och även där vill vi ha en svavelreducering. Nu handlar det om att göra samma sak med tung och lätt eldningsolja, eftersom deras svavelhalt för närvarande är väsentligt mycket högre.
Kära kolleger! Låt oss kämpa för enhetliga normer för lätt eller för tung eldningsolja i Europa! Det kan enligt min åsikt inte förklaras varför man tillåter ett lapptäcke, inte bara vad beträffar den inre marknaden, utan även vad beträffar miljöskyddet. För vad kommer det egentligen betyda, att man säger att medlemsländerna själva kan bestämma vilka gränsvärden de skall ha? Det betyder faktiskt, att några går längre än andra, och det kommer att leda till ett avsevärt förkastande av lätt och tung eldningsolja på den inre marknaden. Jag tog fram siffrorna en gång, och kan gärna meddela dem till kommissionen ännu en gång. I enskilda medlemsländer täcks mer än hälften av behovet av import och export, alltså verkligen inte någon liten andel, vad beträffar den inre marknaden. Därtill kommer den miljöpolitiska aspekten. Det kan ju vara så att ett land tillåter 0 procent svavel i bränslet i den lätta och tunga eldningsoljan, medan andra inte gör det. Tyvärr, tyvärr stannar ju inte de moln som bär med sig försurningen vid några gränser. Detta land, där 0 procent gäller, drabbas kanske hårdare än tidigare. Nej, vi behöver enhetliga normer. Därför är det ett problem som rör den inre marknaden. Därför behöver vi artikel 100a som rättslig grund.
En andra aspekt: Vi måste även räkna med marina dieseloljor, eftersom 14 procent av alla NOx-utsläpp kommer från båtar. I synnerhet där måste något göras, också vad gäller renovering av gamla skepp!
Alltså, kära kolleger, låt oss skrida till verket, låt oss göra Europas bränsle till en svavelfri zon!

Matikainen-Kallström
Herr ordförande! Kommissionens förslag till en strategi mot försurning är viktigt och pekar åt rätt håll. Det koncentrerar sig på att minska försurande utsläpp. Strategin är dock inte ännu färdig för beslut. Innan den godkänns måste de föråldrade och bristfälliga bakgrundsuppgifterna absolut korrigeras.
På grund av försurningen är det viktigt att minskning av utsläppen prioriteras i föranslutningsstrategierna för länder som söker medlemskap i EU. I samband med utvidgningen borde en del av stödet för miljöskydd speciellt riktas till arbetet att minska de gränsöverskridande utsläppen. Genom att överföra den nya teknologin till dessa länder skulle man snabbare och effektivare kunna uppnå betydande resultat på hela Europas nivå. Även direktivet om sänkning av svavelhalten i flytande bränslen måste föras framåt så skyndsamt som möjligt och även utfärda bestämmelser för fasta bränslen och för anläggningar som använder dem.
Eftersom den internationella sjöfartsorganisationen IMO inte har begränsat svavelhalten i bränslen som används i fartyg skall dessa inte heller tas med i EU-direktivet om flytande bränslen. I en del av staterna runt Östersjön gäller inte EU-direktiven. Därför kommer fartygen att gå och bunkra i dessa länder som ligger utanför EU om bunkeroljorna inkluderas i direktivet. Detta ligger varken i Östersjöns eller unionens intresse. Man måste använda andra metoder.
I samband med oljeraffinering bildas på grund av verksamhetens natur i betydande utsträckning olika slags icke-kommersiella destillationsrester som raffinaderierna använder som bränsle. Det är inte ändamålsenligt att sätta separata begränsningar för raffinaderibränslen. För miljöns del uppnås lika bra resultat genom att reglera egenskaperna i enskilda bränslen. För den europeiska oljeindustrin är det viktigt att behålla flexibiliteten i raffinaderiernas bränsleval.

Bowe
Herr ordförande! Å socialistgruppens vägnar skulle jag vilja välkomna Hautalas, Hulthéns och Pollacks betänkanden som alla utgör viktiga bidrag till att förbättra luftkvaliteten och skydda människans hälsa i miljön i Europa. Genom att fastställa dessa nya normer för luftkvaliteten i våra städer kan vi kräva av industrin att den börjar vidta de nödvändiga åtgärder för att ta itu med de allmänt förekommande källorna som skapar problemen med luftföroreningar i våra städer.
I synnerhet är det problemen med svavel, ibland svaveldioxid, och förstås kväveoxiderna, NOx, i vår atmosfär som har sitt upphov i förbränningen av en mängd olika smutsiga bränslen i fabriker, bilar och från andra källor som fartyg. Man får inte underskatta omfattningen av detta problem. I sitt första skede är det osynligt och mycket långsamt i sina verkningar, men resulterar till slut i livlösa floder, förfallna skogar och tusentals för tidiga dödsfall på grund av sjukdomar i andningsorganen. Det är ett pris vi inte kan fortsätta att betala och därför är dessa betänkanden absolut nödvändiga för att förhindra ytterligare skador, förfall och dödsfall i Europa. Förslagen att minska svavelinnehållet till 0, 1 procent av vikten i ett antal olika bränslen är genomförbara och inom skäliga kostnadsgränser.
Andra åtgärder av särskild betydelse är förslagen att skapa en särskild kontrollzon för utsläpp av svaveldioxid i Nordsjön. Detta förslag och åtföljande åtgärder kommer att ta itu med en källa till utsläpp som tidigare har befunnit sig utanför EU: s bestämmelser. I synnerhet Hautalas betänkande ifrågasätter också den rättsliga grunden för ett sådant förslag. Är det en åtgärd för marknaden eller är det en åtgärd för att skydda miljön? Det jag tidigare har sagt visar att för mig så är det först och främst en åtgärd för att skydda miljön. Jag är emellertid beredd att lyssna till kollegerna och acceptera att det förslag som behövs för att kontrollera svavlet har mycket verkliga konsekvenser på marknaden.
Slutligen kan förslagen i detta paket bara ses som nödvändiga steg och jag skulle därför vilja uppmana kommissionen och rådet att acceptera parlamentets betänkanden och ändringsförslag i förvissningen om att floder, skogar, städer och kommuner från Middlesborough till Milano kommer att bli hälsosammare, renare och bättre ställen att bo på i framtiden.

Flemming
Herr ordförande, ärade fru kommissionär! Människorna i Europa behöver renare luft, och jag tycker att det som kommissionen har lagt fram här om de skadliga ämnena i luften är storartat. Det är ett mycket stort steg. När man kommer från ett land som har mycket stränga gränsvärden, då kan man inte vänta sig att alla stater i Europeiska unionen genast kommer upp jämsides. Man måste vara anspråkslös och tacksam för att vi går vidare steg för steg.
Tillåt mig att trots det fälla tre anmärkningar från österrikisk synpunkt. Först om artikel 8, om underrättande av allmänheten. Här är några grundläggande funderingar. Enligt kommissionens förslag skall all information regelbundet överlämnas till relevanta organisationer. Flera år av österrikiska erfarenheter har visat att det inte är nödvändigt att aktivt vidarebefordra denna information. Den efterfrågas visserligen i början av fördelningen, men sedan svalnar intresset snabbt.
I Österrike kan man få denna information när som helst genom teletext, Internet, telefon eller fax, och eftersom numera alla har tillgång till någon av dessa informationsbärare och det föreslås att denna information inte aktivt överförs, utan ställs till förfogande
Vad gäller gränsvärden för svaveldioxid så fastställs här ett 1-timmes-gränsvärde på 350 mikrogram, härlett från ett 10-minuters-medelvärde från WHO på 500 mikrogram. Enligt österrikiska erfarenheter kan det 1-timmesgränsvärde som har föreslagits här ändå inte garantera att 10-minutersmedelvärdet hålls. För att få fram den rätta korrelationen föreslår vi att 1-timmesgränsvärdet fastställs till 250 mikrogram.
Om kväveoxiderna vill jag säga att ett alarmtröskelvärde är något fantastiskt, men ett värde på 800 mikrogram, ärade fru kommissionär, är verkligen för högt. Vi föreslår att man sänker detta värde till 400 mikrogram. Även om detta förslag inte kan antas genast hoppas jag ändå att alla europeiska stater någon gång kan uppfylla dessa österrikiska gränsvärden.

Cabrol
Herr ordförande, fru kommissionär, mina kära kolleger! Förslaget till direktiv från kommissionen om en minskning av svavelhalten i vissa flytande bränslen, i synnerhet olja och diesel, måste tillåta att man bekämpar vissa atmosfäriska föroreningar som man kallar " surt regn" .
Effekterna av den här föroreningen är välkända, i synnerhet i stadsområden. Jag har förresten behandlat den här frågan i mitt betänkande om gemenskapens åtgärdsprogram 1999-2000 om föroreningar inom ramen för utsläpp av svaveldioxid. Den här mycket legitima angelägenheten om att skydda miljön får emellertid inte göra att man glömmer bort den ekonomiska aspekten, i synnerhet med hänsyn till konkurrenskraften hos företagen i medlemsstaterna. Det finns faktiskt stora skillnader mellan dessa. Vissa är stora konsumenter av tung olja, andra förbrukar mindre. Det är på grund av detta som jag lade fram ändringsförslag i utskottet, för att medlemsstaterna skall vidta åtgärder för att garantera att tunga oljor inte kan användas hos dem om svavelhalten överstiger 2, 5 procent av vikten, i stället för 1 procent som Europeiska kommissionen preciserar.
Detta skulle tillåta en större respekt för konkurrenskraften, men det verkar som om normerna som krävs blir strängare och strängare och riskerar att äventyra företagen som ändå - och det insisterar jag på - har förstått det allmänna intresset och intresset av att sätta förnuftiga gränser. På grund av denna stränghet löper man risken av att få se att de här normerna minskas.
Icke desto mindre verkar kommissionens förslag acceptabelt i sin helhet. Jag ber er också att respektera denna text genom att ta bort alltför stränga ändringsförslag; denna text som trots att den redan är krävande måste undvika att normerna blir ännu mer tvingande och mindre realistiska än vad föredraganden vill.

Eisma
Herr ordförande! När jag läser kollega Hulthéns betänkande om strategin för att motverka försurning kan jag inte låta bli att tänka på mitt eget land, Nederländerna. I Nederländerna har jordbrukets utsläpp av ammoniak bara minskat med hälften av vad det borde under de gångna fem åren, och det mycket nedslående resultatet kommer inte som en fullständig överraskning. Det tydliggör att extra åtgärder behövs för att uppnå de ställda miljömålen. Jag är också mycket glad över, och hela min grupp med mig, att kommissionen har utarbetat en strategi för att motverka försurning, och vi kommer också att helt och hållet instämma med skärpningen i Hulthénbetänkandet.
Kommissionen föreslår nämligen att halvera den kritiska belastningsgränsen för försurning, som överskreds under referensåret 1990, till 2010. Men jag anser att denna strategi kan skärpas något. Jag är överens med Hulthén om att detta delmål måste flyttas fram till 2004. Och år 2015 skulle man inte längre få komma upp till de kritiska belastningsgränserna på landsbygden. Dessutom borde stödet till jordbruket kopplas till strängare krav för utsläppet av ammoniak. Det kallas miljöintegrering på jordbruksområdet.
I detta sammanhang måste permanent ekologiskt jordbruk absolut stimuleras. Annars kommer vi inte någonstans. Jag hoppas också att kommissionär Bjerregaards inflytande på hennes kollega Fischler är tillräckligt stort för att uppnå det målet. Fast om vi läser Agenda 2000 är Fischlers kommissionsförslag uppmuntrande, även på området jordbruk för miljön.
Till sist anser jag att det är mycket viktigt att kampen mot försurning inte upphör vid Europeiska unionens nuvarande gränser. Ansökarländerna måste få hjälp med detta och förberedas för att uppfylla dessa standarder.

Seppänen
Herr ordförande! Ur luftföroreningarnas synvinkel utgör jämte kraftverkens förbränningsugnar även bilarnas förbränningsmotorer stora hälsorisker för människorna. Detta faktum måste vi faktiskt erkänna trots att våra väljare äger bilar.
Man håller nu på att sätta gränsvärden för flytande bränslen förutom flygfotogen. Att sätta gränsvärden är positivt. De måste skärpas även för fasta bränslen, speciellt för stenkol. Enligt EU: s energistrategi kommer naturgasbränning och användning av förnybara energiresurser att öka. Effektivare förbränning samt kombinerad el- och värmeproduktion minskar utsläppen. Eftersom energiförbrukningen ändå ökar med 1 procent per år måste samma begränsningar införas för bränning av stenkol som man nu håller på att sätta för olja.
Det handlar om markförsurning, speciellt påminner jag kommissionären om att dessa strängare gränsvärden måste få bibehållas inom nordliga regioner, i Finland, i Sverige och i Österrike, och att Europeiska unionen måste sätta samma gränser även i andra länder.

Gahrton
Herr ordförande! De tre betänkandena som handlar om begränsning av luftföreningar gör mig både glad och förbannad. Å ena sidan handlar de ju om sådana problem som EU borde uppmärksamma i mycket större utsträckning, problem som till sin natur är gränsöverskridande och kräver bindande internationell lagstiftning. Överlag innebär dessa betänkanden en förstärkning av kampen mot luftföroreningar, även om det finns brister; man har t.ex. glömt bort flygbensinen. Överlag har man emellertid ändå uppmärksammat exempelvis försurningen som är ett större problem i mitt land än i många andra EU-länder. Detta är alltså bra. Det får fullt stöd av oss i V-gruppen och också av mitt eget svenska miljöparti.
Å andra sidan har emellertid vissa EU-parlamentarikers eviga maktambitioner orsakat en allvarlig skönhetsfläck i Hautalabetänkandet - mot föredragandens egen vilja. Miljöutskottet kräver en förändring av den rättsliga grunden från artikel 130s till 100a, vilket inte har sin grund i omsorg om miljön, utan enbart i Europaparlamentets önskan att ändra beslutsprocessen från samarbets- till medbestämmandeförfarandet. Det kan naturligtvis ibland vara motiverat, men i detta sammanhang innebär det att reglerna förvandlas från minimiregler till total harmonisering, vilket kan få miljönegativa effekter i länder som har strängare regler, bl.a. Sverige. Dessutom hindrar artikel 100a EU-länder från att i framtiden gå före med strängare regler. En hänvisning till 100a.4 är värdelös, eftersom alla vet att det inte är någon miljögaranti, utan en snävt beskuren dispensmöjlighet som nästan aldrig kan användas; det blir för övrigt ännu sämre i Amsterdamfördraget.
Det är alltså bra att parlamentet vill skärpa kampen mot luftföroreningar, men det är illa att man i valet mellan miljöskydd ...
(Ordföranden avbryter talaren.)

Amadeo
Herr ordförande! I samband med direktivet om minskning av halten svavel i vissa flytande bränslen verkar inte utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd ha följt rådet från föredraganden, som föreslog att man skulle godkänna den rättsliga bas som föreslogs av kommissionen, utan i stället artikel 100a som - om den accepteras av rådet - kommer att innebära att denna lag skall avgöras i ett gemensamt beslutsförfarande.
Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd insisterade på att de fördelar som kommer av att man sänker halten av svavel i olika bränslen kommer att vara betydligt större än de kostnader som industrin har för att anpassa raffinaderiernas utrustning.
Vi hoppas att, vid det gemensamma beslutet, sunt förnuft får råda och att man tar hänsyn till att - för att ge ett exempel - den olja som hämtas upp ur Nordsjön innehåller en mycket låg halt av svavel, till skillnad från den som hämtas upp i Medelhavet. Det finns med andra ord olika problem i länderna i söder jämfört med länderna i norr, och därför bör harmoniseringen ta hänsyn till miljöproblemen, men även sysselsättningen.

Graenitz
Herr ordförande, fru kommissionär, kära kolleger! Bland de många miljöskador, som människorna utsätts för, uppfattas luftföroreningen som en av de allvarligaste och obehagligaste. Därför välkomnar jag varmt detta betänkande, som vi diskuterar i eftermiddag: en strategi mot försurning, riktlinjer för gränsvärden för svaveldioxid, kväveoxid, bly och partikelutsläpp samt en minskning av svavelinnehållet i olika flytande bränslen.
Jag tackar föredraganden, och jag anser att hennes arbete lämpar sig väl att göra luften över Europeiska unionen friare från skadliga ämnen och även göra vattnet renare, även kompletterat med den lagstiftning som beslutats i samband med Auto-Oil-programmet. Vi måste alltid tänka på att hälften av vattenföroreningen uppstår på grund av skadliga ämnen som luften bär med sig.
Luftförorening är ett gränsöverskridande problem, men det är också lokalt begränsat, och båda dessa aspekter kan verkligen reduceras genom dessa direktiv. För just luftföroreningen, som uppstår genom den höga svavelhalten i flytande bränslen, leder till att luften framför allt blir smutsig lokalt i de trånga bergsdalarna, medan på andra ställen, där det är plant, där de vidsträckta dalarna finns, där märks den gränsöverskridande luftföroreningen mycket mer.
Jag tror att det är mycket viktigt att industrin, som konfronteras med detta direktiv, väljer nya tekniska lösningar vid sina ombyggnationer, och inga end of pipe -strategier, eftersom vi därmed inte skulle förbättra våra industrier, utan endast fördyra produkterna. Jag skulle vilja påpeka att den stad som jag bor i för ungefär 15 år sedan hade de största luftproblemen av alla städer i Österrike, och uppnådde en förbättring genom ny teknologi, så att bara 10 procent av de dåvarande skadliga ämnena släpptes ut från industrin, och det från en industri som nu ter sig bättre än på den tiden.
Det är ett viktigt steg i riktningen mot en hälsoomsorg att besluta om dessa direktiv, och jag tror att en strategi för att förhindra bildning av marknära ozon därmed skulle framskrida. Jag hoppas också att ändringarna i Hautalas betänkande, för vilka miljöutskottet har röstat ja till ett österrikiskt/finskt/svenskt gränsvärde för svavel och eldningsolja, kommer att godkännas av kommissionen, och att man därmed tar ytterligare ett steg för att förbättra luftvärdet i hela Europeiska unionen.
Jag skulle vilja säga en sak som avslutning. På medeltiden sade man: " Stadsluft gör en fri." På 1900-talet måste man ofta säga, stadsluft gör en sjuk. Jag skulle vilja att man kunde säga att luften runt om i Europa är frisk och behaglig att andas.

Grossetête
Herr ordförande! Jag skall inte återkomma till de numera välkända skador som försurningen åsamkar miljön. Vi har talat nog om dem.
Vad gäller minskningen av svavelhalten och betänkandet som Hautala har lagt fram, så är jag för att man ändrar den rättsliga grunden till 100a som har med den inre marknaden och sålunda harmonisering av lagstiftning att göra, för att undvika konkurrenssnedvridningar. Man vet mycket väl att svavelhalten skiljer sig åt beroende på om det handlar om bränsle från Nordeuropa eller från Persiska viken.
Jag vill förresten förtydliga att punkt 4 i artikel 100a tillåter medlemsstaterna att av miljöskäl införa mycket strängare nationella bestämmelser. Detta tillåter Österrike, Frankrike och Sverige att fortsätta att ha mycket strängare regler. Där finns det inga problem.
Jag måste ändå säga till Hautala att det verkar som om hon går lite för långt och att man måste ta hänsyn till de ekonomiska problem som hennes betänkande skapar. Jag är alltså inte för att man vidgar förslagets tillämpningsområde till att gälla tunga oljor, till diesel, inte heller till flygkerosen som bara står för 0, 2 procent av de totala svavelutsläppen och som bara rör de övre lagren av atmosfären. Vad gäller fartygsbränsle tror jag att det är bäst att vänta på förhandlingarna om Marpol-konventionen inom ramen för IMO, vilka snart borde vara avslutade och som skall fastställa svavelhalten i fartygsbränsle och definiera speciella skyddszoner. Jag tror att det är förnuftigt att invänta slutet på de här förhandlingarna och inte störa dem medan de pågår.
Slutligen, fortfarande av ekonomiska orsaker, önskar jag att man inte fastställer alltför korta tidsfrister för att minska svavelhalten, vare sig det handlar om tunga oljor eller diesel. När man bestämmer sig för att fastställa de här minskningarna till 1999 när vi redan är i mitten av 1998, anser jag att tidsfristen är särskilt kort och att detta är skadligt för ekonomin.

Virgin
Herr ordförande! Dessa tre betänkanden som vi debatterar har ju ett starkt inre samband. Pollackbetänkandet är inriktat på luftföroreningar som ett hot mot medborgarnas hälsa. Jag är övertygad om att det är fullt möjligt att ställa högre krav än vad kommissionen har gjort, i alla fall på vissa områden. Vissa länder har redan nått längre.
Jag skall dock koncentrera mig på Hulthénbetänkandet om en gemensam strategi mot försurning. Det är ett bra betänkande om ett mycket allvarligt miljöproblem. Miljöutskottet anser att ett mer ambitiöst mål för år 2015 är på sin plats. Inom vissa områden kommer den kritiska belastningsgränsen att överskridas, men de områdena bör vara mycket lätt räknade.
I Sverige har anslagen till kalkning av sjöar för att höja pH-värdet minskat. Man räknar med att bara denna åtgärd kan vara orsaken till att ca 3 000 fiskbestånd och en miljon bestånd av ryggradslösa djur slås ut.
På många håll i Europa har vi betydande skogsskador genom de försurande utsläppen. År 1993 stod användningen av kol för ungefär 60 procent av svaveldioxidutsläppen. Förslaget om upphävandet av nationella kolsubventioner är därför viktigt. Kol borde i stället belastas med avgifter på svavelutsläppen.
Föredraganden har även tagit upp andra effekter av försurande utsläpp, bl.a. hälsoeffekterna. Om man använder data från kommissionens egen externrapport om olika energislag, kan man konstatera att om vi under en tioårsperiod ersatte kärnkraften med kolkraft, skulle unionen ha ca 20 000 fler cancerfall än vad som är fallet i dag. Vi bör också erkänna att den säkra västerländska kärnkraften dessutom ger oss ett kraftfullt bidrag mot såväl försurning som mot växthuseffekten.
Jag är även övertygad om att beräkningar av de sammanlagda kostnaderna för luftföroreningar visar att det är mycket lönsamt att försöka uppnå parlamentets mål, och de bör kunna understödjas med effektiva ekonomiska styrmedel.

Schleicher
Herr ordförande, mina damer och herrar! Sedan nästan 20 år tillbaka har de europeiska och nationella åtgärderna mot luftförorening visat resultat. I likhet med tidigare är och förblir dock trafiken den huvudsakliga källan till luftföroreningar. En viktig princip i vår grupp var från början att bekämpa föroreningen vid dess källa. Detta är också målet i de båda direktiven som är föremål för Hautalas och Pollacks betänkanden.
Viktiga förslag till förbättringar stöds också av vår grupp. Jag tycker emellertid att det är viktigt att den nya lagstiftningen överensstämmer med andra principiella bestämmelser, t.ex. med de aktuella IVU-direktiven för anläggningstillstånd. Dessutom finns i flera medlemsländer problemet med så kallat gammalt avfall, genom malmbrytningen, som drivits genom århundraden. Denna historiska förorening innebär en ökad förorening med skadliga ämnen i områdena kring malmhyttorna, som knappast kan reduceras i nödvändig omfattning under den avsatta tiden, och där anser jag det vara nödvändigt med ett mycket begränsat undantag. Ändringsförslaget från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd som avser detta går enligt min mening för långt, det skulle möjliggöra undantag för praktiskt taget varenda stad. Därför har jag lämnat in ett ändringsförslag. Vidare ber jag om uppmärksamhet för ett typiskt problem vid gränserna till de tidigare öststaterna Ungern, Tjeckien och Polen. Stora utsläpp av skadliga ämnen, som kommer att fortsätta att blåsa över till oss från dessa länder inom överskådlig tid skall förvisso registreras, men inte skyllas EU-staterna vid utvärderingen av gränsvärdena för utsläppen.
Jag ber om ert stöd för dessa förslag och skulle vilja fråga kommissionen om de är beredda att godkänna dem.

Schnellhardt
Herr ordförande, mina damer och herrar! Utsläpp av svaveldioxid är ett allvarligt problem i Europa. För vissa regioner handlar det om skador på skogen, för andra är kulturminnesmärkta byggnader i fara. För oss alla handlar det emellertid om människornas hälsa i Europa. Det är nödvändigt att vidta åtgärder på olika områden. En av de viktigaste är utan tvivel reduceringen av andelen svavel i bränsle för motorfordon. Auto-Oil-programmet, vars miljöpolitiska nödvändighet detta parlament med omisskänlig tydlighet har uttalat sig om, befinner sig för närvarande i en svår fas av samrådsförfarandet med rådet.
I dag diskuterar vi en viktig komplettering till Auto-Oil-programmet, om särskilda bränslen och eldningsoljor, som står för en stor del av de totala svaveldioxidutsläppen. Detta gäller framför allt tung eldningsolja. De gränsvärden som utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd förespråkar möjliggör en förbättring av situationen utan att man kräver för mycket av någon. Detta åstadkommer man genom undantagsbestämmelsen, som tillåter ett överskridande av svavelgränsvärdet vid en försvarbar svaveldioxidförorening.
Emellertid är det nödvändigt att modifiera kommissionens förslag på två punkter: Tillämpningsområdet för det framtida direktivet borde utvidgas till att även gälla bunkeroljor och marina dieseloljor. Kommissionen har själva påpekat i motiveringen till sitt förslag, att det här förmodligen handlar om en betydande källa för utsläpp, särskilt i Östersjöområdet och i delar av Nordsjön. Det är dock fel, att vänta på möjliga resultat av internationella förhandlingar. I stället borde Europeiska unionen utöva ett visst tryck på sitt område genom att bestämma gränsvärden.
Lika viktig är enligt min mening frågan om vilken rättslig grund direktivet skall baseras på, på artikel 130s eller 100a. Vi är alla medvetna om att det är en rättslig fråga, som EG-domstolen har utvecklat tydliga kriterier för. Kommissionen har framfört bestämda skäl för att välja artikel 130. Jag vill inte kommentera dessa skäl, eller gå in på detaljer. Jag vill bara säga: Vid argumenten för artikel 130s har man inte någonstans gått in på frågan varför direktivet från Auto-Oil-programmet baseras på artikel 100a. Här råder samma villkor, samma grund. Alltså gäller även här artikel 100a.

Estevan Bolea
Herr ordförande! Jag instämmer i att vi måste bekämpa försurningen, men jag vill också säga att Europa är mycket varierat och att de svenska sjöarna inte är samma sak som vissa torra områden i söder, och därför, fru kommissionär, måste man vara mycket mer flexibel vid en lagstiftning.
Jag bekymrar mig, fru kommissionär, herr ordförande, ärade ledamöter, över problemen med miljölagstiftningen. Det känner ni till, fru kommissionär. Den följs i oerhört låg utsträckning. Och jag anser att en del av problemet bottnar i att lagstiftningen inte är genomförd på ett lämpligt sätt.
Jag vill insistera på att, då strategin mot försurningen - minskningen av svavelinnehållet i bränslen - är mycket viktig, måste vi tänka på vissa sektorer. Jag lade fram några ändringsförslag - vilka inte accepterades av min grupp - för oljeraffinaderier och för cementfabriker. Oljeraffinaderierna kommer att underställas direktivet som begränsar utsläppen från de stora bränslecentralerna och därmed anser jag inte att det behövs en dubbel reglering, framför allt när denna redan existerar och är strängare. Cementfabrikerna bränner alla slags bränslen, de tillåter inte svaveloxid, då den används i klinker och det skall vi, fru kommissionär, vara medvetna om.
I vilket fall som helst välkomnar jag denna lagstiftning som reglerar försurningen, men var medveten om att, om den inte är flexibel, kommer den inte att följas och det kommer att leda till en enorm frustration.

