Justering av protokollet från föregående sammanträde
Talmannen
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Marinos
Herr talman! Jag ser i protokollet att formuleringen avseende utväxlingen av frågor och svar under frågestunden med ministern Moscovici är felaktig.
I protokollen står det på sidan 14, i den grekiska versionen åtminstone: "Fråga 16 från Marinos: 'Turkiska stridsplans kränkningar av cypriotiskt luftrum. Moscovici besvarade frågan samt en följdfråga från Marinos. Talare: Zacharakis'".
Jag skulle, herr talman, vilja påpeka följande: Medan republiken Frankrikes president, Chirac, på förmiddagen med sin personliga närvaro här och med innehållet i sitt tal gav det intrycket att samarbetet mellan Europaparlamentet och unionens ledarskap under det franska ordförandeskapet kommer att vara närmare och mer systematiskt, gjorde på eftermiddagen den förste av ordförandeskapets ministrar som varit närvarande och samarbetat med oss, den före detta ledamoten i Europaparlamentet Moscovici, det rakt motsatta. Han var kortfattad och gav, skulle jag vilja påstå, som gott som alla ledamöter mer eller mindre fåordiga svar, eller så hävdade han att han redan hade svarat; dock svarade han faktiskt på den skriftliga fråga som jag hade ställt till honom. Men jag ställde därefter en följdfråga, som hörde samman med gårdagens förmiddagsdiskussion om de turkiska ockupationsstyrkornas invasion av en ny del av Cypern. I stället för att svara på den fråga som jag ställde honom, sade Moscovici: "Jag har redan svarat er." Därefter talade Zacharakis, som ställde två frågor till Moscovici, men denne varken reste sig upp från sin stol eller gav det minsta svar.
Jag skulle vilja fråga, för det första, om det kan tillåtas att en tillfrågad minister eller kommissionär vägrar att svara - och det dessutom på ett mycket föraktfullt sätt - och om vi kan godta ett "Jag har redan svarat er" som svar, när något svar inte har getts. Samma sak fick även andra kolleger uppleva, vilka, om de är närvarande, kan bekräfta det. Jag skulle vilja ha ett svar på detta, liksom jag också skulle vilja att protokollet rättades till.

Talmannen
Herr Marinos! Vi har tagit del av era åsikter. De kommer också att antecknas i protokollet. Det är mycket riktigt lämpligt att med jämna mellanrum utvärdera förfarandet under frågestunden. Jag skall undersöka frågan.

Zacharakis
Även jag skulle vilja be om att protokollet rättas till, för i sin nuvarande form återger det inte det som hände under sammanträdet.
Jag skulle vilja att det förs till protokollet att jag ställde två konkreta frågor till Moscovici, som han inte besvarade. Med utgångspunkt i vad kollegan Marinos sade och i det förakt som visades av Moscovici, som inte respekterade den traditionella galatiska hövligheten, och det dessutom under en parlamentssession på fransk mark, är den slutsats som jag drar av hans tystnad - och det skulle vara bra om den grekiska regeringen fick kännedom om detta - att den franska regeringen, innerst inne, har för avsikt både att motsätta sig Cyperns anslutning till Europeiska unionen och att främja Turkiets anslutning, även om landet kränker de mänskliga rättigheterna och grundläggande principer i internationell rätt.

Talmannen
Herr Zacharakis! Vi skall inte här gå in i någon politisk debatt. Moscovici framträdde i går, och vi skall se efter om frågestunden återges korrekt i protokollet.

Miller
Herr talman! Jag vill på nytt ta upp frågan som jag nämnde i måndags och återigen i går med avseende på Helmers synpunkter i denna kammare. Jag vill säga att jag är förvånad över att jag vid två tillfällen nu har bett herr Helmer att ge sina synpunkter på frågan om drottningen av Förenade kungariket stöder euron och hittills har han inte kunnat göra det. Får jag säga till denna kammare att det är första gången som herr Helmer har varit svarslös.
(Protokollet justerades.)   

Swoboda
Herr talman! Enligt den information vi har fått, drog Stauner i går tillbaka sitt förklarande uttalande i det ansvariga utskottet. Ändå delades detta ut i dag. Herr talman, jag vill bara be er låta fastställa huruvida detta uttalande drogs tillbaka av föredraganden eller inte. För i så fall borde det inte delas ut som en officiell handling.

Talmannen
Jag skall undersöka hur det exakt förhåller sig med den saken.

Theato
Saken är precis den att jag i går kväll i enlighet med arbetsordningen drog tillbaka denna motivering. Jag har bett sessionstjänsten författa motsvarande brev i sekretariatet för budgetkontrollutskottet. Detta var inte möjligt på grund av den sena arbetstiden. Jag gissar att det finns där så att jag kan underteckna det nu när jag kommer in på mitt kontor och att man sedan kommer att förfara på relevant sätt.

McKenna
Herr talman! Jag vill ta upp en fråga som borde vara mycket angelägen för detta parlament och i synnerhet ledamöterna i utskottet för ekonomi och valutafrågor och i budgetkontrollutskottet.
En allvarlig kränkning av europeisk lag och Europeiska investeringsbankens stadga sker i mitt eget land. Medlemsstaterna har inte behörighet enligt EG:s lagstiftning att till styrelsen föreslå eller nominera sina egna medborgare direkt posten som vice verkställande direktör för Europeiska investeringsbanken (EIB) och att göra detta är en direkt kränkning av Europeiska investeringsbankens stadga. Uppgiften att nominera och utse tillfaller endast bankens ledning, vilket är ett helt annat organ.
Situation i Irland är helt i motsats till denna princip. Den irländska regeringen har i strid med lagstiftningen, utsett en person som inte bara saknar erfarenhet av ekonomiska och finansiella frågor utan dessutom är en utskämd domare i högsta domstolen som tvingades avgå innan han åtalades av det irländska parlamentet. Detta ärende behandlas nu av domstolarna i Irland.
Detta är ett ytterst viktigt ärende för detta parlament som är oroad därför att Europeiska unionen anslår garantifonder till EIB. Parlamentet måste uppmärksamma detta, för att om vi tillåter att medlemsstater kränker lagen på detta sätt får det allvarliga konsekvenser för Europeiska unionen som helhet. Jag skulle vilja fråga ordföranden om han kan be utskottet för ekonomi och valutafrågor och budgetkontrollutskottet att undersöka denna fråga eftersom den måste lösas mycket snabbt. Det skulle kunna bli ett mycket dåligt exempel i framtiden för andra medlemsstater och för nomineringar till detta organ.

Talmannen
Fru McKenna! Det synes mig mycket lämpligt att ni, om ni vill detta, tar upp frågan i det behöriga utskottet.

Tajani
Herr talman! Jag skulle vilja fästa parlamentets uppmärksamhet på en sak. Igår förstördes igen hundratals hektar skog av bränder i Italien, och Roms omgivningar samt europeiska medborgares liv utsattes för fara: detsamma hände för några dagar sedan i Frankrike, vid gränsen till Italien. Dessa anlagda bränder, som utsätter hundratals hektar europeisk skog för fara och förstörelse, uppstår ofta under sommaren i Sydeuropa och medför ekonomiska skador och hot mot turistnäringen.
Jag anser att parlamentet oundgängligen måste ingripa, men att även kommissionen och rådet måste ingripa med kraft, eftersom man även vid rådets möte i Feira talade om möjligheten av en europeisk räddningstjänst. Det är en betydande risk som skadar skogsbeståndet och miljön i hela Europeiska unionen, men som framför allt kommer att medföra stor ekonomisk skada vad gäller att få fart på sysselsättningen inom turistsektorn i alla länderna i Medelhavsområdet.

Talmannen
Herr Tajani! Detta är saker som tyvärr alltid förekommer, och det är problem som ständigt sysselsätter parlamentet. Det inträffade är mycket sorgligt.

ECB:s årsrapport
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0169/2000) av Radwan för utskottet för ekonomi och valutafrågor om Europeiska centralbankens årsrapport för (C5-0195/2000 - 2000/2118(COS)).

Duisenberg
. (EN) Herr talman! Ett och ett halvt år har gått sedan euron infördes och ECB tog över ansvaret för att föra den monetära politiken. Under denna period måste eurosystemet, det vill säga de 11 nationella centralbankerna och ECB, visa sin möjlighet att genomföra det regelverk som hade utarbetats noggrant under de föregående åren. Den måste också bevisa sin möjlighet att uppnå de mål som den tilldelades genom fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen.
När man ser tillbaka har dessa arbetsuppgifter uppfyllts både från en politisk och operativ synvinkel. Därför har jag i dag den stora glädjen att presentera ECB:s andra årsrapport. Där redogörs för eurosystemets aktiviteter under 1999 och i början av detta år. Jag betraktar dagens presentation som ett viktigt bevis på ECB:s upplysningsplikt mot Europaparlamentet och som en komplettering till de meningsutbyten som ägt rum i ert utskott för ekonomi och valutafrågor, där jag deltar en gång varje kvartal. Förutom denna regelbundna dialog har andra medlemmar i ECB:s styrelse varit närvarande vid utskottsmöten vid flera tillfällen för att presentera en rapport som upprättats under ECB:s ansvar och för att delta i diskussioner om olika frågor.
Med tanke på det breda urvalet av ämnesområden som ingår i årsrapporten kommer det uppenbarligen inte vara möjligt att ta upp dem alla vid vårt möte i dag. Därför skall jag inrikta mig på några av de mest väsentliga frågorna som har behandlats i den resolution som upprättats av ert utskott för ekonomi och valutafrågor.
När man granskar det första året som den gemensamma valutan har existerat vill jag börja med att rapportera att ECB:s främsta uppgift att bibehålla prisstabilitet har lyckats. Medan konsumentpriserna i euroområdet ökade med bara 1,1 procent under 1999 har inflationen i själva verket uppnått de lägsta nivåerna under de senaste 50 åren. I linje med sitt mandat är ECB alltid vaksam beträffande risker för prisstabiliteten, såsom bevisas av dess monetära politiska beslut för att hejda inflationstrycket innan det utvecklas, snarare än att agera först när prisstabiliteten redan är i fara.
Eurosystemet kommer att fortsätta att följa denna framåtblickande strategi för att bibehålla stabil prismiljö, vilket också bidrar till hållbar ekonomisk tillväxt och att nya jobb skapas i euroområdet. Jag stöder analysen i ert resolutionsförslag att regeringar bör dra nytta av det gynnsamma ekonomiska läget och öka ansträngningarna för att konsolidera sin budget och minska offentliga skulder och gå utöver de mål som lagts fast i stabilitetsprogrammen. Samtidigt bör strukturella reformer på arbets-, produkt- och kapitalmarknaderna kraftigt eftersträvas. Det omfattande genomförandet av denna politiska dagordning kommer att bidra till att dämpa inflationstryck och därmed hjälpa ECB att fullgöra sina uppgifter.
I ert resolutionsförslag tar ni också kort upp de eventuella konsekvenserna av en "ny ekonomi". Jag vill därför kommentera möjligheten till att en ny ekonomi uppstår i euroområdet. Låt mig börja med att nämna att det finns olika definitioner för den nya ekonomin. Enligt min uppfattning är den mest användbara definitionen den som karakteriserar den nya ekonomin som ett fenomen som ökar tillväxttakten för produktivitet över en långvarig tidsperiod. Det finns vissa bevis om att en ny ekonomi håller på att skapas i Förenta staterna, men detta är inte okontroversiellt Däremot är det svårt att hitta klara bevis på en ny ekonomi i euroområdet.
Det krävs naturligtvis ytterligare bevakning av utvecklingen med inriktning på att identifiera nya ekonomiska trender och eventuella strukturella förändringar i traditionella ekonomiska förbindelser så tidigt som möjligt. I varje fall är det viktigt att betona att för euroområdet är det en nödvändig förutsättning att hitta flexiblare marknader, om de eventuella vinsterna från nya tekniker skall förverkligas i form av en avsevärt ökad produktionsförmåga.
Vi inser att ett avgörande inslag i den potentiella uppkomsten av den nya ekonomin är ökad osäkerhet, framför allt om utvecklingen av produktionskapaciteten och tillförlitligheten i de indikatorer som härleds från den, exempelvis uppskattning av produktionsklyftan. I detta avseende är eurosystemens monetära politiska ramverk väl rustat för att kunna ta hand om sådana osäkra faktorer. Det har den nödvändiga flexibiliteten för att kunna ta hand om förändringar i den ekonomiska strukturen i syfte att bibehålla prisstabilitet på medellång sikt. Genom att stödja sig på två pelare bekräftar ECB:s strategi tydligt osäkerhet beträffande ekonomins struktur och spridning av monetär politik inom ekonomin.
Inom ramen för denna diskussion har några observatörer krävt att ECB skall bibehålla räntorna låga med hänsyn till den nya ekonomin. Som svar låt mig understryka följande punkt: Den nya ekonomin handlar huvudsakligen om tillgång. En olämplig svag monetär politik skulle inte skapa bättre förhållanden för utvecklingen av en ny ekonomi. Tvärtom genom att äventyra en bibehållen prisstabilitet kunde en sådan politik allvarligt skada ECB:s nuvarande möjligheter. Den skulle därmed undergräva tilltro, öka ränteriskpremier och skada möjligheterna för ekonomisk tillväxt och för skapandet av nya jobb. Det är precis av det skälet som ECB i linje med sitt mandat kommer att fortsätta att bevara prisstabilitet inom euroområdet. Detta garanterar att den monetära politiken bidrar fullt ut till den totala ekonomiska välfärden och samtidigt också skapar en miljö där den nya ekonomin, om en sådan utvecklas, skall kunna gå lysande.
Jag skulle nu vilja ta upp en annan fråga som ofta har diskuterats inom ramen för vår regelbundna dialog, nämligen frågan om öppenhet. Jag har redan hänvisat till den regelbundna dialogen mellan Europaparlamentet och ECB, och utskrifter av dessa offentliggörs på våra institutioners hemsidor. Vid de presskonferenser som hölls efter det första sammanträdet i ledningsrådet varje månad presenterar jag ECB:s bedömningar av den ekonomiska miljö som utgör grunden för våra monetära, politiska beslut.
Ni kommer också att känna till ECB:s stora urval av publikationer, i synnerhet vår månadsbulletin och otaliga pressreleaser som getts ut samt tal av medlemmar i ECB:s styrelse. Dessa finns som regel tillgängliga för allmänheten via ECB:s hemsida. Denna omfattande rad av kommunikationsverktyg där argument både för och emot ett beslut presenteras liknar i verkligheten protokollsammandrag. Man bör också komma ihåg att genom regelbundna presskonferenser och det snabba offentliggörandet av kopior på frågor och svar på ECB:s hemsida lämnas detaljerad information om ledningsrådets motiveringar, tillgängliga mycket snabbt efter mötena. Vi undviker därför de förseningar som är förbundna med offentliggörandet av alla former av officiella protokoll.
Vi fattar alltid våra beslut från ett brett perspektiv över hela euroområdet. Det är grundläggande för att föra en verkligt enhetlig monetär politik. Offentliggörandet av ECB:s rapporter om den ekonomiska utvecklingen i enskilda medlemsstater i euroområdet, såsom föreslagits i ert resolutionsförslag, måste ses mot denna bakgrund. Vi vill helt klart inte göra ECB:s fokusering på euroområdet som helhet otydlig.
I resolutionen krävs också att ECB offentliggör makroekonomiska prognoser. Låt mig försäkra er att förberedelser för offentliggörande fortsätter på fullt allvar. Jag räknar med att prognoser skall offentliggöras mot slutet av år 2000, i enlighet med det uttalande jag gjorde förra september vid Europaparlamentets plenarsession om den tidigare årsrapporten från ECB.
Jag skulle dock vilja framföra en varning. Prognoser är enbart information till styrelsens beslutsfattande. Offentliggjorda prognoser av ECB skall inte ses som en patentlösning som skall lösa alla kommunikationsproblem som ECB har som en ny institution i en provsättande, flerspråkig och multinationell miljö. Själva prognoserna har stora brister. De är till exempel avsevärt osäkra och de blir snabbt föråldrade om den externa miljön ändras. Vi känner till dessa brister. Därför kan monetära beslut, vilket klargörs i ECB:s monetära, politiska strategi, inte fattas på grundval av en huvudinflationsprognos. Det är den omfattande analysen av den monetära och makroekonomiska situationen och de ekonomiska störningarna som påverkar euroområdets ekonomi som är den relevanta informationen för framtida politiska beslut.
ECB:s strategi beträffande kommunikation har alltid satt ärlighet främst. För att fortsätta i denna stil är min åsikt att vi måste offentliggöra prognoser på ett sätt som korrekt speglar deras begränsade roll i politiska beslut och deras inneboende osäkerhet. Varje annan strategi skulle inte skapa öppenhet och skulle därför eventuellt bli missvisande.
Jag går nu vidare till en fråga som har nära samband, nämligen offentliggörandet av ECB:s ekonomiska och ekonometriska modeller. Jag måste klargöra att ECB stöder sig inte bara på en enda ekonometrisk modell utan använder en stor uppsättning av modeller. De resultat som erhålls från modellerna utvärderas kritiskt med hjälp av expertbedömning. De politiskt ansvariga använder gjorda analyser med hjälp av modeller som utvecklats av ECB:s personal, i vissa fall med input från personal från nationella centralbanker, som en input bland övriga till deras politiska bedömningar och beslut.
ECB har upprättat en serie av arbetsdokument där teknisk, ekonomisk forskning, framtagen bland annat på ansvar av ECB:s personal, kan utvärderas och bedömas av allmänheten och externa, professionella experter. Respektive författare ansvarar för innehållet i dessa dokument. Därför speglar de inte nödvändigtvis åsikter hos ECB eller eurosystemet. Genom detta och andra kanaler pågår en professionell dialog och åsiktsutbyte mellan ECB:s personal och många utomstående experter, vilket är till ömsesidig fördel. Flera ekonometriska modeller har redan offentliggjorts i ECB:s serie av arbetsdokument. En ekonometrisk studie av efterfrågan på M3 i euroområdet ledd av ECB:s personal offentliggjordes exempelvis i september 1999. Andra modeller kommer att offentliggöras inom en snar framtid. En modell för hela området som används inom ECB och som visar euroområdets samlade ekonomiska beteende kommer att offentliggöras i denna serie av arbetsdokument av ECB:s personal, troligtvis i slutet av detta år eller tidigt nästa år.
Jag vill nu ta upp bidraget från Europeiska centralbankssystemet (ESCB), för att upprätthålla ekonomisk stabilitet och försiktig tillsyn. I detta hänseende skulle jag vilja nämna Baselkommittén för banktillsyn som främjar samarbetet mellan ECB, de nationella centralbankerna och tillsynsmyndigheterna i de 15 medlemsstaterna. Kommitténs huvudsakliga verksamhet är att analysera strukturell utveckling och bevaka eventuella sårbara områden inom banksektorn.
Kommittén är också ett forum för utbyte av relevant information mellan eurosystemet och tillsynsmyndigheterna.
Slutligen kan denna kommitté också utgöra ett forum för tillsynssamarbete utanför eurosystemets verksamhet. Behovet av multilateralt samarbete bland bankledningar har ökat efter upprättandet av den ekonomiska och monetära unionen av två skäl. För det första har det genom EMU införts en ny geografisk skiljelinje mellan området för jurisdiktion för monetär politik och den för försiktig tillsyn. För det andra har införandet av själva euron skapat ytterligare integrering mellan bank- och finanssektorn. Mot denna bakgrund ser anser jag att kommittén för banktillsyn, som huvudforum för multilateralt samarbete bland bankledningar, kan förbättras.
Beträffande frågan om gränsöverskridande betalningar inom detaljhandeln, som har tagits upp av Europaparlamentet vid olika tillfällen, erinrar jag mig att i september 1999 offentliggjorde ECB en rapport med titeln Improving Retail Cross-border Payment Systems - the Eurosystem's View. I rapporten uppmanas banksektorn att tillhandahålla avsevärt bättre service senast år 2002. Efter det att den rapporten offentliggjordes har banksektorn principiellt gått med på eurosystemets målsättningar. Den har inlett ett nära samarbete med eurosystemet för att kunna identifiera de praktiska hindren för att uppnå dessa mål och för att undersöka och där så är möjligt komma överens om effektiva lösningar.
Jag delar helt Europaparlamentets oro över att mycket små framsteg har varit märkbara för kunderna. Det finns dock starka indikationer på att banker gör avsevärda ansträngningar för att skapa en effektivare hantering av kreditöverföringar över gränserna. Framför allt sker en utveckling på områdena för standardisering och förenkling vad gäller krav på rapportering av betalningsbalanser.
ECB kommer att upprätta ytterligare en statusrapport till i höst där den kommer att aktualisera sina bedömningar. För eurosystemets del skulle man föredra att bibehålla dess nuvarande samarbetsställning men kommer om det krävs att öka pressen på banksektorn. Det skulle dock vara orealistiskt att förvänta sig att servicenivån för gränsöverskridande betalningar skall nå samma nivå som för inrikesbetalningar i alla avseenden fram till år 2002.
Jag understryker återigen att införandet av euron verkligen har blivit en milstolpe i den pågående europeiska integrationsprocessen. ECB, som bevakare av den enskilda valutan, kommer att fortsätta sin stabilitetsinriktade, monetära politik för att uppfylla sitt mandat och för att skapa de politiska resultat som de europeiska medborgarna med rätta förväntar sig.
(Applåder)

Radwan
Ärade herr talman, ärade ordförande Duisenberg, kära kolleger! ECB:s liggande rapport för år 1999 är såväl centralbankens första rapport för ett helt år som den första rapporten sedan euron infördes. Vi befinner oss i en fas då euron redan har införts. Detta har påpekats, men medborgaren kommer att få sedlarna först till den 1 januari 2002. Denna fråga kommer min kollega Karas att befatta sig utförligt med senare.
Viktigt är emellertid att vi innan dessa införs vinner medborgarnas förtroende. Prisstegringstakten förra året på lite drygt 1 procent och därmed markant under ECB:s mål på 2 procent är en god förutsättning för detta. Jag vill hjärtligt gratulera ECB och er, herr Duisenberg till detta. Tack vare er stabiliseringspolitik noterar länderna i euroområdet en historiskt låg nivå för prisstegringstakten.
En förutsättning för en framgångsrik politik för ECB är dess politiska oberoende. Detta betyder inte att det inte finns någon räkenskapsplikt, men det förutsätter en hög grad av information och öppenhet. Som något positivt vill jag nämna Europeiska centralbankens regelmässiga rapporter i Europaparlamentets utskott för ekonomi och valutafrågor liksom de Internetpublikationer som ni redan har omtalat.
Men en ung institution som ECB behöver inte bara kämpa för finansmarknadernas förtroende, utan måste även kämpa för medborgarnas förtroende. Därför uppskattade jag verkligen att ni vände er direkt till medborgarna i maj i år. Jag tycker att detta borde göras mer regelbundet. Medborgarna får en strid ström av information om euron, och jag tycker inte att informationen är anslående och informativ alla gånger. Därför bör vi lägga om i en annan riktning. Politiken måste presenteras på ett begripligt sätt. Detta kommer att bidra till att folk får förtroende för euron.
En låg inflationstakt är samtidigt en politik för ekonomiskt svaga människor i vårt samhälle. Därför är det viktigt att ECB inriktar sina beslut mot primära mål. Enligt mitt sätt att se det är det inte acceptabelt med en inflationstakt på exempelvis över 3,3 procent för att det skall bli lättare att uppnå de sekundära målen såsom ekonomisk tillväxt och sysselsättningspolitik. Det är just de svaga människorna som blir lidande av den krypande inflationen, och därför skapar detta ur mitt perspektiv sociala orättvisor.
Ansvaret för ekonomisk tillväxt och sysselsättning ligger primärt hos medlemsstaterna. Just här ligger också en del av eurons yttre svaghet. Reformer som anpassning av arbetsmarknaderna, ombyggnad av det sociala trygghetssystemet, avreglering av finansmarknaderna måste i större utsträckning skyndas på för att också göra euroområdet mer attraktivt som en plats för finanser och investeringar. Enbart meddelanden med syftet inställt på att bli nummer ett i världsekonomin, liknande de på toppmötet i Lissabon, räcker inte. Medlemsstaterna själva måste agera. Därför bör målsättningen låg skuldsättning och balanserade budgetar uppfyllas och förverkligas snarast möjligt.
Viktigt är emellertid även att Europeiska centralbanken inte helt och hållet ignorerar det yttre värdet. För det första finns det risk för höjda priser, för en importerad inflation, vilken för närvarande naturligtvis även förstärks av de högre priserna på råolja. För det andra - och då är jag tillbaka på temat "information och medborgare" - är det yttre värdet för många människor ett tecken på hur stabil euron är. Här måste vi verkligen ge akt på att detta yttre värde inte bara får stå för ett minskat förtroende för euron.
Därför välkomnar jag den senaste ränteutvecklingen, dvs. höjningen med 50 räntepunkter, som ett steg mot en medelfristigt orienterad finanspolitik för att skapa förtroende och lugn på finansmarknaderna och bland medborgarna.
En tydlig sänkning av avgifterna för de gränsöverskridande transaktionerna, vilken ni ju redan har tagit upp, vore ytterligare ett indicium för medborgaren på att euron är en positiv inrättning. Här anser jag det viktigt att bankerna går avsevärt mycket mer ambitiöst och snabbt till väga. Enbart bankernas hänvisning till standardiseringen av systemen räcker inte till. Euron infördes inte över en natt och kom inte som någon överraskning. Jag själv kommer från branschen databearbetning och telekommunikation. Nog vet jag att en fråga kan realiseras snabbare om man placerar den högst upp på dagordningen och arbetar med det tryck som krävs. Därför ber jag er att Europeiska centralbanken skall få vara med och bygga upp detta tryck för att förmå våra banker att i större utsträckning göra ansträngningar på detta område.
Avslutningsvis skulle jag vilja gå in på unionens förestående utvidgning österut. Först vill jag klargöra det som stundtals har kommit upp under diskussionen, nämligen att det för mig inte handlar om en fördragsändring. Snarare handlar det om att betrakta den förestående processen. Det är obestridligt att det finns en trestegsprocess, från EU-medlemskap till deltagande i växelkursmekanismerna ända fram till fullständigt medlemskap. Det krävs dock ett lägsta mått av ekonomisk konvergens för att balansera konkurrenssituationen bland kandidatländerna och de nuvarande euromedlemmarna.
Det är viktigt att kriterierna uppfylls, men även att spelrummet när det gäller att uppfylla dessa kriterier beaktas. Det får inte vara så att beslut som vi en gång har fattat hela tiden binder upp oss över fem sex år under nuvarande och den framtida processen. Denna process, dessa utjämningsmöjligheter måste vi bibehålla.
Avslutningsvis vill jag hjärtligt tacka alla kolleger samt utskottssekretariatet för det stöd jag har fått för betänkandet!

von Wogau
Herr talman, herr ordförande för centralbanken, mina damer och herrar, kära kolleger! Först av allt vill jag gratulera vår föredragande, Radwan, till det utmärkta betänkande som han har presenterat. Herr ordförande i centralbanken, jag vill hjärtligen tacka er för er rapport.
Det som framför allt har rört medborgarna under de första 18 månaderna av eurons historia var växelkursen gentemot dollarn. Även Europeiska centralbanken blev efter en tid tvungen att ta itu med denna fråga, för risken började uppstå att en importerad inflation skulle bli verklighet hos oss i Europa. Varför denna inledande försämring av växelkursen? Vi måste inse att de internationella finansmarknaderna har iakttagit att en del av de nödvändiga strukturreformerna tacklades för sent hos oss i Europa.
För det andra är euron en ny valuta. En ny valuta måste först förtjäna det förtroende som andra redan har. För det tredje hade vi ett inte obetydligt ränteavstånd till USA, vilket föranledde investerare att snarare investera i USA än i Europa.
Man måste också inse att Europeiska centralbankens politik har skilt sig mycket konsekvent från den som Förenta staternas centralbank för. Här hade Duisenberg andra riktlinjer än Greenspan. I Förenta staterna till exempel hade vi under de senaste månaderna en inflationstakt på över 3 procent, utan att centralbanken vidtog särskilda åtgärder mot detta. Hos oss ligger den övre gränsen på goda grunder på 2 procent. Jag vill lyckönska er, ordförande Duisenberg, till att ni mycket konsekvent har drivit er politik i riktning mot en stabilisering, att ni nu, även vid det senaste räntebeslutet från Europeiska centralbanken, har gett en mycket tydlig signal. Ni talade just om den nya tekniken, och den nya ekonomin. Även under den nya ekonomins villkor kommer Europeiska centralbankens mål att förbli detsamma, nämligen att värna prisstabiliteten.
(Applåder)

Goebbels
Herr talman, kommissionär Solbes, ordförande Duisenberg, kära kolleger! Tillåt mig att snabbt behandla olika frågor som rör Europeiska centralbankens verksamhet.
Först och främst årsrapporten för 1999. Jag tror att vi måste konstatera att centralbanken har gjort ett bra arbete det här året, eftersom inflationen fortfarande är mycket låg, vilket gör euron mycket stabil och ger en oförändrad köpkraft för våra medborgare.
Vi bör också gratulera ordförande Duisenberg och hans medarbetare för att smärtfritt ha infört euron som giromedel. Det är en bragd som måste framhållas.
När det gäller innevarande år är facit hittills mer blandat. Inflationen har tagit fart och vi vet att denna återhämtning till största delen beror på oljeprisutvecklingen. Centralbanken har faktiskt skärpt kreditåtstramningen. I dag kan man inte säga att räntorna är för höga i Europa. Men centralbankens strategi har inte alltid varit särskilt tydlig eller läsbar.
Man kan faktiskt konstatera att Europeiska centralbanken till viss del härmar sin storasyster, Förenta staternas Federal Reserve. När Federal Reserve höjer sina basräntor, följer Europeiska centralbanken efter; när Federal Reserve höjer med 50 punkter, följer centralbanken några veckor senare. Men situationen i Förenta staterna och situationen i Europa är mycket olika, och jag får ibland intrycket att Europeiska centralbanken lite väl mycket ger efter för marknadernas förväntningar och lugnar dem med sina höjningar på 25 eller 50 punkter, och jag blir lite rädd när jag läser vad vissa finansanalytiker skriver, dvs. att räntorna kommer att ha höjts med mer än 100 punkter före årets slut.
Ja, herr Duisenberg, visst har vi en inflation! Men jag kan konstatera att inflationen för närvarande tenderar att gå tillbaka, och därför tror jag inte att man måste sträva efter att uppfylla marknadernas förväntningar. Ni är här, herr Duisenberg, för att tjäna hela den europeiska ekonomin, inte för att tjäna finansmarknaderna. För övrigt tycker jag att Europeiska centralbanken hittills har varit mycket diskret gentemot finansmarknadernas påtagliga irrationalitet, den ständiga kasinostämning som råder där. Jag har endast hört ett uttalande från Issing, som kritiserade finansmarknadernas flockbeteende, i synnerhet i förhållande till eurons högst relativa svaghet. Jag tror faktiskt att denna svaghet är högst relativ, och att vi inte får skänka alltför stor uppmärksamhet åt den här typen av rörelser, även om de givetvis rör vår ekonomi.
Jag önskar att EU:s politikområden samordnas på ett bättre sätt. Jag vill se en förstärkning av EU:s ekonomiska pol, inte gentemot valutafonden, utan i samarbete med valutafonden, givetvis under förutsättning att alla skall få behålla sin besluts- och handlingsfrihet.
Herr talman! Min tid börjar tyvärr ta slut och jag har fortfarande mycket att säga, framför allt om utvidgningen. Tillåt mig att säga ytterligare ett par ord om Radwans synpunkter. Alla de länder som vill ansluta sig till Europeiska unionen måste vara medlemmar av Ekonomiska och monetära unionen. Vi vill tillämpa hela fördraget, men endast fördraget och ingenting annat.
Jag avslutar, herr talman, med följande ord: om jag var tvungen att betygsätta Duisenberg skulle jag säga "bra, men kan bättre".

Huhne
Herr talman! Jag vill gärna gratulera herr Duisenberg till ett framgångsrikt år under vilket han har drivit monetär politik för euron. Vad som uppenbart är viktigt är intern prisstabilitet och eurons externa värde är av mycket mindre betydelse. Det var i själva verket en av de första anledningarna till att införa euron: Det var precis för att skydda den europeiska ekonomin från valutahandelns instabilitet, som herr Goebbels just har nämnt.
Jag gläder mig särskilt också åt att herr Duisenberg har upprepat sitt löfte att offentliggöra prognoser och ekonometriska modeller och jag förstår fullkomligt hans varningar. Jag hoppas att när han offentliggör den makroekonomiska modellen kommer detta att ske i en form som gör den tillgänglig och lätt att använda för externa forskare, kanske på en CD-skiva.
I samband med parlamentets åsikt förra året vill jag emellertid uppmana herr Duisenberg att överväga en formell ram för offentliggörandet av protokollsammandrag. Som han nämnde sipprar mycket av debatten inom rådet ut i form av diskussioner i månadsbulletinen, men det är inte detsamma som en regelbunden rapport med en formell ram inom vilken diskussioner förs. Det skulle hjälpa till att förankra förväntningar inom marknaden liksom att uppfylla ECB:s viktiga mandat om informationsplikt.
Det är också viktigt att ECB bara skall se på euroområdet som helhet vad gäller dess målsättning för inflation och prisstabilitet. Det är viktigt att påpeka att olika tillväxttrender finns inom de olika nationella delarna av euroområdets ekonomi och att detta innebär olika varaktig löneökningstakt över tiden. Det är därför det är viktigt att det blir en samlad diskussion om vad den potentiella varaktiga löneökningstakten är i var och en av de olika delarna av euroområdets ekonomi och varför detta faktiskt kommer att bidra till att få låg inflation i kombination med låg arbetslöshet.
Detta är de huvudpunkter jag vill framföra. Jag vill också mycket gärna hålla med om herr Goebbels yttrande om utvidgningens betydelse, nämligen att vi inte bör ha två standarder - en för oss och en för dem. Jag hoppas verkligen att vi kommer att fortsätta att tillämpa fördragets kriterier, inget mer och inget mindre.

Lipietz
Herr ordförande, kära kolleger! Jag kommer inte att med Duisenberg åter ta upp den debatt som vi redan har haft i utskottet för inte så länge sedan.
Gruppen De Gröna är djupt missnöjd med den räntehöjningspolitik som har förts sedan slutet av 1999. Lika nöjda som vi var med bankens första verksamhetsperiod, lika mycket ogillar vi den andra perioden, som börjar med 1999 års senare tredjedel. Inte för att banken överskattar vikten av växelkursens svängningar gentemot dollarn - vilket vi faktiskt anser att den gör, men det är inte det allvarligaste - utan för att det bakom diskussionen om växelkursen uppenbart döljer sig en motvilja mot tillväxt hos centralbanken, en kraftig underskattning av Europeiska unionens potentiella tillväxttakt. Visst finns det svårigheter för en tillväxttakt på 3 procent, men dessa svårigheter förutsätter fler och inte färre investeringar, och därmed lägre räntor.
Det jag särskilt vill framhålla i dag är den skandal som i våra ögon utgörs av den andra delen av punkt 11 i Radwanbetänkandet. Att våga säga att den franska lagen om 35 timmar bär ansvaret för eurons försämrade värde, på grund av att denna lag generellt sett försvagar den europeiska konkurrenskraften, är en ren och skär intellektuell lögn.
Det var efter det att denna lag hade tillkännagivits som Toyotafabriken - och många fler - beslutade att etablera sig i Frankrike. Att ledamöter av Europaparlamentet anser att Toyota inte vet vad det gör har de all rätt till, men att dessa ledamöter gör anspråk på att anvisa lika absurda regler för nationella regeringar och den europeiska socialpolitiken är uppriktigt sagt...
(Talmannen avbröt talaren.)

Theonas
Herr talman! Den rapport från Europeiska centralbanken som diskuteras avser 1999, bankens första verksamhetsår efter starten av EMU:s tredje etapp. Just av denna anledning bör Europaparlamentets kritiska granskning av Europeiska centralbankens verksamhet vara strängare och mer krävande. Europaparlamentet är den enda av gemenskapens institutioner som har befogenhet att utföra något slags övervakning av Europeiska centralbanken och dess politik, låt vara att det sker i efterhand. Ur den synvinkeln ligger betänkandet från utskottet för ekonomi och valutafrågor under de europeiska medborgarnas förväntningar, för man stöder i detta fullständigt Europeiska centralbankssystemets politik och blir på många punkter "kungligare än kungen", i det att man kräver en ännu liberalare politik. Påståendet att eurons internationella ställning och dess svaghet gentemot dollarn beror på att genomförandet av de nödvändiga strukturförändringarna till förfång för arbetsmarknaden och marknaden för varor och tjänster har fördröjts, att avvecklingen av ekonomins offentliga sektor, upplösandet av förhållandet mellan arbetsmarknadens parter samt omkullkastandet av arbetstagarnas arbetsrättigheter, sociala rättigheter och trygghetsrättigheter har försenats, provocerar självfallet allmänheten.
I jakten på den beryktade penningpolitiska stabiliteten, som Europeiska centralbanken ser som sin främsta uppgift, har dess politik varit mycket inkonsekvent, och den har - hela tiden i strävan mot ett och samma mål, kontroll över inflationstrycket - pendlat fram och tillbaka, med på varandra följande höjningar och sänkningar av räntorna, vilka i själva verket har fått mycket negativa följder för produktiviteten och sysselsättningen.
Arbetstagarna, som betalar följderna av denna mycket negativa, nyliberala politik, har inget förtroende för denna politik, de delar vare sig Europeiska centralbankens optimism eller det stöd som Europaparlamentet, Europeiska unionens övriga organ samt medlemsstaternas regeringar uttalar för bankens politik. Den beryktade nya ekonomin kommer inte att tjäna arbetstagarnas intressen. Mot denna bakgrund är vi emot bankens politik, men även Europaparlamentets stöd för denna.

Abitbol
Herr talman! Jag vill tacka Radwan för hans utmärkta betänkande om centralbankens första verksamhetsår sedan euron infördes. Föredragandens insats är förtjänstfull. I hans betänkande kan man faktiskt ana en diffus oro, som lyckligtvis kontrasterar mot de många eurovännernas oföränderliga optimism, och här bekräftas åter några grundprinciper, visserligen med viss försiktighet, men här bekräftas ändå några grundprinciper, som alla är överflödiga. Vi noterar bl.a. att Radwan erinrar om att centralbankens oberoende inte får likställas med att inte vara skyldig att redovisa sin verksamhet, utan att detta oberoende tvärtom förutsätter en maximal öppenhet och insyn, framför allt för att - det borde man ha tillagt - kompensera dess avsaknad av legitimitet.
Tyvärr, herr föredragande, är ni väl medveten om symptomen men kan inte erkänna att euron lider av en genetisk sjukdom, som faktiskt gör marknaderna - vilka har devalverat euron med 20 procent - skeptiska, som gör de ekonomiska aktörerna - vilka ännu inte har tagit euron till sig - likgiltiga och som gör medborgarna fulla av misstro, enligt den senaste eurobarometer-undersökningen anser 41 procent av européerna att euron snarare är en dålig sak för dem, och, medge detta, att de myndigheter som förvaltar euron börjar känna panik, 18 månader innan de nationella valutorna enligt planerna skall försvinna. Till detta konstaterande kan vi lägga till britternas växande fientlighet och danskarnas ihärdiga misstro, som jag hoppas kommer att bekräftas den 28 september.
Det främsta ansvaret för det straff som drabbat den europeiska valutan står givetvis att finna i villkoren för dess tillkomst. Den s.k. gemensamma valutan skapades i all hast av Frankrike och Tyskland efter den tyska återföreningen, och de åtföljdes av nio länder. Valutan övergavs snart av de politiska myndigheterna för att hamna i händerna på en oberoende bank - stackars Cosette har anförtrotts till Frankfurts Ténardiers! Under sådana omständigheter kan man förstå att barnet är sjukligt.

Kardinal Retz sade att man i politik ofta får resultat som är motsatsen till dem man eftersträvar. Det oberoende som man önskade att ECB skulle ha för att lugna marknaderna väcker i stället deras oro. Den amerikanska centralbanken kom till mer än ett sekel efter Förenta staternas tillkomst och efter ett amerikanskt inbördeskrig, men denna bank agerar inte helt oberoende, utan med ett relativt oberoende inom vad jag skulle kalla samma känslosfär, dvs. inom ett och samma land. Eftersom centralbanken inte har en sådan förankring är den inte oberoende; den är isolerad. Dess kommunikation är dömd att misslyckas. Den kan endast tala marknadernas språk - vilket en fransk journalist kallade ett pengarnas esperanto - och inte folkets språk, vilket gör att euron som endast är en lånevaluta har blivit marknadernas leksak i stället för européernas angelägenhet.
Kanske kommer er euro att stiga, herr Duisenberg, men det kommer inte att vara er förtjänst. Det är dollarn som kommer att ha sjunkit. Så fram till dess: kväv för Guds skull inte, av sårat högmod, en europeisk ekonomi som under hela 1990-talet redan har betalat dyrt i tillväxt och sysselsättning för jakten på euron och som inte vill betala dyrt en andra gång för jakten på en stark euro. Annars kan ni inte beklaga er när regeringarna inom kort kommer för att tvista om ett alltför tidigt oberoende och en bedräglig suveränitet, dvs. om Jean Valjean till slut kommer för att hämta tillbaka Cosette.

Della Vedova
Herr talman, herr ordförande i Europeiska centralbanken, kommissionär Solbes! Som företrädare för de radikala italienska ledamöterna i Tekniska gruppen för oberoende ledamöter tror jag att det mål som Europeiska centralbanken har satt upp för sig - som är det mål som framgår av fördraget och ledande ekonomiska doktriner, det vill säga att hålla tillbaka inflationen - objektivt sett kan sägas vara uppnått. Detta måste vara ett skäl att också prisa Europeiska centralbankens verksamhet i sig. Ändå får inte detta resultat göra att vi på något sätt glömmer de många hot som lurar på den.
Det första problemet är de offentliga finanserna: den positiva utvecklingen av förhållandet mellan underskotten och BNP, som på några få år har sjunkit till under 2 procent i euroområdet, döljer det faktum att detta i många länder och i många fall enbart beror på den gynnsamma ränteutvecklingen och på att skatterna har ökat i stället för att minska.
Strukturella och varaktiga minskningar av de offentliga utgifterna har fortfarande sekundär betydelse och dessutom fortsätter statsbudgeten att ligga omkring 50 procent i många länder, en för hög nivå för att kunna hanteras utan risk för nya underskott i krislägen eller vid valutachocker.
Speciellt tror jag att man snarast - och här kan och bör ledningen för centralbanken bidra med större kraft än för närvarande - måste ta itu med problemet med den dolda skulden, som härrör från de offentliga pensionssystemen i många länder, särskilt men inte bara i Italien. Den demagogiska generositeten i dessa system har en hög kostnad som någon snart kommer att tvingas betala, och som snart kommer att få effekt på eurons stabilitet.
Det finns ett problem med insynen i Europeiska centralbankens beslut: en del har gjorts, men jag anser inte att man ännu har gjort tillräckligt. Här instämmer jag helt med vad Huhne sade.
Ordförande Duisenberg har hävdat - och jag instämmer i detta - att frågan om den nya ekonomin, om förseningen av den nya ekonomin i Europa och produktiviteten i Europa inte är, inte kan vara och inte får bli en fråga om räntesatser. Det är en fråga om strukturella reformer och den skall hanteras som sådan.
Det är en fråga om privatisering och avreglering i många sektorer. Det finns länder som Frankrike - alltså viktiga länder - som har slagit till bromsarna i dessa frågor: avregleringar och privatisering framför allt inom telekommunikationssektorn, men inte bara där.
Det finns ett problem med flexibilitet på arbetsmarknaden. Mandel, en av eurons fäder, sade för några månader sedan om Europa att regeringarna gör marknaden för stelbent. Anställningar och avskedanden måste avregleras av den enkla anledningen att en styrning av avskedandena inte gör annat än förhindrar nyanställning.
I stället för att begära att centralbankens politik, räntepolitiken, skall lösa några problem med den europeiska ekonomin vore det lämpligt att den europeiska politiken löste de problem man kan lösa omedelbart, såsom dem som gäller omstrukturering och flexibilitet i ekonomin och på arbetsmarknaden.
Avslutningsvis tackar jag Radwan för den utmärkta arbete han har lagt ned på detta betänkande, som jag i hög grad kan instämma i.

Brunetta
Herr talman, herr Duisenberg, herr Solbes! Jag instämmer i Radwans tillfredsställelse när han i sitt betänkande talar om hur viktigt det mål om prisstabilitet som Europeiska centralbanken har haft och där man har återfört inflationstakten till minimala nivåer i euroområdet är.
Jag delar också föredragandens tillfredsställelse när han konstaterar att ECB har levt upp till åtagandet att regelbundet offentliggöra de uppgifter om finansiella variabler man har liksom ekonomiska prognoser och använda ekonometriska modeller för att ge en teoretisk grund till den förda penningpolitiken. Det är viktigt att insynsprincipen blir accepterad och det är bra att ECB fastställer standarder för kommunikationen som kan bli utmärkta referenspunkter för centralbankerna i de enskilda länderna.
Låt oss dock akta oss för att tolka den princip som kommer till uttryck i fördragets artikel 105 alltför vidlyftigt, för i artikel 108 står det: "Då de utövar de befogenheter och fullgör de uppgifter och skyldigheter som har tilldelats dem genom detta fördrag och ECBS-stadgan skall varken ECB eller någon nationell centralbank eller någon medlem av deras beslutande organ begära eller ta emot instruktioner från gemenskapsinstitutioner eller gemenskapsorgan, från medlemsstaternas regeringar eller från något annat organ".
Penningpolitiken är verkligen en faktor som på gott eller ont kan avgöra ett lands ekonomiska utveckling, men just därför skall man inte ge ECB befogenheter som den inte får ha, varken mot bakgrund av vad som föreskrivs i fördraget eller med tanke på den ekonomiska politikens grundsatser.
Den mindre lysande utvecklingen av de makroekonomiska variablerna i några länder i euroområdet har på ett alltför lättvindigt och felaktigt sätt förknippats med införandet av den gemensamma valutan: obalansen och den dåliga konjunkturen i vissa länder kan inte skyllas varken på euron eller på centralbankens penningpolitik, utan på bristen på en entydig ekonomisk politik i euroområdet och på strukturella reformer i de enskilda nationella systemen.
(Applåder)

Randzio-Plath
. (DE) Herr talman, ordförande Duisenberg, herr kommissionär, kära kolleger! Det har gått tio år sedan vi tog det första spadtaget i den ekonomiska och monetära unionens första timme. I dag avlägger vi en ekonomisk årsrapport som verkligen har en framgångsrik finanspolitik att utgå ifrån. Europeiska centralbanken har handlat institutionellt, organisatoriskt och penningpolitiskt försiktigt och vägvisande, även om man inte behöver vara införstådd med alla Europeiska centralbankens beslut.
Dock finns det mer som kan göras för att öka insynen i finanspolitiken. Då handlar det inte enbart om förbättrad kommunikation, utan det handlar om förbättrad deklaration. Ordförande Duisenberg, jag är därför glad att ni i dag återigen har sagt ja till att vi får tillgång till inflationsprognoserna samt att det kommer att göras framsteg vad gäller publiceringen av den ekonometriska modellen. Naturligtvis önskar jag fortfarande att vi skall få de summariska mötesprotokollen trots allt för att också kunna förstå alla argument.
Årsrapporten visar mycket tydligt att euron har hävdat sig internationellt och redan i dag är världens näst viktigaste valuta. Den understryker också mycket tydligt att Europeiska centralbanken har gjort rättvisa åt sitt främsta mål att garantera prisstabilitet.
Nu menar jag emellertid att Europeiska centralbankens sekundära mål fortfarande inte står helt klart för oss alla i dag. När allt kommer omkring är inflationstakten låg och under kontroll trots de höjda oljepriserna. Detta är för övrigt något helt annorlunda än under oljekrisen på 1970-talet. Därför måste Europeiska centralbanken äntligen göra klart för hur och på vilka villkor den vill stödja unionens ekonomiska politik samt målen för den ekonomiska tillväxten och sysselsättningen. Till syvende och sist är pengarna till för människorna och inte människorna för pengarna. Därför måste de makroekonomiska ramvillkoren stödjas i handling, även genom ett bidrag från Europeiska centralbanken.
Ännu i dag är ECB skyldig en förklaring varför definitionen av prisstabilitet är striktare i euroområdet än i USA och varför den unga europeiska tillväxtprocessen inte skyddas mer av banken. Europa behöver en hög långsiktig tillväxt för en längre tidsrymd om arbetslösheten skall kunna bekämpas framgångsrikt. Full sysselsättning är faktiskt äntligen möjlig igen. En stabilitetsorienterad finanspolitik från ECB kan mycket väl utlösa investerings- och tillväxtimpulser och därmed lämna sitt konkreta bidrag till en äkta, rimlig och balanserad policy mix.
Vilket bidrag är det som ECB kan och vill lämna? Varför följer man inte den amerikanska centralbankens exempel när det gäller stödet till det ekonomiska uppsvinget? Eller kan det vara så - det skulle jag gärna vilja ha svar på - att Europeiska centralbanken tillbakavisar tillväxttakter på mer än 3 procent eftersom man i detta ser en stabiliseringspolitisk risk?

Riis-Jørgensen
Käre talman, käre ordförande, käre kommissionär och kära kolleger! Jag vill först och främst säga tack till Radwan för ett mycket bra betänkande. I ECB:s årsrapport behandlas på sidorna 60-61 förhållandena i Danmark under 1999. Det påpekas att den danska kronan under 1999 var stabil och marginellt starkare än centralkursen i ERM 2. Denna situation har tyvärr ändrats, eftersom det under de senaste två månaderna varit en press på den danska kronan. Spekulationen mot den danska kronan sker ju först och främst därför att det enligt danska opinionsundersökningar finns möjlighet till ett nej vid den kommande folkomröstningen den 28 september. Om det blir ett nej vid denna folkomröstning - och jag är mycket oense med min franske kollega som just har talat, och som hoppas på ett nej, såvitt jag kunde förstå - så kan man förvänta sig att spekulationerna mot kronan blir större, och så får Danmark användning av det försvar av kronan från ECB, som fastställts i ERM 2-avtalet. Därför, herr Duisenberg, vill jag gärna be er om att klargöra vilka gränser som råder för det danska ERM 2-avtalet, och svara på följande fråga. För det första: Vilka villkor skall Danmark uppfylla för att ECB skall utföra stödköp? För det andra: Hur stora valutareserver skulle ECB i en konkret situation använda på stödköp av kronor för att försvara den danska kronan? För det tredje: Under hur lång tid kommer ECB att vara redo att stödja kronan? Till sist, och för det fjärde: Kan ni berätta för oss om ERM 2-avtalet löper på obegränsad tid?

Brie
Herr talman! Herr Duisenberg, det råder ju inget tvivel om att ni och Europeiska centralbanken driver en mycket kompetent och framgångsrik finanspolitik. Dock borde människors oro över den låga eurokursen tas på mycket större allvar, inte minst med tanke på att den är en av utgångspunkterna för inflationstendenser och högre räntor. Mina egentliga och mycket principiella kritikpunkter ligger dock på andra områden. I rapporten välkomnas förbättringen av ECB:s informationspolitik. Den verkligt nödvändiga informationen, offentliggörandet av mötesprotokollen, förvägras dock med hänvisning till ECB:s oberoende. ECB är dock inte i privat ägo. Den bör stå till svars inför sina ägare, vilket i slutändan är unionens medborgare. ECB är en av Europeiska unionens mäktigaste institutioner, och det får inte fortgå att politik och demokrati kapitulerar så fullständigt inför banken.
Det finns ytterligare ett problem som oroar mig.
Ja, varför inte? Det finns ytterligare ett problem som oroar mig. Det faktum att penning- och finanspolitiken allt mer smalnar av mot prisstabilitet tar sig uttryck i en avslöjande formulering under punkt 9 i rapporten där det sägs, herr Radwan, att utvecklingen av arbetsmarknads- och socialförsäkringssystemen skulle vara tvungen att stödja ECB:s stabiliseringspolitik i stället för att, när man står inför dramatiska problem på dessa områden, vända på denna målorientering.
Slutligen skall en tredje fråga åtminstone vidröras. Det finns inte ett ord med om den historiskt sett exempellösa uppblåsningen av de internationella spekulativa finansmarknaderna. Ur detta kommer enligt min mening en medelfristig inflationstendens, och just nu orsakar den en fullständigt oacceptabel omfördelning av löntagarföretag och realekonomiska företag för spekulativa inkomster. Jag hoppas att den nödvändiga diskussionen om denna utveckling och om instrumenten för att förändra den, såsom Tobinskatten, till slut kommer att föras på allvar också av er.
(Applåder)

Karas
Herr talman, herr Duisenberg, mina damer och herrar! Radwanbetänkandet ligger mig särskilt varmt om hjärtat eftersom man inte kan se det lösryckt från nästa punkt på föredragningslistan om informationskampanjen om euron. Jag är glad att 11 av mina 12 ändringsförslag antogs i utskottet. Dessa ändringsförslag gällde framför allt tre saker.
För det första att förstärka och understryka Europeiska centralbankens oberoende. Detta oberoende betyder för mig även friheten från direktiv som rättfärdigas därför att ECB är förpliktad till en entydig uppgift, nämligen att värna prisstabiliteten. För det andras att parlamentet skall uppmana Europeiska centralbanken att fortsätta på den stabiliseringspolitiska banan för att förebygga de ökande inflationsriskerna. För det tredje signalerna till alla kandidatländer om att medlemskapet i den Ekonomiska och monetära unionen (EMU) inte är beroende av politiska eftergifter, utan av att konvergenskriterierna uppfylls.
Rapporten är viktig, även för informationskampanjen - detta har redan sagts - eftersom de bevisliga framgångarna för den Ekonomiska och monetära unionen i större utsträckning måste ställas mot mediernas överbetoning av eurons yttre värde, vilken har psykologiska effekter på medborgarnas förtroende för den gemensamma valutan, och presenteras tydligare av alla.
Informationen om den tekniska omställningen får inte underordnas den om de politiska målen och de påbörjade framstegen.
Därför säger jag avslutningsvis: Euron är - detta visar rapporten - ett projekt för tillväxt och sysselsättning, för en framgångsrik inre marknad, för en förstärkning av den europeiska identiteten. Euron är ett projekt för prisstabilitet och sänkt inflationstakt, för en förstärkt konkurrenskraft och för sanerade statsfinanser så att det äntligen skall bli ett slut på den budgetpolitiska utförsäljningen av vår framtid, och det överallt.

Katiforis
Herr talman! Med anledning av Europeiska centralbankens första årsrapport, bör vi tacka Europeiska centralbankens direktion för dess ansträngningar och gratulera den till dess framgångsrika hantering av eurons införande. Deras uppgift var inte enkel. Dessa människor har arbetat mycket hårt för våra gemensamma mål, och det måste vi verkligen tillerkänna dem, oberoende av om vi har en annan mening än dem när det gäller viktiga punkter i den penningpolitik som har förts under ett års tid.
Till meningsskiljaktigheterna, som föredraganden inte uppehåller sig vid eller behandlar i sitt betänkande, räknas enligt min mening inte den kritik som har hörts till följd av fallet i eurons parikurs. Föredraganden påpekar angående detta, med rätta, att kursrörelserna var betydligt större för de aktuella valutorna innan de knöts till euron än vad fallet hittills har varit för euron, så någon försämring har alltså inte ägt rum på denna punkt. Som orsak till fallet i parikursen anger föredraganden den europeiska ekonomins brist på dynamik. Och det är mycket troligt att han har rätt i det. Hans kommentar väcker emellertid frågan om i vilken utsträckning den penningpolitik som nu har förts under drygt ett års tid är den mest lämpliga för att återställa den dynamik som vi alla håller med om är nödvändig för vår ekonomi.
I motsats till föredraganden, som stöder centralbankens resonemang fullständigt, anser många av oss att penningpolitiken har varit dogmatisk, överdrivet återhållsam och mottaglig för talet om inflationsfaran. Allt detta skulle man kunna ha överseende med, eftersom återhållsamhet, och kanske också en viss dogmatism, är ett inneboende drag i en centralbankstjänstemans karaktär. Men centralbanken har inte rätt att hänvisa allmänheten till inflationsbekämpningen, som förvisso är dess skyldighet enligt fördraget, när det är den själv som definierar inflationen enligt eget godtycke. Banken kan inte säga: "Det är jag som stoppar inflationen, och inflation är vad jag säger, vad jag anser att det är, och jag bedömer självfallet detta på ett subjektivt och egenmäktigt sätt, utan att ta hänsyn till den ekonomiska konjunkturutvecklingen i övrigt och, framför allt, utan att ta hänsyn till sysselsättningen, som även den utgör en skyldighet för Europeiska centralbanken."
Denna inställning gentemot den ekonomiska politiken gränsar till det farliga, särskilt i dag. Den ekonomiska återhämtningen i Europa har sugit upp all outnyttjad produktionspotential, och för att återhämtningen inte skall tappa fart, krävs det nya investeringar. Är verkligen en räntehöjning, som den som nyligen genomfördes med hänvisning till inflationsfaran, verkligen den lämpligaste politiken för att uppmuntra till investeringar? Är målet på noll till två procents inflation förenligt med den nödvändiga expansionen av investeringspolitiken, eller bör vi kanske överväga, inom ramen för euro-12, en politisk revidering av inflationsmålet, så att centralbanken förvisso är oberoende och eftersträvar ett mål, men att detta mål fastställs med politisk ansvarskänsla av de europeiska regeringarna?

Boudjenah
Herr talman! Vilket värde euron än har är Europeiska centralbankens exklusiva roll - som ni erinrade om, herr Duisenberg - att garantera prisstabilitet utan att bekymra sig för de ekonomiska och sociala konsekvenser sådana beslut medför.
Därför höjer ECB sina räntesatser, med risk för att begränsa investeringarna och bromsa tillväxten. Denna höjning följer efter en höjning av de amerikanska satserna. Eurons ihållande svaghet gentemot dollarn är för övrigt en konsekvens av en enorm kapitalförlust i Europeiska unionen. Enligt experterna försvann nära 950 miljarder franc netto ut ur euroområdet under 1999, i form av direktinvesteringar i utlandet, vilket motsvarar 43 procent mer än under 1998.
Kort sagt används euron i hög grad till lån för att finansiera spekulativa projekt, t.o.m. borta i Förenta staterna. Valet att konkurrera med Förenta staterna genom att gynna finansmarknaderna skapar ett dödläge, eftersom det är en blomstring med avseende på sysselsättning, utbildning, forskning och löner som kan utveckla en fullt modern europeisk social modell.
För det ändamålet bör det sociala och det penningpolitiska göra gemensam sak. Men ECB är ensam herre på det penningpolitiska området. För att bekämpa inflationen och visa strikt respekt för stabilitetspakten tillåter sig centralbanken t.o.m. att få medlemsstaternas regeringar att inrätta sig i ledet, men uttrycker sig aldrig för att kritisera den spekulation som tar över finansmarknaderna. Den förespråkar återhållsam löneutveckling, flexibilitet och osäkrare arbetsvillkor. Den underhåller privatiseringarna med syftet att främja konkurrenskraften och belöna kapitalet. Den saluför också en "modernisering" av den sociala tryggheten och minskade utgifter för arbetslöshet, och ansluter sig därmed till logiken i avtalet mellan arbetsgivarna och två fackföreningar i Frankrike, ett avtal som lägger skulden på och straffar de arbetslösa.
Vi måste helt klart återuppta debatten om centralbankens uppdrag, med sikte på en ny kreditpolitik som införlivar sysselsättningskriterier. Man får inte nöja sig med att förse den nyliberala ekonomiska politiken med ett socialt avsnitt. Alternativet, dvs. ett verkligt socialt Europa, skulle vara att ersätta stabilitetspakten med en pakt för tillväxt, sysselsättning och utbildning. Och för att genomföra sådana riktlinjer är det avgörande att stärka Europaparlamentets och de nationella parlamentens kontroll av ECB.

Lulling
Herr talman! I och med antagandet av Radwanbetänkandet missade merparten i utskottet för ekonomi och valutafrågor egentligen ett sällsynt bra tillfälle att peka på orsaker till eurons svaghet som Europeiska centralbanken inte kan göras ansvarig för. De allvarliga dumheter som har kommit upp här bevisar hur viktigt Europeiska centralbankens oberoende är. Konstaterandet att eurons svaghet också är en följd av den gigantiska byråkratin i Euroland, vilken - som erkända experter brukar formulera det - är socialistiskt orienterad och inskränker människornas frihet, tillbakavisades uppenbarligen av ideologiska skäl av en majoritet i utskottet för ekonomi och valutafrågor. Samma öde gick de ändringsförslag till mötes som pekar på att euroområdet är regelrätt överlastat av tyngande skatter som företagandet bestraffas av.
De stela strukturerna, den långsamma avregleringen inom viktiga ekonomiska sektorer, de redan nu oroväckande skillnaderna mellan inflationstakterna i de enskilda euro-medlemsstaterna är anledningen till att förbättringen av de offentliga finanserna i många medlemsstater inte kan hänföras till en hållbar nedskärning av de offentliga utgifterna och strukturreformerna, utan på en låg räntenivå och skärpt beskattning, vilket är ett hot mot stabilitetspakten. Allt detta är konstateranden som jag gärna hade sett i betänkandet. Det skulle också ha passat parlamentet bra om man hade uppbådat modet att just i detta betänkande erkänna att den nuvarande svagheten i den europeiska valutan framför allt kan hänföras till att ekonomin inte är tillräckligt flexibel, men jag är glad att det åtminstone anmäldes tvivel gentemot vissa euroländers aktuella beslut, exempelvis rörande arbetstiden, som gör arbetsmarknaden statisk i stället för flexibel och likaså bidrar till att försvaga euron. Jag säger detta även om det inte tilltalar kollegan Brie, chefsideologen för de tyska gammalkommunisterna vars parti ruinerade en hel stat och som hade gjort bättre i att tiga här.
Detta är en otvetydig uppmaning till väljarna inom euroområdet att ge de alldeles för talrika rödgröna regeringarna respass, om de...
(Talmannen avbröt talaren.)

Berès
Herr talman, herr centralbankschef, herr kommissionär, kära kolleger! Jag kan inte motstå nöjet att svara Astrid Lulling. Oberoende ja, men oberoende i förhållande till vad? Och beträffande idén att arbetstidsförkortningen skulle kunna förklara eurons minskade värde: ansvaret för detta yttrande överlåter jag till er, men det verkar avslöja ett ideologiskt ställningstagande snarare än en objektiv iakttagelse av situationen i den franska ekonomin.
(Applåder) Herr centralbankschef! Ni känner till att er senaste höjning med 50 baspunkter, som tillkommer höjningen i slutet av april, har väckt en stor debatt i många av våra medlemsstater. I staterna kan vi notera att tillväxten har återhämtat sig och därför fruktar vi att höjningen av basräntan motverkar denna tendens, som är mycket viktig om vi vill lösa de problem som unionsmedborgarna konfronteras med.
Vi glädjer oss emellertid åt utsikterna till ett reviderat referensvärde, som gör det möjligt att utvärdera penningmängdens tillväxt. Denna revidering framstår som nödvändig för oss. Vad gäller det försämrade förhållandet mellan euron och dollarn har alla inte sett en nackdel däri, men många funderar över orsakerna. Och låt mig säga vad jag är övertygad om. Avsaknaden av en verklig samordning mellan ländernas ekonomiska politik är huvudorsaken. Om vi vill komma tillrätta med den här situationen krävs det en bättre samordning av medlemsstaternas ekonomiska politik. Och det kan ni inte uppnå utan en förstärkning av euro 11, av euro 12. Det är på det sättet ni kan lyckas med att stärka det ömsesidiga förtroendet mellan regeringarna, vilket krävs för att göra framsteg i den riktningen. Jag hoppas att det franska ordförandeskapet lyckas framskrida i den här frågan. Jag hoppas också på att centralbanken kommer att bidra till det i en positiv anda.
Det har gjorts framsteg i fråga om öppenhet och insyn, vi glädjer oss åt det. Ni vet att parlamentet anser att vi kan ta ytterligare ett litet steg framåt. Och låt mig sedan, herr centralbankschef, vända mig till er angående en sista punkt. Ni uppmanade fackföreningarna att dämpa lönekraven. Det har ni rätt till. Men måste man inte också fundera över de inflationstendenser som är ett resultat av de enorma vinster som har uppnåtts på aktiemarknaden. Enligt vår mening har ni även i uppdrag att ta hänsyn till en global vision av ekonomin.
När det slutligen gäller betänkandet av Radwan kan jag inte acceptera idén att om man påskyndar strukturella reformer skulle detta leda till att euron minskar i värde, när det handlar om arbetstidsförkortning. Än en gång: den franska ekonomins resultat visar er att detta land har uppnått en högre tillväxt och fler arbetstillfällen genom att förkorta arbetstiden.
(Applåder)

Bordes
Herr talman! Centralbanken är endast en kugge, men väl en symbolisk kugge i alla medlemsstaters politik, en politik som består i att främja de stora företagens vinster och samtidigt påbjuda vad som i betänkandet förskönande kallas en återhållsam lönepolitik.
Centralbanken, som ger sig ut för att vara den högste väktaren för denna politik, gör anspråk på att motverka staternas budgetunderskott och skuldsättning. Men den påminner inte om - inte mer än staterna själva - det faktum att de som är ansvariga för och drar fördel av underskottet inte är de som man tvingar uppoffra sig för att minska detsamma. De största arbetsgivarna beviljas subventioner, skattelättnader och stöd av alla slag som överallt tömmer staternas kassor. Men för att minska underskotten utnyttjar samtliga regeringar sysselsättningen och de offentliganställda.
De förtroendevalda från Lutte Ouvrière kommer att rösta mot detta betänkande. Vi hävdar att det är nödvändigt med en politik som sätter stopp för alla direkta eller indirekta subventioner till arbetsgivarna, en politik som konsekvent höjer skatten på vinster såväl som privata tillgångar och höga inkomster.
Vi hävdar att det är nödvändigt att påbjuda staterna att använda sig av de därmed frigjorda resurserna för att skapa arbetstillfällen, något som det i dag råder en akut brist på inom områden som hälso- och sjukvård, utbildning, allmänna transporter samt för att utveckla den i dag eftersatta offentliga sektorn.

Kauppi
Herr talman! Efter att ha lyssnat på Berès och Bordes är jag mera bekymrad än förut över huruvida vad som sades i de vackra talen i Lissabon verkligen kommer att genomföras. På kommunisternas och socialisternas sida ser det inte ut att finnas någon som helst förståelse för Lullings och PPE-gruppens oro över på vilket sätt den europeiska konkurrenskraften och dynamiken skall förverkligas. Jag vill hoppas att Frankrike och de franska parlamentsledamöterna kunde vara lika aktiva till exempel när det gäller genomförandet av åtgärdsprogrammet för finansieringstjänster som när det gäller att befrämja den socialistiska agendan. President Chirac framhöll i går på ett utmärkt sätt att man måste finna en riktig balans mellan dessa två målsättningar, och jag hoppas att ni skulle lyssna på er president.
Herr centralbankschef! Jag kommer mycket väl ihåg debatten i fjol om årsrapporten för 1998. Då betonade jag parlamentets vilja att i framtiden se en stark och oberoende europeisk centralbank som har en fast ställning och som uppnått marknadens förtroende. Den nu aktuella årsrapporten visar också att man under förra året även gjort klara framsteg i den riktningen. Det är välkommet att ECB förbundit sig att regelbundet offentliggöra ekonomiska prognoser och detaljer av sina ekonometriska modeller över euroområdets ekonomi. Öppenheten måste emellertid ökas. Herr Duisenberg! Att det finns flera ekonometriska modeller är inget hinder för att de alla skulle kunna offentliggöras och även bringas till parlamentets kännedom. Det är viktigt att dessa modeller, som man också använder till att försöka lösa den nya ekonomins penningpolitik under de nya ekonomiska förhållanden, offentliggörs öppet för att möjliggöra en diskussion mellan ekonomer och politiker.
Jag instämmer också med Riis-Jørgensen i att ECB borde klargöra sin interventionspolitik. På nyhetskanalen CNN presenterade man i morse resultatet av undersökningen av olika centralbankers interventionspolitik, och där stämplades ECB som en bank som till och med i mycket hög grad är interventionscentrerad. Skulle ni kunna kommentera detta i ert eget svarsinlägg?

Tannock
Herr talman! I betänkandet Radwan har man ärligt tagit upp många av de frågor som gäller hur centralbanken fungerar, från försiktig banktillsyn och kostnaden för internationella penningtransfereringar å ena sidan till konvergenskrav för ansökarländer och detta parlaments uppgift att ta fram ett regelverk för ECB:s informationsplikt å andra sidan.
Jag välkomnar kraven på större öppenhet som jag anser är bankens bästa försvar mot krav om ändring av fördraget för att minska dess operativa oberoende och herr Duisenberg har lovat att offentliggöra de ekonometriska modellerna för vilket han bör gratuleras. Jag skulle också vilja uppmana till att man offentliggör protokollen och omröstningsresultaten i ledningsrådet, då det är viktigt att vinna marknadernas tillit och förtroende, speciellt för en så ny institution.
I betänkandet välkomnas det faktum att ECB inte tolkar sitt ansvar för stabilitetspolitiken ensidigt, utan att den förutom inflation bevakar deflationstendenser. Detta är också viktigt. Vi sätter alla stort värde på ekonomisk och prismässig stabilitet och det nya systemskiftet i Förenta staterna ger oss hopp om att en sådan stabilitet, inbegripet en balanserad budget över den ekonomiska cykeln, är i överensstämmelse med tillväxt och stadig minskning av arbetslöshet.
I betänkandet granskas dock inte marknadernas brist på förtroende för euron och det enorma kapitalutflödet från Europa under det senaste året. Jag tror detta beror på att man inte litar på att de viktigaste euroländerna klarar av att leda och genomföra grundläggande strukturreformer under deras nuvarande regeringar, vilket Otmar Issing, bankens chefsekonom, har hänvisat till som de allvarliga icke flexibla strukturerna i Europas arbetsmarknader och pensionssystem.
Till sist, som en brittisk ledamot, anser jag inte att det är rättvist att kandidatländer skall omfattas av en strängare tillämpning av konvergenskriterierna enligt Maastricht för att gå med i EMU än nuvarande medlemmar och som en ledamot från ett utanförland uppmanar jag kommissionen att överväga den flexibla europeiska modell som vi brittiska konservativa har antagit och som tillåter dessa länder att inte vara med i EMU i framtiden om de inte önskar det efter att ha anslutit sig.

Agag Longo
Herr talman, ärade ordförande i Europeiska centralbanken! Bra jobbat! Jag tror att Europeiska centralbankens primära mål är nått: att bevara prisstabiliteten. Och vad mer, om det behövs, om ni anser att en ny räntehöjning är nödvändig, om prisstabilitetens mål, om inflationsmålet är i fara, så tänk inte två gånger utan höj räntenivån.
Jag vill dock tillägga att det inte är tack vare detta som Europeiska centralbanken har visat och fått sin trovärdighet, det är i debatten om eurons externa värde där Europeiska centralbanken har visat sig orubblig, där man har uthärdat och motstått angrepp och påtryckningar från olika håll. Det egentliga skälet till vår valutas externa värde är under inga förhållanden Europeiska centralbankens politik, det är inställningen och motståndet hos en del regeringar - som till exempel den som man upprepade gånger har nämnt här under dessa 35 timmar -, regeringar som är ideologiskt allergiska mot alla ekonomiska reformer som behöver Europeiska unionen för att följa den väg som utstakades vid toppmötet i Lissabon.
Jag vill också tacka för den nya auktionsmetoden eftersom det nya systemet med variabel räntesats möjliggör en mera direkt kontroll av centralbankschefen genom större kännedom om marknadens efterfrågekurva, dessutom kan man ge marknaderna signaler om valutapolitiken. Herr ordförande i Europeiska centralbanken, därför vill jag tacka er och ge er mitt stöd.

Villiers
Herr talman! På många sätt har det varit ett ganska dystert år för euron. Jag har en mer pessimistisk syn än föregående talare. Vi har sett eurons externa värde rasa.
Den intressanta är att titta på varför det raset har skett. Det finns många orsaker som har undersökts i dag, men en stor orsak är att marknaderna inte tror på en valuta utan land. De tror inte på en valuta som inte backas upp av en politisk institution eller en regering. Detta är en mycket god illustration på den inneboende länken mellan ekonomisk och monetär union och politisk union. Den ena följer nästa oundvikligen av den andra. Det är en av många orsaker varför Förenade kungariket bör stanna utanför eurosamarbetet.
Men vad som är viktigt är att människor i hela Europa har en diskussion om framtiden, en diskussion om politisk union. Tidigare har de alltför ofta fått höra att förändringarna i Europa är tekniska. I synnerhet föreställningen att övergången till euron var enbart ett ekonomiskt val är ärligt talat en lögn. Varje gång som herr Blair och herr Brown säger att det är en ekonomisk fråga om Förenade kungariket går med eller inte vilseleder de den brittiska allmänheten eller också lurar de sig själva stort om Europas framtid.
Det är helt rätt att det just nu pågår en debatt i Danmark om politisk union, eftersom danskarna skall besluta om att gå med i eurosamarbetet eller inte. Det är det beslut som de fattar och det är det beslut som Förenade kungariket står inför. Jag hoppas att båda dessa länder skall säga nej till en politisk union och följaktligen nej också till en ekonomisk union. Det var på tiden att Europeiska unionen slutade att ingripa och spendera skattebetalarnas pengar på en sida av denna typ av politisk debatt. Det är enligt min åsikt oacceptabelt att skattebetalares pengar - offentliga medel - används för att puffa för euron i länder som står utanför eurosamarbetet eftersom de är upptagna med en mycket viktig politisk process. Att använda statliga medel för ena sidan av debatten vore en inblandning i denna demokratiska process. Jag hoppas att vi kommer att rösta i enlighet med det om betänkandet Karas kl. 12.00. i dag.

Gallagher
Herr talman! Införandet av en gemensam valuta i Europa var aldrig tänkt att bli en enkel uppgift, men med 11 länder inom unionen omfattande en befolkning på 300 miljoner stöder jag helt den enskilda valutan.
Det har förekommit mycket diskussioner under senare månader om valutans styrka eller andra egenskaper och jag skulle vilja ställa en mycket enkel fråga till EMU:s belackare. Om den enskilda valutan inte fungerar varför är det så många länder som strävar efter att gå med i den nya konstruktionen? Jag välkomnar beslutat att tillåta Grekland ett fullt deltagande inom ramen för den enskilda valutan. I de skandinaviska länderna ökar stödet för den enskilda valutan. Vi väntar naturligtvis med spänning på det danska folkets beslut. På längre sikt kommer de Östeuropeiska och Centraleuropeiska länder som vill ansluta sig till Europeiska unionen att vilja delta i systemet för den enskilda valutan. Den första januari 2002, som det inte är långt till, är startdatum för att sätta eurosedlar och euromynt i omlopp inom alla länder som deltar i EMU. Affärsföretag och detaljhandlare måste skynda på sina förberedelser inför detta datum för att vara säkra på att få en smidig övergång.
Ur irländskt perspektiv tror jag att vår planering inför omställningen av kontanta betalningsmedel går mycket bra. Lyckligtvis kan vi dra lärdom från vår erfarenhet av valutaändringen 1972, då vi slutade med sterlingpundet. Vi kommer att se till att de misstag som skedde då inte upprepas.

Duisenberg
. (EN) Herr talman! Jag har haft så många gratulationer och komplimanger att framföra att jag helt enkelt säger att jag tackar Europaparlamentet för det sätt som de mottagit vår årsrapport på, och jag kan se att debatten här uttrycker stort stöd för den politik som vi har drivit hittills.
Det finns några punkter som jag vill ta upp. Den fråga som ställdes av fru Randzio-Plath, herr Katiforis och herr Goebbels gäller alla i grunden om ECB har en för hög tillväxttakt, vilket får till följd att räntorna höjs. Fru Berès ställde en mycket exakt fråga om vilken jag vill säga följande. Jag förstår inte den pessimism som genomsyrar denna aspekt av debatten. Under de senaste tjugofem åren har den genomsnittliga tillväxttakten för reell BNP inom euroområdet varit mellan 2 och 2,5 procent årligen. Detta år och nästa år kommer tillväxten i euroområdet att vara större till och med betydligt större än 3 procent årligen och vi förväntar inflationen bli nära 2 procent. På grund av oljeprisernas variation kan det även bli mer än 2 procent vissa månader, men genomsnittet blir 2 procent. Det kommer att finnas risk för värdeökning, men vad vi gör med det beror på hur situationen utvecklas.
Som svar på fru Randzio-Plaths fråga om ECB motsätter sig en tillväxttakt på över 3 procent är mitt otvetydiga svar att vi motsätter oss förvisso inte en tillväxttakt på 3 procent, som vi förväntar nu. Vi skulle vara emot ökad inflation, men det är ännu inte aktuellt även om som jag säger att riskerna kommer att finnas på den sidan. Vi får nu den bästa period som Europa har haft på lång tid, under decennier kan jag säga. Arbetslösheten kommer att minska under de kommande två åren. Inte så mycket visserligen - det finns inget som den monetära politiken kan göra för att påskynda processen - men arbetslösheten håller på att sjunka gradvis och kommer att fortsätta att göra så.
Om, som alla nog förväntar och hoppas, Grekland kommer med i EMU den 1 januari nästa år, kommer det bara att vara Danmark som är medlem av ERM.
Frågan som ställdes gällde vad kommer ECB att göra om det skapar problem för Danmark? ECB kommer att göra allt den kan för att behålla Danmark i ERM och det finns inget datum fastställt för när växelkursmekanismen skall avslutas så det kommer att bli på obestämd tid. Hittills har Danmark varit anmärkningsvärt framgångsrikt som medlem av ERM med mindre växelkursmarginaler än vad som var tillåtet inom ERM och jag förväntar att det skall fortsätta så, även om jag hoppas att Danmark kommer att besluta att gå med i EMU. Men jag kan försäkra fru Riis-Jørgensen att samarbetet mellan Europeiska centralbanken och danska nationalbanken är utmärkt.
I min inledning har jag redan nämnt frågan om öppenhet och de protokollsammandrag som efterfrågas i ett resolutionsförslag. I inledningen till den månadsvisa presskonferensen hänvisas till debatten i ledningsrådet som just ägt rum. Uttalandet är noggrant förberedd av hela ledningsrådet; det är inte ett oförberett uttalande. En vecka senare presenteras hela uttalandet återigen i en mer slutgiltig form. I tidningsledaren i månadsbulletinen lämnas all den information som kunde hittas i sammanträdets protokoll.

Talmannen
Tack så mycket, herr Duisenberg.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 11.30.

Genomförande av EMU
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande av Karas (A5-170/2000) för utskottet för ekonomi och valutafrågor om meddelande från kommissionen om informationsstrategin inför den sista fasen i genomförandet av EMU.

Karas
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger, ärade medarbetare! Om 500 dagar kommer eurosedlarna och euromynten att införas. Detta är slutfasen i den första valutaomställningen av denna omfattning i vår kontinents historia. Alla medborgare i den Ekonomiska och monetära unionen, alla medborgare i Europeiska unionens medlemsstater, i kandidatländerna och även utanför berörs direkt eller indirekt av detta. Varje konsument, medborgare eller turist på vår kontinent, liksom den samlade världsekonomin måste lära sig acceptera de nya pengarna, använda den nya värdeskalan, handskas med de nya pengarna. Stora som små företag måste anpassa och ställa om sin bokföring och ADB efter den nya valutan och göra omfattande förberedelsearbeten.
Vi har nu talat mycket om fördelarna med euron och Ekonomiska och monetära unionen. Oavsett detta har vi dock fortfarande mycket, mycket att göra. Rundfrågningar visar att euron används i för liten utsträckning såväl av företagen som av privatpersonerna, att euromedvetandet fortfarande är för svagt utvecklat. 30 procent av företagen ser fortfarande inte nödvändigheten av förberedelser i tid och tror rentav delvis att de faktiskt kan genomföra denna omställning i slutfasen först år 2002. Medborgarna innehar sällan ett eurokonto och gör knappast ekonomiska operationer i euro.
Behovet av information samt åtgärder för att skapa medvetenhet utöver den tekniska omställningsinformationen är enormt. Utskottet för ekonomi och valutafrågor har inte enbart kommenterat kommissionens rapport. Vi välkomnar de föreslagna prioriteringarna och åtgärderna. Vi har gjort ett försök att konkretisera, att fördjupa rapporten och - där vi har hållit detta för nödvändigt - att komplettera densamma. Om vi betänker att cirka 80 miljoner euro läggs på denna informationskampanj under de tre åren 1999-2002, till vilket ytterligare 80 miljoner euro från ECB kommer, då är det helt avgörande att vi samordnar detta ytterst noggrant, och det gäller alla berörda institutioner, förbund och stater, att vi markerar tydliga tyngdpunkter och driver fram ett enande kring nyckeluttalanden, att vi genomför en medföljande kontroll - till detta föreslår jag den interinstitutionella arbetsgruppen mellan kommission och parlament - att vi tillämpar de politiska riktlinjerna även i avtalen med medlemsstaterna samt att vi visar upp en hög grad av professionalitet i genomförandet.
Låt mig under de sista 90 sekunderna säga något om tyngdpunkterna. Mer än hälften av de små och medelstora företagen saknar ännu en handlingsplan för omställningen. Små och medelstora företag måste så snabbt som möjligt ta itu med sin tekniska omställning och därvid även tänka igenom de strategiska effekterna av en marknad präglad av prisöppenhet och ökad konkurrens. Därför är de små och medelstora företagen tyngdpunkten för hösten 2000.
För det andra, den breda allmänheten som omfattar alla målgrupper och mer än så. Här måste medborgarna ges trygghet. Här måste den offentliga förvaltningen inta en förebildlig roll, precis som de icke-statliga organisationerna och de politiska stiftelserna i informations- och medlarrollen.
För det tredje, skolorna, eleverna och ungdomarna. Vi föreslår helt konkret att inte bara ställa om alla skolböcker så snabbt som möjligt, utan att tillvarata alla målar-, tecknings- och uppsatstävlingar och talartävlingar för den emotionella fråga som är en identitetsfråga för Europa, "Jag och euron". Det tredje området: På bankerna har vi världsspardagarna som vi genomför över hela Europa; vi måste även införa eurospardagar för att redan före omställningsfasen i större utsträckning öppna eurobankböcker. Vi måste i ökad utsträckning knyta upp de offentliga företrädarna för medborgarna, dvs. inte bara Europaledamöterna utan alla offentliga företrädare från kommunerna till Europanivå.
Vid sidan av personalresurserna även inom generaldirektoratens avdelningar är samordningen det viktigaste området för oss när det gäller att i en bred kommunikationsprocess, med tillräckligt ekonomiskt kapital och tillräcklig tidsram, föra fram ett tydligt budskap till medborgaren - därför föreslår vi att kampanjen förlängs till 2002. Så kommer eurons framgångsrika historia inte att avslutas utan att bli ännu starkare med medborgarnas stöd.

Haug
Herr talman, kära kolleger! Vi alla vet att de europeiska medborgarnas behov av information fortfarande är mycket stort, trots att vi redan har den monetära unionen och att införandet av eurosedlarna och euromynten inte kommer att dröja alltför länge till. Det är inte ens 75 veckor kvar. Budgetutskottet är liksom alla kolleger helt införstått i de mål för kommunikationsstrategin i den sista fasen av fulländningen av EMU som nämns i kommissionsrapporten. Vi är även av den åsikten att det skall finnas sporrar och hjälp för företagen, framför allt för de små och medelstora företagen för att dessa skall kunna genomföra det nödvändiga arbetet inför omställningen till euro.
Lika riktigt och viktigt är det att förbereda alla medborgare, alla konsumenter i större omfattning. Vi alla måste ställa in oss på euron i vårt dagliga liv. Nu är det inte budgetutskottets sak att i detalj värdera innehållet i kommissionens meddelande. Vi har inskränkt oss till de budgetära aspekterna. Vi hänvisar ännu en gång till att vi i det interinstitutionella avtalet skriftligen har fastställt att informationspolitiken är en autonom handling som inte behöver någon separat rättslig grund. Detta skall på förekommen anledning alldeles särskilt sägas till rådet.
Mycket uttryckligt vill jag dock även påminna om att Prince 1996 inrättades av parlamentet inom ramen för budgetförfarandet med det klara målet att för Europeiska unionens räkning finansiera informationskampanjer om tyngdpunktsfrågor, och det interinstitutionellt, eftersom vi då liksom nu var och är övertygade om att de pengar som ställts till förfogande på så sätt kommer att användas mest rationellt. Därför betonar vi också återigen att de beslut om hur kapitalet skall fördelas och om riktlinjerna för tillämpningen, inklusive beslutet om gemensamma åtgärder, fattas på grundval av det yttrande som den interinstitutionella arbetsgruppen kommer att göra. Denna arbetsgrupp skrevs uttryckligen in i budgetförklaringarna och så - detta säger jag uttryckligen med adress till kommissionen - skall det också förbli! Därför kommer vi återigen att lägga till motsvarande förklaring under budgetrubrikerna B3-300 och B3-306 som kommissionen uppenbarligen - inom citationstecken sagt - "glömde" att överföra till sin preliminära budget för år 2001.
Jag vill tacka föredraganden och det ansvariga utskottet för att våra förklaringar rörande detta togs med i slutledningen.
(Applåder)

Myller
Herr talman! Euromeddelandet är avsett för allmänheten och dess syfte är i synnerhet att tillfredsställa medborgarnas informationsbehov. Informationskampanjen skall genomföras i samarbete med medlemsstaterna, men allra viktigast enligt min mening är att det är frivilligorganisationerna som spelar en central roll när det gäller spridningen av information. Man måste så snabbt som möjligt komma till gräsrotsnivån, att information ges i klarspråk. Den så kallade tvåstegs informationsstrategin, där målgrupper informerar sina egna medlemmar, har visat sig vara allra bäst, och detta måste man även i den här informationsverksamheten använda sig av. Jag är rädd för sådana informationskampanjer som genomförs av kommissionen. De är ofta glassiga, mycket kostsamt genomförda. Att den här informationskampanjen genomförs med stöd av och via icke-statliga organisationer hindrar förhoppningsvis upprepningen av detta.
Införandet av euron innebär även många praktiska frågor för medborgarna; framför allt måste man se till att priserna inte hissas upp när valutorna omvandlas. Här har konsumentorganisationerna en mycket stor och betydelsefull uppgift, och även kvinnoorganisationerna måste uppmärksammas eftersom kvinnor behöver information om detta område. Det är mycket väsentligt att gränsöverskridande transaktioner och betalningar följer den inre marknadens principer. Jag är glad över att ECB:s ordförande Duisenberg även fäste uppmärksamhet vid den här frågan och lovade att ECB kommer att avge en rapport om detta. Jag hoppas verkligen att dessa praktiska ting som är besvärliga för konsumenterna kan ordnas före det egentliga införandet av euron.

von Wogau
Herr talman, ärade kolleger! Jag vill inledningsvis gratulera kollegan Karas till hans utmärkta betänkande men samtidigt säga att vi för tillfället inte kan vara nöjda med Europeiska kommissionens informationspolitik. Vi måste påminna om att informationsprogrammet om euron även i enlighet med budgetens vilja är ett program gemensamt för Europeiska kommissionen och Europaparlamentet. Under den senaste mandatperioden fanns det ett ledningsorgan som leddes av kollegan Anastassopoulos och som lade fast grunddragen i informationspolitiken på detta område. Detta var då mycket framgångsrikt. Vi lyckades då även att göra de europeiska parlamentarikerna fullt ut delaktiga i denna informationskampanj i första hand i de politiska fonderna. Detta organ som bestod av den ansvarige kommissionären och den ansvarige utskottsordföranden har ännu inte sammankallats. Räkningen har fortfarande i dag inte gjorts upp med vissa av processerna i förra mandatperioden. Då måste man klart och tydligt ställa frågan: Hur skall detta egentligen fortsätta? Av denna anledning kräver jag först och främst att detta organ sammankallas så snart som möjligt. Det är den första punkten.
Den andra punkten som jag helt kort vill gå in på rör en iakttagelse som har att göra med innehållet i informationskampanjen. Om man jämför priserna, å ena sidan i de elva euroanslutna ländernas Europa, alltså i Euroland, och å andra sidan i de länder som fortfarande står utanför de elva euroanslutna ländernas Europa, inklusive Storbritannien, men särskilt tydligt i Schweiz och Norge, då kan man konstatera att prisnivån i Euroland generellt sett även i de så kallade rika länderna är lägre än i övriga länder. Detta medför att den europeiska valutan redan i dag leder till mer konkurrens på detta område, och denna konkurrens leder i sin tur till att medborgarna erbjuds varor och tjänster till mer fördelaktiga villkor. Om detta borde en studie göras, vilket även krävs i kollegan Karas betänkande.

Randzio-Plath
Herr talman! På min grupps vägnar vill jag gratulera föredraganden och säga att vi stöder betänkandet, liksom vi även välkomnar den positiva andan i Europeiska kommissionens meddelande. Det är också hög tid att kommunikationsstrategin blir ännu effektivare och att samarbetet mellan kommissionen, Europaparlamentet och även medlemsstaterna verkligen förbättras under nästa mandatperiod. Den europeiska befolkningen inte bara känner sig illa förberedd på euron, man är också - objektivt och subjektivt sett - illa förberedd på euron. Den långa övergångsperioden har inte precis lett till att man förbereder sig mer intensivt och noggrant på införandet av euron, utan den leder tvärtom till mer desinformation och även till att förberedelserna skjuts upp, hos vissa i tanken rentav ända till juni 2002.
Detta tycks dessvärre inte enbart vara fallet bland befolkningen, utan även ute på företagen. Visserligen säger 80 procent av företagen att de förbereder sig på euron och dess införande, men objektivt sett rör det sig faktiskt om högst 25 procent som på ett konkret sätt förbereder sig på detta. För detta talar givetvis även det faktum att endast 1 procent av sedlarna inom Europeiska unionen har anpassats i dag. Om vi inte engagerar oss nu måste vi alltså frukta att denna fruktade big bang som ingen av regeringarna ville ha faktiskt kommer att inträffa.
Men även här måste regeringarna själva visa sin goda vilja och ett större engagemang. Jag anser inte att man kan lägga hela ansvaret på europeisk nivå. I slutändan är det ändå medlemsstaterna som, även i subsidiaritetens tecken, är skyldiga att stå för politisk information och bildning. Vi måste verkligen uppmana Europeiska unionens medlemsstater att investera pengar, tid och personal i att euron skall bli en framgång. Tråkigt nog har de offentliga förvaltningarna hittills inte spelat den pionjärroll som man egentligen borde spela.
Som jag ser det, föredraganden har med rätta påpekat detta, vore det även viktigt att skolorna, lärarna, läroinstituten mobiliseras för förberedelserna inför euron. Euron måste verkligen bli ett heltäckande innehåll i inlärningen. Det räcker inte med några framgångsrika, men ytterst blygsamma Sokratesprojekt kring euron i Europas skolor. Nej, detta är nu verkligen en uppgift som måste bemästras på ort och ställe. Jag skulle tycka att det vore underbart om å ena sidan skolorna, Europas ungdom, välkomnar euron som ett handfast Europa och om man utnyttjar den egna förberedelsen för att kommunicera med andra. Detta skulle ju även den äldre generationen kunna göra, som till stor del är så skeptisk till euron. Varför skulle inte de äldre människorna i unionen utnyttja sin erfarenhet, sitt kunnande och även den tid de har till sitt förfogande för att göra euron till en framgång? Här skulle vi måhända kunna få ett slags nytt generationsavtal som bidrar till europrojektets framgångar.
Kommissionen är säkerligen manad att samarbeta ännu närmare med oss och även att intensifiera engagemanget. Men låt oss inte glömma att medlen för informationskampanjen är ytterst små och måste delas upp på medlemsstaterna. Inget företag som lanserar en viktig produkt skulle förlita sig på dessa blygsamma medel för att göra produkten till en framgång. Kvalitetssigillet euro, de första goda erfarenheterna av den monetära unionen som på senare tid faktiskt har skonat Europa från valutaturbulens är ett argument. Men det gäller också att information blir till utbildning, för när allt kommer omkring är det en helt ny pris-, räknings- och värderingskänsla som måste läras in. Låt oss inte bedras av den lättsamma övergången den 1 januari 1999! Låt oss inte bedras av den så att säga automatiska överglidningen in i det nya årtusendet! Euron måste man även förbereda sig psykologiskt på. Det måste vi alla göra tillsammans, på alla nivåer i den Europeiska unionen!

Gasòliba i Böhm
För det första vill jag säga att min grupp, precis som man gjorde i utskottet, stöder Karasbetänkandet. Vi menar att det är ett mycket bra betänkande som kommer att ha en mycket positiv inverkan på den grundläggande frågan om eurons assimilering till medborgarskapet.
Det är uppenbart att euron inte längre bara är en makroekonomisk och finansiell fråga, det är en fråga som kommer att beröra alla Europas medborgare och därför är den av största vikt för det europeiska bygget. Av den anledningen är det mycket viktigt att kampanjen genomförs - en väl genomförd kampanj - så att euron under år 2002 uppnår den tilltro och acceptans som vi alla vill. Dessutom ligger ett stort antal länder och företag efter i sina förberedelser för användningen av valutan samtidigt som medborgarna har liten kännedom om den.
Därför vill jag mycket kortfattat kommentera tre frågor. Den första är decentraliseringen: Det är viktigt att regionala och lokala myndigheter deltar, många av dem är mycket kunniga och bättre rustade än medlemsstaterna att nå ut till medborgarna. Detta är något som ECB och kommissionen borde ha i åtanke. Jag skulle vilja veta vad kommissionär Solbes tycker om ett deltagande på den här nivån, vilket också von Wogau har begärt. Man bör se till att den här typen av myndigheter får spela den framträdande roll de borde, för de är bäst rustade att nå ut till medborgarna.
För det andra borde en sådan decentralisering också göras på företags- och avdelningsnivå och inte begränsas till företagar- och fackföreningarnas centralkontor.
För det tredje rekommenderar jag er att läsa de slutsatser som lagts fram av utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott där den kulturella aspekten införlivas, vilket också är viktigt för informationskampanjens framgång.

Hudghton
Herr talman! Jag är glad över att få detta tillfälle att lämna synpunkter från utsidan, från Skottland, för närvarande en del av Förenade kungariket, där vår diet av information om euron domineras av en ganska likgiltig och föga övertygande inställning från labourregeringens sida och en nästan hysterisk anti-euro retorik från de konservativas sida.
I motsats bekräftade mitt parti - det skotska nationella partiet - nyligen vår inställning att i princip stödja anslutningen till euron och vi är inte rädda för att främja denna åsikt. Skottlands affärsmän från fiskeindustri till bönder, från tillverkare till turistsektorn tvingas konkurrera med en hand bakbunden.
Karas tillstår en hög stödnivå för euron men även vissa brister i fråga om tillgång till information inom euroområdet och jag stöder hans idéer för att lösa det problemet. Men i synnerhet välkomnar jag det faktum att denna strategi också gäller de medlemsstater som ännu inte deltar i den monetära unionen, eftersom vi naturligtvis kommer att påverkas vare sig vi går med eller stannar utanför. Jag uppmanar regeringarna i Förenade kungariket och Skottland att spela sin fulla roll i den kampanjen.

Schmid, Herman
Herr talman! Det finns tre länder som står utanför EMU. I dessa länder skall man hålla folkomröstningar innan regeringarna tar beslut om införandet av euron. I två av dessa länder, England och Danmark, har man haft det goda omdömet att inte delta i eurokampanjen. Man har sagt nej med hänvisning till att diskussionen inte är avslutad ännu och med tanke på den kommande folkomröstningen.
Det tredje landet som står utanför EMU, Sverige, har däremot beslutat att delta i kampanjen, trots att den kommer före folkomröstningen och innan det är avgjort om Sverige skall införa euron. Detta innebär att eurokampanjen inte blir en vanlig informationskampanj som i andra länder, utan ett slags övertalningskampanj och en inledning till kampen mellan ja-sidan och nej-sidan i folkomröstningen. Det är ju svårt att föreställa sig att eurokampanjen skulle framföra någon särskilt kritisk euroinformation, eftersom meningen med kampanjen är att den skall stärka förtroendet för euron och euroreformen. Detta betyder faktiskt att eurokampanjen kommer att tjäna den svenska regeringens politiska målsättning, vilken ju är att övertyga svenska folket att rösta ja i folkomröstningen.
Eurokampanjen finansieras till 50 procent med EU-medel och skall drivas överallt i samhället, till och med i skolorna där man annars inte är van vid att det drivs ensidiga politiska kampanjer, vilket det handlar om i detta fall. Jag tycker att det är skamligt om den svenska regeringen på detta sätt får utnyttja eurokampanjen. Det blir både komprometterande och pinsamt för EU om kampanjen får genomföras såsom planerat. Därför vill jag vädja till kommissionen att den verkar för att avtalet om en svensk eurokampanj rivs upp eller ändras så att den först får genomföras efter det att svenska folket har uttryckt sin mening i en folkomröstning.
Jag vill också vädja till mina kolleger här i kammaren att de tillstyrker ändringsförslagen 7 och 12 när de röstar i morgon, eftersom skrivningarna i dessa ändringsförslag förespråkar att kampanjen inte skall genomföras i länder som inte har beslutat om de skall vara med i EMU.

Krarup
Herr talman! Jag vill gärna fortsätta där föregående talare slutade. Jag är glad för att det formellt inte är pengar från kampanjen involverade i propagandan i den danska debatten. Detta betänkande är ett av de intressantaste dokument jag har läst. Det skulle kunna ingå i en handbok för demokrater eller kanske snarare användas under en lektion i antidemokratisk manipulation. Jag läser här att euron är en "viktig och identitetsskapande faktor i den europeiska integrationsprocessen". Det konstateras också att det inte är något överväldigande stöd i euroområdet och absolut inte i länderna runt detta område, så därför uppmanas kommissionen till, som det mycket klart uttrycks i yttrandet från utskottet för kultur, "vid genomförande av reklam- och informationskampanjen att ta hänsyn till att stora delar av befolkningen fortfarande är skeptiskt inställda till den gemensamma valutan". Eller sagt på ett annat sätt: Målet är, som det står i själva betänkandet, att "man med de riktiga kommunikationsmedlen kan reagera på den europeiska allmänhetens nationella och kulturella särdrag". Alltså kort sagt: Manipulation. Situationen är den att det i detta program använts över 100 miljoner euro för att påverka medborgarna i Europa. Det vill säga att kommissionen använder EU-medborgarnas pengar för att manipulera dem. Detta går stick i stäv med vår uppfattning om detta projekt. Demokratin förutsätter ett beslut genom folket, inte en manipulation från institutionernas sida. Jag säger detta därför att vi, som bekant, håller en folkomröstning i Danmark den 28 september om deltagande i EMU, och det är en självklarhet att det är den folkliga debatten som utgör utgångspunkt. Vi vill inte manipuleras. En så tydligt beskriven manipulation har inte setts sedan de totalitära regimerna kollapsade för många år sedan. Det är ett mycket bedrövligt betänkande.

Ilgenfritz
Herr talman! Jag vill lyckönska föredraganden till detta verkligen mycket informativa betänkande. I positiv anda skall nämnas att små och medelstora företag har valts ut som en mycket viktig målgrupp, eftersom det just när det gäller denna grupp ju skulle kunna uppstå väsentliga problem under omställningsfasen. Därutöver måste vi dock även stödja varje initiativ respektive uttryckligen uppmana kommissionen att omedelbart inleda initiativ mot de förhöjda bankavgifterna för transaktioner inom gemenskapen.
Vi måste bevisa för de europeiska medborgarna att de administrativa kostnaderna reduceras av euron till dess egen fördel. Vi bör inte enbart tala om och informera om euron, utan våra uppgifter bör övertyga medborgaren om att euron även medför fördelar som blir kännbara för honom. De för närvarande förhöjda bankavgifterna ger precis motsatt signal.

Thyssen
Herr talman! För de flesta européer kommer eurons tidsålder inte att börja på riktigt förrän de själva måste betala med euromynt och eurosedlar. Av respekt för alla våra europeiska medborgare är det viktigt att inte underskatta övergångens politiska betydelse och att övergången förlöper fläckfritt. För detta krävs först och främst att övergången organiseras på ett bra sätt på det praktiska planet. Ur den synvinkeln sett är det mycket bra att " frontloading" har möjliggjorts efter en lång tids påtryckningar från parlamentet. Förutom detta måste människor ha förtroende för hela processen. Ett första villkor för detta är information. Vi stöder kommissionens planer på att gå ut med informationen per målgrupp och att engagera de lokala organisationerna. God information är ju anpassad till de berördas specifika livssituation, och människor och företag har ett mycket större förtroende för sina egna föreningar och organisationer än för offentligrättsliga institutioner. Men inte förrän vi också lyckas reducera kostnaderna för gränsöverskridande betalningar och växlingskostnaderna inom euroområdet, kommer människornas och företagens förtroende att vara tillräckligt stort, och detta förtroende är helt avgörande. Det är en förutsättning för att kunna motivera människor att göra de ansträngningar som behövs, det vill säga ansträngningar som är nödvändiga för att anpassa sig till den nya situationen. Låt oss inte lura människor att tro att det inte kommer att krävas några ansträngningar. Det kommer att bli mödosamt. Alla måste anpassa sig och alla kommer att bli tvungna att anstränga sig. Om vi kan hjälpa människor med detta och leda dem rätt från början, då har vi fullbordat vårt informationsarbete.
Herr talman! Vår kollega Karas betänkande godkändes med stor majoritet i utskottet för ekonomi och valutafrågor. Det förtjänade det; det är ett bra betänkande. Jag vill gärna gratulera honom till detta.

Torres Marques
Herr talman! Efter lanseringen av euron i januari 1999 verkar de europeiska medborgarnas intresse för den nya europeiska valutan vara långt ifrån varmt, intresset har i stället svalnat som om de mycket långa tre åren utan sedlar och mynt har förvandlat den till en virtuell valuta.
Trots att vi alltsedan januari 1999 upprepade gånger har sagt att euron är officiell valuta i elva av Europeiska unionens länder - och kommer att vara det i Grekland och eventuellt i Danmark från och med nästa år - och att den nationella valutan bara är multipler eller undermultipler till euron, så är det faktiskt så att de flesta européer tror att escudos, pesetas, franc eller mark kommer att fortsätta att vara officiell valuta eftersom det är den valutan de har i handen.
Om vatten-, el-, telefon- och matbutiksräkningarna uttrycktes i euro, så är det ändå enligt min mening bara en onödig matematisk övning. Vi har emellertid bara ett och ett halvt år på oss innan de nationella sedlarna och mynten försvinner och det är hög tid att lära känna den nya valutan, att förstå dess värde och vad den betyder för våra liv och för ekonomins och samhällets utveckling.
Jag menar att eurons informationskampanj måste bearbeta följande två aspekter: För det första eurons värde, form och användningssätt. För det andra hur användandet effektivt kommer att påverka penningstabiliteten inom Europeiska unionen vad gäller tillväxttakt - den största på flera årtionden - inflationskontroll och sysselsättningsskapande åtgärder.
För att kampanjerna skall nå önskat resultat måste åtgärderna samordnas. Europeiska centralbanken kan inte föra en kampanj, kommissionen eller parlamentet en annan samt ytterligare några där medlemsstaterna är inblandade. En effektiv samordning av disponibla medel är ett måste så att mål grupperna nås, och så att vi försäkrar oss om att inga misstag begås, som de som vi redan har sett, till exempel den av kommissionen omfattande spridningen av information till portugisiska skolor.
Skolor är neuralgiska informationscentra där effekterna fördubblas, därför måste de användas på ett så korrekt, enkelt och effektivt sätt som möjligt. Nyckelorden i kampanjerna måste därför vara samordning av resurser, delaktighet samt mänskliga, tekniska och finansiella medel. Just nu verkar man inte veta vem som skall göra vad, vilket vi snarast måste klara upp.
År 2001 borde vara det år då euron tar över rollen från de nationella valutorna, vid prissättning, i företagens bokföring och vid gränshandeln. Vi måste få ett stopp på de skandalösa gränskostnaderna inom Euroland, vilket inte medför några risker för bankväsendet. Att betala ränta på krediter, debet- eller gireringskonton är en av orsakerna till de europeiska medborgarnas misstro mot euron. Det enda som kan få ett slut på detta och bidra till att återställa förtroendet är kommissionens förbjudande av de karteller som har bildats. Det är detta som de europeiska medborgarna hoppas på.

Blokland
Herr talman! På min grupps vägnar får jag säga att det förvånar oss att den föreliggande resolutionen är så lång och ibland till och med väldigt komplicerad, när den behandlar en tämligen enkel sak.
Att Europaparlamentet tar på sig så många problem beror framför allt på att man i denna resolution blandar ihop information med propaganda. Jag har redan under en tidigare debatt om en föreslagen informationsstrategi tvingats uttala mig kritiskt om vissa av mina kollegers högst märkliga önskemål. Tyvärr tvingas jag nu att göra det igen. Den som menar att euron skall förmedla den så kallade europeiska tanken till medborgarna, begår ett mycket grovt tankefel. Det är särdeles beklagligt att detta enorma politiska tankefel uppmärksammas mycket mindre av parlamentet än de tillgodoräkningsfel som kommersiella banker begår vid växeltransaktioner. Begrip detta, den som kan.

Evans, Jonathan
Herr talman! Den punkt som bekymrar mig i Karas betänkande är om vi faktiskt ombeds att godkänna en informationskampanj om de praktiska konsekvenserna av införandet av euron eller en propagandakampanj för att främja den. Ingen kan förvisso ifrågasätta behovet av information. Några brittiska tidningar uppger att vi redan känner till alla fakta, men det nyligen presenterade meddelandet om en fusion mellan Frankfurtbörsen och Londonbörsen fick många brittiska tidningsredaktörer uppseendeväckande blottställda av den enkla frågan om vilken valuta som skulle användas som börsens myntenhet.
Mer än två tredjedelar av företagen i Förenade kungariket är omedvetna om de praktiska konsekvenserna av införandet av euron, även för de länder som är utanför euroområdet. Om det finns tillgängliga medel för de många seminarier och konferenser som brittiska branschorganisationer, affärsjurister och revisorer genomför låt mig då som brittisk advokat förklara att jag är intresserad av att vi får tillgång till vår andel av detta.
Men det finns anledning att tro att denna kampanj gäller mycket mer än ren praktisk informationsspridning. När allt kommer omkring genomför Europeiska centralbanken sin egen informationskampanj, så varför skulle vi göra samma sak? Kanske kan vi se svaret i den stridbara tonen i Karas betänkande och hans märkliga förklaring att informationskampanjen för euron måste bidra till att eurons succé fortbestår. Jag önskar naturligtvis att det skall gå bra för euron. Valutaoro är dåligt för oss alla, antingen vi befinner oss i eller utanför euroområdet. Men personligen kan jag inte medge denna historiska succé under de senaste sex månaderna och det överraskande förslaget att euron har visat sig vara en stabiliserande faktor vid internationella, monetära kriser.
Vare sig man är i eller utanför eurozonen bör det vara: Information, "ja", men propaganda, "nej".

Talmannen
Vi avbryter debatten här och övergår till omröstningsblocket.
Debatten kommer att återupptas i eftermiddag

OMRÖSTNING
-     Förslag till rådets beslut om gemenskapens bidrag till den internationella fonden för röjning av Donaus farled (KOM(2000) 317 - C5-0297/2000 - 2000/0125(CNS)) (budgetutskottet)

Färm (PSE), föredragande. Herr talman! På kommissionens förslag rekommenderar nu budgetutskottet i detta snabbinsatta ärende att parlamentet skall bevilja en donation på 22 miljoner euro till en fond inom Donaukommissionen. Orsaken är att floden Donau vid Novi Sad blockeras av rester från förstörda broar efter Natos bombningar i fjol. Detta samt det faktum att flodbädden nu kantas av odetonerade minor och bomber hotar utvecklingen på Balkan både ekonomiskt och humanitärt.
Uppgiften består i att sanera floden efter tre raserade broar och odetonerade minor och bomber längs en fem kilometer lång sträcka på serbiskt territorium. För detta behövs EU:s hjälp. Det är viktigt att detta saneringsarbete kan komma igång till sommaren. Vi hade föredragit om det hade kunnat bli en del av den tilläggs- och ändringsbudget som vi just har behandlat, men av tidsskäl har detta inte varit möjligt. Därför ger budgetutskottet ändå sitt stöd, för att medel skall frigöras så att Donaukommissionen snarast kan påbörja sitt arbete. Ett av problemen är att en del av arbetet kommer att genomföras på serbiskt territorium, när vi har försäkrat oss om att sanktionerna mot Jugoslavien kommer att respekteras.
Vad gäller genomförandet, den rättsliga grunden och finansieringen har vi haft kontakter med kommissionen, och våra frågetecken har rätats ut. Vad gäller finansieringen av dessa 22 miljoner euro föreslår kommissionen att 7,5 skall tas från Phare, 7,5 från ISPA och 7 miljoner från Obnova. Jag skulle bara vilja att kommissionen bekräftar följande, nämligen att kommissionen kontaktar budgetutskottet om det skulle uppstå problem med denna finansiering.

Liikanen
. (EN) Om det är någon ändring av den mängd eller den spridning som föreslås i förslaget till rådets beslut kommer både rådet och parlamentet att rådfrågas. Så mitt svar är "ja".
(Parlamentet godkände kommissionens förslag.)
  
Förslag till rådets beslut om ingående av ett avtal mellan gemenskapen och Republiken Cypern om samarbete på området för små och medelstora företag inom ramen för det tredje fleråriga programmet för små och medelstora företag inom Europeiska unionen (1997-2000) (KOM(2000) 242 - C5-0324/2000 - 2000/0099(CNS)) (utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi)

Langen
Fru talman, kära kolleger! I denna fråga har rådet lagt fram ett förslag som vi visserligen delar men som emellertid har en graverande brist. Enligt artikel 14 i detta förslag - det stämmer även överens med överläggningarna i utskottet - skall underlagen finnas tillgängliga på alla Europeiska unionens elva officiella språk, men inte på republiken Cyperns andra officiella språk, turkiska. Vi kräver att detta avtal översätts även till turkiska, till republiken Cyperns officiella språk och inte enbart till finska, svenska, danska, tyska osv., utan även till turkiska. Detta måste rådet i fortsättningen ta hänsyn till vid dylika förhandlingar om det vill ha vårt samtycke till ett förenklat förfarande!

Liikanen
. (FI) Fru talman! Mitt svar är att den här typen av avtal alltid översätts till gemenskapsspråken. Så har man även gjort i detta fall. Jag har även en längre version av uttalandet om talmannen så vill.

Swoboda
Fru talman! Jag ville bara fråga kommissionär Liikanen: Behandlas Cypern på samma sätt som alla övriga kandidatländer? Ja eller nej? Detta är, anser jag, den avgörande frågan.

Liikanen
. (FR) Mitt svar är ja.
(Parlamentet godkände kommissionens förslag.)
Förfarande utan debatt
Andra betänkandet (A5-0176/2000) av Gerhard Schmid för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till rådets rambeslut om bekämpning av bedrägeri och förfalskning som rör andra betalningsmedel än kontanter (SN 3040/2000 - C5-0265/2000 - 1999/0190(CNS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0172/2000) av Lienemann för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets förordning om det finansiella instrumentet för miljön (Life) (C5-0221/2000 - 1998/0336(COD))
(Parlamentet godkände det gemensamma utkastet.)
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0173/200) från utskottet för regionalpolitik, transport och turism om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/ /EG om ändring av rådets direktiv 91/440/EEG om utvecklingen av gemenskapens järnvägar (5386/1/2000 - C5-0178/2000 - 1998/0265(COD)) (föredragande: Jarzembowski)
Före omröstningen:

Liikanen
. (EN) Med referens till det betänkande som upprättats av Jarzembowski om förslaget till direktiv om ändring av direktiv 91/440, vill jag fastslå att kommissionen inte kan godkänna ändringsförslag 1, 2, 4, 5, 7, 10, 12, 15, 16, 18, 19, 22, 23, 25, 26 och 27, men är positiva till ändringsförslag 3, 6, 8, 9, 11, 13, 14, 17, 20, 21 och 24.
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd (efter dessa ändringar).)
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0171/2000) från utskottet för regionalpolitik, transport och turism
I. om rådets gemensamma ståndpunkt (5387/1/2000 - C5-0176/2000 - 1998/0266(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 95/18/EG om tillstånd för järnvägsföretag
II. om rådets gemensamma ståndpunkt (5388/1/2000 - C5-0177/2000 - 1998/0267(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om tilldelning av infrastrukturkapacitet, uttag av banavgifter och utfärdande av säkerhetsintyg (föredragande: Swoboda)
(Talmannen förklarade de två gemensamma ståndpunkterna godkända (efter dessa ändringar).)
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0174/2000) från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om rådets gemensamma ståndpunkt (5103/3/2000 - C5-0162/2000 - 1997/0345(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 89/48/EEG och 92/51/EEG om den generella ordningen för erkännande av yrkeskvalifikationer och av rådets direktiv 77/452/EEG, 77/453/EEG, 78/686/EEG, 78/687/EEG, 78/1026/EEG, 78/1027/EEG, 80/154/EEG, 80/155/EEG, 85/384/EEG, 85/432/EEG, 85/433/EEG och 93/16/EEG om yrkena sjuksköterska med ansvar för allmän hälso- och sjukvård, tandläkare, veterinär, barnmorska, arkitekt, farmaceut och läkare (föredragande: Wieland)
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd (efter dessa ändringar).)
Ramavtal (C5-0349/2000) om förbindelserna mellan Europaparlamentet och kommissionen
Före omröstningen:

Bonde
Fru talman! Ramavtalet innehåller vissa framsteg, men det finns också en risk för direkta bakslag när det rör ledamöternas tillgång till information från kommissionen. Min politiska grupp och interngruppen SOS-demokrati uppmanar därför till att vi skjuter upp omröstningen och ser till att avtalet behandlas ordentligt i alla utskott, särskilt i utskottet för konstitutionella frågor, utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden och budgetkontrollutskottet. Vi stämmer in i den kritik som kommit från ordföranden i budgetkontrollutskottet, Theato, om att avtalet direkt strider mot artikel 276 i fördraget, vilken säkerställer vår tillgång till information under ansvarsfrihetsförfarandet. Nu får kommissionen möjlighet att bestämma vad den kommer att lämna ut för kontroll. Det är samma förfarande som när det rör ombudsmannen. Ramavtalet strider också mot vår egen arbetsordning. I artikel 64 krävs det uttryckligen en likvärdig behandling av rådet och parlamentet under lagstiftningsförfarandet när kommissionen överlämnar dokument. Nu blir det bara parlamentets ordförande och utskottsordförandena som får rätt att se olika typer av icke-offentliga dokument. Föredragandena kan inte kräva att få se dem, och det kan inte heller ledamöterna. Som ledamöter bör vi ställa ett rättsligt krav på att kunna få ta del av dokument när de utlämnats till andra från kommissionen. Det var alla gruppordförande överens om när vi startade förhandlingarna med kommissionen. nu verkar det bli en kompromiss där de som skall kontrolleras kan bestämma vad de vill skall kontrolleras. Kompromissen motsvarar inte Prodis löften. Jag vill därför uppmana till att vi avvisar förslaget i dag och ser till att få det förbättrat, så att vi kan rösta om en förbättrad utgåva nästa gång.

Talmannen
Bonde begär således att omröstningen skjuts upp.

Hautala
Fru talman! Min grupp ställer sig bakom Bondes förslag om uppskjutning, även om detta avtal onekligen innehåller några mycket förtjänstfulla förbättringar till parlamentets befogenheter, till exempel när det gäller internationella förhandlingar och parlamentets deltagande i regeringskonferensen. Vi kan emellertid inte acceptera det sätt på vilket rådet blandade sig i förhållanden mellan parlamentet och kommissionen efter det att förhandlingarna redan hade avslutats. Rådet krävde nämligen, det pressade, det rentav utpressade kommissionen att från detta avtal ta bort en text som skulle förutsatt att medlemsstater, institutioner och internationella organisationer med stöd av detta avtal varit tvungna att motivera varför de inte vill överlämna några sekretessbelagda uppgifter. Enligt vår mening är detta helt ohållbart.
Fru talman! Jag har anledning att misstänka att detta är en direkt följd av toppmötet i Feira. Vid toppmötet i Feira fattades ett beslut att Nato skall lämna sekretessbelagda uppgifter för gemensamma militära planer, och det ser ut att vara en klar strävan att utestänga både kommissionen och parlamentet från den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken, så att vi behöver ett öppet klarläggande från rådet varför sådant här händer. Dessutom, fru talman, måste föredragandenas rätt att få uppgifter förbättras, och uppskjutandet kanske också ger möjlighet att stärka den här sidan. Vi ställer oss alltså inte bakom den här texten i den form som den efter dessa senaste vändningar har, och det är klokast att vi tar litet mera tid.
(Applåder)

Cox
Fru talman! Jag kommer att ha möjlighet senare att tala för min grupps räkning.
Jag skall nämna flera av min grupps angelägna frågor och kritik om detta projekt men i huvudsak, med hänsyn till hela det arbete och de betydande framsteg som har gjorts och utsikten enligt min uppfattning att vi troligtvis inte genom en försening kommer att kunna förbättra dokumentet markant skulle jag uppmana kammaren att vi bör rösta för att fortsätta vår diskussion och om att anta eller förkasta dokumentet, eftersom den möjligheten finns där och vi måste höra debatten om det. I varje fall, nu är stunden inne att gripa möjligheten att försöka få ett avslut på detta långdragna ärende, att gå vidare och att bygga på våra interinstitutionella förbindelser på ett positivt sätt.
(Parlamentet förkastade begäran om att uppskjuta omröstningen.)
Talmannen. Enligt den önskan som framförts skall nu talare från varje politisk grupp uttrycka sig kort - två minuter - för att redogöra för sina åsikter.

Poettering
Fru talman, herr kommissionsordförande, kolleger! Detta ramavtal mellan Europaparlamentet och Europeiska kommissionen är ett stort framsteg i förbindelserna mellan våra bägge institutioner. Vår grupp har krävt detta ramavtal och engagerat sig starkt för detta. Förbindelserna mellan kommissionen och Europaparlamentet ställs på en solid och tydlig grund, och vårt gemensamma mål är att tjäna det europeiska byggnadsverket.
Kommissionen är den verkställande makten, vi är tillsammans med rådet den lagstiftande församlingen, och med detta ramavtal skapas medel, med vilka Europaparlamentet kan ta till vara sina parlamentariska kontrollbefogenheter på ett bättre sätt. Det är fullständigt självklart att framtida förordningar som blir Europeiska unionens gemenskapsrätt inte berörs av detta ramavtal. Där är vi som lagstiftare givetvis fria att få dessa till stånd.
Ramavtalet vilar på parlamentarismens principer, på principerna om demokrati och öppenhet. Här i detta avtal har kommissionen i juridiskt bindande form återigen tagit upp de medgivanden som den gjorde till Europaparlamentet före sitt val i september förra året, de så kallade fem punkterna. Dessa regleringar rör de tre bilagorna om lagstiftningsförfarandet, vidare inbegripandet och underrättandet av Europaparlamentet i frågor om överenskommelser liksom i frågor om utvidgningen och slutligen även vidarebefordran av konfidentiell information. Säkert kommer inte alla önskemål att infrias, inte heller våra, men man kan inte jämt få allt. Om vi emellertid betraktar överenskommelsen i sin helhet, är den en framgång, och jag vill hjärtligt tacka alla inblandade, parlamentets talman, vice talman Loyola de Palacio, kommissionens ordförande Prodi, men även gruppordförandena som ju har befattat sig med detta på ett mycket engagerat sätt. Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater kommer enhälligt
att rösta för detta avtal!

Barón Crespo
Fru talman, ärade kommissionsordförande, ärade kolleger! Jag vill å Europeiska socialdemokratiska partiets grupp vägnar uttrycka vår glädje över godkännandet av detta ramavtal som baseras på de principer som diskuterats här under veckan - i går faktiskt - då vi sade att det europeiska byggandet är något som vi gör tillsammans. Vad oss anbelangar gör vi det i första hand tillsammans med kommissionen, där vi utgår ifrån demokratiska kriterier, öppenhet och ansvar. Det är detta som rättfärdigar att man sätter in uppförandekoden i ett större sammanhang eftersom det inbördes förhållandet har ändrats. Förhandlingarna om den ankom det på mig att inleda 1990, när parlamentet var mycket svagare och ordförande Hänsch fortsatte att leda dessa och de avslutades under hans ordförandeskap. Parlamentet är starkare och måste därför bära ett större ansvar. Här tror vi att vi tagit ett steg i rätt riktning. Förhandlingarna har varit långa. Ramavtalet skulle enligt planerna ha avslutats i december förra året. Det har varit ett mycket intensivt "givande och tagande" med kommissionen, vilket tvingade oss att ge två ordföranden i parlamentsutskotten i uppdrag att arbeta vidare med förhandlingarna, i synnerhet med bilaga tre. Jag vill därför tacka Napolitano från utskottet för konstitutionella frågor och Theato från budgetkontrollutskottet. Fru talman, det ankommer nu på er att avsluta det hela. Jag vill också tacka er, fru talman, samt ordföranden i tidigare nämnda utskott samt ordförande Prodi och vice ordförande De Palacio för att vi i dag har denna uppförandekod.
Vi måste nu anpassa vår interna reglering till den nya verkligheten. Avslutningsvis en kommentar till rådet, som inte har deltagit i förhandlingarna: Det vore intressant om rådet också hade visat sig villig att anta en norm för gott uppförande gentemot parlamentet när det gäller budget och andra politiska frågor. Fru talman, det skulle vara ett steg i rätt riktning.

Cox
Fru talman! Jag anser att det dokument som vi har framför oss i dag är ett mycket betydelsefullt dokument. Jag har vidtagit mått och steg för att försöka skaffa mig information om någon motsvarighet finns bland regeringar och nationella parlament. Undantagsvis kan det finnas en stat bland de 15 där mer saker beviljas genom öppenhet för dess parlament än i andra stater. Men i de allra flesta fallen finns det ingen nära motsvarighet och det är ett betydande element i detta dokument.
För det andra hade vi en stor debatt i denna kammare förra året som framför allt gällde att kommissionärerna tar enskilt och personligt ansvar för utövandet av sitt ämbete. I detta dokument finns betydelsefulla bestämmelser där man tolkar det ömsesidiga förhållandet mellan våra institutioner, som också utgör betydande framsteg.
Det finns två punkter för kritik som mina kollegor och min grupp har begärt att få klargjorda i dag. I artikel 1.4 i bilaga 3 regleras vilka personer eller organ inom denna kammare som från kommissionen får begära tillgång till konfidentiella handlingar. Många av mina kollegor är upprörda över att det inte hänvisas explicit till föredragandenas rättigheter. Vi har fört detta dokument så långt det går med kommissionen men jag skulle vilja säga att om vi röstar om det i dag, måste ni omedelbart anvisa vårt utskott för konstitutionella frågor att ta upp frågan om att specificera regler i kammaren som skall göra det lättare för föredragandena att framställa önskemål, antingen till sina ordförande eller till de andra organ som nämns i detta dokument. Om vi inför detta, kommer många av mina kolleger som har reservationer att rösta ja.
En sista synpunkt: Denna kammare har nu inlett sitt arbete om frågan öppenhet och reglering av tillgång till handlingar. Många av mina kollegor har sagt till mig - utan att räkna med resultatet av det arbetet - att om vi slutligen skulle behöva se över vårt regelverk mot bakgrund av några nya tankegångar i denna förordning bör kommissionens ordförande, herr Prodi, innan omröstningen tillkännage till protokollet att kommissionen kommer att vara positivt inställd till att på nytt granska dokumentet mot bakgrund av varje utvecklad policy om öppenhet.
(Applåder)

Hautala
Fru talman! Jag vill tacka kommissionens ordförande Prodi och vice ordförande Loyola de Palacio för att de verkligen inlett ett för många delar intensivare samarbete med Europaparlamentet. Denna samarbetsanda betecknas på ett bra sätt av de punkter i avtalet som till exempel rör parlamentets rätt att vara med när man diskuterar internationella avtal, inte bara när man förhandlar om slutresultatet utan under alla skeden av förhandlingarna. Detta anser vi är ett verkligt framsteg liksom det att kommissionen lovar att efter sina möjligheter hålla Europaparlamentet informerat om regeringskonferensen. Även detta karakteriserar denna nya anda som vi nu håller på att skapa tillsammans med kommissionen, och det är mycket viktigt att kommissionen och parlamentet har ett ömsesidigt avtal.
Men tyvärr, fru talman, har rådet inte sett med blida ögon på denna process som gjort att dessa förhållanden blivit intimare. Min grupp är mycket bekymrad över den utveckling som pågår i rådet. Vi hoppas och kräver att rådet offentligt och öppet klargör om det har för avsikt att respektera förhållandena mellan parlamentet och kommissionen eller har det för avsikt att även i fortsättningen blanda sig i dem. Det ser nämligen ut som om rådet, i synnerhet när det gäller säkerhets- och försvarspolitiken, strävar efter hemlighetsmakeri. Det ser ut som om det inte bara är Europaparlamentet, och därigenom allmänheten, som kommer att bli lidande av denna strävan efter hemlighetsmakeri, något som har kommit in i bilden efter dessa avtalsförhandlingar när man krävde att texten skulle ändras - utan även Europeiska kommissionen kommer att bli lidande av denna strävan. Vi måste ge vårt bidrag till en stark kommission, vi måste ge vårt bidrag till att kommissionen i fortsättningen skall ingå som en fast del i utvecklandet av den gemensamma säkerhets- och försvarsdimensionen, eftersom inget område i dag kan stå utanför öppenhetskraven, inte heller säkerhets- och försvarspolitiken.