Bjerregaard
Herr ordförande! Jag vill gärna börja med att tacka miljöutskottet, och i synnerhet de tre föredragandena, Pollack, Hulthén och Hautala, för det stora arbete de har lagt på behandlingen av både försurningsstrategin och de två förslagen till direktiv, och jag vill också gärna tacka energiutskottet, som också har varit involverat i detta arbete. Det handlar om tekniskt komplicerade frågor, men samtidigt om frågor som har stor betydelse för att skydda miljön och hälsan i Europa.
Jag vill, även om vi har behandlat de tre förslagen tillsammans, i alla fall dela upp dem i tre olika avdelningar, eftersom det till två av förslagen finns ganska många ändringsförslag, som det kan vara nödvändigt att kommentera, och därför kommer det också att ta lite tid.
Först rörande betänkandet om förslaget om luftkvalitet. Förslaget är det första kommissionen har framställt under ramdirektivet om värdering och styrning av luftkvalitet. Det fastställer nya gränsvärden för svaveldioxider, kväveoxider, luftburna partiklar och bly. Dessa gränsvärden är baserade på WHO: s riktlinjer, som antogs 1996 efter ett samarbetsprogram med kommissionen. De skall ge bästa möjliga skydd överallt inom Europeiska unionen, och också skydda miljön. Det finns många områden där kommissionen instämmer med utskottets konstruktiva ändringsförslag. I synnerhet ändringsförslag 5, 18 och 19, som fastställer ett tröskelvärde för kvävedioxid, är ett värdefullt tillägg till förslaget. Den koncentration utskottet föreslår är baserad på ett tröskelvärde för vissa verkningar och används redan i Frankrike som underlag för föroreningsvarningar till allmänheten. Jag kan också acceptera ändringsförslag 1 och 2 i princip, 3, 4, 6, 10 delvis, 12 och 14 i princip, 16 delvis, 17 och 22 i princip, 23, 24, 25, 26, 32 och slutligen i princip 36.
Jag vill nu gärna kort informera om orsaken till att kommissionen inte kan acceptera de övriga ändringsförslagen. Vad beträffar partiklar kan man inte identifiera någon koncentration under vilken inga verkningar kan förväntas. Kommissionen kan därför inte acceptera ändringsförslag 7, 20 och 21. Indikatorerna för information till allmänheten bör bevaras. Jag kan därför inte acceptera ändringsförslag 11 och 27. Jag instämmer helt i att de icke-statliga organisationerna skall informeras, men anser inte att det är nödvändigt att fastställa detaljerade regler för hur detta skall ske. En del av ändringsförslag 10 kan därför inte accepteras.
De luftkvalitetsvärden som har föreslagits är ambitiösa men uppnåeliga, och gränsvärdena för att skydda människors hälsa bör upprätthållas överallt där det finns risk för att Europas medborgare kan bli utsatta. Ändringsförslag 8 och 34, som vill införa undantag för industriella anläggningar som släpper ut bly, kan inte accepteras. Några av dessa anläggningar ligger i närheten av bostadsområden. Å andra sidan kan jag inte heller acceptera ändringsförslag 40, som går åtskilligt längre än WHO: s riktlinjer.
Jag kan heller inte acceptera ändringsförslag 15, andra delen av 16, 37, 38 och 39, som vill göra gränsvärdena för svaveldioxid strängare. De gränsvärden för skydd av hälsa och miljö, som kommissionen föreslår, ger en höjd skyddsnivå. De åtstramningar som föreslås skulle i några fall inte väsentligt höja skyddsnivån, och de skulle vara mycket svåra att upprätthålla i vissa delar av gemenskapen, i synnerhet i de sydliga länderna. Dessa gränsvärden kommer att tas upp till revidering när kommissionen rapporterar om direktivets genomförande år 2003. Till dess kan medlemsstaterna, eftersom vi har med artikel 130s att göra, naturligtvis fastställa strängare gränsvärden, om de anser att så är nödvändigt på grund av lokala omständigheter.
Vissa delar av unionen kommer att kunna uprätthålla kommissionens föreslagna gränsvärden för kväveoxider år 2010, till följd av åtgärder som Auto-Oil-förslaget. Många andra områden, i synnerhet våra stora städer, skulle emellertid göra en mycket större insats och träffa svåra val. Detta tar tid, och kommissionen kan därför inte acceptera ändringsförslag 28.
Kommissionens förslag fastställer extremt stränga gränsvärden för partiklar. Att uppfylla dem skulle bli en avsevärd utmaning överallt i unionen. Kommissionen anser utmaningen vara berättigad med tanke på partiklarnas betydelse för människornas hälsa. Ändringsförslag 29, 30 och 31 är emellertid fullständigt orealistiska, och kommissionen kan inte acceptera dem.
Ändringsförslag 13 fastställer det relevanta forskningsbehovet klart och grundligt. Detta förslag är emellertid inte den rätta platsen för en sådan lista, eftersom forskningsbehoven behandlas i det femte ramprogrammet för forskning. Kommissionen accepterar inte ändringsförslag 9, som skulle begränsa det mandat från det rådgivande utskottet som fastställs under ramdirektivet om värdering och styrning av luftkvaliteten. Ändringsförslag 35 kan inte accepteras eftersom gränsöverskridande förorening behandlas i gemenskapslagstiftningen på annat sätt. Slutligen kan jag inte acceptera ändringsförslag 33 om IPPC, eftersom det inte har något samband med bestämmelserna i förslaget.
Jag tror att vi avslutningsvis alla kan vara eniga om att förslaget utgör ett viktigt steg mot att tillförsäkra de europeiska medborgarna renare luft, vilket de har krav på under det kommande århundradet. Därför gläder det mig att vi förhoppningsvis snabbt kan anta och genomföra förslaget.
Nu vill jag gärna övergå till försurningsstrategin, och därmed Hulthéns betänkande. Kommissionen har på rådets uppmaning lagt fram - som också nämnts - en ambitiös strategi för att bekämpa försurningen inom EU. Strategin uppställer ett tillfälligt mål för 2010, och detta mål går ut på att den areal som mottar mer sur nederbörd än ekosystemet kan tåla minskas från nästan 9 miljoner ha till 4, 5 miljoner ha. För att uppnå denna minskning är de viktigaste medlen det föreslagna direktivet om svavelinnehållet i flytande bränslen, som vi ju också behandlat här i dag, samt ett förslag till direktiv om upprättande av nationella utsläppstak för försurande ämnen, vilket kommissionen kommer att framställa i början av nästa år.
Jag är mycket glad över det stöd strategin har fått här i dag, i synnerhet vad beträffar den integrerade värderingen, den tillfälliga målsättningen och tillämpandet av nationella utsläppstak, eftersom detta är viktiga medel för att nå målet. Jag kan gott förstå varför parlamentet redan nu vill ha en ny ambitiös målsättning för 2015, vilken i princip skall leda till att den kritiska belastningen inte överskrids någonstans. Kommissionen har för avsikt att revidera strategin år 2004 och kommer i det sammanhanget att ha parlamentets ståndpunkt i åtanke. Jag har med stort intresse lagt märke till det antal åtgärder beträffande utsläpp från fartyg parlamentet önskar att kommissionen skall ta upp. Det är ett ämne som står på kommissionens dagordning, och vi har planer på att framställa förslag till åtgärder på området.
Vad beträffar idén om en handlingsplan varigenom ansökarländerna dras in i strategin, vill jag gärna påpeka att den process ansökarländerna skall följa för att anpassa sig till gemenskapens miljölagstiftning uppfyller detta behov. Jag tror att det i synnerhet var Schleicher som var inne på den frågan. Ansökarländerna skall alltså ha uppfyllt gemenskapens regelverk vid tidpunkten för anslutningen, och Phare-programmet används nu för att hjälpa dem att uppfylla detta åliggande.
Eisma ställde en fråga om en samordnad strategi för att minska de skadliga verkningarna för jordbruket. Här vill jag också gärna, i likhet med Eisma, framhäva att det i den pågående reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken läggs stor vikt vid att miljöhänsynen integreras i jordbrukspolitiken, och jag tror att jag kan säga att det sker på ett sätt vi inte har sett tidigare. Jag är glad över att det generellt sett råder en klar enighet om målsättningarna för och huvudlinjerna i gemenskapens strategi för bekämpning av försurning. Detta stöd är värdefullt för kommissionen i dess vidare arbete med strategins olika element.
Slutligen har vi Hautalas betänkande om svavel i vissa bränslen. Förslaget är en av de elva åtgärder som finns beskrivna i försurningsstrategin. Syftet med förslaget är att minska utsläppen av svaveldioxid, vilket - som också framhållits - är en av de största försurande föroreningarna i EU som helhet, och vi gör det genom att införa restriktioner för svavelinnehållet i vissa flytande bränslen. Förslaget förväntas sänka utsläppen av svaveldioxid med cirka 1 miljon ton om året, av de totalt 3 miljoner ton som krävs i försurningsstrategin. Jag skall nu komma närmare in på de 28 ändringsförslagen.
För det första kan jag meddela att kommissionen kan acceptera 16 av ändringsförslagen antingen helt, delvis eller i princip, eftersom de förbättrar förslaget. Jag är i synnerhet glad över att parlamentet har tagit upp frågan om utsläpp från fartyg, som föredraganden också underströk. Kommissionen hade hoppats att man på konferensen om bekämpning av havsförorening i september 1997 skulle ha fattat beslut om en förnuftig lösning på frågan om svaveldioxidutsläpp från fartyg. Det var därför en svår besvikelse att så inte skedde. Jag kan därför acceptera principen i ändringsförslag 6 om bunkerolja, under förutsättning att där infogas en artikel i vilken kommissionen uppmanas att överväga ytterligare åtgärder och att i förekommande fall framlägga förslag därom.
I övrigt kan kommissionen i full omfattning acceptera ändringsförslag 2, 3, andra delen, 5, första delen, 8, 13, 14, 15, första delen, 19, första delen och 28, ändringsförslag 16, 17, 23 och 27 delvis, 3, första delen, i princip, 5, andra delen, 6, 9, första delen, 15, andra delen och 26. De övriga ändringsförslagen måste kommissionen emellertid avvisa av följande orsaker: Ändringsförslag 1, 4, 7, 11 och 22 om ändring av den rättsliga grunden för artikel 100a, som flera talare naturligtvis har varit inne på under debatten i dag, betraktar vi som oförenliga med förslagets miljöinriktning och det förhållandet att det som infallsvinkel bara har flexibilitet och kostnadseffektivitet. Dessutom skulle - som flera talare har varit inne på - en ändring av den rättsliga grunden innebära att Österrike och Finland skulle hamna i en tämligen vansklig situation, eftersom deras nuvarande möjligheter att tillämpa strängare gränsvärden upphör vid årets slut.
Ändringsförslag 10, 12, 19, andra delen och 24, andra delen, kräver strängare gränsvärden, men det skulle göra förslaget mindre kostnadseffektivt. En enskild medlemsstat kan alltid införa ett strängare gränsvärde om den har behov av det, väl att märka om vi behåller den rättsliga grunden. Ändringsförslag 20 skulle vara ett steg bakåt i miljöhänseende, eftersom det för en del raffinaderier redan gäller strängare gränsvärden för genomsnittsutsläppen. Ändringsförslag 9, andra delen, kräver att kommissionen skall framlägga förslag om ekonomiska instrument. Det är så sett inte nödvändigt, eftersom direktiv 92/81 redan innehåller ramarna för införande av differentierade punktavgifter. Kommissionen har naturligtvis för avsikt att revidera denna fråga i samband med den generella revisionen av direktivet år 2003.
Sedan har vi ändringsförslag 21 och 25, som vi anser handlar om institutionella frågor, och som vi inte anser hör hemma i direktivförslaget. Och till sist har vi 18, andra delen, och 24, första delen, som inför begreppet " EU: s territorium" . Därigenom tillförs inget väsentligt, men det kan ge anledning till juridiska förvecklingar. Ändringsförslag 18, första delen, är på grund av den korta tidsgränsen ogenomförbart i praktiken. Införande av nya normer för brännolja före 1999 är inte möjligt.
Herr ordförande! Det var en lång omgång, men det var många ändringsförslag, och jag ansåg att jag var skyldig parlamentet att ta upp dem alla.

Miljömärke
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0119/98) av Poggiolini för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om förslag till rådets förordning om ett reviderat gemenskapsprogram för tilldelning av miljömärke (KOM(96)0603 - C4-0157/97-96/0312(SYN)).

Poggiolino
Herr ordförande, mina damer och herrar, fru kommissionär! Vi diskuterar i dag i en första behandling revideringen av förordningen 880/92 om ett miljömärke inom gemenskapen, märket som anger ekologisk kvalitet för produkter med liten miljöpåverkan, fem år efter det att det infördes.
Under dessa fem år har systemet inte fungerat särskilt bra, mycket få medborgare i unionen har i sina affärer sett produkter som har märkts med den europeiska logon, en trevlig liten blomma som utgörs av en liten krans av 12 stjärnor runt bokstaven " E" för Europa. De många problemen och förseningarna, uppenbara problem vad gäller behörighetskonflikter, överdriven byråkratisering av procedurerna, har lett till att man har angivit kriterier för endast tolv produktgrupper, för vilka man till och med slutet av 1997 endast har utfärdat fyrtio licenser till tjugotvå tillverkare.
Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd har, även om man till fullo stöder kommissionen i dess syfte att bibehålla och förbättra den europeiska miljömärket, infört viktiga och djärva ändringar i flera godkända ändringsförslag.
För det första, i samband med kommissionens förslag att inrätta en europeisk organisation för miljömärket, utrustad med egen juridisk identitet och med uppgiften att bestämma kriterier för varje produktgrupp, föreslog jag, efter att ha konstaterat svårigheterna, att man ersätter den nuvarande byrån med en teknisk kommitté för miljömärket, inom kommissionen, sammansatt av de nationella behöriga organen men under kommissionens ordförandeskap, vars viktiga roll som politisk medlare och samordnare enligt vår mening bör bibehållas. Dessutom återinfördes och förstärktes det rådgivande forum som kommissionen utan förklaring tagit bort, för att göra det möjligt för samtliga berörda parter att delta i beslutsprocessen med större kraft.
Dessutom har förordningens tillämpning utsträckts till att även omfatta tjänstesektorn, en viktig chans för de små och medelstora företagen och för hantverksföretagen. Man kan till exempel tänka på den ekologiska billackeraren som endast använder ekologiska färger. Ett annat viktigt begrepp är graden av teknisk pålitlighet som hänger samman med produktens kvalitet. Vi måste kunna garantera att de ekologiskt goda produkterna även är av god kvalitet och att konsumenterna blir nöjda och är beredda att köpa dem en gång till, för om de inte är av god kvalitet, är risken att ingen köper dem, även om de är miljövänliga.
Dessutom har man infört en nyhet som kommer att uppskattas av mottagarna: en minskning med 50 procent av de årliga utgifterna för små och medelstora företag och för utvecklingsländer. När det gäller logon har utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd valt ett märke som består av en enda blomma i stället för det mycket komplicerade system som föreslogs av kommissionen, till vilken så småningom skall knytas information om minst en och högst tre kriterier för miljöpåverkan, som låg luftförorening, effektivt energiutnyttjande, giftighet.
Det sista men inte minst viktiga hindret som skall klaras av när miljömärket lanseras på nytt är dess relation till de många nationella system som redan finns i de olika medlemsstaterna, välkända och uppskattade av många europeiska medborgare, till exempel i Tyskland den blå ängeln eller den vita svanen i de skandinaviska länderna. Det finns faktiskt åtta olika system i Europa som den europeiska blomman skall samsas med. Kommissionen föreslog i artikel 11 att inom fem år från denna förordnings ikraftträdande, så skall de nationella systemen ersättas med det europeiska, men bara för de grupper av produkter för vilka man bestämt speciella gemenskapskriterier.
Det är med andra ord inte sant att man vill avskaffa de redan befintliga systemen och, som ett bevis på vår fasta vilja att garantera den fortsatta existensen för de olika märken som finns och det europeiska systemets stränghet, uttrycker jag som föredragande mitt fulla stöd till ändringsförslag nr 52, presenterat av de Gröna och av GUE men som även stöds av många av kollegerna i andra grupper. Detta ändringsförslag är ett komplement till artikel 11 och rekommenderar en oberoende undersökning, beställd av kommissionen, som skall visa att de miljökriterier som bestäms för det europeiska miljömärket är minst lika stränga som de som anges i de bästa nationella systemen. Men innan det europeiska miljömärket lyfter måste det ges tillräcklig publicitet, så att det äntligen erkänns och uppskattas av konsumenterna som ett viktigt instrument för att bidra till en grönare och renare värld, idéer som befinner sig i perfekt harmoni med en europeisk union som har infört en gemensam valuta, som strävar efter utvidgning och en allt mer omfattande ekonomisk och politisk integration.

van Putten
Herr ordförande! Jag skulle vilja gratulera föredraganden. Jag minns våra intressanta och ibland känslosamma diskussioner om ämnet, under vilka jag imponerades av hans demokratiska och charmerande uppträdande. Men hur är det med själva sakfrågan?
Europeiska unionens miljömärkningsprogram är ett bra initiativ för att skydda miljön på den inre marknaden. Som ett frivilligt program som syftar till att främja miljövänliga produktionsprocesser och till att hjälpa kunderna att göra ett välinformerat inköpsval, är miljömärkning ett potentiellt lovande instrument.
Jag välkomnar därför en översyn av EU: s miljömärkningsprogram då miljömärkningsprogrammet hittills inte har varit så framgångsrikt som det hade kunnat vara, vilket Poggiolini påpekade. Kommissionens förslag kommer emellertid inte i sin nuvarande form leda till framgång för EU: s miljömärkningsprogram. Det har kritiserats skarpt av bland andra intressenter som konsument- och miljöorganisationer inom näringen.
För det första stöds, på grund av dess komplexitet, inte införandet av det graderade miljömärket av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd. Konsumenterna kommer inte att ha möjlighet att förstå varför mer än en blomma tilldelats. Detta graderade märke kommer att bli för förvirrande då det är svårt att förstå orsakerna till varför två eller fler blommor tilldelats en produkt.
Vår grupp kommer därför att rösta för en miljömärkning med en blomma, som också ger extra information om det miljökriterium som tillämpats för att tilldela ett miljömärke till denna bestämda produkt.
För det andra instämmer vår grupp med föredraganden att bildandet av en självständig Europeisk miljömärkningsorganisation (EMO) inte kommer att kunna övervinna svårigheterna som uppstår ur de komplexa förfarandena för att fastställa kriterier för miljömärken.
Vår grupp stöder föredragandens initiativ för en kompromiss - upprättandet av teknisk kommitté för miljömärket under kommissionens ansvar. Vi instämmer också i föredragandens förslag att få detta i överensstämmelse med artikel 100a i fördraget.
Slutligen kan vi inte hålla med kommissionen om den totala harmoniseringen av de nationella och privata miljömärken för produkter som har tilldelats EU: s miljömärke. Jag skulle vilja hänvisa till - vilket Poggiolini gjorde - till den nordiska svanen och den blå ängeln. För tillfället skall de erkännas som starka märken. Innan vi harmoniserar måste vi dra upp en tidsplan så att vi kan sammanföra dem i framtiden.
Till sist hoppas jag att kommissionen kommer att lyckas med att få de europeiska allmänheten att erkänna ett starkt miljömärke.

Sjöstedt
Herr ordförande! På de allra flesta områden innebär Poggiolinis betänkande att kommissionens förslag förbättras. Det återstår dock ett stort problem, nämligen punkt 11.1 i kommissionens förslag om möjligheten att förbjuda nationella och flernationella miljömärkningssystem.
Jag menar att det inte är någon nackdel att kunna ha parallella system. I Sverige, som är ett av de länder som har bäst fungerande miljömärkning, har vi två konkurrerande system, vilket är en styrka för miljömärkningen. Det är dessutom så, att det inte alls är säkert att EU-blomman har nått samma nivå i kvalitet eller omfattar lika många produkter som existerande system, ens efter fem år. Det finns då en uppenbar risk att man kommer att förstöra en fungerande miljömärkning som ger bra information till konsumenterna. Kommissionen som alltid annars brukar tycka om fri konkurrens kan väl göra det även i detta fall. Det skulle vi uppskatta!
Det bästa vore därför om hela punkt 11.1 utgår, dvs. att den stryks. Vi har också lagt fram ett sådant ändringsförslag. Näst bäst vore om ändringsförslag 52 antas. Då begränsas åtminstone de möjliga skadeverkningarna av att man ingriper i de nationella systemen.

Hautala
Herr ordförande! Vi har all anledning att stödja föredraganden Poggolinis målsättning att förbättra Europeiska unionens miljömärkningar, men sanningen är den att detta märkningssystem inte fungerar i dag. Kommissionens förslag är behäftat med ett mycket allvarligt fel som kollegerna Sjöstedt och van Putten syftade på. Man vill nämligen inte tillåta en fri konkurrens mellan olika märkningssystem utan kommissionen föreslår att de frivilliga miljömärkningssystemen skall försvinna om fem år. Kommissionen kallar detta för harmonisering. Jag tycker att detta är mycket märkligt eftersom kommissionen ju i vanliga fall försvarar den fria konkurrensen och marknadsekonomin.
Vi menar att bra och lyckade miljömärkningar inte borde läggas ned på det här viset, och jag vädjar till föredraganden om att han skal godkänna vårt ändringsförslag som utgår ifrån att sådant här verkligen inte skall göras lättsinnigt. Det bästa vore om den danska miljökommissionären gick med på att stryka den punkten i kommissionens förslag där dessa frivilliga märkningar förintas om fem år, eftersom det också innebär att världens kanske bästa miljömärkningssystem, den nordiska svanen, skulle drabbas ett dråpslag.
Jag frågar nu alla huruvida denna vackra ekoblomma borde få utdela ett giftigt dråpslag bland annat mot vår svan som fungerar mycket bra. Det fungerar därför att medborgarorganisationerna är med i besluten och hela processen är mycket öppen.

Myller
Herr ordförande! Jag fortsätter på samma tema. Vetskapen om vilket miljömärke som är det bästa i praktiken får man endast i praktiken och från marknaden. Miljömärkningen är nästan det enda miljöpolitiska medlet som ger konsumenten information för miljömässigt vettiga köpbeslut. Ju fler konsumenter som tar till sig miljömärket och kräver att det finns i produkter de konsumerar desto mera börjar producenterna att tillverka miljömässigt mer hållbara produkter.
Detta konsumenternas förtroende har det nordiska svanmärket uppnått. Det ät synligt och pålitligt. Kopieringspappret här i parlamentet har t.ex. denna märkning. Däremot har det europeiska miljömärket ännu långt kvar till att bli allmänt känt och därigenom accepterat. Det är inte känt vare sig bland producenterna eller konsumenterna.
Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd röstade i sitt sammanträde om huruvida de nationella miljömärkningarna skall överges. Beslutet om att de skall överges om fem år togs med en rösts majoritet. Nu hoppas jag att man vid ärendets behandling i plenum skall komma fram till att det gemensamma europeiska miljömärket skall ersätta de nationella märkningarna endast ifall det visar sig vara bättre än en enda av de nationella märkningarna. Annars är det verkligen synd om man på något sätt försöker förstöra väl fungerande system eller försvaga deras effekt.

Hulthén
Herr ordförande! Jag vill börja med att tacka föredraganden för ett bra betänkande. Jag tror att ett gemensamt europeiskt system också har möjlighet att ge konsumenterna den vägledning de behöver när det gäller att göra bra och riktiga miljöval och få produkter som är framställda på ett miljövänligt sätt.
Jag vill understryka det som van Putten sade, att det räcker med en blomma för att konsumenten skall bli riktigt vägledd; alltför många blommor skapar bara förvirring. Jag hoppas också att detta i framtiden inte begränsas till att omfatta bara varor, utan att vi skall kunna miljömärka både transporter och tjänster.
Precis som många andra här, delar jag den oro som finns när det gäller att ta bort existerande system - både privata, regionala och nationella. Jag hoppas verkligen att både kammaren och föredraganden tar denna oro till sig och ser till att vi får behålla de fungerande system som redan finns i dag.

Bjerregaard
Herr ordförande! Allra först ett tack till föredraganden Poggiolini. Jag skall komma in på de olika delar som ingår i betänkandet. EG: s miljömärkningsförordning är ett led, som också nämnts, i en större strategi med syfte att främja bärkraftig produktion och konsumtion. Det går väl i linje med de ansträngningar även parlamentet har gjort med avsikt att förbättra konsumenternas ställning och kunskap. Även om man under de senaste två åren gjort avsevärda framsteg med gemenskapsförordningen som den ser ut i dag, har det förekommit vissa svårigheter med förordningens verkan. Utifrån hittills inhämtade erfarenheter, samt starka indikationer från rådet, drog kommissionen slutsatsen att det fanns behov av att förbättra och anpassa förordningens arbetssätt, metoder och förfaranden för att göra den mer effektiv och transparent. Därför antog kommissionen den 10 december 1996 det förslag som vi behandlar här i dag. Det finns ingen orsak för mig att redogöra för förslaget ännu en gång. Parlamentet har ju så utmärkt redogjort för de principer som ligger bakom det.
Men efter olika icke formella överläggningar både med parlamentsledamöter, medlemsstaterna, de ansvariga miljömärkningsorganisationerna och de icke-statliga organisationerna erkänner kommissionen att det finns en rad punkter i förslaget som inte är goda nog. Kommissionen intar emellertid den principiella ståndpunkten att kommissionen måste försvara sitt eget förslag vid förstabehandlingen i parlamentet. Miljöutskottet föreslår några omfattande ändringar i betänkandet, och vid denna tidpunkt kan kommissionen bara acceptera 7 av de 34 ändringsförslag som antagits i miljöutskottet.
Kommissionen kan heller inte vid denna tidpunkt acceptera några av de 5 ytterligare ändringsförslag som satts upp för omröstning i plenum. Icke desto mindre vill jag mycket gärna hjärtligt tacka föredraganden, Poggiolini, för det mycket stora arbete som lagts ned på detta förslag. Jag finner det naturligt att upplysa parlamentet om att kommissionen vid denna tidpunkt beslutsförfarandet alltså bara kan acceptera detta begränsade antal ändringsförslag, men att kommissionen emellertid kommer att vara villig att överväga ytterligare förbättringar av förslaget längre fram i förfarandet.
Med hänsyn till punkterna i budgetplanen tar kommissionen sig parlamentets uttalande till efterrättelse. Vad angår ändringsförslagen har jag alltså i dag följande kommentarer: Med hänsyn till upprättandet av den europeiska miljömärkningsorganisation avvisar miljöutskottet den ursprungliga idén och föreslår att man upprättar ett fackutskott för miljömärkning. Jag vill gärna försvara den förordning vi själva har skisserat genom att säga att frågan i mycket hög grad är om man kan betrakta den struktur man skapar som en juridisk person, och om den därför kan utföra de tekniska uppgifter som skall lösas.
Kommissionens ursprungliga förslag om att införa en graderad miljömärkning avvisas också, som nämndes här i dag, och det är ändringsförslag 5, 12, 26 och 28. Idén med att ha en blomma plus några ytterligare upplysningar till konsumenterna åsidosätter ju det ursprungliga förslaget, eftersom parlamentet inte accepterar den ursprungliga idén med att man skulle ha flera märken som ger konsumenterna de upplysningar de skulle få. Det är så sett ett ändringsförslag som har förvånat mig, men jag har förstått argumentationen, sådan som den lagts fram här i parlamentet i dag.
Så har vi till sist ändringsförslaget om att utvidga förordningens användningsområde till att även omfatta tjänster. Det är ändringsförslag 3 och 14, och det ser jag som en intressant utvecklingsmöjlighet för EG: s miljömärkningsförordning. Det betyder emellertid att vissa delar av förslagets bestämmelser skall skrivas om, och det får vi komma tillbaka till vid ett annat tillfälle. Ändringsförslagen om att sänka avgifterna för att använda EG-märkningen - det är ändringsförslag 31-34 - går vidare än kommissionens förslag om att lägga fast ett tak på 4 000 ecu. Det är också ett intressant förslag, men kommissionen har inte utvärderat de ekonomiska följderna av EMO, och därför kan dessa ändringsförslag inte accepteras.
Ett viktigt element i kommissionens förslag är den ökade öppenheten och det förbättrade behandlingsförloppet. Att återetablera det förutvarande samrådsforumet för miljömärkningen - vi talar här om ändringsförslag 16, 17 och 27 - är ett originellt förslag, som miljöutskottet har godkänt. Det siktar till att återinföra den nuvarande behandlingen av intressegrupper i den reviderade förordningen. Samrådsforumets nuvarande roll är inte tillfredsställande, i huvudsak därför att dess bidrag kan tas i beaktande först vid en mycket sen tidpunkt i beslutsförfarandet. Idén med ett förnyat rådgivande miljömärkningsforum kan inte accepteras, delvis på grund av den otillfredsställande representationen av små och medelstora företag och icke-europeiska producenter och behovet att förbättra den tekniska expertisen.
Kommissionen kan stödja principen med ekonomiska bidrag till icke-statliga konsument- och miljöorganisationer, som nämns i ändringsförslag 17. Eftersom det emellertid redan finns en bestämmelse om en sådan finansiering utanför miljömärkningsförordningens ramar, anser kommissionen denna ändring vara överflödig. Miljöutskottet uppmanar till en utvidgning av den gällande rättsliga grunden artikel 130s, stycke 1, till att också omfatta artikel 100a. De två artiklarna tillsammans förutsätter att både 189c och 189b också anförs, och eftersom dessa två förfaranden är av motstridande karaktär - åtminstone med nu gällande bestämmelser - kan vi inte acceptera detta ändringsförslag.
Det finns ytterligare en rad ändringsförslag som föreslås av parlamentet, men som jag har nämnt kan vi inte stödja särskilt många av dem vid denna tidpunkt, och jag skall inte gå igenom dem alla, såvida det inte är några specifika ändringsförslag parlamentet gärna vill ha en närmare redogörelse för.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
(Sammanträdet avbröts i tre minuter.)

Frågestund (kommissionen)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B4-0464/98). Vi skall behandla frågor till kommissionen.
Innan vi börjar har Wijsenbeek begärt ordet för en ordningsfråga.

Wijsenbeek
Herr ordförande! Det är på grundval av artikel 41 i arbetsordningen och bilaga II. Jag lade fram en fråga den 31 mars, riktad till Kinnock som i dag står på tur att besvara frågor. Sedan blev jag litet förvånad då jag i går i samband med utdelningen av dokument PE 268.631, där frågorna är uppräknade, återfann min fråga som fråga nr 77 under övriga frågor, alltså inte de som Kinnock kommer att besvara, vilket innebär att det således är ytterst liten chans att min fråga kommer att bli besvarad. Jag vill påpeka att min fråga skulle ha varit den fjärde frågan i ordningen om den skulle ha kunnat besvaras av Kinnock.
Nu ser jag till min stora glädje att kommissionär Van Miert är närvarande här, som också är insatt i ämnet som min fråga handlar om, nämligen sjöfartsförsäkringar och sjöfartsförsäkringssystem. Jag skulle vilja fråga er eftersom min fråga, normalt sett, skulle tas upp och att det enligt artikel 41 endast är ordföranden för denna institution som kan bedöma om en fråga är tillåtlig eller inte, det har ordföranden uppenbarligen gjort, men jag förstår inte att kommissionen egenmäktigt kan byta ut den person som min fråga är riktad till och säga: nej, den frågan passar inte Kinnock eller den får man inte ställa till Kinnock. Det skulle vår ordförande behöva gå igenom, och det minsta man skulle kunna begära är att frågeställaren får reda på det tidigare än dagen då frågan ställs. Jag frågar er således nu med förtur om Van Miert skulle vilja besvara min fråga nr 77.

Ordföranden
Herr Wijsenbeek! Ni som är en stor kännare av arbetsordningen - jag måste ödmjukt erkänna att ni kan den bättre än jag - vet att frågans tillåtlighet hör till parlamentet, men kompetensen för den kommissionär som skall svara är kommissionens ansvar. Således kan vi inte göra annat, herr Wijsenbeek, än acceptera att kommissionen fördelar var och en av frågorna åt den kommissionär den anser, med rätta eller ej, vara den som skall besvara den. Det är detta som har lett till att er fråga befinner sig där den gör. Jag skulle därför be er, när vi nu har tagit emot er reflexion, vad gäller kommissionen, att vi inleder frågestunden, eftersom er oro ligger utanför detta ordförandeskaps befogenheter.
Vi inleder därmed frågestunden.

Ordföranden
Fråga nr 39 från Concepció Ferrer (H-0472/98):
Angående: Fri rörlighet och varutransporter
De senaste åren har grupper av franska jordbrukare attackerat lastbilar med grönsaker och frukt från Spanien på väg mot olika EU-länder. I december fördömde EG-domstolen de franska myndigheternas passivitet när det gäller att hindra dessa attacker.
Mot bakgrund av att blockader och andra incidenter redan ägt rum i den franska regionen Bretagne och att denna typ av händelser är något årligen återkommande undrar jag om kommissionen vidtagit några åtgärder för att erinra Frankrike om dess skyldighet att säkerställa att bestämmelserna i artiklarna 5 och 7 i Fördraget om Europeiska unionen uppfylls?

Monti
I enlighet med den dom som meddelades av domstolen den 9 december 1997 i målet C-265/95 vände sig kommissionen den 9 mars 1998 till de franska myndigheterna med en uppmaning om att respektera sina åtaganden enligt EG-fördraget, framför allt artiklarna 5, 30 och 171, samt den gemensamma organisationen av marknaderna för jordbruksprodukter. Kommissionen har även presenterat ett förslag till rådets förordning - KOM(97)0619/slutlig av den 18 november 1997 - i avsikt att inrätta en mekanism som ger kommissionen möjlighet att uppmana en vis medlemsstat att skyndsamt vidta de nödvändiga åtgärderna för att avlägsna hinder för den fria rörligheten för varor som är av speciellt allvarlig natur. Förslaget behandlas för närvarande av rådet och parlamentet.
I sitt svar av den 9 april beskriver de franska myndigheterna vilka åtgärder de anser lämpliga för att uppfylla sina åtaganden. Åtgärderna vidtas på tre nivåer och de omfattar ett franskt-spanskt samarbete, en preventiv mekanism av offentlig karaktär och en rättslig mekanism.
Eftersom nya hot har framförts mot försäljningen i Frankrike av frukt och grönsaker från andra medlemsstater, ser sig kommissionen på nytt tvingad att insistera på att de franska myndigheterna med kraft tillämpar de åtgärder man angivit med den stränghet och effektivitet som krävs för att i praktiken garantera en fri rörlighet för jordbruksprodukter.

Ferrer
Jag vill faktiskt, herr kommissionär, inte så mycket ställa en följdfråga som tacka för kommissionens agerande i detta fall, då det inte råder några tvivel om att respekten för de grundläggande rättigheterna i unionen, varav en är den fria rörligheten för varor, är beroende av den verksamhet som har inletts. Det är så mycket viktigare vid denna tidpunkt när vi försöker bygga ett Europa tillsammans med medborgarna.
Det faktum att dessa rättigheter inte respekteras upplevs av många som om Europa skulle stå med ryggen mot medborgarna. Således skulle jag vilja, förutom att tacka för ert agerande, insistera på att ni fortsätter att vaka över att Frankrike uppfyller sina åtaganden och att dessa förordningar, dessa åtgärder som har vidtagits, kan genomföras i praktiken så att de en gång för alla garanterar den fria rörligheten.