Kaufmann
Fru talman! Min grupp kommer med majoritet att rösta för föreliggande ramavtal, även om - det vill jag säga i klartext - vi inte är nöjda med alla punkter i avtalet. Vi utgår dock ifrån att förtroendet i förbindelserna mellan kommission och parlament kan förstärkas på grundval av detta avtal. Ni kan vara säkra på att, ifall kammaren godkänner ramavtalet, kommer min grupp mycket noggrant att se till att det faktiskt också hålls.
Två kritiska påpekanden vill jag göra, och här instämmer jag med min gruppkollega. För det första, frågan om öppenhet och insyn vad gäller behandlingen av dokument och information är utomordentligt viktig för min grupp. Vi utgår ifrån att den i punkt 13 fastslagna överenskommelsen kommer att följas strikt, enligt vilken medlemmarna av denna kammare som den enda demokratiskt legitimerade institutionen är de första som informationen ställs till förfogande för, nämligen all information, för endast på så sätt kan vi utöva alla våra mandat på det sätt som medborgarna förväntar sig av oss.
Därför hoppas jag att denna punkt 18, som är tänkt som undantagsregeln från punkt 13, inte på något sätt kommer att behöva tillämpas.
För det andra: även från vår sida ett påpekande riktat till rådet. Vi har med stor förvåning noterat rådets intervention. Jag anser att det i detta fall verkligen på ett tvivelaktigt sätt har gjorts intrång i en överenskommelse mellan kommission och parlament, och det just av den institution som helt och hållet med rätta kritiseras för att sammanträda bakom lykta dörrar. När man då dessutom hänvisar till försvars- och säkerhetspolitiken på detta område och man samtidigt vet att Europa är i färd med att upprätta krisstridskrafter för militära interventioner, då inger detta faktiskt inga goda aningar.
Som en avslutande anmärkning: Vi hörde alla president Chirac här i kammaren i går. Han lovade oss att rådets arbetssätt i framtiden skall förändras. Jag antar att vi alla mycket noga kommer att ge akt på vad som händer under loppet av det franska ordförandeskapet, och om även rådet i framtiden kommer att arbeta mer öppet och demokratiskt.

Collins
Fru talman! Det är lämpligt att för ett ögonblick tänka över hur detta interinstitutionella avtal har hamnat här som vi skall debattera här i dag.
Det är mycket viktigt att alla EU-institutionerna drivs effektivt och kompetent och de 370 miljoner medborgarna i Europeiska unionen måste stödja och ha förtroende för unionens interna lagstiftningsprocesser.
Ett av de viktigaste lagstiftande organen är Europeiska kommissionen, som har befogenhet att ta initiativ till antagandet av direktiv och förordningar. Europeiska rådet företräder unionens femton regeringars intressen och har mycket kraftiga lagstiftande befogenheter.
Parlamentet är ett demokratiskt valt, lagstiftande organ som har väsentliga kontrollbefogenheter över andra nyckelinstitutioner. Om Europeiska unionen skall kunna fungera mer effektivt är det mycket viktigt att förhållandet mellan kommissionen och parlamentet är väl identifierat och detta är skälet till att ramavtalet mellan kommissionen och parlamentet håller på att utarbetas.
Förhandlingarna om detta ramavtal har varit invecklade. Det är kanske inte ett perfekt dokument, men det är verkligen ett steg framåt. Det är mer fordrande än det som har funnits mellan de två institutionerna under de senaste fem åren.
Jag vill nu ta upp några av de viktiga bestämmelserna i avtalet. De två institutionerna kommer nu att vara överens om att utvidga en konstruktiv dialog och ett politiskt samarbete, att förbättra informationsflödet och att samråda och informera parlamentet om administrativa reformer inom kommissionen. Det finns också ett avtal, om än inte så omfattande, om EU:s lagstiftningsprocess, internationella avtal och utvidgningsförhandlingar, och förfaranden har lagts fast för överlämning av konfidentiella dokument och konfidentiell information från kommissionen.
Man kan argumentera att mycket av detta ramavtal bara förtydligar nuvarande bestämmelser enligt gällande EU-fördrag. Jag vet exempelvis att kommissionen måste hålla parlamentet informerat om utvidgningsförhandlingarna, så att det kan ge sina synpunkter i god tid genom de rätta parlamentariska förfarandena. Det är rätt och lämpligt med hänsyn till det faktum att Europaparlamentet måste godkänna varje medlemsstats rätt att ansluta sig till unionen som en ny och fullvärdig medlem. Parlamentet har också sista ordet om internationella överenskommelser, som till exempel WTO-samtalen, kan godkännas eller inte. Parlamentet kan inte förväntas fatta viktiga beslut om sådana ärenden om inte den nödvändiga och rätta informationen har överlämnats till ledamöterna för närmare övervägande.
Detta är skälet till varför kommissionen måste införa öppna förfaranden för att överlämna aktuell information om hela raden av förordningar, direktiv och internationella avtal som diskuteras och antas av unionen.
Slutligen är jag övertygad om att det alltid finns ett behov att klargöra förfarandena för att lämna ut konfidentiell information.

Dell'Alba
Fru talman! Som företrädare för de radikala italienska ledamöterna vill jag understryka att detta ramavtal utgör en viktig jämviktspunkt för förbindelserna mellan våra båda institutioner. Det har varit en svår kompromiss, och de pilar som rådet avfyrade i sista minuten för att försöka att göra den mindre stadig visar hur ambitiöst detta avtal är, och placerar kommissionen och parlamentet i ett förhållande som bygger på samarbete, men även styrning från vår institutions sida, det gäller parlamentets företrädesrätt, medan kommissionen tar på sig en rad åtaganden utan att för den skull brista i sin roll som fördragens väktare och initiativtagare.
Jag är övertygad om att denna jämvikt har uppnåtts. Jag tror - i motsats till de kolleger som har kritiserat det - att detta är det bästa avtal vi kunde ha uppnått, även i termer av översändande av handlingar, och jag beklagar att en viss omåttlighet hos en del kolleger förmodligen har gjort att man inte kunde gå längre med den mekanism som skall reglera översändandet av handlingar. Jag anser dock att detta är ett viktigt framsteg, och det är med denna förhoppning som vi hälsar antagandet av detta ramavtal och att det skrivs under om några minuter.

Bonde
Fru talman! Min grupp röstar emot ramavtalet. Vi är säkra på att en ordentlig behandling i utskotten och en ny förhandling med Prodi skulle ge ett bättre resultat, som vi kunde rösta för. Jag vill börja med att rätta till ett missförstånd. Vi vill inte förhindra kommissionen från att kunna förhandla i förtrolighet. Det är viktigt för alla myndigheter att ha en intern fas då alla idéer kan diskuteras och alla förslag kan läggas fram, utan att man tvunget måste offentliggöra dem. Kommissionen skall också ha rätt att diskutera förtroliga förslag under hela den förberedande fasen. Vårt krav på insyn gäller från den tidpunkt när kommissionen lämnar ut dokumentet utanför huset, eller om det, vilket ju inte sker så sällan, läcker ut. När ett förslag finns utanför kommissionen, bör kommissionen inte hindra oss från att ta del av det. Alla skall vara jämbördiga, men så blir inte fallet i och med ramavtalet. Det finns särskilt två förödmjukande situationer som vi gärna skulle vilja slippa. Under lagstiftningsförfarandet sitter vi, som vi alla vet, i utskottet och behandlar lagförslag. Bakom oss sitter personer från de ständiga representationerna, studenterna och praktikanterna med förtroligt material märkt "restrained", medan vi ledamöter inte kan få tag i detta. Lobbyisterna som sitter bakom har också detta material, men vi folkvalda kan inte få tag i det. Det händer också ofta att vi i tidningen läser om ett kommissionsförslag som läckt ut. Vi ombeds att kommentera det, men vi kan inte få ta del av det. Det är en förödmjukande situation som är fullständigt oacceptabel. Prodi lovade vid sitt tillträdande att detta skulle få ett slut. Vi måste ställa rättsliga krav på att vi kan få ta del av dokument när de lämnat kommissionen. Och detta rättsliga krav skall vi ha som enskilda ledamöter och som föredragande och inte genom att ligga på knä för ordföranden. Det skulle ju kunna komma en ordförande som man inte brydde sig om att ligga på knä för.

Prodi
. (IT) Fru talman, ärade ledamöter! Det har hänt mycket sedan jag i september inför er direkt och personligen utlovade en stark och öppen relation mellan våra institutioner.
Det har gjorts många framsteg sedan vi kom överens om att arbeta tillsammans för att bygga ett nytt avtal mellan institutionerna. Vi har arbetat med stort engagemang för att komma fram till ett dugligt och starkt avtal och jag vill uttrycka min djupa uppskattning för det konstruktiva sätt på vilket förhandlingarna har förts av er, fru talman, med stöd av talmanskonferensen och av fru De Palacio från kommissionens sida.
Jag anser att det ramavtal vi i dag har framför oss erbjuder en praktisk och balanserad uppläggning av förhållandet mellan våra institutioner. Det innehåller åtskilliga aspekter som ni som parlamentsledamöter anser viktiga, såsom att företrädare för kommissionen närvarar vid era sammanträden, den avgörande frågan om informationsutbyte och parlamentets inblandning i förhandlingar om handel och utvidgningen, som är nödvändig.
Konceptet lojalt samarbete mellan institutionerna är dessutom klart och tydligt utan att jämvikten mellan dem ändras det minsta. Den grundar sig på de regler som gäller för närvarande, till exempel om tillgången till handlingar. Jag skulle också vilja påminna om och understryka, just för att klargöra hur jag känner det i dag, att alla framtida ändringar av dessa regler vederbörligen kommer att avspeglas i våra avtal.
Fru talman, avtalet har rekommenderats för respektive institutioner och i morse auktoriserade kollegiet mig och fru De Palacio att anta det och underteckna det för kommissionens räkning. Om omröstningen utfaller positivt i förmiddag kan vi fortsatta tillsammans med undertecknandet och på så sätt föra in våra förbindelser i en ny fas.
Som jag betonade i går har vi många viktiga händelser framför oss, och vi måste ovillkorligen se till att våra respektive institutioner koncentrerar sig på de frågor som är avgörande för Europas framtid. Med detta avtal stärker vi de enskilda institutionernas roller i byggandet av Europa och framför allt stärker vi effektiviteten i vår gemensamma verksamhet.
(Applåder
(Parlamentet godkände ramavtalet.)
Talmannen. Ramavtalet kommer att ingå som en bilaga till arbetsordningen.
(Europaparlamentets talman och kommissionens ordförande skrev under ramavtalet.) (Applåder)
Talmanskonferensens förslag till beslut (B5-0594/2000) om talmanskonferensens beslut att inte föreslå att en tillfällig undersökningskommitté tillsätts angående övervakningssystemet Echelon

Kirkhope
Fru talman! Om en ordningsfråga. Jag är verkligen mycket bekymrad över de rapporter som har funnits i pressen, både i Frankrike och på annat håll, de senaste dagarna om att den allmänna åklagaren skall inleda en undersökning i Frankrike beträffande Echelon liksom uppenbarligen en parallell undersökning gällande Echelon av den franska hemliga polisen, DST.
Europaparlamentet är ett viktigt organ. Jag är därför mycket oroad över att dessa två olika undersökningar, vilka kanske inleds till följd av några omröstningar som äger rum här i dag, kommer att skapa förvirring, svårigheter och kanske inverka menligt på Europaparlamentets ståndpunkt. Vi skall förvisso stödja talmanskonferensens förslag, men med hänsyn till mina tidigare yttranden bör vi nu på nytt överväga denna ståndpunkt, eller åtminstone ges vissa garantier om de franska myndigheternas åtgärder i denna fråga.

Lannoye
Fru talman! Vi har nyss talat länge om öppenhet när det gäller förbindelserna mellan kommissionen och parlamentet. Jag tror att det krävs en öppenhet också i våra debatter. Före en så pass viktig omröstning som vi nu skall genomföra gäller det följaktligen att inte ta miste på den brännande frågan.
Jag skulle vilja, om ni så tillåter, framföra två synpunkter om innehållet. Först och främst har Echelon-systemet i vissa parallella diskussioner, t.o.m. inom talmanskonferensen, blivit i någon mån banaliserat. Man har sagt att det under alla omständigheter har skett en övervakning, och man har t.o.m. tillagt, ja vissa har sagt att om man skall bedriva klappjakt på den tunga brottsligheten är det viktigt att förfoga över övervakningssystem. Det är utan tvekan så - men det skall först och främst ske på legala grunder, vilket inte är fallet med Echelon.
Till sist måste man göra en viktig distinktion: Echelon är faktiskt ett övervakningssystem som inte åsyftar någon specifik kommunikation, utan all kommunikation och informationsöverföring. Följaktligen snappar man upp all kommunikation, som sedan analyseras systematiskt av superdatorer och klassificeras med stöd av en lista med nyckelord. Allmänt sett kränker således avlyssningarna sekretessen för privat kommunikation, vilket står i strid med fördraget och direktiven.

Talmannen
Herr Lannoye, vi kan inte inleda en debatt nu.

Lannoye
En andra synpunkt, fru talman, ni får ursäkta mig men vi har inte haft någon debatt här i kammaren. Jag tror också att det är viktigt att göra en mycket tydlig distinktion...
(Talmannen avbröt talaren.)

Talmannen
Alla här i kammaren känner mycket väl till skillnaden mellan en undersökningskommitté och ett tillfälligt utskott.

Watson
Fru talman! Mitt förslag är att vi röstar om detta ärende. Det utskott som jag har äran att vara ordförande för granskade STOA-rapporten. Vi vet ganska bra vad de olika ledamöterna i kammaren har för synpunkt om denna och talmanskonferensen har helt rätt lagt fram förslag till oss.
Det finns bara en fråga som uppstår: Skall vi undersöka ett speciellt system vilket kan bli kränkning av privatliv eller alla eventuella system som kan medföra kränkning av privatliv. Det finns klara ändringsförslag bland våra dokument i dag som tar upp den punkten. Jag föreslår att vi nu röstar om detta ärende.

Wurtz
Fru talman! Jag skall inte alls ta upp debatten. Det är bara det att man förde upp en ny fråga, som hänger samman med den huvudsakliga invändningen mot förslaget om en undersökningskommitté, nämligen att man inte får undersöka underrättelsetjänsters aktiviteter.
I dag inleder faktiskt ett medlemsland, Frankrike, en officiell undersökning om vad Echelon-systemet är, har varit och kanske fortfarande är. Jag anser således att huvudinvändningen mot en undersökningskommitté har fallit, och det är en ny omständighet att ta hänsyn till vid omröstningen.
(Parlamentet antog beslutet.)
Talmanskonferensens beslut (B5-0593/2000) om tillsättande av ett tillfälligt utskott för övervakningssystemet Echelon
(Parlamentet antog beslutet.)
Betänkande (A5-0175/2000) av Lehne för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 91/308/EEG av den 10 juni 1991 om åtgärder för att förhindra att det finansiella systemet används för tvättning av pengar (KOM(1999) 352 - C5-0065/1999 - 1999/0152(COD))
Före omröstningen om ändringsförslag 26:Lehne (PPE-DE). (DE) Fru talman! Det är på just den punkten jag ber om ändring. Jag hade redan riktat uppmärksamheten mot detta i utskottet för inrikesfrågor. Detta ändringsförslag gäller artikel 6 tredje stycket i det direktiv från 1991 som skall ändras samt artikel 1 femte stycket i nuvarande direktiv med vilket det gamla direktivet skall ändras. I den tyska versionen heter det mitt i andra stycket helt riktigt: "... zum Zwecke der Vertretung in einer Rechtssache oder im Rahmen einer Rechtberatung erhalten." ("... för att företräda klient i en rättssak eller inom ramen för juridisk rådgivning.") Den tyska versionen är grundversionen för våra överläggningar i och med att det är föredragandens språk. I den engelska versionen heter det felaktigt kort och gott "in order to be able to present him in legal proceedings." Aspekten om juridisk "rådgivning" har inte beaktats i den engelska versionen. Jag riktade uppmärksamheten på detta redan under överläggningarna i utskottet, men av någon anledning har dessa översättningsfel fortfarande inte rättats till. Detta är av helt avgörande betydelse eftersom rådet håller sina förhandlingar på grundval av den engelska texten. Jag ber sessionstjänsten ge instruktioner om att rätta till detta så att den engelska texten rättas i enlighet med en korrekt översättning av den tyska texten.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0179/2000) av Lehne för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till rådets förordning om fastställande av förteckningen över de tredje länder vars medborgare måste ha visering när de passerar de yttre gränserna och av förteckningen över de tredje länder vars medborgare är undantagna från detta krav (KOM(2000) 27 - C5-0166/2000 - 2000/0030(CNS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0184/2000) av Haug för budgetutskottet om budgeten för 2001 inför medlingsförfarandet före rådets första behandling
(Parlamentet antog resolutionen.)
Betänkande (A5-0177/2000) av Paciotti för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om utkast till kommissionens beslut om huruvida Förenta staternas safe harbor-principer ger ett adekvat skydd
(Parlamentet antog resolutionen.)

Laguiller
Herr talman! Vi har röstat för detta förslag endast för att Jugoslaviens befolkning - som har betalat dyrt för dess diktator Milosevics brott genom att ha utsatts Natos bombningar och den bojkott de sedan ålades - inte skall fortsätta att betala.
Samtidigt vill vi åter hävda att det borde vara de makter som är ansvariga för förstörelsen av broarna, och därmed för att Donau är överfylld, som skall betala.
Avtal mellan Europeiska unionen och Republiken Cypern (C5-0324/2000)

Alyssandrakis
I avtalet mellan Europeiska unionen och Cypern föreskrivs att de cypriotiska företagens kostnader för att delta i programmet skall betalas helt och hållet av republiken Cypern. Men för ansökarländerna i Centraleuropa betalas motsvarande kostnad med gemenskapsmedel. Även om det belopp som föreskrivs i avtalet är litet, rör det sig inte om en kvantitativ utan om en principiell fråga. Dessutom står Cypern för kostnaden även i andra program som landet deltar i. Det utgör en uppenbar orättvisa mot det cypriotiska folket. Utöver detta skulle jag vilja påpeka att den totala kostnaden för Cyperns anpassning till gemenskapens regelverk beräknas till mellan 500 och 900 miljoner cypriotiska pund, det vill säga mellan 1 och 1,8 miljarder euro, medan det stöd som republiken Cypern erhåller från Europeiska unionen är oändligt litet.
Det är uppenbart att det ekonomiska förhållandet mellan Cypern och Europeiska unionen är orättvist mot republiken Cypern och att det cypriotiska folket inte har någonting att vinna på anslutningen. Av de ovanstående skälen, har ledamöterna från Greklands kommunistiska parti inte röstat för, utan avstått från att rösta.

Alavanos
. (EL) Med anledning av omröstningen om avtalet mellan Europeiska unionen och republiken Cypern om små och medelstora företag, skulle jag vilja ta upp frågan om regimen Denktash nya provokationer i Strobilia, där ockupationsstyrkornas ställningar vid den gröna linjen försvarades, i en uppvisning av aggressivitet och nyckfullhet, och det dessutom bara några dagar innan samtalen mellan befolkningsgrupperna inleds i Genève.
Ministerrådet och, framför allt, det franska ordförandeskapet måste reagera, särskilt mot den linje som drivs av Turkiet, vars styrkor ockuperar nästan hälften av republiken Cyperns yta. Samtidigt, under diskussionerna om partnerskapet mellan Europeiska unionen och Turkiet, måste Europeiska unionen göra frågan om att påbörja tillbakadragandet av ockupationsstyrkorna till en förutsättning för att driva på EU:s förhandlingar med Turkiet.
Betänkande (A5-0176/2000) av Schmid

Fatuzzo
Herr talman! Jag röstade för Schmids betänkande som syftar till att undvika att man kan förfalska kreditkort och andra betalningsmedel än reda pengar. Jag röstade för även därför att de äldre och pensionärerna - som alltid är speciellt utsatta för bedragare - tillhör de vanligaste offren och med förhoppningen att vi nästa gång vi tar upp den här frågan äntligen kan besluta erkänna att staten är ansvarig, om än indirekt, då en medborgare faller offer för brott precis som när man spelar fotboll. Jag hoppas alltså att man snart kommer att fastställa att staten skall gottgöra offren för vanliga brott och därmed också bedrägerier riktade mot medborgarna.
Betänkande (A5-0172/2000) av Lienemann

Fatuzzo
Herr talman! Visst röstade jag för detta betänkande. I artikel 3 i betänkandet slås det fast att vi mellan 2000 och 2004 skall spendera 300 miljoner euro på att skydda fåglar i allmänhet och särskilt vissa viktiga arter.
Visst är jag positiv till det, för jag älskar fåglar. Innan jag kom hit fick jag syn på min kissekatt, som heter Lulù, med en sparv i munnen. Jag distraherade henne med den vanliga kattmaten som vi är så intresserade av - jag lyckades distrahera henne - och tog fågeln och bar in den i huset där den fick öm omvårdnad.
Så jag är alltså för detta, men jag skulle vilja att De Gröna som är de som utmärker sig mest på detta område även intresserade sig för de stackars satarna de äldre och pensionärerna som inte har mat och att allihop - de Gröna menar jag - gick över till Pensionärspartiet.

Figueiredo
. (PT) Det är bra att vi till sist har träffat en förlikning om förslaget till förordning för det finansiella instrumentet för tredje fasen i Life-programmet (2000-2004), eftersom man fortfarande inom ramen för programmet finansierar projekt under årets sista sex månader.
Det är också bra att ändringar i programmets mål har godkänts, liksom kompromissen i förslaget om ett nytt program.
Eftersom Life är det enda instrument som direkt främjar miljöpolitiken inom Europeiska unionen, så kan man inte annat än beklaga att budgeten för Life­III stannade på 640 miljoner euro, det vill säga knappt 27 miljoner euro mer än det som kommissionen och rådet hade föreslagit i sin gemensamma ståndpunkt, och följaktligen långt från de 850 miljoner euro som Europaparlamentet föreslog i sin första och andra behandling.

Isler Béguin
. (FR) Vi har nu avslutat dragkampen med rådet för att försvara Europeiska unionens budgetpost för miljö.
Vi har med beklagande stött den kompromiss som utarbetats inom ramen för förlikningen med rådet. Jag säger faktiskt med beklagande, eftersom rådet inte har gett parlamentet annat än brödsmulor och vi måste nöja oss med det.
Den bonus som beviljades på de 850 miljoner euro som man hade begärt motsvarar i grova drag priset för ett tjugotal kilometer motorväg i Frankrike!
Jag vågar hoppas på att svagheten i denna budgetpost inte är en blek återspegling av unionens miljöpolitik, och det säger jag utan att ifrågasätta det betydande arbete som utförs av generaldirektoratet för miljö och kommissionären, som gör vad de kan med de medel som finns tillgängliga.
Men här kommer vi, så länge det behövs, att upprepa att om man skall föra och t.o.m. bygga upp en verklig europeisk miljöpolitik, krävs det att man beviljar medel i enlighet därmed.
Så länge budgetposten för miljö är i den här storleksordningen kommer miljön inte att tas på allvar, jämfört med budgetarna för jordbruket och strukturfonderna, som för övrigt fortfarande ofta bidrar till en försämring av miljön. Life är endast en droppe vatten bland EU:s politikområden.
Är miljön förresten inte den enda europeiska sektor som inte har genomgått en verklig förbättring? Med explosionen av vägtransporterna i Europa bevittnar vi också en explosion av alla slags föroreningar och i synnerhet utsläpp av växthusgaser.
Hur länge till måste vi göra ett sådant konstaterande innan detta förändras?
När rådet och kommissionen tar miljöpolitiken på allvar, då kommer de att föreslå en budgetpost inom ramen för den allmänna budgeten som motsvarar de viktiga problem vi måste konfronteras med.
Detta gäller såväl politiska miljöprojekt som de mänskliga resurser som måste göras tillgängliga för generaldirektoratet för miljö, så att projekten skall kunna genomföras.
Betänkande (A5-0173/2000) av Jarzembowski

Meijer
Herr talman! När det gäller gods- och persontrafik finns det tre viktiga konkurrensmedel: pris, pålitlighet och snabbhet. Järnvägen har kanske brustit litet på de här punkterna, för som det nu ser ut så har den till största delen förlorat striden mot vägtransporten och luftfarten. Därför är det klokt att undersöka hur man kan få järnvägen att fungera bättre, och hur dess marknadsandelar i Europa kan öka.
För att uppnå detta kan man tänka sig olika vägar. Den franska järnvägssektorn upplever just nu en stor expansion med ökad sysselsättning, genom att göra precis motsatsen till det som Jarzembowski föreslår i sitt betänkande.
Det verkliga problemet är således ett annat än det föredraganden förutsätter. Det verkliga problemet är att politikerna under många år har försummat järnvägen. Först berodde det på att man trodde att järnvägen var en utdöende kvarleva från 1800-talet som ändå inte skulle överleva till 2000-talet. Alla nya investeringar satsades på ett tätt motorvägsnät och allt större flygplatser.
Först när man såg vilka konsekvenser detta fick för miljön, började man åter intressera sig för järnvägstrafiken. Men då hade det emellertid etablerat sig en uppfattning om att ekonomins frihet var viktigare än den politiska och demokratiska beslutanderätten. Politikerna ville inte längre ha beslutanderätten över de offentliga affärsverken och företagen, och således inte längre ha rollen som konsumenternas kontrollant och som sysselsättningens väktare.
De offentliga affärsverken och företagen började alltmer fungera som privata företag, där tillväxt, vinst och handelsvärde anses vara viktigare än konsekvenserna av deras agerande för samhället.
Ansvaret för kollektivtrafiken och miljön borde ankomma på oss alla tillsammans, det vill säga på våra folkvalda. Huruvida det är meningsfullt att separera infrastruktur och järnvägsdrift är upp till de nationella eller regionala myndigheterna att avgöra, och det är inte Europeiska unionens uppgift. För övrigt skall Europeiska unionen absolut inte börja syssla med tvångsprivatisering av transportföretag på stads- och områdesnivå, vilket snart riskerar att bli fallet.
På grund av dessa överväganden väljer min grupp att helt avvisa Jarzembowskis förslag, och vi hoppas att de aldrig kommer att kunna förverkligas.

Fatuzzo
Herr talman! Jag röstade med nöje för Jarzembowskis utmärkta betänkande för det finns ingenting som angår Europa så mycket som järnvägarna och att Europas medborgare sammanförs via dem.
Fri konkurrens på järnvägsområdet kan bara förbättra situationen för järnvägstransporterna, inte bara av gods utan också av passagerare. Jag ser redan äldre och pensionärer som äntligen kan använda sin tid till att resa runt i hela Europa i sovvagnar, restaurangvagnar, vagnar som möjliggör den bekvämlighet som de absolut inte kan vara utan, just eftersom de är gamla. Jag ser fram emot att man äntligen, också tack vare detta betänkande, skall kunna komma hit till Strasbourg med tåg oavsett varifrån man kommer för att bege sig till Europaparlamentet.

Raschhofer
Herr talman! En fullständig avreglering skulle leda till en förstärkt konkurrens inom järnvägssektorn och öka järnvägens konkurrenskraft gentemot vägtrafiken. Det finns ingen anledning att tala om projekt för utbyggnad av det europeiska järnvägsnätet innan en fullständig avreglering har genomförts. Därför är det bråttom. Projekt såsom Brenner-Basistunneln kan bli konkurrenskraftiga endast om godstrafiken kan erbjudas till ett konkurrenskraftigt pris. Det finns en chans att genom att utfärda detta direktiv ge en tydlig signal för en avreglerad järnvägstrafik. Om det inte skulle göras en tydlig åtskillnad mellan järnvägsbolagens trafikkapacitet å ena sidan och infrastrukturhållaren å andra sidan, så skulle målet med detta direktiv på allvar ifrågasättas. Därför har jag röstat emot den lösning som har valts i artikel 6 fjärde stycket i den gemensamma ståndpunkten.

Goebbels
Herr talman! Eftersom vi hade kommit fram till andra behandlingen kunde jag inte markera min invändning mot Swobodabetänkandet och framför allt betänkandet av Jarzembowski.
Rådet och kommissionen har funnit en viss jämvikt genom att ta hänsyn till det som utmärker små nät och avlägsna öar. I sin vilja att ständigt gå längre och fortare fram än kommissionen och rådet, tog parlamentet fram sin utjämnande vägvält för att likställa alla nät.
Man säger att vi kommer att erbjudas många fler tjänster om järnvägstransporterna avregleras. Alla vet att detta endast kommer att gälla större och mycket trafikerade linjer och att de offentliga företagen kommer att konkurreras ut av lönsamma linjer, men det offentliga måste dessutom ägna sig åt allmännyttiga tjänster, och inte alltid på särskilt intressanta villkor.
Jag är mot denna ultraliberala logik och ville framföra min invändning.

Caudron
. (FR) Det är lika bra att säga det på en gång: jag vägrar att skriva under på den ultraliberala vision som Jarzembowskibetänkandet föreslår oss! Betänkandet går mycket längre än förslagen i rådets gemensamma ståndpunkt. Det förespråkar en radikal avreglering av gemenskapens järnvägar och säger nej till övergångsperioder, som trots allt är nödvändiga för att underlätta en successiv anpassning till de nya bestämmelserna.
I betänkandet föreslås en fem år lång övergång för att avreglera den internationella godstrafiken. Dessutom tillägger man att medlemsstaterna borde ha öppnat hela det nationella och internationella nätet för godstrafik fem år efter det att direktivet trädde i kraft. Och som kronan på verket framförs en önskan om att man till år 2010 skall ha lyckats öppna hela nätet för gods- och passagerartrafik!
Inte någonstans bekymrar sig Jarzembowski för det offentligas förpliktelser, som på det här området är av största vikt. Inte någonstans tar han upp de risker som en radikal avreglering skulle kunna medföra i fråga om säkerhet.
Därför har jag inte röstat för någon av de förslag till ändringar som han har lagt fram för oss.

Lulling
 - (DE) En full utbyggnad av den inre marknaden för järnvägstrafik är säkert lika önskvärd som nödvändig. Jag är dock av den åsikten att detta mål, efter en förnuftig övergångsperiod enligt principen om den stegvisa avregleringen, kan uppnås utan att det nödvändigtvis behövs en rättslig åtskillnad mellan resultatet av transportkapaciteten inom järnvägsbolagen å ena sidan och infrastrukturhållaren å den andra.
Därför kan jag inte rösta för andrabehandlingsrekommendationerna såsom de har lagts fram av en majoritet av vårt utskott för regionalpolitik, transport och turism. I mitt lilla land Luxemburg vore en sådan uppdelning av våra järnvägsbolag olämplig, för att inte säga absurd, av många goda skäl, inte minst vad gäller säkerheten, kvaliteten på transporten men även villkoren för järnvägarna.
Vi kan leva mycket lättare med rådets gemensamma ståndpunkt eftersom den gör bättre rättvisa åt de specifika geopolitiska och geografiska förutsättningarna för vissa medlemsstater, dock utan att riskera den inre marknadens enhet.
Jag kan heller inte acceptera att man här i andra behandlingen stryker den bestämmelse som tillåter Luxemburg som en medlemsstat med ett relativt litet järnvägsnät att fram till 31 augusti 2004 inte tillämpa de krav, enligt vilka en oberoende instans skall ta över de avgörande funktionerna för en äkta och icke-diskriminerande tillgång till infrastrukturen. I artikel 6 i direktivet åläggs medlemsstaterna faktiskt att inrätta oberoende instanser till skydd för det planerade.
Av de orsaker som nämnts har jag inte kunnat stödja dessa väsentliga ändringsförslag till rådets gemensamma ståndpunkt. Jag anser att den kompromiss som förhandlades fram i ministerrådet den 28 mars 2000 är bättre och långt mer realistisk.

Vachetta
. (FR) Järnvägstransporterna står i dag i centrum för Europeiska unionens planer på att avreglera och liberalisera offentliga företag.
Enligt slutsatserna i betänkandet av Jarzembowski öppnar ändringen av direktiv 91/440 för en avreglering, genom förslaget att göra en åtskillnad mellan förvaltning av infrastruktur och tillhandahållande av transporttjänster, såväl som en rätt för alla företag att på medellång sikt få tillgång till infrastrukturer med sikte på ett totalt öppnande av marknaden samt en konkurrens på området för godstransporter och passagerartrafik.
Riktlinjerna i Jarzembowskibetänkandet syftar till att så mycket som möjligt anpassa förvaltningen av järnvägsföretag till det privata och att införa ett konkurrenstryck. Som förevändning framhålls de offentliga företagens funktionsbrister och man betonar den privata sektorns överlägsna resultat på grundval av ofullständiga jämförelser, som inte beaktar samtliga beståndsdelar och fullgjorda uppdrag.
Logiken i betänkandet av Jarzembowski kommer oundvikligen att medföra en försämrad säkerhet, en sämre kvalitet på tjänster och avgifter, färre tjänster för kunderna och en social tillbakagång för personalen. Detta betänkande vänder ryggen åt de europeiska folkens verkliga behov: en samordnad och harmoniserad offentlig tjänst på europeisk nivå, något som i dag skulle kunna garantera en hög grad av effektivitet, kvalitet, säkerhet och rättvisa för anställda och användare. Eftersom jag varken kan acceptera ett status quo eller ett steg framåt, även om det sker gradvis och avregleringen organiserad, har jag röstat emot betänkandet av Jarzembowski.

Whitehead
. (EN) Vi applåderar alla att det andra århundradet för järnvägarna är här och tillstår att marknadens avreglering kan utmynna i ekonomiska möjligheter och offentliga tjänster måste åstadkomma detta. Förenade kungariket uppfann järnvägar, utvecklade dem och var först med att privatisera dem. Som medlem av Rail Maritime and Transport Union i Storbritannien styrs min åsikt genom den balans vi uppnår i utvecklingen av järnvägarna. Vi måste här ha insett att alla europeiska järnvägssystem är olika och deras skillnader talar för de undantag som föreslagits. Vi borde ha lagt mer vikt vid införandet av järnvägsreglerande organ som Förenade kungariket nu har gjort, och mindre vikt vid visionen om att fysiskt skilja infrastrukturen från den operativa verksamheten. Vi måste vara helt säkra på att vi har licenssystem som innebär förpliktelser och järnvägsnät som ger fördelar för passagerare. Ingen borde ha ignorerat dessa frågor i vår omröstning i dag.
Betänkande (A5-0171/2000) av Swoboda

Meijer
Herr talman! Alla är överens om att något måste förändras inom järnvägssektorn. Järnvägsföretagen måste börja operera över ett storskaligt europeiskt nät, i stället för bara inom varje medlemsstat för sig.
Långa väntetider, dåliga anslutningar vid gränserna samt avsaknaden av de internationella direktförbindelser som fanns tidigare, utgör en irritationskälla.
Alla vill gärna få slut på det ineffektiva, konservativa och byråkratiska arbetssätt som föder irritation hos användarna och leder till att gods och passagerare i onödan hänvisas till andra transportformer.
Jag har redan påpekat, både i går och under tidigare debatter, att det behövs ett bättre samarbete mellan järnvägsföretagen och de olika medlemsstaterna för att gemensamt finna lösningar för den gränsöverskridande trafiken. Upprättandet av ett sådant samarbete borde ha ägt rum för länge sedan.
Det hade begränsat möjligheterna för dem som ville utmanövrera de befintliga järnvägsföretagen med hjälp av nya företag som kunde erbjuda lägre priser på grund av en sämre arbetssituation, sämre arbetsvillkor och en sämre miljöpolicy.
Swoboda fastställer med rätta att vi nu måste ta igen eftersläpningen vad gäller investeringar i prestanda, infrastruktur och teknologi. Han vill behålla möjligheten för staten att gå in med finansiellt stöd för att säkerställa användandet av järnvägar för kollektivtrafik, och han utesluter inte att statliga företag kan komma att spela en roll även i framtiden.
Hans åsikt att var och en skall åtnjuta lika stora friheter inom denna sektor, gör honom å andra sidan till ett offer för liberala uppfattningar. Det framgår av hans uppfattning att man skall eftersträva total kostnadstäckning, i stället för att utgå från merkostnaderna för varje extra tåg.
Detta kan få till följd, vilket inte har varit hans avsikt, att man kommer att lägga över gods- och persontrafik på andra företag som strukturellt sett kan konkurrera med lägre priser. Detta blir billigare för användarna, men dyrare för samhället som helhet därför att de senare företagen månar mindre om arbetstagarna och miljön.
Swoboda vill även stryka de undantagsregler för öar och medlemsstater som saknar gränsöverskridande järnvägsförbindelser som finns upptagna i rådets gemensamma ståndpunkt. Anledningen är att enligt hans vision skall genomförandet av liberaliseringen vara lika besvärligt för alla. Vi anser inte att han på detta sätt bidrar till någon förbättring av rådets ståndpunkt.

Fatuzzo
Herr talman! Jag röstade även för Swobodas betänkande. Jag är inte helt överens med föregående talare. Jag anser att avregleringen av den offentliga sektorn kan ligga i medborgarnas intresse, i detta fall även därför att Swoboda i sitt betänkande planerar en adekvat transporttjänst i allmänhetens intresse med statlig finansiering.
När jag nu röstade bifall hoppas jag också att staterna äntligen, bland annat på grundval av denna fingervisning, beslutar sig för att låta de medellösa medborgarna, de sämst lottade, resa gratis, kostnadsfritt. Bland dem måste vi urskilja de äldre och de pensionärer vars pension inte ens räcker att leva på.
Europas länder måste hjälpa de medborgare som inte är välbärgade bland annat genom gratistjänster.

Poli Bortone
. (IT) Vi noterar med tillfredsställelse den avreglering som pågår på detta område, eftersom vi är övertygade om att skapandet av en enda stor europeisk marknad är ett stort tillfälle till tillväxt och förbättringar.
Vi kan instämma i rådets gemensamma ståndpunkt eftersom den innehåller en balans som kännetecknar ett nytt skede för öppnandet av järnvägsmarknaden i väntan på beslut som säkerställer en balanserad konkurrens inom och mellan olika transportmedel.
Järnvägsdrift är resultatet av en permanent och tekniskt stark samling aktiviteter som utförs av olika aktörer - de som hanterar infrastrukturen, järnvägsbolagen, de som sköter stationerna och så vidare - som har många funktioner. Om den ekonomiska effektiviteten tvingar dem till det kan dessa aktörer i stället spela rollerna som ansvariga för både infrastruktur och järnvägsbolag. Det finns ingenting som säger att en total åtskillnad förbättrar systemet i fråga om öppenhet, effektivitet och säkerhet.
En total åtskillnad är inget nödvändigt villkor för att järnvägsmarknaden skall öppnas på den inre marknaden i Europa.
Förekomsten av företag som samtidigt fyller funktionerna som ansvariga för infrastrukturen och järnvägsbolag motverkar inte detta öppnande i den utsträckning man använder sig av förfaranden som möjliggör insyn, och som inte är diskriminerande, och som övervakas av en fristående reglerande enhet.
Men det räcker inte med det: ett integrerat företag är i allmänhet bättre rustat att utveckla ny teknik som samtidigt berör den ansvarige för infrastrukturen och järnvägsbolaget.
Ett järnvägsbolag vars beslut syftar till teknisk och ekonomisk optimering är i stånd att snabbt förverkliga nödvändiga innovationer och ta investeringsrisker.
Järnvägsnätet är ett tekniskt diversifierat system som hur som helst, oberoende av vilken organisatorisk lösning man väljer, behöver en stark samordnande hand. Säkerheten garanteras säkert bättre när ett integrerat företag sköter järnvägsdriften eftersom:
företaget har kontroll över alla systemets beståndsdelar och hur de samverkar,
det kan dra nytta av erfarenheterna på ett mer komplett och snabbt sätt vad gäller händelser som rör hela systemet,
det ger myndigheterna tryggheten med att ha en enda ansvarig för systemets säkerhet.
Det är viktigt att följa principerna om jämställdhet och insyn när kapacitet tilldelas eller taxor sätts, men det är inte självklart att systemet med åtskillnad är det som bäst garanterar att dessa principer efterlevs. Det scenario med integrerade företag och en järnvägsmyndighet som ingick i den gemensamma ståndpunkt som antogs i mars kan faktiskt säkra kontrollen av att tillgången till nätet inte är förbunden med diskriminering och av en rättvis spårkostnad.
Övervakningen av konkurrensen inom järnvägstransporterna i Europa skulle då säkerställas - dessutom finns redan statliga övervakningsorgan delvis - på effektivaste sätt och i störst utsträckning av den järnvägsmyndighet som omtalas i rådets gemensamma ståndpunkt.
Vad slutligen undantaget beträffar instämmer jag helt med kollegan Collins åsikt.
Om betänkandena av Swoboda och Jarzembowski

Collins
Det järnvägsinfrastrukturpaket som transportrådet kom överens om i december var resultatet av några mycket svåra förhandlingar. Den gemensamma ståndpunkten utgör en känslig balans som stöder principerna om liberalisering av industrin och tar samtidigt vederbörlig hänsyn till enskilda medlemsstaters enskildheter.
En del av denna gemensamma ståndpunkt innefattar ett komplicerat undantag beträffande Irland, Nordirland och Grekland liksom ytterligare hänsyn till Luxemburg. I fallet Grekland och i båda delarna av ön Irland finns det uppenbara geografiska hinder till fullt deltagande i en enda järnvägsmarknad.
Under dessa omständigheter skulle ett totalt genomförande av järnvägspaketet resultera i en betydande börda för administrationerna i dessa medlemsstater utan några av de fördelar för konsumenter som paketet är utformat att föra med sig.
De ändringsförslag som jag lade fram till herr Jarzembowskis och herr Swobodas betänkanden syftade till att återställa den balans som fastställdes av den gemensamma ståndpunkten. Rådets ståndpunkt är anser jag av bästa intresse för både järnvägsindustrin och konsumenten.
Jag vill vidare påpeka att undantagen för Irland, Nordirland, Grekland och Luxemburg endast täcker de delar i paketet där ett genomförande inte skulle tjäna något verkligt och praktiskt syfte. Vidare finns det också inbyggda skyddsklausuler i detta undantag som skulle orsaka hela undantaget att upphöra om någon ny deltagare till järnvägsmarknaderna i Irland eller Grekland framträder.
Sammanfattningsvis, kolleger, som medlem av utskottet för regionalpolitik, transport och turism förstår jag det önskvärda i att utveckla en enskild marknad för tillhandahållande av järnvägstjänster och eventuella fördelar för konsumenten. Beviljandet av ett undantag för de geografiskt avskilda järnvägsnäten i Irland, Nordirland och Grekland undergräver inte på något sätt denna princip.
Å andra sidan skulle borttagandet av undantaget lägga onödiga administrativa bördor och kostnader på dessa medlemsstater utan att tillföra några synliga fördelar för någon inblandad.

De Rossa
. (EN) Jag vill få till protokollet min allvarliga oro över Europaparlamentets beslut att försöka ta bort Irlands (inklusive Nordirlands och Greklands) undantag från detta direktivs fulla effekter. Europaparlamentets ståndpunkt grundas på den felaktiga åsikten att det är möjligt att använda inställningen "en storlek passar alla" för Europas järnvägar. Det finns påtagligen omständigheter vad gäller ön Irland och Greklands isolerade läge i fråga om järnvägar som man måste tas hänsyn till.

Esclopé
. (FR) Jarzembowski har gjort den bedömningen att Europeiska unionen bör göra det omöjliga för att fullborda den inre marknaden inom järnvägssektorn till 2005, med avsikten att ge järnvägsbolagen tillfälle att återta en del av vägtransportsektorns marknad. Vi kan inte annat än glädja oss åt ett sådant mål, ett i dubbel mening önskvärt mål, såväl ur ekonomisk som ur miljömässig synvinkel.
Vi motsätter oss emellertid den totala avreglering av järnvägarna som förespråkas. Vi vill inte se oss påtvingade en likriktad modell!
I Frankrike är järnvägstransporterna en värdefull allmännyttig tjänst och ett verkligt redskap för den fysiska planeringen, i begreppets vida bemärkelse, men också och framför allt för landsbygden. Den franska järnvägsmodellen är också en faktor för den sociala sammanhållningen. Det hör faktiskt till det normala att man bevarar föga lönsamma förbindelsestationer genom att finansiera dem med vinster genererade av mycket mer lönsamma stationer. I egenskap av fransk ledamot i EDD-gruppen är det därför en hjärtesak för mig att försvara begreppet allmännyttig tjänst genom den här frågan.
Dessutom skulle ett totalt och bindande öppnande av järnvägsinfrastrukturerna kunna bromsa utvecklingen av gemenskapens järnvägar. Till exempel genom den instabilitet och osäkerhet som ett sådant öppnande skulle medföra på den här marknaden, en marknad som kräver en teknisk finess och stora investeringar från järnvägsföretagens såväl som myndigheternas sida.
För att avsluta vill jag erinra om att jag i egenskap av EDD-ledamot stöder en bevarad sysselsättning och social sammanhållning, särskilt i landsbygdsmiljö, i syfte att upprätthålla den ekonomiska aktiviteten. Ännu viktigare är att se till att de offentliga tjänster som erbjuds i våra byar inte försvinner. Om järnvägen avregleras kan vi säga adjö till livet på landsbygden, och det är därför vi motsätter oss denna obetänksamma avreglering och dess konsekvenser!

Hedkvist Petersen
. Den nuvarande utvecklingen av transporterna i Europa är ohållbar på sikt. Den tunga godstrafiken på väg skapar problem i form av trängsel, buller och utsläpp av miljöfarliga ämnen. För att bryta denna utveckling bör godstransporterna på väg föras över till järnväg. Det system som vi i dag har i Europa med femton separata järnvägssystem gör det dock omöjligt för järnvägstrafiken att konkurrera på samma villkor som vägtrafiken. Därför behöver järnvägen i EU liberaliseras och marknaden för järnvägstransporter av gods öppnas.
De svenska socialdemokratiska ledamöterna Pierre Schori, Anneli Hulthén, Jan Andersson, Maj-Britt Theorin, Göran Färm och Ewa Hedkvist Petersen vill betona följande ståndpunkter i samband med behandlingen av Jarzembowskis och Swobodas förslag till andrabehandlingsrekommendationer:
En av de viktigaste åtgärderna för att minska järnvägens konkurrensnackdelar är att skilja infrastrukturhållaren och trafikföretagen från varandra. En sådan åtskillnad måste ske så snabbt som möjligt, eftersom den är en förutsättning för att olika trafikföretag skall kunna konkurrera med varandra på samma villkor som inom övriga transportslag.
För en rättvis konkurrens krävs också att banavgifterna utgår från marginalkostnadsprincipen. Avgifterna skall utgå från de trafikrelaterade kostnader som uppstår vid trafikering som t.ex. buller, miljöpåverkan, olycksrisker m.m. Målet är att skapa ett avgiftssystem som är konkurrensneutralt och inte diskriminerar något transportslag.
Betänkande (A5-0174/2000) av Wieland

Fatuzzo
Herr talman! Jag röstade för Wielands betänkande eftersom Europeiska unionen måste bli mer professionell. Det gäller också sjuksköterskor och läkare. I detta betänkande ökar man med rätta minimilängden på den utbildning som fordras för att få legitimation som allmänläkare från två till tre år, och det tycker jag är rätt. Min bifallsröst innebär dock också en förhoppning i den meningen att det är bra att ha läkare som är bra på att bota, men det är också bra att ha sjuka medborgare i Europeiska unionen som kan botas. Tyvärr har de behövande människorna, de äldre och hemskt många pensionärer, knappt någonting att leva av och äter bara ett mål mat om dagen. De har inte pengar till att kurera sig.
Jag hoppas därför - i och med denna bifallsröst - att även de icke välbärgade medborgarna kan få läkarvård.

Bordes, Cauquil och Laguiller
. (FR) Vi har röstat för alla de ändringsförslag som innebär att alla examensbevis och kvalifikationer som erhållits i en av staterna skall erkännas i Europeiska unionen.
Vi är för allt som bidrar till att harmonisera arbetstagarnas villkor och underlättar en medvetenhet om deras gränsöverskridande identitet och intressen.
Trots att de ofta är halvhjärtade har vi också röstat för alla de ändringsförslag som innebär ökade kvalifikationer och ett informationsutbyte mellan de olika länderna.
Men vi kan notera ett hycklande gentemot läkare från tredje land, vars kvalifikationer eller examensbevis man inte erkänner. I betänkandet sägs att det inte finns några tillförlitliga studier på det här området. Men i många av Europas länder, åtminstone i Frankrike, finns det hundratals utländska läkare som utövar sitt yrke på sjukhus och som är underbetalda eftersom deras examensbevis inte erkänns. Det skulle således handla om att påskynda ett erkännande av deras kvalifikationer.
Bristerna på hälso- och sjukvårdsområdet; orättvisorna vad gäller tillgång till kvalitativ vård utförd av kompetenta yrkesmän; orättvisorna mellan regioner och framför allt mellan samhällsklasser - allt detta beror inte på att det saknas harmoniserade bestämmelser. Det beror på att man inte förser den allmänna hälso- och sjukvården med tillräckliga medel. Mer generellt beror det på att ett samhälle kännetecknat av ojämlikhet oundvikligen ger upphov till en läkarvård i flera hastigheter.

Caudron
. (FR) Jag välkomnar detta initiativ, som syftar till att förenkla och förtydliga direktiven om den generella ordningen för erkännande av examensbevis och yrkeskvalifikationer.
Eftersom jag regelbundet uppsöks av studenter som stöter emot den erkännandeordning som inrättades genom direktiven från 1989 och 1992, kan jag utan överdrifter säga att det brådskar!
Man inser inte hur oklara mekanismerna är. Området kännetecknas av total rättslig osäkerhet.
Alltför många studenter slår huvudet i väggen när de vänder sig till medlemsstaternas förvaltningar för att få detta nödvändiga giltigförklarande av deras utbildning. Detta hänger framför allt samman med det faktum att det är svårt att veta vilken avdelning de skall vända sig till, men också det faktum att personalen vid dessa förvaltningar inte är tillräckligt utbildad för att svara på deras förfrågningar. Slutsats: man skickar dem från en avdelning till en annan, vilket självklart drar ut på förfarandet.
Alltför ofta ger man dem ett oberättigat avslag, vilket försätter dem i helt oacceptabla situationer och förvägrar dem tillträde till arbetsmarknaden i en annan medlemsstat. På ett principiellt plan är detta en uppenbar kränkning av personers fria rörlighet. På ett mänskligt plan handlar det om att man förvägrar människor rätten att utöva sina yrken och därigenom tillintetgör deras ansträngningar för att erhålla sina yrkeskvalifikationer.
Det uppstår också problem med kostnaden för erkännandet, som jag tycker verkar vara alltför stor.
Jag är således nöjd över att man äntligen vidtar åtgärder som gör att principen om personers fria rörlighet blir verklighet, även om åtgärderna fortfarande tycks vara otillräckliga!
Konkret sett innehåller förslaget till direktiv intressanta bestämmelser vad gäller förtydligande av den befintliga lagstiftningen.
Man föreskriver således att värdstaten skall ta hänsyn till den erfarenhet som den berörda parten har förvärvat efter det att examensbeviset erhölls, och att en stat inte längre får ställa systematiska krav på kompensationsåtgärder (duglighetstester). En ny bestämmelse gör också att man kan frångå kravet på två års yrkeserfarenhet. Det gäller även att garantera rättssäkerhet vad gäller erkännande av den utbildning som medborgare från gemenskapen har genomgått i tredje land.
Vid första behandlingen föreslog Europaparlamentet många andra bestämmelser, som bl.a. syftade till att utvidga medlemsstaternas informationsplikt. Rådet godtog inte något av dessa ändringsförslag. Det är tämligen betecknande, och det vittnar om en brist på politisk vilja på det här området.

De Rossa
. (EN) Jag vill föra till protokollet hur nöjd jag är över att nuvarande direktiv som reglerar arkitekters kvalifikationer är tillräckliga för att de som inte för närvarande är registrerade som arkitekter i Irland kan bli registrerade som sådana. Detta kräver naturligtvis för förhandlingar och överenskommelser mellan olika branschorganisationer för arkitekter i Irland i en registreringsprocess.
Ramavtal - Förbindelserna Europaparlamentet - kommissionen (C5-0349/2000)

Meijer
Herr talman! Ramavtalet mellan parlamentet och kommissionen, i den form som det lades fram i dag, är raka motsatsen till den förstärkning av den europeiska handlingsoffentligheten som ordförande Prodi har förespeglat, vilken skulle innebära en anpassning till offentlighetsprinciperna i de länder som har kommit längst inom detta område. Avtalet befäster de nuvarande metoderna och inskränker till och med offentligheten lite grann.
En rättighet som i dag ännu tillkommer alla Europaparlamentets ledamöter, skulle med stöd av dessa beslut inom kort reduceras till några få privilegier, samtidigt som internationella organisationer som WTO och Världsbanken hamnar i förteckningen över handlingar som endast får lämnas ut med samtycke från tredje man.
Parlamentet har inte ens haft möjlighet att diskutera eller förändra detta avtal. En ledning som hemlighåller uppgifter för sina medborgare är otillförlitlig, och en ledning som inte ens tar sina parlamentariker på allvar är ännu inte mogen för demokratistadiet.
I flera medlemsstater, däribland Nederländerna, är det lyckligtvis sedan många år tillbaka bättre beställt.
Detta ramavtal visar hur långt efter Europeiska unionen ligger, och det bådar inte gott för medborgarnas möjligheter att engagera sig i den demokratiska processen. Därför har jag naturligtvis röstat emot avtalet.

Breyer
Herr talman! Jag har yttrat mig emot ramavtalet och även röstat emot detsamma, eftersom jag anser detta vara en fräckhet, inte enbart gentemot de fritt valda ledamöterna, utan även gentemot medborgarna. Jag kan inte förstå varför man ger oss en andra klassens rättighet, varför man inte hyser något förtroende för att de enkla ledamöterna och lika litet för att föredraganden skall kunna granska konfidentiell information. Om vi verkligen tar vårt mandat att faktiskt kontrollera kommissionen på allvar, så är detta en grundläggande förutsättning. Jag befarar att politiken med de senaste årens bristande insyn i grund och botten kommer att fortsätta drivas i och med detta ramavtal i stället för att man här utnyttjar en verklig chans att äntligen försöka göra rättvisa åt vår uppgift, nämligen att sörja för mer öppenhet och även för att kommissionen inte längre skall kunna gömma sig bakom konfidentiella handlingar. Jag skulle alltså ha önskat mig att man hade utgått ifrån att alla ledamöter är lika och att ingen har vare sig mer eller mindre rättigheter!

Berthu
. (FR) Ramavtalet om förbindelserna mellan Europaparlamentet och kommissionen tillför värdefulla klargöranden, särskilt vad gäller informationsspridning. Jag har ändå inte, i likhet med 145 andra ledamöter och särskilt ledamöterna i intergruppen SOS Demokrati, inte röstat för detta avtal, och det av två skäl.
Först och främst innebär bilaga 3 en begränsad vidarebefordran av konfidentiell information till Europaparlamentet, vilket är en tillbakagång i förhållande till nuläget. Visst är det uppenbart att Europaparlamentet inte alltid är tillförlitligt i konfidentiella frågor. Men å andra sidan finns det en risk för att kommissionen använder sig av dessa bestämmelser för att bättre kunna dölja känsliga frågor som rör kommissionen.
För det andra och framför allt förbigår ramavtalet med tystnad den mycket viktiga frågan om den förbindelsepolitik som finns mellan kommissionen och de journalister som kommissionen uppskattar. Inget dokument bör överlämnas till pressen innan det vidarebefordras till rådet och parlamentet. Men verkligheten ser långt ifrån ut på det sättet. Det händer mycket ofta att vi läser i tidningen om kommissionens förslag, som officiellt ännu inte har yppats för någon. Parlamentsledamöterna befinner sig då i den löjeväckande situationen att behöva kommentera texter de inte vet någonting om.
Och det här är inte på något sätt enstaka händelser. Det är en avsiktlig politik från kommissionens sida, vilken består i att knyta till sig journalister genom att i förväg ge texter till dem som kommissionen betraktar som sina vänner, så att de vinner på det. De som inte finns på listan över vänner publicerar sina artiklar en vecka senare, och framstår därför som om de inte hänger med. Det är givetvis något mycket dåligt för dem. Logiskt sett strävar därför alla efter att behaga kommissionen för att komma med på listan. Det är med dessa medel, och även andra, som kommissionen kontrollerar alla.
Skulle man ha velat ha ett ramavtal med respekt för ett minimum av etik, borde man klart och tydligt ha förbjudit kommissionen att ge dokument till journalister innan de har översänts till parlamentsledamöterna, och man skulle ha föreskrivit sanktioner mot tjänstemän som gjort sig skyldiga till brott mot denna regel. I brist på sådana bestämmelser anser vi att kommissionens goda resolutioner om öppenhet och insyn i hög grad är ett bedrägligt sken.

Blak, Lund och Thorning-Schmidt
. (DA) De danska socialdemokraterna har röstat emot ramavtalet, eftersom det i sin nuvarande form inte uppfyller villkoren för öppna och genomblickbara informationsströmmar mellan parlamentet och kommissionen. I artikel 276 i fördraget står det att kommissionen skall lägga fram all nödvändig information till parlamentet i samband med ansvarsfrihetsförfarandet. Ramavtalet innebär en inskränkning av denna bestämmelse. Enligt ramavtalet är det bara parlamentets ordförande, budgetkontrollutskottets ordförande samt talmanskonferensen som kan be kommissionen om information. Föredragande och "vanliga" ledamöter kan således nekas tillgång till information.
Politiskt sett är det inte godtagbart att ordföranden i utskottet kan besluta vilken information som kan lämnas ut. Ur ett juridiskt perspektiv är det också problematiskt, eftersom ansvaret enligt parlamentets arbetsordning är delegerat till föredraganden. I praktiken kommer det att förlänga ansvarsfrihetsförfarandet. Enligt ramavtalet skall parlamentet och kommissionen förhandla om vilka dokument som skall lämnas ut. Det är emellertid inte rimligt att kommissionen - som skall kontrolleras - skall vara med och besluta vilken information som skall lämnas ut. De bestämmelser som rör sekretessbelagda dokument är dessutom mycket långrandiga och kan missbrukas av kommissionen för att underlåta att lämna ut informationen. Vi hoppas det kommer att gå att förhandla sig fram till ett bättre avtal med hänsyn till utlämning av information som ett led i ansvarsfrihetsförfarandet. I sin nuvarande form är avtalet en inskränkning av parlamentets fördragssäkrade rätt till information.

Gahrton och Schörling
. Parlamentet är ansvarigt för att bevilja ansvarsfrihet och kontrollera hur kommissionen använt unionens medel. För att kunna fatta ett välgrundat beslut behöver parlamentet den information som det finner nödvändigt. Såsom ramavtalet, speciellt bilaga 3, är formulerat ger det vid varje tvist kommissionen det slutliga avgörandet om ett dokument skall lämnas ut till parlamentet eller inte. Det är fullkomligt oacceptabelt att den som skall granskas själv bestämmer vilken information granskaren skall ha.
Vi anser att detta avtal står i strid med fördragets artikel 276 som tydligt stipulerar att parlamentet skall ha tillgång till den information det behöver. Avtalet gäller även andra delar av samarbetet med kommissionen, men även på dessa områden finns det steg tillbaka i förhållande till tidigare givna löften.
När det gäller information om internationella avtal togs det på detta område ett steg framåt innan medlemsstaternas regeringar ingrep och försämrade texten. Till och med de nordiska regeringarna har stött en försämring som nu har lett till att medlemsstaterna inte ens behöver motivera varför de inte vill att kommissionen skall vidarebefordra dokument som de själva lämnat till kommissionen.

Sacrédeus
. Den 8 juni 2000 antog parlamentets talmanskonferens ramavtalet mellan parlamentet och kommissionen. Omröstning i frågan kommer att hållas under sammanträdet i juli, men parlamentsledamöterna kommer inte att ges någon möjlighet att behandla den, eller lägga fram några ändringsförslag.
Utan någon utförligare genomgång eller diskussion inom grupperna har gruppordförandena antagit detta ramavtal som överlåter beslutanderätten över vilka dokument som parlamentet skall ha tillgång till kommissionen. Detta innebär att de folkvalda inte får någon verklig insyn i lagstiftningsförfarandet, utan hamnar i bakvattnet, vid sidan av.
Gruppordförandena anmodade enhälligt kommissionen att den skulle ge parlamentsledamöterna laglig rätt att få tillgång till de dokument som lämnas ut i andra sammanhang. Den 8 juni accepterade de dock att Prodi inte skulle infria alla de löften han avgav när han tillträdde.
Som parlamentsledamot bör man ha laglig rätt till fullständig information. Naturligtvis kan det finnas välgrundade undantag som måste respekteras. Det råder inget tvivel om att kommissionen som verkställande organ är i sin fulla rätt att utreda olika ståndpunkter och framställa utkast i form av interna arbetsdokument, utan skyldighet att lämna ut dem. Däremot bör det stå bortom allt tvivel att i samma ögonblick som ett dokument lämnas ut till någon utanför kommissionen, skall parlamentet ha rätt till samma information.
När en tidning publicerar material från dokument som läckt ut, kan parlamentsledamöterna inte få tillgång till dokumenten i fråga. Praktikanter vid ministerrådet eller på kontoren för medlemsländernas ständiga representationer har tillgång till dokument som parlamentsledamöterna inte har någon möjlighet att konsultera, inte ens utskottsordförandena, gruppordförandena eller de föredragande.
När Romano Prodi besökte parlamentet förra våren för att presentera sig, före den nuvarande kommissionens installation, lovade han att parlamentsledamöterna skulle få tillgång till dokument när dessa överlämnades till myndigheter eller organisationer utanför kommissionen eller läckte ut till media.
Eftersom ramavtalet innebär förbättringar på vissa punkter jämfört med hittillsvarande tillämpningspraxis, skall det inte förkastas i sin helhet. Det bör emellertid innehålla åtminstone de löften som Prodi avgivit i kommissionens namn.
Den slutna dörrens politik är oacceptabel både för allmänheten, för de folkvalda och för journalisterna. Parlamentsledamöterna måste ta strid för sina rättigheter som folkvalda.

Van Lancker
. (NL) Ramavtalet innehåller ovedersägligen ett antal intressanta ansatser till mer öppenhet i förbindelserna mellan kommissionen och Europaparlamentet.
Men jag kan inte ställa mig bakom de regler som föreslås med avseende på de konfidentiella handlingarna. För mig är det oacceptabelt att en ansökan om att ta del av konfidentiella handlingar måste ske via någon av utskottsordförandena eller Europaparlamentets ordförande. Dessutom skall inte frågan om något är konfidentiellt eller inte avgöras av en institution ensam.
Därför lade jag ned min röst i omröstningen.
Echelon-systemet (B5-0593 och 0594/2000)

Berthu
Herr talman! I dag har Europaparlamentet dragit skam över sig och tillfogat sig själv ett allvarligt slag mot dess egen trovärdighet. Parlamentet har faktiskt just sagt nej till att tillsätta en undersökningskommitté om det elektroniska spionnätverket Echelon, som Förenta staterna har inrättat på internationell nivå, ett nätverk som kränker individuella friheter, förvränger den ekonomiska konkurrensen och skadar de europeiska ländernas grundläggande intressen.
I gengäld har kammaren gett sig själv gott samvete genom att anta en mycket nedtonad formulering, nämligen ett tillfälligt utskott, som i enlighet med vår arbetsordning har mycket mindre undersökningsbefogenheter än vad en undersökningskommitté skulle ha haft. Och för att vara verkligen säker på att det skall bli ineffektivt, har parlamentet dränkt utskottets mandat i ytterst omfattande frågor, såsom vilka risker underrättelsetjänster i allmänhet innebär för individuella rättigheter samt en utvärdering av det skydd som kryptering erbjuder för medborgarnas privatliv.
Ändå hade 172 ledamöter, bl.a. vi själva, tagit initiativ till att begära en omröstning till förmån för en undersökningskommitté, men talmanskonferensen - som har tagits över av socialister och kristdemokrater som lyder jag vet inte vems order - lyckades få ärendet ur fokus. Denna attityd står i kontrast till den franska åklagarmyndighetens, som hade modet att anförtro vårt organ för kontraspionage (DST) uppdraget att undersöka nätverket Echelon. Häri ser vi en illustration på tanken att Europaparlamentet trots sina uttalanden är avskärmat från folken, och när det gäller skyddet av medborgarna utgör det snarare ett klent skyddsnät som är alltför mottagligt för utländska intressens påtryckningar.
Och för att avsluta skall jag formulera samma önskan som i mitt anförande den 30 mars: nätverket Echelon måste neutraliseras eller, om man anser att det kan spela en roll i bekämpningen av den organiserade brottsligheten, måste dess uppgifter delas mellan länderna eller anförtros till en vederbörligen kontrollerad internationell organisation.

Alavanos
. (EL) Enligt den utfrågning som hölls av Europaparlamentets utskott för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, har Echelonsystemet utvecklats av USA och Förenade kungariket till ett globalt system för telekommunikationsspioneri, och offer för detta återfinns även i Europeiska unionens länder. Särskild betydelse har förekomsten av Echelonbaser i republiken Cypern, framför allt på de brittiska baserna, någonting som hänger samman med de angloamerikanska ansträngningarna att hindra Cyperns oberoende.
Frågan har enorm betydelse för demokratin och friheten för telekommunikationerna. Europaparlamentet måste inrätta en fullständig undersökningskommitté, som det gjorde i fallet med galna ko-sjukan, med mycket lyckat resultat, i enlighet med artikel 151 i arbetsordningen. Om ett enkelt tillfälligt utskott inrättas i enlighet med artikel 150, är jag rädd att det inte kommer att ge parlamentet möjlighet att kasta ljus över Echelon, vilket är vår plikt inför USA:s och Storbritanniens påtryckningar.

Martinez
. (FR) Förenta staterna spionerar på oss via ett nät av satelliter, antenner och hyperkraftiga datorer, allt genom att använda sig av de stater som är lierade med den "anglosaxiska nationen", med Australien, Nya Zeeland och självaste Förenade kungariket, en av de femton, en av Europeiska unionens stater, som lånar ut sitt territorium och Gibraltar för spionage på de fjorton övriga medlemsstaterna, trots principen om lojalitet med gemenskapen.
Enligt ett stort antal samstämmiga källor har det slagits fast att denna världsomspännande avlyssning av samtliga telefonsignaler redan har fått betydande ekonomiska och handelsmässiga effekter till förfång för europeiska företag som Alcatel och Airbus, som har förlorat enorma marknader, vilka har beslagtagits av amerikanska multinationella företag med privilegierad information som förvärvats på ett bedrägligt och kriminellt sätt.
Villkoren för en rättvis internationell handel med lojal konkurrens har således tillintetgjorts, men samtidigt ifrågasätts Europa ständigt av Förenta staterna inom ramen för WTO, t.ex. i jordbruksfrågan, med motivet att våra stöd och subventioner till några producenters inkomster och export skulle skada en sund internationell konkurrens.
Denna situation kan inte försummas av vare sig kommissionen, ministerrådet eller parlamentet, som ständigt visar sig mån om att respektera försiktighetsprincipen, som i det här fallet skulle ge ett skydd av såväl Europas ekonomiska hälsa som dess ekonomiska intressen.
Hur skall man förklara detta underliga beteende, dvs. att 15 medlemsstater accepterar att man spionerar på dem, 20 kommissionärer accepterar att man spionerar på dem och 626 ledamöter av Europaparlamentet - som ständigt kräver en större öppenhet från rådets sida - accepterar en ständigt större oklarhet om det amerikanska nätverket Echelon som spionerar på oss?
Men varför accepterar alla EU-institutioner och de personer som utgör dem något som i de 15 medlemsstaternas lagstiftningar utgör ett allvarligt straffrättsligt brott i ordets strikta bemärkelse, något som kan beläggas med straff?
I utbyte mot vad, under vilka hot och utifrån vilka påtryckningar gör sig ett hundratal europeiska beslutsfattare, ministrar, kommissionärer och ledamöter straffrättsligt medskyldiga till spionbrott, till att angripa sina staters säkerhet?
Denna fråga är grundläggande, eftersom den utgör förutsättningen för Europabyggets själva existensberättigande. Ja, varför bygger vi upp Europa? För att bli starkare, mer självständiga, mer oberoende, rikare?
Svaret kan uppenbarligen inte bli annat än ja. Men varför då acceptera att Echelon-systemet gör oss beroende och mindre rika till följd av förlorade marknader? Här kan var och en lätt se tvetydigheten i det europeiska bygget. Och det är bara vi, franska ledamöter från Nationella fronten, flamländska ledamöter från Vlaams Blok och italienska ledamöter från MSE, som försvarar kravet på en undersökningskommission om detta världsomspännande spionage. Låt oss försvara det riktiga Europa, det riktigt europeiska Europa!

Schröder, Ilka
. (DE) Jag röstar för inrättandet av en äkta undersökningskommitté som skall granska en kränkning av de grundläggande rättigheterna via spionagesystemet Echelon.
Dock röstar jag emot inrättandet av en tillfälligt kommitté som jag inte vill svälja som en lugnande tablett utan undersökningsuppdrag.
Skulle det bara bli en tillfällig kommitté så har Europaparlamentet hoppat upp som en tiger och landat som en pannkaka när det gäller bemödandena att klarlägga turerna kring "Echelon".
Återhållsamheten i de stora grupperna i Europaparlamentet vid undersökningen av Echelon visar att det inte finns något intresse för en tematisering av underrättelsetjänsters aktiviteter. Den europeiska allmänheten skulle då nämligen helt berättigat fråga vad de nationella underrättelsetjänsterna och de så kallade "säkerhetspoliserna" egentligen gör.
Detta vore dock än viktigare eftersom det inte enbart är industrihemligheter som avlyssnas, utan även den privata sfären eller politiska aktiviteter bland människorna i EU.

Souchet
. (FR) Europaparlamentet har just visat, genom att säga nej till att ge sig självt befogenheten att undersöka det globala spionnätverket "Echelon", att det i själva verket inte är särskilt angeläget om att skydda europeiska intressen samt att en majoritet i parlamentet följer andra mer prioriterade överväganden.
Lyckligtvis finns det i Europa fortfarande suveräna stater som försvarar de europeiska intressena. Staterna förfogar över en suverän rättsapparat och har å sin sida förmågan att inleda en verklig undersökning om manövrerna inom detta nätverk, ett arv efter kalla kriget som nu spårat ur till ett instrument för industrispionage, till nackdel för vissa av Europeiska unionens företag och medlemsländer. En majoritet i parlamentet visar därmed att den endast säger sig vara mån om öppenhet och bekämpning av snedvridningar av konkurrensen. Jag hoppas att Frankrikes exempel kommer att följas av andra medlemsstater.
Det är särskilt beklagansvärt att talmanskonferensen, uppmuntrad av dess socialistiska och kristdemokratiska federalistiska majoritet, har beslutat att låsa en viktig debatt. Det är också mycket beklagansvärt att talmannen i parlamentet, Nicole Fontaine, gjorde bedömningen att det var en bra sak att hindra ordföranden i Gruppen De Gröna, Paul Lannoye, att före omröstningen erinra kammaren om den avsevärda skillnaden mellan en tillfällig undersökningskommitté och en tillfällig kommitté kort och gott: den första är ett seriöst undersökningsinstrument, vilket framför allt har demonstrerats av parlamentets undersökningskommitté om galna ko-sjukan, den andra är en ren illusion, som inte tillåter undersökningar om de Echelon-anläggningar som flera anglosaxiska medlemsstater hyser, bl.a. Förenade kungariket och Tyskland.
Om det nu fanns ett behov av en belysande illustration som visar att européernas verkliga intressen försvaras på ett bättre sätt av helt suveräna och därmed beslutsamma medlemsstater, än av en kammare avskärmad från folken och likgiltig inför de hot som vilar över dem, har Europaparlamentets smussel med den nödvändiga debatten om det utbredda Echelon-systemet gett oss en sådan illustration.
Betänkande (A5-0175/2000) av Lehne

Sörensen
Herr talman! Jag skall tala om Lehnebetänkandet som handlar om tvättning av pengar. Först och främst vill jag komplimentera Lehne och hela gruppen för deras arbete. Det är ett mycket balanserat arbete, ett mycket genomarbetat bidrag. Gruppen De gröna och även regionalisterna har röstat för detta betänkande därför att det är ett redskap för att bekämpa penningtvätt. Bekämpningen av penningtvätt är det allra bästa sättet att angripa den organiserade brottsligheten.
Direktivet från 1991 begränsade sig till tvättning av pengar som härrörde från narkotikabrott. Men den organiserade brottsligheten består av mycket mer. Förhoppningsvis kommer föredragandens förslag att skapa möjligheter för ett kraftfullt bekämpande av organiserad brottslighet såsom människohandel och människosmuggling, men även bedrägeri och korruption inom handeln med konst. Det är viktigt med en obligatorisk utväxling av information, och vi anser dessutom att det är viktigt att ålägga alla medlemsstater och kandidatländer en standarduppsättning av bekämpningsregler, för att garantera ett minimum av åtgärder. Föredraganden försvarar också den möjlighet som finns i det nya direktivet att kräva av mäklare, notarier, externa revisorer och advokater att de styrker sin identitet, såvida de inte företräder en klient i en rättssak eller lämnar juridisk rådgivning. Detta betänkande kan vi arbeta vidare med. Det har fått ett varmt mottagande av vår grupp. Jag tror inte att det välkomnas från den organiserade brottslighetens sida.

Fatuzzo
Herr talman! Jag avstod i omröstningen om Lehnes betänkande, inte för att jag är emot åtgärderna i det - det är rätt att använda alla medel för att bekämpa brottsligheten och det faktum att man kämpar mot tvättning av pengar som härrör från kriminell verksamhet är bra, viktigt och rätt - utan för att man enligt min mening inte gör tillräckligt i Europeiska unionen för att motverka den ekonomiska brottsligheten. Denna innebär bland annat att energi, resurser, medel och därmed pengar som våra regeringar skulle kunna använda för viktigare samhällsverksamhet, som att tillgodose den fattigaste delen av befolkningens behov, däribland äldre och pensionärer undanhålls.
Det var alltså därför jag avstod.

Bordes, Cauquil och Laguiller
. (FR) Ni gör anspråk på att bekämpa den "finansiella brottsligheten" och svarta pengar. Men i ert eget betänkande erkänner ni att det saknas en politisk vilja hos medlemsstaterna. Orsakerna till det är inte tekniska, utan politiska, och vi skulle t.o.m. säga samhälleliga - i en ekonomi helt inriktad på strävan efter maximala vinster.
Var i er ekonomi går gränsen mellan svarta pengar och s.k. vita pengar? De vinster som förvärvas genom vapenhandel, är det vita pengar? Är de enorma summor som läggs på mutor för att skaffa offentliga kontrakt vita? De vinster som höstas in av västerländska företag genom att låta barn under tio år i fattiga länder arbeta, praktiskt taget utan betalning, är det vita pengar?
För att utrota den ekonomiska brottsligheten borde man börja med att helt avskaffa banksekretessen och affärssekretessen, och därigenom ge alla medborgargrupper rätt att kontrollera företagens och deras ägares och aktieägares räkenskaper. Men åtgärder av det slaget kan ni inte ens tänka er. Ni föredrar att vara ineffektiva mot smugglare och maffiagrupper, i stället för att ge befolkningen möjlighet att inse att det faktiskt finns många andra sätt att göra sig vinster, sätt som är brottsliga ur en mänsklig synvinkel, ur det allmänna intressets synvinkel, till att börja med när ett företag kastar ut löntagare på gatan och därmed driver dem i fattigdom endast för att öka mervärdet på företagets aktier och dess aktieägares tillgångar.

Caudron
. (FR) Jag är mycket nöjd med att parlamentet har kunnat diskutera ändringen av direktivet från 1991 om penningtvätt. Det var i själva verket nödvändigt att anpassa den här texten till den nya internationella ekonomiska och finansiella ordningen.
Frankrike, som är en portalfigur i bekämpningen av denna plåga, har klart och tydligt angett att landet har för avsikt att prioritera denna fråga på dagordningen för Europeiska unionens verksamhet.
Det räcker med att nämna några siffror för att motivera ett sådant ställningstagande. Penningtvätten motsvarar årligen mellan 2 och 5 procent av världens BNI. Detta fenomen har i dag blivit ett hot av största vikt. Den ekonomiska brottsligheten har faktiskt anpassats till globaliseringen av internationella ekonomiska och finansiella utbyten. I dag kännetecknas denna brottslighet av två huvudsakliga faktorer: att den teknik som används för att tvätta svarta pengar blir alltmer komplicerad och att brottsliga ekonomiska flöden har internationaliserats.
På internationell nivå har man åter inlett diskussioner för att kunna föreslå nya åtgärder för en effektiv bekämpning av denna plåga. Det konkretiserades i april förra året i Frankrike, då Förenta nationerna arrangerade ett seminarium om brottsförebyggande och straffrätt, vilket ägnades bekämpningen av korruptionens internationella ekonomiska kretslopp. Seminariet utmynnade i "Bercy-rekommendationerna". Dessa tillvägagångssätt har spridits till den verksamhet som har inletts inom den internationella finansiella aktionsgruppen (FATF) samt forumet för finansiell stabilitet.
På EU-nivå har Europaparlamentet sedan 1996 krävt en modernisering av direktivet från 1991. Europeiska kommissionens förslag ligger i linje med dem som har lagts fram på internationell nivå.
Det gäller å ena sidan att utvidga förteckningen över brott. Penningtvätt i direktivets bemärkelse borde inte längre endast avse varorna inom droghandeln, utan även deltagande i aktiviteter kopplade till den organiserade brottsligheten samt bedrägeri, korruption och alla andra olagliga aktiviteter som rör Europeiska gemenskapernas ekonomiska intressen.
Å andra sidan utvidgas direktivets tillämpningsområde reservationslöst till skilda icke-finansiella aktiviteter och yrken (revisorer, fastighetsmäklare, handlare som köper och säljer värdefulla ädelstenar eller ädelmetaller, penningtransportörer, driftsansvariga för, ägare till och chefer för kasinon). Det skall också tillämpas för notarier och andra oberoende jurister vilkas verksamhet innebär ökade risker för penningtvätt.
Principen är att se till att de berörda identifierar sina kunder när de upprättar affärsförbindelser med dem och att de bevarar dokument och verifikat. Kreditinstitut och finansiella institut är skyldiga att samarbeta med myndigheterna, med andra ord: banksekretessen hävs i händelse av misstankar om penningtvätt.
Jag har således röstat för detta direktiv, som går inom ramen för en handlingsplan som allmänt syftar till att bekämpa den organiserade brottsligheten.
Jag skall avsluta genom att insistera på det faktum att debatten om skandalen med skatteparadisen snabbt måste leda fram till konkreta åtgärder med sikte på att avskaffa dem.

Coelho
skriftlig. (PT) Jag röstade för Lehnebetänkandet. Det var nämligen bättre än det ursprungliga initiativet där man utvidgar tillämpningsområdet för direktivet om penningtvätt.
Förtjänsten med direktivet var att dess godkännande fick alla medlemsstater att tillkännage att penningtvätt är brottsligt och straffbart. Direktivet har en global preventiv effekt, det finansiella systemet skyddas genom att de som eventuellt kan vara intresserade av penningtvätt avråds från att använda sig av systemet eftersom kreditinstitut och finansiella institutioner måste ta initiativ och meddela behöriga myndigheter om allt som kan vara tecken på penningtvätt.
Med en sådan utvidgning försöker man forcera bekämpandet av möjligheterna till penningtvätt utanför de traditionella finansiella sektorerna. Direktivet berör olika finansiella sektorer som till exempel banker, försäkringsbolag etc. Det bör dock utvidgas till andra verksamheter och yrken av finansiell natur som är extremt utsatta för penningtvätt. För advokater och notarier måste det finnas klara riktlinjer, i synnerhet när det gäller bevarandet av tystnadsplikten. Även om man är medveten om penningtvättens och korruptionens förödande effekter så måste medborgarna få ha kvar sin rätt till rättshjälp.
Man försöker också utvidga listan på kvalificerade brott: Bortsett från dem som har att göra med narkotikahandel skall även andra aktiviteter i anknytning till den organiserade brottsligheten inkluderas (vi måste finna en enhetlig definition på begreppet organiserad brottslighet, inte bara på ett europeiskt plan utan också på det internationella).
De ansträngningar som gjorts för ett godkännande av definitioner, anklagelser och gemensamma straff - när det gäller ett närmande i strafflagstiftningen - så borde detta i första hand inverka på sektorer av särskilt stor vikt, som till exempel penningtvätt. Tack vare allt större grad av finesser kan allt fler kriminellt organiserade grupper använda sig av brister i lagen och skillnader mellan medlemsstaternas lagstiftning genom att utforska anomalier i de olika systemen.

Crowley
. (EN) Som inledning vill jag föra till protokollet mitt tack och min uppskattning till föredraganden herr Lehne för det sätt som har hanterat denna svåra föredragning.
Jag är säker på att var och en av oss skulle önska se att åtgärder vidtas för att lösa brottslighet och penningtvätt över gränserna. I detta direktiv kommer man att uppnå att till viss del förena samarbete och informationsutbyte liksom att utvidga ramen och omfattningen av brotten.
I Irland där det redan finns en gällande lagstiftning, Criminal Justice Act 1994, håller för närvarande på att uppdateras för att ta hänsyn till några av de förslag som finns i detta direktiv.
Även om jag röstade för betänkandet måste jag erkänna att jag oroar mig en del för två aspekter i den.
Först och främst är jag bestämt emot de fortsatta försöken att skapa en europeisk allmän åklagarmyndighet. Vi har redan till vårt förfogande många instanser på nationell nivå som är högst effektiva och som kan hantera det stora flertalet av fall - och även revisionsrätten, Olaf och andra avdelningar som kan hantera dessa frågor på europeisk nivå.
För det andra anser jag att de nya offentlighetskraven för advokater allvarligt skulle underminera den sedan långe etablerade precedensen för tystnadsplikt mellan advokat och klient. Vi får inte inkräkta på enskildas rättigheter till ett rättvist försvar, rättegång eller skada doktrinen om förmodad oskuld.
Trots dessa bekymmer som jag hoppas ändra genom ändringsförslag via lagstiftningsprocessen, röstar jag dock för betänkandet.

Figueiredo
 - (PT) Det är bra att man vill trappa upp kampen mot penningtvätt, inte bara för brott med anknytning till narkotikahandel, som i det tidigare direktivet, utan också penningtvätt som har att göra med den organiserade brottsligheten och andra kvalificerade brott (bedrägeri, korruption och andra illegala aktiviteter som skadar gemenskapens finansiella intressen).
Det finns dock vissa polemiska aspekter i förslaget till direktiv, i synnerhet när sekretessen inom vissa yrkesgrupper står på spel, för advokater till exempel. Skyldighet att informera om tvivelaktiga gärningar för yrkesgrupper som hanterar större värden som till exempel försäljare av lyxartiklar, auktionsförrättare, tulltjänstemän med flera har däremot inte inkluderats i förslaget. Föredraganden för förslaget till betänkande från parlamentet har valt en lite annorlunda infallsvinkel, men principiellt sett stöder han direktivet.
En grundläggande fråga är dock att man inte har ifrågasatt den ökade avregleringen av finansmarknaderna och kapitalströmmarna, de direkta praktiska effekterna kommer därför att vara minimala. Därför lägger jag ned min röst.

Lulling
. (FR) Vi förfogar över en hel arsenal med internationella instrument för att bekämpa penningtvätt, i första hand gemenskapens direktiv från 1991, tillsammans med Förenta nationernas konvention mot olaglig handel med narkotika och psykotropa preparat, antagen den 19 december 1988 i Wien; Europarådets konvention om penningtvätt, identifiering, spårande, beslag och förverkande av vinning av brott och de 40 rekommendationerna från FATF, det viktigaste internationella organet specialiserad på bekämpning av pengar med brottsligt ursprung.
Vi är alla överens om - och parlamentet har begärt det vid upprepade tillfällen - att det finns anledning att modernisera direktivet från 1991, som redan det går mycket längre än FATF:s 40 rekommendationer från 1996 och som redan har tillämpats av medlemsstaterna. Men de som gör sig skyldiga till penningtvätt visar uppenbarligen prov på stor uppfinningsrikedom när det gäller metoder att dölja dessa medels illegala ursprung. Därför innebär förslaget inte endast att direktivet skall moderniseras, utan också att dess tillämpningsområde skall utvidgas.
Apropå det vill jag klargöra vad som kommer efter för att undvika att man skjuter sparvar med kanoner, vilket medför en risk för att tillämpningsområdet blir alltför omfattande och gör direktivet ineffektivt. Det är därför som de brottsliga aktiviteterna med en koppling till begreppet penningtvätt måste definieras mycket tydligt, för att man skall undvika att direktivets krav inte utvidgas till att omfatta bedrägliga aktiviteter i allmänhet, som rör lagliga pengar i det finansiella systemet. Vi får inte glömma att det är medlemsstaterna som skall ägna sig åt den typen av överträdelser enligt deras vanliga interna rätt. Subsidiaritetsprincipen förpliktar!
Vad gäller frågan att utvidga direktivets tillämpningsområde till vissa icke-finansiella verksamheter och yrken, bl.a. till jurister, är det viktigt att inte kränka klientens rätt till yrkessekretess, klientens rätt att få tillgång till rättsskipning samt rätten att inte anklagas automatiskt, och slutligen advokaternas konfidentiella roll för förebyggandet av brott.
Med tanke på att flera franska socialistiska ledamöter har tillskansat sig rätten att sätta vissa länder, bl.a. mitt eget, på de anklagades bänk när det gäller bekämpningen av penningtvätt, och det genom att stödja sig på misstag, ungefärligheter och villfarelser när det gäller seder och bruk i Luxemburgs affärsvärld och inom den luxemburgska politiska makten, är det för mig viktigt att - lika energiskt som vår premiärminister och ordförandena i storhertigdömets deputeradekammares finans- och budgetutskott samt juridiska utskott - också här argumentera mot de anklagelser som dessa franska socialistiska ledamöter har gjort sig skyldiga till under deras s.k. bekämpningståg mot svarta pengar.
Alla som känner sig kallade att kritisera penningtvättbekämpningens svarta får och därmed kan utöva påtryckningar på skatteparadisen behöver inte bekymra sig, men snälla ni, bara de sätter press på dem som verkligen inte vill samarbeta i fråga om penningtvätt och undviker att automatiskt beteckna de länder som är måna om banksekretess som "en samlingsplats för svarta pengar".
För att bli en samlingsplats för svarta pengar krävs det nämligen inte att man har banksekretess. Beviset: den ryska maffian försökte placera sina svarta pengar i flera europeiska banker innan de nådde New York, som dock inte har någon banksekretess. Det bevisar att frånvaron av en banksekretess inte erbjuder något skydd mot droghandelns, den organiserade brottslighetens och korruptionens illdåd. Bara man kommer ihåg det!

Malmström, Paulsen och Olle Schmidt
Vi har avstått från att rösta om ändringsförslagen 8, 16, 26 och 45, eftersom vi inte tycker att dessa förslag på ett tillräckligt tydligt sätt återspeglar en bra balans mellan en effektiv rapporteringsskyldighet för att bekämpa penningtvätt, å ena sidan, och en advokats/jurists förtroendeförhållande gentemot sin klient och de skyldigheter som det medför, å andra sidan.
Det är viktigt att en advokat/jurist inte skall omfattas av rapporteringsskyldighet när denne företräder en klient i en rättssak. Däremot är det svårare att avgöra i vilka situationer en jurist/advokat skall ha rapporteringsskyldighet, när denne får tillgång till relevant information vid s.k. rättslig rådgivning. Vi tycker att jurister/advokater till en viss grad skall undantas från rapporteringsskyldigheten, men såväl förslagen från kommissionen som från parlamentet är ur detta avseende inte tillräckligt balanserade och precisa för att vi skall kunna stödja dem.
Slutligen vill vi påpeka att förslaget har vissa definitionsmässiga brister som kan leda till oklarheter. I förslaget förekommer orden advokat, oberoende jurist och jurist utan att det klart framgår vilken distinktion som åsyftas. Det är viktigt att understryka att jurister måste likställas med advokater i de länder som inte har advokattvång.
Betänkande (A5-0179/2000) av Lehne

Fatuzzo
Herr talman! Jag avstod också vad denna handling beträffar, om listan på de länder man kan resa in i med eller utan visering, eftersom detta klart även kommer att leda till att medborgare som bor i andra länder får fri rörlighet i Europeiska unionen. Jag avstod dock på grund av det faktum att jag skulle vilja att man tog större hänsyn till att möjliggöra fri rörlighet i vår europeiska union för medborgare med grava handikapp, blinda, synskadade, stumma, de som är helt rörelsehindrade och behöver ledsagare, som tyvärr till följd av en regel som fortfarande gäller om de flyttar och skriver sig någon annanstans - till exempel från England till Italien - förlorar den ersättning som utgår till synskadade, till dövstumma, till ledsagare.
Jag tycker att man borde ändra denna regel.

Alavanos
. (EL) När det gäller förslaget till rådets förordning om fastställande av förteckningen över de tredje länder vars medborgare måste ha visering när de passerar de yttre gränserna och av förteckningen över de tredje länder vars medborgare är undantagna från detta krav, vill jag säga två saker:
1. Det är positivt att Bulgarien och Rumänien finns med i förteckningen över undantagen; länderna har parallellt gjort konkreta utfästelser om att skydda sina yttre gränser. Som ordförande i Europaparlamentets delegation till det blandade utskottet EU-Bulgarien, vill jag uppmana rådet att genomföra denna ståndpunkt. Avskaffandet av "visering" är en punkt som ingår i rekommendationerna från delegationen till det blandade utskottet EU-Bulgarien, vilken inleder sin sammanträdesperiod i dag i Strasbourg.
2. Ministerrådet och kommissionen bör rikta sig mot myndigheterna i USA, som insisterar på att kräva viseringar av grekiska medborgare. Om - och det med rätta - amerikanska medborgare har fritt tillträde till alla Europeiska unionens länder, måste det samma gälla även omvänt, på grundval av ömsesidighetsprincipen, i stället för att den oacceptabla diskrimineringen av grekiska medborgare fortsätter.

Blak, Lund och Thorning-Schmidt
. (DA) De danska socialdemokraterna i Europaparlamentet har i dag röstat för betänkandet av Lehne om förslag till rådets förordning om fastställande av listan över de tredje länder vars medborgare måste ha visering när de passerar de yttre gränserna och av förteckningen över de tredje länder vars medborgare är undantagna från detta krav. Vi noterar att kommissionen i sitt förslag finner att detta förslag inte omfattas av det danska undantaget, trots att det i denna fråga handlar om en positiv lista, som enligt vår uppfattning skall komma i fråga för undantaget. När vi röstar för skall det ses mot bakgrund av att vi anser att det skall finnas en lösning som tillfredsställer alla länder och respekterar det danska undantaget.

Bordes, Cauquil och Laguiller
. (FR) De farhågor som ligger bakom detta betänkande illustrerar tydligt det faktum att Europeiska unionen är skapad för kapital och inte för människor. Det finns inga visum för kapital, var det än kommer ifrån, men man inför viseringskrav för medborgare från många länder, även för en vistelse kortare än tre månader.
Dessutom finns det ingenting hedervärt som berättigar en åtskillnad mellan en minoritet länder, vars medborgare är undantagna från viseringstvånget, och majoriteten länder, vars medborgare tvingas ansöka om visering. Varför vägra en medborgare från Marocko, Senegal eller Ukraina en rätt som man tillerkänner en medborgare från Nya Zeeland, Israel eller sultanatet Brunei?
Att vi har avstått från att rösta emot detta betänkande, samtidigt som vi inte instämmer i dess helhet, beror endast på att det i viss mån utvidgar förteckningen över länder utan viseringstvång, jämfört med den nuvarande situationen.
För vår del är vi positiva till att människor åtminstone skall åtnjuta lika många rättigheter som ni tillerkänner kapitalet, vi är således för personers fria rörlighet och avskaffandet av alla viseringar.

Malmström
. EU:s strikta visumpolitik utgör ett stort hinder för människor att ta sig till Europa. Den skärpning av visumkraven som genomförts under de senaste åren har oundvikligen lett till fler fall av människosmuggling och till en ökning av vad som kallas illegal invandring till EU:s medlemsländer. De människor som smugglats eller på annat sätt tagit sig in i Europeiska unionen har ofta genomlidit stora tragedier på vägen. Väl framme i EU saknar de helt rättigheter och socialt skydd.
Den lista över länder vars medborgare behöver visum till EU innehåller över 130 länder. Inte ens 50 länder finns med bland de stater som är befriade från visumtvång. Denna praxis, dvs. att visumtvång snarare är regel än undantag, är inte värdigt det demokratiska Europa. Grundregeln måste vara att människor har rätt att resa in fritt i EU, inte tvärtom.
Europa måste ändra sin attityd till invandring. Inom några år kommer arbetskraftsbristen i EU att bli akut. Därför är det viktigt att vi bejakar och välkomnar människor som söker en bättre framtid i EU:s medlemsländer. En mer generös visumpolitik är också en förutsättning för att en gemensam human flykting- och asylpolitik skall kunna bedrivas. Genom en politik som bejakar invandring kan vi få bukt med den organiserade brottsligheten och de mänskliga tragedier som människosmugglingen gör sig skyldig till.
Betänkande (A5-0184/2000) av Haug

Kauppi
Herr talman! För det första vill jag säga att jag är nöjd med att den totala budgeten stramats åt och att ökningen av betalningsbemyndiganden uppgår till 1,07 procent av medlemsstaternas sammanlagda BNP när motsvarande siffra i budgeten för år 2000 var 1,11 procent. Dessutom är jag glad över att anslagen till ungdomsorganisationer höjts till 1,5 miljoner euro. Jag vill dock särskilt motivera varför jag ställde mig bakom Virrankoskis och Mulders ändringsförslag. Jag utgår ifrån att man måste fortsätta med den strama budgetdisciplinen och att de gällande finansieringsramarna måste respekteras. Vad gäller finansieringen i Västra Balkan måste man ta hänsyn till de verkliga regionala behoven, den rådande politiska situationen och eventuell finansiering som man får från andra håll. Därför stöder jag inte ändringen av finansieringsramen när det gäller anslag för yttre åtgärder.

Kuntz
. (FR) Det betänkande från budgetutskottet som vi diskuterar i dag kan inte få UEN-gruppens franska delegations samtycke, och det av flera skäl.
Först och främst verkar det nödvändigt att särskilja debatten om budgeten 2001 från den om revideringen av budgetplanen, en revidering som vi säger nej till. Ingen får glömma villkoren som gällde då budgetplanen fastställdes vid toppmötet i Berlin. En fransk delegation i Europaparlamentet kan inte acceptera ett ifrågasättande av den kompromiss som blev resultatet av de svåra förhandlingarna i mars 1999.
Revideringen framstår dessutom som än mindre välgrundad med hänsyn till att Europeiska unionen har valt - efter att själv ha bombat Serbien - att utestänga denna nation från gemenskapens stöd. Man måste således undanhålla 2,3 miljarder euro från de 5,5 miljarder som Prodi har aviserat för återuppbyggnaden på Balkan under åren 2000-2006. Då framstår följaktligen situationen som helt hanterbar: det finns tillräckligt med pengar och det behövs varken en revidering av budgetplanen eller en sänkning av jordbrukspostens tak. Vad gäller de siffror som Romano Prodi aviserade i december förra året: om kommissionen godtar dem i dag är den i övrigt medveten om att dessa summor tyvärr inte är grundade på en noggrann analys av regionens behov, eftersom kommissionen själv kallar beloppet "politik", ett belopp som förresten aldrig har blivit godkänt av parlamentet, och framför allt inte av rådet.
Det är således möjligt att finna avsevärda belopp för Balkan och samtidigt inte revidera budgetplanen. Konstaterandet som gjordes i slutet av budgetåret, att det finns ett kroniskt överskott på mer än 3 miljarder euro, visar att de genomröstade anslagen inte motsvarar verkliga behov, samtidigt som det är möjligt att göra stora besparingar eftersom vissa program uppenbart är underutnyttjade, och att det är mer än önskvärt att den investering som man har kommit överens om för Balkanområdet delvis görs genom en omfördelning av anslagen.
Vi säger också nej till Haugbetänkandet på grund av förslaget om unionens särskilda sändebud. Det går faktiskt att likställa med en inskränkning av det som fortfarande återstår av den mellanstatliga sfären till förmån för området med gemenskapsintegration. Amsterdamfördraget, som vi kämpade emot, föreskriver att den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitikens administrativa utgifter från och med det här året sorterar under rådet, samtidigt som de operativa utgifterna skall finansieras enligt kapitel B8 under rubrik 4.
Vi säger slutligen nej till att separera anslagen för landsbygdens utveckling, något som tycks förordas i resolutionen, eftersom det oundvikligen skulle skapa svårigheter vad gäller regleringen av betalningarna. Vi vill helt enkelt påminna om att riktlinjen för jordbruket fortfarande gäller, även om det numera finns ett utgiftstak som fastställdes i Berlin.
Eftersom man når detta utgiftstak om man slår ihop utgifterna för marknaderna (1A), landsbygdens utveckling (1B) och jordbruksutgifterna inför anslutningen, skulle en separering av anslagen för landsbygdens utveckling innebära en risk för att kommissionen föreslår oss betydande åtagandebemyndiganden, men betydligt lägre betalningsbemyndiganden..., återigen till våra jordbrukares nackdel, vilket vi inte kan acceptera.

Malmström
. -(EN) Vi har röstat emot punkt 9 i betänkandet Haug om överföring av medel från budgeten för jordbrukspolitik till återuppbyggnadsprogrammet för västra Balkan.
Beräkningar visar att ett betydande överskott kommer att finnas i jordbruksbudgeten under rubrik 1a. Då ett stor del av återuppbyggnadsprogrammet för västra Balkan inte ännu är finansierat, tror vi att det skulle vara klokt att överföra en del av detta överskott till rubrik 4 i budgeten, om en revidering av budgetplanerna blir nödvändiga.
Återuppbyggandet av västra Balkan är högst på vår politiska dagordning. Det är också en av de viktigaste uppgifterna för Europeiska unionen under de kommande åren. Vi håller med om syftet bakom betänkandet Haug att finansieringsproblemet inte kan lösas enbart genom en omfördelning i unionens nuvarande prioriteringar i den externa politiken. Medel måste hittas någon annanstans, men detta skapar inte nödvändigtvis ett behov av "friska pengar" från medlemsstaterna. Eftersom ett betydande överskott kommer att vara tillgängligt i jordbruksbudgeten skulle en sänkning av taket under rubrik 1a för att öka budgeten för extern politik vara en skälig lösning.

Miranda
 - (PT) Vi menar att en global revidering ur ett finansiellt perspektiv är absolut nödvändigt inför fastställandet av Europeiska unionens nya mål, i synnerhet av kapitel 3 (inrikespolitik) och kapitel 4 (utrikespolitik). De nya prioriteringarna måste faktiskt vara i harmoni med de nya finansiella medlen.
Därför kan vi på inga villkor godkänna några "nedskärningar" i samarbetspolitiken, som de som kan utläsas av kommissionens förarbeten. Och även de som föreslås i sysselsättnings- och miljöpolitiken. Vi godkänner inte heller "nedskärningarna" i jordbrukspolitiken på 300 miljoner euro. På det här sista området menar vi att vi också måste upprätta en fond för att bemöta katastroferna i primärsektorn.
Vi instämmer därför med några av föredragandens förslag. De förbättringar som förslås är dock långt ifrån tillräckliga och de ändringar som gjordes vid den slutliga omröstningen har inskränkt och förändrat dess räckvidd. Vi instämmer inte heller i försvarspolitikens inriktning.
Därför röstar vi emot betänkandet såsom det ser ut i sin slutliga version.
Betänkande (A5-0177/2000) av Paciotti

Fatuzzo
Herr talman! Jag röstade för Paciottis betänkande eftersom jag tycker att det är rätt att Europeiska unionen ägnar sig åt allt det som har med skyddet av personuppgifter att göra. Alltför ofta används de tyvärr av brottslingar som utnyttjar hemliga uppgifter. De äldre och pensionärerna hör som jag har sagt vid andra tillfällen till dem som blir lidande. Jag skulle dock också vilja - och avsikten med min bifallsröst var att betona det - att man inte bara tänker på att skydda våra personuppgifter utan också gör någonting för att man skall få reda på dem.
I Italien till exempel kan löntagarna än i dag inte få reda på hur stor pension de kommer att få, hur mycket pengar de har betalat till pensionsinstituten. De känner alltså inte till vissa personliga uppgifter.
Jag hoppas därför med denna röst att man i framtiden inte bara skyddar våra personuppgifter utan att man ser till att var och en av oss känner till inte bara förnamn, efternamn och födelsedatum utan även sin kommande pension.

Kauppi
Herr talman! Jag hoppas att fru Palacio Vallelersundi kommer att lämna en skriftlig röstförklaring för vår politiska grupps del men jag vill framföra några saker.
För det första ville jag rösta emot ändringsförslag 11. Det var ett rent misstag att jag röstade för det ändringsförslaget eftersom varje ändringsförslag till kommissionens förslag var mycket dåliga och äventyrade hela processen för att genomdriva det säkra hamnavtalet.
Vi har förhandlat med våra amerikanska motparter för över två år. Vi hade en mycket bra kompromiss men nu innebär arbetet här i Europaparlamentet att europeiska konsumenter och medborgare måste vänta tills det nya kompromissförslaget har lagts fram. Det är inte säkert att det nya förslaget kommer att vara lika bra som detta var. Vi går nu baklänges. Jag röstade emot utskottets förslag tillsammans med andra medlemmar i min grupp. Vi är alla mycket ledsna över att vi måste vänta på att detta avtal skall träda i kraft.

Coelho
. (PT) Tiden räckte inte till för det anförande jag hade förberett. Jag sammanfattar därför det väsentligaste nu under perioden för röstförklaringar.
Jag delar föredragandens oro för det faktum att förslaget inte ger de europeiska medborgarna ett fullgott skydd vid överföring och hantering av personuppgifter, i synnerhet om vi betänker det skydd som garanteras dem genom Europeiska direktivet om uppgiftsskydd.
Vi vet dock alla att uppgifter redan är i omlopp, en situation som på intet sätt är reglerad. Även om safe harbour å ena sidan inte är en idealisk lösning på problemet så ställs i alla fall ett antal regler upp i förebyggande syfte.
Arbetet gick ut på att försöka förlika två olika ståndpunkter, vår ståndpunkt baserad på lagen (där legala begränsningar finns för användningen av personuppgifter och som garanteras av offentliga myndigheter) och den amerikanska preferensen för självreglering.
Avtalet som träffades innebär bara en ringa förbättring av nämnda garantier, men för den framtida säkerheten är det positivt. Paciottibetänkandet är med de förändringar som ledamot Ana Palacio presenterat därför väl värt vårt stöd.

Schröder, Ilka
 - (DE) Jag röstar för Paciottibetänkandet om överenskommelsen om de "säkra hamnarna", trots att de transatlantiska problemen med dataskydd därmed inte kommer att ha lösts. Nämligen därför att:
Det är fortfarande möjligt att med hjälp av egna trick sälja kunddata till tredje part även inom ramen för de "säkra hamnarna", utan att kunden behöver förklara sig införstådd med detta.
Även om avtalet är framgångsrikt i att definiera vaga dataskyddsstandarder så står det inte klart vad exakt som kan inträffa när företag kränker dessa standarder. Kan de åtalas? Tvingas de betala skadestånd?
Det förblir en öppen fråga i vilken mån människor från EU verkligen kan bevaka sina rättigheter vilka är fastslagna i överenskommelsen om de "säkra hamnarna"; i synnerhet som laga domstol för nordamerikanska företag ligger i USA och de därmed har övertaget över europeiska enskilda personer.
Jag väljer ändå att rösta för, eftersom det för tillfället inte finns några regler alls för hur EU-standarden för dataskydd skall kunna säkras i datautbytet med andra kontinenter. De "säkra hamnarna" är åtminstone en början för att säkra dataskyddet även över EU:s gränser.

Theonas
. (EL) Varken bokstaven, den rättsliga grunden eller för den delen andan i det sätt som den mycket snabbväxande elektroniska handeln utvecklas och breder ut sig på bidrar till att skydda medborgarnas personuppgifter och privatliv, utan de framkallar tvärtom stor och allvarlig oro, inte bara över att själva marknaden och handeln förvanskas och omstruktureras, utan även över att försöken att avskaffa de medborgerliga rättigheterna intensifieras, över att de underkastas tekniken och den kapitalistiska marknadens vilda lagar, över att deras privatliv, men även själva deras existens, förvandlas till ett billigt och formbart råmaterial för vinstgenerering.
Användningen av de tekniska nyheterna, särskilt dem som har samband med det imponerande och ytterst snabbväxande informationssamhället, kommer att medföra stora förändringar i samhällsutvecklingen. Förutom de enorma möjligheter som öppnar sig, innebär de risker för missbruk som lurar att vi måste vara särskilt försiktiga när det gäller prioriteringen av människan och respekten för medborgarnas grundläggande rättigheter och friheter.
Utvecklingen och tekniken kan i våra ögon inte hejdas, men de kan inte heller utvecklas utan hänsyn till människan och hennes behov, och de får under inga omständigheter medföra att de kulturella värdena och den mänskliga värdigheten nedvärderas och att grundläggande och oförgripliga rättigheter, som den okränkbara rättigheten till privatliv och personuppgifter, angrips.
Förslagen och strategierna som avser den elektroniska handeln och åtgärderna som föreslås till dess stöd kännetecknas av en ytterst endimensionell uppfattning av vinster och konkurrenskraft. Drivkraften för denna politik är de enorma och ständigt växande summor som satsas och omsätts för att tjäna de multinationella företagens behov, så att de hinder som står i vägen för deras omedelbara anpassning till den blixtsnabba utvecklingen på marknaden kan undanröjas och så att de kan göra stora, snabba vinster och vinna inflytande.
Den föreslagna sociala modell som genomsyrar EU:s texter och förslag stöder och stöder sig beslutsamt på den rena konkurrensen och växande övervinster. Denna uppfattning utgör inte en garanti utan ett regelrätt hot mot framtiden för samhället och människan: osäkerhet, otrygghet, åsidosättande av människans behov, kategorisering av medborgarna och arbetstagarna, vilka inte längre kommer att forma sin miljö utan formas av den, så att de på bästa, snabbaste och billigaste sätt tjänar dem som fastställer miljön.
Termen "tillräcklig skydd", som används i betänkandet, är i våra ögon en godtycklig förvrängning av begreppet skydd av personuppgifter, när man som avskräckande åtgärder och säkerhetsventiler föreslår böter och ersättningar när dörrar som har lämnats vidöppna slås in. EU-medborgarnas personuppgifter cirkulerar redan i tredje länder utan någon egentlig kontroll, och vi känner inte ens till omfattningen av de kränkningar som redan har begåtts. När det i fråga om det elektroniska övervakningssystemet Echelon har konstaterats att den demokratiska kontrollen på ett iögonfallande sätt överträds utifrån, att de amerikanska multinationella företagen i stor skala övervakar och spionerar på de europeiska företagen, på medlemsstaternas totala ekonomiska, sociala, politiska och kulturella verksamhet och unionsmedborgarnas privatliv, är det minst hycklande som vi kan göra att närma oss denna ofantliga fråga på ett finkänsligt men öppet sätt.
Den nuvarande skyddsramen och de föreslagna standardiserade avtalsbestämmelserna är fullständigt otillräckliga, osammanhängande och ineffektiva. Det går inte att vädja till den känslolösa konkurrensens och vinstmonokratins goda avsikter. Bara med en eufemism skulle vi våga kalla de okontrollerade monopolens näste för en "säker hamn"; dessa monopol, vars mycket snabba formande, utbredning och ohindrade verksamhet bereder vägen för en kommande ren imperialism.

Talmannen
Härmed förklarar jag röstförklaringarna avslutade.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.40 och återupptogs kl. 15.00.)

Genomförandet av EMU (fortsättning)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är fortsatt debatt om betänkande (A-170/2000) av Karas för utskottet för ekonomi och valutafrågor om meddelande från kommissionen om informationsstrategin inför den sista fasen i genomförandet av EMU.

Van Brempt
Kolleger, herr talman! Euron har redan funnits ett tag, men det är fortfarande ett abstrakt begrepp. Det är ingenting som är iakttagbart i det dagliga livet. Hos befolkningen finns det i dagens läge ännu ingen så kallad euroreflex. Dagens valuta omräknas ännu inte i euro. Just därför är denna kampanj för att informera och öka medvetandet så viktig. Ännu är det inte för sent, men vi måste alla vara medvetna om att det gäller att under år 2001 få med oss hela den europeiska befolkningen i denna megaoperation. Jag har med mina ändringsförslag, som också har tagits med i betänkandet, särskilt velat betona några aspekter av kampanjen.
Kampanjen måste för det första, och jag skall inte gå in närmare på detta eftersom det redan har behandlats utförligt under förmiddagen, rikta sig särskilt till ungdomar och öka medvetandet bland dem, samt även engagera skolan i informationsspridningen. För det andra måste en informationskampanj inrikta sig på specifika målgrupper, till exempel de svaga i samhället. Jag vill även be om att man särskilt uppmärksammar människor med mycket låga inkomster. Ni vet att det finns två typer av människor som tänker på pengar dag in och dag ut. Det är för det första de rika som har hemskt mycket pengar, och för det andra är det de som har ont om pengar eller varje dag måste räkna sina pengar för att se om de kommer att klara månaden. Dessa människor kommer att påverkas starkt av euron, och vi måste särskilt uppmärksamma dem. Detta är skälet till, det finns även andra skäl, men detta är absolut ett av skälen, att konsumenten inte får blir lurad när euron införs. Övergången till euro får inte leda till otillåtliga prishöjningar. Jag har därför särskilt förespråkat upprättandet av en lokal kontaktpunkt i varje lokalt område för att se till att medborgarna på ett enkelt och lättillgängligt sätt skall kunna anmäla eventuella otillåtliga prishöjningar. Jag har även bett om att kommissionen skall utarbeta förslag och presentera de bästa tillvägagångssätten för medlemsstaterna.

Fatuzzo
Herr talman! Eftersom jag inte är van att tala i två minuter är jag litet orolig över att jag inte skall lyckas utnyttja hela den tid jag har till förfogande, men jag skall göra mitt yttersta.
Kommissionär Solbes, jag måste i denna fråga uttrycka mitt instämmande, eftersom jag tror att införandet av euron är ett av de betydelsefulla, mest viktiga tecknen på att Europeiska unionen med våra femton stater har enats. Att förbereda befolkningen på den faktiska och konkreta nyheten att använda euron är alltså någonting klart positivt.
Jag måste tacka Karas som hörsammade min begäran att man skulle stryka en punkt i ursprungshandlingen enligt vilken ungdomar och barn måste utbildas ordentligt så att de i sin tur kunde lära sina mor- och farföräldrar. Jag hoppas att det också vid detta tillfälle tvärtom kommer att vara mor- och farföräldrarna, de äldre, pensionärerna - som har skickat mig hit till Europaparlamentet just som företrädare för Pensionärspartiet - som lär ungdomarna. Detta tror jag är fullt möjligt för jag är övertygad om att särskilt de kvinnliga pensionärerna, som fyller alla marknader i Europeiska unionen varje morgon, snabbt kommer att förstå eurons värde i förhållande till den nationella valutan.
Jag tror också att jag kan dra mitt lilla strå till stacken, för jag kommer att sätta upp affischer i de områden i Italien där jag kandiderade i valet, på vilka jag kräver att den italienska regeringen höjer minimipensionen till 500 euro. Precis så: jag kommer inte att säga hur mycket det är och därmed tvingar jag alla medborgare att gå och se efter hur mycket 500 euro är. Det är synd att regeringen inte kommer att följa detta förslag men åtminstone lär sig de pensionerade italienska medborgarna eurons värde på så sätt.

Helmer
Herr talman! Som jag och många av mina kollegor har argumenterat under en tid är det monetära unionsprojektet ytterst farligt. Det är ekonomiskt naivt och kommer att göra oerhörda makroekonomiska skador. Politiskt avser man tydligen att rasera den nationella staten och således hota demokratin i Europa.
I det förslag som vi har framför oss talas om information om euron, men vi har redan all den information vi behöver. I varje dagstidning jag öppnar berättas om euron. Banker och redovisningsföretag genomför seminarier och informerar kunder. Detta handlar inte om information, det handlar om propaganda. Jag litar inte på att kommissionen kommer att tillhandahålla objektiv information. Själva idén är absurd. Jag blev framförallt förskräckt över fru Randzio-Plath idé att vi faktiskt borde värva skolbarn som stormtrupper i detta blixtanfall för europropaganda.
Om nu de 12 euro-länderna önskar göra en propagandakampanj, har jag inget med det att göra. Men i tre länder, Danmark, Sverige och Storbritannien har man ännu inte beslutat om euron. Det skulle vara en grov kränkning av den demokratiska processen om kommissionen genomförde en propagandakampanj för euron i dessa länder innan en folkomröstning om valutan har ägt rum. Det skulle vara upprörande att använda skattebetalares pengar för att påverka de röstandes beslut.
I Storbritannien är 70 procent av folket emot eurosamarbetet. Vi vill inte använda våra pengar för att främja det vare sig i Förenade kungariket eller någon annanstans. Jag har därför två krav till kommissionen. För det första, var snäll och tala om för oss i dag att ingen sådan kampanj kommer att genomföras i Storbritannien, Danmark eller Sverige. För det andra, försäkra oss om att den andel av medlen som kunde ha använts för dessa länder förs tillbaka till deras nationella finanser så att människor klart och öppet kan se att deras pengar inte har slösats på ändamål som de inte stöder. Ännu bättre, ställ in hela projektet och sätt in alla medel på ett särskilt konto för att hjälpa till att betala alla de kostnader som uppstår när euron till sist slopas.

Solbes
. (ES) Herr talman! Jag vill först och främst tacka såväl föredragande Karas för betänkandet som er alla för ert deltagande i debatten.
I Karasbetänkandet finns många intressanta frågor. Betänkandet innehåller 38 förslag, i många fall sammanfaller de med kommissionens förslag till meddelande från februari månad, i andra fall är det förslag där man försöker nyansera, förbättra och utvidga några av initiativen - vilket föredraganden också inledningsvis förklarar.
När detta väl är sagt skulle jag vilja klargöra några punkter som jag anser vara betydelsefulla. För det första är informationsfasen en del i ett mycket komplicerat förfarande, det vill säga lanseringen av euron med sedlar och mynt den 1 januari 2002. För det andra är subsidiaritetsprincipen avgörande för introduktionen av sedlar och mynt. Detta innebär att medlemsstaterna, genom respektive regering och centralbank, spelar en avgörande roll i hela förfarandet och under informationsfasen.
Kommissionens roll går ut på att ibland uppmuntra, ibland agera, men oftast att förmedla idéer till medlemsländerna som de kan tillämpa om de vill, och i andra fall föreslå konkreta åtgärder.
Det viktigaste just nu är att fastställa vilken förberedelsenivå medlemsländer, företag och medborgare har. När det gäller medlemsstaterna kan jag nämna att jag i nästkommande vecka kommer att lägga fram ett betänkande till kommissionen om eurons praktiska tillämpning. Där finns en resumé över situationen för de nationella planerna inför införlivandet av euron i varje medlemsstat.
Företagen är av särskilt stort intresse för informationskampanjen just nu. Enligt senast tillgängliga siffror från september månad var ungefär 88 procent av de små och medelstora företagen förberedda för euron eller åtminstone medvetna om nödvändigheten av att förbereda sig.
Utan att nämna två andra siffror, eller utan att göra några andra kommentarer, vore nog den här siffran bedräglig. För det första, av dessa 88 procent är det endast 22 procent som redan har genomfört nödvändiga planer inför eurons införande. När det gäller de andra så finns en viss motsättning mellan företagens teoretiskt gynnsamma inställning och den rådande underlåtenheten att använda euron vid normala transaktioner. Vi får med andra ord en känsla av att företagen ser förfarandet med ganska stor optimism, det verkar vara lättare än vad man trott. Därför menar vi att företagen måste uppmärksammas i särskilt hög grad under den här perioden, men även medborgarna.
Kommissionen kommer utöver meddelandet i juli att vidta vissa specifika åtgärder, regelmässiga rapporter till Ekofin-rådet, ett förslag om förfalskning, vilka kommer att presenteras före årets slut, man kommer också att vidta ett antal nödvändiga samordningsåtgärder.
Apropå de frågor som har tagits upp under debatten så vill jag kommentera följande: I stora delar sammanfaller förslagen i meddelandet med de förslag som lagts fram här. Vissa punkter bör dock kommenteras litet utförligare. För det första, hur skall vi gå tillväga i "pre-in" länder och i tredje land? De länder som inte är medlemmar i den monetära unionen har för närvarande samma rätt som övriga medlemsländer att bedriva informationskampanjer. Detta kommer att ske så länge länderna så önskar. Två av dem, Danmark och Förenade kungadömet, har inte visat något intresse av att sätta igång några informationskampanjer.
I deras rekommendationer finns många av de åtgärder som vi menar medlemsländerna måste stå för, vi kommer därför att informera varje land så att de kan beakta detta.
Jag vill nämna sådana intressanta frågor som att särskilt uppmärksamma utbildning, skolor, kvinnor, särskilda områden som turistsektorn eller det mycket intressanta initiativet att distribuera prisramar eller de offentliga myndigheternas inledande eller extra förpliktelser.
Banksektorn kommer att informeras om förslagen om möjligheten att använda en del av "saving days" för informativa syften och vi arbetar vidare på allt som rör växelkursproblematiken. Kommissionen ser gärna att det inte finns någon skillnad mellan belastningen för transnationella transaktioner och nationella transaktioner.
Två kommentarer till. Kommissionen är på alla sätt och vis beredd att samarbeta med parlamentet, med Europeiska centralbanken och med medlemsstaterna för igångsättandet av ett effektivare program. Samtidigt måste man beakta att ungefär två tredjedelar av de totala kostnaderna kommer att belasta medlemsstaterna i enlighet med nuvarande modell och beroende på varje specifikt program.
Beträffande möjligheten att förfoga över mera medel eller att förlänga informationsförfarandet, såsom det kommer till uttryck i Karasbetänkandet, är kommissionen positivt inställd till båda alternativen. Vi måste givetvis debattera dem när vi diskuterar budgeten för nästkommande år.

Talmannen
Tack, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Användning av vissa farliga ämnen och preparat
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0149/2000) av Arvidsson för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring för tjugoandra gången av direktiv 76/769/EEG om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om begränsning av användning och utsläppande på marknaden av vissa farliga ämnen och preparat (beredningar), i fråga om ftalater, och om ändring av rådets direktiv 88/378/EEG om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om leksakers säkerhet.
(KOM(1999) 577 - C5-0276/1999 - 1999/0238 (COD))

Arvidsson
Herr talman! Det finns två skäl till detta betänkande om ftalater i leksaker: dels är dessa ämnen ett hälsoproblem för de små barnen, dels har flera medlemsländer redan antagit egna lagar på området, varför detta betänkande tar sikte på att återupprätta den gemensamma marknaden för leksaker. När vi hanterar frågor om de små barnens hälsa är engagemanget ofta starkt, helhjärtat och uppriktigt.
Enligt Världshälsoorganisationens experter kan man inte bevisa att ftalater är carcinogena. Däremot anser WHO att ftalater kan orsaka reproduktionsstörningar och hormonella störningar, i första hand hos små barn som exponeras för stora mängder ftalater.
Ftalater har på vetenskaplig grund, i likhet med andra toxiska ämnen, erhållit gränsvärden som anger högsta rekommenderad expositionsnivå, utifrån beräknade risknivåer. Jag vill understryka att denna handläggning av ftalater inte avviker från toxikologisk rutin.
Kommissionens vetenskapliga kommitté för toxicitet, ekotoxicitet och miljö har värderat riskerna med ett antal ftalater, och har därvid enhälligt fastslagit att de två ftalater som helt dominerar i leksaker och barnvårdsartiklar riskerar att, för de små barnen, leda till att gränsvärden överskrids och att hälsoproblem kan uppkomma. I denna vetenskapliga bedömning är det oro för de små barnens hälsa som uttrycks. Det handlar om barn som befinner sig i tandbildningsperioden, då de ofta biter och suger på olika föremål. Jag vill varna för att parlamentet glider iväg och fattar beslut som sträcker sig långt utöver den vetenskapliga grunden för detta ställningstagande.
Jag är positiv till information och upplysta konsumenter som kan göra egna val, men den av kommissionen föreslagna märkningen är ingen information, utan en skarp varning. Den som läser varningen köper inte dessa leksaker till sina barn eller barnbarn. Varningen blir därigenom ett indirekt förbud. Därtill är märkningsförfarandet av leksaker praktiskt svårt att genomföra och kostsamt. Köpmän och köpmannaorganisationer har förklarat för mig att affärspersonal varken har tid eller kompetens att besvara alla de frågor som kunderna kommer att ställa. Att införa detta varningssystem på leksaker avsedda för äldre barn riskerar att bli ett effektivt, utvidgat förbud.
Vetenskapliga kommittén har utpekat två ftalater i leksaker som kan vara riskabla för små barns hälsa. Ett beslut om ett begränsat förbud på denna grund bygger inte primärt på försiktighetsprincipen, utan på handläggningsrutin för toxiska kemiska ämnen. Att förbjuda alla de i dag ca 350 kända ftalaterna bygger på ett antagande att alla ftalater är förenade med mer eller mindre samma risker. Det saknas dock vetenskaplig grund för detta antagande. Då dessa ftalater inte används i leksaker bör ytterligare riskbedömningar och den översyn om två år av detta direktiv som föreslås kunna vara tillräckliga.
Jag har i denna korta presentation av dokumentet velat understryka att beslut bör vila på vetenskaplig grund och omfatta den utpekade riskgruppen, dvs. de små barnen, samt att märkning av leksaker är mycket svårhanterbar. En vetenskapligt godkänd metod för migrationstest som delvis skulle kunna ersätta föreslagen lagstiftning saknas ännu och bör som uttryck därmed inte införas i lagstiftningstexten. Talare kommer även att åberopa sina egna bedömningar av det vetenskapliga underlaget. Låt mig förekomma dessa och ange att politiker bör lyssna till vetenskapliga bedömningar och slutsatser, och inte försöka att göra egna bedömningar av det vetenskapliga forskningsmaterialet.
Det är min förhoppning att detta betänkande och morgondagens beslut skall göra de små barnens livsmiljö säkrare.