Monti
I det här sammanhanget vill även jag understryka den betydelse som frågeställaren fäster vid denna fråga.
Den fria rörligheten för varor är verkligen inget marginellt, utan den är av absolut central betydelse för den inre marknadens och hela det europeiska konstruktionsarbetets trovärdighet. Därför formulerade kommissionen sitt förslag till förordning, som jag nämnde tidigare, i november 1997, och det är av den anledningen, för övrigt som ett led i uppfyllandet av det mandat kommissionen fått av Europeiska rådet i Amsterdam, som vi agerar för att komma fram till en tillfredsställande rättslig lösning på frågan.

Sjöstedt
Min fråga gäller det lagförslag som kommissionen har lagt fram till ministerrådet för att garantera den fria rörligheten. Detta lagförslag har ju fått en del kritik, inte minst från den fackliga rörelsen. Man har sett en möjlig konflikt mellan den fria rätten att strejka och genomföra aktioner på arbetsmarknaden och kraven på att upprätthålla rörligheten. Vi har ju exempelvis nyligen haft en stor strejk i Danmark. Det är klart att den har påverkat den fria rörligheten på olika sätt.
Kan kommissionen garantera att det förslag som har lagts fram inte på något sätt inskränker möjligheten till konflikt på arbetsmarknaden och arbetstagarnas möjligheter att ta till fullt legala aktioner som också påverkar transporter?

Monti
Jag tackar frågeställaren för denna fråga som ger mig tillfälle att klarlägga två punkter.
För det första, redan när vi formulerade den förordning som föreslogs av kommissionen så klargjordes - på ett mycket bra sätt, anser jag - att det verkligen inte handlade om att ifrågasätta, på något sätt, strejkrätten eller andra fundamentala rättigheter som garanteras av medlemsstaternas lagar.
Under alla omständigheter har kommissionen, i samband med de senaste diskussionerna, framför allt inom rådet, uttryckt att man håller fast vid formuleringar som gör detta begrepp fullständigt klart, varför förordningen inte på något sätt kan tolkas som om den skulle innebära begränsningar eller störningar i rätten att utöva dessa grundläggande rättigheter. Jag kan med andra ord ge fullständiga garantier på den punkten.

von Habsburg
Herr ordförande, herr kommissionär! Jag minns att vi hade samma problem tidigare, då det blev totalstopp för handeln på grund av att tulltjänstemännen strejkade. Ni, herr kommissionär, borde i er förklaring respektive i de bestämmelser, som ni förbereder, framför allt påpeka att staterna bär ansvar för att upprätthålla fri rörlighet och varutransporter i Europa. Hur och från vilka håll som rörligheten än inskränks, så är upprätthållandet av fri rörlighet ett väsentligt ansvarsområde för staterna.

Monti
Jag tackar von Habsburg för frågan och för påpekandet eftersom det rör sig om en grundläggande frihet för den inre marknaden. Den fria rörligheten för varor motiverar detta förslag till förordning och rådet för inremarknadsfrågor har vid flera tillfällen bekräftat - senaste gången var den 30 mars - den politiska viljan att komma fram till en lösning som stämmer överens med det mandat man fått av Europeiska rådet.
Under ett antal sammanträden med rådets arbetsgrupp har medlemsstaterna och ordförandeskapet framfört diverse förslag på lösningar, medan kommissionen har bibehållit sin ursprungliga hållning att det krävs en förordning.
Det senaste förslaget från ordförandeskapet består av en förordning, även den grundad på artikel 235, och på en resolution. Förordningen innehåller tre nya inslag, som jag vill ange för att konkretisera frågan: för det första medlemsstaternas skyldighet att ingripa för att undanröja hinder, i enlighet med förordningen, och att informera kommissionen, för det andra skapandet av ett larmsystem - ett early warning system - och, för det tredje, ett ingripande från kommissionen i form av ett påpekande.
Ordförandeskapet hoppas att man skall kunna uppnå politisk enighet om det sistnämnda förslaget vid rådet för inremarknadsfrågor den 18 maj, dvs. nästa måndag. Under tiden behandlas kommissionens förslag av Europaparlamentet. Utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt samt utskottet för socialfrågor och sysselsättning har redan sammanträtt en gång under april.
Våra olika institutioner arbetar med andra ord gemensamt, von Habsburg, i en strävan att hitta sätt att fullständigt garantera - utan att man skadar strejkrätten - andra grundläggande rättigheter, för att fullständigt garantera det grundläggande villkoret fri rörlighet för varor.

Ordföranden
Fråga nr 40 från Graham Watson (H-0491/98):
Angående: Tilldelningssystem för biljetter till fotbolls-VM 1998
Är kommissionen nöjd med hur de franska arrangörerna CFO organiserat distributionen av kvarvarande biljetter till fotbolls-VM via en " hotline" ?

Van Miert
Ni känner naturligtvis till hur det här ärendet har utvecklats. Vi har debatterat det vid parlamentets sammanträde. Ni vet att kommissionen inte var överens med sättet som försäljningen av biljetterna organiserades på, och vi yrkade då på att biljetterna som fortfarande var tillgängliga, det rörde sig bara om 5 à 6 procent, skulle ställas till förfogande för medborgare som bor utanför Frankrike, men inom Europeiska unionen.
Kommittén har tyvärr inte anammat detta, och det är anledningen till, det känner ni till, att vi fortsätter proceduren, överträdelseproceduren, och att vi för närvarande arbetar med att förbereda eller att vi för närvarande håller på att utarbeta de så kallade besvärsskrifterna, alltså statement of objection som man kallar det på engelska.
Frågan handlar mer specifikt om det arbetssätt eller den princip som organisationskommittén har utarbetat för att ställa de övriga 110 000 biljetterna till förfogande, inte bara till medborgare utanför Frankrike, utan även till invånare i själva Frankrike. Det finns dock en positiv punkt att berätta om, i den bemärkelsen att det har tillkommit ytterligare 60 000 kompletterande biljetter. Det var nämligen biljetter som hade ställts till förfogande för fotbollsklubbar utanför Europa, men som de inte kunde få sålda. De hade alltså fått mer av dem än de behövde. Dessa 60 000 biljetter har nu som komplement ställts till förfogande för medborgare i Europeiska unionen, och det är en positiv punkt. Det skulle jag vilja understryka. Det gör att det totala antalet uppgår till 170 000.
För övrigt känner ni till att ett flertal telefonlinjer har ställts till förfogande för de medborgare som ville ringa, mycket riktigt, för att försöka att försöka få tag på en biljett. Jag tror att det i det stora hela fungerar ganska bra. Vi har fått ytterligare en del signaler som vi för närvarande håller på att undersöka för att ta reda på om det har förflutit på ett icke-diskriminerande sätt. Jag kan för närvarande inte berätta mer för er om detta, men om vi får några signaler som skulle kunna tyda på diskriminering, då undersöks det omedelbart. Om ni således skulle känna till sådana förhållanden, låt oss då få veta det. Det är ungefär så det ligger till för närvarande.

Watson
Tack, herr kommissionär. Ni talade om ljuspunkterna. Om det finns någon ljuspunkt här är det bara i så måtto att det finns inget ont som inte har något gott med sig. Organisationen av Världscupen 1998 har varit rena skandalen: över 60 procent av biljetterna har uteslutande stått till franska medborgares förfogande, trots kommissionens inblandning har CFO vägrat att göra ens 160 000 biljetter tillgängliga för fotbollsfans utanför Frankrike.
Herr kommissionär! FIFA och CFO gör Europeiska unionens lagar till ett åtlöje. Av rädsla för att kommissionen inte skulle agera inledde jag och andra ledamöter i Europaparlamentet en rättslig process. Mina frågor i dag är följande. Kommer kommissionen att ansluta sig till vår rättslig process? Vilka åtgärder kommer kommissionen att vidta från sin sida och hur långt kommer kommissionen att gå i att fullfölja detta? Det räcker inte med att säga att den här heta linjen fungerar friktionsfritt: Alla brittiska fans som försöker komma fram till Frankrike vet att " friktionsfritt" är allt annat än en beskrivning av hur det har fungerat.

Van Miert
Eftersom vi redan har haft en allmän debatt i plenum behöver vi inte en till. Ni känner mycket väl till vad jag sagt: att vi faktiskt inte gillar detta slags system och att det därför behöver ses över.
Jag måste säga att organisatörerna av Europamästerskapen år 2000 som kommer att äga rum, som ni vet, i Nederländerna och Belgien, redan talar med kommissionens enheter - med mina tjänstemän - för att klara ut det hela nu , innan en enda biljett har sålts. Budskapet har således verkligen gått fram. Det är ett positivt resultat.
Vad beträffar resten fortsätter vi, som ni vet, med att fullfölja det lämpliga förfarandet, men vi måste göra det i enlighet med bestämmelserna. I juridisk mening måste vi hålla fast vid dem. Jag bekräftar åter att vi kommer att göra det ända till slutet. Kommissionen kommer emellertid att följa sitt eget förfarande, som vanligt, förmodligen baserat på artikel 86 och därför kommer vi uppenbarligen inte att ingripa i det ni håller på med utan fortsätta längs vår egen väg. Sådan är situationen.

Larive
Kommissionär Van Miert! Skulle ni kunna säga vad de dyra studierna som GD X lät utföra år 1993 tjänade till. Jag var då idrottsföredragande, och de sammanställde ett gigantiskt bokverk om det inflytande som EU-aktiviteter har på sport. Tre sidor, redan då för fem år sedan, handlade om exklusiv biljettförsäljning. The Commission's position svart på vitt i den rapporten, daterad för fem år sedan, säger att exklusiv biljettförsäljning är av ondo och i strid med artikel 85 och 86. Jag är glad att ni nu i samband med EM 2000 kommer att följa de belgiska/nederländska organisatörerna noggrant. Min fråga är varför det har behövt dröja så förskräckligt länge, och har dessa dyra studier över huvud taget gjort någon nytta?

Ordföranden
Tack, fru Larive.
Ursäkta, herr Van Miert, men det som inträffar är att, när ni lyssnar på en fråga på ett av de språk ni kan, så glömmer ni bort att vi har ett tolkningssystem som behöver en viss tid att informera hela samlingen av ledamöter och, framför allt, detta ordförandeskap. Således avbröt jag er inte för att jag spontant ville ta ordet, utan för att vi ännu inte hade fått hela det intressanta inlägget från Larive. Därför bjuder jag er nu att besvara Larives intressanta fråga.

Van Miert
Dessa studier utfördes, som ni själv antydde, till förmån för GD X. Det handlar om den allmänna policyn i frågan, men som ni känner till ägnar sig GD IV åt konkurrensfrågor. Tidigare har det ibland förekommit sådana fall, exempelvis där försäljningen av biljetter har varit knuten till försäljningen av resor till exempel eller hotellrum. Vi har alltid hållit fast vid att det inte skall vara tillåtet. Om en kund själv vill det, då är det inga problem, men resebyrån får inte ställa det som villkor. Då och då får vi klagomål eftersom det visar sig att det ändå sker på sina håll. Under tiden har vi tagit itu med ett antal problem ordentligt.
Här handlade det om diskriminering av ett annat slag, det vill säga att man har reserverat en stor del av biljettförsäljningen till invånare i ett land. Återigen, när det hade kommit fram i ljuset ordentligt agerade vi. Tråkigt nog hade de flesta biljetterna sålts under tiden.
Får jag påminna om att liknande saker redan inträffat tidigare utan att det var särskilt många klagomål. Det nya i detta ärende är att man nu inte längre finner sig i det, och att medborgarna i Europeiska unionen, med rätta också, menar att de har rätt till ett icke-diskriminerande förfarande.
Jag gläder mig åt detta, och återigen, vi kommer att övervaka att sådana saker inte skall återupprepas vid framtida sportevenemang. Alla är nu varnade. Men får jag återigen påminna om att det inte är utan motvilja som idrottsföreningar vänder sig till kommissionen. De bestrider för det mesta kommissionens befogenhet. Nu finns det inte mycket att tvista om. Detta gäller vad mig anbelangar eller vad som rör kommissionens befogenheter, i synnerhet vad konkurrensen beträffar, men det är inte så självklart att de accepterar detta. Det skulle jag också vilja påminna om.

De Coene
Herr kommissionär! Era svar tar ju inte upp frågan huruvida vi är några riktigt objektiva bundsförvanter eller inte. Jag tror att det här inte är frågan om vem som nu egentligen har mest rätt. Jag tror att vi har en gemensam fiende, och det är de som anser att de med korporativistiska sammanslutningar står över och utanför europeisk lagstiftning.
Men enligt vår information vad den kopplade försäljningen beträffar, där ni säger att det inte skulle vara några problem, har vi nu sett att de sjutton resebyråer som är erkända av CFO är förpliktigade att organisera kopplad försäljning. Man kan således inte få tag på någon biljett i länderna utanför Frankrike om man inte accepterar ett antal obligatoriska villkor i sammanhanget. Jag kan ge er exempel på ett antal resebyråer eller en resebyrå i landet som är officiellt delegerad att sköta denna försäljning. Min fråga är, borde vi inte agera mot denna kopplade försäljning? För det andra, vi planerar att gå till domstolen. Tror ni inte att ett prejudikat från domstolen skulle kunna vara till hjälp för er i de steg som vi egentligen borde vidta tillsammans?

Van Miert
Parlamentet har oinskränkt rätt att i själva verket organisera sina egna aktioner. Kommissionen måste hålla sig till de instrument som den har fått. Det skulle kunna vara möjligt att vi kan konstatera att det har skett en överträdelse exempelvis på grundval av artikel 86. Då kan vi agera. Om det inte är fallet finns det ingen möjlighet. Men ni känner till vårt syfte, och det vill jag återigen bekräfta här i dag.
För övrigt, om ni känner till handlingar som inte stämmer överens med det som är avtalat, låt oss då få reda på det. Jag har faktiskt också, det måste jag bekräfta, redan fått ett par brev från Belgien från medborgare som har försökt att få tag på en biljett på normalt sätt och faktiskt säger: ja, om vi inte vill köpa det som hör till, då får vi ingen. Det är inte som det skall vara. För övrigt får det inte heller upphöra vid gränserna. Man skulle till exempel inte heller få vägra att sälja en biljett till en tysk medborgare. Det är inte tillåtet, det är tydligt avtalat. Men jag är liksom ni rädd för att det på sina håll fortfarande händer en del som fortfarande inte är som det skall vara, även om man ser till det som ofta har förekommit tidigare. Men om vi har någon möjlighet att agera mot detta, då gör vi det, och jag kan säga er att vi gör det kraftfullt.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär.
Wijsenbeek begär ordet för en ordningsfråga. Herr Wijsenbeek, låt mig påminna er om att jag ger er ordet varje gång ni begär ordet för en ordningsfråga, men den tid som ägnas era ordningsfrågor tar tid ifrån frågorna från andra ledamöter i denna kammare. Ni har ordet.

Wijsenbeek
Jag skall fatta mig kort, herr ordförande. På grundval av bilaga II, kapitel B, punkt 2 i arbetsordningen yrkar jag nu på, och jag skulle gärna vilja ha ett svar av er på detta, att ta upp fråga nr 77 med tanke på att kommissionär Van Miert fortfarande är närvarande.

Ordföranden
Herr Wijsenbeek, jag måste säga att ordningen har fastställts tidigare i en överenskommelse mellan parlamentets ordförande och kommissionen, och att under sammanträdets gång är det omöjligt för detta ordförandeskap att ändra det på förhand fastställda. Jag noterar, för att meddela ordföranden och kommissionen, men jag kommer inte under några villkor att förändra den på förhand fastställda ordningen.
Fråga nr 41 från Marie-Paule Kestelijn-Sierens (H-0440/98):
Angående: Försäljning av läkemedel via Internet
Med anledning av den oroande ökningen av okontrollerad läkemedelsförsäljning via Internet undrar jag på vilket sätt kommissionen kan garantera att de europeiska försäljarna av läkemedel via Internet uppfyller alla nationella bestämmelser och bestämmelser på gemenskapsnivå beträffande försäljningslicens, läkemedelsreklam och försäljning av receptbelagda läkemedel? Vilka åtgärder kan och kommer kommissionen att vidta - med tanke på problemets internationella dimension - för att skydda konsumenterna mot denna okontrollerade försäljning av läkemedel via Internet?

Bangemann
Herr ordförande! Denna fråga måste få två svar. Ett svar som är mycket formellt och hänsyftar på det som vi gemensamt har skapat för att se till att läkemedelsförsäljningen på Internet sker under ordnade former, och ett annat svar, som handlar om det praktiska genomförandet av dessa föreskrifter.
Först och främst, det kan föreligga ett brott mot gemenskapsrätten, om det till exempel inte finns något tillstånd för försäljning av läkemedlet. Med detta tillstånd skall det ju garanteras att läkemedlet håller hög kvalitet och att det är säkert och verksamt. Ett brott kan också begås mot direktivet, som förbjuder reklam i synnerhet för receptbelagda läkemedel, och naturligtvis även ett brott mot direktivet, som uttryckligen tillåter medlemsstaterna att förbjuda marknadsföring av läkemedel inom ramarna för fördragsbeslut om distansförsäljning på sitt territorium.
Vidare kan brott mot nationella bestämmelser förekomma mot apoteksmonopolet i olika medlemsländer, osv. De är alla tydliga rättsliga föreskrifter. Frågan är naturligtvis bara, och det är egentligen den enda viktiga frågan: Vad påverkar de i praktiken? I praktiken kan man gå fram mot varje företag, som enligt unionen begår sådana brott, för naturligtvis kan man bestraffa sina egna undersåtar för de brott de begår. Men eftersom Internet är ett allt viktigare internationellt forum, så är det praktiskt, men även rättsligt omöjligt att processa mot företag eller enskilda personer utanför giltighetsområdet för unionens lagar eller de nationella bestämmelserna i hemorten. Om de agerar i enlighet med lagarna i sitt hemland är de rättsligt skyddade. Bryter de mot dessa lagar, ansvarar det aktuella hemlandet för påföljden av brottet.
Med andra ord: Våra möjligheter är begränsade. Vi kan gå fram mot våra företag, men inte mot andras. Därför har vi åtagit oss flera brott, för att reglera dem internationellt. Det skulle åtminstone vara en internationellt giltig rättslig grund. Vi talar med industrin både om frågan självpåtagna plikter och om gemensamma bestämmelser med andra stater samt med internationella organisationer, i detta fall Världshälsoorganisationen, för att hitta sådana bestämmelser. Jag vill emellertid påpeka att även om det finns internationella bestämmelser är det inte lätt, med tanke på Internets tekniska karaktär, att bestraffa brott mot dem. Det måste man alltid ha i tankarna, och därför söker vi egentligen mer efter praktiska möjligheter än efter rättsliga bestämmelser, eller åtminstone inte bara efter rättsliga bestämmelser, eftersom de inte kan åstadkomma det skydd som är nödvändigt.

Kestelijn-Sierens
Herr ordförande! Jag vill tacka kommissionären för hans svar. Nu hade jag gärna velat få reda på av kommissionären vad han tänker göra åt dessa problem inom EU. Självfallet är det ett problem för skyddet av konsumenten om ett läkemedel som endast lämnas ut mot recept kan köpas via Internet utan recept. Och det finns två starka exempel på detta. Tänk bara på melatonin som kan köpas fritt i Förenta staterna, men som här måste lämnas ut mot recept. Det finns också ett nytt läkemedel som viagra som kan erhållas fritt på Internet utan recept, vilket då eventuellt skulle kunna vara skadligt för användaren. Vad kommer kommissionären att göra för att undersöka överträdelser, och har han redan fått kännedom om några specifika överträdelser? Med andra ord, hur kan man utöva kontroll?

Bangemann
Ledamoten upprepar frågan som hon redan har ställt skriftligen, och jag kan upprepa mitt svar, som jag redan har givit. Men det skulle vi inte komma vidare med. Jag sade: Vi har rättsliga föreskrifter i unionen, i medlemsländerna, som skyddar konsumenten tillräckligt.
Men ni har själv citerat ett fall, som de rättsliga föreskrifterna inte omfattar. Om exempelvis ett läkemedel är tillåtet i Förenta staterna, som ju inte är något vilt utvecklingsland där man kan sälja allt möjligt, då kan naturligtvis en tillverkare eller någon som vill erbjuda detta läkemedel göra detta via Internet. Det är inte förbjudet. Det är visserligen inte tillåtet enligt våra europeiska lagar, men han följer ju inte Europas lagar, utan han erbjuder sin produkt från Förenta staterna.
Att detta Internet omfattar alla möjliga länder i världen ligger i den tekniska karaktären hos denna infrastruktur. Därför kan han - åtminstone enligt internationell rätt - erbjuda det i Förenta staterna, och han kan också, om han vill ha en europeisk konsument, skicka det till denne konsument, utan att bryta mot europeisk lag. Konsumenten själv gör ju sig inte straffbar eller bryter mot lagarna, såvida inte han vill köpa läkemedel som är klart förbjudet. Men i det fall som ni nämnde är inte konsumenten straffbar.
Alltså är den enda möjliga bestämmelsen för oss att vi försöker träffa en internationell överenskommelse, i vilken exempelvis den amerikanske tillverkaren självmant tar på sig att bara leverera till länder, där de säljs receptfritt. Inget annat duger. Vi kan inte lösa problemen med rena rättsliga bestämmelser.
För övrigt finns det också ett konkurrensproblem, för om dessa begränsningar, som vi talar om här gäller för de europeiska företagen eller apoteken, då kommer vi att få uppleva att dessa apotek eller handlare eller företag råkar i en negativ konkurrenssituation gentemot andra länder, där den fria handeln med sådana läkemedel är tillåten. Vi har alltså också ett problem för vår industri, och det kan vi inte bara lösa genom att stifta en ny lag, tvärtom. Jag är övertygad om att vi måste kontrollera de befintliga lagarna, för att göra båda rättvisa, både konsumentskyddet och industrins konkurrenskraft.

Ordföranden
Ärade ledamöter, med svaret från Bangemann har vi förbrukat tiden för första delen av frågestunden med frågor till kommissionen. Således kommer frågorna nr 42 och 43 att besvaras skriftligt.

Ordföranden
Fråga nr 44 från Richard Howitt (H-0488/98):
Angående: Funktionshinder och utvecklingssamarbete
Över 500 miljoner av världens befolkning har funktionshinder och flertalet av dessa människor lever i utvecklingsländer. Eftersom mänskliga rättigheter och kampen mot fattigdom anses vara centrala och integrerade inslag i Lomékonventionen bör även Europeiska unionen ägna extra uppmärksamhet åt de funktionshindrades situation i AVS-länderna.
I hur stor utsträckning har kommissionen tidigare givit sitt stöd till utvecklingsprojekt för människor med funktionshinder i AVS-länderna? Har kommissionen för avsikt att i sin framtida politik betrakta människor med funktionshinder som en speciell målgrupp för utveckling?

Pinheiro
Herr ordförande, mina damer och herrar! Efter Maastrichtfördraget trycker den fjärde Lomékonventionen på målen att bekämpa fattigdomen och på respekten för de mänskliga rättigheterna och de demokratiska principerna.
Denna inriktning betonas ytterligare i förslaget till mandat som kommissionen har föreslagit för parlamentet och rådet, och som nu diskuteras, och i förhållande till ett nytt partnerskap, en ny konvention med AVS-länderna.
Hittills har dock inte gemenskapen, för att svara direkt på ledamotens fråga, explicit övervägt stöd till funktionshindrade som en uttrycklig prioritering i sitt samarbete. Dock stöder kommissionen i sin verksamhet många åtgärder på reform- och rehabiliteringsområden inom hälsosystemet, framför allt till förmån för krigsoffer, och även mer speciellt offren för truppminor och offren för patologisk invaliditet.
Så är fallet konkret och explicit i Angola, Mocambique och andra icke AVS-länder, som Kambodja. De omnämnda åtgärderna i AVS-länderna finansieras inte enbart av medel från Europeiska utvecklingsfonden utan även från några budgetposter för nödhjälp och rehabilitering.
Gemenskapen stöder också många icke-statliga organisationers verksamhet, såsom " Handicap International" , " Help the Aged" , " Läkare utan gränser" och andra. De nämnda åtgärderna syftar huvudsakligen till utveckling av ortopediska center, mediciner, infrastruktur, yrkesutbildning och hälsoprojekt för brandskadade och offer för minor, bland annat. Det är kommissionens intention, inför nästa Lomékonvention, att fortsätta att trycka på i denna fråga då man uppskattar att antalet offer, eller skadade, av framför allt truppminor, enbart i södra Afrika, uppgår till mer än 60 000.

Howitt
Herr ordförande! Jag tackar kommissionären för hans uppfattning. Men jag måste säga att jag inte håller med och jag tror att majoriteten av ledamöterna i detta parlament inte skulle hålla med när man säger att funktionshinder inte är av hög prioritet i utvecklingssamarbetet mellan Europeiska unionen och AVS-länderna. Jag ber honom att under förhandlingarnas gång reflektera över huruvida vi borde ge det en högre prioritet när en av fyra fattiga familjer i utvecklingsländerna har en funktionshindrad familjemedlem; när bara 3 procent av de 500 miljoner funktionshindrade i hela världen är läs- och skrivkunniga; när dödstalen för barn under fem år i utvecklingsländerna är långt under 20 procent - det är mellan 60 och 80 procent för funktionshindrade barn. Det borde verkligen inte finnas någon högre prioritet än att tillfredsställa dessa behov. Skulle kommissionären som svar på min kompletterande fråga kunna ge en starkare utfästelse att faktiskt kvantifiera det bistånd vi ger? Han misslyckades med detta i sitt svar. Skulle han kunna ge oss en fingervisning om hur han kommer att ta itu med denna fråga i förhandlingarna med AVS-länderna?

Pinheiro
Hittills har det inte varit en prioritet. Jag gjorde bara ett sakligt uttalande. Vi har arbetat på många områden i vilka funktionshindrade, på ett eller annat sätt, varit fokus för vår uppmärksamhet, nämligen beträffande minröjning i södra Afrika.
Jag anser att bland de huvudsakliga åtgärder som genomförs, i synnerhet beträffande hälsovården, tar man itu med funktionshinder. Det som saknas - jag skall vara mycket ärlig - är den sociala integrationen av de funktionshindrade. Utbildning har praktiskt tagit inte existerat i våra överenskommelser hittills. Men jag skall ta till mig era förslag eftersom siffrorna, särskilt i vissa länder, motiverar en uttrycklig redogörelse i linje med detta.

Ordföranden
Fråga nr 45 från Bernd Posselt (H-0463/98):
Angående: Fördelning av flyktingbördan
Vilka framsteg har hittills gjorts avseende åtgärderna för att fördela bördorna vid hanteringen av plötsligt uppträdande flyktingströmmar samt strömmar av asylsökande?

Gradin
Kommissionen lade i mars 1997 fram ett förslag om en gemensam åtgärd om tillfälligt skydd vid massflyktsituationer. Artikel 5 i det förslaget syftar till att göra det möjligt att erbjuda stöd i olika former till medlemsstater som tar emot ett särskilt stort antal människor som är i behov av internationellt skydd. Tanken är att ett beslut om sådant stöd skall fastställas på grundval av en årlig lägesrapport som kommissionen skall utarbeta.
Förslaget är i linje med tidigare ställningstaganden i ministerrådet. Jag tänker speciellt på den resolution som antogs den 25 september 1995 och som handlar om ansvarsfördelning vid mottagande av och tillfälligt uppehälle för människor på flykt. Jag tänker också på det rådsbeslut som togs den 4 mars 1996 och som handlar om hur Europeiska unionen skall gå till väga för att dela på ansvaret för människor i behov av tillfälligt skydd.
Kommissionens förslag har diskuterats vid flera tillfällen i ministerrådet under det senaste året, framför allt under Luxemburgs ordförandeskap. Även vid det informella rådsmötet i Mondorf i oktober 1997 stod denna fråga på dagordningen. De diskussioner som vi hade då visar att frågan om ansvarsfördelning, burden sharing , kräver fortsatta överväganden. Några medlemsstater anser att artikel 5 i kommissionens förslag är alltför långtgående; andra anser den vara alltför begränsad.
På kommissionens önskemål konsulterade ministerrådet också parlamentet, vilket ni naturligtvis känner till. Parlamentet ställde sig bakom förslaget den 23 oktober 1997. Då fick vi 22 ändringsförslag; två av dem, nr 12 och 13, syftade just till att man borde vidga artikeln om ansvarsfördelning och att den borde göras mer konkret. Mot den bakgrunden har kommissionen nu övervägt att lägga fram ett separat förslag om ansvarsfördelning. Skälet är att det vore mycket olyckligt om initiativet om tillfälligt skydd av personer försenas på grund av frågan om just ansvarsfördelning.
Det är nu min förhoppning, herr ordförande, att ett separat förslag från kommissionen skall bidra till en lösning. Jag hoppas därför att vi under det österrikiska ordförandeskapet inte bara kommer fram till ett beslut om tillfälligt skydd, utan också finner en separat lösning för det som är burden sharing .

Posselt
Herr ordförande! Fru kommissionär, tack så mycket för ert exakta svar. Trots det förstod jag inte helt och hållet om kommissionen nu har lagt fram ett konkret förslag om ansvarsfördelningen. Jag får nämligen alltid höra, att kommissionen inte skulle vilja lägga fram detta, för att de räknar med att inte få någon majoritet för det i rådet. Nu måste jag helt öppet säga, här måste vi nagelfara det hela, och vi måste fastställa exakt vilka regeringar som eventuellt bromsar, så att vi sedan kan offentliggöra deras politiska ansvar och diskutera detta i parlamentet och i den offentliga debatten. Men det kommer vi inte att kunna, om det inte finns något exakt förslag om ansvarsfördelningen genom ett fast schema mellan medlemsländerna.

Gradin
Den ärade ledamoten vet mycket väl att diskussionen om burden sharing har pågått i många år. Det är inte kommissionens fel att vi inte har löst denna fråga. Man kan nog säga att det i ministerrådet har funnits så stora motsättningar att vi inte har lyckats hitta en lösning.
Kommissionen har vid flera tillfällen försökt hitta kompromisslösningar, men de har inte fallit i god jord. Nu håller vi på att utarbeta en ny omgång - efter att ha sonderat frågan med olika regeringar. Vi försöker bl.a. bryta ut frågan om burden sharing från förslaget om tillfälligt skydd och göra den till en separat fråga. Sedan får vi se vad reaktionen blir.

Ordföranden
Fråga nr 46 från Eva Kjer Hansen (H-0493/98):
Angående: Skydd av gemenskapens ekonomiska intressen
Kommissionen har tidigare, i sitt svar på fråga P-3615/97, uppgivit att möjligheterna att skydda gemenskapens ekonomiska intressen förbättras efter ratificeringen av Amsterdamfördraget.
Har kommissionen mot bakgrund av den reviderade artikeln 209A (artikel 280 i Amsterdamfördraget) planerat initiativ om harmonisering av lagstiftningen om skydd av gemenskapens ekonomiska intressen, medräknat lagstiftningen om skydd mot svindel mot euron?