McCarthy
Herr talman! För utskottets för rättsliga frågor räkning låt mig fastslå i mycket tydliga och enkla termer utskottets ståndpunkt enligt vår omröstning: a) att förbjuda alla ftalater och b) som konsekvens att ta bort all märkning, eftersom om ni förbjuder alla ftalater behövs ingen märkning.
Såsom föredragande delar jag parlamentets ledamöters oro i mitt utskott. Som valda politiker kan vi naturligtvis inte tillåta oss att spela med barns hälsa. Vi måste se till att de inte exponeras för onödiga och oacceptabla hälsorisker och inse allmänhetens oro i denna fråga.
För den inre marknadens bästa måste vi uppnå högsta möjliga standarder för produktsäkerhet. Vi behöver också lagstiftning som inte kan undermineras eller misskrediteras genom rättsliga bestridanden. Denna debatt har olyckligtvis fördunklats av förvirring och osäkerhet, underblåst av yttranden i parlamentet från medlemmar i den vetenskapliga kommittén som tvivlade på behovet av något förbud för ftalater och ifrågasatte om hälsoriskerna är allvarliga eller brådskande nog för att berättiga ett förbud.
Som politiker behöver vi tydliga råd från vetenskapliga kommittéer, om vi skall kunna göra rationella bedömningar, vidta nödvändiga åtgärder för riskhantering och utarbeta bra lagstiftning. I detta fall har vi inte kunnat göra det effektivt på grund av vår bristande kunskap och därför beslöt mitt utskott, vilket är begripligt, att rösta för ett fullständigt förbud. Vi har inte heller någon information om ersättningsprodukter för plastmjukmedel som kan ge förgiftnings- eller kroniska effekter.
Jag anser att denna lagstiftning visar oss att vi behöver åtgärder på en rad områden: a) vi måste omedelbart fortsätta arbeta med migreringstester och forskning om kronisk toxicitet och barns beteende; b) vi måste se över och aktualisera denna lagstiftning regelbundet och allt eftersom kunskapsbrister, där så behövs, lägga till nya ämnen till förbudet i kommissionens lagstiftning. Vi behöver formalisera och godkänna det permanenta förbud som kommissionen föreslår och vi behöver kraftiga hälsovarningar och märkning för att informera våra konsumenter om riskerna.
Vi måste ansvara inför allmänheten för den lagstiftning som vi skapar i parlamentet, och vi kan inte ha råd att vara tillfredsställda när det gäller risker för barns hälsa.

Oomen-Ruijten
Herr talman! Diskussionen om skadligheten av ftalater, mjukgörare i syntetmaterial, släpar sig fram sedan länge. Vi måste i dag som parlament uttala oss om önskvärdheten av ett totalförbud mot dessa ämnen.
Låt mig framhålla att ingen i vår grupp betvivlar att ftalater kan användas på många bra sätt, till exempel i kabelmantlar, och även i medicinsk apparatur. Kruxet är emellertid att ftalater även används för att göra leksaker för små barn mjuka, och många av dessa leksaker stoppar barnen sedan i munnen även om de inte är avsedda för detta.
Efter att det redan 1998 hade kommit rapporter om att ämnet kunde ha skadliga effekter på barns hälsa, försökte Europeiska kommissionen åtminstone att föreslå ett förbud mot användning av vissa ftalater. De intensiva överläggningarna med industrin för att få den att själv ställa upp ett förbud, som skulle innebära en självreglering vid bearbetningen av dessa ämnen, lyckades inte. Jag och min grupp anser att detta var ett absolut misslyckande.
Det märkliga i historien är att inte heller jag är orubbligt övertygad om ämnenas skadlighet. Kommissionens initiativ ledde till att vi hamnade i en trumeld av undersökningar som motsade varandra. Konsumentorganisationer pekade på den potentiella skadligheten, och industrin försökte att visa att skadligheten var begränsad. Även ordföranden i den vetenskapliga kommittén blev inblandad i debatten, vilket bestämt inte förtjänar några stilpoäng.
Nu är det upp till oss att bedöma förslagen. Det var länge sedan jag såg ett sådant löjeväckande och invecklat förslag. Jag vet inte hur pass skadliga dessa ftalater är, men när vi inte vet det så måste vi i varje fall enligt skyddsprincipen förbjuda ett antal av dessa ftalater, för jag tror att även den inre marknaden kräver detta.
Det betyder alltså att jag hoppas att plenarförsamlingen kommer att prioritera säkerheten i enlighet med försiktighetsprincipen. Men samtidigt får inte forskningen stanna upp, utan den måste utvisa vilka alternativ som finns till dessa mjukgörare.

Müller, Rosemarie
Herr talman, mina damer och herrar! Liggande förslag till direktiv är ett för mig otillräckligt försök att med beaktande av yttrandet från den vetenskapliga kommittén utesluta riskerna av sex ftalater i leksaker för små barn under tre år. Enligt min uppfattning har härigenom endast det oundvikliga genomförts, och det gör inte rättvisa åt förslaget om försiktighetsprincipen som just när det gäller små barn borde tillämpas i hög grad.
Så länge det inte har bevisats att samtliga ftalater är ofarliga har mjukgörare inget att hämta i leksaker för barn under tre år. Barn i denna åldersgrupp stoppar varenda leksak i munnen. Genom att stoppa saker i munnen lär de sig förstå leksakernas former och material, och detta sugande på leksaker måste vara möjligt för barnen utan att deras hälsa äventyras.
Detta blir möjligt endast genom ett förbud mot alla ftalater i leksaker. Dessutom behöver vi en märkning för åldersgruppen tre till sex år. För det första därför att det finns mindre barn som leker med leksaker som har tillverkats för större barn, och för det andra finns det även i denna åldersgrupp barn som stoppar leksaker i munnen.
Dessutom vill vi även hjälpa föräldrarna vid valet av vara och vid utsorteringen av olämpliga leksaker för deras barn. Liggande ändringsförslag, vilka kräver en revision inom två år, utvärdering av nya testmetoder och vetenskapliga studier kring risker med PVC-produkter, är till nytta för att på sikt nå en så hög hälsoskyddsnivå som möjligt för oss alla, och inte endast för små barn.
Avslutningsvis: Det hänger på oss om vi skall besluta oss för försiktighetsprincipen och en hög skyddsnivå eller om vi skall gömma oss bakom vetenskapliga utlåtanden som aldrig kan eller får ta ifrån oss det nödvändiga politiska beslutet.

Maaten
Herr talman! Jag vill inte förneka att detta är ett mycket svårt ämne för den liberala gruppen. Det finns ett stort intresse hos allmänheten för problemet med ftalater i barnleksaker. Kampanjen som bland annat Greenpeace riktade mot denna tillverkningsmetod kan betecknas som utomordentligt framgångsrik, vilket är naturligt, och självfallet också berättigat, eftersom barn är hjälplösa och har rätt till skydd.
Vi vet att ftalater vid djurförsök - vilket förresten i sig är något väldigt obehagligt - har visat sig skadliga, och vi kan därför anta att de även är skadliga för människor. Men vi vet inte hur skadliga, vi vet inte i vilka doser, vi vet inte vid vilken slags användning och vi vet inte om det finns några alternativ, och i så fall hur skadliga dessa är och på vilket sätt.
Det finns inget användbart test, så på vad grundar vi nu vår politik? Ur det perspektivet kan vi inte förneka känslan av att detta beslutsfattande utan tvekan kommer för tidigt. Nåväl, nu är det som det är. Ftalater tjänar till att göra leksaker av PVC-plast mjukare, men ämnet läcker ut, särskilt om man suger på leksakerna, och det gör naturligtvis små barn. Det finns, försåvitt vi vet, många andra alternativ som inte heller verkar vara särskilt lämpliga.
Vi uppskattar den medvetna kurs som vår föredragande har hållit, och därför stöder vi hans förslag i stora drag, det vill säga hans förslag om ett förbud mot den här typen av leksaker för barn under tre år. Vi vill dock gå hela vägen. Om vi väljer det här alternativet, låt oss då vara konsekventa. Vi anser således att förbudet skall gälla alla leksaker, inte bara dem som är avsedda att suga på.
Vi anser även att vi måste undersöka leksaker för äldre barn, men vi anser också att vi måste kunna välja att återkomma till den frågan när testmetoderna har kommit. Jag är nyfiken på vad Europeiska kommissionen kommer att säga om detta. Hur ligger det till med dessa testmetoder, och vad anser ni om att se över reglerna på nytt när dessa metoder har ställts till vårt förfogande?
Vi är för ett förbud mot de sex testade ftalaterna, men vi är ännu inte redo att nu förbjuda även alla andra ftalater och andra mjukgörare som visserligen kan vara skadliga. Det är fullt möjligt att förbjuda även dessa när vi har fler uppgifter som visar att de verkligen är skadliga. Misstankarna är ännu inte tillräckligt starka.
Slutligen undrar jag, och jag vill avrunda med detta, hur långt skall vi dra försiktighetsprincipen? Enligt vår uppfattning får den inte betyda att vi helt enkelt underkänner allt som vi inte riktigt vet vad det är.

Breyer
Herr talman, kära kolleger! Morgondagens omröstning är prövostenen för huruvida Europaparlamentet tar skyddet för barns hälsa och försiktighetsprincipen på allvar eller om vi leker med våra barns hälsa. Alla fakta ligger på bordet. Mjukgörare i leksaker för barn utgör en stor fara för barns hälsa, ja, de är rentav cancerogena.
Trots dessa alarmerande fakta har kommissionen tyvärr endast vågat sig på ett trippande litet steg. Endast sex mjukgörare och endast i bitringar - det är verkligen fullkomligt otillräckligt och står över huvud taget inte i proportion till de risker som kan uppstå! Det är äntligen på tiden att alla mjukgörare i samtliga babyleksaker förbjuds. Dessa ftalater är fullkomligt onödiga! Många leksakstillverkare avstår från dem sedan lång tid tillbaka. Därför är hela denna den kemiska industrins lobbyingkampanj helt obegriplig för mig.
Jag tycker att den kemiska industrins och tyvärr även många kollegers argument här i parlamentet är rentav cyniska när de säger att vi fortfarande behöver bevis. Men snälla ni, vad är då beviset? Ett dött barn, två döda barn eller hundra döda barn? Jag finner detta cyniskt! Försiktighetsprincipen innebär att vi har i uppgift att skydda på förhand. Just barnen är ju den mest känsliga befolkningsgruppen som inte kan företräda sina egna intressen. Här, anser jag, har vi den allra mest brådskande uppgiften att verkligen utesluta samtliga risker.
Vi vet att talrika medlemsstater för länge sedan har skyndat fram totalförbud mot ftalater. Vi måste stödja detta och får som Europaparlament på inga villkor fungera som bromskloss, utan vi måste vara lokomotivet för detta initiativ att äntligen förbjuda mjukgörare i samtliga leksaker.
Låt mig avslutningsvis säga ännu en mening: Jag hyser även förhoppningen att detta unika förbud mot en kemikalie i en konsumentprodukt skall få signaleffekten att vi kanske äntligen börjar tänka på och våga göra upp med PVC:n, att faktiskt hoppa av denna farliga teknik.

Sjöstedt
Herr talman! För oss i GUE/NGL-gruppen är detta ett väldigt tydligt, konkret och bra exempel på när man bör tillämpa försiktighetsprincipen. Det finns väldigt tydliga varningstecken vad gäller ftalaternas risker. Försök med djur visar att ftalater ger skador på lever, njure och på testiklar. Mot den bakgrunden vore det helt orimligt att tillåta dessa ämnen i barnleksaker, som barn kan stoppa i munnen, vilket barn mycket ofta gör. Dessa ämnen, ftalaterna, är en väldigt stor beståndsdel i leksakerna - det kan röra sig om en ganska stor procentsats. Det är uppenbart att dessa ämnen läcker ut, och att barnen då får i sig dem via munnen.
Det är också helt orimligt att tro att det skulle kunna fungera med varningstext när det gäller små barn. Det är ju självklart att barn som är ett par år gamla inte kan ta till sig en varningstext. När de väl har fått leksaken är det, så att säga, för sent. Därför är det enda rimliga att man genomför ett så heltäckande förbud som bara är möjligt i detta fall. Därmed är också kommissionens förslag helt otillräckligt.
Ett förbud finns redan i flera medlemsländer, vilket flera här redan har nämnt. Om det nu blir en för svag lagstiftning på detta område, finns det en risk att de medlemsländer som har tagit steg framåt på detta område påtvingas en sämre lagstiftning än den som de redan har - enligt den bisarra logik som finns vad gäller den inre marknaden, nämligen att marknaden alltid går före miljö- och hälsohänsyn. Det tycker jag vore oerhört olyckligt.
Föredraganden för detta betänkande är svensk moderat. Vi är vanligtvis tydliga politiska motståndare - jag är svensk vänsterpartist. Våra åsikter går isär även i detta ärende, men jag vet också att Arvidsson har utsatts för ganska stor påtryckning och stark kritik från delar av sin egen grupp för att han inte har varit tillräckligt industrivänlig. Det tycker jag ändå talar för honom att han har stått emot en del av denna kritik.

Hyland
Herr talman! Denna debatt bekräftar på nytt parlamentets åtagande för folkhälsa och för miljöfrågor likaså och jag välkomnar möjligheten att få yttra mig kortfattat.
Det är mycket välkänt att PVC kan utgöra en risk när det används i leksaker för små barn. Förslaget att ändra det ursprungliga direktivet i denna fråga kommer att förbjuda försäljning av leksaker och barnavårdsartiklar innehållande PVC som är avsedda att stoppas i munnen på barn under tre år. Jag är glad över det faktum att hälsovarningar i framtiden kommer att användas vid tillverkning av dessa produkter. Varje gång som Europaparlamentet har debatterat denna fråga har det funnits ökande tvivel på säkerheten i dessa leksaker som hänger samman med PVC.
Ett annat problem är uppenbarligen det faktum att mycket av de vetenskapliga bevisen i dessa frågor är motstridiga. Vi vet att när det finns tvivel om en särskild åtgärd måste Europaparlamentet tillämpa försiktighetsprincipen. Denna princip innebär i huvudsak att säkerhet och hälsa måste sättas före varje motstridigt vetenskapligt bevis och jag stöder helt den föregående talaren som hänvisade till vikten av att tillämpa försiktighetsprincipen.

Blokland
Herr talman! Förra månaden förde vi en diskussion om tobak. Riskerna som tobaksanvändningen medför för folkhälsan är klart och vetenskapligt bevisade. Detsamma kan inte sägas om användningen av ftalater i leksaker. Trots att något förbud mot tobaksanvändning inte ens på allvar övervägs, har en stor majoritet inom utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor däremot ställt sig bakom ett förbud mot ftalater (mjukgörare) i leksaker. Trots att man efter 40 års användning inte känner till några fall av hälsoskador, har det ändå fötts misstankar om att dessa mjukgörare kan vara skadliga. I enlighet med försiktighetsprincipen bör dessa påståenden om skadlighet förses med en vetenskaplig grund. I undersökningarna har man utfört tester på djur, vilket även sker när det gäller andra misstänkta ämnen. Dessa tester resulterar i en så kallad "godtagbart dagligt intag" för djur. För människor lägger man till en extra säkerhetsmarginal med faktorn 100. Genom att testa leksaker kan man ange om man hamnar under eller över värdet för "godtagbart dagligt intag" för människor. På grundval av detta kan man godkänna eller underkänna leksaker. Det rör sig kort sagt om en metod som utgår från en godtagbar risk med beaktande av en bred säkerhetsmarginal.
Genom en omfattande kampanj, med Greenpeace i förgrunden, har man lyckats övertyga många beslutsfattare och politiker om att det genast måste införas ett förbud. Jag förstår mycket väl att emotionella faktorer spelar en stor roll när det handlar om barn. Argumentet att det handlar om barn är dock mycket tvetydigt. Barn äter och dricker en väldig massa saker som är förknippade med vissa hälsorisker. Varför accepterar man dessa risker? Mitt intryck är att man satsar högt på denna fråga, så att förbudet sedan kan användas som ett vapen i kampen mot andra ämnen. Jag är rädd att om vi nu röstar för ett förbud mot ftalater i leksaker, så kommer detta att utlösa en häxjakt på alla möjliga ämnen, utan att det finns någon vetenskaplig grund för detta. Dessutom vet vi inte vilka skadliga effekter som alternativen har. Också detta sista argument visar att ett förbud mot ftalater strider mot en korrekt tillämpning av försiktighetsprincipen.

García-Orcoyen Tormo
Herr talman, ledamot Arvidsson! Jag är mycket tacksam för ett väl genomarbetat betänkande. Jag vill koncentrera mitt anförande på tillämpningen av försiktighetsprincipen och de svårigheter som i det här fallet kan uppstå, eftersom det är en fråga där vetenskap förväxlas med känslor samtidigt som det råder historiska meningsskiljaktigheter mellan tillverkare av PVC och dess derivat samt miljöförespråkare, som givetvis också påverkar frågan om ftalater.
Vi talar om en hälsorisk för barn. Viss, det är vi alla intresserade av. Vi får dock inte glömma bort att vi med största sannolikhet också talar om skadliga effekter av sex ftalater och förmodligen också övriga ämnen som ingår i den här gruppen. Ett totalförbud för att ta det säkra för det osäkra kanske inte är en bra lösning, eftersom det kan innebära att man lämnar den forskning som just nu bedrivs för andra ämnen vars effekter man inte alls känner till lika bra. Titta på det här exemplet: För fyra år sedan när det uppdagades att silikon kunde vara cancerogent valde ett flertal länder att godkänna tillverkningen av en alternativ substans baserad på sojaolja. För några dagar sedan förbjöds nämnda implantat i Förenade kungariket och redan befintliga implantat tas bort gratis eftersom man upptäckt att dessa verkligen är cancerogena.
Den sociala och sanitära kostnaden av ett förhastat beslut kan bli såväl medicinskt som ekonomiskt mycket kostsamt. De vetenskapliga bevis som krävs i ändringsförslag 11, 13 och 24 är i vart fall enligt min mening absolut nödvändiga, i synnerhet i den här typen av fall där liv och ekonomiskt avbräck eller ekonomisk vinning faktiskt står på spel för vissa producentsektorer.

Whitehead
Herr talman! Vi gratulerar herr Arvidsson för hans hårda arbete. Han är i den ovanliga situationen att ha utarbetat ett betänkande om en kommissionsåtgärd som redan har vidtagits, och det är det sätt som den har vidtagits på som vi i viss utsträckning talar om här.
Förbudet för en rad identifierade ftalater var av försiktighetsskäl. Det fick brett stöd och var också i linje med flera medlemsstaters godkända praxis. Om vi bara vägde barns hälsa och säkerhet mot industriernas behov och prioriteter skulle det inte bli någon tvist, men det finns dithörande frågor som vi bör ta upp.
Den första är hur kommissionen hanterar det vetenskapliga råd som den har tillgång till. Skedde det på ett balanserat sätt? Gör det oss säkra på att detta kraftfulla och ibland nödvändiga vapen av ett produktförbud användes på ett riktigt sätt? Jag är inte säker på detta och jag vill återvända till det i en röstförklaring. För det andra, om den bredare frågan om PVC i allmänhet, hur snart kommer vi att få den typ av migreringstester genom vilka säkerheten hos ftalater kan bedömas och den översyn som krävs i ett av ändringsförslagen? Vi behöver också information om när ersättningsämnen som industrin får börja använda kommer att kunna testas på likvärdigt sätt. Det är inte bra att förbjuda något, om ni är osäkra på vad som kommer att ersätta det. Beträffande frågan om märkning är jag bedrövad över att det finns ändringsförslag emot detta. Personligen anser jag att vi behöver ha det, säkerligen för barn upp till sex års ålder, även om vissa kommer att förorda att det leder till en annan typ av faktiskt förbud.
I grund och botten ökar antalet plastsaker som kan stoppas i munnen och sväljas. Denna kammare bör vara mer bekymrad om alla gick och lade sig oroade över att den hade gjort för mycket, än om den vaknade och fann att den hade gjort för lite. Försiktighetsprincipen bör styra.

McKenna
Herr talman! Kommissionens strategi för hela denna fråga är helt otillräcklig. Faktum är att ni har godkänt ett förbud för de ämnen vi talar om för vissa objekt, till exempel bitringar. Vi vet alla att barn under tre stoppar leksaker i munnen. Att tillåta försäljning av objekt som innehåller farliga ämnen som barn kommer att stoppa i munnen är helt mot försiktighetsstrategin. Att berättiga detta med att säga att vi skall märka dem är absolut löjligt. Barn under tre år kan inte läsa och även barn upp till sex år är inte kapabla att läsa och även om de är det, kan de verkligen fatta beslut om detta?
Vad som händer här är att kommissionen och övriga böjer sig för industrins påtryckningar. När vi talar om försiktighetsstrategin har herr Blokland fel. Vi bör leta efter material och ämnen för barnleksaker där det inte finns något som helst tvivel om säkerhet. Genom att förbjuda några av objekten anser kommissionen att dessa ämnen är farliga. Det är helt enkelt inte godtagbart att blunda för de andra på grund av påtryckningar från industrin. Vad kommer först: Barns hälsa eller industrins kapitalintressen? Vi måste tillämpa försiktighetsprincipen.

Sandbæk
Herr talman! Det är hög tid att det införs ett totalförbud mot ftalater i alla leksaker till barn under tre år, vilket redan skett i Danmark. Det är helt oacceptabelt att vi kan komma i den situationen att vi förringar säkerhetsnivån för våra barn. Jag vet att man har mycket att göra i kommissionen, men är det lämpligt att man aldrig har tid för sina egna barn? Nu ser jag att kommissionären inte lyssnar - det har han kanske inte heller tid med? Om man gjorde sig omaket, skulle man, som redan sagts flera gånger, snabbt upptäcka att barn suger på allt de kommer åt och inte bara det som är till för att komma i munnen. I Danmark har man gjort undersökningar som visar att unga män som lämnat prover under militärmönstringen, har en spermiekvalitet som är 40 procent lägre än 50-åringarnas. Det kommer inte längre att vara en självklarhet att få barn, och misstankarna samlar sig på hög när det rör ftalaterna. Det är bara fyra månader sedan kommissionen offentliggjorde ett meddelande på nästan 30 sidor om försiktighetsprincipen. Var det inte dags att nu sätta de vackra orden i verket om skydd av miljö och hälsa och använda sig av principen på ett område som vi ännu vet mycket litet om? Om inte försiktighetsprincipen skall användas i samband med en av våra mest sårbara konsumentgrupper - våra barn - har jag mycket svårt att föreställa mig när den skall användas. Jag vill gärna veta varför kommissionen bara vill att de sex undersökta ftalaterna skall förbjudas, i stället för samtliga. Jag stöder Arvidssons betänkande, som i motsats till kommissionens tveksamma förslag tar våra barns hälsa på allvar. Jag menar att man borde gå ännu längre med ett förbud utan åldersbegränsning, men hoppas åtminstone att ändringsförslag 20 blir antaget.

Flemming
Herr talman, mina damer och herrar! Det var med stor glädje jag hörde rådets nye ordförande Jacques Chirac i går, som då menade att vi i högre grad än tidigare måste tillämpa försiktighetsprincipen på miljöområdet. Jag vet inte om Jacques Chirac kände till området i detalj, men han gav oss mycket tydliga riktlinjer på vår väg fram till omröstningen i morgon.
Inte bara sex ftalater, utan alla ftalater i plastleksaker bör förbjudas. Det är ju faktiskt så att den vetenskapliga kommittén för toxicitet har uttryckt bestämda betänkligheter rörande den mest använda ftalaten och allvarliga betänkligheter rörande en annan. Om vi då också tar vårt arbete endast på litet allvar, då måste vi tillämpa försiktighetsprincipen och förbjuda alla ftalater som mjukgörare.
Ett flertal av de femton medlemsstaterna - och vi är ju femton och inte fjorton, ärade herr talman - har tillämpat denna europeiska princip om försiktighet, däribland även mitt hemland Österrike. Vi har i en förordning, Österrikes författningssamling II nr 225 från 1998, utfärdat ett förbud mot alla mjukgörare ur gruppen ftalater. Jag kan verkligen bara rekommendera andra stater att göra sammalunda. Nu menar jag inte detta bilateralt, utan naturligtvis inom ramen för de femton.
Tillåt mig göra ett andra påpekande. Förbud kommer till enbart om det är vetenskapligt oklanderligt bevisat. Herregud, nu får vi allt skämmas! Hur kunde vi bara tillåta användningen av dessa sex ftalater som mjukgörare i PVC utan att vi då hade några vetenskapliga bevis för att de är oskadliga? När det gällde våra små barns hälsa skrek vi inte på vetenskapliga bevis. Låt oss i morgon försöka gottgöra det som vi har ställt till med i det förflutna.

Hulthén
Herr talman! Några talare har här i kammaren i dag något kritiskt sagt att det är "känslorna" som styr denna diskussion. Jag tycker att det är ett hälsotecken hos kammaren om det verkligen är så att det är känslorna som styr diskussionen när det gäller barns hälsa. Hellre skall det vara känslorna som styr i denna diskussion än industrin!
I vårt privatliv, i våra egna hem, vidtar vi alla försiktighetsåtgärder vi kan för att ta vara på våra egna barn. Vi sätter säkerhetslås på dörrar, vi spärrar spisar med mera, eftersom vi vet att det är farligt att vara barn. Jag tycker att vi skall uppföra oss på samma sätt även när vi befinner oss i denna kammare. Vi har tillräckligt med information för att ta de beslut som krävs. Det är inte barnen som skall bevisa att leksaker är farliga, utan det är producenterna som skall bevisa att de faktiskt är ofarliga. Det är en princip som skall gälla allt konsumentskydd, men särskilt det skydd som gäller för barn.
Flera här har sagt att vi vet att dessa substanser kan vara farliga för hälsan. Flera medlemsstater har redan i dag ett förbud mot ftalater i leksaker för barn under tre år. Försiktighetsprincipen måste användas! Förhoppningsvis kan fler nationer och länder också inse att det är nödvändigt att göra det.
Kommissionens förslag är varken rimligt eller tillräckligt. Jag kan bara föreställa mig en situation på ett dagis eller i en förskola, där förskolläraren skall försöka hålla reda på vilka barn som är under tre år och vilka som är över tre år samt vilka som får stoppa vad i munnen efter alla de försök som kommissionen försöker ta upp. Det är ju möjligt att kommissionen också får utfärda ett speciellt direktiv när det gäller hur förskolepersonal, eller andra vuxna, skall uppföra sig när de har fler än ett barn att ta hänsyn till. Det enda rimliga är ett förbud, ett totalförbud, när det gäller leksaker för barn under tre år.
Vår ambition måste vara att begränsa de tillfällen då vi utsätter oss och våra barn för farliga kemikalier. Då är det ett onödigt risktagande att tillåta kemiska ämnen i leksaker - som rör de allra minsta och mest sårbara i samhället.

Bowis
Herr talman! Jag gratulerar min vän och kollega herr Arvidsson för att försöka göra detta direktivförslag begripligt. Om små barn är utsatta för risker är det naturligtvis rätt att vidta åtgärder för att ta bort den risken. Frågan om PVC-mjukningsmedel i tuggleksaker för små barn är: Vem säger att det definitivt finns en risk? Svaret är ingen. Vem säger att det kunde finnas en avlägsen risk? Svaret är Suresh Rastogi, en dansk forskare, som använde de ftalater han råkade ha i sitt laboratorium. Hans forskning har aldrig bekräftats genom kollegial granskning - i själva verket förkastades den av kommissionens egen vetenskapliga kommitté för toxicitet, ekotoxicitet och miljö. Av de sex angivna ftalater som skall förbjudas till följd av detta används en inte alls, en framställs inte alls och en används inte på grund av fruktan att den kan vara cancerframkallande (men den 8 februari blev den helt godkänd av WHO) och detta lämnar en, DINP, som används som mjukningsmedel för PVC i bitringar m.m.
Så vad säger den vetenskapliga kommittén om detta? Den sade att det inte fanns någon identifierbar risk som kunde leda till ett berättigat förbud och att de var säkra, om de användes i enlighet med gällande bestämmelser. Den vetenskapliga kommittén sammanträdde och fattade beslut den 25 november. Den 22 november, tre dagar tidigare, hade kommissionen infört ett temporärt förbud och vi måste fråga kommissionen varför. Det är endast berättigat, enligt det allmänna direktivet om produktsäkerhet, om det finns "omedelbar och allvarlig risk". Om det inte kan bevisas klart då kan och bör det ifrågasättas om det tillfälliga förbudet var i enlighet med lagstiftningen i detta fall. Fallet skulle dras inför domstol men avbröts när kommissionen gick med på att ta fram ett utvärderingssystem för testmetoder fram till slutet av detta år; så vi kan testa dessa och testa alternativen. Varför har kommissionen så bråttom nu? Varför offentliggjordes den vetenskapliga kommitténs protokoll inte förrän i april och varför har ett kritiskt uttalande om att kommissionen missförstått och feltolkat forskningen fortfarande inte offentliggjorts?
Falska alarm skadar trovärdigheten hos försiktighetsprincipen. Jag ber kommissionen att besvara dessa frågor i dag och att få sin interna panikspridare under kontroll.

Lund
Herr talman! Jag tycker att det finns skäl att säga tack till både kommissionen och till Arvidsson. Ett tack till kommissionen därför att den trots kritik tagit ett initiativ på detta område, och ett tack till Arvidsson därför att jag anser att vi i och med hans betänkande får vissa ramar vad gäller ansvaret i samband med användning av ftalater i leksaker. Ftalater är ju en grupp kemikalier som det finns alla skäl att vara försiktig med, inte minst i samband med leksaker, men även mer allmänt. Vi vet att det finns en misstanke om cancerrisk och vi vet att det finns en misstanke om risk för hormonrubbningar. Jag kan därför stödja att alla ftalater förbjuds i leksaker till de minsta barnen. Om vi inte skulle använda försiktighetsprincipen här, har jag svårt att se när principen över huvud taget skulle få användning. Det finns vissa som har argumenterat för att ett förbud mot användning av ftalater i leksaker skulle påverka plastindustrin och sysselsättningen i branschen negativt. Det hörde vi även i miljöutskottet. Jag tycker att detta argument är fullständigt oantagligt. Om man accepterade detta argument, så skulle man ju förhindra alla ingrepp i användningen av farliga kemikalier, inte bara i leksaker, utan också i livsmedel och andra produkter. Personligen ser jag gärna att det förbud vi nu inför också kommer att omfatta leksaker till barn från tre till sex år. Det skulle vara den idealiska situationen, men jag är inställd på att rösta för det föreliggande kompromissförslaget, dvs. att det blir en varningsmärkning för leksaker till denna grupp som ett första steg. Jag tycker också att det är klokt att omvärdera direktivet redan om ett par år mot bakgrund av ny vetenskaplig kunskap, inklusive kunskap som kan bestämma om vi också skall ingripa mot ftalater i andra produkter än leksaker. Det tycker jag är en klok hälsopolitik.

Jackson
Som andra kollegor har sagt är detta ett helt igenom besynnerligt förslag. Det är ett dåligt förslag, och jag hoppas att herr Liikanen när han talar kommer att vara överens om att det skall dras tillbaka temporärt. Jag anser inte att det bör dras tillbaka, jag anser att det bör dras tillbaka temporärt.
Jag är oroad över det prejudikat som detta förslag kommer att skapa. Försiktighetsprincipen är mycket klokt beskrivet i ett helt nyligen utgivet dokument av kommissionen. Det finns en klar fara för att tillämpa det alltför brett eftersom det ger Europeiska unionens princip dåligt rykte. Exempelvis dör ett tusen människor varje år - utan tvivel några av dem små barn - i England och Wales när de ramlar i trappor. Jag hoppas att det inte innebär att vi skall få en lagstiftning i Europeiska unionen som begränsar oss alla till att bo i en bungalow.
I detta förslag föreslås att när det gäller känslomässiga ärenden är kommissionen beredd att agera på grundval av den känslan, utan den typ av klok bedömning som vi behöver här, som vi exempelvis gör när det gäller risker från livsmedel. Det måste, även med försiktighetsprincipen, finnas en konkret koppling mellan riskbedömning och åtgärd av Europeiska unionen. Om inte, behöver vi helt säkert inte ett europeisk livsmedelsorgan: Vi kan bara lagstifta på grundval av försiktighetsprincipen.
Det är kommissionens uppgift att bedöma den risken. I detta fall är jag inte övertygad, eftersom Bowis har uttalat, att kommissionen verkligen tog hänsyn till rådet från sina egna rådgivare. När ordföranden i den vetenskapliga kommittén kom till oss, gav han oss verkligen inte någon känsla av att det brådskade med åtgärder. Den slutsats som jag drar av detta är att i framtiden och för att undvika denna typ av känsloladdad reaktion på ett känsloladdat ärende bör vi ha en kemikaliebyrå inom Europeiska unionen som inte skall vara kommissionens redskap för att bedöma risker.
Jag är oroad över att det vetenskapliga arbetet bakom detta förslag är ofullständigt. Ja, åtta medlemsstater har förbjudit ftalater, men när kommissionären svarar kan han tala om för oss om dessa åtta medlemsstater har tillhandahållit kommissionen de vetenskapliga bevis som de grundade sitt förbud på?
Vi saknar också bevis på migreringsgränser, och det har nämnts. Det kunde ha hjälpt kommissionen att lägga fram ett förslag som vi alla kunde vara överens om. Vad vi därför har är ett helt otillräckligt förslag. Sex ftalater har identifierats och ett förslag till varningssystem som är obegripligt. Utskottet för miljö har tagit det logiska steg som kommissionen undvikit. Om dessa är farliga då bör de alla förbjudas och varningar skall då vara onödiga. Det enda problemet med detta är att åtgärden då är ganska illa balanserad mot risken och skapar ett helt dåligt precedensfall för framtida åtgärder av Europeiska unionen när det gäller de kemikalier som vi använder.

Korhola
Herr talman! Den aktuella frågan rör barn och är alltså mycket känsloladdad. Som trebarnsmamma känner jag väl till detta. Dessutom är de tillgängliga sakuppgifterna sådana att man till och med på mycket goda grunder kan hamna på diametralt motsatta ståndpunkter som är helt giltiga. För en beslutsfattare är situationen alltså den att man lugnt måste undersöka frågan. I parlamentet har det förekommit en vilja att till och med förbjuda alla de nästan 350 ftalaterna i ställer för de sex som kommissionen föreslår. Emellertid är det bara två ftalater för vilka det finns ens någon sorts bevis på en möjlig risk. Dessutom ville man ha en varning på produkter som är avsedda för barn mellan 3 och 6 år, trots att risken sannolikt bara gäller alldeles små barn som gärna stoppar föremål i munnen när de bekantar sig med världen. Visserligen saknar vi ett pålitligt migrationstest av ftalater.
Det är mycket bra att EU agerar i frågan, ty sju medlemsstater har redan antagit nationella bestämmelser. Det är bättre att frågan ordnas enhetligt. Enligt min mening har Arvidsson i den här frågan handlat på ett vettigt och ansvarsfullt sätt och han tillämpar rätt den av EU godkända försiktighetsprincipen på det aktuella toxikologiska problemet.
Försiktighetsprincipen är ett mycket viktigt instrument i miljölagstiftningen. Det finns dock bara skäl att använda den när det enligt en vetenskaplig bedömning finns anledning att anta att det finns möjlighet till en verklig risk. Det är således fråga om att det skall finnas en risk som kan vetenskapligt bevisas, och att man skall reagera på den, inte enbart på att det finns en rädsla som uppstått kring frågan. Om vaktposten alarmerar för ofta är det till slut ingen som tror på honom när det blir allvar. Det räcker till exempel inte heller som motivering för försiktighetsprincipen att somliga medlemsstater redan stiftat nationella lagar inom det aktuella området.
Det är mycket behjärtansvärt att parlamentet strävar efter att säkerställa barnens säkerhet i en union som ofta bara koncentrerar sig på hårda värden. Parlamentet gör dock barnens och även andras säkerhet en björntjänst om det låter försiktighetsprincipens grundsten, möjligheten av en verklig risk, vittra sönder. När det gäller ftalater finns det en risk att det går på det viset. Vad för slags återverkningar kommer det att ha till exempel på livsmedelssäkerheten? Minst lika viktigt som det i dag är att fatta ett beslut om förbud mot ftalater är det att det görs på ett sådant sätt att vi även skyddar försiktighetsprincipen för kommande behov.
Jag konstaterar till slut att inte en enda lobbyist för den kemiska industrin har kontaktat mig, min oro beror helt och hållet på den svävande användningen av försiktighetsprincipen. Om vi vill förbjuda PVC låt oss då göra det öppet.

Ayuso González
Herr talman! Med kommissionens förslag vill man som nödåtgärd införa ett förbud för ftalater i leksaker på längre sikt.
En sådan nödåtgärd tillämpas dock redan i ett flertal länder och förnyas var tredje månad. Förslaget baseras dessutom på två yttranden av den vetenskapliga kommittén för toxicitet, ekotoxicitet och miljö.
Kommissionen verkar i sin tolkning ha utgått från vissa kriterier som säkerligen är välmenta, men som bara i bästa fall kan betecknas som förhastade, vilket framkom av mötet i utskottet för miljö med de forskare som är ansvariga för nämnda yttranden.
En av premisserna för en tillämpning av försiktighetsprincipen bör vara proportionaliteten, vilket det inte verkar vara i det här fallet. DEHP, den ftalat som anses vara den farligaste för människors hälsa, har faktiskt av internationella förbundet för cancerforskning fastställts som icke cancerogen för människan.
Dessutom måste man beakta att man för att fastställa toxiciteten i en produkt måste mängd och exponering fastställas. Det räcker inte att en produkt är giftig, till och med vattnet kan vara dödligt om man intar så stora mängder att man drunknar. Något så giftigt som eparin, ett råttgift, är till exempel ett effektivt antikoagulerande medel som räddar många liv. Virus och bakterier i små doser blir vaccin.
Dessutom har man forskat betydligt mindre i de ämnen som ersätter ftalater än i själva ftalaterna. Godkänns förbudet, och vi kan ge det vårt stöd, i synnerhet om det innebär ökad risk för barn, stöder vi också ändringsförslag 11, 13 och 24 eftersom det är bra om kommissionen ändrar direktivet ifall vetenskapliga kommittén godkänner användandet av mätningsmetoder med praktiska syften.

Matikainen-Kallström
Herr talman! Jag tackar kollegan Arvidsson för ett utmärkt arbete. Debatten om ftalater bär frukt bara när argumenten motiveras med vetenskapliga bevis, inte med populism. Ytterligare forskning behövs för att grundligt kunna klargöra ftalaternas olika långsiktiga hälsoeffekter. Jag skulle verkligen bli glad om vi kunde förbjuda tobak som vi klassar som farlig. I egenskap av lagstiftare får vi inte ägna oss åt nödvärnsexcess.
Om en stor del av ftalaterna skulle utan en klar motivering förbjudas kommer leksaksindustrin att tillgripa andra mjukgörare av PVC-plaster, vars långtidseffekter är ännu mindre kända än ftalaters. Låt oss nu bara förbjuda dem som bevisligen är farliga. När det gäller den allra känsligaste åldersgruppen, barn under 3 år, är försiktighet verkligen på sin plats. Leksakens användningsområde får inte enbart vara avgörande när man beslutar vilka ftalater som får användas och vilka inte. Enbart märkningar på leksaker räcker inte som skydd. Var och en förstår att små barn stoppar allt som står inom räckhåll för dem först i munnen, även smutsig jord. I familjer där det finns barn av olika åldrar är det en ren omöjlighet att separera leksaker som är lämpliga för respektive barn. Det är bäst att vi inte köper dessa produkter.

Tannock
Herr talman! Detta betänkande som kräver förbud mot användning av ftalater i vissa mjuka barnleksaker av PVC har många brister och grundas på tveksamma rättsliga grunder, med tanke på att ordföranden i den vetenskapliga kommittén för toxicitet, ekotoxicitet och miljö, professor Bridges, när han talade inför detta parlaments utskott för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor den 23 maj, fastslog: "Det är svårt att se hur det" - förbudet - "skulle hamna inom den vetenskapliga tolkningen av allvarlig och omedelbar risk", vilket är det krävda kriteriet för det förbud som infördes i december.
Kommissionen verkar ha nonchalerat sin egen vetenskapliga kommitté på basis av att några medlemsstater håller på att införa egna förbud. Det har de naturligtvis helt rätt att göra. I stället stöder jag utvecklingen av tester för att fastställa migreringsgränser och att dessa skall lagstiftas om i vederbörlig ordning, snarare än det föreslagna långsiktiga förbudet. Det är särskilt irriterande att av de sex nämnda ftalater som skall förbjudas används fem inte ens i barnleksaker och bara två är misstänkta på grund av icke reproducerade tester på råttor.
Även jag är angelägen om små barns välfärd, men grundat på slutledning och vetenskap, inte på känslor. Denna hela affär står i skarp kontrast till min begäran om begränsningar i fråga om ungdomars användning av mobiltelefoner i en formell begäran till kommissionen enligt samma försiktighetsprincip. Detta vägrades naturligtvis även om den medgav att det inte fanns vetenskapliga bevis om säkerhet avseende barns användning av mobiltelefoner och det fanns vissa data om hjärnskador hos vuxna vid långvarig användning av mobiltelefoner.
I en ny rapport av Förenade kungarikets regering rekommenderades begränsningar för barns användning av mobiltelefoner, då en hjärna som håller på att utvecklas är mer känslig för elektromagnetisk strålning. Vi måste inse fakta att här i väst har hjärntumörer ökat dramatiskt med cirka 100 procent under de senaste tio åren av helt okända orsaker.
Därför uppmanar jag på nytt kommissionen att använda försiktighetsprincipen konsekvent eller medge att hela saken är en politiskt motiverad övning med mäktiga kommersiella intressen på spel som undergräver försiktighetsprincipen och riskerar att göra den till en fars.

Helmer
Herr talman! Så mycket har gått fel om ärendet ftalater att det är svårt att veta var man skall börja. Kommissionens temporära förbud har ingen laglig grund. Kommissionen får införa förbud vid kritiska lägen där det finns en uppenbar och omedelbar fara, men ingen sådan fara existerar med ftalater.
Dessa material har varit brett använda i hela världen under fyrtio år, men fortfarande finns det inga bevis av något slag på att de någonsin skadat någon. Det fanns ett test med råttor där omfattande kvantiteter ftalater verkade orsaka problem men forskare har inte kunnat kopiera detta test. Vi har här att göra med inget mindre än mediahysteri och okunskap. Fler människor dog i Teddy Kennedys bil än som har dött av ftalater!
Jämför och ställ vår ståndpunkt om ftalater mot vår ståndpunkt om tobak. Ftalater har aldrig skadat någon, ändå förbjuder vi dem. Tobak har man sagt oss dödar en halv miljon människor varje år i Europeiska unionen men förbjuder vi den? Nej, det gör vi inte. Vi subventionerar den med miljoner euro. Om vi förbjuder befintliga produkter kan alternativa produkter kanske vara ännu farligare. Som García-Orcoyen påpekade har detta redan hänt, exempelvis med bröstimplantat där alternativ till silikon har visat sig vara farligare än de implantat som de ersatte.
Genom att försöka försvara en ohållbar ståndpunkt har kommissionen oblygt försökt att lägga munkavel på sina egna vetenskapliga rådgivare. Den har censurerat deras rapporter, den har tryckt på dem för att de skall ändra sina ståndpunkter. Ärlighet och öppenhet har offrats för opportunism. Jag och andra kollegor skrev till kommissionens ordförande Prodi i denna fråga för två månader sedan. Jag har hört att hans svar har hållits kvar under någon tid av orsaken "väntande på underskrift", förmodligen för att se till att vi inte skulle se det innan dagens debatt. Varken de tillfälliga förbuden eller de permanenta förbuden är berättigade genom bevis. Migreringstester för ftalater håller för närvarande på att utvecklas och kommer troligtvis att finnas tillgängliga inom några månader. Vi bör vänta tills dessa tester är tillgängliga och då, om vi måste, besluta om vi måste införa migreringsgränser.
Vi hör alltför mycket om försiktighetsprincipen. För att vara meningsfull bör försiktighetsprincipen endast åberopas när det finns en klar och påvisbar risk. Om vi fortsätter att åberopa den när det inte finns någon prime facie-risk alls, gör detta både försiktighetsprincipen och oss själva till åtlöje.

Liikanen
. (EN) Herr talman! Först vill jag tacka parlamentets ledamöter för deras starka intresse för detta ärende, i synnerhet herr Arvidsson, föredraganden, för hans oavbrutna och konstruktiva ansträngningar att hitta en acceptabel lösning för alla. Kommissionen har också gjort betydande insatser för att hitta en lösning på frågan om ftalater.
Efter diskussioner om riskerna med PVC-leksaker som innehåller ftalater och synpunkter från den vetenskapliga kommittén för toxikologi, ekotoxikologi och miljö fattade kommissionen två beslut samtidigt i höstas. Ett var ett beslut om att införa ett temporärt krislägesförbud, som kunde förnyas varje kvartal. För det andra beslöt kommissionen att föreslå ett direktiv för att begränsa marknadsföring och användning av ftalater i mjuka PVC-leksaker. Varje inlägg här gäller i själva verket det första beslutet och inte nödvändigtvis detta direktivförslag.
Kommissionens direktivförslag består av två delar. Den första delen är ett förbud för användning av sex ftalater i leksaker som är avsedda att sättas i munnen på små barn. Förbudet grundas på den vetenskapliga kommitténs ställningstagande att vissa ftalater utgör en risk för barns hälsa när de hålls i munnen under längre tid. Eftersom det inte kan uteslutas att barn sätter andra leksaker i sina munnar, även om de inte är avsedda för det ändamålet, är det andra delen i förslaget ett krav om en varningsmärkning på sådana andra leksaker som kan sättas i munnen. I förslaget föreskrivs inte bara om skydd av barns hälsa utan behandlas också en inre marknadsfråga.
För närvarande är den inre marknaden uppdelad då mer än hälften av medlemsstaterna tillämpar nationella förbud som går längre än kommissionens krislägesförbud enligt det allmänna direktivet om produktsäkerhet. Fru Jackson frågade om medlemsstaterna har tillhandahållit vetenskapliga bevis till kommissionen, svaret är: Inte vad jag känner till.
Det föreslagna direktivet skulle harmonisera medlemsstaternas bestämmelser. Jag har i diskussionerna i dag konstaterat att parlamentsledamöterna är oeniga om kommissionens förslag. Några anser det för strikt, medan andra anser att det inte alls skapar tillräckligt skydd. Förslaget grundas på de olika ståndpunkterna i den vetenskapliga kommittén och det är en väl övervägd tillämpning av försiktighetsprincipen och följaktligen en proportionell åtgärd. Det inför ett förbud för de produkter som eventuellt utgör de högsta riskerna, det gäller leksaker som är avsedda att sättas i munnen och en mindre sträng åtgärd - märkning - för de produkter som inte är avsedda att sättas i munnen, men där en risk inte kan uteslutas.
Kommissionen har ingen möjlighet att godta dessa ändringsförslag från parlamentet som skulle vidga omfattningen av det föreslagna förbudet till att täcka andra plastmjukmedel än de sex nämnda ftalaterna eller att omfatta andra leksaker än dem som är avsedda att stoppas i munnen. Inte heller kan kommissionen godkänna de ändringsförslag som skulle utvidga förbudet till leksaker avsedda för äldre barn. Vi anser att dessa olika förslag inte kan rättfärdigas på grundval av de risker som antingen definierats i den vetenskapliga kommitténs ståndpunkter eller genom tillämpningen av försiktighetsprincipen.
Vidare kan kommissionen inte för tillfället godkänna ändringsförslag som skulle införa migreringsgränser men kommissionen godkänner de ändringsförslag som föreskriver detta skall granskas på nytt när testmetoder har godkänts. Kommissionen kan i princip godkänna de ändringsförslag som förbjuder användning av parfymer i leksaker för barn under tre år som innehåller de sex ftalaterna. Den kan också godkänna ändringsförslag som skulle främja översynen av direktivet och vidga omfattningen av denna översyn.
För att sammanfatta vår ståndpunkt kan kommissionen åtminstone i princip godkänna ändringsförslag 2, 4, 5, 9, 10, 11, 18, 24 och kommissionen förkastar ändringsförslag 1, 3, 6, 7, 8, 12, 13, 14, 15, 16, reviderade 17, 19, 20, 21, 22, 23 och 25. Vi vill fortsätta dialogen med parlamentet och jag är övertygad om att vi kan komma överens om en konstruktiv lösning.

Talmannen
Tack, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Nötkreatur och nötkött
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendation (A5-193/2000) av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets förordning om upprättande av ett system för identifiering och registrering av nötkreatur, samt märkning av nötkött och nötköttsprodukter och om upphävande av rådets förordning (EG) nr 820/97 (Föredragande: Papayannakis.).

Papayannakis
. (EL) Herr talman! Den förordning som vi granskar utgör en del av en serie åtgärder som syftar till att återställa den situation som uppstod till följd av galna ko-krisen och att utforma en politik med vilken sådana situationer kan förebyggas, liksom de även har som mål att återställa konsumenternas förtroende för nötkött.
I linje med dessa mål inrättas med förordningen ett system för identifiering av djuren, med många tekniska detaljer, och syftet med detta är att öka "spårbarheten", det vill säga möjligheten att koppla samman varje köttstycke som konsumenten köper i slutledet med det djur som det kommer ifrån. Det är redan nu ett mycket tekniskt och tungt system.
I förordningen föreskrivs också ett system för märkning av kött och köttprodukter. Konsumenten skall på en etikett som skall finnas på den vara som köps kunna finna all grundläggande, nödvändig och användbar information om det kött som köps.
Ansträngningarna för att uppnå detta, herr talman, började för fyra år sedan. Förseningen är stor, vilket vi ofta har klagat på. Jag tror att ni alla kommer ihåg de tvister som vi hade med unionens övriga organ i december, när vi misstänkte att de ännu en gång skulle skjuta upp och försena genomförandet av förordningen.
I dag har vi en situation som jag vill redogöra för på ett förenklat sätt. Efter den första behandlingen i Europaparlamentet, godkände rådet en gemensam ståndpunkt. I den gemensamma ståndpunkten ingår de flesta av Europaparlamentets ändringsförslag. Förordningens text förenklas. Dess genomförande underlättas. Övervakningssystemet stärks. I den gemensamma ståndpunkten godtas emellertid inte vårt ändringsförslag om att på den obligatoriska etikett som skall finnas på köttet slopa hänvisningen till den djurkategori som köttet kommer ifrån. Vi slopade den upplysningen för att förenkla etiketten och förtydliga den information som riktas till konsumenten, men även för att minska kostnaden för de företag som handlar med kött.
Argumentet för att behålla hänvisningen till djurkategori är att upplysningen i fråga svarar mot konsumenternas behov, vanor och preferenser, åtminstone i vissa av unionens länder. Frågan är om vi skall insistera på att ändra den text som vi har i förordningen, vilket med stor sannolikhet kommer att leda oss till ett förlikningsförfarande, till att genomförandet av förordningen försenas, samtidigt som Europaparlamentet, om jag inte minns helt fel, har tagit ställning för att förordningen skall genomföras så snabbt som möjligt och dessutom har anklagat och fortsätter att anklaga Europeiska unionens övriga organ för en oacceptabel försening. Och jag talar om ändringsförslaget om djurkategori, inte ett annat ändringsförslag, om köttfärs, för jag anser att det inte svarar mot något särskilt behov. Det finns när det gäller köttfärsen i vilket fall som helst, med de regler som föreskrivs i förordningen, en fullständig koppling till det djur som den kommer ifrån, de övriga frågorna är tekniska frågor om produktionen, och vi skulle göra rätt i att inte ändra förordningens ordalydelse.
Jag kommer nu till frågan om utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, för vilket jag har äran att vara föredragande. Miljöutskottet har med tillräcklig majoritet beslutat att insistera på en ändring av texten. Det har godkänt detta grundläggande ändringsförslag om att slopa upplysningen om djurkategori. Er föredragande har tyvärr inte övertygats om behovet av, nyttan med och det ändamålsenliga i att ändra texten, och han känner sig, med sorg i hjärtat, tvungen att rekommendera den motsatta åsikten, det vill säga att vi inte godkänner något ändringsförslag, utan antar den gemensamma ståndpunkten. Jag hoppas att visdomen i denna kammare kommer att ge den bästa möjliga och trovärdigaste lösningen för ett snabbare genomförande av den förordning som vi diskuterar och att den även kommer att lösa den, som jag hoppas, övergående meningsskiljaktighet som finns mellan föredraganden och hans utskott.

Jackson
Herr talman! Om en ordningsfråga: Som ordförande i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor vill jag bara påpeka att föredragandens jobb är att presentera utskottets betänkande. Om Papayannakis vill uttrycka en personlig åsikt bör han ha rätt att göra så. Vad han inte får göra är att blanda ihop de två.
(Applåder)

Papayannakis
. (EL) Herr talman! Jag instämmer fullständigt med det som ordföranden i vårt utskott säger. Jag redogjorde för hela den diskussion och konflikt som finns angående denna förordning. I de två sista meningarna uttryckte jag min personliga åsikt, med stor sorg i hjärtat, för att jag inte därefter skulle återta ordet som föredragande. För övrigt vill jag försäkra vår ordförande om att jag respekterar förfarandena fullständigt, kanske mer än många andra kolleger, såväl när det gäller denna fråga som andra frågor.

Goodwill
Herr talman! I denna lagstiftning om märkning av nötkött finns två olika aspekter. För det första garanterar den spårbarhet hos köttprodukter. Fall av matförgiftning som härrör från kött är ovanliga och kan oftast hänga samman med lagring och beredning i hemmet eller cateringtjänster, snarare än med livsmedelsproducenterna. Ibland finns dock problem som utbrottet med E-coli i Skottland. I detta fall kan märkningen göra allmänheten uppmärksam utan att skapa panik och underlätta spårandet av kontaminerat kött tillbaka till affären, slakthuset eller gården där problemen startade.
Märkning kommer vidare att identifiera köttets ursprungsland eller ursprungsländer. Detta är inte för att hjälpa främlingshatande konsumenter som vill förkasta allt som är utländskt - även om det inte är något fel att önska stödja egna bönder som lider under aldrig tidigare ekonomisk press. Genom BSE-krisen riktades uppmärksamheten på de eventuella hälsorisker som sammanhänger med kött. Några länder, som Frankrike, har en policy att slakta hela besättningen vilket kan lugna konsumenter trots dess brist på vetenskaplig grund och en risk för alltför liten rapportering. Förenade kungariket å andra sidan som har en högre nivå av BSE-fall för ögonblicket avlägsnar alla djur över 30 månader från livsmedelskedjan och antar också en hel rad med andra åtgärder.
Vi kan diskutera hela dagen om vilket kött som är säkrast, men faktum är att så snart som märkningen är införd kommer konsumenten att kunna besluta. Det är inte motiverat att fortsätta det olagliga franska förbudet mot brittiskt kött om det är tydligt märkt. I själva verket kan de i Frankrike som har studerat frågan på djupet mycket väl besluta att köpa brittiskt som det säkraste och mest välsmakande valet.
Jag kommer nu att lämna synpunkter på ändringsförslagen. Införandet av kategorier är onödigt, kostsamt och kan förvirra konsumenterna. De flesta husmödrar vet inte skillnaden mellan en kviga och en stut. En benig Holsteinstut skulle hamna i samma kategori som en champion Charolais men det förstklassiga djurets tvillingsyster skulle hamna i en annan kategori, enbart på grund av sitt kön. Helt klart är detta en löjlig situation. Kategoriförteckningen skapar kostnader för bönder och slaktare och skulle samtidigt ge konsumenter ovidkommande eller vilseledande information. Det kunde också ge lägre värde för kategorier som stutar när stormarknader rationaliserar de kategorier som de lagerför. Om Frankrike ensam vill fortsätta med sitt system, då vill jag inte hindra det. Detta är en subsidiaritetsfråga.
Ändringsförslaget till artikel 14 skulle förhindra den förvirrande situationen att finskuret kött - sålt till exempel i Österrike, herr Fischler - som härrör från polska djur importerade levande till Österrike, kunde märkas som "producerat i Österrike". Jag är inte säker på att österrikiska bönder skulle vilja att det skedde. Utan detta ändringsförslag kunde detta eventuellt vilseledande förslag uppmuntra till mer import av levande djur med klara konsekvenser för djurens välfärd.
Vi arbetar i en mycket snäv tidsskala med denna lagstiftning som skall träda i kraft den 1 september. Det skulle därför vara oansvarigt av parlamentet att anta ändringsförslag som inte skulle kunna godkännas av rådet. Det finns ingen tid till medling. Jag håller inte med resonemanget att parlamentet skulle avsäga sig sina konstitutionella rättigheter för att förbättra detta förslag för att andra har misslyckats med att starta lagstiftningsprocessen i tid. Vi har nu ett nytt franskt ordförandeskap - jag vet inte om någon här företräder dem - men jag rekommenderar rådet de ändringsförslag som antagits av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor med stor majoritet. Kan jag genom er, herr talman, be att rådet eller i annat fall kommissionären gör ett uttalande till parlamentet? Tror ni att ni kan säkra en överenskommelse, grundad på de fem ändringsförslag som antogs i utskottet, som skall ta hänsyn både till parlamentets synpunkter och presentera denna lagstiftning i tid som den första stora insatsen av det franska ordförandeskapet?

Whitehead
Herr talman! Detta förslag har en lång historia. Jag kan förstå varför föredraganden och Papayannakis är trötta på ytterligare tvister. Vi har emellertid nästan kommit till slutet. Som föredraganden måste han helt riktigt tala om för kammaren att utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor röstade med en betydande majoritet - jag tror 33 röster mot 13 - för strykning av bestämmelserna om djurkategori.
Vi har i utskottet gjort ett antal kompromisser avseende både tidtabellen och innehållet. Utskottet har alltid hållit fast vid en tydlig prioritering och har yrkat på det både till rådet och till kommissionen: Nämligen att ha den tydligaste, bäst definierade spårbarhetsväg på säkerhetsgrunder som vi kan få för finskuret kött liksom för andra typer av kött. Det var av detta skäl som det vid den första behandlingen tog bort de onödiga kraven om mognadstider, hur mycket kökschefer än ville ha dem, djurkategorier som inte bidrar till spårbarhet, extrakostnader och det ökade missnöjet hos många medlemsstater och hos dem som måste genomföra detta förslag.
Till följd av detta trodde vi att saken var klar. Det har, som Papayannakis sade, faktiskt gjorts eftergifter av kommissionen. Nu till vår förvåning är djurkategorin tillbaka och återigen har utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor röstat för att ta bort det. Kommissionen vet varför. Den vet att vi inte kan skrämmas med hot om att vår tidtabell kommer att drabbas. Vi har gjort eftergifter, inbegripet redan en hel månads försening för genomförandet av den andra etappen av detta förslag. Vi har gjort det beredvilligt.
Jag uppmanar kammaren att på nytt bekräfta sin ståndpunkt vid första behandlingen och att utesluta en form av tvingande kategorimärkning som är helt frivillig för medlemsstaterna, - en typ av märkning bör vi påpeka som vi inte har alla detaljer om. Vi måste överlämna oss till de hemliga samförstånden i kommittéförfarandena, om vi skall lämna över till kommissionen att påskynda de exakta definitionerna. Vi är inte beredda att göra det. Vi vill ha spårbarhet, vi vill ha övervakning, vi vill ha detta förslag och vi vill få det snabbt. Vi önskar den bästa och mest ekonomiska vägen för att uppnå det och i ändringsförslag 3 och 5 finns detta. De olika ändringsförslagen om finhackat kött bidrar till övervakning och spårbarhet på det sätt vi föreslår.
Medling, herr Papayannakis, tar inte lång tid. Det består av två ord från kommissionären i eftermiddag: "Vi godkänner." Låt oss höra dem.

Olsson
Herr talman! Det finns ingen anledning att upprepa det som kollegerna Goodwill och Whitehead har sagt om den betydande enigheten som vi har haft i miljöutskottet. Låt mig ändå säga att efter vad som har hänt de senaste dagarna, då vi haft ytterligare fall av BSE i Frankrike, är det uppenbart att vi har långt kvar tills vi har en alldeles säker marknad vad gäller nötkött. Det finns bara en möjlighet att återställa konsumenternas förtroende, nämligen genom att garantera produkternas kvalitet.
Om vi hade haft en ideal värld i EU, hade vi haft en livsmedelsmyndighet som hade kunnat kontrollera och se till att alla skötte sig enligt reglerna. Då hade köttkvaliteten i större utsträckning varit densamma i hela unionen, och den hade överallt hållit minst EU-standard. Om vi dessutom hade kunnat se till att alla följde reglerna för transporter, skulle man inte behöva riskera att djur plågades under transporterna. Nu måste vi däremot ha ett system som innebär att vi talar om varifrån djuren kommer, var de är födda, var de är uppfödda och var de är slaktade. Därigenom ges konsumenten en information om hur djuret kan ha haft det, och om det kan ha utsatts för långa transporter.
Herr talman! Det viktigaste avslutningsvis är att vi får ett system som innebär att vi på en etikett på köttet kan se varifrån det kommer, och att det sedan går att spåra tvärsigenom hela livsmedelskedjan tillbaka till grundproducenten. Det är dit vi måste komma!

Staes
Herr talman, ärade kolleger! Min grupp bestående av De gröna och regionalisterna är i hög grad nöjda med rådets gemensamma ståndpunkt. Enligt vår uppfattning är det ett stort steg framåt. Det är en riktig seger för parlamentet.
Kolleger! Jag vill ändå kort peka på distinktionen mellan å ena sidan spårbarhet och å andra sidan konsumenternas förtroende. Spårbarhet är enligt min uppfattning en teknisk funktion som man kan införa och förverkliga via siffror och streckkoder som till och med är oläsbara och omöjliga att tolka för konsumenten. Poängen är att spårbarheten är ändamålsenlig och effektiv, inte endast när det gäller konsumentskyddet, utan även skyddet av hela köttproduktionskedjan själv. Om det inträffar en kris eller en skandal möjliggör ju spårbarheten att man omedelbart kan definiera problemet. På så sätt kan man förhindra att hela köttindustrin går i fördärvet på grund av en eller annan kriminell handling eller oförsiktighet.
Frågan om konsumenternas förtroende handlar emellertid inte bara om spårbarhet. Förtroendet för en produkt kan enligt min uppfattning stärkas genom att tillhandahålla konsumenten vederhäftig, men framför allt begriplig information om kvaliteten hos den produkt som konsumenten vill köpa. Jag tror att ett man genom att ange kategorin för djuret, såvida det sker på ett begripligt sätt, verkligen kan stärka konsumenternas förtroende. Jag beklagar således att en stor majoritet i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har förkastat denna beståndsdel och slutligen strukit specificeringen av kategori.
Under den första behandlingen arbetade min grupp även för en angivelse av djurets ras och ursprungsregion. Sålunda beklagar jag även att vi inte lyckades få igenom detta under första behandlingen. Jag skulle emellertid vilja uppmana köttindustrin att inte anta någon definitiv ståndpunkt i detta ärende, utan en aktiv sådan. Jag tror att detta kommer att vara mycket lärorikt för industrin, och att det även kan leda till en ökning av dess omsättning.