Gradin
Enligt artikel 209a i fördraget skall medlemsstaterna vidta samma åtgärder för att bekämpa bedrägerier mot gemenskapens ekonomiska intressen som för att bekämpa bedrägerier mot sina egna. Medlemsstaterna uppmanas alltså att samordna sina åtgärder för att skydda gemenskapens ekonomiska intressen mot bedrägerier. Kommissionen skall hjälpa till att organisera ett nära och regelbundet samarbete mellan de berörda förvaltningarna.
Tyvärr innehåller artikel 209a inte någon operativ rättslig grund. För att fatta beslut om gemensamma åtgärder på detta område får vi i dag i stället använda artikel 235, vilken bekant kräver enhällighet. Detta förändras i och med Amsterdamfördraget och när det träder i kraft. För det första förvandlas ju artikel 209a till en ny artikel, 280. Den ger en rättslig grund för gemensamma åtgärder till skydd för gemenskapens ekonomiska intressen. För det andra kommer arbetet att förenklas genom att beslut då kan tas med kvalificerad majoritet. För det tredje slås fast att skyddet av gemenskapens ekonomiska intressen skall vara likvärdigt i alla medlemsstater.
Dessa förändringar kommer att stärka våra möjligheter att skydda skattebetalarna mot bedrägerier och fusk. I avvaktan på att Amsterdamfördraget ratificeras planerar vi för närvarande inte något konkret förslag, baserat på dessa reviderade artiklar.
Så till frågan om att förhindra förfalskningar av euron: Kommissionens arbetsprogram om fusk och bedrägerier för 1998-1999 antogs den 6 maj och innehåller flera åtgärder för att skydda den gemensamma valutan. Det betyder att kommissionen redan har inlett en diskussion med medlemsstaterna om hur bedrägerier och fusk skall bekämpas. Ett effektivt skydd anser jag måste finnas på plats innan euron sätts i cirkulation den 1 januari 2002. Speciellt viktigt är då att bygga upp ett stabilt juridiskt ramverk för utbyte av information samt att inrätta en gemensam databas. Ett nära samarbete och ömsesidig assistans måste också inrättas mellan medlemsstaterna, Europeiska centralbanken, Europol och Interpol.
Målet måste vara att de åtgärder som införs till skydd för euron skall ha en lika avskräckande effekt i alla medlemsstater. För att uppnå detta krävs åtgärder såväl inom den första som inom den tredje pelaren. Min kollega kommissionär de Silguy och jag planerar därför att lägga fram ett meddelande till rådet och till parlamentet redan före sommaren om vilken typ av åtgärder som kommer att behövas.

Kjer Hansen
Jag vill gärna tacka kommissonären för svaret på frågan och säga att vi naturligtvis ser fram emot att få de mer konkreta förslagen om vilka initiativ som skall sättas i verket, och jag är glad för att det sker redan före sommaruppehållet, eftersom jag anser att det är viktigt att följa upp den här frågan just nu, när vi har den aktuella diskussionen om euron. Vad beträffar den nya artikel 280 i Amsterdamfördraget måste jag säga att det förvånar mig att kommissionären inte redan vid denna tidpunkt är villig att skrida till verket med konkret, för mig är det nämligen ett bra argument, som tillsammans med många andra bra argument talar till fördel för Amsterdamfördraget. Jag anser att det är viktigt att vi gentemot medborgarna i EU och av hänsyn till skattebetalarnas intressen också kommer med konkreta initiativ, som kan visa att det faktiskt tas några initiativ på detta område, och det är ju ett av de områden där det är allra viktigast att vi nu går över till en annan beslutsform. Min fråga är alltså snarare en uppmaning till kommissionären om att se till att komma med några konkreta bud.

Gradin
Jag tycker också att vi skall titta på vilka initiativ som vi skall ta för att omsätta detta i praktiken. Jag anser att det är mycket beklagligt att medlemsländerna inte har ratificerat ett enda instrument när det gäller att skydda Europeiska unionens ekonomiska intressen. När den 1 juli har passerat, vilket ju är den gräns som har fastställts i Amsterdamfördraget för ratificering i medlemsländerna, finns det anledning att börja diskutera om vi inte skulle göra förstapelarinstrument och direktiv av dessa instrument i stället.

Ordföranden
Fråga nr 47 från Mark Watts (H-0088/98):
Angående: Medlemsstaters icke-inlemmande av EU: s transportdirektiv
Inom transportområdet har 60 % av inre marknads-direktiven inte inlemmats i medlemsstaternas lagstiftning, vilket är den högsta andelen av icke-inlemmande inom EU. Vilka åtgärder föreslår kommissionen för att garantera att medlemsstaterna tar sitt ansvar och fullbordar den inre marknaden på detta område?

Kinnock, Neil
Herr ordförande! Enligt den så kallade resultattavlerapporten om den inre marknaden som kommissionen antog i november förra året är graden av icke-genomförande av inre marknads-direktiven hög i transportsektorn, vilket den ärade ledamoten vittnar om i sin fråga. En ofullständig förklaring till detta finns i det faktum att mycket av lagstiftningen för den inre marknaden inom transportsektorn är relativt ny. Till exempel har det kommit 38 transportdirektiv under 90-talet, jämfört med bara sex direktiv i försäkringssektorn, bland vilka det senaste antogs 1992, där överföringen varit bäst tidigare. Det huvudsakliga skälet till denna betydelsefulla lagstiftning inom transportnäringen är uppenbarligen utvecklingen i den gemensamma transportpolitiken och tillämpningen av den inom det föränderliga sammanhang som utgörs av den inre marknaden.
Trots denna praktiska förklaring oroar sig emellertid kommissionen för att lagar, som medlemsstaterna när allt kommer omkring har kommit överens om i rådet, inte inlemmas. I allmänhet antar majoriteten av medlemsstaterna nationella överföringsåtgärder efter betydande dröjsmål, och först efter det att påminnelser inte har resulterat i något produktivt gensvar och överträdelseförfarande har inletts av kommissionen. Till exempel har överträdelseförfarandet gentemot två tredjedelar av medlemsstaterna inletts beträffande de 19 transportrelaterade direktiv som skulle ha genomförts till slutet av 1997.
Kommissionen kommer givetvis att fortsätta fullfölja dessa fall av åsidosättande tills det att medlemsstaterna har genomfört direktivet ordentligt. Åtgärderna kommer alltid att rätta sig efter kommissionens plikt att garantera den anslutning till lagstiftningen som medlemsstaterna uppenbarligen har godkänt i rådet.

Watts
Jag skulle vilja tacka kommissionär Kinnock för hans svar. Han betonar helt riktigt den mängd ansträngningar kommissionen, och i synnerhet hans direktorat, lägger ned på att garantera att de direktiv och bestämmelser som medlemsstaterna kommit överens om överförs av medlemsstaterna. Jag är mycket nöjd med att höra att många framsteg redan har gjorts efter offentliggörandet av poängtavlan för den inre marknaden. Håller han emellertid med mig om att vi skulle kanske kunna uppmärksamma några av de sämre medlemsstaterna ytterligare med avseende på överföring genom att plocka fram en ställningslista med dessa minst effektiva medlemsstater - kanske en skamlista för att försöka se till att de uppstår ett opinionstryck i de berörda medlemsstaterna att garantera att gemenskapens lagstiftning efterföljs?
Håller han, för det andra, med mig om att kanske parlamentet också skulle kunna stödja hans ansträngningar genom att ytterligare betona övervakning och verkställande? Kanske skulle vi kunna ägna mer av vår utskottstid till dessa frågor snarare än att undersöka ny lagstiftning. Jag skulle välkomna hans synpunkter beträffande dessa båda idéer.

Ordföranden
Herr kommissionär! Ni tar utan tvivel med er alla vanor, för övrigt avundsvärda, i form av rörlighet och spontanitet, från det brittiska underhuset. Det är således ingen defekt, utan tvärtom ett exempel att imitera, på den vitalitet vi alla har sett i underhuset. Var så god att besvara frågan från Watts.

Kinnock, Neil
Jag skulle bara vilja säga till den ärade ledamoten att jag är tacksam för hans kommentarer. Med sitt förslag till en ställningslista har han pekat på en av de saker som en parlamentarisk fråga bäst kan användas till. Vad beträffar ris och ros är jag inte säker på att detta skulle bli effekten, men jag är beredd att arbeta utifrån utgångspunkten att om en lag är värd att antas i ministerrådet, så måste den vara värd att överföras och verkligen vara värd att tillämpas och genomföras i en medlemsstat. Man borde kunna förutsätta att vi kommer att hjälpa medlemsstaternas regeringar med att försöka se till att allmänhetens uppmärksamhet dras till gapet mellan deras vilja att anta lagar och deras vilja att föra över dem till nationell lagstiftning.

McMahon
Samtidigt som jag välkomnar kommissionens utfästelser att hävda förfarandet i transportsektorn skulle jag vilja fästa kommissionären uppmärksamhet på en av mina väljares fall, Salvatore Colucci, som förgäves försökt att verka som styrman i handelsflottan i Förenade kungarikets sjöfart. Han har haft oerhörda drabbningar med myndigheterna i Förenade kungariket, i synnerhet med den tidigare regeringen. Vi upptäckte att Maritime Marine Agency inte vill acceptera hans kvalifikationer, trots att ett EU-direktiv har sagt att det skall göra det. Det finns en utlänningslag i Förenade kungariket som går tillbaka till 1911 som innebär att styrmän i handelsflottan måste vara medborgare i Förenade kungariket. Vi väntar på att denna lag skall dras tillbaka.
Jag vet inte om kommissionären är bekant med detta. Jag är beredd att överlämna korrespondensen till honom. Det är mycket viktigt att vi kommer överens om kvalifikationerna för sjöfolk i handelsflottan.

Kinnock, Neil
Får jag säga till den ärade ledamoten att jag uppriktigt talat inte känner till detaljerna i det särskilda fall som nämndes, så jag vore mycket tacksam om han kunde skriva till mig som han föreslår. Han torde förstås känna till att under nuvarande lagstiftning förbehåller sig medlemsstaterna rätten att föreskriva antalet medborgare som utnämns till ämbeten som hör till vissa kategorier av sjöfarten. Om han ville skriva till mig kommer jag givetvis att följa upp saken och om han rent av skulle ta upp saken med Glenda Jackson, som för närvarande är sjöfartsminister i Förenade kungarikets nya regering, är det tänkbart att han får ett samarbetsvilligt svar.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Kinnock, för ert svar och er disponibilitet, vilket jag är säker på att McMahon kommer att förmedla till de intresserade.
Fråga nr 48 från Anne McIntosh (H-0185/98):
Angående: Lastbilsblockad i Frankrike
Kan kommissionen undersöka varför den franska regeringen nu har bekräftat att de brittiska chaufförer som led förluster på grund av lastbilsblockaden i Frankrike förra året inte kommer att få någon kompensation trots störningarna på den inre marknaden?

Kinnock
Kommissionen har gjort efterfrågningar om de förhållanden som den ärande ledamoten har tagit upp sin fråga och måste meddela kammaren att vi har inte har kunnat finna några belägg för något meddelande från den franska regeringen med innebörden att brittiska långtradarchaufförer inte kommer att kompenseras efter de franska transportarbetarnas strejk 1997.
Kommissionen har alltid klargjort för alla berörda att den förväntar sig att den franska regeringen kommer att uppfylla de eventuella åtaganden den kan ha för att kompensera de långtradarchaufförer som direkt och indirekt påverkades av förra årets konflikt oavsett nationalitet. Den ärade ledamoten kanske redan känner till att alla fall som berör långtradarchaufförer från Förenade kungariket beträffande strejken 1996 har behandlats och att det finns förfaranden för att lösa överblivna fall från 1997 års strejk utan otillbörliga dröjsmål. Om den ärade ledamoten kan tillhandahålla stöd för att styrka de påstående hon gjorde i sin fråga kommer kommissionen naturligtvis att undersöka frågan ytterligare trots det faktum att, som den ärade ledamoten vet, kompensationsåtgärder hamnar helt under den nationella lagstiftningen och förfarandena och följaktligen inte är något som täcks av kommissionens rättsliga befogenheter.

McIntosh
Herr ordförande! Det gläder mig att till kommissionären dela med mig av texten till ett skriftligt svar jag fick från den brittiska ministern i denna fråga, vilket föranledde mig att ställa frågan i denna form. Går kommissionären, i egenskap av fördragens väktare och beskyddare, med på att om kompensation inte utbetalats och det kan beläggas - som i detta fall - att det har skett ett brott mot bestämmelserna om den fria rörligheten, så kan man anhålla i EG-domstolen om att den franska regeringen ådöms straff? Skulle han vilja kommentera det scenario som har diskuterats, att det under upptakten till att Frankrike skall stå som värd för VM-matcherna finns en möjlighet till ytterligare strejkhot, och kommer han då att vidta åtgärder för att förhindra att strejken då tvingar fler lastbilschaufförer i konkurs och stora förluster för brittiska, nederländska, spanska och andra långtradarchaufförer?

Kinnock, Neil
Den ärade ledamoten är en noggrann deltagare i denna kammare och en noggrann övervakare av fördraget. Hon är därför bekant med exakt hur det förhåller sig med det rättsliga läget. Jag upprepar att när det gäller kompensationsåtgärder har kommissionen, som hon mycket väl vet, inga befogenheter. Det finns ingen händelsekombination som skulle kunna ge kommissionen befogenheter vad kompensation beträffar.
För det andra är den ärade ledamoten fullt medveten om omfattningen av kommissionens befogenheter vad dess förmåga att ingripa i inrikes konflikter på arbetsmarknaden beträffar. Dessa begränsningar kan frustrera mig som någon som vill slå vakt om rörelsefriheten, men jag följer lagen, som hon säger, i min roll som fördragets beskyddare.
Vad scenarier, verkliga eller annat, beträffar, kan hon inte förvänta sig att jag skall kommentera de eventualiteter som skisserats. Hon torde emellertid veta ganska väl - jag är förvissad om att hon kommer att hänvisa till detta under den kommande månaden eller så - att några förebyggande befogenheter inte står kommissionen till buds under fördraget, inte heller förmår kommissionen att föregripa verkställandet av en konflikt. Jag hoppas därför att oavsett vilka andra åtgärder som vidtas eller visar sig vara nödvändiga under loppet av de kommande månaderna, så skall ingen, åtminstone inte den ärade ledamoten, försöka ge en fullständigt förvrängd och överdriven bild av vad Europeiska kommissionen kan göra i händelse av de eventuella extremt olyckliga, högst beklagliga och fullständigt kontraproduktiva åtgärder som kanske övervägs på vissa håll vid den för världscupen i Frankrike. Det skall gudarna veta att de som vill se världscupen i Frankrike kommer att ha tillräckligt att stå ut med i vilket fall som helst.

Wijsenbeek
Till skillnad från föregående talare, vars futtiga, insulära synkrets endast tycks vara upptagen av brittiska långtradarchaufförer, skulle jag vilja säga, herr kommissionär, att bara 10 procent av alla berörda långtradarchaufförer från hela Europa har fått kompensation av de franska myndigheterna. Anser därför inte kommissionären att han skulle behöva en interventionsmekanism, vilket rådet nu förefaller att förvägra kommissionen, och att det till denna interventionsmekanism behövs någon form av kommissionsmedel från vilken, innan medlemsstaterna övergår till att bara betala en tiondel, den kunde sända pengar till dem som har fordringar och som utan egen förskyllan dragits in i dessa strejker och vägspärrar?

Kinnock, Neil
Europeiska gemenskapen är, vilket jag är övertygad om att Wijsenbeek känner till - detta är helt visst en synsätt han stöder - en fri sammanslutning av demokratier. Detta innebär att med mindre än att och inte förrän rådet stöder ett förslag som berör den form av ingripande som han föreslår, vore det inte bara olämpligt utan också direkt kränkande mot allt det vi tror på som demokrater att ge kommissionen befogenheter att ingripa för att genomdriva kompensationskrav, eller på andra sätt försöka diktera den riktning händelserna skulle ta vid tiden för, eller efter, en konflikt på arbetsmarknaden.
Oavsett vilka personliga åsikter han må hysa, eller, vilka möjliga handlingar jag faktiskt skulle kunna överväga kommer jag, så länge kommissionen vägrar att tillåta ingripanden av det slaget, att respektera de avsikter regeringsrepresentanter från demokratiska regeringar har.

Hardstaff
Herr kommissionär! Några av de långtradare från min valkrets som fastnade i blockaden i Frankrike förra året transporterade ömtåliga varor, i synnerhet frukt och grönsaker, precis som många långtradare från Spanien och Portugal, förstås: de drabbades av en fullständig förlust på sin varusändning, inte bara en försenad leverans av varorna. Många av dem väntar fortfarande på den utlovade kompensationen från den tidigare, mycket mer utdragna blockaden.
Skulle kommissionen vilja upprätthålla trycket för att övertala den franska regeringen att hedra sitt tidigare åtagande att betala kompensation och, helt apropå, förklara för dem att detta skulle betydligt minska den ökande irritationen som andra medlemsstater känner mot Frankrike, inte bara på grund av misskötseln av långtradarblockaden utan också deras misskötsel av distributionen av biljetter till VM?

Kinnock, Neil
Herr ordförande! Jag är säker på att ni skulle vara en utmärkt parlamentsledamot i vilken demokrati som helst - det är inte alls någon fråga om det. Jag försöker inte ställa mig in hos er.
Mitt svar till den väsentliga delen av Hardstaffs fråga är " ja" - framställningarna kommer att fortsätta inom de begränsningar denna kammare är välbekanta med.
Jag kan inte heller acceptera de olika beskrivningarna av hur saker sköts i Frankrike. Jag hyser en mycket stark uppfattning om det sätt på vilket biljettdistributionen - om vi kan använda det uttrycket - har organiserats - om vi kan använda det uttrycket - och jag beklagar också de oändligt långa blockader och svårigheter som inträffade 1996.
Det vore dock riktigt att säga att även om det förekom förseningar och omläggning, vilket långtradarchaufförer från alla länder som passerade genom Frankrike fick uppleva, så var de åtgärder den franska regeringen vidtog av ett helt annat slag och reducerade de svårigheter långtradarchaufförerna mötte betydligt. Om det finns återstående kompensationskrav så är jag naturligtvis beredd att göra framställningar, men dessa måste göras på grundval av att uppgörelserna som görs är strikt franska uppgörelser som verkställs under fransk nationell lagstiftning, och att allt det vi kan sträva efter och hoppas på är ett snabbare och mer effektivt svar än det som alltför många långtradarchaufförer från alla länder mött, vilket Wijsenbeek påminde oss om i sin tidigare fråga.

Kinnock
Herr ordförande! En kort fråga leder ofta till ett långrandigt svar, så jag ber om ursäkt i förväg för vad som oundvikligen kommer att bli en ansenlig grad av detaljer i mitt svar till den ärade ledamoten.
I november 1994 delgav kommissionen medlemsstaterna sin oro för att bilaterala transportavtal med Förenta staterna skulle kunna påverka den inre gemenskapslagstiftningen. Den fäste medlemsstaternas uppmärksamhet vid kommissionens uppfattning att sådana förhandlingar endast kan genomföras på gemenskapsnivå. Garantier i frågan begärdes från de relevanta medlemsstaterna i februari 1995 och, när dessa inte inkom så inledde kommissionen i juni det året ett förfarande som bygger på artikel 169 i fördraget.
Diskussionerna om flygförbindelserna med Förenta staterna fortsatte under tiden i rådet och i juni 1996 gavs kommissionen ett delmandat att förhandla fram en gemensam flygzon mellan Europeiska gemenskapen och USA. Då detta pekade på möjligheten att ett angreppsätt som överensstämde med gemenskapens lagar kunde etableras, suspenderade kommissionen överträdelseförfarandena. Mandatet som utfärdades 1996 omfattade dock inte frågor om tillgång till marknaden, som trafikrättigheter och kapacitet, vilka helt enkelt är livsnödvändiga för att uppnå ändamålet med en framgångsrik, uttömmande överenskommelse om flygtjänster. Diskussioner hölls icke desto mindre med representanter för USA i enlighet med mandatet. Det enda påtagliga slutsatsen som drogs var emellertid att en gemensam flygzon endast kunde godkännas om förhandlingarna omfattade alla relevanta frågor.
Kommissionen har fullföljt sina strävanden för att få ett fullständigt mandat i ett par år och har alltid betonat sin målsättning att ta noggrann hänsyn till alla medlemsstaters angelägenheter och intressen så att ingen skall förfördelas på något sätt över huvud taget.
Hittills har rådet beklagligt nog inte varit villigt att ge något fungerande mandat och på rådets möten nyligen har diskussionerna om frågan inte varit väsentliga, även om en viss uppmärksamhet har ägnats åt frågan på arbetsgruppsnivå. Kommissionen meddelade följaktligen rådet att suspensionen av överträdelseförfarandena inte längre var berättigat. I mars i år utfärdade kommissionen motiverade uttalanden till alla berörda åtta medlemsstater.
Som den ärade ledamoten säkert vet från andra parlamentariska förfaranden där han varit närvarande, är kommissionens ståndpunkt och åtgärder helt förenliga med vår plikt att upprätthålla gemenskapens lagstiftning.
Dessutom är, som ni säkert också vet, kommissionen motiverad av en stark praktisk strävan att förhandla fram villkor för civilflyget som är rättvisa, balanserade och som säkert kommer att försvara intressena för gemenskapen, alla dess medlemsstater, den civila flygnäringen i Europeiska unionen och medborgarna i unionen.

Camisón Asensio
I denna fråga måste jag erkänna, herr kommissionär, att ni agerar med stort mod. Och även om det kan förefalla som om ni vore ensam inför faran - som Gary Cooper - tro inte det, tro inte det för jag vill försäkra er att många européer stöder er och är tacksamma för era ansträngningar att konsolidera vår gemensamma marknad.
Resultatet är, om det inte rättas till, att det kommer att uppstå allvarlig diskriminering och konkurrensstörningar vilket kommer att göra Europeiska unionens bestämmelser ineffektiva och leda till överträdelser mot själva EG-rätten.
Dessutom skulle dessa avtal om fri luftfart inte göra det möjligt att garantera utplånandet av de obalanser som skulle skapas mellan de nationella marknaderna och de främsta bolagen som skulle komma hit från USA, utan någon som helst ömsesidighet.
Därför insisterar jag, herr kommissionär, på att ni fortsätter att kämpa åt samma håll.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Camisón.
Herr Kinnock, då har ni sett att ni inte är ensam även om kammaren inte är särskilt full. I vilket fall som helst kan ni räkna med vår solidaritet i denna fråga, som Camisón har sagt, och jag ber att svara på hans följdfråga.

Kinnock, Neil
Herr ordförande! Jag är mycket tacksam mot er och den ärade ledamoten. Som han säger är detta inte " High Noon " , jag är inte Gary Cooper och jag har verkligen inte sällskap av Grace Kelly. Jag är, om tiden tillåter, villig att sjunga " Do not forsake me, oh my darling " för den ärade ledamoten - men det kommer jag inte att göra. Jag kanske skulle förlora stöd om jag utsatte folket här för min röst.
Vad som är sant, förstås, är att parlamentets ståndpunkt - konsekvent sett - är en källa till stor styrka för kommissionen. De goda nyheterna är emellertid att det dessutom finns medlemsstater som i allt ökande grad kan se de gemensamma och individuella fördelarna med att förhandla som gemenskap med Förenta staterna. Jag är därför övertygad om att den dagen kommer när ett fullständigt mandat kommer att ges till kommissionen att förhandla om vittomfattande frågor och vinna den bästa tänkbara överenskommelsen för våra transportplan, våra medborgare och våra medlemsstater.
Mitt enda bekymmer är att ett beslut om mandat kanske inte kommer tidigt nog för att vi skall kunna använda vår fulla förhandlingsstyrka, helt enkelt därför att en mångfald av avtal skulle ge amerikanerna i stort sett allt de vill ha utan att europeiska transportplan skulle kunna få en balanserad och jämförlig tillgång till den mycket rika amerikanska marknaden i utbyte.
Ju förr vi får befogenheter att förhandla uttömmande, desto bättre för hela gemenskapen således.

Konrad
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag tycker att det är mycket bra att man kan ställa en tilläggsfråga under frågestunden. Även jag drar ofta fördel av det, men det som vi har upplevt här vid de senaste frågorna är den omständigheten, att inga extra frågor har ställts, utan - mycket förståeligt - att diverse vänliga fraser har utbytts, vilket ju kanske är positivt för stämningen, men för mig t.ex. är det dåligt, eftersom jag över huvud taget inte kommer att hinna ställa min fråga, eftersom sammanträdet snart avslutas. Får jag be er, herr ordförande, att leda sammanträdet med en något fastare hand.

Ordföranden
Herr Konrad, jag beundrar er förmåga att urskilja vad som är en fråga, vad som är en komplimang och vad som är en kommentar. Detta ordförandeskap har inte den förmågan och i vilket fall som helst menar det att kammarens ledamöter har en minut till förfogande - och denna minut håller ordföranden hårt på - för att disponera på det sätt de anser vara ansvarsfullt. Då ni har använt er minut för ordningsfrågor, kommer den uppenbarligen inte att användas för en följdfråga, för att när klockan blir 19.00 på kvällen avbryter vi sammanträdet.
Fråga nr 50 från Jan Andersson (H-0418/98):
Angående: Transportförbindelser i Öresundsregionen
En studie har genomförts om en tunnelförbindelse mellan den svenska staden Helsingborg och den danska staden Helsingör som ligger på ett avstånd om endast cirka 4 kilometer från varandra. Studien var delvis finansierad av EU-medel. Eftersom de båda städerna ligger i en tätbefolkad region där det regionala samarbetet mellan regionens båda länder håller på att utvecklas på en mängd områden är det angeläget att en tunnelförbindelse kommer till stånd. En förbättrad infrastruktur för transporter skulle tveklöst främja samarbetet i regionen.
På vilket sätt kan kommissionen medverka till att en tunnelförbindelse mellan Helsingborg och Helsingör kommer till stånd så snart som möjligt?

Kinnock
Som den ärade ledamoten påpekar i sin fråga har en studie beträffande genomförbarheten att bygga en tunnel som förbinder Helsingör i Danmark med Helsingborg i Sverige fått stöd under Europeiska unionens Interreg IIa-program. Kommissionen känner dock inte till några beslut att bygga en sådan tunnelförbindelse och kommissionen har inte tagit emot någon begäran om stöd från gemenskapen till ett sådant projekt. Om en sådan begäran kom in skulle den behandlas genom det normala förfarandet.

Andersson
Jag vill tacka kommissionären för svaret. Jag vill också tacka för de medel som kommissionen ställde upp med för att göra denna studie som visade att kostnaderna för denna tunnel mellan två länder är mindre än kostnaderna för landförbindelsen på den svenska sidan och också på den danska sidan när det gäller broförbindelsen mellan Malmö och Köpenhamn.
Jag förstår mer än väl att det fordras beslut såväl av den svenska som av den danska regeringen innan kommissionen kan gå in med ytterligare medel, men jag vill ställa följande fråga: Om det skulle vara så att den svenska och den danska regeringen skulle kunna komma överens om att bygga en sådan förbindelse, finns det då möjligheter att EU ställer upp som man gjorde i fråga om förbindelsen mellan Malmö och Köpenhamn?

Kinnock, Neil
Som den ärade ledamoten torde veta erbjuder inte Interreg-programmet några möjligheter att sörja för resurser till utveckling av infrastrukturen: Jag kan bara upprepa det jag sade tidigare att om medlemsstaterna, individuellt eller kollektivt, skulle lägga fram ett förslag till tillämplig fond om något slags stöd till utvecklingen av en större infrastrukturförbindelse av det slag som nämnts skulle naturligtvis detta övervägas seriöst. Jag vill inte förleda kammaren eller den ärade ledamoten till att tro att de finns någon automatisk rätt till tilldelning. Varje förslag måste uppenbarligen studeras mycket nära och noggrant utifrån sakliga hänsyn.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Kinnock.
Ärade ledamöter, det är två minuter kvar till klockan 19.00. Om jag än en gång missbrukar Kinnocks närvaro skulle jag vilja föreslå honom att besvara ännu en fråga.
Fråga nr 51 från Maj Theorin (H-0430/98):
Angående: Järnvägstransporter
Det finns flera stora europeiska transportörer som i dag transporterar gods på landsväg, men som vill överföra tung landsvägstrafik till järnväg, framför allt av miljöskäl.
Anser kommissionen att detta är en god idé och vad är kommissionen i så fall beredd att göra för att underlätta en sådan överföring till järnvägstrafik?

Kinnock
Med tanke på tidsbristen är jag frestad att bara svara " ja" , men jag tror att den ärade ledamoten vill ha fler detaljer än så.
Vi har konsekvent och aktivt försökt att främja en överföring av godstransporter till räls som ett alternativ till vägtransporter. Den gemensamma transportpolitiken bidrar till att öka konkurrenskraften och attraktionskraften för järnvägstransporter genom olika åtgärder inklusive det så kallade Pact-programmet - Projektåtgärder för kombinerade transporter - avlägsnandet av tekniska och regelmässiga barriärer mot internationell frakttransport - vilket är av absolut avgörande betydelse - ansträngningarna att fullborda den inre marknaden på rälsen, vilket kommer att öka konkurrenskraften och attraktionskraften och även annan politik som utvecklingen av transeuropeiska nätverk som, då det är avvägt till betydande fördel för järnvägen, också kan ge sitt bidrag till att öka transportens hållbarhet.

Theorin
Jag är tacksam för svaret " ja" , eftersom det är det allra viktigaste. Som kommissionären väl känner till, är problemen i dag att järnvägen inte riktigt kan konkurrera med sina priser, beroende på ett väldigt konstigt system som innebär att varje land har en egen prissättning.
I dag går 50-70 procent av järnvägsvagnarna tomma, samtidigt som dessa stora transportföretag gärna vill fördubbla sin kapacitet på järnvägen. Det är alltså fråga om 40 000 vagnar till som de vill använda sig av. I annat fall tvingas de att använda sig av 80 000 lastbilar, vilket ingen av oss vill.
Jag skulle bli väldigt glad om vi på något sätt kunde svara dem att det inom en nära framtid kan tas ett konkret initiativ från EU: s sida, för att hjälpa dessa transportföretag som verkligen vill transportera sina varor på järnväg.

Kinnock, Neil
Jag kommer att skicka ett fullständigt svar till den ärade damen, men jag är tacksam för hennes nära intresse.
Kanske jag borde illustrera det hon säger med att säga om de transportvägar för järnvägsfrakt - bara en transportväg - som kommissionen har arbetat med andra för att organisera, användes, skulle det innebära att 70 000 lastbilar försvann varje år från vägarna i Europeiska unionen. Det skulle verka till fördel för konkurrenskraften, sysselsättningen och hållbar miljö i hela unionen. När jag sänder henne dokumenten är jag säker på att hon kommer att vara tillräckligt intresserad för att tonsätta dem - det är sann poesi.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Kinnock. Som ni alla vet fördelar vi dessa 60 minuter på tre kommissionärer och Kinnock har i dag fått en stor del i frågestunden. Som alltid har han svarat med den exakthet och omfattning som vi alla känner till hos honom. Men jag måste tacka er särskilt i dag för det arbete ni har ägnat oss. Således, än en gång thank you very much , herr Kinnock.
Då tiden för frågestunden med frågor till kommissionen har förbrukats, kommer frågorna nr 52 till 119 att besvaras skriftligt.
Jag förklarar frågestunden för avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.03 och återupptogs kl. 21.00.)

 För ett kunskapens Europa
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0166/98) av Perry för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media om kommissionens meddelande till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén: " För ett kunskapens Europa" (KOM(97)0563 - C4-0649/97).

Perry
Herr ordförande! Storbritanniens premiärminister från labourpartiet, nu ordförande i ministerrådet, startade sin regering med att säga att hans prioriteter var " utbildning, utbildning, utbildning" . Jag har lagt märke till att han har tagit över många förnuftiga åtgärder och prioriteter från den tidigare konservativa regeringen och det gläder mig att säga att jag delar dessa prioriteter med honom och anser att för Europeiska unionen borde våra prioriteter också vara utbildning, utbildning, utbildning.
Lägg emellertid märke till studenter att detta inte betyder att jag står i begrepp att föreslå ett införande av undervisningsavgifter för studenter i hela Europa. Utan att egentligen försöka pressa in en politisk poäng skulle jag vilja uppmana alla medlemmar i utbildningsministerrådet att begrunda hur ensidiga åtgärder från deras sida, som införandet av avgifter för studenter, kanske oavsiktligt men icke desto mindre, kan göra stor skada åt uppgiften att hjälpa studenter att skaffa en del av i sin högre utbildning i olika delar av Europa. Så när jag säger " utbildning, utbildning, utbildning" , erkänner jag i mitt betänkande att betydande extra medel behövs.
Detta parlament visade sitt engagemang för detta under förlikningsförfarandet till förra årets budget när vi kämpade för och uppnådde extra medel för det nuvarande Sokratesprogrammet, och kommissionen och rådet betvivlar inte den överväldigande enigheten över partigränserna i detta parlament om att anslå extra pengar till utbildningen.
Det är i det ljuset jag kommer att be parlamentet att förkasta ändringsförslag 2 till mitt betänkande, vilket strävar efter en fördubbling av anslagen, om möjligt. När vi har hand om vad som i verkligheten är blygsamma summor pengar, varför begränsa oss till att fördubbla? Två gånger något litet är fortfarande något litet och budgetpolitiken begränsas alltid av det som är möjligt. Jag säger således till rådet: " Lägg pengarna där behoven finns." Jag vet att det är en gammal kliché som ofta hörs i denna kammare, men vi har lagt ned nästan 1 miljard på tobaksodling, till synes för sysselsättningens skull. Lägg de pengarna på utbildning till främjande av sysselsättningen och för att verkligen hjälpa Europas folk, hjälpa vårt folk att förbereda sig för nya arbeten, inte bara skydda gamla arbeten.
Naturligtvis är det inte Europeiska unionens sak att åta sig ansvaret för utbildningen i hela Europa, men vi måste erkänna att européerna måste få hjälp att få ut det bästa av möjligheterna i den inre marknaden, vilket är var Europeiska unionen måste vara engagerad. Unionen måste erbjuda något extra utöver medlemsstaterna utbildningsutbud.
Jag är på det klara med att detta innebär att bygga vidare på existerande program. Behåll de befintliga namnen på Sokrates, Leonardo och Ungdom för Europa. Det tar lång tid att vinna allmänhetens erkännande och oavbrutna namnändringar gör programmen otydliga och dåligt kända. Programmen kan modifieras och bör modifieras och uppdateras, men namnen skall bestå.
De studenter som ger sig in på dessa program förverkligar Europaidealet. De bör gratuleras och få stöd och får verkligen inte straffas för att de gör så, varför det är särskilt viktigt med ett ordentligt erkännande av den studietid som spenderats i andra EU-länder. Oftast fungerar detta väl, men inte alltid.
Beträffande en besläktad fråga skulle jag vilja ta upp frågan om fördubblandet av våra ansträngningar för ömsesidigt erkännande av akademiska intyg och kvalifikationer. Ett otillräckligt åstadkommande av detta håller på att bli en riktig hämsko på rörligheten i Europa och det är livsnödvändigt att i eurons och den gemensamma valutans dagar att hjälpa arbetskraften att bli verkligt flexibel.
Jag har riktat uppmärksamheten mot behovet av en europeisk dimension på stödutbildningsområdet, som till exempel yrkesvägledningen. Möjliga arbetstillfällen i andra länder i unionen får inte vara svåra att få reda på, och med hjälpmedel som Internet finns det alla tillfällen för studenterna att få reda på arbetstillfällen i hela Europa. Det är därför som jag i betänkandet stöder projekten Netdays och Netyear, som hjälper våra studenter att koppla upp sig på Internet och få ut något bra av det.
Jag har i mitt betänkande berört delar av läroplanen och jag vill i detta anförande betona vikten av att i våra program ta med förbindelser med Central- och Östeuropa, med ansökarländerna. Jag betraktar detta som särskilt viktigt för ett land som Slovakien där vi behöver hjälpa detta folk att utveckla sin demokratiska potential till fullo och utbildningsutbyte är särskilt användbart i detta avseende. På samma sätt behöver vi också utveckla utbildningsförbindelser med andra grannländer och -kulturer. Jag skulle särskilt vilja nämna våra grannar i den muslimska världen där ömsesidig förståelse och respekt fortfarande behöver mycket stöd.
För att övergå till ändringsförslagen har jag redan förklarat att ändringsförslag 2 är alldeles för begränsande och för precist om anslagen. Låt oss vara överens om att vi menar vad vi säger när vi säger att en genomgripande förstärkning av budgeten behövs.
Ändringsförslag 1, som behandlar de reformerade strukturfonderna i Europeiska unionens program för yrkesutbildning, är mycket användbart och jag välkomnar det.
Det tredje ändringsförslaget måste jag överlåta åt kammaren. Vi måste vara mycket försiktiga så att vi inte beter oss som strutsar i språkfrågan och se till att vi koncentrerar oss på ett kärnspråk så att vårt folk verkligen kan åstadkomma den där flexibiliteten i hela Europa.

Hatzidakis
Herr ordförande! Först av allt skulle jag vilja framföra mina varma och uppriktiga gratulationer till min gode kollega Perry för hans betänkande. Därefter skulle jag vilja säga att mina gratulationer till kommissionen inte kommer att bli lika varma. Visserligen har jag en del positiva ord att säga, men också negativa, med anledning av kommissionens meddelande om programmet " För ett kunskapens Europa" .
Det finns en del riktiga inslag i detta betänkande, som t.ex. att de principer som präglar programmen innebär en begränsning av antalet målsättningar, riktade åtgärder och främjandet av partnerskapsprincipen. För övrigt kännetecknas emellertid detta meddelande från kommissionen av sin allmänna karaktär, av bristen på detaljer. Det görs ingen utvärdering av gamla och pågående program (Sokrates, Leonardo, Ungdom för Europa). Den rapport om Leonardo som ingår är inte särskilt upplysande när det gäller programmets profil, antalet deltagare och det gensvar som programmet har mött.
Det finns ett problem när det gäller hur Mål 3 och de nya utbildningsprogrammen kompletterar varandra. Man har inte tagit hänsyn till dessa programs ömsesidiga påverkan, dvs. vad som åstadkoms av Mål 3 respektive av de nya programmen.
Det finns en otydlighet beträffande uppföljningen av besluten i Luxemburg om de program som intresserar oss här. När det gäller förenklingen av procedurerna, är det bekant att revisionsrätten i sin rapport om budgeten för 1999 kritiserade förekomsten av två procedurer för att välja projekt inom Leonardoprogrammet. Därför talar kommissionen med rätta om decentralisering av beslutsfattandet och om en ny procedur, men jag anser att man går från den ena ytterligheten till den andra. Strukturfonderna och de procedurer som gäller för dem är en sak, Leonardo är en annan, och här måste kommissionen behålla ansvaret för styrning och samordning.
Avslutningsvis, herr ordförande, skall jag säga vad vi skulle önska. Från utskottet för socialfrågors sida skulle vi önska, för det första, ett meddelande utan dessa svagheter, och för det andra, att man lägger vikt vid de språkliga åtgärder som kommer att underlätta och främja informationsteknikens rörlighet. Det är mycket viktigt, då vi nu står inför informationssamhällets inträde i våra liv.

Elchlepp
Herr ordförande, fru kommissionär, kära kolleger! Kommissionens meddelande drar upp riktlinjerna för framtida gemenskapsinitiativ inom området allmän yrkesutbildning för tidsramen 2000-2006. Efter den 4 juni i år, när kommissionen lägger fram sina konkreta förslag, kommer vi att diskutera detta i detalj.
Jag skulle emellertid redan i dag vilja påpeka följande å min grupps vägnar: Frågan om ett ökat utbildningssamarbete i Europa är en viktig förutsättning för integrationsprocessen. Frågan om tillräckliga bidrag för utbytesprogram och därmed förknippade chanser till lika tillgång till bildning och kultur för alla i Europa bör också ses i sammanhang med överväganden, som nu görs för en aktiv arbetsmarknadspolitik i EU. Vi måste uppnå att varje elev som går ut skolan behärskar minst ett främmande språk, och att alla ungdomar får en chans till utlandserfarenheter under sin yrkesutbildning.
Kommissionen har ju själv gått in på detta sammanhang i sitt meddelande, och då smärtar det att å ena sidan fullständigt otillräckliga summor ställs till förfogande för språkresorna för elever och unga arbetstagare inom ramarna för detta utbildningsprogram, och å andra sidan även medlemsländerna själva har, trots sitt primära ansvar för utbildningspolitiken, gjort alldeles för lite för utbildningspolitiken för att förbereda på en lättare tillgång till en gemensam europeisk arbetsmarknad för ungdomar i Europa, vad gäller mångkulturella erfarenheter som ger ökad tolerans och rörlighet. Endast 10 procent av eleverna, endast 1 procent av dem som skall utbildas, endast 5 procent av studenterna deltar i dag i utbytesprogram. Fortfarande!
Jag vädjar till kommissionen och till ministerrådet att vid rådfrågningen om en omstrukturering av socialfonden för en aktivare arbetsmarknadspolitik tänka över hur sysselsättningsorienterade utbildningsåtgärder med hjälp av socialfonden kan tas i anspråk, och naturligtvis även hur Sokrates och Leonardo kan förbättras väsentligt, för att på ett innovativt sätt kunna flankera Europeiska unionens sysselsättningspolitiska bemödanden.
Därför har jag, vad beträffar de därigenom beprövade utbildningsprogrammen, lämnat in ett ändringsförslag till det utmärkta betänkandet från Perry, som inte bara kräver en avsevärd höjning ev de ekonomiska medlen, om möjligt en fördubbling från och med 2000, eftersom de nuvarande uppgifterna med tanke på EU: s utvidgning österut och med tanke på nuvarande socialpolitiskt outhärdligt låga individuella bidragen och chanserna till bidrag inte kan uppfyllas annars. Det hjälper ungdomarna föga, om vaga utsagor tolkas si eller så. När allt kommer omkring är det ett stycke av Europas trovärdighet som här står på spel.

Heinisch
Herr ordförande, fru kommissionär, kära kolleger! Med ert meddelande om kunskapens Europa levererar kommissionen riktlinjerna för kommande generations europeiska utbildningsprogram. Jag tror att alla deltagare i politiken, vare sig de är på europeisk nivå eller i medlemsländerna, är medvetna om vilken avgörande betydelse ett genomtänkt koncept kommer att få för våra utbildningsprogram för Europeiska unionen under nästa århundrade.
En allmän och yrkesinriktad utbildning för största möjliga del av befolkningen är en absolut förutsättning för ett framgångsrikt deltagande i arbetslivet, och programmen, som gynnar det europeiska kultur- och bildningsutbytet eller bemödar sig om ungdomarnas personliga utveckling, bidrar också på ett avgörande sätt till unionens politiska sammanväxande. I detta sammanhang är kommissionens förehavanden välkomna, de förenklar den förvaltning, som är nödvändig för att genomföra programmen, och de strävar efter större öppenhet i deras utformning.
Jag tycker emellertid att det också är viktigt att det finns en kontinuitet i bidragsåtgärderna inom utbildningsområdet. Just inom området skolor och ungdomar har nämligen samarbetsstrukturer uppstått genom åren. De utgör en potential som vi bör ta vara på. Därför anser jag att det är viktigt att fortsätta de tre programmen var för sig. Vi bör försöka förbättra det nuvarande systemet genom en noggrann utvärdering av de hittillsvarande programmen. I varje fall måste vi försöka undvika att det nätverk av relationer mellan vuxna människor, som redan har etablerats med hjälp av de hittillsvarande programmen vilket ju också är målet med detta program, kommer till skada genom välvilliga men oigenomtänkta förändringar.
Till slut vill jag gratulera Perry till ett utmärkt betänkande.

Guinebertière
Herr ordförande, fru kommissionär, kära kolleger! De gemenskapsprogram som finns inom området utbildning, yrkesutbildning och ungdom avslutas 1999. Är det inte dags att förbereda ett grundläggande arbete för utvecklingen av en europeisk politik för ett kunskapens Europa?
Meddelandet från kommissionen till parlamentet är en smula vilseledande eftersom det är lite för explicit. Vår politiska grupp har således velat ta plats vid sidan av föredragande Perry, vilken vi gratulerar till hennes arbete, och vi har velat lägga fram åtskilliga ändringsförslag, bland vilka jag skall påminna om de viktigaste i våra ögon.
Först och främst har vi bekräftat att alla åtgärder inom utbildningssektorn har till syfte att förstärka arbetsskickligheten genom att främja personlig utveckling. Sedan har vi önskat införa idéer om att göra ungdomar ansvariga, samt om deras deltagande i de kommande programmen. Vi har också understrukit att extra ansträngningar måste göras till förmån för språkinlärning. Även om vi är för att man skall fortsätta de program som redan är välkända, ber vi också att de skall utvecklas för att främja deras komplementaritet.
Jag insisterar dock hos föredraganden och kommissionen för att understryka nödvändigheten av att skapa en verklig integrerad politik för ungdomen i Europa, som går bortom kunskapens Europa och underlättar för ungdomar att delta aktivt i beslut, att engagera sig mot intolerans, våld i skolorna och i städerna; detta gäller även uppvärdering och godkännande av den informella utbildning som kan erhållas inom grupper och i ungdomsorganisationer, däribland idrottsföreningar.
Dessa är de ståndpunkter som vår grupp har försvarat, och vi kommer naturligtvis att stödja betänkandet av Perry som jag gratulerar på nytt.

Ryynänen
Herr ordförande! När Europaparlamentet nu behandlar kommissionens meddelande om utbildnings- och ungdomssamarbetets verksamhetsprinciper och målsättningar inför nästa årtusende handlar det om en centralt viktig fråga för unionens medborgare. Kollega Perrys utmärkta betänkande ger en bra grund för en fortsatt debatt. Jag hoppas att kommissionen beaktar kulturutskottets och parlamentets bidrag i sina kommande förslag trots att det har givits olovligt kort tid för denna påverkan.
Reformering av utbildnings- och ungdomsprogrammen är inte bara en teknisk process utan det ger en stor möjlighet att debattera den värdegrund på vilken vi vill bygga vår framtid. Som bäst bildar Europeiska unionens utbildnings- och ungdomsprogram just det medel varmed vi kan föra gemenskapen närmare medborgarna och varmed vi i praktiken kan uppnå mål för tolerans, jämlikhet och hållbar utveckling.
I Amsterdamfördraget betonas vars och ens möjligheter att få en högklassig utbildning och möjligheter att fullödigt fungera som unionens medborgare. Utvecklingen av ett aktivt, deltagande medborgarskap befrämjas bäst genom en sporrande ungdomspolitik som erbjuder även mångsidiga inlärningsmiljöer utanför skolan.
Det finns också anledning att mer än i dag betona medborgarorganisationernas roll i det livslånga lärandet. Vi borde också mera flexibelt kunna överskrida gamla gränser mellan olika läroanstalter, arbetsplatser och den så kallade tredje sektorn eller medborgarverksamheten. Via växelverkan bildas nya partnerskap och samarbetsformer som sedan i sin tur öppnar nya möjligheter för såväl individernas egen utveckling som övergång till arbetslivet.
Jag tror att vi alla är övertygade om den europeiska utbildnings- och ungdomspolitikens stora betydelse och utvecklingsbehov. Det är nu dags att även konkret erkänna denna betydelse och dra nödvändiga slutsatser som syns i klara tillväxtsiffror i kommande utbildningsbudgetar.

Alavanos
Herr ordförande! Också jag vill säga att jag intar samma ståndpunkt som föredraganden Perry. Jag vill nämna tre faktorer, som enligt min uppfattning utgör stora hinder för skapandet av ett kunskapssamhälle för de unga och om Europeiska unionens roll i fråga om dessa hinder.
Det första - och jag tror att Perry nämnde det tidigare - är Europeiska unionens minskade anslag. Och i subsidiaritetens namn kan vi inte ha en sådan låg prioritering av bidragen till kultur och utbildning.
Det andra är att svårigheten att antas till högskoleutbildning i några länder leder till ytterligheter, som t.ex. i Greklands fall, där möjligheten för ungdomar att antas till högskoleutbildning är en uppslitande historia för familjerna. Detta är, när allt kommer omkring, ett problem inte bara av grekiskt utan av europeiskt intresse.
Den tredje frågan, tror jag, är att vi måste behålla den kulturella särarten, i synnerhet i fråga om språken. Det finns problem för de språk som talas av mindre befolkningsgrupper, och jag anser att det behövs särskilda åtgärder från Europeiska unionens sida.
Avslutningsvis vill jag nämna hur viktigt det är, inför allt det som vi ser ske i olika länder, att stödja och fortsätta undervisningen i de gamla kulturspråken i många EU-länder, såsom gammalgrekiska och latin.

Leperre-Verrier
Vid det tillfälle när vårt samhälle funderar på problemet hur vi skall överföra vårt kunnande och våra värderingar till framtida generationer är det särskilt lugnande att se att de europeiska institutionerna lutar sig mot kunskapskonceptet. Jag skulle också vilja gratulera er, fru kommissionär, för det arbete som ni har företagit och som kommer mycket lämpligt efter vitboken som ni nyligen har föreslagit. Det är faktiskt nödvändigt, när utbildnings-ungdomsprogrammen kommer tätt inpå varandra, att inte bara kunna utvärdera, utan att även ge ny inriktning åt de här åtgärderna med hänsyn till de tendenser som tidigare har bevarats. I det avseendet förstår och uppskattar jag er önskan om att betona yrkesutbildning och utbildning och att garantera dess främjande under hela livet.
För det andra vet man att sysselsättningspolitiken inte kan skiljas från utbildningspolitiken och att det alltså är nödvändigt att ge alla chansen att få en utbildning. Jag ansluter mig alltså till de önskningar som har gjorts om att rationalisera målen, utveckla den gränsöverskridande rörligheten, att främja möjligheten till nya undervisningsinstrument och att främja språkinlärning. I det avseendet måste en särskild ansträngning göras för att hjälpa skolorna att träda in i framtidens era och att lära ut hur man kommunicerar med hjälp av nya tekniker.
Utöver dessa anmärkningar skulle jag vilja understryka det som vissa kolleger redan har uttryckt, och i synnerhet vår föredragande Perry, som jag skulle vilja gratulera till kvaliteten på hennes arbete. Det är faktiskt absolut nödvändigt att bevara programmens nuvarande namn. De unga européerna har lärt känna dem. Jag tänker särskilt på Sokratesprogrammet, som uppskattas så av de unga. Det skulle därför vara synd att ändra titeln på dem, då förlorar de en del av sin ryktbarhet. Utan tvivel måste man gå bortom de här programmen och stödja en verklig stadga för studenterna för att främja deras rörlighet. Jag tror förresten att det är nödvändigt att inrätta ungdomsprogram åtskilda från utbildningsprogrammen.
För att avsluta skulle jag vilja påminna om att de här nya programmen inte bara borde hjälpa de unga européerna att gå in i det nya årtusendet, utan också markera öppningen av vår union österut och kanske också söderut, och att ungdomen har en oersättlig roll att spela i det avseendet. Det är alltså dessa utmaningar som vi måste notera.

Sichrovsky
Herr ordförande! Den finansiering som tas upp här gång på gång är tyvärr bara en del av lösningen på problemet. Det som fortfarande fattas är program som är inriktade på både själva utbildningen och på utbildningsbehovet.
Vad som också fattas är tvärgående förbindelser till andra områden. Jag vill bara nämna den nederländska rapporten " Kultur 2000" som exempel, som för första gången skapade en länk mellan utbildningen, ett utbildningsprogram och kulturmarknaden i ett land. Det talas alltså inte längre om att kulturen behöver mer pengar och mer subventioner, utan att det finns en lösning på det kulturella området med avseende på subventionerna, om människorna lär sig mer får uppleva mer, köper fler böcker, går mer på bio, besöker fler museer och på så vis spenderar mer pengar på den kulturella marknaden.
Helt i förbigående nämns språkproblemet i detta betänkande, vilket inte heller har diskuterats här. Problemet med den språkliga mångfalden i Europa kan inte reduceras till ett rent praktiskt problem. Ett enhetligt språk i Europa är inget praktiskt problem, utan man måste ta hänsyn till de kulturella behoven i de enskilda länderna.

Papakyriazis
Herr ordförande! Kunskapens och utbildningens Europa i dagens och morgondagens globala informationssamhälle tror jag bör vara ett huvudmål inom Europeiska unionen. För övrigt anger Amsterdamfördraget tydligt att det är en skyldighet i vidare mening för Europeiska unionen att verka för detta mål. Jag påminner om att medlemsstaterna enligt Amsterdamfördraget är skyldiga att verka för så hög kunskapsnivå som möjligt för alla människor. Naturligtvis är det den unga generationen som måste vara föremål för denna satsning. Och detta betyder, mycket enkelt uttryckt, att våra stora ansträngningar måste inriktas mot de unga, dvs. dagens och morgondagens framtid. Det betyder att grundvalen för vår politik måste vara varje program som stärker barnens naturliga tendens att kommunicera, ungdomarnas rörlighet mellan medlemsländerna, den grundliga förtrogenheten med seder och bruk i andra länder.
Det program som kommissionen presenterar för oss tror jag verkligen utgör en sådan grundval, vilket för övrigt också framgick av debatten i parlamentets utskott, och jag vill ta tillfället i akt och gratulera Perry för huvudföredragningen liksom även Hatzidakis för det yttrande som utarbetats i mitt eget utskott, utskottet för socialfrågor. Den debatt som har ägt rum i Europaparlamentet och den som äger rum i dag, liksom även det beslut som jag hoppas att vi till slut skall komma fram till visar att en sådan ambitiös, stor och svår satsning kan berikas och föras vidare i denna riktning. Programmet innehåller bl.a. ett förslag, som jag anser vara helt riktigt, nämligen förslaget att det bör finnas en gemensam handlingslinje så att denna verksamhet kan samordnas och studeras. Enligt min uppfattning står detta inte heller i motsättning till att man behåller de namn som programmen har i dag.
En kommentar till utbildningsfrågorna, eftersom jag kommer från utskottet för socialfrågor, som jag nämnde: jag tror att yrkesutbildningen i dag bör stå i centrum för vår politik, med tanke på de nya yrkenas inriktning och den historiska vändpunkt som Europeiska unionen befinner sig vid i och med öppningen mot länderna i Östeuropa. Detta för att löntagarna skall ha möjlighet till återkommande omskolning men också för att de arbetslösa skall ha denna möjlighet för att kunna komma in i arbetslivet.

Vaz da Silva
Herr ordförande, fru kommissionär! Som kommissionen säger i sitt meddelande kommer grunden för det framtida samhället att vara kunskapen: kunskapskvantitet men framför allt dess kvalitet och aktualitet. Och inte bara för vissa medborgare utan för alla, av alla typer och åsiktsinriktningar.
I dag " är det nödvändigt att fördela kunskaper liksom det förr var nödvändigt att fördela brödet" , hörde jag någon säga nyligen. Ett livslångt lärande - och inte som förr, några år i ungdomen - öppnar dörrarna för sysselsättning, men också, vilket vi inte får glömma, för den personliga utvecklingen. Utbildning och kultur frigör den inneboende friheten hos varje människa. Det är nödvändigt att vara medveten om detta om vi inte vill ha ett samhälle av robotar eller ja-sägare.
Jag skall påminna om några punkter som bör oroa oss.
För det första: Ett kunskapens Europa måste vara hela Europa, från och med nu. Det är meningslöst att inom kunskapsområdet slå fast undantag, avvikelser och förändringar vilka fastställs för den inre marknaden eller för jordbruket. Central- och Östeuropa, liksom södra eller norra Europa är oskiljaktiga delar av den gemensamma kunskapens Europa.
För det andra: Den europeiska dimensionen skall finnas med i skolornas curricula . Inte som ett ämne, utan det skall genomsyra hela systemet. Och de europeiska språken skall inte läras ut enbart som främmande språk utan skall vara ett medel för undervisning i de olika ämnena.
För det tredje: Skapandet av gemensamma info-points för unionen och för andra internationella organisationer som sysslar med utbildning och ungdomar, som Europarådet, Unesco eller OECD, skulle vara en åtgärd av stort omfång för att konkretisera samarbetet som talas mycket om men görs väldigt litet av.
Och slutligen, om unionen erkänner den stora prioriteringen utbildning, bör man överföra den i kraftfulla politiska beslut som gör det möjligt att konkretisera den med framgång. Jag skall nämna tre: att märkbart stärka de finansiella resurserna, och redan nu peka ut en miniminivå av gemenskapsbudgeten; att snabbt göra tillgången till ny teknik tillgänglig för alla, från småskolan; en modig språkpolitik - detta är mycket viktigt - som innebär undervisning, från grundläggande nivå, av två främmande språk, ett europeiskt språk som kan bli ett gemensamt språk för kommunikation mellan alla medborgare, vilket stärks på högre stadium med ännu ett språk, utan att glömma att man alltmer talar icke-europeiska språk inom Europa.
Vi är för vidare arvet från 1948, när idén om Europa föddes. Femtio år har gått, det är vår plikt att ge en ny inriktning åt detta Europa och ingjuta nya värden och prioriteringar i det. Det är detta man försökt göra i betänkandet av Perry, vilken jag gratulerar för hans utmärkta arbete.

Poisson
Herr ordförande, fru kommissionär, kära kolleger! Jag vill gratulera vår föredragande till hennes intressanta arbete, vilket tillåter att man än en gång uppmärksammar kommissionen på de enorma utmaningar som utbildning, yrkesutbildning och ungdom utgör. Det är ytterst viktigt för Europeiska unionens framtid att man bevarar och utökar programmen som har visat prov på att de är bra, trots alltför små anslag. Som föredraganden betonar, och jag citerar, " med tanke på de begränsade (kan de) ekonomiska resurserna endast (...) få ett ökat mervärde på europeisk nivå genom att utveckla de framtida programmen till verkliga gränsöverskridande " 'europeiska innovationslaboratorier'" .
Europa måste framkalla elchocker, för morgondagens samhälle kommer att bli ett intelligens-, forsknings- och kunskapssamhälle som kommer att medföra arbete och rikedom. Jag tycker att det är extremt viktigt att betoningen läggs på att skapa basen för en integrerad ungdomspolitik, skild från utbildningsprogrammen. Om man stimulerar kreativiteten hos de unga tillåter detta dem att engagera sig i kampen mot social utslagning, mot våldet i skolan och i städerna. Den informella utbildning man får i ungdomsorganisationer, i synnerhet idrottsliga, måste erkännas och uppmuntras. Jag stöder för övrigt, i min region, pilotinitiativ vad gäller utbildning av ungdomen i städerna, vilka kopplar samman idrottsäventyr med kunskap och kreativitet, i nära samarbete med ungdomar på landsbygden.
I Europa är uppgiften fortfarande enorm. Vi behöver beslutsamhet och envishet. Olyckligtvis ger den traditionella kompabiliteten lite utrymme åt aktiviteter man inte kan ta på. Nu när man skapar euron, är det då inte dags att skapa en kunskapens valuta?

Evans
Herr ordförande! Mina gratulationer till Perry och till kommissionen för att ha framfört detta betänkande vilket, som vi alla vet, är mycket viktigt och stakar ut vägen för framtiden. Utbildning är en beståndsdel av avgörande betydelse i samhällsbygget inför framtiden, både för vibrerande ekonomier och framgångsrika och lyckliga samhällen. Det är lika viktigt på det europeiska fältet i stort som det är i individuella länder. Elchlepp har redan talat om resurser, och jag anser att det inte finns någon bättre användning för europeiska medel, inget rättvisare sätt att fördela tillgångar, än att lägga det på utbildningen.
Jag tycker att vi åter borde titta på några av de sätt på vilka vi spenderar våra europeiska pengar. Exempelvis lägger vi en del av dem på tobakssubventioner och vi lägger dem på tjurfäktning. Jag tycker att vi borde omdirigera dessa pengar till något verkligt användbart, som utbildning, snarare än till oförsvarbara områden. Nyligen har stora penningbelopp gått till valutaunionen och vi vet att det finns en del motstånd mot det, men det finns en massiv entusiasm för utbildningsprogrammen i Europa och jämförelsevis, måste jag säga, mycket litet pengar.
Jag vill i synnerhet tala om tre punkter: 26, 30 och 31. Punkt 26 talar om språk och detta, det är min brinnande övertygelse, är det avgörande kommunikationsmediet och den mest vibrerande och värdefulla identitetsmarkören särskilt i små länder. Det är sant att vissa språk är mäktigare än andra, men som Alavanos har sagt måste vi respektera den rika språkliga mångfalden i Europa och också, vill jag säga, förkasta artificiella språk och motsätta oss dem som vill undertrycka varianter.
Jag skulle vilja tala om punkt 30, men jag har inte tid och Vaz da Silva har sagt det så vältaligt att jag lämnar det.
Punkt 31 är en mycket viktig punkt. I synnerhet talar den om samhällskunskap och detta är mycket viktigt för mitt eget land, Förenade kungariket, där det är en förskräckande låg nivå på förståelsen för den demokratiska processen. Vi måste investera i utbildning av detta slag för våra ungdomar för att bygga upp en förståelse för den demokratiska processen och uppmuntra folk att sätta sig in och bli delaktiga. Det är en lika viktig faktor i bygget av ett enat Europa som något annat. Vi måste skydda dessa områden, vi måste utveckla dem och jag ser med stor förväntning fram emot kommissionens nya förslag.

Todini
Herr ordförande, fru kommissionär! För det första vill jag gratulera Perry till ett uttömmande betänkande som, skulle jag vilja säga, kommer i ett speciellt lämpligt ögonblick eftersom man för närvarande inte gör annat - och med all rätt - än talar om valutaunionen och ekonomiska frågor; även i morgon skall vi genomföra en viktig omröstning. Men det är av absolut största betydelse att man också talar om kunskapens Europa och att man gör det i termer av konkreta förslag, för att skapa ett verkligt europeiskt samarbetsområde när det gäller utbildning, där kunskap, medborgarskap, en utvecklad syn på arbete kommer i första rummet, samtliga områden som är beroende av ett effektivt stöd till grundutbildning och fortbildning.
Naturligtvis finns det saker att kommentera i Perrys betänkande, framför allt i samband med det som föreslogs av kommissionen. För det första ett bittert konstaterande att dokumentet skickats med en viss försening, och detta är alltid ett problem: Parlamentet skall uttala sig efter det att kommissionen har fattat sitt beslut. Jag hoppas att detta inte inträffar mer, eftersom det som föreslås av Europaparlamentet, där det finns personer som röstats in i allmänna val av folket, är extremt viktigt. Vi är alla medvetna om betydelsen av de frågor vi behandlar och det är därför av fundamental betydelse att man kan samarbeta.

Tongue
Herr ordförande! Jag skulle vilja tacka vår föredragande för ett mycket uttömmande betänkande som sammanfattar alla ståndpunkter och intressen vi har som utskott. Jag skall försöka att inte upprepa något, bortsett från nödvändigheten av att införliva den europeiska dimensionen i utbildningen. Beträffande detta tror jag, fru kommissionär, att ni kan verka som en befrämjare även om det givetvis är upp till nationalstaterna att bygga in det i sina nationella läroplaner.
Vi talar oavbrutet om ekonomins globalisering och ändå fängslar vi våra ungdomar inom en mycket nationell läroplaner; detta måste helt klart förändras om vi menar vad vi säger om att de skall gå att anställa i en global ekonomi och i synnerhet på den europeiska inre marknaden. Allt man kan göra är att betona för medlemsstaterna att de bygger in denna europeiska dimension i varje ämne - att de i matematiken lär sig vem Pythagoras var, var han kom ifrån och de bidrag som någon som han gjorde till matematiken som helhet.
Evans tog upp en nyckelfråga i Perrys betänkade om behovet av samhällskunskap vilket åter är av avgörande betydelse med avseende på att garantera att våra ungdomar förstår det samhälle i vilket de lever. På uppdrag av Federal Trust och Secondary Schools Association of the European Union skulle jag vilja tacka er, fru kommissionär och ert generaldirektorat för det ovärderliga stöd ni har givit till en projekt om medborgarskap. Det har gjort det möjligt för detta projekt att utveckla läromedel om medborgarskap och europeisk medborgarskap i synnerhet, med en hel enhet om europeisk demokrati och i synnerhet detta parlament. Jag anser att det bör ha spritts till alla våra mellan- och högstadieskolor som ett mycket brådskande ärende före valen till Europaparlamentet nästa år.