Fiebiger
Herr talman! Regelverket för det fria märkningssystem som finns med i EG-förordningen från 1999 löper ut den 31 augusti. För att det inte skall uppstå ett rättsligt vakuum bör rådets föreliggande förordning antas. EU:s jordbruksministrars enighet om ett europeiskt märkningssystem för nötkött är inget lyckokast. Arbetet i jordbruksutskottet var väsentligt mycket mer anspråksfullt än föreliggande resultat. Innehållet i alla godkända åtgärder anpassas på så sätt att beviset om köttets ursprung gäller som en garanti för att tillämpa miljögranskningsförfaranden och att vid behov utfärda sanktioner.
Gemenskapsreglerna för märkning syftar helt riktigt till att förbättra öppenheten i produktions- och marknadsföringsvillkoren för nötkött och i synnerhet för ursprungssäkerheten. Det skall inte uteslutas att vi har högre varupriser att vänta eftersom kostnaderna för tillämpningen av föreskrifterna förs vidare till konsumenterna.
Den oöverskådliga risken för livsmedlens kvalitet förbättras inte på ett genomgripande sätt i och med att den information som ges inte i första hand är avsedd för konsumenten. De gångna 16 åren efter det första utbrottet av nötköttsvansinnet har visat vilket stort värde konsumenternas förtroende har för produktionen. Den mest effektiva åtgärden består i att stärka produktionen i ursprungsregionen. Det är ekologiskt och ekonomiskt försvarbart.

Souchet
Herr talman! Vid första behandlingen insisterade vi på det fullkomligt absurda i att Europeiska unionen 14 år efter BSE:s uppkomst fortfarande inte förfogar över ett märkningssystem som gör att konsumenten blir korrekt informerad.
Lyckligtvis har vissa medlemsstater, bl.a. Frankrike sedan 1996, själva tagit initiativet till och ansvaret för att utveckla nationella system som har visat sig vara överskådliga och effektiva, men samtidigt flexibla. De borde ha förklarats giltiga.
Kammaren har inte gjort det, men har åtminstone tagit till sig ett antal av bestämmelserna. De flesta av dem har till vår tillfredsställelse godtagits i den gemensamma ståndpunkten. Det som är viktigt är att konsumenten utan svårigheter kan orientera sig. För att informera konsumenterna utan att vilseleda dem måste viktiga upplysningar och andra anvisningar uttryckligen anges, så att konsumenten kan få tillgång till dem genom en kontroll med hjälp av streckkoden. En alltför späckad märkning skulle inte skapa en större livsmedelssäkerhet, utan utgör såväl en merkostnad för små och medelstora företag som en snedvridning av konkurrensen, eftersom det saknas motsvarande krav för produkter från tredje land.
Vi måste också agera snabbt och i producenternas och konsumenternas intresse undvika alla former av rättsligt vakuum. Därför verkar det viktigt att inte ifrågasätta den balans vi har lyckats uppnå. Det är också föredragandens rekommendation, för i annat fall måste vi starta om och påbörja ett långt förlikningsförfarande. Men ifrågasätter vi inte jämvikten i förordningen innebär det att vi i gengäld måste vara mycket vaksamma vad gäller tillämpningsförordningen, särskilt beträffande den närmare definitionen av kategorier och förteckningen över de produkter och sektorer som skall omfattas av direktivet.
Vi måste ge prov på förnuft, rättrådighet, flexibilitet och känsla för europeiska intressen. Vi måste ta hänsyn till samtliga aktörer av alla dimensioner, särskilt de små och medelstora aktörer som det finns många av i den här sektorn. De är mycket jämnt fördelade över våra territorier, skapar nya arbetstillfällen och använder sig ofta av djur och delar av olika ursprung. Vi måste vara uppmärksamma på att inte ålägga dessa företag onödiga merkostnader. Det är t.ex. uppenbart att en kategorimärkning är meningslös för blandprodukter, särskilt för grillspett, och det bör också finnas en viss flexibilitet för kött som är avsett för restaurangbranschen, i annat fall kommer våra restauranger att använda sig av brasilianskt kött.
Låt oss således respektera jämvikten i förordningen och ovillkorligen införa den flexibilitet som krävs enligt tillämpningsförordningen, så att de europeiska producenternas intressen bevaras samtidigt som Europas konsumenter informeras.

Martinez
Herr kommissionär, mina kära kolleger! Återigen, efter den 16 december 1999, behandlar vi problemet med att identifiera nötdjur och problemet med märkning. Allt detta för att det sedan 14 år, faktiskt, och sedan fyra år, officiellt, existerar en zoonos, dvs. en sjukdom som kan överföras från kor, i det här fallet brittiska kor, till människan.
Eftersom man inte vet hur denna sjukdom botas och eftersom man inte har velat förhindra den när man hade kunnat göra det, efter 1989, återstår det endast en sak att göra i dag: att lugna konsumenterna. Precis som amerikanerna uppfann lyckopillret på 1950-talet har vi uppfunnit ett nervlugnande medel för konsumenten, nämligen etiketten. Så fort en konsument är orolig, ängslig, skrämd, ger man denne en etikett. Man förser således konsumenten med en etikett på tobaken, en etikett på chokladen - när denne är ledsen för att inte längre få kakao - man förser genetiskt modifierade produkter med etikett - vilket dock inte hindrar transgen soja, bomull och tomater från att anlända per båt - man sätter etikett på viner - vilket inte hindrar falska portviner från Sydafrika att anlända till våra hamnar, och slutligen förser man nötköttet med etikett!
Ni har, kommissionär Fischler, tyglat hästen - om ni tillåter formuleringen - för att med skicklighet och ont uppsåt försena bestämmelserna om märkning. Eftersom ni inte kunde skjuta upp dem i all evighet beslutade ni att bädda in dem, och förslaget till förordning har faktiskt komplicerat märkningen så att etiketten skall bli oläslig. Man har t.o.m. föreskrivit att slakteriets och styckningsföretagets verifikationsnummer skall anges, vilket självklart är obegripligt för konsumenten, som inte har medel att läsa streckkoden. Och vad gäller grillspett, bourgognegrytor, sautéer och färdiglagade rätter kan köttbitarna komma från hela Frankrike och hela Europa. Med en kalv som är född i Frankrike, uppfödd i Italien och slaktad i Irland blir märkningen en geografisk atlas!
Mot bakgrund av detta har köttgrossisterna, de små och medelstora företagen som Souchet sade, påtalat de ökade kostnaderna, och samtidigt har märkningsplikten avslöjat underliga förhållanden på köttmarknaden: 40 procent av nötköttet kommer från djur som har åkt runt i Europa. När man köper en biff hos slaktaren vet man inte att den har avverkat 3 000 kilometer och fyra länder: födelselandet, uppfödningslandet, slaktningslandet och konsumtionslandet! 1,5 miljoner djur från mitt land gör årligen en turistresa genom Italien och Spanien.
Vad skall man i det fallet ange på etiketten? Anger man hela turistrundan? Eller skriver man "ursprung Europeiska unionen". Men om man anger "ursprung Europeiska unionen" döljs det faktum att köttet kan komma från ett engelskt nötdjur som smittats från horn till svans av prionen från de graciösa ultraliberala kungligheterna Adam Smith och David Ricardo.
I dag föreslår man en kompromiss. Man säger att man skall ange djurets ursprung och kategori: är detta en kalv, en kviga, en ko, en tjur? Vi vill gärna ha en kompromiss för att göra livet lättare för små och medelstora företag, de små företagen, men allt detta får inte hindra oss, herr kommissionär, mina kära kolleger, från att göra en liten sammanfattning.
Det hela började 1984 i fråga om mjölkkvoter. För att höja sina referensvärden pumpade britterna upp sina kor med mjöl. För att spara pengar minskade de temperaturen vid mjölberedningen, vilket innebar att prionen inte förstördes och att deras nötdjur smittades. Om det inte hade funnits någon fri rörlighet hade historien slutat där, men i brist på gränser smittades portugiser och fransmän, och man vet att det har hänt också här, sedan 1986.
Socialisten José Happart och jag själv har sedan 1989 påtalat risken för zoonoser. Men man skulle bara ratificera Maastrichtfördraget, så man sade ingenting, man dolde sanningen. Man tillsatte en undersökningskommitté, ledd av Böge, men man skulle bara ratificera Amsterdamfördraget, och man sade ingenting. Man blandade inte in kommissionens ansvar, herr Fischler, och under 14 år har man ingenting gjort. När fem tyska "länder" själva ville skydda sina konsumenter vidtog ni rättsliga åtgärder. Lärdomarna av denna historia, bortsett från märkningens historia, är att det är nationalstaterna som har skyddat konsumenterna. Kommissionen har å sin sida skyddat den fria rörligheten, och en verklig subsidiaritet är därför att se till att varje konsumenter skyddar sig själv med hjälp från sin stat.
Märkningen kommer in i bilden först när det är dags att använda gaffeln, men en bra lösning vore att det skedde när det är dags att ta till grepen! Den näst bästa lösningen ligger mellan grepen och gaffeln, dvs. vid gränsen - den enda plats där man kan garantera djuren ett skydd mot absurda transporter och ett skydd för konsumenterna.

Farage
Herr talman! I går hörde vi herr Chirac lägga fram sina mål för det franska ordförandeskapet. I hans slutsatser sade han "Europa kommer att bli dynamiskt om vi gör det älskat av dem som det tjänar". Detta är den svepande retorik som upptar det högre planet men detaljfrågorna i debatten i dag ligger på det lägre planet. Det är just denna typ av detaljerad, trivial inblandning som driver det folk som tjänas av Europa till vansinne. Om någonting var mer uträknat för att göra Europa icke älskat är det denna beslutsamhet att kontrollera alla vinklar och vrår i våra liv.
Jag är säker på att vi alla har fått brev som säger att dessa förordningar är opraktiska, besvärliga, kostsamma och alltför komplicerade. Framför allt säger de som skriver till mig att de har fått nog av EU:s mani att bombardera konsumenter med information. Snart kommer inte längre märkning att räcka. Om vi fortsätter i denna takt kommer affärsinnehavare vara tvungna att utfärda en ägarhandledning till varje pund finskuret kött - men naturligtvis är vi inte tillåtna att använda pund längre.
Kanske till och med Mc Donald's blir tvungna att protestera. Jag vet från min korta erfarenhet här att ingenting jag säger och ingenting som gäller sunt förnuft kommer att få den minsta effekt för som en galen, okontrollerbar elefant kommer denna lagstiftning ändå att dundra på.
Jag skall förutspå något. När denna lagstiftning slutligen antas kommer vi att höra lovsånger där man gratulerar sig själv. Alla som varit engagerade kommer att säga sig själva hur förbaskat hårt de arbetat. Nåväl, de kanske är nöjda, men de skall verkligen inte älskas av människorna i Europa. Herr Chirac kommer att bli besviken. Människorna är förtvivlade.

Raschhofer
Herr talman, ärade kolleger! Det har lämnats in ändringsförslag som urvattnar innehållet i och målet med den förordning om märkning av nötkött som rådet har presenterat. Som argument ges - det har vi fått höra - att det inte får ställas för höga krav på konsumenten. Man försöker sålunda motivera informationsvägran med konsumenternas påstådda dumhet. Jag anser att detta försök är felaktigt, och vi måste utgå från begreppet om den kloka konsumenten. Vi måste ge konsumenten information om varifrån nötköttet kommer, ge honom trygghet och ta skyddet av konsumenten på allvar.
Reglerna för genomförandet av denna förordning utfärdas i kommittéförfarandet. Detta innebär att vi i morgon måste rösta om ett rättsligt dokument vars precisa innehåll inte är känt. Inte heller kommissionen kan med säkerhet säga oss hur dessa regler för genomförandet kommer att se ut. Jag anser att detta är ett ytterst problematiskt tillvägagångssätt som får oss att se den bristande demokratin när det gäller att hitta fram till gemenskapsbeslut.

Roth-Behrendt
Herr talman, kära kolleger! Sedan 1997 har vi talat om nötköttsmärkning, det får jag lov att påminna er om. Då kämpade vi sida vid sida, män och kvinnor, med kommissionen mot rådet. Det kan ju hända att det i dag återigen förhåller sig precis så. Jag minns det fortfarande - det gick lika hett till som på BSE-tiden. Här i parlamentet gjorde vi emellertid sådana försök redan för tio år sedan, och därför vill jag ännu en gång påpeka för vissa kolleger: märkning har ingenting med en produkts säkerhet att göra.
Det finns två mycket olika områden. Det ena är en produkts säkerhet, vi får endast tillåta sådana produkter på den europeiska marknaden som är säkra och inte innebär några risker för konsumenterna. Det andra är informationen till konsumenterna och konsumenternas rätt att välja. Rätten att välja kan de utnyttja endast om det finns information. Detta gäller för tomaters ursprung likaväl som i fråga om konserveringsmedel eller färgämnen i livsmedel, och det gäller i frågan vilket nötkött eller vilka köttprodukter över huvud taget som jag vill köpa, för det kommer inte att komma som någon överraskning för er att jag naturligtvis vill gå längre. Jag vill ha en märkning av köttprodukter över huvud taget och inte enbart av nötköttsprodukter. Fischler kommer säkerligen att ge mig rätt i detta.
Jag kan förstå Papayannakis, vår föredragande, som säger: Vi, detta parlament, har tryckt på för att denna lag skall träda i kraft. Vi, detta parlament, har flyttat fram tidpunkten för när den skall träda i kraft. Nu bör vi även vara trovärdiga och så snabbt som möjligt försöka göra denna lagstiftning giltig. I detta har han rätt! Det förstår jag. Trots det har jag röstat för ändringsförslag i utskottet och kommer även att göra det här i morgon.
En sak är säker: Jag låter mig inte göras till rådets gisslan. Om rådet i sin oändliga vishet, som ofta går mig förbi, är av den åsikten att det måste ändra den gemensamma ståndpunkten så att det står annorlunda i den än vad som diskuterades i första behandlingen och som parlamentet har beslutat med kommissionens samtycke, om rådet alltså beslutar detta på initiativ av en medlemsstat och med något missmodigt samtycke från andra medlemsstater, så är detta något nytt för oss.
Även djurkategorierna, som har fogats in, är något nytt för oss. Jag skulle till och med vara beredd att säga: Kör i vind, i Guds namn. Men jag skulle gärna vilja veta, vilka kategorier är det då? Nu ser jag litet mer kritiskt bort mot kommissionsbänken - annars har ju min blick på senare år blivit mycket kärleksfull - nu i detta sammanhang har den blivit något mer kritisk. Jag skulle gärna vilja veta vilka kategorier det är ni avser, då vore jag kanske fortfarande beredd att säga, okej. Men jag ger mig inte in på något vågspel och säger ja, jag röstar för kategorier, för att sedan någon gång om ett halvår på kommittévägar få uppleva kategorier som jag bara kan skaka på huvudet åt.
Därför kommer jag i morgon tillsammans med, hoppas jag, majoriteten av denna kammare liksom i utskottet för miljö att rösta för att kategorierna stryks. Whitehead har ju sagt att det går snabbt. Vi behöver ingen förlikningskommitté, rådet och kommissionen antar parlamentets ändringsförslag, och därmed är det klart.

Attwooll
Herr talman, herr kommissionär! När jag talade tidigare i denna kammare påpekade jag att det finns en motsättning i den föreslagna förordningen mellan att säkra spårbarhet av folkhälsoskäl och att tillhandahålla nyttig konsumentinformation. Jag är tacksam för de senaste försäkringarna från kommissionär Byrne att det nya europeiska livsmedelsorganet kommer att överväga hur sådan information bäst kan presenteras.
Att göra det obligatoriskt att ange djurkategori på märkningen är inte försvarbart av folkhälsoskäl, inte heller är det uppenbart varför det skulle vara obligatoriskt för konsumenten att få denna information. Ändringsförslaget från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor klargör att det kunde tillhandahållas enligt det frivilliga systemet, när det efterfrågas. Vidare om systemet för märkning med kategori skulle införas, såsom kommissionen tidigare föreslog, kunde detta öka produktionskostnaderna med 8 till 10 procent. I mitt eget land skulle detta innebära mellan 45 till 55 engelska pund eller 70 - 90 euro per djur utan någon förmån tillbaka och som herr Goodwill redan sagt kunde systemet ge den effekten att marknadspriserna för vissa boskapskategorier minskar, i synnerhet för ungtjurar. Jag hoppas verkligen att parlamentet skall följa utskottets för miljö exempel och ta bort kategori från det obligatoriska systemet och att kommissionen och rådet också skall samtycka till att inte lägga denna extra onödiga börda på såväl producenter som konsumenter.

Hudghton
I tidigare debatter här har jag stött principen att ha tydliga regler för lämplig informationsmärkning för nötkött och nötköttprodukter. Jag anser fortfarande att vår nötköttproduktionsindustri liksom konsumenten har allt att vinna med det konsumentförtroende som ett klokt obligatoriskt märkningssystem kan skapa.
Naturligtvis måste vi ha tydlig information som möjliggör spårbarhet från gård till tallrik. Det finns inget tvivel eller motsättning om det men motsättning har omgett förslaget att djurkategori skall ingå. När man bedömer värdet av märkningsinformation anser jag att dess betydelse för livsmedelssäkerhet måste vara det som vi sätter främst. I en nyligen förd diskussion inom vår politiska grupp här i Strasbourg uppgav kommissionär Byrne och hans tjänstemän helt klart att det fanns inga fördelar för livsmedelssäkerhet genom förslaget om kategoriinformation. Jag kan inte stödja att det införs.
I samband med ursprungsland eller ursprungsmedlemsstat får jag be kommissionär Fischler att klargöra om, frånsett den obligatoriska information som vi diskuterar här, information som gäller ursprungsområde, som till exempel Skottland eller Orkneyöarna, kan anges iögonfallande på frivillig basis?

Berlato
Herr talman, kommissionär Fischler, ärade ledamöter! Förutom alla dess negativa effekter har galna ko-sjukan förmodligen haft en positiv effekt: att ha förmått Europeiska unionen och medlemsstaterna att skaffa sig mer adekvata och exakta regler i syfte att säkerställa livsmedelssäkerheten och värna om de hederliga producenterna inom en sektor som är så strategiskt viktig som nötköttet.
Det är beklagligt att behöva konstatera att det behövs skandaler som denna eller den med dioxinkycklingarna för att snabba upp initiativen för skydd och förebyggande åtgärder, men bättre sent än aldrig!
Vi har konstaterat att hela sektorn drabbades av stora svårigheter när galna ko-krisen var som värst, inte bara på grund av de direkta effekterna av smittan utan framför allt till följd av den misstro som uppstod mellan konsumenterna och de som tillverkade och saluförde nötkött och som underblåstes av medier som inte sysslade med information utan med desinformation.
Erfarenheten har lärt oss att det är oundgängligt att främja alla initiativ som syftar till att befästa ett stabilt förtroendefullt förhållande mellan konsumenter och dem som säljer livsmedel i allmänhet.
Införandet av ett effektivt system för identifiering och registrering av boskapen under produktions- och uppfödningsfasen och ett system för märkning som grundar sig på objektiva kriterier under försäljningsfasen skall dock inte endast ha till syfte att värna om konsumenternas hälsa, även om den är det klart viktigaste. Man måste inse att alla initiativ som syftar till att värna om hederliga producenter inom Europeiska gemenskapen, som otvivelaktigt är det stora flertalet, måste stödjas. Alla dessa kräver klara regler som inte ställer till bekymmer i onödan. Vi måste alltså hindra att den sunda delen av vårt jordbruk kvävs av byråkratin som ofta orsakar långt värre skada än någon smitta kan göra.
Jag skall sluta med att påminna om att det inte tjänar någonting till att införa stränga regler om man inte garanterar ett effektivt kontrollsystem som belönar de hederliga producenterna och straffar dem som med sitt felaktiga beteende sätter framtiden för en hel sektor som är väldigt viktig för den europeiska ekonomin på spel.

Schnellhardt
Herr talman, mina damer och herrar! Märkningen av nötkött var egentligen tänkt som en snabb åtgärd för att vinna tillbaka medborgarnas förtroende för nötkött efter en rad av kriser och skandaler. Nu har detta nästan utvecklats till en oändlig historia. Alltid när förordningen hotar att förlora sin giltighet uppmanas parlamentet att agera snabbt eftersom det annars skulle kunna uppstå ett rättsligt vakuum. Det fanns två tidpunkter, december 1999 och nuvarande tidpunkt med hänvisning till den 31 augusti 2000.
Herr kommissionär, med hänsyn till dessa tidsmässiga händelseförlopp är det oseriöst att kräva att nu inga ändringar skall antas av parlamentet. Vi vill ha funktionsdugliga regler. Det har vi alltid sagt. Eftersom föreliggande rekommendationer inte garanterar oss detta är det inte bara vår rätt utan det är vår plikt som ledamöter av Europaparlamentet att besluta om ändringar.
När jag sedan får höra att det exempelvis i Italien fortfarande inte ens finns tekniska förutsättningar för detta system och inte heller i andra länder, då undrar jag: Varför denna stress nu, när tillämpningen ändå inte är genomförd? Det skulle glädja mig om kommissionen gjorde ett par påpekanden angående detta.
Det som föreslås av kommissionen leder till att vi inom kort återigen måste befatta oss med dessa regler. Efter BSE-krisen 1998 reagerade rådet måhända något hektiskt, nu börjar taktiktiderna om igen. Jag kan inte göra mig kvitt intrycket av att tidpunkten år 2003 - som fanns i tanken i december 1998 - återigen snurrar runt i huvudet på kommissionen. Jag tror att ni kommer att lyckas om ni antar våra ändringsförslag om att detta direktiv skall gälla från 1 september. Ni kommer inte att lyckas om ni fortsätter att ta med djurkategorierna - det har redan talats om detta vid upprepade tillfällen i dag - i direktivet. Det har ingenting med information till medborgaren att göra utan enbart med kvalitet. Det hör inte hit i detta direktiv. Herr kommissionär, anta ändringarna så kommer vi att ha något funktionsdugligt framför oss på bordet den 1 september.

Kindermann
Herr talman! Den gemensamma ståndpunkt vi nu har framför oss har i många hänseenden övertagit parlamentets hållning från första behandlingen, och det visar rådets beredskap att tillsammans med parlamentet komma fram till ett gott och snabbt resultat i denna för de europeiska konsumenterna så viktiga fråga. Jag hade också gärna röstat för den gemensamma ståndpunkten utan kommentarer. En sak, som redan har tagits upp vid ett flertal tillfällen, bereder mig dock stora problem. Den återfinns inom ramen för den obligatoriska märkningen och har inget att hämta där, nämligen djurkategorin. Djurkategorin bidrar ju verkligen inte till förordningens mål att garantera att köttet skall kunna spåras tillbaka. Därför stöder jag antagandet av ändringsförslagen 1, 2, 3 och 5.
Nu har rådet under sitt sammanträde i mitten av juli i uppgift att lyfta ut djurkategorin för att inte riskera att förordningen inte kan träda i kraft punktligt den 1 september i år. En andra punkt: ändringsförslag 4 rörande köttfärs till artikel 14 första styckets sista del som börjar med "liksom ursprung". Detta kan jag dessvärre inte heller förstå. Enligt min mening är detta ändringsförslag oprecist. Hur skulle ursprunget då definieras här? Är det födelseort, är det kraftfodret, är det bägge delarna, eller vem ansvarar för denna märkning? I vilken speciell form anges ursprunget? Allt detta är inte entydigt formulerat, och för mig finns risken att rådet inte på något sätt godkänner denna ändring, och därmed får vi ett medlingsförfarande som i sin tur ytterligare försenar förordningens ikraftträdande. Detta gagnar inte konsumenterna, och jag pläderar för att ändringsförslagen 4 och 6 avslås.

Pesälä
Herr talman, herr kommissionär! Rådet har i huvudsak godkänt Europaparlamentets ändringsförslag till märkning av nötkött. Mellan institutionerna har det förekommit fruktbart samarbete, och medbeslutandeförfarandet har visat sin styrka. Resultatet är en seger för konsumenterna, men inte bara för konsumenterna utan för hela kedjan inom nötköttsbranschen: för producenterna, för charkuteriindustrin och för handelns organisationer. Med hjälp av den här förordningen förverkligas möjligheten att spåra köttet och till och med inom en rimlig tidtabell. Efter EU:s utvidgning är ett sådant här system en nödvändighet för konsumenter och producenter. I sanningens namn måste man säga att längre hade vi inte kunnat vänta på systemet. Nu hänger det på medlemsstaterna om märkningen i praktiken kan genomföras på ett önskvärt sätt. Jag hoppas också att konsumentorganisationer gör en bärande insats när det gäller bestämmelsernas praktiska införande.

Hyland
Herr talman! Införandet av EU:s köttmärkning är ett vidare steg på vägen till spårbarhet och under nuvarande omständigheter en nödvändig förutsättning för konsumentskydd och folkhälsa.
Som jag har sagt vid många tidigare tillfällen i denna kammare är bönder tyvärr de oskyldiga offren för omständigheter utanför deras kontroll. Jag kommer från ett land som exporterar över 90 procent av hela sin nötköttsproduktion och kvalitet och nöjda konsumenter har alltid varit en prioriterad sak. Vi måste vidta åtgärder för att se till att märkning inte leder till en förnyad nationalisering av livsmedelssektorn. Det finns redan bevis på att detta sker. Jag välkomnar kommissionens försäkran att varje snedvridning av handel som kan uppstå som följd av dessa märkningsåtgärder kommer att åtgärdas.
Märkning måste emellertid vara vettig. För mycket beskrivning skulle bara leda till förvirring och är onödigt. Konsumenten måste med ett snabbt ögonkast kunna se ursprungsintyget, vilket är garantin för produktsäkerhet.

Oomen-Ruijten
Herr talman! Det gick snabbare än väntat. BSE- och senare dioxinkrisen, har fäst vår uppmärksamhet vid livsmedelssäkerheten. De europeiska konsumenterna har under de senaste decennierna också blivit allt mer kritiska och fått allt mer att säga till om. Politikerna måste bygga vidare på detta. Det finns ju viktiga intressen som är knutna till våra primära produkters säkerhet, och därmed till förtroendet för dessa. Under de kommande månaderna skall vi närmare studera vitboken om livsmedelssäkerhet ur detta perspektiv. Dagens lagstiftning härstammar direkt från rekommendationer som den dåvarande undersökningskommittén om BSE gjorde, där man fastslog principen om fullständig kontroll över kedjan, eller med andra ord principen from stable to table, och därmed den avgörande spårbarheten av våra primära råvaror.
Kommissionsförslaget beträffande märkning av nötkött är en vidareutveckling av den provisoriska regleringen från 1997. Dess syfte är att skapa ett tillförlitligt och öppet regelverk för identifiering och registrering av nötkreatur samt att inleda märkningen av nötkött. Detta är tänkt att leda till ökat förtroende bland konsumenterna för nötköttets kvalitet samt även en stabilisering av marknaden. Man måste utan problem kunna spåra köttet både på produktionsstadiet och på avsättningsstadiet.
En viktig punkt som rådet har övertagit från Europaparlamentet i sin gemensamma ståndpunkt, avser det framflyttade startdatumet för systemet för märkning. Etiketten måste innehålla uppgifter om var köttet har sitt ursprung och var djuren är födda, uppfödda och slaktade. En nyhet är att rådet nu menar att även kategorin för det eller de djur som köttet kommer från skall anges. Att göra det obligatoriskt kan från konsumentens synpunkt, jag erkänner detta, i vissa länder vara helt normalt. Så är dock ännu inte fallet i Nederländerna, och där finns ett starkt motstånd mot en sådan skyldighet. Jag vill inte att denna uppgift skall vara obligatorisk, utan frivillig - jag är övertygad om att slaktaren på ett mycket enkelt sätt, till exempel genom att sätta upp en skylt i butiken, kan efterleva alla regler i förslaget.

Sacconi
Herr talman! I och med omröstningen i morgon tar parlamentet ett första steg mot att fastställa en rättslig ram som syftar till att återvinna konsumenternas förtroende för de livsmedel som utbjuds till försäljning i unionen. Detta mål kan endast uppnås med hjälp av en bred strategi, såsom den som utlinjeras i vitboken om livsmedelssäkerhet, vilken vi också måste engagera oss i att förverkliga.
Detta direktiv tillser under tiden att inte bara det kött som skall hamna på våra bord kan spåras, utan också att slutkonsumenten får tillgång till väsentlig och lättförståelig information. Den obligatoriska märkningen av förpackningarna som skall göras kommer att förse konsumenterna med den kunskap som faktiskt behövs för att göra ett val som grundar sig på information: alltså få uppgifter, men klara och raka om man vill tjäna konsumenten och inte krångla till tillvaron för honom. Av detta skäl, förutom på grund av de stora svårigheter det verkar finnas med att urskilja homogena kategorier, vill jag alltså stödja de ändringsförslag som har föreslagits av utskottet för miljö.
I samband med denna debatt tycker jag också att det är viktigt att även understryka hur extremt känslig denna dossier är och därmed den ansvarskänsla som måste prägla alla gemenskapens institutioner så att den kan verkställas så snart som möjligt och fylla luckorna i lagstiftningen.
Parlamentet har gjort och gör sin del. Kommissionen och rådet måste göra sin! Whitehead har redan föreslagit hur detta kan ske.

Busk
Herr talman, herr kommissionär! Ett säkerställande av folkhälsan är målet för ett av samtidens viktigaste lagstiftningsområden. Det skall denna förordning bidra till, och därför skall spårningsmöjligheten från kreatur till nötkött göras så effektiv som möjligt, och den skall vara obligatorisk. Samtidigt ställer de europeiska konsumenterna krav på en tydlig och lättförståelig information, så att de vet var det kött de äter kommer från. Jag är säker på att rådet och parlamentet kan nå fram till en bra kompromiss rörande köttfärs, om parlamentet antar ändringsförslag 4 och 6, vilka ser till att konsumenterna får information om var köttfärsen kommer från, samt när den tillverkats. Jag vill gärna be alla kolleger att rösta för ändringsförslag 6, som Karl Erik Olsson och jag har lagt fram, i syfte att göra märkningen rörande tillverkningsdatum för köttfärs obligatorisk. Köttfärs innebär en långt större bakteriologisk risk för konsumenterna än utskuret nötkött, och därför är informationen om tillverkningsdatum mycket viktig. Det är bra att man valt ut kategorier. Rådets gemensamma ståndpunkt med parlamentets sex ändringsförslag utgör tillsammans en lagstiftning som främjar jordbruket och konsumenterna i EU.

Keppelhoff-Wiechert
Herr talman, herr kommissionär! Det är inte etiketten som räknas. Vi alla känner till detta uttryck, men här är det faktiskt den som räknas, etiketten. Märkningen av nötkött är en viktig etapp när det gäller att vinna tillbaka konsumenternas förtroende. Jag kan konstatera att databaserna efter långa föregående diskussioner ännu inte har fångat in det sista djuret i alla EU-medlemsstater. Ändå skall det obligatoriska märkningssystemet gälla och vara bindande från och med den 1 september 2000 i alla medlemsstater. Därmed har det frivilliga systemet äntligen upplösts.
Frågan för konsumenten kommer att bli: Vilka upplysningar har vi att vänta? Var är djuret fött? I EU, i tredje land, på vilken gård, i vilken region? Vad innebär då ursprungsland, vad innebär kanske till och med härkomst? Vidare handlar det i diskussionen om kategorierna: Är det mjölkkalv jag köper i dag, är det normal kalv jag köper, är det kviga? Eftersom jag själv kommer från jordbruket och inte önskar jordbrukarna någonting innerligare än stabila priser, bör vi skapa rättsliga underlag krönta av enighet. Vi bör inte komplicera lagstiftningen i onödan. För oss alla handlar detta om folkhälsa och konsumentskydd.
Märkning från och med den 1 september 2000, mycket omfattande från och med den 1 januari 2002. Nötköttets väg från uppfödaren till konsumenten är ibland mycket lång. Distributionskedjorna i medlemsstaterna är mycket olika. Ändå tror jag inte alls att det finns någon omfattande turism för slaktdjuren. De stränga villkoren måste dock även gälla export från tredje land. Låt mig avslutningsvis säga: En gång fick jag lära mig att elitidrottarnas näringsscheman bör innehålla kött. Hälsan och prestationsförmågan påverkas på ett avgörande sätt av vad våra elitidrottare äter. Jag hoppas att vi återigen kan få större förtroende och att människorna också hittar tillbaka till en större köttkonsumtion igen.

Korhola
Herr talman! Papayannakis betänkande som nu är under behandling är ett viktigt instrument för att förbättra konsumentskyddet och för att öka konsumenternas förtroende för europeiska livsmedel. Utskottet tog ett betydelsefullt beslut när det avslog förslaget om märkning av djurkategorin. Djurkategorin - kviga, ko, tjur, oxe, ungtjur och kalv - ger inte konsumenten någon väsentlig tilläggsinformation, ty skillnaderna inom kategorierna kan vara större än mellan kategorierna. Tvånget att ange kategorin skulle ändå öka produktionskostnaderna för färskt kött till och med flera procent, vilket naturligtvis konsumenterna skulle tvingas att betala. I den här frågan förenas nötköttsproducenternas, charkuteriindustrins och konsumenternas ståndpunkter. Nu intog alltså även utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor samma ståndpunkt. Märkning av kategorin får inte vara obligatorisk, men det finns möjlighet att nationellt införa kategorimärkning, såsom man exempelvis i Frankrike har önskat. I ett land av Frankrikes storlek är kanske även nötköttspartierna så stora att det är möjligt att genomföra märkningen på ett vettigt sätt. I mitt eget land förhåller det sig inte på det viset.
En annan problematisk fråga i samband med förslaget är märkning av köttets ursprung. Märkningssystemet föreslås införas i två etapper, varav den första skulle innebära att man bara anger uppgiften om slakten. I de fall där djuret är fött och uppvuxet i ett annat land kan uppgiften vara helt vilseledande för konsumenten, och i länder där märkning enligt den andra etappen redan i dag är i bruk skulle det innebära en klar försämring jämfört med dagens situation. Till exempel i det nationella finska systemet för märkning av nötkött anges redan i dag även platserna där djuret föddes och uppföddes. Det skulle alltså vara önskvärt att nötköttsbranschen på grundval av den förordning om verkställighet som man håller på att fastställa skulle på ett flexibelt sätt kunna övergå till genomförandet av märkning enligt den andra etappen.
Utgångspunkten för den aktuella frågan är konsumentskyddet och i synnerhet den BSE-kris som man upplevt i Europa. Denna fråga är ett viktigt instrument, men en obligatorisk märkning av nötköttskategorin samt en etappvis övergång till märkning av köttets ursprung tjänar inte detta syfte.

Klaß
Herr talman, kommissionär, mina damer och herrar! Det återstår säkerligen många frågor. Man kan också ställa frågor om allt, men jag tror att märkningen av nötkött och nötköttsprodukter måste komma prompt nu, nämligen från och med september och inte januari nästa år. Detta har vi diskuterat ingående i utskotten. När det gäller att säkra ursprunget har det hittills gjorts stora framsteg i form av öppenhet, och ett positivt inflytande har kunnat göra sig gällande. Det finns många regionala program, till exempel i min hembygd i Rheinland-Pfalz, som visar att detta är möjligt att genomföra och som har spelat en pionjärroll. Om vi bara tänker tillbaka en gång: Jordbrukarna och de köttförädlande företagen stod inför en existensförlust, och enbart genom en omfattande information kopplad till strategiskt goda och effektiva marknadsföringsåtgärder har konsumenternas förtroende delvis kunnat vinnas tillbaka. Vi får nu inte försvaga denna framgång och ta ett steg tillbaka genom att skjuta på märkningen tidsmässigt.
Särskilt viktigt för konsumenterna är ursprungsbeteckningarna. Våra bönder har gjort ett gott förarbete för märkningen. I Tyskland har vi kommit långt med märkningen av nötkött. I det sammanhanget vill jag fråga kommissionären: Hur långt har övriga medlemsstater kommit? Visst, uppmärksamheten måste även riktas på de produkter som importerats från tredje land. Dessa måste helt klart komma ut på marknaden möjliga att identifiera som sådana. Men varför denna delvis alltför detaljerade märkning? Den förvirrar. Vem av konsumenterna vet exempelvis vad en kviga är, och vem intresserar sig för det, varför är det viktigt?
Förslagen rörande kategorin har ännu inte föredragits på ett entydigt sätt av kommissionen, men jag tror att kommissionen måste välja en enkel och begriplig väg. Beteckningar som kalv eller nötkreatur är tillräckliga, och den som vill ge ytterligare information skall också kunna göra det.

Doyle
Herr talman! Jag skriver helt under på och godtar utan vidare undersökning det som har sagts hittills i samband med identifiering och spårbarhet av kött och alla köttprodukter. I går röstade utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor med 37 röster mot 13 för de fem ändringsförslagen som vi behandlar i dag - en tydlig, avgörande röstning i hela kammaren från kolleger av alla olika grupper.
Jag skulle framför allt vilja nämna kategorifrågan här som jag förmodar i själva verket innebär att gå tillbaka till ståndpunkten vid den första behandlingen. Jag var förbittrad när, så sent som i går, kommissionen inte kunde upplysa oss om exakt vad "kategori" skall innebära. Vi är i själva verket ombedda att köpa nötkreatur motsvarande köpa grisen i säcken. Detta är inte godtagbart. Jag skulle vilja säga till kommissionären, var snäll och godta våra ändringsförslag gällande detta område. Det finns ingen anledning att förvirra och vilseleda Europas konsumenter på obligatorisk basis därför att det frivilliga märkningssystemet som kommer att sporras av konkurrens, produktstolthet och konsumenters efterfrågan kommer att tillföra allt det som en obligatorisk kategorimärkning annars kan kräva.
Jag är fortfarande förvirrad om situationen gällande finhackat kött. Om vi kommer att kräva ursprungsland för finhackat kött varför kan vi inte ha ursprungsland för större köttbitar från den 1 september, eller när som helst? Jag är inte helt säker på var vi står i den frågan, men vi kommer att få besked.
Den franska situationen är förvånande. Endast i går skrev den franske premiärministerns kansli till varje fransk ledamot i denna kammare - alla 87 i hela kammaren - och bad dem rösta emot alla ändringsförslag. Vad säger det oss om politisk inblandning från högsta nivå i Frankrike? Vad säger det om fransk köttproduktion och protektionism? Vad säger det om den engelsk-franska kötthistorien? Om fransmännen vill märka kött kan de göra det frivilligt. För stunden märker de bara 50 procent av sitt kött, ändå vill de kräva obligatorisk märkning enligt kategori för oss alla. Jag förstår inte den politiska inblandningen och det verkliga meddelandet från Frankrike, och vi bör komma till klarhet med det.

Ayuso González
Herr talman, herr kommissionär! Förslaget till förordning och upphävandet av förordning (EG) nr 820/97 innehåller en första avdelning, som ingen talar om, där man inrättar ett system för identifiering och registrering av nötkött genom öronmärkning, pass och datoriserad information så att spårning kan ske.
I avdelning två föreskrivs å andra sidan ett obligatoriskt märkningssystem samt två tillämpningsfaser.
Under den frivilliga tillämpningsperioden av förordning (EG) nr 820/97 har 36 kontraktsvillkor antagits i Spanien inför genomförandet, och jag kan lova er att detta har återgett konsumenterna förtroendet samtidigt som konsumtionen, som kraftigt hade gått ned på grund av galna ko-sjukan, har återhämtat sig.
Jag välkomnar därför antagandet av denna förordning. När det gäller etikettinnehållet - och kom ihåg att den vänder sig till konsumenten - måste man säga att det faktiskt är absolut överflödigt och att det som föreslås inte berör livsmedelssäkerheten och spårningen, eftersom detta garanteras genom de åtgärder som föreslås i avdelning ett samtidigt som det är det som konsumenterna bryr sig minst om.
Kategorianvisningarna behövs absolut inte. En sådan kategorianvisning kan förvirra och förorsaka problem beträffande djurens slaktår och de skyddade geografiska anvisningar som registrerats i enlighet med förordning (EG) nr 2081/92, eftersom kategorier här faktiskt är obligatoriska, och definitionerna inte överensstämmer med dem som nu föreslås. Om man nu inte kommer överens och blir eniga i utskottet för framställningar den 14 den här månaden.
För konsumenterna, i synnerhet efter de senaste livsmedelskriserna, är det viktigaste att få veta var djuret är fött och var och hur de har fötts upp. Slaktarens registernummer bidrar föga till den information som krävs. Dessutom är detta en förordning med ett minimum av tvingande bestämmelser, och det finns alltid en möjlighet till frivillig märkning.

Bushill-Matthews
Herr talman! Jag skulle också vilka inrikta mig på denna fråga om märkning av djurkategori.
I det ursprungliga förslaget begärs märkning som stut, kviga eller ungtjur, vilket skulle vara sexuell diskriminering. Men nyligen blev jag förbluffad när kommissionen - just som Doyle sade - uppgav att den inte slutgiltigt hade beslutat om den exakta terminologin! Detta innebär i själva verket att de ber parlamentet att ge dem en in blankocheck för att besluta vad djurkategori betyder, efter det att vi har röstat om det skall ingå eller ej. Detta är mycket slarvigt, amatörmässigt och ett oacceptabelt sätt att behandla denna kammare på. Det är inte ens en fråga om livsmedelssäkerhet. Det är ytterligare byråkrati och paragrafrytteri - vilket förmodligen är varför min egen regering i Förenade kungariket har stött det. Men det är inte till konsumenters eller industrins bästa och framför allt är det inte till det bästa för små slakthus som skulle ha stora svårigheter att hantera det.
Jag ber därför kammaren att stödja en strykning av djurkategori som ett obligatoriskt märkningskrav, precis som den gjorde vid den första behandlingen. Om länder önskar införa den frivilligt är det upp till dem själva. Förutsatt att vi röstar för en strykning vill jag be kommissionen notera av vi skall inte påverkas i denna fråga. Så de vet vad de måste göra. Slutligen ber jag kommissionen och rådet notera att vi är positiva till principen om märkning av kött med ursprungsland, och att vi uppmanar det franska ordförandeskapet att vara ett föredöme och att omedelbart förbinda sig att godkänna allt kött märkt på detta sätt från alla EU-länder och låta konsumenten besluta.

Nicholson
Herr talman, herr kommissionär! Får jag för det första säga att jag är mycket glad över denna möjlighet att följa debatten om denna fråga, men uppriktigt sagt anser jag att den har prövat vårt tålamod under lång tid och de flesta av oss skulle vilja få den löst så snart som möjligt.
Vi måste fråga oss själva vad vi försöker uppnå och vilkas farhågor vi försöker dämpa. Det finns inget tvivel om att konsumenter är oerhört oroade och jag anser att vi måste kunna dämpa den oron, så att konsumenter helt kan lita på att de livsmedel de köper var som helst i Europeiska unionen kommer att vara helt spårbara och hälsosamma för vem som än köper dem.
För detta behöver vi ett effektivt system för spårbarhet och kontroll som skall återställa förtroendet. Jag kommer från en jordbruksbakgrund och det förefaller mig att vad ni måste övervaka är djurets hela livstid från det ögonblick som det föds tills det slaktas. Om ni kan uppnå det, då kommer ni att komma långt med att lugna konsumenternas oro. Ni kan införa kontroller som är så byråkratiska att de bara inte kan fungera, så vi måste koncentrera oss på vad som är genomförbart.
Att kategorisera kött som stutar, oxar eller kvigor kommer inte att kunna dämpa konsumenternas oro. Detta är att låta dumhet gå till överdrift och jag ber er att överväga och godta utskottets och detta parlaments synpunkter på denna speciella fråga.

Fiori
Herr talman! Sedan förordning 820 utfärdades 1997 har man diskuterat för att rekonstruera ett förhållande mellan konsumenten och produktionen och många resultat har uppnåtts på båda områdena måste jag säga. Bland annat har man också arbetat mycket för att bygga upp en medvetenhet hos konsumenten.
Nåväl, jag tror att jag kort skall ta upp några saker som mina kolleger har berört, där var och en framlade situationen i sitt land.
För oss innebär försäljningen av omärkt nötkött på marknaden att man motverkar en medvetenhet som också är förknippad med vår kulturella tradition och vår livsmedelstradition, vilket gör att vi hamnar i en rätt besvärlig situation. Om man sedan bland annat beaktar att kilopriset på kokött är betydligt lägre än för ungnöt kan man svårligen ha full respekt för försäljningspriset till konsumenten som naturligtvis då köper nötkött utan åtskillnad.
Då håller vi på att utarbeta en lagstiftning enligt vilken konsumenten har rätt att veta vad han köper, till vilket pris, med principer om insyn, tydlighet och information. Arbetet med att göra det möjligt att spåra alla uppgifter om ursprungsland, djurets födelseland och framför allt det land där det har fötts upp har därför varit utmärkt.
Vi skulle snarare vilja att detta kriterium om spårbarhet skulle utsträckas till att omfatta också malet kött, som börjar bli en produkt som konsumeras i stor utsträckning.
Vi anser att en exakt hänvisning till slakteriet och till köttfärsens ursprung skulle bidra till att bibehålla detta förtroendefulla förhållande som vi håller på att skapa mellan produktion och konsumtion.

Fischler
. (DE) Herr talman, mina ärade damer och herrar! Det faktum att denna andra behandling i höga parlamentet äger rum redan efter så kort tid är väl ett tydligt tecken på att ni alla och framför allt författaren till betänkandet, Papayannakis, ger denna särskilt för konsumenterna så viktiga fråga hög prioritet och att det egentligen är också ert mål att en obligatorisk märkning skall kunna träda i kraft i tid, dvs. den 1 september. Därför vill jag först av allt hjärtligt tacka föredraganden och alla som har samarbetat med honom för det utmärkta och snabba framsteg som har nåtts.
Tidsplanen var och är nu en gång mycket avgörande i denna fråga. Ni alla vet att införandet av det obligatoriska märkningssystemet behövde skjutas upp i december förra året, eftersom det inte kunde nås enighet inom den tidsram som stod till förfogande. Detta uppskov tar slut den 31 augusti, vilket i realiteten dock innebär att det upphör i slutet av denna månad, eftersom det varken äger rum en parlamentssession eller kan utlysas andra sammanträden i augusti.
Vi bör alla hålla fast vid att de löften som vi i princip har gett Europas nötköttskonsumenter och även producenterna och förädlarna skall hållas. För att undvika ännu ett uppskjutande - eller vilket vore än värre - ett rättsligt vakuum vid märkningen, måste vi därför ännu denna månad komma fram till ett slutgiltigt beslut.
Innan jag går in på de ändringsförslag som har presenterats inför morgondagens omröstning vill jag göra ett par korta anmärkningar rörande rådets gemensamma ståndpunkt som rådet slog fast den 6 juni. Som ni vet så propsade jag på att få till stånd ett informellt trepartsmöte om frågan om den rättsliga grunden. Detta ägde rum den 3 maj. Under detta möte önskade de närvarande medlemmarna även att det skulle göras motsvarande redogörelser vad gäller förslaget till rådets gemensamma ståndpunkt.
Sedan vissa ytterligare ändringar på parlamentets begäran hade tagits med i dokumentet kunde man nå en överenskommelse, vilken låg till grund för det beslut som det efterföljande jordbruksrådet fattade om rådets gemensamma ståndpunkt. Detta skickades formellt till er tillsammans med kommissionens meddelande i mitten av juni. Detta visar hur väl medbeslutandeförfarandet på jordbruksområdet egentligen skulle kunna fungera. Trots den knappa tidsramen nådde rådet med kännedom om de av er i första behandlingen godkända ändringsförslagen en - som jag tror - bärkraftig kompromiss som jämkar ihop konsumentens rätt till en säkerställd ursprungsgaranti och nödvändigheten av ett praktiskt genomförbart system med varandra.
Liksom parlamentet har rådet insett att den tvingande märkningen skulle behöva införas tidigare än vad som avsågs i det ursprungliga förslaget. Även när det gäller att stryka alla hänvisningar till EU-ursprunget har rådet anslutit sig till rådets krav. Slutligen har rådet även böjt sig för kravet att införa striktare märkningsföreskrifter för köttfärs samt skärpt de föreskrifter som föreslagits av kommissionen.
Alla dessa gemensamma lösningar mellan råd och parlament kunde dock nås endast tack vare att medlemsstaterna enats om att efter år 2002 inte längre tillämpa några nationella regler för märkning av nötkött. Den största framgången var att man i hela gemenskapen lyckades enas kring enhetliga regler för märkningen av nötkött. Därför bör vi inte börja ifrågasätta denna gemensamhet, detta integrationssteg igen.
Som vi nu har erfarit av utskottet för miljö har allt ännu inte utretts ur politisk synvinkel.
Det finns ändringsförslag inför plenarsessionen, och ett godkännande av vissa av dessa ändringsförslag skulle få långtgående konsekvenser framför allt för tidsplanen och för antagandet av förordningen. Sålunda föreligger, vilket flera talare har redogjort för, två ändringsförslag om märkningen av köttfärs. Denna fråga har granskats så noggrant som möjligt såväl av er här i parlamentet som av rådet. Ni kommer att kunna konstatera att rådet har gått med på era krav och skärpt föreskrifterna, ja till och med skärpt dem väsentligt jämfört med vad som avsågs i kommissionens ursprungliga förslag.
I och med ett av de bägge nya ändringsförslagen företräds återigen åsikten att köttfärsproducenterna noggrant måste uppge varifrån det bearbetade nötköttet härstammar. Mina damer och herrar, med tanke på de villkor som köttfärs på industriell väg produceras under i dag vore detta utan tvivel att kräva för mycket. Industrin var visserligen införstådd med pålagan om den vattentäta ursprungsgarantin, men denna är ju svår att uppfylla redan i uppgifterna om berednings- och slaktorten för köttfärsprodukter. Detta visar samtidigt även att förordningen kommer att få motsvarande effekt. Därför låter sig det nya förslaget med bestämdhet inte omsättas i praktiken. I värsta fall skulle det rentav kunna leda till att företag, i synnerhet i de mindre medlemsstaterna, går i konkurs och att marknaden för köttfärs återigen åternationaliseras helt och hållet. Detta vore effekten. Då kan man heller inte förklara för mig att en polsk ko som importeras till Österrike skulle bli ett problem för den österrikiska konsumenten. För jag kan förklara för er, herr ledamot, att när en konsument köper köttfärs i ett charkuteri i Österrike, så låter han mala köttet framför sina egna ögon, och då har man hur som helst inget problem vare sig med ursprunget eller med något annat. Här handlar det snarare om den industriella framställningen av köttfärs, om produktionen av burgare och liknande produkter, och det är i dag en kontinuerlig industriell process. Om ni ingriper där, så kommer firman i fråga bara att använda mer härkomst från sitt eget land och ingenting annat. Därmed har vi uppnått motsatsen till det som vi ville uppnå.
Det andra ändringsförslaget gäller tvingande uppgifter om datum för köttfärstillverkningen. Det är ju inte första gången vi diskuterar denna idé. Etiketten omfattar dock redan nu ett mer direkt och klarare sätt att delge konsumenten denna avgörande information om hur länge produkten kan förbrukas; det står ju hur länge köttfärsen får användas. Jag tror därför att detta nya förslag på intet sätt erbjuder konsumenten kompletterande, bättre information. Den gemensamma ståndpunkten omfattar för övrigt även möjligheten att - om så önskas - lägga till denna information under det så kallade förenklade förfarandet. Därför skulle jag vilja föreslå att vi håller fast vid föreskrifterna för köttfärs i enlighet med den gemensamma ståndpunkten. Jag är säker på att ni vid en noggrann genomläsning av dokumentet kommer att konstatera att de föreskrifter som finns där är strikta nog och att vårt mål att förbättra insynen har nåtts.
Sedan vill jag komma in på den här så ivrigt diskuterade frågan om kategorierna. Detta var, som ni vet, en del av kommissionens ursprungliga förslag, och det är som jag ser det väldigt mycket som talar för en sådan upplysning. Den leder till ökad insyn, och jag tror att den är viktig för konsumenten. Jag kan bara säga att hemma hos mig betalar man 50 procent mer för kalvkött än för nötkött. Som konsument vill jag då faktiskt veta vad det är jag betalar 50 procent mer för. Det är också prisskillnad på om jag köper kokött eller om jag köper kött från en ungtjur, nämligen ungefär en tredjedels prisskillnad. Ligger det då inte i konsumentens intresse att få veta vad det egentligen är som han har betalt mer för respektive att när han betalar ett högre pris få en garanti för att han också får motsvarande vara? Nu skall jag också förklara vad vi egentligen ämnar göra.
När det gäller hela slaktkroppar är kategorierna obligatoriska i gemenskapen sedan 20 år tillbaka. Som kategorier avses: kalvar, ungtjurar, oxar, kvigor, kor och äldre tjurar. Detta skall också vara basen för införandet av kategorierna. Vi vill endast att det som för tillfället gäller för märkningen av hela slaktkroppar även skall gälla för delarna. Det är allt. Vi är dessutom beredda att för vissa slag av beredning införa åtskillnader, för när det till exempel gäller gulaschkött behöver vi inte göra så precisa åtskillnader, där räcker det enligt min mening att man vet om man köper gulaschkött från kalv eller nötkreatur.
Det är detta det handlar om och ingenting annat! Om ni nu säger, ja men inte ens kommissionen vet ju hur det kommer att se ut i slutändan, då måste jag säga en sak: Detta är ett typiskt hönan och ägget-problem. Först måste en rådsförordning ha trätt i kraft för att vi skall kunna fastslå kommissionsregler, exportregler.
Utformningen av kategorierna i detalj är bestämmande för exportreglerna. Därför kan ni inte kräva av kommissionen att vi skall avge en garantiförklaring om hur det exakt kommer att bli, eftersom vi först ju måste diskutera detta med medlemsstaterna i förvaltningskommittén. Det är en rättslig omöjlighet ni kräver, såvida ni inte gör det hela till en direkt beståndsdel av rådets förordning. Men det är i så fall en annan fråga. Därför anser jag faktiskt att det förfarande som gäller här är det rätta. Jag kan dock ge er rätt i en sak om ni vill: De kategorier som jag har omtalat här kommer kommissionen att arbeta för, dock inte för en ytterligare komplicering.
En sak måste dock vi ha klart för oss: Utan dessa kategorier kommer effekten även här att bli att vi vänder tillbaka till en åternationalisering av märkningssystemen. Detta kan, anser jag, alldeles säkert inte ligga i det europeiska intresset. Politiskt sett kan man naturligtvis ha olika syn på saken. Kommissionen - det har jag förmodligen redan klargjort - delar visserligen inte uppfattningen att dessa upplysningar är ogenomförbara, meningslösa eller obetalbara, men jag kan inte hävda att ett system utan en dylik bestämmelse är otänkbar. Men, vad vi som kommission till varje pris ville undvika var att nationella regler återigen träder i kraft, vilka resulterar i att vi får en total åternationalisering av marknaderna och som de facto underminerar den gemensamma marknaden. Det kan väl inte vara meningen. Därför är jag av den åsikten att vi även på denna punkt bör hålla fast vid den gemensamma ståndpunkten.
Jag vill helt kort rikta uppmärksamheten mot två saker. Ledamot Hudghton frågade huruvida det vore möjligt med en frivillig ursprungsmärkning såsom exempelvis Orkneyöarna eller liknande. Frivillig ursprungsmärkning av sådant slag är möjlig under förutsättning att det inte handlar om skyddade ursprungsbeteckningar, eftersom skyddade ursprungsbeteckningar logiskt sett måste skyddas som sådana.
Därmed har jag kommit fram till det sista argumentet som har framförts av olika ledamöter, nämligen avsaknaden av de tekniska förutsättningarna. Om vi orienterar våra beslut efter när det går upp för siste man att även han är beredd att skapa de tekniska förutsättningarna, då orienterar vi oss egentligen efter dem som bromsar upp den obligatoriska märkningen av nötkött. Detta bör vi inte acceptera. Det vore kontraproduktivt. Egentligen kommer ju marknaden att straffa dem som inte har varit beredda att skapa de tekniska förutsättningarna för märkningen av nötkött i tid.
Därför ber jag er att ha dessa överläggningar i åtanke vid omröstningen i morgon. Jag kan även säga att saken i praktiken inte kommer att se så komplicerad ut som många här har trott. Här har ni modellen för den märkning vi tror på för framtiden. Här finns också utrymme fritt för att skriva in pris och övriga uppgifter som förbrukaren hur som helst behöver. Ni ser, det kan fungera!

Talmannen
Herr kommissionär! Denna debatt kommer att pågå till dess vi har avslutat förlikningsförfarandet.
Kolleger, jag förstår att det finns ett problem. Ni måste individuellt dra in herr Fischler i en hörna, om ni vill tala med honom. Jag har själv varit engagerad inom nötköttindustrin under ett antal år. Frågan är ännu inte löst på ett tillfredsställande sätt.
Fru Jackson, har ni en ordningsfråga?

Jackson
Jag vill bara påpeka att kommissionären inte bör ge intryck av att det inte finns utrymme för förlikning om detta. Vi har utrymme för förlikning och fördelen med att vi antar dessa ändringsförslag i morgon är att parlamentet skulle vara öppet engagerad i den slutgiltiga utformningen av detta förslag, vilket vi annars inte skulle vara.

Talmannen
Frågan om att inleda ett förlikningsförfarande kommer att ske efter omröstningen i morgon.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Förslag till förordning om gemenskapspatent
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens meddelande om förslag om en förordning om ett gemenskapspatent.

Bolkestein
. (EN) Herr talman! Jag gläder mig över denna möjlighet att upplysa parlamentet om ett beslut som fattades av kommissionen i morse om ett förslag till en förordning om att införa ett gemenskapspatent. Detta är i linje med en begäran från Europeiska rådet i Lissabon där man begärde att ett sådant gemenskapspatent skall finnas senast år 2001. Parlamentet stödde tydligt detta initiativ genom dess bidrag till det omfattande samrådsförfarande som kommissionen inledde genom sin Grönbok om innovation i Europa år 1997.
Vi behöver ett gemenskapspatent för att stimulera till innovation som är en viktig faktor för tillväxt, konkurrenskraft och sysselsättningsskapande i Europa. Vår industri liksom vår forsknings- och vetenskapssektor har nu under en tid påpekat behovet av ett patent som är överkomligt, giltigt i hela gemenskapen och som garanterar rättssäkerhet. Det är ett ambitiöst mål. Vårt förslag uppfyller detta ambitiösa mål och syftar till att skapa precis ett sådant patent. Gemenskapspatentet kommer att gälla tillsammans med och komplettera befintliga system genom att erbjuda ett attraktivare alternativ för både stora och små företag som bedriver verksamhet inom den inre marknaden. Vårt förslag bygger i stor utsträckning på befintliga europeiska patentsystem som styr de regler och förfaranden som leder till ett beviljande av europeiska patent och denna strategi kräver att gemenskapen ansluter sig till den europeiska patentkonventionen.
Med stöd av gemenskapens patentförordning kan patent som godkänts av Europeiska patentbyrån (EPO) i München bli gemenskapspatent. Gemenskapspatentet, i den form som föreslagits av kommissionen, kommer att ha följande egenskaper: Ett gemenskapspatent skall ha enhetlig karaktär, det skall gälla i hela gemenskapen och vara beroende av en enda regelsamling. Detta skall minska den osäkerhet som hänger samman med femton olika nationers lagstiftning och naturligtvis efter utvidgningen många fler. Rättssäkerheten kommer att bli avsevärt förstärkt genom att man skapar ett centralt rättssystem som skall säkerställa kvalitet och konsekvens i den rättspraxis som gäller gemenskapspatent. Inrättandet av en sådan centraliserad jurisdiktion kräver en ändring av EG-fördraget. Vi har nu en möjlig öppning med den pågående regeringskonferensen. Vi får inte missa den möjligheten och jag skulle vilja räkna med kraftfullt stöd av ledamöterna i detta parlament för att vara säker på att man i regeringskonferensen behandlar denna fråga på fullt allvar.
Slutligen kommer vårt förslag att bidra till en avsevärd minskning av patentkostnader i Europa genom att det inte skall krävas ytterligare översättningar av patentet så snart som det har inlämnats på ett av de tre språken hos Europeiska patentbyrån.
Kan jag insistera på behovet av en ambitiös strategi. Tidigare försök att skapa ett gemenskapspatent, i synnerhet genom Luxemburgkonventionen från 1989, misslyckades på grund av brist på ambitiösa planer för de två nyckelområdena: Först kostnad och sedan rättstvister. Vi måste övertyga medlemsstaterna om att fördraget måste ändras för att skapa en central jurisdiktion för rättstvister om gemenskapspatent. När vi ser på vårt förslag, bör man också förvänta sig konsekvenser av utvidgningen på kostnader och rättstvister i denna respekt. Om vi inte ställer höga mål för detta område kommer vi helt enkelt inte att tillhandahålla vår industri, vår forskning och våra utvecklingsexperter med det moderna patent som de behöver.

Fraisse
Herr talman, herr kommissionär! Förslaget att inrätta ett gemenskapspatent utgör ett tillfälle att se över samarbetet - vilket ni just påpekade - mellan Europeiska patentorganisationen (EPO) och gemenskapens instanser. Det patent som nyligen utfärdades till universitetet i Edinburgh medför problem vad gäller EPO:s ställning och de närmare bestämmelserna för dess kontroll.
Mot bakgrund av vad som kallades ett misstag framstår direktiv 98/44 om rättsligt skydd för biotekniska uppfinningar som otydligt och tvetydigt, särskilt artiklarna 5.1 och 5.2. Borde inte kommissionen föreslå en revidering av detta direktiv för att förebygga möjligheten att ta patent på upptäckten av en gen eller en gensekvens? Det är en fråga som inte kan undvikas när ett gemenskapspatent skall inrättas.