Cresson
Mina damer och herrar ledamöter! Det är mig ett stort nöje att göra ett inlägg under det här sammanträdet i parlamentet om kunskapens Europa, och jag har lyssnat på alla de som har talat. Jag har också sett intensiteten i deras engagemang och ibland den passionerade ton de har använt om den här frågan som är en viktig fråga för Europas framtid, en fråga som borde mobilisera oss alla, och jag gläder mig åt att vi kan ha den här debatten i kväll. Det handlar om en grundläggande debatt för unionens framtid, med omedelbar förlängning, eftersom parlamentet och rådet mycket snart kommer att granska förslagen om rättsliga och operativa instrument som kommer att tillåta att man bygger detta kunskapens Europa.
Jag skulle vilja, om ni tillåter det, nämna tre saker. Först, en snabbt utvärdering av den utveckling och de framsteg som man har uppnått under de senaste tre åren inom det här området: vidare den tidsplan där vår debatt har sin plats och, slutligen, frågorna om strukturer, innehåll, förvaltningen och finansieringen av gemenskapsåtgärder.
Först och främst vad gäller den väg man har tagit och de instrument man har uppnått, debatten runt vitboken " Lära och lära ut - mot kunskapssamhället" , till vilken ni har lämnat ett mycket viktigt bidrag, så har vi gjort stora framsteg på det området genom att stimulera en bred debatt med alla aktörer i frågan. Med Amsterdamfördraget är unionen hädanefter ansvarig för att främja utvecklingen vad gäller en så hög kunskapsnivå som möjligt för våra medborgare, genom att underlätta en bred tillgång, under hela livet, till utbildning och yrkesutbildning, och vissa av er har här i kväll understrukit den här nödvändigheten av ett livslångt lärande. Dessutom har kommissionen, som anser att forskning, utbildning och yrkesutbildning är livsviktiga immateriella investeringar för vår framtid, i sin Agenda 2000 föreslagit att kunskapspolitiken skall göras till en av de fyra grundläggande axlarna i kommissionens interna politik.
Jag kommer nu till tidsplanen för den närmaste framtiden. Genomförandet av gemenskapsprogrammen Sokrates, Leonardo da Vinci och Ungdom för Europa är i dag redan halvvägs. Vi måste alltså börja förbereda den framtida generationen åtgärder. Den kommer att äga rum på det symboliska datumet den 1 januari år 2000. För att göra detta måste vi komma fram till beslut 1999, efter att ha tagit den tid som behövs för att granska alla textförslag. Det är därför jag tackar Europaparlamentet för att det har accepterat den här tidspressen. Jag hörde alldeles nyss att dokumenten kanske hade delats ut en smula för sent, men det är för att vi är pressade av den totala tidsplanen, för att kunna gå fortare fram och för att kunna avsluta de här texterna inom tidsramen.
Debatten om meddelandet för ett kunskapens Europa har medfört viktiga element och tillåter oss att gå in i fasen vi håller på att träda in i som vi kan, tror jag, beteckna som tillfredsställande. Jag tackar särskilt Perry, från utskottet för kultur, ungdom, utbildning och media och Hatzidakis från utskottet för sysselsättning och sociala frågor, för det intresse som de har visat för kunskapens Europa genom att lägga fram ett hundratal ändringsförslag.
Att bygga ett europeiskt kunskapsområde, med nya program, en bättre anpassad förvaltning, en adekvat finansieringsnivå, utgör den tredje punkten. Viljan att satsa allt för att gradvis bygga ett europeiskt kunskapsområde återfinns ofta i de förslag till beslut som för närvarande håller på att förberedas och som kollegiet måste granska inom kort. Det kommer i synnerhet att visa sig på innehållet och uppbyggnaden av programmet, förnyandet av deras sätt att styras och nivån på finansieringen.
Låt oss först komma ihåg att det här europeiska utbildningsområdet är en idé som måste förstås i brett avseende, i det att den samtidigt har sin plats geografiskt och tidsmässigt, med beaktande av den rörelse som är i gång för Europas utvidgning. Det representerar alltså den ram inom vilket målet om livslångt lärande och utbildning för alla medborgare skall konkretiseras. Det är det verktyg som vi behöver för att bygga ett mer solidariskt samhälle som Hawlicek uttrycker det. I det avseendet verkar tre dimensioner vara fundamentala för mig: De europeiska medborgarna måste ha möjligheten av permanent berika sina kunskaper, att utveckla sina yrkeskunskaper genom att skaffa sig kompetens och att utvecklas som medborgare. Problemet med kunskapens Europa handlar nämligen inte bara om att lära sig, det är också utveckling, vilket många talare, i synnerhet Poisson har understrukit, dvs. att man även tillåter en personlig utveckling. Sysselsättningen är naturligtvis den viktigaste integrationsfaktorn i samhället, men även den personliga utvecklingen är en faktor.
Enligt min åsikt tillåter arbetsdokumentet från GD XXII om det programmen har uppnått och deras utvärdering, vilket Hatzidakis önskar, att vi drar de nödvändiga lärdomarna för att fortsätta våra gemenskapsåtgärder i den riktningen. Ni är alla för att man skall fortsätta de olika gemenskapsprogrammen under deras nuvarande namn, nämligen Sokrates, Leonardo, Ungdom för Europa och den Europeiska frivilligtjänsten som ni känner till. Jag tackar för övrigt dem som har ställt frågan och jag vill lugna dem, titlarna på de här programmen kommer naturligtvis att bevaras. Våra medborgare, i synnerhet de unga, har vant sig vid dem, känner till dem, och det handlar här förresten om en faktor för att medvetandegöra det europeiska medborgarskapet.
Jag kommer också snart, med beaktande av å ena sidan olikheterna hos de berörda partnerna och å andra sidan kravet på läsbarhet, att för kommissionen lägga fram tre förslag till rådets och parlamentets beslut inom områdena utbildning, yrkesutbildning respektive ungdomspolitik. Ni har emellertid varit många att önska, i synnerhet Perry, Waddington och Papakyriazis, att fler integrerade framsteg görs och att man skapar broar mellan programmen. Jag har förresten, i den reflexion som vi håller på med, tagit så stor hänsyn som möjligt till de val och till de åsikter som uttryckts om den här aspekten av problemen. Det är sant att man måste försöka att mångdubbla broarna så mycket det går.
Jag skulle vilja återkomma ett ögonblick, om ni så vill, till den lingvistiska politik kommissionen för, och som också har nämnts av flera av er. I enlighet med Amsterdamfördragets skrivningar om främjande av språk och kulturer, finns den här frågan på dagordningen. Jag förstår föredragandens, Perrys, pragmatism inför de svårigheter som vi har att bemästra inför faktumet med Europas utvidgning. Jag påminner er också om att vår ambition på det här området är att se till att varje europeisk medborgare behärskar tre gemenskapsspråk: sitt modersmål och två övriga språk. Jag gläder mig således åt den tonvikt ni har lagt vid en tidig språkinlärning, samt det intresse ni har för den passiva språkinlärningen, dvs. förståelsen för ett språk som är nära besläktat med ens eget.
Vår politik har sin plats i perspektivet av utvidgningen. Jag ansluter mig alltså till kompromissändringsförslag 3 från kulturutskottet som rekommenderar att man utvecklar utbytet med länderna i Central- och Östeuropa och Medelhavsområdet. Ni vet att det här utbytet redan existerar inom utbildningsområdet och vi har redan haft flera ministerråd som har hållits med de central- och östeuropeiska utbildningsministrarna. Jag ansluter mig för övrigt gärna till den tonvikt som har lagts vid den roll som arbetsmarknadens parter och stora sektorer av det civila samhället kommer att spela i den nya generationen program.
Detta är särskilt viktigt inom ramen för Leonardo da Vinci-programmet - och vissa av er, i synnerhet Guinebertière, har uppmärksammat det faktum att man måste knyta de unga till debatten om de här programmen. Jag är helt och hållet för den idén. För några månader sedan höll vi i Bryssel ett stort möte med representanter för ungdomsorganisationer från olika länder i unionen. Det nästa kommer att äga rum i november i år och jag har avsikten att engagera dessa representanter i de här texterna, i de här problemen och att diskutera dem med dem. Jag måste för övrigt säga att det möte som vi hade med de här ungdomarna var extremt livligt, mycket levande, och tillät många intressanta utbyten där jag för min del lärde mig mycket.
Igångsättandet av de kommande programmen kommer att utmärkas av en ansträngning att förenkla och koncentrera, något som många av er har bett om. Jag följer fem orienteringar som kan sammanfattas med följande ord: synlighet, komplementaritet och samstämmighet, utvärdering, decentralisering och slutligen förenkling. Jag vet hur mycket ni månar om, i synnerhet, att en bättre samordning och en bättre synergi skall säkerställas mellan strukturfonderna och att man utvecklar fördjupade relationer mellan de europeiska yrkesutbildningsprogrammen och europeiska socialfonden, och jag kan tala om för er att jag totalt ansluter mig till den åsikten. Jag gläder mig i synnerhet åt den nya inriktningen på strukturfonderna till förmån för en politik för mänskliga resurser. Strukturfonderna har länge haft effekt i sin betydelse för regionalpolitiken, transporter, integration etc., och det är önskvärt att de här fonderna kan inriktas mot ungdomsutbildningen, så att ungdomen får en chans.
Kommissionens enheter arbetar för närvarande med en formulering för att garantera en koppling mellan de här nya programmen och den nya strukturfondspolitiken. Ni ser att vi befinner oss i själva kärnfrågan för ert intresse, inklusive med de instrument som står till vårt förfogande. Ni har faktiskt ofta, och det med rätta, betonat hur låga de finansiella medlen är. Det kommer naturligtvis aldrig att finnas tillräckligt med pengar för att uppfylla alla behov inom det här området, eftersom de utbildningsmässiga behoven per definition är oändliga, men om vi kan använda de här strukturfonderna och socialfonden är det naturligtvis alldeles önskvärt. Vi är verkligt angelägna om, tillsammans med min kollega, Padraig Flynn, att göra så att alla gemenskapsåtgärder för främjande av utbildning, yrkesutbildning och mänskliga resurser kommer igång på ett komplementärt och samstämmigt sätt. Det är alltså en inriktning som jag vet i stort delas av parlamentet, och jag är glad över att ha ert stöd på den här punkten.
Jag kan inte göra annat än dela den oro som uttryckts av vissa av er, såväl av Hatzidakis som av Heinisch, Elchlepp och Hawlicek, att man ställer till förfogande, i nivå med våra ambitioner, de ekonomiska resurser som är nödvändiga för den nya generationen program i kunskapens Europas tjänst och att använda dem, som ert slutgiltiga betänkande rekommenderar, för att lägga till ett maximalt europeiskt mervärde.
I Agenda 2000 har kommissionen indikerat sina avsikter att prioritera åtgärder som är relevanta för kunskapspolitiken. Även om vi väntar på definitiva bedömningar kan jag redan indikera att jag har föreslagit att den här prioriteten skall översättas med en avsevärd ökning av de medel som har avsatts för utbildnings-, yrkesutbildnings- och ungdomsprogrammen, och jag hoppas att jag kommer att höras.
Jag tackar er för det viktiga bidrag som ert betänkande utgör, viktigt till sitt innehåll för de förslag som har gjorts, och skulle jag vilja säga, viktigt också på grund av det stöd som det ger till den politik som jag försöker utveckla - naturligtvis inte ensam, utan tillsammans med hela kommissionen -, och jag måste säga att när man jämför, framför allt det som blev resultatet från toppmötet i Amsterdam, med allt det som medlemsstaterna säger är det - när det gäller finansiering naturligtvis alltid en smula komplicerat - men i vilket fall som helst så är den här angelägenheten dominerande i den politik som medlemsstaterna skyltar med.
Jag hoppas att det här samarbetet kommer att förlängas för de förslag som gäller åtgärdsprogrammen inom utbildnings-, yrkesutbildnings- och ungdomsprogram som vi kommer att ta itu med inom kort. Det är också sant, flera av er har sagt det, att Europa kommer att utvecklas genom sina ungdomar. Det är när man blir medveten om sätt att leva och arbeta i andra länder inom unionen, det är genom utbyte av det man kallar god praxis, det är genom att lära sig språk som man får den europeiska idén att göra framsteg. Många bland er, i synnerhet Todini och Tongue har betonat det, och jag kan inte citera alla andra eftersom ni var många som stödde den här synpunkten. Det är en politisk synpunkt, dvs. att bortsett från problemet med att erhålla den kunskap och den utbildning som är nödvändig, så går ungdomens uppfattning om vad som är viktigt för vår europeiska horisont via de här programmen, och det är även av den anledningen som de är livsviktiga.
Jag tackar er för det ni har sagt, för det stöd som ni ger till de här programmen. Jag tackar er för de reflexioner, de förslag, den kritik som ni har kommit med. Ni skall veta att jag lyssnar till dem alla med stor uppmärksamhet och jag önskar att vi kan fortsätta att arbeta tillsammans.
(Applåder)

Ordföranden
Tack så mycket, fru kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Skyddet av minderåriga inom audiovisuella tjänster och informationstjänster
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkandet (A4-0153/98) av Whitehead för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media om förslag till rådets rekommendation om skyddet av minderåriga och den mänskliga värdigheten inom den audiovisuella tjänsterna och informationstjänsterna (KOM(97)0570 - C4-0670/97-97/0329(CNS)).

Whitehead
Herr ordförande! Detta är den första viktiga debatten om kostnaderna och fördelarna med de nya informationstjänsterna som vi har haft sedan de stora diskussionerna om TV utan gränser. Vi erkänner att de tjänster som erbjuds - mer eller mindre, point-to-point , online , och nu i Internets underbara slumpmässiga universum - kan vidga horisonterna: de korsar varje gräns, de kommer in i varje hem, direkt och indirekt påverkar de oss alla. De kan nästan oändligt mångdubbla räckvidden på informationen och utbildningsutbytet. Det kan bli till det bästa, men vi måste vaksamma så att det inte blir till det värsta i händerna på dem som utnyttjar dessa tjänster, inte för att göra saker möjliga och för att berika, utan för att utnyttja, förnedra och hota den mänskliga värdigheten.
Detta är en debatt som är lika gammal som människans samhälle självt: debatten om hur samhället skall berikas. När jag var student satt jag vid sir Isaiah Berlins fötter i Oxford och lyssnade till hans föreläsningar om de två föreställningarna om friheten: positiv och negativ frihet, frihet till och frihet från. Frihet att vidga horisonterna, att bli utmanad, att kommunicera och frihet från dem som kränker vårt utrymme och förstör integriteten i våra liv. Det är avvägningen, om man så vill, mellan artikel 10 och artikel 8 i den Europeiska konventionen om mänskliga rättigheter. Hur skall vi förena dessa?
Jag välkomnar det faktum att parlamentet och kommissionen har förenats i denna fråga och har fått fullt stöd av rådet under mitt eget lands ordförandeskap, och förvisso dessförinnan. Vi samlas, som medlemsstaterna har gjort, för att bekräfta den gemensamma målsättningen att jaga försäljarna av illegalt material och de system genom vilka, befriade från tidens och knapphetens begränsningar, de ibland kan snärja de unga och sårbara. De sårbara är inte alltid de unga och de unga är inte alltid de sårbara. Vi behöver vaksamhet och vi behöver samarbete mellan polisstyrkorna i medlemsstaterna, som kan vara verkningsfulla mot illegalt material, vare sig barnpornografi eller rashat, i hela gemenskapen och, förstås, därutöver.
Det finns mycket som inte är illegalt och inför vilket ett fritt samhälle bör visa tolerans, men som icke desto mindre kan vara skadligt för en del. I stort sett i linje med kommissionens rekommendation, och jag välkomnar det faktum att två direktorat har gått samman med en sammanlöpande rekommendation i denna fråga, och en åtgärdssplan - ett underbart sakernas tillstånd för vars skull vi är ifrån oss av glädje nu - yrkar vi i betänkandet på en process varigenom den tekniska utvecklingen och konvergensen går hand i hand med en övervakande granskning av det sätt på vilka dessa olika tjänster fungerar. Det är vad kommissionens rapport i grund och botten rekommenderar. Det bör ske på grundval självreglering, ansvarsfullt utövat av de som sörjer för tjänsterna och innehållet, med maximal koppling till de nationella filtreringsprogrammen - som PIC-programmet i mitt eget land - och ett nära förhållande till medborgarinitiativen som Internet Watch -programmen som det banats vägen för i Nederländerna och på andra håll.
Rekommendationen och åtgärdsplanen uppmanar medlemsländerna att vara proaktiva, att främja forskning, engagera lärare såväl som föräldrar och att underlätta informationsutbytet. Detta är hedervärda målsättningar. Fyrpunktsplanen, som framläggs i förslaget, för att kommissionen skall få till stånd definitioner om god praxis, underlätta forskning, utbyte av erfarenheter, sammankoppling med rättskipande myndigheter är värd all beröm. Birminghamundersökningarna under Förenade kungarikets ordförandeskap tar itu med denna fråga.
Jag skulle vilja gratulera min mycket gamle vän, Mark Fisher, för hans arbete med vår utrikesminister, Chris Smith, för att se till att detta förslag får vind i seglen under kulturministerrådet i maj.
Kommissionär Oreja! Jag är glad att ni är med oss. Vi lyssnade till er med intresse i Birmingham för ett par veckor sedan. Vi är också tacksamma för stödet från ert arbetslag från GD X som är med er i kväll, och jag är tacksam för det arbete som mina kolleger och mina två assistenter har utfört, vilka har arbetat med detta betänkande.
Våra rekommendationer och ändringsförslag är ganska självklara också. Jag hoppar över de välljudande plattityder som varje betänkande har i rekommendationerna i ingressen och vänder mig endast till de mer skarpa rekommendationerna för att skärpa de fyra punkterna i slutet på betänkandet.
Herr kommissionär! Jag hoppas att ni i synnerhet kan ta upp ändringsförslag 19 som yrkar på att kommissionen lägger fram en utvärdering i parlamentet och rådet inom två år. Vi hoppas att ni kan rekommendera detta som ett mått på effektiviteten, och inte bara effekterna, av självregleringen, med en fingervisning om vilka vidare åtgärder som kan bli nödvändiga.
Det är exakt den sortens försiktiga prövning, som siktar på att få ut det bästa ur morgondagens självreglerare, som kommer att bli en måttstock på dessa ansträngningar. De kan förstås misslyckas. Kollegerna bär vittnesbörd om misslyckanden på andra områden där det antagligen har varit hackern snarare än skojaren som varit inblandad fram till nu. Jag hoppas att de lyckas. Vare sig de gör det eller inte måste vi emellertid se till att parlamentet och kommissionen tillsammans har fyllt sin funktion. De och vi reser förhoppningsfullt, men varligt, ned för den elektroniska motorvägen tillsammans.

Casini C.
Herr ordförande! För det första handlar det om att inse värdet av kommissionens initiativ likväl som avsikterna bakom det: Kommissionen har inte smitit från sitt ansvar att ta initiativ inom ett område där - om sanningen skall fram - gemenskapens kompetens är ganska liten.
För det andra, när det gäller att ta hänsyn till det som redan existerar på gemenskapsnivå, har vi redan antagit direktivet " TV utan gränser" i vilket det sägs att inget program får ha en negativ påverkan på minderårigas fysiska, mentala och moraliska utveckling, framför allt program som innehåller våldsscener, pornografi eller godtyckligt våld, och man måste även ta hänsyn till de olika gemensamma åtgärder som vidtagits, framför allt när det gäller att främja ett meningsutbyte mellan personer som har ansvar för kampen mot människohandel och sexuellt utnyttjande av barn. En annan gemensam åtgärd, hela tiden inom samma område, avser att bekämpa rasism och främlingsfientlighet.
Utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt anser att det är nödvändigt att utsträcka samtliga dessa tre gemensamma åtgärder, förutom Europol-konventionen, på ett tydligt sätt till att omfatta skyddet av minderåriga och människans värdighet inom audiovisuella tjänster och informationstjänster och att det sker en anpassning av det rättsliga regelverket i det syftet. Utskottet anser att allt detta är mycket viktigt.
I kommissionens förslag talas det om skyddet av minderåriga och skyddet av den mänskliga värdigheten. För det handlar inte bara om att skydda de minderåriga, utan också om att skydda människovärdet, allas värde, inte bara de minderårigas. Förr eller senare blir det nödvändigt med en fördjupad diskussion om den moderna porrindustrin, som via de nya informationskanalerna, framför allt Internet, hittar en ännu större marknad, för att vi bättre skall förstå det nya som har hänt inom detta område, där pengarna är drivkraften och inte yttrandefriheten. Jag anser att vi måste ta en sådan diskussion. Händelser på senare tid visar att det finns ett nära samband mellan de oupphörliga, maniska pornografiska budskapen och de mycket allvarliga våldshandlingar som har begåtts nyligen, även i de mest extrema former, och som varit riktade mot minderåriga.
Samtidigt som vi stöder kommissionens förslag tror jag därför att man i framtiden måste understryka nödvändigheten av en mer omfattande diskussion om hela pornografifrågan och att vi inte kan nöja oss med frivilliga begränsningar, utan att det krävs en effektiv lagstiftning.

Ahlqvist
Herr ordförande! Betänkandet som vi nu behandlar leder oss till en mycket viktig principiell diskussion. Två fundamentala värderingar sätts mot varandra: behovet av att skydda våra barn mot skadligt material som t.ex. våld och pornografi å ena sidan och å andra sidan principen om yttrandefrihet som vi svenskar är mycket måna om.
Det är viktigt att understryka värdet av den nya tekniken och Internet ur informationssynpunkt. Den nya tekniken har emellertid inte bara fördelar utan även nackdelar. Till fördelarna hör bland annat att personer som av geografiska eller kulturella skäl inte har haft tillgång till information, bibliotek eller bokhandel nu hemifrån kan ta del av den information som de önskar. Har man väl lärt sig att navigera på nätet, är det som att gå runt i världens största och bästa bibliotek.
Internet kan emellertid även innebära desinformation som kan få allvarliga konsekvenser, speciellt för de svaga i samhället. Jag tänker då på barnen. Yttrandefriheten är en helig princip, men den kan inte tillämpas på bekostnad av våra barns rätt att utvecklas harmoniskt. Det är mycket svårt att skapa gemensamma regler vad gäller olagligt material. Ännu svårare är det att enas om hur man skall definiera begreppet " skadligt" .
Jag stöder min partikamrat Whiteheads förslag om gemensamma märkningsbestämmelser för innehållsförteckningar i syfte att underlätta identifiering av olagligt och skadligt innehåll. Jag är också för en regelbunden utvärdering i ett självregleringssystem samt en utvärdering av denna handlingsplan efter två år.

Añoveros Trias de Bes
Herr ordförande, herr kommissionär! I utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media har vi haft Whiteheads betänkande mycket klart för oss och därför godkände vi det enhälligt vid behandlingen den 23 april. Jag vill göra två preciseringar och ta upp det som min kollega Casini sade om hur vi förstår detta skydd.
Å ena sidan bör vi betrakta skyddet för minderåriga inför vissa innehåll som kan påverka deras fysiska eller moraliska utveckling och, å den andra, skyddet för den mänskliga värdigheten mot olagligt innehåll, förbjudet för samhället i dess helhet, oberoende av åldern på dem det riktar sig till, som går emot själva grunden för samhället och konkret, som jag sade, värdigheten.
Som föredraganden säger i sitt magnifika betänkande erbjuder de nya kommunikationsmedierna ett innehåll till alla användare närsomhelst och varsomhelst och detta måste regleras för att bevara ett skydd för de svagaste. Men vi får inte glömma att det är staterna som står för regleringen och att denna reglering därför inte är tillräcklig om den inte åtföljs av en aktiv regeringspolitik, eftersom utan ett förstärkt samarbete mellan polisen och de rättsliga myndigheterna skulle tillgängligheten kunna begränsas, men den illegala verksamheten skulle inte upphöra.
Det måste finnas minimiriktlinjer som stöder sig på fyra nyckelelement: rådgivning, uppförandekodex, nationella instanser och regelbunden utvärdering. Detta är Europeiska unionens mål. Kommer allt detta att fungera i praktiken? Vi är åtminstone överens om att det är värt ett försök. Och, herr ordförande, vad vi hittills har uppnått är i alla fall en enorm enhällighet.

Todini
Herr ordförande, herr kommissionär! Det är en ytterst viktig fråga vi diskuterar i kväll och jag vill börja med att upprepa något som Carlo Casini sade i sitt anförande, nämligen att den industri som tillhandahåller audiovisuella tjänster och informationstjänster inte kan bortse från, i första hand, respekten för människovärdet och sedan, i andra hand, skyddet av de minderåriga. Det är grundläggande eftersom det framför allt handlar om skyddet av den mänskliga värdigheten.
Följaktligen bör medlemsstaterna utvärdera sina respektive nationella åtgärder i ljuset av en metodik som utarbetas på europeisk nivå, så att man skapar en nationell ram för självdisciplinen när det gäller online tjänster, men även genom att pröva andra sätt att skydda de minderåriga. Parallellt med den tekniskt-operativa vägen är det emellertid nödvändigt att man fortsätter att stimulera och uppmuntra lämpliga informations- och utbildningsinsatser som riktas till de minderåriga och till deras familjer om hur de nya digitala instrumenten skall användas, för om inte denna parallellism existerar kommer allt att ha varit förgäves.
Det är med andra ord viktigt med en gemensam etisk strategi när det gäller informationssamhället. Ddet är rätt att medlemsstaterna var och en individuellt är ansvariga för de åtgärder som vidtas internt och det är viktigt att de stater som redan har lagstiftat på området kan tjäna som modeller för andra. Italien har till exempel nyligen antagit en uppförandekodex när det gäller relationerna mellan televisionen och de minderåriga och det verkar som om utvecklingen där går i rätt riktning.

Ryynänen
Herr ordförande! När man debatterar skyddet av minderåriga och människovärdet inom audiovisuella tjänster rör man sig på ett mycket känsligt område. Det uppstår lätt ett svartvitt motsatsförhållande där man dels ställer yttrandefriheten mot censuren och dels skyddet av barn mot giriga kommersiella exploatörer. Jag vill gratulera föredraganden Phillip Whitehead som i sitt betänkande på ett utmärkt balanserat och fördjupat sätt satt sig in i det här problemet och med ett stort professionellt kunnande undvikit alla tillspetsande attityder.
Jag tror att det i och för sig finns ett brett samförstånd om behovet av skydd. Polismyndigheterna och rättsväsendet i olika medlemsländer håller på att vakna till ett närmare samarbete för att bekämpa till exempel Internets olagliga eller på annat sätt skadliga innehåll, kränkningar och bedrägerier.
Den nya mediaverkligheten kräver dock nya medel. Den gamla uppifrån kommande regleringen fungerar helt enkelt inte i de nya tjänsterna, och som lösning erbjuder kommissionen självreglering. I åtgärdsplanen uppmanas regeringarna att befrämja självregleringen via ett omfattande samarbete. Samarbete måste också kunna etableras med industrin och dem som erbjuder accesser och tjänster. På en frivillig basis kan man skapa praxisregler på en nationell nivå, och kommissionens uppgift är sedan att samordna och stödja nätverksbildande av de nationella självregleringsramarna och utspridning av erfarenheterna.
Självregleringen ligger säkert i alla seriösa tillhandahållare av tjänsters eget intresse, men är alla som tillhandahåller tjänster seriösa? I så fall skulle hela problemet inte existera. Det räcker inte alltid enbart med självreglering. Det behövs också en vilja att skapa sådana internationella normer som är effektiva, men som samtidigt tar hänsyn till kulturella skillnader. Inte ens någon internationell överenskommelse kan fungera om man inte i praktiken förbinder sig till den genom ett kontinuerligt gränsöverskridande samarbete.

Papayannakis
Herr ordförande! Informationstekniken utvecklas i ett rasande tempo, den upplöser den nationella rättsstatens teknik, samtidigt som rättsstaten på europeisk nivå gör knappt märkbara framsteg. För närvarande saknar vi forskningsresurser och möjligheter att ingripa i dessa frågor, som situationen så väl beskrevs av vår kollega Whitehead, och därför finns inte någon samfälld vilja att göra det. Whitehead föreslår med rätta att vi skall förstärka åtgärderna för kontroll och observation av självregleringen. Jag tror emellertid inte på dessa åtgärder, jag har inget förtroende för dem, de kommer inte att leda till något resultat.
Kanske, herr ordförande, skulle kommissionen kunna fungera som en hjärntrust och utarbeta ett scenario - det har den gjort tidigare - om vad vi skulle göra, om vi verkligen hade ett politiskt enat Europa med en verkligt europeisk rättsstat, hur skulle vi då reagera mot detta försök att prisge våra barn åt profitens och penningens krafter med likgiltighet inför alla andra följder?

Tongue
Herr ordförande! Jag skulle vilja börja med att gratulera Phillip Whitehead till hans betänkande. Han har arbetat med hög hastighet och lärdom och visat en klar förståelse för de frågor och de stora komplexiteter det handlar om. Å ena sidan har han uppmuntrat kreativitet och kommersiella framgångar på Internet, men han har också försvarat yttrandefriheten, respekterat privatlivets helgd och försonat detta med behovet av att försvara den mänskliga värdigheten och att skydda minderåriga. Som Phillip själv har sagt kommer det alltid i en allmänt skrivkunnig miljö att finnas de som kommer att vilja spekulera i grymhet och skräck för att fördärva samhället.
Det förefaller möjligt att vem som helst kan gå var som helst på Internet. Folk kan ofta komma dit de inte hade tänkt sig att gå. En lärare berättade nyligen för mig att i hennes klass kunde barnen få tag på material för vuxna i samma minut hon vände ryggen till. I en annan klass ledde en oskyldig sökning på en popgrupps namn dem till material som det skulle vara illegalt för vuxna att ladda ned. Obscenitet äventyrar helt klart fördelarna med Internet. På grund av rädslan för saker som dessa berättar föräldrar för mig att de kan köpa en persondator till sina barn, men inte modemet som ger dem tillgång till world wide web. Detta är det verkliga problem vi måste ta itu med.
Internet har en stor potential som instrument för utbildning, ett medel varigenom våra medborgare kan kommunicera över gränserna och föra Europa närmare samman, ett livsviktig instrument för medborgarskapet, ett komplement till public service utsändningar, ett fönster mot ett öppet styrelseskick, ett sätt att tala till de mäktiga. Men det kommer aldrig att bli något av detta om inte föräldrarna kan känna sig säkra på att de kan lämna sina barn ensamma med en persondator och ett modem.
Europeiska unionens roll - vilken är den? I takt med att vi ger oss i kast med det dilemma som online-tjänsterna utgör, har Europeiska unionen ett livsviktig roll att spela i att utveckla Internet till ett verktyg för medborgarna. Det kan göra det möjligt för oss att maximera samarbetet över gränserna. I ett medium som fortfarande är i utveckling kan det möjliggöra för oss att dela bästa praxis. Whitehead placerar helt riktigt tonvikten på en systematisk översyn av hur de nationella självreglerande systemen fungerar. Han gör också rätt i att yrka på en uppskattning efter två år av huruvida reglerande åtgärder behövs. Självreglering, som vi hörde Oreja säga i Birmingham, behöver alltid övervakning som en sista utväg om självregleringen skulle halta eller till och med misslyckas.
Allra viktigast anser jag ändringsförslag nr 6 vara, där Whitehead påminner oss om att konkurrens inte får vara det allenarådande i mänskligt beteende. Industrin har ett ansvar gentemot samhället i stort. Om Internet skall komma in i varje hem måste vi vända oss till kommunikationsnäringen nu efter effektiva sätt för att garantera att självreglering och kanske regleringar finns för att garantera att Internet är både säkert och till nytta för alla våra medborgare.
Jag ser fram emot, tack vare samarbetet mellan kommissionen och parlamentet, ett tidigt godkännande av denna rekommendation under Förenade kungarikets ordförandeskap, i synnerhet med de brittiska ministrarna Chris Smiths och Mark Fishers välsignelse.

Banotti
Herr ordförande! För ungefär 20 år sedan talade jag med en äldre herre om generationsklyftan. Han sade till mig: " Givetvis finns det en generationsklyfta. Den enda kontakt jag hade som barn med något utanför den gata där jag bodde i Cork var när vi gick ned till en grannes hus och spetsade våra öron mot en gammal ångradio och hörde någon långt borta sjunga 'When the red red robbin comes bob bob bobbing along '. Titta på vad min barnbarn ser på nu." Han syftade förstås då bara på TV.
Vi är mycket glada att ge vårt fullständiga stöd till Whiteheads utmärkta betänkande. Som det redan har sagts stöddes det enhälligt i utskottet. Jag är, i egenskap av en som ännu inte lyckats knäcka det här systemet, också medveten om svårigheterna för oss alla att stifta lagar för ett sådant här instabilt och dynamiskt medium. Föräldrarna oroar sig med all rätt. Tråkigt nog är det, precis som med TV-apparaterna, inte alltid möjligt att lämna barnen ensamma. Många frivilliggrupper som oroar sig över det material som utan tvivel förekommer och, som Carole Tongue helt riktigt sade, är mycket lätt tillgängligt, behöver återvända till några av de enklaste reglerna när, vare sig man förstår det eller inte, försöker göra sina barn sällskap på några av deras resor i cyberrymden. Man kanske inte riktigt förstår vad som försiggår, man kanske måste låtsas att man förstår, men det enkla faktum att de vet att man är intresserad och att man är med dem kan i sig självt vara ett användbart sätt på vilket vi kan ta itu med detta. Alldeles för ofta, nästan dagligen, kan vi vittna om hur barnen har blivit avtrubbade av en del av det material de har utsatts för, både på Internet och våra TV-skärmar. Ofta med mycket tragiska följder.
Jag vill stämma in i kören av lovord för Whitehead. Detta var ett betänkande som antogs med enhällighet. Ingen av oss hade några betänkligheter med att stödja de saker han framförde och vi hoppas verkligen att effektiviteten i den frivilliga lagstiftningen kommer att visa sig så snart vi får den första rapporten.

Daskalaki
Herr ordförande! Det ämne vi diskuterar är mer än betydelsefullt, det har alla sagt, och vi bör rikta varma gratulationer till Whitehead för hans omsorgsfulla arbete. Jag vill betona att vår grupp helt och fullt stöder hans förslag, vilka för övrigt antogs enhälligt av det ansvariga utskottet. Att skydda de minderåriga och den mänskliga värdigheten i de audiovisuella tjänsterna och i informationstjänsterna över huvud taget är en mycket viktig uppgift i den avancerade teknologins tidsålder. Detta skydd är nödvändigt och behovet är akut, om man betänker vilket slags olagligt material som har börjat spridas intensivt via de internationella näten.
Kommissionen rekommenderar medlemsstaterna att arbeta för att skapa ett nationellt system för självreglering, att uppmuntra försök att på prov tillämpa nya metoder att skydda minderåriga, att bidra till att öka föräldrarnas medvetenhet samt att tillämpa andra åtgärder i samma syfte. Kommissionen begär vidare att industrierna skall utforma en uppförandekodex, samtidigt som kommissionen själv uppmanas att underlätta samverkan mellan de myndigheter som åtagit sig att utarbeta och tillämpa nationella nät för självreglering och att främja åtgärder mot olagligt material.
Föredraganden gör viktiga förtydliganden om självregleringen och uttrycker önskemål om ett europeiskt samarbete för att göra de tekniska åtgärderna mera effektiva och för att fastställa en gemensam etisk ståndpunkt. Vi får se hur vi kommer att lyckas komma fram till denna ståndpunkt - dess svagheter har redan framhållits från vissa håll - och detta är av grundläggande vikt, för den gemensamma etiska ståndpunkten måste vara fri från och kunna stå emot alla andra påtryckningar och eventuella intressen.

Poisson
Herr ordförande, herr kommissionär, mina kära kolleger! Att föreslå en serie rekommendationer för skydd av minderåriga inom de nya audiovisuella tjänsterna och information, förefaller mig angeläget och nödvändigt. Det är exakt vår roll som parlamentariker. Jag tror emellertid att mer än all reglering, som ofta är svår att tillämpa internationellt, så är ansträngningen för utbildningen, som Phillip Whitehead har betonat, livsviktig för mig.
Det är nödvändigt att lära de unga att navigera förnuftigt och ansvarsfullt med de nya informationsverktygen som ställs till deras förfogande, på samma sätt som man lära dem att läsa eller att köra, ensamma i staden, inför alla faror, som fria medborgare. Vi måste absolut uppmuntra alla ansträngningar till utbildning med hjälp av bilder, genom ett bättre samarbete med föräldrarna, skolorna, kulturcentrum och föreningar, informationscentrum i samhället, för att bidra till att man lär sig att känna igen det som informationssamhället innehåller.
De nya tjänsterna, som öppnar fönstren mot omvärlden, och ofta anses vara perversa, måste först och främst tillåta ungdomarna att utveckla sina kunskaper, sin leklust, hjälpa dem att hitta sin plats i samhället, tillåta att deras projekt föds.
Jag skulle alltså vilja stödja vår föredragandes rekommendationer, vilka inbjuder till ett bättre europeiskt samarbete för skyddet av minderåriga och den mänskliga värdigheten.

Oreja Aguirre
Herr ordförande, ärade ledamöter. Det finns debatter som är speciellt stärkande och detta är en av dem. För det första, därför att det är ett viktigt ämne som berör den europeiska samhällsmodellen; för det andra, därför att det har godkänts enhälligt i utskottet; och för det tredje, för att det stämmer överens, praktiskt taget helt och hållet, med det förslag som kommissionen tidigare har presenterat. Således måste jag säga att jag är mycket tillfredsställd över att delta i denna debatt, att lyssna på ledamöterna och se hur vi tar itu med en viktig fråga, dessutom i ett online-program som det var nödvändigt att skapa, och vi gör det på ett beslutsamt sätt. Vi skulle vilja gå längre, eftersom självregleringen troligen skulle kunna vara otillräcklig, men det är det enda vi kan göra för tillfället. Och sanningen är att jag tror att det är en bra inledning, en god start på det vi måste göra.
Jag vill fortsättningsvis gratulera Whitehead alldeles speciellt. Whitehead har gjort ett stort arbete och i dag har han förelagt oss det på ett mästerligt sätt. Det är dessutom viktigt eftersom det inte handlar om ett av dess rituella betänkanden som en parlamentsledamot måste göra, utan det är ett resultat av Whiteheads övertygelse. Whitehead har gjort detta och han har gjort det för att han dessutom är övertygad om det, och detta är skälet till att han också har kunnat övertyga de övriga, och i såväl rollen som föredragande för grönboken om skyddet av minderåriga och den mänskliga värdigheten som i denna rekommendation, har han gjort ett arbete som jag verkligen gratulerar till.
Jag tycker också att det har varit ett utmärkt samarbete mellan parlamentet och kommissionen från början. Jag hoppas att vi bibehåller det i framtiden, i denna fråga och i andra, men speciellt i denna fråga.
Jag anser att denna rekommendation är ett viktigt steg som Europeiska unionen tar och jag menar att det är viktigt i flera avseenden: först och främst av ett allmänt skäl. Vid flera tillfällen har jag tagit upp den etiska dimensionens betydelse i informationssamhället. I dag firar vi alla, händelser som, exempelvis, att euron är beslutad, vilket redan är verklighet. Emellertid, tillsammans med denna och andra händelser, som den inre marknaden, finns det något vi inte får glömma, vilket är ett slutligt politiskt projekt som grundar sig på vissa etiska villkor. Vi skulle inte lyckas göra någonting, vi skulle inte uppnå någonting, hur mycket vi än skulle avancera vad gäller ekonomiska problem eller monetära problem, om vi inte hade ett etiskt projekt som vägledde vår verksamhet, och detta är ett av de projekt som svarar mot just detta.
Det svarar också mot en hög skyddsnivå för det allmänna intresset, vilket också utgör en prioritering för Europeiska unionen, då det svarar mot det jag sade i början, det vill säga, en europeisk samhällsmodell. Jag anser att detta är ett av de saker vi bör bekymra oss om vid en tidpunkt som denna. Den europeiska samhällsmodellen liknar inte andra modeller och det ser vi ständigt. Vi måste försvara och skydda denna europeiska samhällsmodell, och denna rekommendation och detta betänkande svarar just mot denna tanke och denna samhällsmodell.
Det är också utan tvivel nödvändigt att höja konkurrenskraften hos de audiovisuella tjänsterna och informationstjänsterna, eftersom detta bidrar till att skapa ett förtroende vilket klimat, vilket är nödvändigt för utvecklingen av dessa tjänster. Och därför är skyddet av minderåriga, skyddet av våra barn, de framtida medborgarna, oumbärligt för att de skall kunna växa upp i en lämplig audiovisuell omgivning.
Jag vill understryka någonting som många av de här närvarande talarna har nämnt, då de har sagt att det finns en oro för skyddet av minderåriga, men inte bara skyddet av de minderåriga, utan också skyddet för den mänskliga värdigheten. Whitehead sade det och Casini och Añoveros upprepade det. Många av talarna har tagit upp vad denna oro för den mänskliga värdigheten betyder, inte bara för skyddet av barnen, vilket är mycket viktigt, utan också för människan för att hon skall ha rätten att söka denna omgivning.
Jag vill också säga att en annan viktig aspekt i denna rekommendation är dess tillämpningsområde och den egenskap som instrumenten som skapas har. Jag anser att Europeiska unionen snabbt har sett till att skaffa sig ett rättsligt instrument såväl för de audiovisuella tjänsterna och informationstjänsterna som online-tjänsterna liksom de som överförs via Internet.
Europeiska unionen har tydligt visat en god reaktionsförmåga. Ibland får vi det kastat i ansiktet på oss att vi inte har förmågan att reagera omedelbart, och här har vi gjort det: vi har reagerat och vi har gjort det snabbt. När grönboken godkändes - i oktober 1996 - satte den nya omgivningen av online-tjänster många frågetecken om hur tillämpningen av lagarna skulle ske, och själva operatörerna såg sig många gånger överträffade av utmaningarna och den rättsliga komplexiteten för online-tjänster, vilken går mycket längre än att bara säga att allt som är olagligt utanför linjen också är det - eller skall vara det - online. Det vill säga, att det inte fanns någon anledning till att ha två olika sorters behandling. Och de arbeten som har genomförts har uppnått enhällighet, vilket var nödvändigt. Den nya industrin kräver nu en hög skyddsnivå för allmänna intressen, och det handlar inte om att ifrågasätta gällande lagstiftning. Frågan är hur man skall underlätta tillämpningen av lagarna så att de nya operatörerna metodiskt kan arbeta med att utarbeta en uppförandekodex, en fråga som flera talare har tagit upp. Och nyckelordet är självreglering, ett ord som, även om det är begränsat av den rättsliga ramen, är något som alltid är oumbärligt.
Rekommendationen är också det första rättsliga instrument som berör innehållet i de nya audiovisuella online-tjänsterna, och är även en ny rättslig infallsvinkel där man definierar riktlinjer för de nationella åtgärderna för att undvika att det dyker upp bestämmelser som kan vara för restriktiva för denna spirande industri eller - kanske - för avvikande för att den fria rörligheten av tjänster skall vara möjlig.
I sitt betänkande instämmer Whitehead i perspektivet med självreglering och erkänner dess fördelar, även om han givetvis, och med rätta, framhäver dess begränsningar. Det är nödvändigt att parallellt med den utveckla de rättsliga och polisiära befogenheterna, det vill säga, befogenheterna för de myndigheter som skall se till att lagen efterlevs. Användandet av märkning av innehåll och filtreringssystem måste utvecklas, och framför allt måste tillämpningen av rekommendationen följas upp, övervakas och utvärderas, och detta bör ske mycket uppmärksamt. Föredraganden föreslår därför några ändringsförslag till texten, vilka helt och hållet svarar mot kommissionens anda och intentioner och, enligt min mening, reflekterar andan i rekommendationen perfekt.
Det sista ändringsförslag förtjänar enligt min åsikt en speciell uppmärksamhet. Det handlar om att bjuda in kommissionen att lägga fram en utvärderingsrapport om tillämpningen och effektiviteten av rekommendationen för parlamentet och rådet. Flera talare har nämnt detta, särskilt Tongue.
Jag skall försöka - jag vill säga det här i parlamentskammaren - att parlamentet kommer att bli tillfredsställt angående denna punkt i sluttexten som rådet kan godkänna den 28 maj, och jag måste säga att, då jag tillfredsställer parlamentet, tillfredsställs även jag, för jag instämmer helt och hållet i detta förslag från Whitehead.
Dessutom begärs i detta sista ändringsförslag att kommissionen organiserar regelbundna rådfrågningar med medlemsstaterna. Jag vill också säga er, herr Whitehead, för kommissionens räkning, och med all den högtidlighet som det innebär att säga det här i parlamentets kammare, att kommissionen, på eget initiativ, avser att regelbundet sammankalla de behöriga nationella myndigheterna inom ramen för den ordinarie uppföljningen av rekommendationens tillämpning. Jag anser att, om vi inte gjorde det, skulle någonting bli litet haltande. Jag anser att det är nödvändigt att inte enbart hålla sig till rekommendationen utan det är också nödvändigt att genomföra, å ena sidan, den utveckling som har nämnts, och å den andra, detta möte med behöriga myndigheter för att, genom dessa möten, kunna få reda på vart man kommer och hur man kommer dit.
Sammanfattningsvis, ärade ledamöter, medan det finns länder - USA till exempel - som i vissa avseenden inte har övervunnit innebörden av Högsta Domstolens ogiltigförklarande av bestämmelserna för skyddet av minderåriga i Communication Decency Act , tror jag att Europeiska unionen snabbt har förvärvat ett sammanhängande instrument för de audiovisuella tjänsterna och informationstjänsterna, vilket kommer att bidra till att garantera en hög skyddsnivå för de minderåriga och även för den mänskliga värdigheten på vår kontinent.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Interimsavtal om handel med Mexiko
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0156/98) av Miranda de Lage för utskottet för externa ekonomiska förbindelser om förslag till rådets beslut om ingående av interimsavtalet om handel och handelsrelaterade frågor mellan Europeiska gemenskapen å ena sidan och Mexikos förenta stater å andra sidan (KOM(97)525-11619/1/ändrad.1 + 11620/1/ändrad.1 - C4-0024/98-97/0281(AVC)).

Miranda de Lage
Herr ordförande, ärade ledamöter, herr vice ordförande i kommissionen! Det första beaktande jag vill uttrycka gäller det faktum att Mexikos förenta stater i dag utgör en nation som, från början av detta decennium, har blivit en kraftig och lovande ekonomi. Ansträngningarna att modernisera produktionsnätet och det finansiella systemet har följts av en institutionell modernisering och på några få år har man det institutionella systemet och partierna gjrt en spektakulär vändning. I dag är institutionerna mer pluralistiska och deltagande. Det visade sig också i senaste valen att de mexikanska medborgarna, utan några bindningar till det förflutna, valde att förvandlas till de verkliga huvudrollsinnehavarna i moderniseringen och förändringen av en nation som redan är den trettonde största ekonomin i världen.
Det andra beaktandet jag vill uttrycka handlar om dess band, vid olika val, med regionala integrationsprocesser och ekonomiska block. Mexiko spelar en allt mer betydelsefull roll i världsekonomin. Dess mest framträdande deltagande är inträdandet i ett av de mäktigaste och ekonomiska handelsblock i världen, NAFTA. Nästan 80 procent av exporten går till USA. Detta beroende är på alla sätt orimligt och inleddes 1994, genom den välkända minskningen av dess finansiella självständighet, som en följd av den kris som USA: s ingrepp i Mexikos ekonomi framkallade.
Detta bör inte fördunkla de goda resultat som NAFTA skapar, som investeringsökningar och industriell modernisering; kort sagt, ett ekonomiskt uppsving. Vi får inte heller glömma det faktum att Mexiko de senaste åren har anslutit sig till organisationer som OECD och APEC. Men det skulle också vara önskvärt med en rättvisare och mer jämlik fördelning av de ekonomiska framgångarna, de nuvarande vinsterna.
Det tredje beaktandet gäller relationerna Europeiska unionen-Mexiko. Våra nuvarande förbindelser grundar sig på ett avtal som skrevs 1991 om en begränsad handel, det är i dag föråldrat av skäl som jag har nämnt. Jag vill trycka på två av dem: förbindelserna mellan Mexiko och NAFTA, vilka på ett betydande sätt har reducerat den bilaterala handeln, och för det andra för att Mexikos exportprofil har förändrats så mycket att i dag härrör knappt 9 procent av exporten till Europeiska unionen från jordbrukssektorn.
Europaparlamentet påpekade 1994, och följde rekommendationen från utskottet för externa ekonomiska förbindelser, att denna verklighet började skärpas till, och krävde då att unionen skulle öka vikten av de politiska relationerna och överväga att förhandla fram ett frihandelsavtal för att balansera vår närvaro i regionen. Om parlamentet ratificerar detta avtal, kan förhandlingarna för att öppna marknaderna inledas inom 30 dagar. I motiveringsdelen liksom i resolutionen om meddelandet, som godkändes 1995, finns kammarens rekommendationer med i slutversionen, vilka bör tas med i det allmänna avtalet. Vi har således flera månader på oss och under denna tid kommer parlamentet att få tillfälle att på nära håll följa utvecklingen av förhandlingarna för att i slutändan kunna uttala sig om slutresultatet.
Det fjärde beaktandet handlar om förberedandet av detta betänkande vilket genomförts i en ganska komplex situation. De våldsamma händelser som ägt rum de senaste månaderna, framför allt i Chiapas och vilka alla vi demokrater har fördömt, har förlänat debatten en viss stillhet, den debatt som uppenbart, har ett politiskt genomslag och en framtid. Införandet av en demokratiklausul är ett nytt element i det bilaterala förhållandet, och är direkt kopplat till den nya verkligheten i Mexiko, till vilken det hänvisar. Den process som inleddes 1994 har ännu inte kulminerat men framstegen är uppenbara och går bara att förneka ur ett mycket närsynt perspektiv. Kampen för jämlikhet, en effektivare rättvisa, jämställdhet och regional utveckling har inte avslutats eller uppnåtts, men detsamma gäller för våra samhällen.
Avtalet Europeiska unionen - Mexiko kommer att innehålla progressiva element och åtaganden som kan hjälpa moderniseringen, den regionala utvecklingen, kampen för att övervinna ojämlikheter, liksom också förbättringen av de mänskliga rättigheterna. Detta kan vi hjälpa till med.
I överensstämmelse med parlamentets ståndpunkter, med analysen av den nuvarande situationen och med vår samarbetspolitik med Latinamerika, har såväl utskottet för externa ekonomiska förbindelser, med behörighet för bakgrunden, som utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor, rekommenderat en ratificering, med mycket bred majoritet. Vårt ansvar tar emellertid inte slut med detta. Genom den parlamentariska dialogen som fastställts i protokollet, vilket undertecknats av ordföranden i den behöriga delegationen, Salafranca, har vi skaffat oss ett instrument som ger oss möjligheter att följa upp relationen och utvecklingen av de undertecknade åtagandena, bland vilka jag betonar demokratiklausulen.
Herr ordförande! Jag avslutar med att tacka för all hjälp jag har fått, såväl från föredragandena för yttranden som från kammarens ledamöter, utskottet för externa ekonomiska förbindelser och det civila samhället som har stått till tjänst med och givit mig aspekter som har tagits upp i motiveringsdelen och som jag tror bör tillfredsställa alla.

Salafranca Sánchez-Neyra
Herr ordförande! Efter att ha gratulerat föredraganden, skulle jag vilja säga att antagandet av samtycket till interimsavtalet med Mexiko inte utgör slutet på en väg utan inledningen på en ny etapp av förbindelserna mellan Europeiska unionen och Mexiko.
Mexiko, som under president Zedillos mandat är indragen i en oavslutad reformprocess, utgör med sin befolkning, på grund av dess storlek och dess strategiska förutsättningar, en av den amerikanska kontinentens mäktigaste krafter, och det är en autentisk bro mellan USA och Centralamerika och en dörr för privilegierat inträde för alla utländska investeringar som vill komma in på den nya iberoamerikanska marknaden.
Men Mexiko, liksom övriga iberoamerikanska länder, representerar inte, hur viktig den än är, en enda marknad. Detta interimsavtal, placerar sig, vad gäller handelsaspekterna, inom ett bredare och förnyat schema, som det Europeiska unionen vill etablera inför ombytligheten hos andra stormakter, och prioriterar företrädet för den politiska viljan.
Det högsta uttrycket för denna prioritering tas upp i demokratiklausulen vilken har inflytande, eller bör ha inflytande på alla samarbetsområden i detta avtal, en klausul som detta parlamentet lägger en grundläggande vikt vid och vars uppfyllande bara uppfattar som obligatoriskt.
Detta parlament uttryckte, genom resolutionen i januari om de tragiska händelserna i Acteal, sin oro över situationen för de mänskliga rättigheterna i Mexiko, en oro som utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor har velat ta med i sitt yttrande.
Det har också velat kräva att det civila samhällets röst skall beaktas på något sätt när det är dags att följa upp och utvärdera en så känslig och viktig fråga som denna.
För att avsluta skulle jag på nytt vilja gratulera föredraganden för hans arbete och påminna, herr ordförande, om att utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor enhälligt ville rekommendera detta samtycke till interimsavtalet, men inte som en blankocheck, utan med tanke på att det skall vara ett användbart och värdefullt element för att placera förbindelserna mellan Europeiska unionen och Mexiko på den nivå det hör hemma.

Newens
Herr ordförande! Jag vill gratulera föredraganden för hennes arbete med betänkandet. Handeln mellan Förenta staterna och Canada å ena sidan och Mexiko å den andra har fått ett betydande lyft genom sitt införlivande i NAFTA, efter den mexikanska ekonomiska krisen. Utan ett nytt avtal med Europa skulle förbindelserna med Mexiko oundvikligen drabbas i de politiska, kulturella sfärerna och i andra sfärer såväl som i handeln.
Jag hyser en stark antipati gentemot många aspekter av det som beskrivs som ekonomisk modernisering, mot en nyliberal politik, avregleringar och privatiseringar. Globaliseringen av våra ekonomier är emellertid en oundviklig utveckling och vi i detta parlament måste verkligen stödja ett avtal som kommer att hjälpa till att stimulera handeln mellan Mexiko och Europa till vår ömsesidiga nytta och hjälpa till att vända balansen så att Mexiko inte blir ännu mer beroende av Förenta staterna.
I Europaparlamentet har vi helt riktigt intagit en stark ståndpunkt beträffande de mänskliga rättigheterna. Vi har antagit ett antal resolutioner mot undertryckandet av zapatisterna med vapenmakt, fördömt massakrerna i december förra året och vädjat om större social rättvisa för dem som är förtvivlat fattiga, diskriminerade och berövade sina gemensamma rättigheter till jorden.
Vi måste fortsätta ta upp dessa frågor av det enkla skälet att vi bryr oss om det mexikanska folket. Avtalet kommer att stärka våra befogenheter att göra detta; ett förkastande av det skulle minska den vikt som fästs vid våra åsikter. Jag hoppas verkligen att kommissionen fullständigt inser vikten av att övervaka situationen för de mänskliga rättigheterna och betona den djupa oro vi hyser. Jag är övertygad om att någon fingervisning kommer att ges till oss i kväll beträffande godtagandet av denna uppfattning och hur det kommer att genomföras i praktiken. I mitt stöd till detta avtal hoppas jag att jag kommer att bidra till utvecklingen på båda sidor.
Många mexikaner, framför allt ursprungsbefolkningen som bor under snuskiga och förnedrande villkor utan tillgång till medel att uppnå en god levnadsstandard, anständiga bostäder, ordentlig utbildning, adekvat hälsovård eller fullständigt erkännande som jämlika medborgare, kräver för närvarande förändringar för att tillgodose alla sina medborgares fundamentala behov och vi måste uttrycka vår solidaritet med dem och motsätta oss alla försök att krossa dem med våldsamma medel.
Regeringen måste, vilket den har utfäst sig att göra, fullfölja fredliga metoder för att lösa processen genom att följa upp det till slutet. Den får inte skylla problemen på utlänningar, som ständigt deporteras för närvarande. Vi hoppas verkligen att avtalet kommer att bidra till välstånd från vilket alla kan dra nytta och på denna grundval hoppas jag att det kommer att få fullt stöd av denna kammare.

Valdivielso de Cué
Herr ordförande! Jag vill ge mitt erkännande till det arbete och de ansträngningar som föredraganden för detta betänkande, Miranda, har lagt ned.
Redan 1995 erkände detta parlament behovet av att utvidga och fördjupa området för avtalet som hittills reglerat förbindelserna mellan Europeiska unionen och Mexiko, eftersom det avtalet - från april 1991 - inte på ett tillfredsställande sätt uppfyller de nya behoven som har dykt upp mellan de undertecknande parterna, och uttalade sig för en förhandlingsstrategi som fokuserar på tecknandet av ett nytt politiskt, ekonomiskt och handelsmässigt avtal som inkluderar en starkare politisk dialog och en progressiv och ömsesidig liberalisering av handel med varor och tjänster och investeringsvillkoren.
Jag vill framhäva inkluderandet av demokratiklausulen i avtalet som ett väsentligt element, något som inte fanns med i ramavtalet från 1991. Genom denna klausul åtar sig parterna att uppfylla skyldigheter vad gäller respekten för de mänskliga rättigheterna, liksom i sociala frågor och miljöfrågor - frågor som är mycket viktiga i dessa länder på den amerikanska kontinenten. I det motsatta fallet är det möjligt att upphäva giltigheten i avtalet.
Men i vart fall vill jag ordagrant peka på det stycke som jag anser vara nyckeln i denna rekommendation: " det oavvisliga behovet av att den beslutsamhet som visats på det ekonomiska området går hand i hand med en fast vilja att främja en rättvisare social balans och ett politiskt system som är verkligt demokratiskt, pluralistiskt och respekterar de mänskliga rättigheterna" .
Detta är det vi verkligen önskar för Mexiko, ett så viktigt land för Europeiska unionen, och ett så älskat land, speciellt av alla spansktalande.

Bertens
Herr ordförande! Mina gratulationer till Miranda. Den liberala gruppen kommer att rösta för interimsavtalet. Det var ingen lätt avvägning, läget för de mänskliga rättigheterna i Mexiko, det känner vi till, blodbad i Acteal, förhandlingarna med EZLN har upphört, de paramilitära ligornas strafflöshet och obehindrade aktivitet förblir oroselement.
Ändå kommer vi att rösta för. Årets val har ju medfört det första steget på väg mot en politisk pluralism, och dessutom har interimsavtalet en demokratiklausul och nu förekommer också samarbete på det så kallade " civil society" -området.
Det är dock på sin plats att fortsätta att vara vaksam, och de svårigheter som den mexikanska regeringen hade att acceptera demokrati i klausulen om mänskliga rättigheter illustrerar detta. Vi måste därför utveckla kontrollmekanismer, och klausulen om mänskliga rättigheter får inte stanna vid tomma ord. Vi måste använda klausulen och hela avtalet som ett instrument för förnyelse av Mexiko.
EU måste med skärpa utöva påtryckningar på den mexikanska regeringen för en fredlig lösning på konflikterna i Chiapas. Vidare måste ett omfattande samarbete mellan icke-statliga organisationer sätta stopp för kränkningarna av de mänskliga rättigheterna.
Jag skulle vilja ställa en fråga till kommissionären: på vilket sätt tänker kommissionen säkerställa en dynamisk tillämpning av klausulen om mänskliga rättigheter? Jag anmodar kommissionen att ge ut en årlig rapport om situationen för de mänskliga rättigheterna.

González Álvarez
Herr ordförande! Som det nästan alltid är med känsliga frågor - vi har diskuterat denna fråga länge, vi har fått information från den mexikanska regeringen, vi har fått information från de icke-statliga organisationerna för de mänskliga rättigheterna, etc. är det ett svårt beslut att fatta.
Det finns skäl att rösta ja till samtycket. Bland dessa skulle jag vilja framhålla följande: rollen som Europa bör spela i Latinamerika i allmänhet och i Mexiko i synnerhet; att Mexiko måste variera sin handel och sina relationer, så att det inte förblir som hittills, 90 procent med USA, och således utvidga handeln med Europa; att det finns kulturella känslomässiga band, framför allt med spanjorerna - vi spanjorer glömmer aldrig hur Mexiko tog emot vissa spanjorer efter det spanska inbördeskriget - och som fördjupas i demokratin.
Dessutom finns det ett stycke i Miranda de Lages betänkande som tydligt specificerar att vi med detta avtal öppnar dörrarna till ett samarbete i frågor som handlar om finansiell hjälp till sociala program, program för de indianska befolkningsgrupperna, program till förmån för de mänskliga rättigheterna. Några av slutsatserna i Salafrancas yttrande gör också klart att det måste till en uppföljning av hur dessa mänskliga rättigheter uppfylls.
Som jag sade i inledningen finns det emellertid också skäl att rösta nej. Jag har här en rapport från den Internationella civilkommittén för observation av de mänskliga rättigheterna - en mycket seriös rapport, som har intervjuat, inte enbart indianerna, inte enbart människor som lever, som Don Samuel Ruiz, nära indianerna, utan också regeringsmedlemmarna och ombudet för mänskliga rättigheter, Madrazo, som vi lärde känna under en av delegationens resor.
De tillägnar rapporten José Tila López och Trinidad Cruz som mördades efter att de hade rapporterat till dem om vad som inträffade.
Om vi också kommer ihåg massakern i Acteal och omständigheterna som omger den, kan vi dra slutsatsen att det också finns skäl till att rösta nej.
Vi tror dock att den bästa ståndpunkten kanske är en aktiv röstnedläggelse, vilket inte betyder att strunta i vad som händer, utan att göra en fortsatt uppföljning av avtalets " efteråt" . Framför allt, herr kommissionär, om vi lyckas få till uppföljningsoch kontrollmekanismer för att följa upp demokratiklausulen och de mänskliga rättigheterna och om vi lyckas få till stånd ett betänkande som, innan det allmänna avtalet, gör det möjligt för oss att få reda på utvecklingen av de mänskliga rättigheterna och uppfyllandet av dessa mänskliga rättigheter i Mexiko.