Kauppi
Jag är mycket glad att höra att kommissionen har beslutat att begränsa antalet språk som får användas för gemenskapspatentet. För närvarande är översättningskostnader det största problemet när vi försöker minska kostnader och påskynda förfarandet. Jag välkomnar varmt förslaget och hoppas att regeringskonferensen är redo att vidta de nödvändiga ändringarna i fördragen.
Men jag skulle vilja ställa en speciell fråga om förfarandet i EPO. Jag hade intryck av att själva förfarandet skulle förbli mer eller mindre densamma i det nya systemet. Varför använder EPO för närvarande systemet med många experter i stället för systemet med en expert som används i Japan och Förenta staterna? Där beviljas patentet när en expert har avgett sitt yttrande. Det är också en faktor som gör förfarandet i Europa dyrare och långsammare än den hos våra konkurrenter.

Palacio Vallelersundi
Herr talman! Jag vill först och främst tacka kommissionären. Jag tror att det är en stor framgång. Precis som han har sagt så är det förmodligen det mest ambitiösa projekt som vi i dag håller på med för den inre marknaden, vilket jag som föredragande och å utskottets för rättsliga frågor och den inre marknaden vägnar är stolt att kunna säga.
Ambitiösa, herr kommissionär, för utöver det ni sade finns ett grundläggande skäl baserat på principerna för den inre marknaden som pläderar för ett gemenskapspatent. Om vi vill att vår inre marknad verkligen skall bli en inhemsk marknad för företag och för konsumenter så tjänar en sådan uppdelning av patent på grund av gränser ingenting till. Projektet är lika ambitiöst som svårt, fördraget måste ändras liksom författningarna i minst fyra eller sex medlemsländer.
Herr kommissionär, jag hoppas därför på ett mycket gott samarbete, vilket vi kommer att behöva, och för ett bra förhandlingsläge för att få projektet i hamn.

Bolkestein
. (EN) Herr talman! Tack för att ni ger mig tillfälle att besvara de nyss gjorda inläggen. Får jag inleda med att tacka fru Palacio Vallelersundi för hennes breda stöd till kommissionens beslut att främja gemenskapspatentet. Vad fru Kauppi beträffar vill jag säga att skälet till att Europeiska patentbyrån i München använder inte bara en utan flera experter är att den vill kunna säkerställa att den kvalitet i patentet som beviljas av Europeiska patentbyrån är av högsta kvalitet. Utan att vilja vara överdrivet eurocentrerad, patent som beviljas i andra delar av världen, i synnerhet en del som ligger på andra sidan havet om jag får uttrycka mig så, är inte av samma kvalitet som de patent som beviljas av Europeiska patentbyrån i München. Så i detta fall, är jag rädd, måste vi fortsätta att sätta säkerhet och kvalitet över rent ekonomiska hänsyn. Det är skälet till att Europeiska patentbyrån använder mer än en expert.
På den första frågan är kommissionen medveten om den oro som har uppstått i Frankrike och på annat håll om direktivet och i synnerhet om eventuella inkonsekvenser mellan två punkter i artikel 5 i direktivet. Frankrikes president, Jacques Chirac, har skrivit till ordförande Prodi i denna fråga. Får jag understryka att enligt min åsikt finns det ingen motsättning mellan de första två punkterna i den artikeln, vilkas formulering tror jag grundar sig mycket starkt på förslag från detta parlament. I den första punkten föreskrivs att människans kropp vid olika bildnings- och utvecklingsstadier och den enkla upptäckten av ett av dess element, inbegripet en gens sekvens eller partiella sekvens, inte kan utgöra patenterbara uppfinningar. Denna punkt är uppenbart i linje med grundprincipen att upptäckter inte kan patenteras.
I den andra punkten i artikel 5 fastslås dock att ett element avskilt från människokroppen eller på annat sätt framställt med hjälp av en teknisk process, inbegripet en gens sekvens eller partiella sekvens, kan utgöra en patenterbar uppfinning, även om det elementets struktur är identiskt till den hos ett naturligt element. Här uppstår uppfinningen från isoleringen av en speciell gen från dess naturliga miljö eller genom dess framställning genom en teknisk process.
För att vara patenterbar skulle naturligtvis den uppfinningen fortfarande behöva uppfylla kriterier för nyhet, uppfinningshöjd och industriell tillämplighet. Vad gäller detta sista krav, industriell tillämplighet, klargörs i direktivet att industriell tillämpning av genen måste specificeras i patentansökan. En information om kommissionens ståndpunkt i denna fråga har lagts ut på vår hemsida.
Självfallet kommer kommissionen att besvara president Chiracs brev och inta en ståndpunkt om de frågor han har tagit upp. Vårt förslag till ett gemenskapspatent, som är ämnet för diskussionen denna eftermiddag, påverkar inte gällande ordning som styrs av direktivet från 1998. Det direktivet beräknas genomföras i slutet av denna månad, och det bör också förbinda Europeiska patentbyrån.

Thors
Herr talman, herr kommissionär! Det är viktigt att ni betonade samexistensen mellan nationella patent, europeiska patent och gemenskapspatent. Jag undrar emellertid ändå hur decentraliserad undersökningsregimen kommer att vara när det gäller gemenskapspatent. Det togs uttryckligen upp i svaret från parlamentet i grönboken, som ni nämnde.
Jag är också glad över att vi skall åstadkomma en rättssäkerhet. Jag tror emellertid att man kunde ha åstadkommit det på ett annat sätt, nämligen genom att lägga till detta utan att skapa ett gemenskapspatent. En fråga som är viktig att ta ställning till här i parlamentet, och som definitivt kommer att vara en sak som drabbar den språkliga mångfalden i EU, är dessutom om vi vill garantera en jämlikhet mellan små och medelstora företag som verkar i alla delar av vår union. Jag tror vidare att det är viktigt att vi i alla delar av unionen kan behålla den kunskap som är förenad med undersökningspatent.

MacCormick
När vi nyligen diskuterade vitboken om forskning hade vi alla den uppfattningen att det var nödvändigt att arbeta vidare med denna fråga för det var viktigt att inte bara ha bra forskning i Europa, men även att skapa optimala villkor för dess industriella utnyttjande. Så av den anledningen välkomnar jag kommissionär Bolkesteins uttalande.
Ordet "centralisering" är mycket misslyckat i detta sammanhang för det antyder ett enda centrum för det som redan är en grupp av flera centra. Jag förmodar att den verkliga innebörden är att det kommer att finnas en domstol för hela gemenskapen, inte nödvändigtvis att den skall finnas på en plats som skall ligga geografiskt centralt.
Slutligen förstår jag att det har föreslagits att programvara skulle kunna patenteras. Min grupp skulle vara mycket oroade över ett sådant förslag. Vi anser att upphovsrätt är den riktiga vägen att skydda programvara och att införandet av patent på detta område skulle vara gagnlöst och i motsats till god rättslig princip.

Purvis
Vi gläder oss över det faktum att detta skall bli en stor sporre till innovation och utveckling och den europeiska industrins konkurrensmöjlighet i framtiden, om det går igenom regeringskonferensen och in i stadgarna. Som en uppföljning till Fraisses fråga och ert svar till den måste gränslinjen gälla vad som är godtagbart för patentering och vad som inte är det. På det biotekniska området finns fortfarande detta gråa fält. Ni påstod att ni har fattat ett absolut beslut om detta. Finns det något manöverutrymme eller är det kommissionens absolut bestämda och avgjorda ståndpunkt som ni sade i ert tidigare svar?

Bolkestein
. (EN) Jag vill förklara att kommissionens förslag, om det godkänns av parlamentet och rådet, undanröjer inte några av de möjligheter som finns för närvarande. Så om kommissionens förslag godkänns kommer det att finnas tre sätt att få patent. Först och främst finns de nationella patenten som skall överlämnas på det nationella språket och som beviljas av det nationella organet för beviljande av patent. Det finns nu och kommer att fortsätta att finnas.
Den andra möjlighet som fortsättningsvis kommer att finnas är det europeiska patentet som beviljas av Europeiska patentbyrån. Det europeiska patentet skall inte sammanblandas med gemenskapspatentet. Det europeiska patentet är en korg av nationella patent, så en uppfinnare skulle ansöka om ett patent till exempel för Beneluxländerna, Frankrike och Tyskland, fem länder av 15. Om ansökan godkänts skall han få ett patent för dessa fem länder och jurisdiktionen skulle spridas över domstolarna i dessa fem länder. Den möjligheten - den är reell för tillfället - kommer att fortsätta att finnas.
Den tredje möjligheten som vi nu diskuterar är ett patent av enhetskaraktär, med andra ord det beviljas och tillämpas sedan i hela gemenskapen. Det är därför det kallas gemenskapspatentet. Får jag understryka att detta är en valmöjlighet som uppfinnare har, de kan antingen söka ett nationellt patent eller ett europeiskt patent eller ett gemenskapspatent. Kommissionen har inte för avsikt att ta bort några av de möjligheter som finns för närvarande.
Låt mig vända mig till fru Thors som frågade om decentralisering på detta område. Vi kan inte få bådadera. Vi kan inte få kakan och äta den. Med andra ord: om vi vill ha ett gemenskapspatent, beviljat på en enda plats, nämligen München, och som i ett enda drag gäller hela gemenskapen måste vi ha en centralt organ för jurisdiktion för att döma i patenttvister. Därför har kommissionen föreslagit att en domstol inrättas för att döma rättstvister i fråga om immateriella rättigheter och den logiska platsen för den domstolen är Luxemburg. Det är också vad jag skulle vilja säga till MacCormick. Vi intresserar oss inte här för någon geografisk central plats - fast jag måste tillstå att jag vet inte om Luxemburg är eller inte är Europeiska unionens centrum. Med utvidgningen av Europeiska unionen kommer dock unionens geografiska centrala plats att flyttas österut. Vi har valt den plats där EG-domstolen ligger för gemenskapens domstol för immateriella rättigheter.
Får jag återvända till Thors och säga att i fråga om små och medelstora företag tar kommissionen inte bort några möjligheter för dessa att ta del av uppfinningar som offentliggjorts av Europeiska patentbyrån. Av alla patent är 75 procent på engelska och det tillämpade språket för patent gällande immateriella rättigheter är engelska. För det andra finns nationella patentverk. Låt dem utnyttja sin kapacitet för att upplysa små och medelstora företag om vad som pågår i München och vad som har offentliggjorts på engelska, franska eller tyska. På det sättet kan de stimulera och hjälpa de små och medelstora företagen som finns i dessa respektive länder.
Till slut, angående frågan om patent för biotekniska uppfinningar som togs upp både i den tidigare frågerundan och just nu igen vill jag understryka att det beslut som kommissionen fattade i morse inte förändrar någonting på det område som båda talarna hänsyftade till. Frågan ställs då: Har kommissionen manöverrum i detta hänseende? Det är bara de människor som inte har några idéer som aldrig ändrar sina idéer, så det skulle vara underligt om kommissionen inte hade något manöverrum. Vi överväger det, vi har mottagit ett brev från den franska republikens president, vi skall naturligtvis besvara det brevet, det finns redan information om detta på vår hemsida och vi skall göra vårt bästa för att styra den klokaste kursen.

Rübig
Herr talman! Jag vill precisera frågan från Kauppi något, nämligen rörande strategin om uppfinningshöjd. Hög uppfinningshöjd har fördelen av att lätt kunna försvaras inför domstol eftersom nullitetsbesvären naturligtvis innebär ett enormt problem. Låg uppfinningshöjd har fördelen av att många företag och uppfinnare kan anmäla sina uppfinningar och få sitt patent mycket snabbt.
Därför anser jag att man principiellt bör fundera över vilken strategihöjd Europa i framtiden skall välja, för japanerna tillämpar som exempel principen om den låga uppfinningshöjden nu och har därför även en massiv anmälningsaktivitet. Europa och Europaparlamentet har egentligen en mycket hög uppfinningshöjd. Jag tror att detta är av enorm betydelse som finanspolitiskt instrument.

Wuermeling
Herr talman, herr kommissionär! Även jag å min sida lyckönskar er till detta preliminära förslag. I verkligheten hoppas vi alla i Europeiska unionens konkurrenskrafts intresse att denna oändliga historia om gemenskapspatentet nu skall få ett lyckligt slut. Därför var det rätt - jag vill uttryckligen stärka er i detta - att inte överlasta förslaget med mycket känsliga frågor såsom patentskyddet för biotekniska produkter. Jag vill även be kollegerna att inte ta upp principfrågor om språkregleringar. Här har vi att göra med ett specialbetänkande som är underkastat särskilda villkor.
Herr kommissionär, rörande jurisdiktionen sade ni just i förbigående att Luxemburg vore självklar för denna jurisdiktion. Jag tar nu inte detta som en vink om en möjlig hemvist för den europeiska patentdomstolen. Det vore måhända mer meningsfullt att utlokalisera hemvisten till Europeiska patentbyrån i München eftersom hela expertisen ju finns samlad där och hela samarbetet därigenom skulle underlättas.

De Clercq
Herr talman! Jag skulle gärna vilja berömma Bolkestein för hans uppläggning, hans energi och de framgångar han har haft i arbetet för det europeiska gemenskapspatentet.
Jag skulle vilja ställa fyra frågor. Jag har förstått att vissa kommissionärer och vissa andra personer föreställer sig att det föreslagna systemet för språkhantering skulle medföra svårigheter. Jag är ingen språkfanatiker, men jag undrar: Varför bara tre språk och inte fem, som är fallet hos EG-varumärkesbyrån? Skulle det verkligen leda till svårigheter?
Min andra fråga gäller beslutet att omvandla byrån i München till en EU-byrå. Detta måste godkännas med enhällighet av femton regeringar. Utgör detta ett problem?
Den tredje frågan rör Europaparlamentets ställning. Egentligen har vi ingen medbeslutanderätt. Betyder det att Europaparlamentet, som mer än någon annan har ivrat för ett europeiskt gemenskapspatent, inte kommer att involveras i arbetet och inte ens kommer att erhålla aktuell och regelbunden information om vad som händer?
Slutligen undrar jag hur den framtida utvidgningen kommer att påverkas av gemenskapspatentet?

Bolkestein
. (EN) Sex frågor har lagts fram av tre ledamöter i er församling. Kanske får jag besvara dem en efter en.
För det första, frågan om trösklar, den enda minimitröskel jag känner till är den för kvalitet och vi måste fortsätta att tillhandahålla patent som uppfyller absoluta kvalitetskriterier. Tidigare i eftermiddags besvarade jag en fråga från fru Kauppi där hon frågade varför Europeiska patentbyrån inte nöjde sig med bara en expert och skälet jag angav var att vi måste få patent med högsta kvalitet och därför är det ibland nödvändigt att använda mer än en expert. Jag anser inte att vi bör försämra kvaliteten i de patent som godkänns av Europeiska patentbyrån, och därför bör vi bibehålla tröskeln som den är.
Samma parlamentsledamot frågade om jurisdiktion. Återigen, ett gemenskapspatent behöver en jurisdiktion för gemenskapen och vi anser att det vore bäst att placera denna domstol i Luxemburg och i den skall sitta specialiserade domare som naturligtvis också utgör en del av EU:s hela domstolssystem men det är helt och hållet en fråga om platsen för domstolen.
Om konkurrensmöjlighet, låt mig säga att det är en av de viktigaste skälen till att vi startade hela detta program. Företags- och forskningsvärlden önskar ett enda patent som kan användas på en gång för hela gemenskapen och en som är billig. Den genomsnittliga kostnaden för europeiska patent är tre gånger högre än kostnaden för ett normalt japanskt patent och fem gånger högre än kostnaden för ett normalt amerikanskt patent. Självklart är detta till nackdel för europeisk konkurrenskraft.
Vad gäller språken, och här vill jag ta upp en fråga från De Clercq, om vi följde Luxemburgkonventionen från 1989, vilket innebar att alla patent måste översättas till 11 språk, skulle enbart kostnaden för översättning uppgå till 17 000 euro i genomsnitt medan det system som kommissionen nu föreslår kommer att kosta 2 000 euro. Det är också skälet till varför Luxemburgkonventionen aldrig fungerade. Man fastställde att det inte ratificerats i de medlemsstater som krävdes och därför blev den aldrig tillämpbar och detta på grund av att vi inte hade tillräckligt ambitiösa idéer, varken i fråga om jurisdiktion eller kostnader.
Herr De Clercq frågar varför kan vi inte ha fem språk. Skälet är att konstruktionen av gemenskapspatentet är sådant att Europeiska patentbyrån beviljar ett patent för hela gemenskapen och därför kommer vi att låta hela processen fram till beviljandet av patentet vara som den är nu. Därefter blir det giltigt i hela gemenskapen. Sedan finns det en domstol som hanterar patenttvister men fram till beviljandet av själva patentet kommer Europeiska patentbyrån att arbeta som det gör nu.
Får jag påpeka att Europeiska patentbyrån är inte ett gemenskapsorgan. Det finns en europeisk patentkonvention och 15 medlemsstater har undertecknat konventionen men flera andra stater har också undertecknat den, så kommissionen kan inte säga till Europeiska patentbyrån vad dess språkarrangemang skall vara. När därför De Clercq frågar varför kan inte Europeiska patentbyrån bli ett organ i Europeiska unionen är mitt svar att Europeiska unionen måste underteckna europeiska patentkonventionen och bör förhandla om det men det är inte längre realistiskt att förvänta sig att Europeiska patentbyrån skall bli ett unionsorgan.
Den näst sista frågan som ställdes av De Clercq gällde medbeslutandeförfarandet. Det kommer att fungera som det normalt gör och därför kommer parlamentet att spela sin normala roll vid övervägande av mandat och kommissionens målsättningar när man fattar beslut om dessa frågor i sin helhet i höst.
Till sist, när utvidgningen sker kommer unionen uppenbart att bli större och gemenskapspatentet kommer då att gälla de länder som har gått med i Europeiska unionen. Det finns inget annat sätt att ha och upprätthålla ett gemenskapspatent.
Återigen, de två andra möjligheterna kommer fortfarande att finnas, så det kommer fortfarande att finnas ett polskt nationellt patent och det kommer också fortfarandet att finnas ett europeiskt patent som, om den ansökande önskar, kan täcka Polen. Låt oss hoppas att de flesta europeiska företagen och de flesta europeiska forskningsexperter kommer att sträva efter att gå över från det europeiska patentet till gemenskapspatentet så att Europeiska unionens konkurrenskraft förbättras så mycket som möjligt.

Talmannen
Tack så mycket herr Bolkestein för era svar.
Jag förklarar kommissionens uttalande och den efterföljande debatten för avslutad.

Frågestund (kommissionen)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är frågor till kommissionen (B5-0532/00).
Första delen

Talmannen


Charlotte Cederschiöld
Fråga nr 25 från (H-0549/00):
Angående: IT-brottslighet ("Cybercrime") Arbete pågår om IT-brottsligheten (Europarådet, G7-Lyongruppen). Därutöver har kommissionen nyligen tagit initiativ och överväger nu att ta nya mått och steg på gemenskapsnivå för att bekämpa brottsligheten. Tydligen diskuterar kommissionen ett papper med medlemsstaterna utan att en informera parlamentet om detta. En av åtgärderna som övervägs är ett förpliktigande för tillhandahållare av tjänster att samla ihop och lagra trafikdata och på begäran tillhandahålla dem för myndigheter.
Är kommissionen medveten om att en sådan åtgärd kan skapa enorma risker för det personliga dataskyddet, skyddet för känslig kommersiell data och skulle underlätta industriellt och ekonomiskt spionage?
Är kommissionen medveten om att en sådan åtgärd skulle kunna resultera i att användarna förlorar förtroendet för Internet?
Är kommissionen medveten om att en sådan åtgärd skulle vara inkoherent med kommissionens nyligen tagna initiativ eEurope, vars syfte är att uppmuntra Internet-användning såväl privat som i yrkeslivet?

Vitorino
. (EN) Herr talman, fru Cederschiöld, parlamentsledamöter! Sedan december 1999 har kommissionen haft informella samråd med företrädare från medlemsstaternas myndigheter för upprätthållande av lag och ordning och för persondataskydd och från europeisk industri, i huvudsak företag för Internettjänster och telekommunikationsoperatörer, i syfte att ta fram förslag till det meddelande som anmäldes i dess årliga arbetsprogram om eventuella möjligheter till vidare åtgärder av Europeiska unionen vad gäller datarelaterade brott.
Kommissionen anser att i varje lösning till den komplicerade frågan om skydd av trafikdata bör man uppnå en rimlig balans mellan olika berördas behov och intressen medan man helt säkrar grundläggande mänskliga rättigheter med hänsyn till privatliv och skydd av persondata.
Det finns helt andra och angelägna frågor att ta hänsyn till. Å ena sidan har myndigheter för privatskydd ansett att det mest effektiva sättet för att minska oacceptabla risker för privatliv och samtidigt ta hänsyn till kravet på effektivt upprätthållande av lag och ordning är att trafikdata i princip inte bör insamlas bara för syftet för upprätthållande av lag och ordning. Å andra sidan har myndigheter för upprätthållande av lag och ordning fastslagit att de anser att det är nödvändigt att behålla en minimimängd av trafikdata under en minimiperiod för att underlätta brottsundersökningar. Tillräcklig säkerhet för all insamlad trafikdata måste garanteras.
Industrin bör få hjälp med att bekämpa brott som brott av hacker och databedrägeri men inte ställas inför åtgärder som är oskäligt dyra. Vidare kommer industrin att ha en nyckelroll att spela genom att på frivillig basis medverka till att skapa ett säkrare informationssamhälle. Användare måste kunna lita på säkerheten i informationssamhället och känna sig skyddade från brott och från kränkning av sina privatliv. Enligt förslaget till handlingsplanen för e-Europe, utarbetat av kommissionen och helt nyligen antaget vid Europeiska rådets toppmöte i Santa Maria da Feira, skall en samordnad och konsekvent strategi för cybercrime utformas till slutet av år 2002 för att skapa större samarbete om dessa viktiga frågor. I samband med initiativet e-Europe liksom den fleråriga handlingsplanen för säkrare användning av Internet planerar kommissionen att stödja flera åtgärder som syftar till att stimulera användningen av Internet och öka säkerheten för och förtroendet hos användarna.

Cederschiöld
Jag vill tacka så mycket för ett trevligt svar, som dock inte helt var svaret på mina frågor. Vi måste därför kanske diskutera detta i framtiden för att få kompletterande svar.
Alla vill vi ju bekämpa cybercrime. Det är viktigt att det är brottsligheten som hämmas och inte den nya ekonomin. Då måste alla inblandade parter vara med i denna konsultation och framföra sina synpunkter i god tid. Det gäller inte bara EU-institutionerna och medlemsstaterna, utan också konsumenterna och industrin, så att vi inte hamnar i något inkonsekvent läge som innebär att den ena handen gör en sak i eEurope-initiativet, samtidigt som vi gör något annat på brottslighetssidan. Det gäller att skapa förtroende för utvecklingen om e-commerce skall fungera. Då kan det inte arbetas i hemlighet. I stället är det viktigt att vi får analyser på detta område av konsekvenserna av förslagen. I Feira tas just konsumentförtroendet upp som en nyckelfaktor för utvecklingen av e-handeln.
Jag vill avsluta med en följdfråga: När får vi en konsekvensundersökning för konsumenterna, industrin och det ekonomiska spionaget, som annars kan riskera att utvecklas?

Vitorino
. (EN) Jag delar den ärade ledamotens åsikt i den meningen att vi kan inte genomföra detta arbete på ett hemligt sätt. Det är inte kommissionens avsikt att göra någonting i hemlighet generellt och i synnerhet inte på detta område. Tvärtom försöker vi skapa ett brett samråd i denna fråga som är mycket komplicerad. Ingen har ännu hittat det rätta svaret. Vi måste följa de diskussioner som pågår inom flera internationella fora, till exempel den speciella överenskommelse som Europeiska rådet utarbetar om cybercrime och diskussioner om OECD. Vi behöver också mycket noga följa utvecklingen av de lagändringsförslag som införs i flera medlemsstater som handlar om den mycket känsliga frågan att samla in trafikdata för ändamålet att upprätthålla lag och ordning.
Som jag sade till fru Cederschiöld kommer handlingsplanen för e-initiativet också att innehålla en lista över åtgärder för att förstärka säkerheten för användarna av Internet och också den speciella frågan om e-handel.
Enligt den tidtabell som fastställdes av toppmötet i Santa Maria Da Feira kommer dessa åtgärder att genomföras inom de närmaste månaderna och vi kommer att få den utvärdering som den ärade ledamoten nämnde i sin fråga.

Purvis
Jag var imponerad av kommissionärens avvägda svar på denna fråga men det passar inte särskilt bra till förslaget från Förenade kungarikets regering att säkerhetstjänsterna - MI5 och MI6 - bör övervaka all Internettrafik. De avser att kräva att man lämnar ifrån sig krypteringskoder och att bestraffa dem som inte gör detta även om koderna har tappats bort och är oåtkomliga.
Anser kommissionen att detta förslag för det första är i överensstämmelse med civila rättigheter, såsom de formulerats för gemenskapen, och för det andra till nytta för utvecklingen av Internetanvändningen i Europeiska unionen, som så vältaligt förespråkats av alla, inklusive i synnerhet den brittiske premiärministern?

Vitorino
. (EN) Jag delar er åsikt att frågan om att ha en strategi för kryptering på europeisk nivå är ett viktigt verktyg för att öka säkerheten vid användning av Internet. Men som ni kan förstå måste vi på detta nya område ta itu med kravet på att förstärka säkerheten på basis av subsidiaritetsprincipen i den meningen att vi måste fastslå att varje medlemsstat måste få anta sin egen nationella lagstiftning för att upprätthålla lag och ordning på nationell nivå. Vad vi i kommissionen gör är att samordna ansträngningarna på europeisk nivå för att garantera att lag och ordning kan upprätthållas.
Vår strategi är att garantera gemensamma miniminivåer för upprätthållande av lag och ordning på europeisk nivå vilket inte hindrar medlemsstaterna att införa strängare eller nationell lagstiftning. Likväl skall en jämförelse mellan olika nationella lagstiftningar vara en viktig faktor när vi antar gemensamma bestämmelser på europeisk nivå. Jag kan inte ger er en bred bild just nu för i flera medlemsstater, till exempel Förenade kungariket, håller man på att utarbeta en lagstiftning som ännu inte helt antagits av de nationella parlamenten.

Talmannen
Fråga nr 26 från Watts kommer inte att besvaras eftersom den inkluderats i dagordningen för den här delen av sammanträdet.

Esko Seppänen
Fråga nr 27 från (H-0543/00):
Angående: Vissa EU-medlemsstaters alliansfrihet Vid toppmötet i Feira behandlades EU:s försvarsdimension som också skall tas upp vid regeringskonferensen. Vissa EU-medlemsstater hör inte till Nato. Vilken är kommissionens ståndpunkt beträffande dessa länders ställning i EU:s framtida försvarssamarbete?

Patten
. (EN) Europeiska unionen har gjort fantastiska framsteg vad gäller att utforma en europeisk säkerhets- och försvarspolitik. Från Köln via Helsingfors till Feira har vi gått från en ambitiös vision till konkreta mål, först militära och nu också civila huvudmål och upprättandet av nya speciella strukturer.
Denna mycket välkomna utveckling har gett innebörd till målsättningarna för "Petersbergprinciperna" såsom fastlagts i Amsterdamfördraget. Deras införlivande i fördraget för några år sedan var endast möjligt genom ett helt och aktivt stöd från alla medlemsstater.
Det är för tidigt att säga om någon ytterligare fördragsändring på detta område krävs i detta skede. Det har inte skett någon formell diskussion om Europeiska unionens försvarsaspekt inom ramen för regeringskonferensen hittills. I ordförandeskapets rapport till Feira angavs att slutsatserna från Köln och Helsingfors kan genomföras utan att det är nödvändigt att på juridisk grund ändra fördraget, såvida inte rådets beslutsfattande befogenheter behöver ändras eller fördragets bestämmelser om VEU behöver ändras. Ordförandeskapet har föreslagit att frågan om en revidering av bestämmelserna om den europeiska försvars- och säkerhetspolitiken måste kunna ses över såsom krävdes vid Europeiska rådet i Nice.
Vad gäller den speciella frågan om ståndpunkten om något framtida försvarssamarbete mellan EU:s medlemsstater som inte tillhör Nato, är detta först och framför allt en fråga som skall lösas av de berörda medlemsstaterna. Vad som är klart är att det militära huvudmål som man kom överens om i Europeiska rådet i Helsingfors kommer att kräva en gemensam samordnad insats av alla medlemsstater.
När det gäller utformningen av individuella, nationella, militära bidrag kommer dessa att diskuteras vid den utfästelsekonferens som skall äga rum i höst under det franska ordförandeskapet. Återigen, hur EU-stater som inte är med i Nato ser på sin roll och vad deras medverkan till försvaret av Europeiska unionen bör vara är rättmätigt upp till dessa medlemsstater att bestämma. Men det kan vara bra att skilja mellan två områden i den totala europeiska säkerhets- och försvarsbalansen, Petersberginsatser för fredsbevarande och fredsgenomförande å ena sidan och territoriellt försvar å andra sidan. Europeiska unionens fastslagna målsättning är att vara redo att stödja åtgärder inom ramen för Petersberginsatserna. Alla EU:s medlemsstater har kommit överens om detta och är redo att bidra till det.
De utmärkta bevisen på europeiska neutrala staters insatser på områdena fredsbevarande insatser och krishantering har kommit väldigt mycket i förgrunden i det nya europeiska säkerhetssammanhanget. Alla fyra medlemsstater som inte också är medlemmar av Nato bidrar aktivt och konstruktivt till utvecklingen av CFSB generellt och till den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken i synnerhet. Deras medverkan till den senaste regeringskonferensen var verkligen avgörande för att få Petersberginsatserna införda i det nya fördraget.
Slutligen har jag inga tvivel om att de aktivt och ambitiöst kommer att medverkan på detta område - materiellt liksom i de pågående diskussionerna för att utforma de nya samarbetsstrukturerna, vare sig det gäller militära eller icke-militära aspekter på konfliktförebyggande, konfliktlösning och krishantering.

Seppänen
Herr talman, herr kommissionär! Jag tackar er för ett grundligt svar. Jag skulle vilja ytterligare precisera de principer som man i Feira beslutade om. Där godkände man att begreppet flexibility tas upp i regeringskonferensen. Jag frågar er om det här begreppet enligt er tolkning nu även utvidgats till att omfatta den andra pelarens frågor.

Patten
. (EN) Som jag sade anser jag det inte nödvändigt att göra någon fördragsändring. Det är min personliga åsikt, men jag är säker på att det kommer att övervägas av medlemsstaterna under de närmaste månaderna.
En fråga som naturligtvis direkt har betydelse för flexibiliteten enligt pelare II till vilken den ärade gentlemannen hänvisade är hela frågan om VEU:s artikel 5, vilken inte överförs till EU och detta kan naturligtvis ha legat bakom frågan. Det som överförs är enbart Petersberginsatserna, naturligtvis tillsammans med de institutionella och administrativa mekanismer som Europeiska unionen har till sitt förfogande. Det finns olika möjligheter om vad som skall hända med den kollektiva försvarsklausulen men det är, med tanke på mina ansvarsområden, verkligen inte en fråga för mig. Frågor som faller under pelare II måste ställas till medlemsstaterna, men med tanke på våra nära sammanhängande ansvarsområden enligt pelare I, intresserar vi oss för dem.

Talmannen


Maj Britt Theorin
Fråga nr 28 från (H-0555/00):
Angående: ICC Europeiska kommissionen - kommissionären för biståndsfrågor - spelade en viktig roll i skapandet av den nya permanenta internationella brottmålsdomstolen i juni 1998.
Godkännandet av Romkonventionen - som ligger som grund för den internationella brottmålsdomstolen - var ett viktigt steg för att bryta trenden att systematiskt använda våldtäkter som en krigsstrategi. Konventionen är det första internationella samförståndsdokument som fastställer att våldtäkt, sexuellt slaveri och påtvingat havandeskap kan behandlas som brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser.
För att bli verklighet måste dock 60 stater ratificera Romkonventionen. Trots att alla EU:s medlemsstater har skrivit under, har tyvärr endast Italien ratificerat fördraget.
Vilka åtgärder avser kommissionen vidta för att säkerställa att EU:s medlemsländer också ratificerar konventionen?

Patten
. (EN) Kommissionen är medveten om att hittills har två medlemsstater, Italien och Frankrike, ratificerat ICC-konventionen. De flesta medlemsstater kommer dock att ratificera konventionen under detta år, inberäknat några redan i sommar som Tyskland, Österrike och Nederländerna. Andra medlemsstater kommer inom kort att lägga fram lagstiftning till sina parlament.
Kommissionen stöder initiativ från icke statliga organisationer för att främja inrättandet av ICC. Under 1999 anslogs cirka 1,5 miljoner euro till sådana aktiviteter i linje med budgetanmärkningarna till budgetpost B7706 i kapitel B77.

Theorin
Herr talman! Det är naturligtvis glädjande att flera EU-länder håller på att ratificera detta avtal. Det är faktiskt två år sedan vi antog avtalet, samtidigt är det bara en femtedel av de 60 länder som måste ratificera det för att fördraget skall kunna gälla. Det är naturligtvis väldigt tveksamt om det hinns med fram till december i år. Det är emellertid oerhört viktigt, eftersom fördraget från Romkonferensen är det första internationella avtal som slår fast att våldtäkt och påtvingat havandeskap kan behandlas som krigsförbrytelse och brott mot mänskligheten. Erfarenheterna från de domstolar vi har haft, krigsförbrytartribunalerna för Rwanda och Jugoslavien, visar tydligt att det nuvarande systemet är otillräckligt för att möta den typ av brott som jag just nämnt. För att ICC skall kunna fungera, krävs det emellertid ett brett internationellt stöd.
Min fråga till kommissionen är därmed: Har ni några som helst planer på att försöka övertyga också viktiga länder som USA, Ryssland och Japan att skriva på avtalet från Romkonferensen?

Patten
. (EN) Först av allt stöder jag helt vad den ärade ledamoten har sagt om betydelsen av att konventionen inbegriper brott med sexuellt våld som brott mot mänskligheten när, som har varit fallet, de begås som en del av en utbredd eller systematisk attack mot civilbefolkning. Vad vi har sett i samband med detta och i andra kriminella aktiviteter är naturligtvis det kraftfullaste argumentet för oss att komma framåt med ratificering av konventionen av så många länder som möjligt.
Jag tror att jag har rätt när jag säger att 160 nationer beslöt att inrätta en internationell brottmålsdomstol och stadgan för domstolen godkändes av cirka 120 stater, så det bör inte finnas några problem för oss att gå från de 50 som ratificerat till siffran 60 som vi kräver för att gå vidare.
Vi har naturligtvis drivit frågan om hur viktig ratificeringen är med Förenta staterna. Vi godkänner inte, som den ärade ledamoten skall veta, USA:s ståndpunkt om ICC. Vi fortsätter att plädera för vår sak med dem och vi kommer att göra det med Ryssland och Japan och andra länder likaså. Frågan kommer upp regelbundet vid våra bilaterala kontakter och jag skulle se till att det gjorde det om så inte var fallet. Vi anser att detta kan vara en ytterst viktig institution, i synnerhet med tanke på några av de förfärliga saker som har hänt under de senaste åren. Ju tidigare domstolen kan fungera ju bättre för alla.

Korhola
Herr talman! Anser kommissionen att det är möjligt att Europeiska gemenskapen ansluter sig till Romkonventionen? Vad i så fall skulle bli förhållandet mellan EG-domstolen och ICC?

Patten
. (EN) Det finns frågor om vår rättsliga personlighet eller brist på rättslig personlighet som har direkt att göra med det. Vad vi är angelägna om för närvarande och detta är väldigt mycket var kommissionen har en uppgift - är att uppmuntra alla våra medlemsstater att ratificera och uppmuntra några av våra partner och kollegor i det internationella samfundet att göra likaså. Det måste vara vår målsättning för att säkerställa att bestämmelserna, som fick så brett stöd i Rom, verkligen leder till att en fungerande domstol inrättas så snart som möjligt.

Talmannen


Michl Ebner
Fråga nr 29 från (H-0560/00):
Angående: Känslig alpkorridor Alperna är ett synnerligen känsligt område som i miljöhänseende drabbas i allt högre grad av transittrafiken mellan de central- och östeuropeiska länderna och Medelhavsområdet (enbart på Brennerrutten ökar trafiken sedan tio år med i genomsnitt 5,8 procent om året, vilket innebar att 33 miljoner ton varor transporterades över Brenner 1999). Kommissionen ombeds mot denna bakgrund att ange vad den avser att göra för att minska denna enorma belastning på miljö och människor i så känsliga områden?

Andra delen
De Palacio
. (ES) Kommissionen är fullt medveten om miljöproblemen i alpkorridorerna, men man vill ändå gå försiktigt tillväga så att alla intressen som står på spel beaktas.
Brenner är en synnerligen viktig transitrutt genom Alperna och är därför ett bra exempel på att man måste gå försiktigt fram såväl när det gäller järnväg som vägleder för att både miljön och den fria omsättningen av varor skall skyddas.
Beträffande järnvägen så är kommissionen beredd att stödja de åtgärder som vidtagits av länderna för att utveckla och verkställa järnvägsprojektet i Brenner.
Höghastighetståget i Brenner har inkluderats i den lista av gemenskapsprojekt som har högsta prioritet och en betydande gemenskapsfinansiering har skett via de transeuropeiska näten.
Beträffande vägnätet så måste det poängteras att en större trafikbelastning inte nödvändigtvis innebär mera föroreningar. Systemet med ekopunkter har exempelvis visat att de lastbilar som kör genom Österrike har minskat sina utsläpp av förorenande gaser trots att antalet genomförda resor har ökat.
Kommissionen kommer att fortsätta söka lösningar på de miljöproblem som orsakas av trafiken. Därför bör ledamöterna känna till att kommissionen i årets arbetsprogram har förbundit sig att utfärda ett meddelande om trafik i känsliga områden inom Europeiska unionen och där ingår Alperna.
Resultatet av detta meddelande kommer att påverka framtida åtgärder som enligt tidigare beslut omfattar ett kompletterande åtgärdspaket för att minska konsekvenserna av trafik i känsliga områden: tekniska normer för att förbättra miljökrav och säkerhet, tarifferingsinstrument för en justering av tariffer som berör alla reella transportkostnader, ökad transporteffektivitet, i synnerhet optimeringen av intermodaliteter, samt ökad konkurrenskraft för järnvägstransporten.

Ebner
Herr talman! Jag skulle vilja göra ett inlägg för att tacka kommissionären för de klargöranden hon har gett oss och för att hon är beredd - vilket hon har sagt flera gånger bland annat i denna sal - att ta vederbörlig hänsyn till frågan om miljöpåverkan i ett alpområde som är särskilt känsligt både på grund av höjden och dess ringa storlek.
Vi har föreslagit planer på nya lösningar som också nyligen har lagts fram för kommissionären. Jag tror att vad dessa nya projekt beträffar, vad hela konceptet med transporter inom Europeiska unionen beträffar, skulle de kunna utgöra en pilotlösning. Jag hoppas att den beredvillighet kommissionären hittills har visat att diskutera kommer att känneteckna hela kommissionen och att kommissionärens insikter också kommer att delas av en majoritet i Europeiska kommissionen.

De Palacio
. (ES) Herr talman! Jag vill bara tacka ledamoten för dennes anförande och säga att vi givetvis kommer att gå vidare med Brennerprojektet, trots att det på grund av tekniska svårigheter inte är ett projekt som går att klara av från en dag till en annan. Jag hoppas dock att vi åtminstone har lyckats sätta igång Brennerprojektet innan tiden går ut för de 14 Essenprojekten.

Rübig
Herr talman! Vi vet alla att det råder krisstämning kring Brenner, och jag tror att det är absolut nödvändigt att på nytt diskutera planer om utbyggnad respektive priserna, eftersom man helt enkelt måste få grepp om situationen. Min fråga lyder: Har ni egentligen för avsikt - vi har ju haft grönboken - att en gång verkligen tillämpa effektiva priser inom trafiken, i synnerhet efter Brennermodellen?

De Palacio
. (ES) Jag vet inte vad ledamoten egentligen menar med effektivt pris. Det handlar egentligen om att priset inverkar på transporten, problemet är att resekostnaderna är alltför höga i vissa områden, där det idag inte finns några andra alternativ.
Fram till ikraftträdandet av avtalet med Schweiz, vilket förhoppningsvis kommer att inträffa under nästa år, ett avtal som har ratificerats av det schweiziska folket, ett avtal som tvivelsutan kommer att öppna alternativa rutter där delar av trafiken mellan norr och söder kan använda sig av korridorer genom Schweiz. De alternativa rutterna är inte många, främst på grund av att en del har haft problem med tunnelolyckor den senaste tiden.
Jag är därför av den uppfattningen att det som först och främst måste göras är att förbättra järnvägsförbindelserna, som faktiskt kan vara ett riktigt alternativ, som faktiskt kan transportera lastbilar till och med på spåren. Detta är vår nuvarande målsättning. Ett så komplicerat och geografiskt olycksdrabbat område kräver dock fler projekt, projekt vi arbetar med, men som behöver mogna. Detta betyder absolut inte att vi har övergett dem, tvärtom. Vi fortsätter att försöka driva igenom dem med kommissionens och intresserade medlemsländers stöd. På grund av projektets betydelse kommer en allmän förening att bildas där såväl statligt som privat kapital kommer att sökas.
Frågor till herr Nielson

Talmannen


Ioannis Marinos
Fråga nr 30 från (H-0524/00):
Angående: Turkiets användning av gemenskapsanslag Den turkiska tidningen Hürriyet omnämner i sin upplaga av den 22 januari i år att en del av de pengar som Europeiska unionen beviljat för stöd till offren för fjolårets jordbävning använts för inköp av 35 bilar värda 500 miljarder turkiska lire i syfte att underlätta de turkiska parlamentsledamöternas förflyttningar. Skulle Europeiska kommissionen kunna upplysa mig om hur stort det sammanlagda belopp var som Europeiska unionen beviljade Turkiet efter den katastrofala jordbävningen i fjol, och på vilket sätt man garanterat att gemenskapsanslagen används på rätt sätt, samt också tala om hur Europeiska kommissionen förhåller sig till ovannämnda anklagelse som alltså framförts i en stor turkisk dagstidning? Med andra ord, tänker kommissionen begära tillbaka de medel som använts till annat ändamål än det som de var avsedda för - vilket är att uppenbart bryta mot gemenskapsbestämmelserna - det vill säga för att tillfredsställa de turkiska parlamentsledamöternas konsumtionsbehov i stället för att hjälpa de tragiska jordbävningsoffren?

Nielson
. (EN) Låt mig först meddela er att Europeiska kommissionen via kontoret för humanitärt bistånd, ECHO, anslog ett totalt belopp på 30 miljoner euro för hjälp till jordbävningsoffren i Turkiet förra året. Programmet startades i augusti och pågår fortfarande.
På den speciella frågan som gällde en artikel i en turkisk dagstidning den 22 januari kan jag säga att där förekommer inga bidrag från gemenskapen enligt vad som hänvisas till i denna artikel. Vi har fått försäkran om detta från två olika källor. Skriftlig bekräftelse har mottagits från kommissionens representationskontor i Ankara på att artikeln i fråga inte hänvisar till Europeiska unionen eller någon extern bidragskälla.
Det har också bekräftats från ECHO:s kontor i Istanbul att det turkiska parlamentets stiftelse är en privat organisation inrättad av och finansierad av enskilda parlamentsledamöter. Hur pengarna skall användas beslutas av parlamentets råd efter det att ledamöterna har röstat om saken.
Bakgrunden till tidningsartikeln var att ett ensidigt beslut fattats av ledningen i det turkiska parlamentet för att anslå medel till jordbävningsområdet. Dessa medel hade tidigare öronmärkts för inköp av 35 bilar till ledamöter i parlamentets råd och rådets ledamöter protesterade till denna omfördelning och ansåg att det ursprungliga beslutet att köpa nya bilar skulle gälla i kostnadseffektivitetens intresse. Medlen i fråga tillhör i själva verket det turkiska parlamentets stiftelse och detta finansieras av parlamentets ledamöter i Turkiet.
Så vi har absolut ingenting att göra med detta ärende och därför kan jag inte heller lova något slag av uppföljningsåtgärd.

Marinos
Jag tackar kommissionären varmt för det utförliga svar som han gav på min fråga och för de lugnande försäkringarna om att de pengar som anslagits av Europeiska unionen inte har använts till att köpa bilar till turkiska ledamöter. Vad som oroar mig är det faktum att Hürriyet, som är, tror jag, Turkiets största tidning, inte har bemött ett förnekande från den turkiska regeringens sida, men pressfriheten i Turkiet har, som vi alla känner till, problem. De journalister som befattar sig med denna "avvikande" typ av information bestraffas inte bara med censur, utan de skickas också i fängelse, och det händer ibland att de mördas. Men jag vill tro att det svar som kommissionären gav på grundval av de grundliga efterforskningar som gjorts av Europeiska unionens behöriga myndigheter Turkiet ger en rättvisande bild. Om detta verkligen inte har ägt rum, skulle jag vilja skämta och säga att bilarna, om det hade ägt rum, i stället för att ges till de turkiska ledamöterna, borde ha getts till ledamöterna i Europaparlamentet från regionerna, som inte kan använda sina bilar, utan får ta sig fram med offentliga färdmedel.

Talmannen
Jag ber ledamöterna att begränsa sig till att ställa nya frågor eller kompletterande frågor.
Jag förstår vikten av era värderingar, men vi måste hålla oss till det stipulerade.

Talmannen


Caroline Lucas
Fråga nr 31 från (H-0540/00):
Angående: Utvecklingsländer och lantgårdsdjurens välfärd Vilka åtgärder kommer kommissionen att vidta, med stöd av gemenskapens utvecklingsprogram och dess inflytande i världen, för att uppmuntra utvecklingsländerna att inte införa industriella djuruppfödningssystem, eftersom dessa utgör ett allvarligt hot mot lindringen av fattigdomen, miljön, människornas hälsa och djurens välfärd i utvecklingsländerna?

Nielson
. (EN) Frågan lyder: "Har kommissionen tillsammans med EU:s medlemsstater och andra internationella institutioner någon samordning om problemet industrialisering av boskapshållning" och svaret är ja. Kommissionen deltar aktivt i initiativet miljö och utveckling för kreatursbesättning. Medlemmarna i ledningskommittén är Danmark, Frankrike, Tyskland, Schweiz, Sverige, Förenade kungariket, USA, Costa Rica, EFAT, Världsbanken, FAO, Senegal, Indien, Kina och Kenya. Initiativets syfte är att skydda och förbättra naturliga resurser som påverkas av boskapsproduktion och samtidigt minska fattigdom. Tidigare arbete inom ramen för detta initiativ identifierade på global skala konsekvenserna av ökat tryck på betesmark och av att blanda jordbrukssystem och faran med att gå över till en industriell produktionstyp. Det har belyst det nära och komplicerade samspelet mellan statlig politik och miljöns påverkan av boskapsproduktion och identifierat många tekniker som finns att tillgå för att minska de negativa effekterna inom alla olika produktionstyper under förutsättning att lämpliga politiska ramar finns fastlagda. Så detta är något som vi uppmärksammar ganska mycket. Problemet är att det är mycket stort och kommer förmodligen att växa, men vi deltar aktivt i de bästa internationella insatser för att göra något meningsfullt.

Lucas
Jag tackar kommissionären för det bra svaret och det gläder mig att höra att dessa frågor tas på allvar. Jag undrar dock om kommissionären vill säga om han håller med eller inte om att intensivt jordbruk troligen inte är en väg framåt för norr eller söder när vi tänker på att världens befolkning i slutet av detta århundrade kommer att vara 10 miljarder. Om de alla hoppas få äta en USA-kost skulle vi behöva fyra planeter i jordens storlek för att framställa de extra 9 miljarder ton spannmål som krävs. I synnerhet skulle han hålla med FAO eller inte när den säger att trenden till ytterligare ökade produktionskrav är oundviklig? Jag anser det vara ett mycket oroande uttalande från FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation och jag skulle gärna vilja veta om kommissionären håller med eller inte om att en sådan intensifiering är oundviklig eller anser han att det finns andra alternativ och att dessa är alternativ som vi alla bör främja och eftersträva?

Nielson
. (EN) Problemet är att när grupper av människor i även ganska fattiga länder får bättre levnadsvillkor förändras deras kost. Detta är ett mycket tydligt mönster och efterfrågan på mer proteinrik mat ökar också. Denna statistik, extrapolation om ni vill, bör tas helt på allvar. Å andra sidan har många planer tagits fram om var vi bör befinna oss i dag som definitivt inte har uppfyllts. Vi antog i gemenskapen redan 1989 ett direktiv om skydd av djur som hålls för uppfödningsändamål. Dessutom handlar ett protokoll, bilaga till Amsterdamfördraget, om skydd och välfärd för djur och i dessa politiska tankegångar och idéer tas naturligtvis hänsyn till vid gemenskapens utvecklingsstöd till boskapssektorn. Vi har aldrig stött något projekt för industrialiserad boskapshållning men vi har gett mycket stöd till intensifierade traditionella jordbrukssystem till nytta för småbrukare och miljöskydd har alltid mycket noga beaktats. Vi använder och ser allvarligt på miljöanalyser som gäller konsekvenserna av dessa aktiviteter överallt där vi stöder jordbruk.

Purvis
Herr talman! Vad exakt anser kommissionen kunna definieras och jag citerar från frågan, som "industriella boskapshållningssystem". Vore det inte oförnuftigt att försöka hindra utvecklingsländer att använda moderna, effektiva, kostnadseffektiva och humana system för boskapshållning?

Nielson
. (EN) Distinktionen är lika svår att göra i ett utvecklingslands miljö som det är i Europa. Detta är helt klart för alla. Fattigdomsaspekten i vad vi försöker stödja och främja innebär att det vi stöder är mer intensifierad, småskalig produktion. Vad gäller problem med rent industriskalig verksamhet i denna sektor arbetar vi tillsammans med gruppen av andra berörda bidragare och länder, vilka jag nämnde, för att göra detta på ett så hållbart och godtagbart sätt som möjligt.

Talmannen


Caroline F. Jackson
Fråga nr 32 från (H-0567/00):
Angående: Gavin Howard och "Programme de Développement de la Région Nord" (PDRN II) EEC (GD VIII) I en skrivelse av den 2 februari 2000 till kommissionsledamot Nielson begärde jag att kommissionen skulle lösa problemet med ersättning till Gavin Howard, en brittisk medborgare som 1996 arbetade som teknisk rådgivare för ett EU-finansierat projekt i Centralafrikanska republiken. På grund av händelser som helt och hållet låg utanför hans kontroll förstördes en stor del av hans utrustning och ägodelar då han arbetade för projektet.
Sedan 1996 har han försökt att få ersättning för det han förlorade då han arbetade för EU och han hävdar att han var försäkrad av EU. Fullständiga uppgifter om detta har tidigare skickats till Nielsons kansli.
Kommer kommissionen att samtycka till att ersätta Howard för hans förluster?

Nielson
. (EN) Upproret som ägde rum 1996 i Centralafrikanska republiken orsakade betydande umbäranden och personlig fara för flera människor som arbetade där. Som tur är evakuerades de i säkerhet. Herr Howard hade kontrakt med en konsultsammanslutning. Det åligger herr Howards arbetsgivare att överväga någon utbetalning till honom som kan vara möjlig eller kan utbetalas i enlighet med kontraktsvillkoren. Kompensation för förlust av personliga tillhörigheter från europeiska utvecklingsfonder är inte försvarbart vid en force majeure-situation. Herr Howard var inte direkt anställd av oss utan arbetade för ett företag. Jag beklagar förseningen med att lämna den ärade ledamoten den begärda informationen. Det svar som jag har gett i dag kommer att bekräftas skriftligen inom kort.

Jackson
Så där ja, det skadade väl inte, eller hur? Jag har väntat på detta svar sedan den 2 februari och jag kan bara inte förstå varför det har tagit kommissionen så lång tid att komma fram till det negativa svaret. Jag godtar det, men faktum är att jag är en ledamot av Europaparlamentet. Jag har väntat fem månader på det svaret. Varför?

Nielson
. (EN) Min reaktion på detta är att jag inte heller kan förstå det men från den stund som jag blev direkt informerad om detta började vi agera. Jag måste tyvärr sortera in detta ärende i den kategori av fall som visar vilka några av problemen är mellan kommissionens enheter.

Talmannen


Bernd Posselt
Fråga nr 33 från (H-0573/00):
Angående: Humanitärt bistånd till Tjetjenien I vilken omfattning och hur har kommissionen hittills givit humanitärt bistånd till civilbefolkningen i Tjetjenien, inklusive fördrivna personer i grannländerna? Vilka är planerna för återstoden av året?

Nielson
. (EN) Sedan den nuvarande konflikten startade har Europeiska kommissionen via sitt kontor för humanitär hjälp anslagit totalt 12,6 miljoner euro i humanitär hjälp till offren för denna pågående krissituation.
Hela detta belopp grundas på två beslut fattade hösten 1999, ett av dem gällde 2,4 miljarder euro, det andra 10,2 miljoner euro beviljade inom ramen för budgeten för år 2000. Lite mer än 10 miljoner euro håller för närvarande på att utbetalas. ECHO bevakar hela tiden hur situationen utvecklas och en reserv på 4,8 miljoner euro för norra Kaukasus har reserverats inom ECHO:s årsbudget, så finansiellt är vi bereda att göra mer.
Om situationens utveckling skulle kräva, kan dessa extra medel tas fram. Bland ECHO:s samarbetspartner för genomförandet finns UNHCR, ICRC och flera europeiska icke-statliga organisationer. Under de första månaderna av krisen inriktades de humanitära insatserna huvudsakligen på de stora uppsamlingslägren för inom landet hemlösa personer i Ingusjien och till en viss del på det begränsade antalet offer som hade fått skydd i Georgien och Dagestan. Nyligen gjorda insatser har i ökad utsträckning inriktats på själva Tjetjenien. Tyvärr är humanitärt hjälparbete i vissa delar av Tjetjenien där mycket fientlighet pågår fortfarande inte möjlig, eftersom brist på säkerhet inte gör dessa områden tillgängliga. ECHO-programmen i norra Kaukasus täcker ett brett fält av hjälpområden, exempelvis livsmedel, medicinsk hjälp, bostäder, vatten, sanitet, viktiga nödhjälpsartiklar samt psykosocialt stöd. Vid planering av framtida hjälp måste man ta hänsyn till marksituationens instabilitet. För att underlätta programplaneringen genomförde ECHO en teknisk bedömningsåtgärd i Tjetjenien i maj. I väntan på en positiv utveckling av det generella arbetsklimatet kommer ytterligare ökade insatser i själva Tjetjenien att prioriteras högt. Om man betänker att ett snabbt återvändande av alla de hemlösa personer som för närvarande bor i Ingusjien blir mer och mer osannolikt kommer det också att bli nödvändigt att på vederbörligt sätt överväga en lämplig uppföljning av de pågående insatserna i detta område.

Posselt
Herr talman! Stort tack för det precisa svaret. Jag vill även ställa en följdfråga: Hur ser det ut med de medel som redan har fördelats? Vilken andel har gått direkt till berörda tjetjener och vilken andel via ryska institutioner, myndigheter och förbund?

Nielson
. (EN) Allt gick till de människor som skulle vara mottagare, trots det faktum att jag var mycket noga med att meddela parlamentet att detta måste bli vad vi kallar en fjärrstyrd insats på grund av situation där. Vi har kunnat genomföra det på ett sätt som vi är mycket nöjda med. Vi har inte använt ryska organisationer på ett sätt som kan ge anledning till oro. Så vi är ganska nöjda. Det som vi inte är nöjda med har varit att vi saknat direkt tillträde in i Tjetjenien.

Talmannen
Tack så mycket herr Nielson.
Eftersom den tid som reserverats för frågor till kommissionären har gått ut, kommer fråga nr 34 att besvaras skriftligen..
Frågor till herr Barnier

Talmannen


Camilo Nogueira Román
Fråga nr 35 från (H-0523/00):
Angående: Additionalitetsprincipen Den 12 april 2000 antog parlamentet en resolution där det fastställdes att additionalitetsprincipen är ett grundläggande instrument för att få strukturfonderna att fungera. Känner kommissionen till fall där medlemsstaterna låtit bli att tillämpa principen?

Barnier
. (FR) Jag skulle vilja ge Nogueira Román ett så precist svar som möjligt i denna ytterst viktiga fråga, som han inte är ensam om att ta upp, nämligen respekten för additionalitetsprincipen i samband med förvaltningen och genomförandet av strukturfonderna, som jag ansvarar för.
Herr Nogueira Román! Jag uppmärksammar alldeles riktigt den information som vi begär och får från medlemsstaterna i den här frågan. Jag måste säga er att kommissionen hittills inte har konstaterat att någon medlemsstat har brustit i respekt för additionalitetsprincipen i samband med genomförandet av strukturfonderna, i enlighet med definitionen av denna princip i förordningen om allmänna bestämmelser, framför allt sedan Berlin.
För att vara helt opartisk medger jag emellertid att det sedan denna princip infördes 1989 har uppkommit svårigheter som rör några medlemsstaters vidarebefordran av information till kommissionen, både vad gäller den metod som används och hur regelbundet informationen överlämnas. Inför dessa svårigheter och för att lösa dem har rådet på kommissionens förslag lagt fram en önskan om att kontrollen och tillämpningen av additionaliteten skall förenklas, både vad gäller vissa metodregler och den tidsplan för uppföljning av additionaliteten som skall gälla den under nya programplaneringsperioden, som börjar i år och pågår fram till 2006.
Därför, herr Nogueira Román, skall additionaliteten inte kontrolleras mer än tre gånger under perioden, i stället för årligen. Det är också i den andan som varje medlemsstat får en viss flexibilitet att fastställa utgångspunkten för de genomsnittliga utgifterna mellan 1994 och 1999.
I nuvarande skede tycker jag att förhandskontrollen av additionaliteten, dvs. den som föregår antagandet av programplaneringsdokumenten för 2000-2006, är tillfredsställande, och det säger jag helt objektivt. Men det hindrar inte att man är vaksam; det hindrar inte att man ställer frågor och att man erinrar om, vilket jag för övrigt har gjort för flera regeringar, att jag även i fortsättningen kommer att vara uppmärksam på huruvida additionaliteten verkligen tillämpas. Flertalet medlemsstater har överlämnat relevant information, särskilt uppgifter som rör finansieringen. Dessa senare upplysningar pekar generellt sett på att det inte bara är staternas egna strukturpolitiska utgifter som upprätthålls, utan att, i de allra flesta fall, dessa utgifter i genomsnitt har ökat påtagligt för perioden mellan 2000 och 2006.

Nogueira Román
Ärade kommissionär Michel Barnier! Tack för ert svar. Eftersom min fråga baserades på den moraliska övertygelsen att många länder - i synnerhet den spanska staten, vilket jag är övertygad om - inte följer additionalitetsprincipen så förstår ni säkert att den var något retorisk för att motivera ett svar.
Det är uppenbart att om additionalitetsprincipen inte efterlevs så får detta givetvis allvarliga följder för mindre ekonomiskt utvecklade länder med större arbetslöshet, så därför vill jag fråga om ni är beredda att inrätta nya och nödvändiga konceptuella och politisk-administrativa instrument som med all rättslig styrka verkligen åstadkommer en rättrådig tillämpning av gemenskapsfonderna och syftet med Europeiska unionens sociala och territoriella sammanhållningen som är ert ansvar som ledamot i kommissionärskollegiet?

Barnier
. (FR) Herr Nogueira Román! Med er fråga riktar ni särskilt in er på de länder eller de regioner som har störst svårigheter. Jag vill dessutom påpeka att flera av de länder som släpar mest efter i utvecklingen inte endast får regionalpolitiskt stöd, utan också stöd ur Sammanhållningsfonden. Men, herr Nogueira Román, nu är det så att Sammanhållningsfonden inte lyder under bestämmelserna om additionalitet, och här har jag föreskrifter som jag måste respektera. Sammanhållningsfonden är inte underställd denna princip, eftersom, vilket jag tror att jag bör erinra om, Sammanhållningsfondens syfte var och är att hjälpa de minst utvecklade medlemsstaterna och minska deras underskott, och i många fall därmed underlätta deras anslutning till monetära unionen. Så långt en del av svaret.
Nu vänder ni er till mig för att uppmana mig att verkligen få additionalitetsprincipen att respekteras, med den förordning om allmänna bestämmelser som jag förfogar över. Jag måste medge att det i förordningen finns en svag punkt, som rör eventuella sanktioner gentemot ett land som inte respekterar principen. Därför lägger jag ner så stor energi, i förebyggande syfte, när vi godkänner gemenskapsstödramarna, när vi godkänner de samlade programplaneringsdokumenten, när jag träffar de ministrar som uppsöker mig - eller då jag åker för att träffa dem ute i samhället, nästan varje vecka i en europeisk region - för att tala om hur mån jag är om ett antal principer. Principen om additionalitet, principen om partnerskap, respekten för viktiga politikområden - vilket vi kommer att tala om strax med Frassoni - respekten för EU:s viktiga politikområden, särskilt för miljön.
Vad som är sant är att förordningen om allmänna bestämmelser för strukturfonderna inte föreskriver specifika sanktioner för de medlemsstater som inte respekterar additionaliteten. Men i enlighet med artikel 11 i förordningen ställer kommissionen ett villkor, och kommer att ställa detta villkor, nämligen att medlemsstaterna till våra avdelningar skall översända information om additionaliteten och om huruvida den respekteras, för att kommissionen skall kunna godkänna gemenskapsstödramarna, de samlade programplaneringsdokumenten för 2000-2006 samt en omprogrammering efter halva tiden.
Jag säger er detta uppriktigt. Jag har medgett att det finns en viss svaghet vad beträffar sanktioner gentemot dem som inte respekterar additionaliteten. Jag har förklarat och visat vaksamhet - framför allt i nuvarande skede - och alla kommer att få en mycket grundlig kontroll efter halva tiden, det kan jag försäkra er.