Kreissl-Dörfler
Herr ordförande! En oacceptabel inblandning i inre angelägenheter hette det från regeringens sida, när vi krävde en klausul om mänskliga rättigheter i det nya avtalet med Mexiko. Med samma argument utvisas nu internationella observatörer ur Mexiko. Sådana avledningsmanövrar skadar vår tillit i framtida förbättringar av förhållandena. Emellertid har människorna i Mexiko höga förväntningar på de nya relationerna EU-Mexiko, just när det gäller mänskliga rättigheter. Dessa förväntningar får vi inte svika. Klausulen får inte bli en retorisk dekoration utan följder, och avtalet är ingen generell absolution för regeringen. Vi vet att den mexikanska regeringen behöver godkännandet av fördraget som ett tecken på ett internationellt erkännande, för dess rykte i det egna landet blir allt sämre, och vi vill gärna ge detta godkännande, om det hjälper de mänskliga rättigheterna.
Ett viktigt steg skulle vara en snabb rapport om läget för de mänskliga rättigheterna. Är kommissionen beredd att lägga fram en sådan rapport för Europaparlamentet inom kort? Kommer kommissionen att presentera en årlig rapport för Europaparlamentet? Kommer den att göra människorättsgrupperna delaktiga när den skrivs? Kommer det att finnas någon i EU-delegationen på plats, som ägnar sig speciellt åt mänskliga rättigheter? Hur kommer kommissionen att göra det mexikanska civila samhället delaktigt i den politiska dialogen?
Utan dessa element kan vi inte rösta ja till det allmänna avtalet. Då skulle inte heller interimavtalet ha något syfte. Vi behöver därför konkret information, och vi behöver information som inte stöder sig enbart på kungörelser från den mexikanska regeringen, för tyvärr har det hittills varit för stora skillnader mellan ord och verklighet. Detta är vi skyldiga både oss själva och det mexikanska samhället!

Van Dam
Herr ordförande! Mexiko har under de senaste åren genomgått avsevärda förändringar på ekonomisk och på politisk nivå. Mexiko har exempelvis blivit medlem av NAFTA. Medan Förenta staternas export till Mexiko härigenom har ökat avsevärt har Europeiska unionens export sjunkit. Generellt sett har Mexiko blivit mycket beroende av Förenta staterna.
Det finns således tillräckligt med ekonomiska skäl för Europeiska unionen att revidera ramavtalet från 1991 genom det nu föreslagna interimsavtalet. I det allmänna avtal som skall godkännas senare kommer en övergång att ske till en stegvis liberalisering av marknaderna på ömse sidor. I samband med dessa avtal är ett antal randanmärkningar på sin plats.
Jag erkänner Europeiska unionens ekonomiska motiv som naturligtvis vill stärka konkurrenspositionen gentemot Förenta staterna. Jag måste dock peka på att handelsbalansen med Europeiska unionen fortfarande visar ett avsevärt underskott för Mexiko. Det är frågan om Mexiko för närvarande klarar av den friare konkurrensen med Europeiska unionen. Europeiska unionen kommer att behöva rannsaka sitt eget samvete och verkligen upplåta den gemensamma marknaden för mexikansk export. Jag skulle gärna vilja höra om kommissionen och rådet också har denna intention.
Vid sidan av detta får vi inte förbise klyftan mellan fattig och rik i Mexiko som trots - eller borde jag säga: just på grund av - den ekonomiska tillväxten bara blir större. Det är bra att avtalet uppmärksammar samarbete på området sociala frågor och fattigdom liksom i flyktingfrågor. Men frågan är om detta är tillräckligt för att låta hela befolkningen dra nytta av avtalet. Det får framtiden utvisa. Låt oss då också följa detta noggrant och hålla kontakt härom, inte bara med den mexikanska regeringen, utan också med sociala organisationer som konfronteras med den dagliga verkligheten.
Detta för mig slutligen till frågan om de mänskliga rättigheterna. Den sociala verkligheten uppvisar en svidande bild. Jag kan nämna situationen i Chiapas, där dödseskadrar har mördat tusentals indianer. Det föreligger fortfarande misstanke om att dessa eskadrar har kontakt med regeringstrupperna. Klausulen om mänskliga rättigheter som är upptagen i avtalet är en nyhet som vi kan vara glada åt.
Avslutningsvis: att godkänna detta interimsavtal är just nu den bästa taktiken. Men försiktighet är på sin plats, både vad beträffar för stor vinningslystnad från Europeiska unionens sida som för lite demokrati och välfärdsfördelning i Mexiko.

Howitt
Herr ordförande! I mars deltog jag i en delegation från Förenade kungariket vilken studerande kränkningarna av de mänskliga rättigheterna i Chiapas i södra Mexiko och i kväll, när vi behandlar avtalet mellan EU och Mexiko med dess klausul om mänskliga rättigheter skulle jag vilja beskriva situationen där.
7 000 nya soldater har rekryterats sedan december; jag såg en by där det fanns en soldat per familj; där armén förlägger sina kaserner olagligt och, i många fall, i skolor, då lärare fördrivs och barnen berövas sin utbildning; upprepade och omfattande belägg för att paramilitära styrkor verkar jämsides med säkerhetsstyrkorna, som för ett smutsigt krig mot civilbefolkningen, vilket symboliseras av massakern i Acteal där jag hört att ett sju timmar långt blodbad skedde medan säkerhetsstyrkorna inte gjorde någonting tre hundra yard därifrån; ondskefulla och omotiverade attacker på modiga försvarare av de mänskliga rättigheterna; den katolske prästen som anklagades för att ha våldtagit en gammal kvinna, för att hålla svarta mässor och välsigna vapen, när han och hans kolleger helt enkelt försökte föra humanitär hjälp över gränsen för den bittra konflikten. Utländska observatörer utvisas systematiskt och internationell bistånd blockeras medvetet och det sker ett ekonomiskt krig mot ursprungsbefolkningen, vilket har fördrivit upp till 17 000 människor från sin jord.
Jag gratulerar föredraganden, Miranda, för att ha lagt fram detta interimsavtal, vilket gör det möjligt för oss att använda klausulen om demokrati och mänskliga rättigheter innan vi överväger en fullständigt avtal. Jag uppmanar Europaparlamentet och kommissionen att inrätta en permanent mekanism för att övervaka och rapportera tillbaka om situationen för de mänskliga rättigheterna i Chiapas och resten av Mexiko - en som omfattar icke-statliga organisationer som är engagerade i försvaret av de mänskliga rättigheterna och som erbjuder dem ökat direkt europeiskt stöd. Till den mexikanska regeringen säger jag: Ni säger att ni vill ha ett slut på den överdrivna militariseringen, avväpna de väpnade grupperna, välkomna verkligt internationellt bistånd och främja ursprungsbefolkningens rättigheter. Vi i Europa kan arbeta med er om ni uppnår dessa målsättningar. Huruvida ni gör det eller inte är ett test på ert engagemang i detta avtal.

Porto
Herr ordförande! Jag gratulerar Ana Miranda de Lage till hennes betänkande och håller utan tvekan med henne angående förslaget om att detta parlament skall ge ett positivt yttrande om avtalet mellan Europeiska unionen och Mexiko.
Det kommer att bidra till att återupprätta betydelsen av de ekonomiska relationerna mellan de två parterna, då vi inte kan undgå att bekymra oss över den relativa förlusten vi har lidit, till exempel som handelspartner, med en nedgång från 11 procent 1990 till 6 procent 1996.
Detta är naturligtvis en följd av att landet har föredragit handelsförbindelser med andra länder, partners som Mexiko har såsom medlem i ett frihandelsområde, nämligen NAFTA. Men perspektiven som öppnar sig inom detta område är i sin tur ännu en attraktionsfaktor vilket gör att Europa bör vara i stånd att bredare kunna utnyttja tillväxtmöjligheterna som förväntas i NAFTA: s medlemsländer.
Förutom ett förståeligt europeiskt intresse, bör det också ha väckt stort intresse i Mexiko genom dess ökade möjligheter på den största marknaden i världen, den europeiska, och därigenom en möjlighet att minska beroendet till ett enda land, USA, vars andel av den mexikanska handeln ökade från 69, 3 procent 1993 till 75, 5 procent 1996.
Vi kan alltså understryka att avtalet med Europeiska unionen omfattar områden - från konkurrens om statliga inköp till upphovsrätt och respekten för demokratiska principer - vilka inte tas upp inom ramen för NAFTA som enbart inrymmer en handelsmässig syn.
Det politiska perspektivet som uttrycks i artikel 1, bör bidra till att avlägsna reservationerna hos vissa, med tanke på de svårigheter som landets myndigheter har haft. Det handlar alltså inte om att inte kännas vid problemen: tvärtom handlar det om att öppna en väg som kan leda till en lösning av dem.
På det ekonomiska området bör vi understryka vad som fastställs om de statliga inköpen, ett område som, då det ligger i båda parters intresse, kan bli särskilt intressant för de europeiska företagen, med goda möjligheter på en marknad som man hoppas får en påtaglig expansion för detta ändamål.

Marín
Herr ordförande, ärade ledamöter! Interimsavtalet om handel och handelsrelaterade frågor mellan Europeiska gemenskapen och Mexiko, som vi i dag underställer ratificering från detta parlament, utgör en viktig etapp på den ambitiösa väg vi inledde redan för tre år sedan och som bör kulminera i ett godkännande av det allmänna avtalet om ekonomisk samverkan, politisk samordning och samarbete.
Båda avtalen faller inom ramen för den europeiska strategin gentemot Latinamerika som vi utformade 1995, och som utmynnar i antagandet av en politik som är anpassad till de olika operatörerna i regionen i enlighet med deras särskilda egenskaper och specifika omständigheter.
I detta sammanhang har den nya mexikanska verkligheten drivit på Europeiska unionen för att utforma en annorlunda relation av strategisk natur, grundad på ömsesidighet och association, byggd på en grund med gemensamma intressen: intresset av att medverka till bygget av en internationell gemenskap baserad på de demokratiska principerna, rättsstaten och en fullständig respekt för de mänskliga rättigheterna; intresset att i den internationella debatten återigen kunna visa att det är möjligt att teckna bilaterala handelsavtal som är förenliga med Världshandelsorganisationen; intresset att göra våra ekonomier mer dynamiska och följaktligen, att främja världshandelns tillväxt och slutligen; intresset att konsolidera vår respektive närvaro i geografiska områden som är nödvändiga för båda parter.
Detta ansåg parlamentet när Miranda, redan 1995, lade fram sitt betänkande, vilket som en utväg lät oss ge den nödvändiga impulsen för att avancera mot mer ambitiösa mål. Därför vill nu, än en gång kommissionen gratulera er, fru Miranda, och jag måste säga att, vad gäller beskrivningen av den politiska ramen och motiven - med versaler - som förordar att Europaparlamentet skall säga ja till avtalet, delar Europeiska kommissionen fullständigt era argument.
Jag vill kort nu reflektera över några frågor som några av er har tagit upp. För det första, i dag talar vi om interimsavtalet, och interimsavtalet har som syfte att ge kommissionen befogenheter att genomföra förhandlingarna om fastställandet av ett frihandelsområde mellan Europeiska unionen och Mexiko. För att svara på några av era tvivelsmål, måste naturligtvis Europaparlamentet ge sitt sista ord när förhandlingarna är avslutade, eftersom det definitiva allmänna avtalet också måste bli föremål för beslut. Naturligtvis har ni den fullkomliga möjligheten - som Salafranca sade, och Bertens och som du signalerade, jag vet inte om också Howitt och Newens - ni har rätt att fastställa en kontrollmekanism, ni kan debattera, hålla dialog och möten.
Om vi går in på argumenten som har använts för och emot att acceptera avtalet så kommer ni inte att bli förvånade över det jag har att säga eftersom ni känner mig tillräckligt. Om jag måste välja mellan dialog och brytning, föredrar jag dialog, för, vad skulle det tjäna till att säga nej? Skulle vi genom ett nej till Mexiko automatiskt lösa problemen i Chiapas? Nej. Jag skulle till och med vilja säga till de som tvekar och överväger en aktiv och konstruktiv röstnedläggelse, att genom att välja dialogen och acceptera samarbetet kan vi, i förhandlingar, lösa några av problemen inom denna nya politiska samarbetsram. Jag skulle också vilja säga en annan sak: jag har haft ett direkt möte med representanter från CONAI och särskilt med biskopen Samuel Ruiz. CONAI är för detta avtal. Det vill säga, den organisation som försvarar det indianska i Chiapas är anhängare av detta avtal, för den ser ett användbart instrument i denna politiska dialog. Slutligen vill jag påminna er om att trojkan, i Ríogruppen, hade ett mycket intensivt möte i Panama där mexikaner och européer utbytte åsikter om Chiapasproblemet. Det var oerhört nyttigt. Jag vill också påminna er om att ni, i själva parlamentet, organiserade en utfrågning om Chiapas, där det civila samhället deltog, de icke-statliga organisationerna och även den mexikanska regeringen, och detta är vi tacksamma för. Åtminstone inför oss, Europeiska unionen, respekterar den mexikanska regeringen reglerna. Följaktligen fastslår detta avtal, på grund av demokratiklausulen och mekanismerna för politiskt samarbete, även element för en dialog som är oerhört nyttig för våra privilegierade förbindelser med mexikanarna, oavsett de reservationer man kan ha angående frågorna om mänskliga rättigheter och situationen i Chiapas - och ingen förnekar att det där finns problem, inte enbart vad gäller indianerna utan också angående marginalisering och fattigdom.
Jag avslutar med att nämna något jag anser vara viktigt och som de flesta ledamöter har tagit upp: Mexiko under Zedillo-eran kommer att bli ett annorlunda Mexiko. Jag har varit med om avtalet från 1991 och Mexiko under Salinas regering är inte Mexiko under Zedillos regering. Detta måste vi erkänna. Och det har skett en utveckling som för en tid sedan hade varit otänkbar. Howitt tog upp massakern i Acteal, men denna massaker, som genomfördes av paramilitära grupper, har även fått politiska följde i Mexiko. Den gjorde att inrikesministern och guvernören avsattes. Den som känner PRI: s historia vet att det faktum att republikens president avsätter inrikesministern och statsguvernören innebär en kvalitativ förändring i sättet att föra politik på och detta måste vi erkänna.
Därför, om det blir ett ja genom att avstå, ett ja genom politiska visioner, ett ja genom problem i den ekonomiska balansen, anser kommissionen att detta är ett mycket användbart instrument för att skapa en politisk dialog om ett känsligt ämne, vilket de mänskliga rättigheterna och problemen för indianerna är i Mexiko, och som, om avtalet används på ett bra sätt, med respekt för nyttan, kan det bli oerhört användbart för att lösa detta problem.
I den del som gäller framtidsvisionen med ekonomiska termer, instämmer jag i den beskrivning som Salafranca gjorde i sitt inlägg. Mexiko är mycket intressant för oss av de skäl ni pekade på: det är en solid plattform som håller på att återhämta sig från " Tequilaeffekten" och som inom det komplexa NAFTA, innebär en påtaglig möjlighet för Europeiska unionen, vilket är den vi vill utnyttja.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Marín.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Tullkodex för gemenskapen
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är (A4-0149/98) av Peijs för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om förslag till Europaparlamentets och rådets förordning (EG) om ändring av förordning (EEG) nr 2913/92 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (transitering) (KOM(97)0472 - C4-0489/97-97/0242(COD)).

Peijs
Herr ordförande! Rapporten från Europaparlamentets tillfälliga undersökningskommitté om bedrägeri i transiteringssystem utgör anledning till revidering av gemenskapens tullkodex. Det förestående fullbordandet av den inre marknaden, den tilltagande komplexiteten, den eftersläpande automatiseringen av tulltjänsterna och den extremt höga indirekta beskattningen på somliga produkter ger upphov till problem då det gäller att hantera transiteringssystemen. Vi talar då om produkter som cigaretter, en av de så kallade känsliga produkterna som det går att göra stor vinst på om de så att säga tappas bort på vägen och säljs på den svarta marknaden.
Kommissionen föreslår några åtgärder för att göra lagstiftningen klarare och enklare. Parlamentet stöder detta helhjärtat. Det får inte råda något missförstånd om detta. Åtgärderna som kommissionen vill vidta kan delas in i tre grupper: revidering av lagstiftningen, bättre samarbete mellan tullmyndigheterna i medlemsstaterna och automatisering av kommunikationen mellan tullmyndigheterna, det nya datoriserade transiteringssystemet.
Det är svårt att smälta att vi, i en tid då kommissionen har så många program på gång för att förmå näringslivet att automatisera, går in i 2000-talet med teknologi från 1900-talet vad tullmyndigheterna beträffar. Jag uppskattar att vi där har gått tre år över tiden, herr kommissionär, och att det blir 2003 i stället för 2000. Är det sant att också ett viktigt land som Tyskland nu har backat ur det redan förenklade pilotprojektet? Hur kommer kommissionen att lösa detta?
Revideringen av lagstiftningen ligger framför oss. Jag kommer inte att gå in på alla detaljer. Den viktigaste punkten i kommissionens förslag är den som vill göra sig fri från tullkodexen och överföra utarbetandet av föreskrifterna till förfarandet som fastställts av kommittén för tullkodexen. Naturligtvis inser parlamentet att det systemet medför fördelar för kommissionen, nämligen större flexibilitet och snabbhet. Där det är möjligt vill parlamentet naturligtvis också medverka. Men parlamentet ser också nackdelar, till exempel att föreskrifterna kan komma att genomgå regelbundna ändringar vilket för med sig en viss osäkerhet för parterna på marknaden utan någon som helst möjlighet för parlamentet och näringslivet att sätta sig till motvärn.
I princip kan mycket genomgripande beslut fattas av kommissionen, där jag som föredragande anser att de inte får överlåtas till kommittén. De viktigaste fördelarna med detta är reglerna för ställande av säkerhet inklusive pålitlighetsprövningen, artikel 94, och begränsningen av medlemsstaternas möjligheter att införa förenklade procedurer, artikel 97.
Varför står inte parlamentet helt och hållet bakom kommissionsförslagen som ju ändå förefaller vara så förnuftiga? Än en gång, i kommittéförfarandet står parlamentet helt och hållet utanför spelet. I sig självt är det ingen katastrof, och det skulle kunna medföra fördelar. Ändå har jag valt att låta viktiga punkter kvarstå i kodexen och i sammanhanget bara överlåta tillämpningsföreskrifterna till kommittén. Min inställning, herr kommissionär, skulle vara en annan om näringslivet kunde garanteras ett tydligt inflytande, exempelvis genom att det tas upp i kodexen. Det duger inte med det svaga substitut som nu erbjuds i stället för äkta inflytande och som inte ger industrin en enda chans.
Eftersom det inte finns några garantier för en bättre bestämmelse någonstans, har jag i betänkandet försökt att hitta den riktiga jämvikten mellan flexibilitet och demokratisk kontroll genom Europaparlamentet. Bortsett från detta i våra ögon berättigade krav har parlamentet varit ytterst kooperativt, såväl gentemot rådet som gentemot kommissionen. Därför är vi övertygade om att man från båda sidor kan visa förståelse för parlamentets ståndpunkt som vilar på demokratiska argument.
Vi känner kommissionären som en god demokrat och ser således fram emot resultatet med tillförsikt. Det går inte att dagtinga med parlamentet på punkten demokrati.
Av samtalen med kommissionen och rådet har det framgått att kommissionen inte kan godta artiklarna 92 och 97. Det förefaller som om rådet står bakom parlamentet vad artikel 92 beträffar. Även budgetkontrollutskottet i vårt parlament har i sitt brev från den 22 april låtit mig veta att det vill följa mina förslag.
Eftersom det ser ut som om den gemensamma ståndpunkten kommer att ligga nära parlamentets ståndpunkt, vill jag rikta en angelägen uppmaning till kommissionären att jämka på sin åsikt i parlamentets och rådets riktning. Artikel 97 ligger sämre till, tror jag, och detta medan just artikel 97 är en avgörande punkt för parlamentet. För att ändra denna artikel måste kommissionen i framtiden återkomma till parlamentet. Vi vill inte ha det i ett kommittéförfarande. Det garanterar nämligen att näringslivet får en rättvis chans att höras vid väsentliga förändringar.
På den punkten är jag, herr kommissionär, inte beredd till en kompromiss. Jag hoppas således på er goda vilja. Det skulle skada vår folkrepresentations art om kommissionen inte gör ett enda försök att göra något för näringslivet.

Wibe
Herr ordförande! Låt mig bara ta upp en principfråga som jag ofta brukar beröra när jag talar i ärenden som detta. Det gäller var gränserna skall gå för detta parlaments kompetensområde.
Kommissionens förslag syftar till att förenkla tullförfarandet. En viktig del i denna förenkling utgörs av att man vill flytta bestämmelser som nu ligger inom själva tullkodexen, dvs. själva grundlagen, till ett kommittéförfarande. Föredraganden är litet skeptisk till detta. Hon pekar på att det visserligen kan innebära större flexibilitet, men det finns samtidigt faror med det, dels kan kommittén på ett oväntat sätt besluta för näringslivet, dels - och kanske framför allt - innebär ett kommittéförfarande att detta parlament inte längre får medbestämmande i frågor som rör tullförfarande vid transitering.
Låt mig säga att jag i denna fråga har en något avvikande uppfattning, trots att jag politiskt står till vänster om föredraganden. Min grunduppfattning är att ett parlament i huvudsak skall syssla med att utarbeta allmänna riktlinjer, dvs. ramar. Sedan skall man överlåta åt expertkommittéer och myndigheter att utarbeta detaljerna i det hela. Jag tror att ett av problemen med vårt parlament är just att vi sysslar alldeles för mycket med detaljer inom områden där vi egentligen saknar grundläggande kompetens.
Jag kan väl hålla med föredraganden om att det finns faror med att låta en expertkommitté utarbeta detaljerna. Det är som vi säger i Sverige: " Det är i detaljerna som djävulen sitter" . Jag tror emellertid ändå att man inte skall överdriva dessa faror, eftersom en expertkommitté självklart också känner till näringslivets villkor. Jag tror då inte att det är realistiskt att tänka sig att en expertkommitté som verkligen känner till alla detaljer i denna sak kommer att lägga fram förslag som innebär totala överraskningar för näringslivet.
När det gäller parlamentets insyn är det klart att en expertkommitté kan slå in på en väg som går i motsatt riktning mot vad parlamentet och rådet kanske anser, men då finns det ju alltid möjligheter för oss att gå in och ändra direktiven eller förordningarna i dessa frågor.
Låt mig peka på ett problem som kan uppstå. Det gäller ändringsförslag 5 från föredraganden som behandlar undantagen från att ställa ekonomisk säkerhet. Kommissionen vill kort sagt föra över detta till kommittén och låta kommittén besluta vilka företag som är pålitliga. Föredraganden inför här en rad bestämmelser. Hon säger bland annat att transporter på floden Rhen eller dess biflöden skall beviljas permanenta undantag. Jag bara undrar om det verkligen är rimligt att man i lagar skriver in att just transitering på en viss vattenväg generellt skall beviljas undantag. Jag saknar sakkunskaper i just denna fråga, men jag vill med detta illustrera de problem som uppstår när man är alltför detaljerad i sina lagtexter. I övrigt har jag ingenting annat att erinra mot föredragandens utmärkta betänkande.

Rübig
Herr ordförande! Först och främst skulle jag vilja tacka föredraganden så hjärtligt för att hon har utarbetat så många konstruktiva förslag i detta betänkande.
Vid transitering finns å ena sidan problemet med bedrägeri, som är mycket stort. Enbart förra året hade vi 5 162 fall, med en skadesumma på 1, 4 miljarder ecu. Det är ett avsevärt belopp och en enorm belastning för EU: s budget. Mot detta står på den andra sidan naturligtvis i stor utsträckning de dagliga leveranserna av varor.
Tullen har som uppgift att säkerställa kontrollen, ombesörja en enkel avveckling och avföra de statliga inkomsterna på föreskrivet sätt. Avsändare och mottagare vill så fort och enkelt som möjligt transportera sina varor från A till B till ett så lågt pris som möjligt, och även speditionsfirman vill transportera varan enkelt och till ett lågt pris.
Vi måste ta hänsyn till att i första hand småföretag - SMF - är verksamma i Europeiska unionen. Därför måste förfarandet för den största delen av varuhandeln utformas så enkelt som möjligt. Det finns naturligtvis känsliga områden, t.ex. tobak, alkohol och jordbruksområdet. Här måste förfarandet naturligtvis vara strängt och vi måste verkligen se till att det inte uppstår några rubbningar. Man får emellertid inte vid detta känsliga förfarande för denna försvinnande lilla del av varuhandeln glömma bort de stora varuströmmarna, för vilka förfarandet måste vara enkelt och ändamålsenligt.

Monti
Herr ordförande! Jag vill först av allt gratulera parlamentet, framför allt föredraganden Peijs, och tacka för det utmärkta arbete han utfört och det utmärkta betänkandet i ett så tekniskt ämne.
Revideringen av tullkodexen för gemenskapen är en viktig fråga eftersom det handlar om att bestämma grundprinciperna för en omfattande reform av tullrutiner som har varit utsatta för en mångfald bedrägerier, med omfattande ekonomiska förluster för såväl gemenskapen som de enskilda medlemsstaterna och marknadens olika aktörer som följd.
Kommissionens förslag om reformering av genomgångstrafiken sammanfaller med rekommendationerna från parlamentets undersökningsutskott. Vårt mål är att skydda de offentliga intäkterna och att kunna erbjuda marknadens aktörer säkerhet, flexibilitet och en spelplan utan hinder där de kan konkurrera under lika villkor.
Huvuddelen av de ändringar som föreslagits av Peijs har detta syfte och de kan därför upptas av kommissionen, med två undantag. Det första utgörs av ändringsförslag nr 3, som avser överlämnandet inom transitsystemet. Nuvarande regler är inte tillräckligt tydliga när det gäller tullmyndigheternas åligganden och marknadsaktörernas skyldigheter. Kommissionen föreslår i sammanhanget att aktörernas ansvar upphör i det ögonblick vederbörande har uppfyllt sina avtalsenliga skyldigheter, dvs. när varorna med tillhörande dokumentation överlämnas till mottagaren. Överlämnandet skulle då ske vid destinationen, även om kontrollen av att operationen gått rätt till sker i ursprungslandet. Ändringsförslaget från föredraganden anger inte det ögonblick när aktören befrias från sina skyldigheter och förbättrar därför inte den nuvarande situationen. Överlämnandet skulle även fortsättningsvis komma att vara beroende av en administrativ åtgärd i ursprungslandet.
Det andra ändringsförslaget som kommissionen inte kan acceptera är nr 7, som avser de förenklade transitregler som medlemsstaterna kan införa med bilaterala eller multilaterala avtal eller tillämpa på transiteringar inom det egna landets gränser. Kommissionen inser behovet av att garantera flexibiliteten vad gäller de enskilda medlemsstaterna, men hävdar att de grundläggande principerna när det gäller transiteringen alltid skall respekteras, framför allt de olika garantiåtagandena. Peijs ändringsförslag innebär att en sådan respekt för dessa grundläggande principer inte skulle krävas när det gäller de förenklade rutiner som tillämpas på transporter inom landet. Man skulle med andra ord kunna transportera varor mellan till exempel Hamburg och München utan att respektera det garantisystem som gäller transittrafik inom gemenskapen, dvs. utan några som helst garantier. Men hur kan man på en marknad utan inre gränser garantera att dessa varor inte hamnar i Paris eller Wien? På en inre marknad skall samma garantiregler gälla för transporter mellan Strasbourg och Bordeaux som mellan Strasbourg och Stuttgart, eftersom det är samma ekonomiska intressen som står på spel i båda situationerna. Kommissionens åsikt i sammanhanget, när det gäller garantier, ligger därför närmare andemeningen i ändringsförslag 4 och 5 från Peijs, som just syftar till en större enhetlighet när det gäller tillämpningen av garantireglerna.
Jag tänker inte kommentera de övriga ändringsförslagen vilka, som jag redan har sagt, kommissionen kan anta, utan är beredd att svara på eventuella frågor.
Låt mig lägga till två saker. Ett av skälen till att vi accepterar de flesta av ändringsförslagen är just att vi delar avsikten att få en bättre precisering av regelverkets olika detaljer, vilket skulle minska utrymmet för de regler som kommer från kommittén. Den andra frågan som jag vill klarlägga avser det allvarliga och viktiga problemet med informationen. Som parlamentet mycket väl vet, och som Peijs mycket väl vet, så har det nya informationssystemet för transittrafiken drabbats av förseningar, huvudsakligen på grund av att entreprenören har problem. Det är därför i nuläget omöjligt att starta det nya datoriserade transitsystemet under 1998. Kommissionen och de deltagande länderna har kommit överens om en ny strategi när det gäller att införa systemet. Idén är att inledningsvis införa grundfunktionerna i fem olika länder - Nederländerna, Tyskland, Schweiz, Italien och Spanien - för att de centrala tjänsterna, nätet och databaserna, skall vara tillgängliga i slutet av det första kvartalet 1999, så att systemet kan vara operativt i sin helhet i början av år 2000 i åtminstone de fem länder som jag nämnde.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Monti.
Fru Peijs begär ordet, är det för en fråga?

Peijs
Herr ordförande! Ryktet går att Tyskland har bortfallit från detta pilotprojekt, vilket skulle vara en stor katastrof eftersom den största delen av destinationerna, bestämmelse och avgång, avser Tyskland. Om Tyskland har bortfallit från projektet, då skulle jag gärna vilja höra av kommissionären på vilket sätt Tyskland kommer att ersättas eller att ni kommer att lägga extra tryck på den tyska regeringen att delta ändå.
Något kort om upprensningen av artikel 92. För närvarande är den period inom vilken dokumenten måste vara tillbaka, eller i varje fall måste vara kända, på avgångskontoret oacceptabelt lång. Sammantaget är det en väldigt lång period innan näringslivet vet om det är utsatt för bedrägeri eller inte eller att det har förekommit bedrägeri. Vi har inte velat sätta upp någon tidsgräns, men om kommissionären gärna vill ha en tidsgräns skulle jag vilja föreslå tre månader: efter tre månader måste dokumenten vara tillbaka.
Så till kommissionärens sista kommentar om artikel 97. Den är jag ändå en smula förvånad över. Jag tror att det är ett översättningsfel med i spelet, herr Monti, för det som jag precis har velat göra i det ändringsförslaget är precis det som ni säger att jag inte gör. Jag har just försökt att begränsa medlemsstaternas flexibilitet där det handlar om svåra fall av ställande av säkerhet. Jag tror således att vi har gjort precis det som ni skulle vilja och att det är ett översättningsfel med i spelet.

Ordföranden
Ärade ledamöter, jag påminner om att ni bara kan ställa frågor och inte inleda någon ny debatt. Formulera er fråga så snabbt som möjligt, herr Rübig.

Rübig
Herr ordförande! Jag har bara en fråga: Hur mycket besparingar för det nya systemet med sig för Europas ekonomi?

Monti
När det gäller Tyskland kan jag bekräfta att idén är att inledningsvis införa grundfunktionerna i de fem länder som valts, däribland Tyskland, för att de centrala tjänsterna skall vara tillgängliga i slutet av första kvartalet 1999, så att systemet kan vara operativt i sin helhet i åtminstone de fem länder jag angivit, i början av år 2000. Vi kontrollerar för närvarande hela denna operation så att det inte skall uppkomma ytterligare förseningar.
Den sista frågan om kvantifieringen av fördelarna för systemet är mycket svår att svara på. Utifrån alla de tekniska bedömningar som har gjorts - vi vet att denna fråga har diskuterats med alla berörda parter - kan vi säga att fördelarna är betydande. Jag kan emellertid inte ge exakta siffror.
Frågan om den utdragna tiden, fru Peijs, är verkligen ett problem och det är just därför som vi föreslår att man lägger så stor tonvikt vid informationsinsatserna, för att kunna korta dessa tider.
Slutligen, när det gäller frågan om den förenklade procedur som förslagits i ett av era ändringsförslag, måste jag säga att även för kommissionen skulle det ändringsförslaget ha varit mer acceptabelt om man hade kunnat hitta - det är möjligt att det fortfarande går - ett sätt att erbjuda samma garantinivå, en lämplig garantinivå. Som jag påpekade i mitt inlägg, är det bristen på garantier som oroar oss, framför allt i en miljö som inte längre kan göra någon skillnad mellan transporterna inom en medlemsstat och transporter mellan olika medlemsstater.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 23.44.)