MacCormick
Problemet kan också vara att även där en stat formellt efterlever gör idén om strukturfonder inte den skillnad som de borde. Barnier har sagt att från år 2000 till år 2006 kommer det definitivt att ske en kostnadsökning men inget garanterar att statens ökade kostnader kommer att användas till de områden som gemenskapen har valt som målområden för strukturfonder. Barnier har faktiskt gjort det helt tydligt att gemenskapen inte gör och inte kan efterforska på den punkten.
Så jag tycker det är lite underligt att vi använder åratal för att försöka bygga upp exakt riktiga strukturkartor med den fulla vetskapen att ingenting enligt additionalitetsprincipen verkligen garanterar att medlemsstaterna kommer att öka kostnaderna i regionen i fråga. Det tycker jag verkar vara ett radikalt fel i konceptet för additionalitet och en som behöver ändras.

Barnier
. (FR) Herr MacCormick! Jag tackar er för att ni insisterar på den här punkten. Mina damer och herrar! Det ni bör förvänta er av en kommissionär är att denne genomför en politik som ni önskar se och att denne respekterar de föreskrifter och förordningar som har fastställts av er själva och rådet. I det här precisa fallet sade jag "en svaghet". När jag säger "svagheter", herr Nogueira, herr MacCormick, är det inte för att notera dem och sedan lägga armarna i kors och säga mig själv: "Så är det, det finns inget att göra!" Jag är inte fatalist. Jag kommer således att anstränga mig - när vi börjar förbereda den nya regionalpolitiken för 2006-2013 - att ta hänsyn till dessa svagheter och lägga fram förslag.
Det finns troligen en annan sak som bör ses över, vilken MacCormick framhöll, och det är att vi måste och endast kan kontrollera verkligheten bakom additionalitetsprincipen på nationell nivå, såväl för mål 1 som för mål 2. Och det är där det finns problem. Man kan konstatera att principen respekteras på nationell nivå, men samtidigt att det inte förhåller sig så i en region som har behov av det. Det är vad MacCormick betonade.
Också här är jag vaksam, och det har jag framför allt varit beträffande Förenade kungariket: jag ställer frågor, jag fäster uppmärksamhet på fall som man framhåller för mig, vilket ni gjorde herr ledamot. Men jag måste ändå säga att förordningen inte tillåter mig, på denna precisa punkt, att ge instruktioner. Jag kan endast visa mig mån om en dialog, och jag finns tillgänglig - i det fall som ni påpekade för mig såväl som i andra fall - för att göra det på ett så aktivt sätt som möjligt, och samtidigt respektera förordningen om allmänna bestämmelser för strukturfonderna.

Talmannen


Monica Frassoni, som ersättare för Celli
Fråga nr 36 från (H-0528/00):
Angående: Nya program för strukturfonderna och biologisk mångfald Kommissionen håller på att förhandla om de nya programmen för strukturfonderna 2000-2006. Kommissionen har utfärdat ett meddelande om biologisk mångfald och strukturfonderna med hänsyn till att livsmiljödirektivet 92/43 och direktiv 79/409 endast har införlivats partiellt med Europeiska unionens medlemsstaters lagstiftning och till att strukturfondernas investeringar således skulle kunna hota den biologiska mångfalden.
Hur kan kommissionen garantera att rikedomen i den biologiska mångfalden och nätet Natura 2000 skyddas och inte hotas?
Vilka medlemsstater har förhindrat tillämpningen av de krav som kommissionen ställt? Vilka befogenheter avser kommissionen att använda sig av för att garantera att de områden som den biologiska mångfalden avser inte hotas vid tillämpningen av de nya programmen?

Barnier
. (FR) Jag är nöjd med att ha en samtalspartner för att svara på denna mycket viktiga fråga. I realiteten handlar den om att de politikområden som kommissionen ansvarar för skall vara samstämmiga, och särskilt att programmen inom ramen för strukturfonderna och Sammanhållningsfonden skall genomföras i samstämmighet med gemenskapens övriga politikområden, särskilt vad gäller skyddet och förbättringen av miljön.
Flera medlemsstater har ännu inte införlivat förteckningarna över skyddsområden i enlighet med direktiven 92/43 och 79/409, allmänt kända som Natura 2000-direktiven. Kommissionen har anmält de medlemsstater som har tagit längst tid på sig till EG-domstolen. Redan då jag kom till kollegiet åtog jag mig att uppmärksamt studera dessa samstämmighetsproblem, alltid med samma omsorg om förebyggande och föregripande, dels för att jag ansvarar för regionalpolitiken, men också för att jag i mitt land har varit miljöminister och är varaktigt fascinerad av och engagerad i den här typen av frågor. Våra föregångare, Bjerregaard och Wulf-Mathies, hade dock redan arbetat med frågan, och vi vill tillsammans med min kollega Margot Wallström så snabbt som möjligt göra framsteg för att lösa problemet.
Därför har jag i samförstånd med Wallström lagt fram riktlinjer för kollegiet, vilka godkändes den 14 mars. Dessa riktlinjer översändes den 28 mars genom min försorg till alla medlemsstater. Jag vill uppmärksamma er på det faktum att dessa riktlinjer endast är tillämpliga på medlemsstaterna, som, vid den tidpunkt då kommissionen godkände programplaneringen för den nya perioden 2000-2006, inte hade eller ännu inte skulle ha meddelat vilka områden som skall skyddas, i enlighet med livsmiljödirektivet och fågeldirektivet.
Denna riktlinje kräver att medlemsstaterna i första hand skall åta sig att så snart som möjligt presentera sina företeckningar över skyddsområden, i enlighet med Natura 2000, och för det andra att även åta sig att Natura 2000-områdena inte förstörs i samband med att man förverkligar interventioner samfinansierade med medel från strukturfonderna. I händelse av oegentligheter vad gäller villkoren för genomförandet, dvs. om en stat inte respekterar de åtaganden som avser presentationen av förteckningen över skyddsområden, kommer kommissionen formellt att meddela den berörda medlemsstaten att kommissionen avser att utan dröjsmål vidta lämpliga åtgärder, i överensstämmelse med förordningen om allmänna bestämmelser för strukturfonderna eller förordningen om Sammanhållningsfonden.
Således skulle kommissionen kunna utnyttja sig av bestämmelserna om att inställa betalningar, om det inte skulle föreligga särskilda omständigheter samt med respekt för proportionalitetsprincipen. Eftersom dessa riktlinjer antogs nyligen - i samband med att gemenskapsstödramen för Portugal godkändes den 14 mars, och eftersom den nya programplaneringsperioden (2000-2006) är i ett inledningsskede, kan jag uppriktigt sagt inte nämna några konkreta exempel.
När jag talar med er om huruvida nya bestämmelser har omsatts i praktiken i den ena eller den andra medlemsstaten kan jag ändå meddela er, herr ledamot, att situationen på det hela taget inte är tillfredsställande när det gäller presentationen av förteckningar över Natura 2000-områden för kommissionen, åtminstone gäller detta fem medlemsstater: Tyskland, Frankrike, Irland, Belgien och Förenade kungariket. Med dessa länder har vi därför en mycket ingående dialog, något jag nämnde för en stund sedan i en annan fråga.

Celli
Jag är djupt otillfredsställd med svaret för jag ville veta vilka dessa medlemsstater var, inte av nyfikenhet utan för att få en uppfattning om hur utbredd underlåtenheten att rapportera in zoner med biologisk mångfald var. Jag tycker i övrigt att jag fick ett tillfredsställande svar eftersom, om man verkligen av alla åtgärder tillämpar den att dra in pengautbetalningarna, tror jag att detta är det mest effektiva man kan föreställa sig. Att slå mot människors plånböcker är att slå dem på det mest känsliga stället.

Talmannen


Konstantinos Hatzidakis
Fråga nr 37 från (H-0544/00):
Angående: Framsteg i förhandlingarna om den grekiska ramen för gemenskapsstöd Kan kommissionen uppge hur stor skillnaden är mellan den regionala utvecklingsplan som lagts fram av den grekiska regeringen och de beslut som hittills antagits i förhandlingarna mellan kommissionen och den grekiska regeringen (betydelsefulla ändringsförslag), vilka framsteg som görs med avseende på de regionala och områdesspecifika programmen och även huruvida det gjorts några framsteg vad gäller att upprätta förvaltningsmyndigheter, som i enlighet med artikel 9 punkt n i rådets förordning (EG) 1260/1999 om allmänna bestämmelser för strukturfonderna skall vara ansvariga för förvaltningen av programmen?

Frågor till fru Wallström
Barnier
. (FR) Som ett svar på Hatzidakis fråga skulle jag å kommissionens vägnar först vilja uttrycka min tillfredsställelse med den ambitiösa prägeln på Greklands regionala utvecklingsplan för den nya perioden 2000-2006. Denna plan kommer att främja de strukturreformer som krävs för att Greklands skall lyckas uppfylla sina åtaganden inom Ekonomiska och monetära unionen.
Förhandlingarna inför upprättandet av denna gemenskapsstödram har gjort det möjligt att förstärka vissa aspekter av den regionala utvecklingsplanens strategi, särskilt vad gäller utbildning, yrkesutbildning och miljöskydd.
Den utmaning som vi nu måste anta tillsammans, herr Hatzidakis, består i att verkligen uppnå dessa mål, genom att se till att strukturfonderna och motsvarande nationella fonder förvaltas på ett effektivt sätt. Kommissionen har uppmärksammat de grekiska myndigheterna - det har jag själv gjort genom att besöka Aten två gånger inom loppet av nio månader - på kravet att inrätta ändamålsenliga och effektiva administrativa strukturer innan gemenskapens krediter överförs. Det gäller bl.a. att inrätta förvaltningsmyndigheter, främst myndigheter som skall förvalta gemenskapsstödramen.
Kommissionen har välkomnat de grekiska myndigheternas avsikt att anta en ny rättslig grund för att lösa alla dessa frågor före hösten. Jag kommer själv - eftersom jag åker till Grekland för ett officiellt besök i Aten och till Kreta i oktober - att få tillfälle att klargöra och kontrollera denna punkt. Förhandlingarna inför antagandet av gemenskapsstödramen är på väg att slutföras, även om vissa punkter fortfarande är öppna, bl.a. de som rör fördelningen av finansiellt stöd och definitionen av systemet för genomförande.
Vi förväntar oss och hoppas, herr talman, att även dessa frågor snabbt får en lösning. Förhandlingarna inför antagandet av de operativa programmen inleddes samtidigt som förhandlingarna rörande gemenskapsstödramen avslutades. Dessa förhandlingar framskrider som de skall och jag beräknar att vissa program skulle kunna godkännas i princip före augusti månads slut.

Hatzidakis
Herr talman, herr kommissionär! Jag har här framför mig den utvecklingsplan för 2000-2006 som finansdepartementet skickade till er förra hösten. På sidan 1-119 står det ordagrant: "Om den andra ramen för gemenskapsstöd under perioden 1994-1999 skulle genomföras i enlighet med den gällande planeringen, skulle detta öka den genomsnittliga årliga tillväxttakten för bruttonationalprodukten för perioden 1994-1999 med 0,6 procent." Det betyder att vi skulle ha kunnat ha en BNP för perioden 1994-1999 i storleksordningen 1,6 biljoner drakmer högre än vad vi hade. Det har regeringen själv erkänt, och jag tror att ni, mellan raderna, har erkänt att det finns problem med den offentliga förvaltningen i Grekland. I synnerhet tror jag att ni kommer att få problem med de administrativa utskotten, och jag vill att ni konkret talar om för mig följande: Vad ämnar ni göra med enheten för organisation och administration och dess förbindelser med finansdepartementet, som inte är de bästa. Vad kommer att hända på området outsourcing, med de externa medarbetare som vi behöver? Kommer det från och med nu att finnas piskor och morötter för dem som hanterar ramen för gemenskapsstöd, så att den genomförs korrekt? Och, i synnerhet, vad kommer att hända med det öppna "såret" i Socialfonden i Grekland, som, enligt min mening, utgör ett verkligt svart hål i vilket gemenskapsmedlen försvinner?

Barnier
. (FR) Ja, utan att ens tala mellan raderna tror jag att man alltid kan ta lärdom av en tidigare period, att det finns framsteg att uppnå, misstag att rätta till, och - när jag ser hur gemenskapsstödram nr 2 har genomförts i Grekland - att det sannolikt finns anledning att ta lärdom. Kommissionen är helt medveten om dessa problem, bl.a. de som ni själv framhöll för en stund sedan i fråga om den operativa karaktären på Management Organization Unit. Vi anser att Grekland, som nu är en fullvärdig medlem av Ekonomiska och monetära unionen, mer än tidigare är medvetet om administrativa brister och kravet på att ta itu med dessa, eftersom det är nödvändigt - som ni själv uttryckte det på ett mycket bra sätt - för att dra maximal fördel av den nya gemenskapsstödramen nr 3, som nu inleds.
Vad beträffar oss, kommer vi att på mycket nära håll följa utvecklingen av detta genomförande, i det här sammanhanget och inom ramen för våra stadgeenliga befogenheter. Om det visar sig nödvändigt kommer jag att ta mitt ansvar, men låt oss inte tala om sanktioner.
När det gäller en effektivare förvaltning - bortsett från vad som redan har gjorts i samband med den föregående gemenskapsstödramen - vill jag erinra om att de grekiska myndigheterna har accepterat att utarbeta en lag för att anpassa den administrativa praxisen till bestämmelserna för strukturfonderna. Denna lag grundar sig på bestämmelser som ingår i gemenskapsstödramen. Samma myndigheter måste också se till att kvalificerade personer utnämns, fastställa administrativa ansvarsområden, ombesörja en bra information och personalutbildning på alla nivåer. Datasystemet för den integrerade förvaltningen måste också vara fullt operativt.
Vi har betonat, herr Hatzidakis, den betydelse vi tillmäter det faktum att överenskomna avtal i god tid tar sig uttryck i en effektiv organisation i medlemsländerna, innan Europeiska unionen betalar ut de första krediterna för den nya programperioden. Denna garanti ville jag ge er.

Marinos
Herr talman! Trots Barniers mycket konkreta och detaljerade svar och hans uppmärksammande av bristerna i den grekiska offentliga förvaltningen - brister som är "gemensam egendom" och som alla erkänner, även regeringen - finns det ett ytterligare problem: det decentraliserade lokala självstyret, som förvaltar dessa medel och i vilket det är svårt för den centrala offentliga förvaltningen att ingripa, leder till overksamhet eller slöseri eller till att medlen används för främmande ändamål. Är Barnier medveten om detta problem? Vad skulle han kunna göra i fråga om detta, i det att han naturligtvis huvudsakligen riktar sig till regeringen och koncentrerar ansträngningarna på de områden på vilka regeringen kan påverka det regionala lokala självstyret?

Barnier
. (FR) Herr Marinos! Det är inte bara så att jag studerar den här frågan, utan jag har också för avsikt att bege mig till alla europeiska länder för att träffa folk och observera regionernas problem. Jag har således inte för avsikt att stanna kvar på kontoret och nöja mig med att ta emot ministrar som är i Bryssel på genomresa; jag vill åka och se med egna ögon. Det gjorde jag förra veckan, i en region i Finland. Som jag sade till Hatzidakis, som ett svar på hans inbjudan, kommer jag att åka till en av de grekiska regionerna på Kreta i oktober.
På så sätt kan man ta sitt ansvar - inte genom bestraffningar, inte genom sanktioner. Jag vill inte peka ut eller göra bedömningar på förhand. Jag föredrar att ägna mig åt ett förklarande arbete.
Det är exempelvis skälet till att jag i början av juni anordnade ett seminarium för samtliga förvaltningsmyndigheter i Europeiska unionen som ansvarar för krediterna inom mål 1. Dit kom 500 administratörer från samtliga förvaltningsmyndigheter från hela Europa. Och jag kommer att göra samma sak i höst med förvaltningsmyndigheterna för mål 2. Vi bjöd för övrigt in Theato, budgetkontrollutskottets ordförande, samt revisionsrätten för att föreläsa om finansiella frågor och förvaltning.
För en stund sedan talade jag om utbildning, i ett svar till Hatzidakis. Innan jag ger mig in i frågan om regional förvaltning - jag måste också acceptera idén om decentralisering - vill jag kontrollera att alla system är på plats, tillsammans med dem som är kommissionens sedvanliga samtalsparter, dvs. medlemsstaterna. Med den grekiska regeringen kommer jag således att kontrollera att allt är på plats för den nya gemenskapsstödramen. Och den ram som kommer att inrättas skall naturligtvis innefatta ett bra utvärderingssystem för varje region, framför allt systemen för en sund förvaltning och strikta regler, samt principen om en ansvarsfull decentralisering.
Jag tror att ni förstår mig bra, men jag måste framför allt arbeta tillsammans med de nationella regeringarna, för det är så strukturfonderna måste förvaltas i det här skedet, inom ramen för förordningen om allmänna bestämmelser.

Talmannen
Tack så mycket för er hjälp, herr Barnier.
Frågorna nr 38, 39 och 40 kommer att besvaras skriftligen..
Något försenade kommer de sista tjugo minuterna att ägnas frågorna till kommissionär Wallström.

Talmannen
Eftersom frågeställaren inte är närvarande faller fråga nr 41 bort.

Talmannen


Patricia McKenna
Fråga nr 42 från (H-0521/00):
Angående: Utfyllnadsarbeten i Dublinbukten Utfyllnadsarbeten pågår i Dublinbukten på ett område som valdes ut till kurort i juli enligt fågeldirektivet. Gränserna för denna utvidgade kurort ändrades på begäran av hamnkompaniet i Dublin så att det blev möjligt för bolaget att genomföra sitt förslag om att fylla ut 52 tunnland av Dublinbukten för att utvidga hamnen, huvudsakligen av ekonomiska skäl. Genom handlingar som tillvaratagits av frivilligorganisationen Dublin Bay Watch med hänvisning till lagen om fri information (Freedom of Information Act) har det emellertid framkommit att bolaget avslagit protester från en lokal myndighet med motiveringen att det enda som skulle kunna hindra att förslagen om utvidgning genomfördes vore vetenskapliga argument. Det slutliga förslaget om den förändrade kurorten lades fram för kommissionen i februari. Dublin Bay Watch har framfört klagomål till kommissionen och lagt fram utförliga bevis.
Kommer kommissionen mot bakgrund av denna information inleda ett rättsligt förfarande mot den irländska regeringen för att den ändrat gränserna för denna kurort och kommer kommissionen att kräva att regeringen återställer de ursprungliga gränserna i enlighet med det första förslaget från juli 1999? Ämnar kommissionen dra tillbaka EU-medel till projektet och förbjuda alla arbeten som kan få negativ inverkan på kurorten? Anser kommissionen att den offentliga rådfrågningsprocessen ägde rum som den skulle i detta fall och att den skett enligt riktlinjerna i direktivet om miljökonsekvensbedömning?

Wallström
. (EN) Till följd av flera klagomål är kommissionen medveten om den kontrovers som omger detta projekt för förbättring av hamnen i Dublin. I synnerhet känner den till den oro som finns över att ett området på cirka 20 hektar undantas från 1999 års utvidgning till Sandymount Strand och Tolkaflodmynningens särskilda skyddsområde i Dublinviken, klassificerat enligt gemenskapens direktiv om vilda fåglar.
Medan det ingick i 1999 års förslag om utvidgning av skyddsområdet uteslöts området i fråga när utvidgningen slutgiltigt antogs i slutet av 1999. Bakgrunden är följande: Förslaget 1999 om utvidgning följde på en begäran av kommissionen till de irländska myndigheterna att utvidga skyddsområdet. Den var särskilt angelägen om att se till att stora gemenskapsinvesteringar för reningsverk för Dublin skulle ske inom den rättsliga ram som SPA-status gav.
Den lagenliga tidsfristen för att komplettera förteckningen över irländska SPA gick ut 1981 och kommissionen har under en tid varit bekymrad över att det irländska SPA-nätet fortfarande är ofullständigt. I april i år lämnade kommissionen en formell anmälan till Irland enligt artikel 226 i EG-fördraget i vilken den påpekade underlåtenheten att komplettera det irländska SPA-nätet. Dublinviken nämndes som ett delvis klassificerat fågelområde.
Kommissionen känner inte till någon avsikt att använda gemenskapsmedel för hamnrestaureringsprojektet. Vad beträffar samråd med allmänheten i enlighet med miljökonsekvensbedömningen av hamnprojektet skulle kommissionen föredra att inte ge några kommentarer i avvaktan på undersökningen av de klagomål den mottagit.

McKenna
jag kan förstå att ni inte vill ge några synpunkter innan ni har undersökt klagomålen men jag vill uppmana er att sätta press på den irländska regeringen. Under decennier har de ignorerat sina skyldigheter enligt EG-direktiven. Vad gäller de särskilda skyddsområdena har de fullständigt negligerat sina skyldigheter. I detta fall har de i stort sett gjort vad de vill. De ändrar gränserna närhelst de känner för det. Samrådet med allmänheten är enligt min uppfattning och den hos många lokalt boende personer helt och fullständigt otillräckligt. Detta är precis ännu ett exempel på det sätt som den irländska regeringen uppträder i förhållande till dess åtaganden enligt EG-direktiven.
Jag skulle vilja fråga er, herr kommissionär, om ni avser att pressa den irländska regeringen ytterligare och utforska varje möjlig väg. Jag välkomnar det nyligen fattade beslutet om att bötfälla Grekland och jag skulle vilja se samma sak hända med den irländska regeringen, om de inte följer direktiven. Det verkar som det enda de är villiga att lyssna på är hot om böter. Tyvärr måste skattebetalarna betala böterna men verklig press måste användas på regeringen i detta skede, för de har kommit undan alltför länge.

Wallström
. (EN) Som ni vet har kommissionen tagit det första steget till en allmän rättslig åtgärd som innefattar Dublinviken. Jag vill nämna att två kvalificeringar måste ske. Först utvidgningen år 1999 till Sandymount Strand och Tolkaflodmynningen särskilda skyddsområden omfattar uppenbart de flesta av de viktiga områden som inte fanns med i den ursprungliga listan över SPA. För det andra har kommissionen hittills behandlat Dublinviken som fortfarande delvis klassificerad på grund av att bevis på att kvalificerande tidvattensområden kanske fortfarande har utelämnats och den kommer att behöva överväga varje bevis från Irland på att platsen är tillräckligt klassificerad. Vi kommer naturligtvis att göra allt som är möjligt för att hjälpa irländarna eller sätta press på dem att följa regler och förordningar gällande detta. Jag är övertygad om att vi kommer att fortsätta de rättsliga förfarandena mot Irland.

Talmannen


Mihail Papayannakis
Fråga nr 43 från (H-0529/00):
Angående: Förvaltning av giftigt avfall Enligt klagomål från miljöorganisationer i Grekland grävs giftigt och farligt avfall ned utan lämpliga kontroller. Av de 264 571 ton farligt avfall som producerades 1999 har endast 0,12( transporterats utomlands för förbränning. Det förekommer inga kontroller av hur sådant avfall bortskaffas som bildas i återvinningsanläggningar för blyackumulatorer. Kondensatorer från det grekiska elverket (DEI) med avsevärda mängder clophen har dumpats i Aspropyrgos. I Attika finns det bara en förbränningsanläggning med en kapacitet på 0,5 ton sjukhusavfall per dag, trots att 20 ton avfall av den typen produceras varje dag. Vad gäller PCB har Grekland inga bearbetningsanläggningar och det är inte känt hur ämnet behandlas. Under de senaste tio åren har inga avsevärda ansträngningar gjorts för att det skall tas om hand på lämpligt sätt.
I artikel 16 i direktiv 78/319/EEG föreskrivs följande: "Vart tredje år med början tre år efter det att detta direktiv har anmälts skall medlemsstaterna upprätta en lägesrapport om bortskaffandet av giftigt och farligt avfall i respektive land och sända rapporten till kommissionen."
Hur många rapporter har Grekland hittills lagt fram för kommissionen mot bakgrund av ovannämnda direktiv och vad sägs i dessa rapporter? På vilket stadium befinner sig de grekiska myndigheterna i genomförandet av direktiv 75/442/EGG, 78/319/EEG, 94/67/EEG,, 91/157/EEG och 94/62/EEG?Har kommissionen för avsikt att vidta straffåtgärder vid överträdelse av dessa direktiv?

Wallström
. (EN) Eftersom kommissionen inte har möjligheter att inspektera grekiska anläggningar för avfallshantering är kommissionens viktigaste verktyg för att kontrollera det praktiska genomförandet rapporter, system och program som krävs i de olika avfallsdirektiven. Kommissionen har mycket lite information om avfallshanteringen i Grekland. Grekland rapporterade inte om genomförandet av lagstiftningen för avfallshantering mellan 1989 och 1997. I slutet av förra året svarade Grekland dock på fyra frågeformulär om genomförandet av fyra direktiv om avfallshantering. Enligt det svaret framställdes 280 000 ton farligt avfall i Grekland - året angavs inte - av detta återvanns 95 760 ton, även om Grekland påpekade att det inte har några anläggningar för bearbetning eller omhändertagande av farligt avfall. I rapporten angavs att farligt avfall antingen tillfälligt lagras eller exporteras för slutgiltigt omhändertagande i andra länder.
Kommissionens ståndpunkt är att Grekland inte följer flera av gemenskapens krav och har vidtagit åtgärder enligt artikel 226. De viktigaste aspekterna gäller brist på planeringssystem enligt artikel 7 i direktiv 75/442 om avfall, artikel 6 i direktiv 91/689 om farligt avfall och artikel 14 i direktiv 94/62 om emballering och emballering av avfall, underlåtenhet att införliva direktiv 94/62 och översända data i enlighet med artikel 12 om industrin för avfallsemballering, obefintligt program i enlighet med artikel 6 i direktiv 91/157 om batterier och ackumulatorer innehållande vissa ämnen och underlåtenhet att uppfylla artiklarna 4 och 11 i direktiv 96/59 om omhändertagande av PCB:er och PCT:er.
En första rapport enligt direktiv 94/67 om förbränning av farligt avfall måste tillhandahållas för perioden 1998-2000 till slutet av september 2001.

Papayannakis
Trots att ni inte svarade mig på grekiska, för jag föreställer mig att det är lite svårare, tackar jag väldigt mycket för era konstateranden. Frågan kvarstår emellertid. Finns det verkligen inte något sätt för oss att ta reda på vart dessa enorma mängder avfall har tagit vägen? Ni själv talade om omkring 115 000 eller 175 000 ton - jag kan inte riktigt se siffrorna - som vi inte vet vart de har tagit vägen. För det andra, eftersom ni har konstaterat alla dessa överträdelser, avser ni att hänskjuta frågan till domstolen, som - tyvärr för mitt land - nyligen gav oss ett varnande exempel, med sin dom mot Grekland för en annan, tidigare överträdelse?

Wallström
. (EN) Jag vill påminna er vilken åtgärd kommissionen har vidtagit för att ta itu med Greklands underlåtenhet att på riktigt sätt införliva och tillämpa gemenskapens lagstiftning om avfallshantering. Det finns två beslut enligt medbeslutandeförfarandet, ett daterat den 8 juli 1999 och ett daterat den 13 april 2000. Det finns en framställan hos domstolen. Det finns en ytterligare ny ståndpunkt som överlämnades den 11 augusti förra året och det finns en formell anmälan som sändes den 10 april i år om underlåtenhet att tillämpa flera artiklar på korrekt sätt.
Naturligtvis är vi bekymrade. Detta är ett allmänt problem i Grekland, genomförandet av gemenskapens avfallshanteringslagar. Naturligtvis skulle vi också vilja veta vart detta avfall har sänts, men vi kan bara be Grekland om denna statistik. Olyckligtvis har Grekland inte gjort detta ordentligt.

Hatzidakis
Jag skulle till att börja med vilja säga att jag tidigare har ställt en skriftlig fråga liknande den som formuleras av kollegan Mihail Papayannakis. För det andra vill jag säga er att jag, som grekisk medborgare, blir uppriktigt förskräckt av det som ni har talat om för oss. Ni sade i stort sett att varken vi, den grekiska regeringen eller någon annan har en aning om vart mer än hälften av det giftiga avfallet har tagit vägen. Mot bakgrund av detta, tycker jag att mina landsmän i Grekland borde oroa sig - och det med rätta.
Jag vill ställa er två frågor. Den ena är: Vilka sanktioner kommer att riktas mot Grekland? Anser ni att det räcker med att helt enkelt överlämna saken till prövning i domstolen, som kan behöva både tre och fyra år för att komma fram till ett beslut? Vad händer under tiden med de grekiska medborgarnas hälsa? Särskilt frågan om det giftiga avfallet är mycket viktig.
Den andra frågan är: Mot bakgrund av domen mot Grekland till följd av avfallet, till följd av hanteringen av avfallet i Chania på Kreta, kan ni tala om för oss, rent allmänt, vari problemet ligger när det gäller genomförandet av miljölagstiftningen i Grekland? I vilka konkreta delar av gemenskapslagstiftningen finns det problem? För jag känner till, för att ta ett exempel, att det finns problem även med hanteringen av salpeterföreningar.

Wallström
. (EN) Herr talman! Det finns skäl till oro för vi vet att det finns problem i några medlemsstater med olaglig handel och olagligt undanröjande av farligt avfall. Naturligtvis bör den grekiska regeringen och kanske även lokala myndigheter tillfrågas om hur detta har hanterats. Från kommissionens sida kan vi fortsätta de rättsliga åtgärderna och de rättsliga förfarandena såsom kommissionen har föresatt sig men jag tror att det som är mest effektivt i ett fall som detta är en öppen debatt i Europaparlamentet. Vi kommer naturligtvis att bevaka detta och behålla pressen på Grekland för att de skall rapportera till oss, eftersom det är det instrument vi har till förfogande.

Talmannen


Anneli Hulthén
Fråga nr 44 från (H-0547/00):
Angående: Förorenad mark Vi har idag ett stort problem med gammal industrimark som är mycket förorenad. Den förorenade marken innebär flera problem. Vatten drar med sig föroreningarna vidare ut i andra delar av naturen och för att kunna bygga bostäder och annat på den aktuella marken måste man sanera den och det innebär stora kostnader.
Har kommissionen någon plan för hur man skall komma tillrätta med detta och är kommissionen beredd att lägga fram en strategi på området?

Wallström
. Förorening av industrimark är ett stort problem i Europa. Enligt Europeiska miljöbyråns rapport om tillståndet i miljön uppskattade ämnescentret för markfrågor 1998 att det finns 750 000 förorenade eller potentiellt förorenade platser inom EU.
Gällande EU-lagstiftning, liksom den som planeras, fokuserar på förebyggande av föroreningar. Direktiv 96/61 om samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar, IPPC-direktivet, lägger fast att medlemsstaten måste vidta alla nödvändiga åtgärder som krävs för att återställa industrimark som inte längre är i bruk. Sådana åtgärder måste redan ingå som en del i driftstillståndet. Detta direktiv måste verkställas fullt ut före november 2007.
Ett annat instrument som kan hjälpa till att förebygga framtida föroreningar av mark, är det direktiv som vi nu arbetar på vad gäller miljöansvar. När det handlar om historiska föroreningar har vissa medlemsstater utvecklat speciella finansiella instrument för det - man har skatter eller upprättar olika fonder för detta. Det står redan klart att denna typ av sanering kostar, eller kommer att kosta, medlemsstaterna mycket stora belopp. På EU-nivå kan Europeiska regionala utvecklingsfonden bidra med ett visst stöd. Jag kan också tillägga att jag ser vilket stort problem detta är i kandidatländerna.
Kommissionen planerar dock inte för tillfället någon global eller europeisk saneringsstrategi. Vad gäller historiska föroreningar av mark bör närhetsprincipen tillämpas, eftersom nationella, regionala eller lokala myndigheter är bäst lämpade att handskas med dessa frågor. Denna typ av förorening är inte heller gränsöverskridande. Dessutom är problemet inte främst administrativt, utan finansiellt.

Hulthén
Jag vill tacka kommissionär Wallström för svaret. Man kan ju i och för sig säga att denna förorening kan bli gränsöverskridande, eftersom vi vet att vatten för med sig föroreningarna, framför allt kemikalier och tungmetaller. Framför allt i de centrala delarna av Europa ligger länderna så pass nära varandra att det är svårt att säga var föroreningarna ursprungligen kommer ifrån.
Jag tror att det skulle behövas en gemensam strategi för dessa frågor. Det är egentligen det jag efterlyser i den fråga som jag har ställt. Nu svarade Wallström att det inte blir någon strategi på området. Då är frågan om kommissionen är beredd att stödja forskning, ytterligare försök och utveckling i respektive medlemsland för att vi skall komma till rätta med dessa problem som är enorma.

Wallström
. Det klart att det är viktigt att respektive medlemsland gör en inventering av vilken förorenad industrimark som finns och hur man bäst skall tackla detta problem. Vi ser det, som sagt, som ett mycket stort bekymmer också ekonomiskt för många av kandidatländerna, där de ofta nämner detta som ett enormt stort problem.
Hittills har vi framför allt betraktat detta som en lokal och nationell fråga. För att man skall kunna sanera på allra bästa sätt, måste man nämligen se på vilken sorts föroreningar det handlar om och hur de lokala förhållandena ser ut. Vi har ingenting emot att skapa en strategi, om nu medlemsländerna också skulle vilja det, men då måste vi också få resurser att handskas med det. Som det ser ut hittills har detta inte hört till det som vi har prioriterat högst, men självklart tycker jag att det är mycket viktigt att det finns en ordentlig inventering och att det finns en plan från medlemsländernas sida samt varför inte också forskning och utveckling på området, för att hitta de bästa metoderna för att sanera förorenad industrimark.

Korhola
Herr talman! Kommissionären svarade redan delvis på den fråga som sysselsatt mina tankar, men jag skall kanske ändå ställa ytterligare en fråga därom. Detta samma problem rör gamla soptippar som senare utnyttjats för bostadsbebyggelse. Kommissionen lär ha uppgifter om hur omfattande problemet är i medlemsstaterna. Anser kommissionen att det är möjligt att finna någon sorts strategi angående dessa bebyggda områden?

Wallström
. Jag kan bara upprepa att kommissionen naturligtvis är beredd att ta itu med en sådan arbetsuppgift, men jag ser det kanske inte i dagsläget som någonting som vi kan göra med befintliga resurser och på ett tillräckligt genomgripande sätt. Detta kräver nämligen avsevärda resurser. Väldigt påtagligt är det ett problem som måste vila på nationell, regional och lokal nivå. Om medlemsstaterna emellertid skulle önska det, är det klart att vi inte har någonting emot att ta oss an denna uppgift. Jag tycker att vi redan gör det när vi ser ett stort behov av det. Till exempel nu, i samband med uppföljningen av olyckan i Baia Mare, försöker vi identifiera vilka hot spots det finns och se vilka farliga platser vi kan identifiera, där vi verkligen behöver hålla ögonen öppna för att se till att det inte händer nya olyckor. När det gäller det rena saneringsarbetet tycker jag nog att närhetsprincipen bör tillämpas.

Talmannen


Arlette Laguiller
Fråga nr 45 från (H-0548/00):
Angående: Fyrverkerifabriker Den 2 juni 2000 inträffade en explosion i fyrverkerifabriken "Liborio Fernandes" i den portugisiska byn Lanhelas. Nio personer skadades och själva byn fick också stora skador. En annan liknande explosion inträffade nyligen i Pyroma de Feugueyrolles-fabriken i Frankrike. Dessa två explosioner, som inträffade bara några dagar efter den dramatiska explosionen nära Amsterdam, och de återkommande explosionerna i Spanien är en påminnelse om vilken fara dessa fabriker utgör i bebodda områden. Tillverkningen av pyrotekniska produkter har också blivit farligare då de gamla hantverksmässiga tillverkningssätten ersatts med industriella metoder. Detta innebär samtidigt en mer omfattande lagerhållning av explosiva ämnen och en större reaktionsbenägenhet.
Vilka åtgärder tänker kommissionen föreslå för att föreskriva eller förstärka säkerhetsnormer som undanröjer explosionsrisken i dessa anläggningar, förbjuda etablering av sådana anläggningar i bebodda områden, se till att transporter av explosiva ämnen inte utgör någon fara för vare sig transportör eller invånare i de områden som berörs av transporter?

Wallström
. (EN) Kommissionen är mycket bekymrad över de nyligen inträffade olyckorna i anläggningar för lagring och tillverkning av fyrverkeripjäser. Tillverkningen och lagringen av pyrotekniska ämnen täcks av rådets direktiv 96/82 från den 9 december 1996 om kontroll av stora olycksrisker där det förekommer farliga ämnen, det så kallade Seveso II direktivet. Detta direktiv ålägger operatörer av anläggningar där det finns farliga ämnen inom vissa tröskelvärdesgränser att inrätta ett system för att förhindra stora olyckor. Det ålägger dem också att inrätta säkerhetssystem och krisplaner och att presentera dessa för de offentliga inspektionsmyndigheterna genom att lämna en säkerhetsrapport.
Vidare innehåller Seveso II direktivet nya bestämmelser där man fastslår att hänsyn bör tas till följderna av stora olycksrisker i medlemsstaternas politik för markplanering. Dessa är skyldiga att försöka uppfylla direktivets syfte, det vill säga att förebygga stora olyckor och att begränsa deras konsekvenser för människor och miljö. Detta måste ske genom kontroll av var man placerar nya anläggningar, ändringar till befintliga anläggningar och nya utvecklingar som transportförbindelser, platser som besöks av allmänheten och bostadsområden i närheten av befintliga anläggningar.
På lång sikt skall markplaneringspolitik se till att lämpliga avstånd finns mellan riskfyllda anläggningar och bostadsområden. Medlemsstater skall också se till att alla behöriga myndigheter och planeringsmyndigheter som ansvarar för beslut upprättar lämpliga samrådsförfaranden. Införandet av denna bestämmelse kan anses som en stort steg framåt för att minska större olyckor.
Man håller redan på med en översyn av Seveso II direktivet. Efter en fullständig undersökning av de olyckor som inträffade kommer kommissionen att utvärdera de tröskelvärden som gäller för pyrotekniska ämnen som en del av översynen. Ett förslag till ändringar av Seveso II direktivet bör finnas färdigt i början av nästa år, det vill säga år 2001. Detta kan endast ske när vi har utvärderat erfarenheterna efter olyckan i Enschede liksom olyckan i Rumänien. Denna process skall genomföras i nära samarbete med medlemsstaterna, Europaparlamentet och andra berörda parter.
Transport av explosiva material omfattas av direktiv 94/55 om transport av farligt gods på väg. I detta direktiv görs bestämmelserna i bilagorna A och B obligatoriska i den europeiska överenskommelsen om internationell transport av farligt gods på väg för vägtransporter inom eller mellan medlemsstater. Bilaga A innehåller bestämmelser om förpackning och märkning av farligt gods och bilaga B innehåller bestämmelser om konstruktionens utrustning och fordonets drift liksom minimiutbildningskrav för föraren. Tillämpningen av denna lagstiftning garanterar en hög säkerhetsnivå för transport av farligt gods, inklusive explosiva ämnen.

Laguiller
Ni svarar mig att det finns direktiv, men vad man kan konstatera är att de sannolikt inte tillämpas med tanke på att olyckorna blir alltfler och allt farligare, eftersom gamla hantverksmetoder har ersatts av industriella metoder vid produktionen i den här typen av fabriker.
Det förefaller uppenbart att den här typen av anläggningar, den här typen av företag, inte skall vara förlagda nära bostadsområden. Tragedin i Enschede i Nederländerna visar det med största tydlighet, och i Portugal, som jag talade om i min fråga till er, i byn Lanhelas i Minhoprovinsen, berördes 159 hus av explosionen. Vissa förstördes helt och hållet, andra delvis, och den inrättade organisationen för offrens försvar uppskattar att kostnaden för skadorna uppgår till mer än en miljard euro. Jag anser således att man snarast måste få dessa direktiv att tillämpas och anta ytterligare direktiv för att förbjuda fyrverkerifabriker nära bostadsområden.

Wallström
. (EN) Ja, naturligtvis herr talman! Vi är också ytterst bekymrade om vad som har hänt och det är skälet till att vi tittar på Seveso II direktivet för att se om det behövs kompletteras med nya regler för att täcka anläggningar som de fabriker som var involverade i de nyligen inträffade olyckorna. Och naturligtvis måste vi också titta på markplaneringspolitiken eftersom de aktuella anläggningarna inte omfattades av Seveso II direktivet därför att tröskelvärdena inte var de riktiga. Vi kommer att granska detta så snart som vi har bedömt all information om dessa olyckor. Vi skall inte sitta med armarna i kors.

Talmannen
Eftersom den tid som reserverats för frågor till kommissionen har gått ut, kommer frågorna nr 46 till nr 78 att besvaras skriftligen.
(Sammanträdet avbröts kl.20.05. och återupptogs kl.21.00.)

EMAS (gemenskapens miljöstyrnings- och miljörevisionsordning)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendation (A5-0165/2000) av García-Orcoyen Tormo för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om rådets gemensamma ståndpunkt med avseende på utfärdandet av Europaparlamentets och rådets förordning om organisationers frivilliga deltagande i gemenskapens miljöstyrnings- och miljörevisionsordning (EMAS)

García-Orcoyen Tormo
. (ES) Herr talman, ärade kommissionär Wallström! Tack för att ni är närvarande trots att klockan är så mycket. Förfarandet med gemensamma åtgärder och miljörevisioner är inte direkt något som är särskilt populärt när det gäller miljön. Trots detta är det ett fantastiskt instrument för att gå vidare med en integrering av den ekonomiska verksamheten och bevarandet av miljön. Genom att anta ett system för miljöåtgärder lär sig företagen, må vara inom industri- eller tjänstesektorn, att införliva miljön i företagets dagliga verksamhet. Därigenom kommer man att upptäcka fördelarna, som både är många och viktiga, inte bara ur miljösynpunkt utan också ekonomiskt sett, vilket är vinstgivande eftersom konkurrenskraften blir bättre. Därför tycker jag att nuvarande revidering av fördraget samt införlivandet i detsamma av synnerligen användbara element för att ur miljösynpunkt förbättra tillverkning, varor och tjänster.
Att uppmuntra de europeiska företagen att ta del av förfarandet, att se till att intresserade parter deltar - i synnerhet arbetstagarna - att stärka förtroendet gentemot tredje man samt öka öppenheten när det gäller informationen är det huvudsakliga syftet med de betänkanden som jag tog upp på nytt efter parlamentets första läsning och som enhälligt godkändes av utskottet för miljö.
Utskottet godkände också några ändringsförslag som inte sammanföll med föredragandens yttrande, där jag fortfarande är negativt inställd. Det är fråga om ändringsförslag 5, 6, 10 och 17 och berör en polemisk fråga, det vill säga användandet av tillgänglig teknik som ett miljöförbättrande instrument för de företag som vill tillhöra EMAS-registret. Kom ihåg att EMAS är ett marknadsinstrument av frivillig karaktär. Kom också ihåg att det huvudsakliga syftet med den nuvarande revideringen av fördraget är att systemet skall bli mera tillgängligt för såväl små och medelstora företag som för tjänstesektorn. Låt oss dessutom tillägga att vi hittills bara kan säga att initiativet i jämförelse med det andra alternativet, ISO-normen 14.001, bara har varit relativt framgångsrik. På många sätt är ISO-normen i jämförelse med EMAS mera flexibel. Låt oss också hålla i minnet att den förbättrade tillgängliga tekniken, såsom den betecknas i direktivet om en integrerad strategi för förebyggande och kontroll av föroreningar, enbart kan tillämpas på större industrianläggningar och inte på tjänstesektorn eller på små och medelstora företag.
Efter detta tror jag att ni alla håller med mig om att det varken är rätt tillfälle eller att EMAS är rätt instrument för att kräva en anpassning till bättre tillgänglig teknik för de företag som vill ansluta sig till systemet, trots att jag till fullo är för en utveckling av direktivet om en integrerad strategi för förebyggande och kontroll av föroreningar (IPPC). De stora anläggningarna, enligt nämnda IPPC-direktiv, kommer fortfarande att vara tvungna att ansluta sig till EMAS-registret eftersom de måste följa gällande miljölagstiftning - ändringsförslag 12 - där det givetvis läggs fast att IPPC-direktivet måste respekteras i de fall företagen berörs.
Jag vill också framhålla ändringsförslag 41 och 50 som min grupp är beredd att godkänna så snart det blir klargjort att ordet "företrädare" åsyftar person som valts för detta ändamål inom varje företag och inte organisationer, vars deltagande skulle försvåra och fördröja systemets godkännande. Jag hoppas att andra grupper under morgondagen kan lägga fram ett muntligt ändringsförslag om detta.
Det finns två andra ändringsförslag som jag skulle vilja kommentera: Ändringsförslag 19 där jag har begärt separat omröstning fram till det stycke som lyder "offentlig struktur samt offentliga avtal", kommissionens text får stå kvar så långt som hit. Jag tror att kommissionen håller på att förbereda ett förslag om att inkludera ett miljömässigt kriterium som ett objektivt krav vid offentlig upphandling, jag skulle därför uppskatta en kommentar från Wallström, eftersom jag menar att vi borde invänta ett godkännande av nämnda förslag. Med anledning av ändringsförslag 22 om kommissionens, rådets och parlamentets anslutning till EMAS-systemet inom fyra år, har jag skriftligen ställt en fråga till kommissionen som jag gärna ser kommissionären besvara.
Avslutningsvis ändringsförslag 25 som rör EMAS harmonisering med ISO-normen, en viktig aspekt inför en spridning av de båda verktygen, ett avtal om harmonisering som verkligen gläder oss.

Schnellhardt
Herr talman! Våra hittillsvarande erfarenheter av det gemensamma miljöredovisningssystemet har varit mycket olika. I Tyskland och Österrike har väldigt många företag deltagit, medan antalet företag i andra medlemsstater är mycket lågt. Nuvarande revision måste därför lyckas göra miljöredovisningssystemet mer attraktivt. Det är därför viktigt att serviceföretag blir delaktiga samt att små och medelstora företag kan främjas. Men allt detta tror jag inte är tillräckligt. För detta krävs det i synnerhet även att de byråkratiska omkostnaderna minskas samt att det skapas förutsättningar för produktionen av tjänsterna utåt.
Samtal ute på företagen har visat att EMAS verkar inåt, personalen engagerar sig i väsentligt större omfattning i miljöskyddet, men den utåtriktade verksamheten måste nu förbättras. Under alla överläggningar i akt och mening att förbättra EMAS är det en sak som måste beaktas: EMAS är ett frivilligt system som företag kan ansluta sig till. Det får alltså inte överlastas med begrepp sådana som bästa tillgängliga teknik. Dessa är tvingande krav som lägger ribban för högt. Därigenom uppnår vi endast att företagen lämnar systemet. Därmed har vi egentligen inte vunnit någonting. Erfarenheterna hittills är mycket goda, och vi bör bygga vidare på dessa goda erfarenheter. Om vi hyser önskeföreställningar om miljöskyddet är jag gärna beredd att vara med och dela dessa, men då krävs det också direktiv och förordningar. Detta kan inte göras genom valet av ett frivilligt system som EMAS.
En punkt som fortfarande tycks vara viktig för att utforma miljöredovisningen på ett praktiskt genomförbart sätt är hur ofta godkännandet av miljöredovisningen skall genomföras. För förnyelsen av godkännandet föreslås ett år. Jag anser att det är avgjort för kort tid. Företagen måste göra förberedelser under trekvarts år för att avfatta en miljörapport. Detta låter sig inte göras om det krävs ett årligt godkännande. Jag föreslår följaktligen två till tre år och hoppas på ert samtycke.

Scheele
Herr talman! EMAS skall revideras, och min grupp och jag är starkt för att vi får en utvidgnings av EMAS tillämpningsområde. Jag tror dock att exemplen från Österrike och Tyskland visar - det sade ju även föregående talare, Schnellhardt - att det inte är någon tillfällighet att det är just de länder där deltagandet är högst som företräder åsikten att respekten för gällande miljöföreskrifter men även tillämpningen av den så kallade bästa tillgängliga tekniken är väsentliga instrument för att höja miljöeffektiviteten, företagens miljöskydd.
På samma sätt vill jag verkligen ge mitt stöd till motsvarande ändringsförslag som kräver tillämpningen av bästa tillgängliga teknik samt även propagera för stöd för ändringsförslag 12 som särskilt lyfter fram respekten för gällande miljöföreskrifter. Givetvis är jag medveten om att det måste finnas en sporre för ett större deltagande i systemet. Trots detta tror jag att trovärdigheten i detta miljöredovisningssystem kan garanteras endast om det ställs höga krav och inte genom motsatt strategi, genom en anpassning till ISO-normen.
Särskilt angeläget för min grupp är det dessutom att arbetstagarna och deras företrädare deltar. Jag accepterar föredragandens förslag - det har vi avtalat i dag - om att i morgon föreslå en muntlig ändring för att klargöra att vi även är införstådda i kompromissen om att inkludera arbetstagarna och deras företrädare, det vill säga att alltså reducera detta till företaget. Enligt min åsikt kommer detta ur demokratipolitisk synvinkel, men även ur företagsledningens synvinkel, att bli ett väsentligt framsteg för tillämpningen av EMAS.
Jag skall nu avsluta mitt tal i förtid, och jag tror att talmannen därför är mycket tillfreds med mig!

Ries
Herr talman, kära kolleger, fru kommissionär! Med gemenskapens miljöstyrnings- och miljörevisionsordning (EMAS) utgår man från en utmärkt avsikt: att uppmuntra företagen att visa större respekt för miljön. Sju år efter det att EMAS inrättades har den endast i vissa länder blivit en framgång. Vi har en lång väg kvar att gå, och i dag måste vi dessutom fastslå orsaken till detta blandade resultat.
EMAS är komplicerat, alltför komplicerat. Det handlar om bestämmelser som inför tyngande krav för företagen, som ändå frivilligt accepterat att följa spelets regler. Denna komplexitet missgynnar små och medelstora företag - som alla vet är de överhopade med administrativa ålägganden. Dessa företag är trots allt den europeiska ekonomins motor. Det är dem vi i första hand bör prioritera, och därför är det så viktigt med de stimulerande åtgärder som föredraganden talade om för en stund sedan.
För övrigt - men fortfarande på samma grunder - riskerar vissa ändringsförslag att bli förfelade på grund av alltför höga ambitioner. Jag vill tala om ändringsförslagen 5, 10 och 17 som rör bästa tillgängliga teknik, BAT. Ett sådant krav skulle skapa ibland olösliga problem för små och medelstora företag, som inte alltid kan anpassa sig till bästa tillgängliga teknik. Själva definitionen av denna teknik ställer redan till med problem för vissa ekonomiska sektorer.
Det kommer således att bli ett nej från den liberala gruppens sida. Men av omsorg om en kompromiss är vi beredda att stödja ändringsförslagen 43, 44 och 45, som sammankopplar den bästa tillgängliga tekniken ur miljösynpunkt med, jag citerar "ekonomiskt och tekniskt genomförbara villkor för företagen".
Slutligen frågan om arbetstagarnas och deras företrädares deltagande, ett deltagande som vi självklart är måna om och som den gemensamma ståndpunkten godkänner fullt ut. Däremot förkastar vi ändringsförslagen 41 och 50, eftersom mer bindande åtgärder också här riskerar att missgynna ett stort antal företag i kandidatländerna.
Sammanfattningsvis vill jag helt enkelt säga att det maximala inte får vara det bästas fiende. Systemet är frivilligt, det måste således vara lockande för att överleva. I annat fall kommer EMAS endast att bli en katalog fylld med goda avsikter som riskerar att bli omöjlig att tillämpa för företagen, och därför helt onödig.

McKenna
Herr talman! Flera talare i kväll har nämnt frågan om bästa tillgängliga teknik. Jag kan inte förstå ovilligheten att acceptera detta. Det är verkligen ett mycket viktigt instrument. Om vi ärligt vill uppmuntra företag att förbättra miljöpolitik och miljöinsatser då är det nödvändigt att bästa tillgängliga teknik uppmuntras. Det är absolut ingen mening med att var ovillig att främja detta. Om den bästa tillgängliga tekniken finns där då bör företaget uppmuntras att använda den. Vi skall aldrig göra några framsteg annars.
Detta är ett frivilligt program, men om företag ärligt vill förbättra sin miljöpolitik och sitt miljöarbete bör varje typ av uppmuntran i den riktningen välkomnas. Så när det gäller argumenten mot bästa tillgängliga teknik håller de inte för en granskning. Det är avgörande att detta element och ändringsförslagen som gäller bästa tillgängliga teknik stöds av parlamentet. Jag skulle vilja uppmana även kommissionen att acceptera detta. Om vi verkligen menar att försöka uppmuntra företag i rätt riktning då måste vi uppmuntra till användning av bästa tillgängliga teknik.

Lange
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Jag tror att förordningen måste bli effektiv eftersom den är ett frivilligt instrument. I så måtto anser jag också att det är rätt och riktigt att man ser till att det blir hanterligt, och därför, fru Scheele, har vi också sett till att det nu finns en enighet i de båda stora grupperna om att godkännandet inte begränsas till ett år utan att detta kan organiseras praktiskt just för de små och medelstora företagen. Man kan verkligen inte kräva av dem att de årligen skall bli godkända - det vore absurt. Här måste vi finna en effektiv och hanterlig lösning. Men jag tror även att vi behöver en förnuftig ingång med tanke på bästa tillgängliga teknik. Det får ju inte vara så att två firmor med en produktion på helt olika nivåer, en med dålig teknisk standard och en med hög teknisk standard, båda genomför EMAS och att båda blir certifierade! Det är ju absurt, det är faktiskt också att vilseleda dem som efter reklam kanske köper in EMAS. I det avseendet behöver vi en standard.
Kanske går ju de ändringsförslag vi har antagit i utskottet för miljö för långt. Därför är jag glad att 43, 44 och 46 föreslås, där man i analogi med ett annat direktiv kan hitta en inkörsport till de tekniker som står till förfogande, och det först och främst begränsat till den industriella verksamheten, eftersom det i realiteten är ännu mycket svårare för servicesektorn. I det avseendet skulle jag ändå vilja be om att vi, när vi nu kan enas i frågan om hur ofta godkännandet skall genomföras, kanske kunde enas även här. Först gäller det ju att gå in i medlingsförfarandet, kanske finner vi ju en eller annan bättre lösning i medlingsförfarandet.

Breyer
Herr talman! Jag tror att omröstningen i morgon verkligen blir ett lackmustest för om EMAS vill skall bli en ekologisk modernisering eller enbart en etikettsvindel. Det måste stå klart att EMAS skall vara en belöning för de företag som faktiskt är drivande i en ekologisk modernisering. BAT - det vill säga best available technology - är grundförutsättningen för EMAS, för det vore rentav absurt om ett företag får gälla som ekologisk pionjär utan att tillämpa bästa tillgängliga teknik, och det måste väl ändå stå helt klart att om det inte görs på det sättet så har vi ISO 14000, då har vi faktiskt rätt och slätt sålt EMAS, då är det faktiskt detsamma som ISO. Då kan man ju strunta i hela direktivet, för då motsvarar det ISO. Därför förstår jag inte de betänkligheter som har uttalats angående detta, i synnerhet när det gäller de små och medelstora företagen, för just de är ju inte så starkt förpliktade på denna punkt. Tvärtom har vi hela tiden sett att just de små och medelstora företagen många gånger till och med är mer innovativa än stora företag.
EMAS är ett viktigt frivilligt instrument för företag, men bindningen till miljöprogram är av suverän betydelse, för just undersökningar i Förbundsrepubliken har visat att EMAS-organisationer dessvärre ännu inte har erkänt exempelvis klimatskyddet som ett mycket viktigt mål. Därför tror jag att det kommer att bli helt avgörande att vi inte säljer oss och likställer EMAS och ISO.

Wallström
. Herr talman, ärade ledamöter! Jag vill börja med att tacka föredraganden García-Orcoyen Tormo för hennes arbete om kommissionens förslag om EMAS.
Innan jag går in på de enskilda ändringsförslagen, vill jag beröra tre nyckelfrågor, nämligen bästa tillgängliga teknik, sambanden mellan deltagande i EMAS och uppfyllande av obligatoriska miljölagstiftningskrav samt hur ofta godkännandet av miljöredovisningen skall genomföras.
De ändringar som Europaparlamentet har föreslagit vad gäller bästa tillgängliga teknik skulle innebära att alla organisationer som deltar i EMAS skulle vara tvungna att tillämpa bästa tillgängliga teknik. Kommissionen håller med om principen att alla organisationer som är registrerade i EMAS bör försöka tillämpa bästa praxis inom sina verksamhetsområden och arbeta så effektivt som möjligt både i fråga om teknik, material och organisation. Konceptet för bästa tillgängliga teknik, som uttryckligen definieras i direktivet om samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar, är dock bara relevant för industrin. Det har också konstaterats av Europaparlamentet i några av dess ändringsförslag.
Med tanke på att EMAS nu öppnas för alla ekonomiska sektorer, skulle kravet på att bästa tillgängliga teknik måste användas i praktiken innebära att många sektorer skulle hindras från att delta i EMAS. Europaparlamentet skulle exempelvis inte självt kunna delta, eftersom bästa tillgängliga teknik ännu inte är ett koncept som kan tillämpas på offentliga institutioner. Ett sådant krav skulle också bli ett stort hinder för små och medelstora företag. De omfattas inte av direktivet om samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar. Om man försöker kringgå detta undantag genom EMAS, som är ett frivilligt system, så skulle det sannolikt innebära att de små och medelstora företagen avstod från att delta i EMAS.
Slutligen när det gäller de ändringar där bästa tillgängliga teknik inskränker sig till tillämpningsområdet för direktivet om samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar, bör det påpekas att det inte är EMAS uppgift att vara en alternativ väg för att se till att tvingande lagstiftning tillämpas.
Vi är alla överens om att det är viktigt att organisationer följer den miljölagstiftning som berör dem. Man skulle kunna säga att det är ett minimikrav att miljölagstiftningen respekteras. Syftet med EMAS är att hjälpa organisationer att prestera bättre och överträffa detta minimum. Målet är dock inte att förse kontrollmyndigheter med absoluta bevis för att en organisation som är EMAS-registrerad följer all gällande lagstiftning i alla situationer. Med tanke på EMAS systematiska struktur är det självklart att organisationerna kommer att ha goda förutsättningar för att följa miljölagstiftningen. EMAS är dock ett frivilligt system. Om Europaparlamentet vidhåller sina ändringsförslag som går ut på att överensstämmelse med miljölagstiftningen måste garanteras, är det risk för att EMAS roll förändras. I stället blir EMAS en ersättning för miljökontroller utförda av medlemsstaternas behöriga myndigheter. Jag är övertygad om att det inte är Europaparlamentets avsikt.
Hur ofta skall godkännandet av miljöredovisningen genomföras? Ja, miljöredovisningen är det synliga offentliga resultatet av genomförandet av EMAS i en organisation. Den rapporten måste därför motsvara omgivningens förväntningar. En sådan förväntning är att miljöredovisningen skall vara tillförlitlig. Det enklaste sättet att bygga upp ett förtroende för redovisningsresultaten är att genomföra regelbundna opartiska kontroller. Därför är det lämpligare med en årlig kontroll av redovisningen än med en kontroll vart tredje år, som i de flesta fall. Jag vill betona att den gemensamma ståndpunkten är flexibel i detta avseende. Man kan därför redan ta hänsyn till särfall eller särskilda problem. Jag är därför rädd för att Europaparlamentet, genom att i sina ändringsförslag stryka principen om årlig redovisning, kan skada EMAS trovärdighet, vilken är en förutsättning för att det nya EMAS skall kunna bli framgångsrikt.
Låt mig nu komma till de enskilda ändringsförslagen. Kommissionen har noga granskat de 50 ändringsförslag som har lagts fram och kan godta 11 av dessa. Hur trovärdigt EMAS är och hur attraktivt det är för företagen är två avgörande aspekter om EMAS skall fungera. Därför kan kommissionen med glädje godta ändringsförslagen 1, 2 och 19 tredje delen.
En annan viktig fråga, som kommissionen också är medveten om, är hur man kan se till att EMAS utvecklas i kandidatländerna på ett tidigt stadium. Kommissionen kan därför godta ändringsförslag 3 i princip, förutsatt att formuleringen görs klarare.
Kommissionen kan också med glädje godta ändringsförslag 4 i princip, eftersom det kommer att bidra till att arbetstagarna involveras mer, något som redan har tagits med i översynen av EMAS. Formuleringen bör dock ändras för att extra krav på företagen skall undvikas, i synnerhet på de små och medelstora företagen.
Det tycks finnas en allmän oro för de små och medelstora företagen som även yttrar sig i EMAS. Därför kan kommissionen godta ändringsförslag 19 fjärde delen i princip, förutsatt att det inte leder till att EMAS-reglerna urvattnas för de små och medelstora företagen.
Eftersom EMAS är ett frivilligt system är det viktigt att det finns information om det. Kommissionen kan därför godta ändringsförslag 16 i princip, om det utvidgas till att omfatta all information och inte bara data.
Kommissionen ser med glädje att Europaparlamentet satsar på att självt tillämpa EMAS och uppmanar de övriga Europeiska institutionerna att göra detsamma. EMAS tillämpningsområde är dock vidare än de fysiska tillgångarna, vilket måste visas tydligt i ändringsförslag 22, som kommissionen kan godta i princip.
Ändring 25 kommer att bidra kraftigt till att göra EMAS-kraven klarare, och kommissionen godtar denna ändring. Det krävs dock ett litet tillägg så att kommissionen på ett rättsligt korrekt sätt kan följa kontraktsvillkoren i det avtal som slutits med den europeiska standardiseringsorganisationen.
Samstämmighet och öppenhet är också viktiga principer för EMAS. Kommissionen kan godta ändringarna 30 första och tredje delen, 32 och 33 andra delen.
Vad gäller de övriga ändringarna vill jag kort redogöra för varför kommissionen inte kunde godta dem. En viktig aspekt av förslaget är utvidgningen av EMAS tillämpningsområde till alla sektorer i näringslivet. Därför kan de ändringsförslag som bara berör industrisektorn inte godtas. Det handlar om ändringsförslagen 5, 6, 10, 17, 43, 44 och 45, vilka innebär att organisationerna måste tillämpa bästa tillgängliga teknik.
Kommissionen anser också att det är viktigt att EMAS är logiskt uppbyggt, lättbegripligt och tillräckligt flexibelt för att kunna anpassas till de olika sektorer som berörs. Därför kan kommissionen inte godta ändringarna 7, 8, 9, 11, 12, 14, 15, 19, 21, 23, 26, 27, 28, 29, 31, 33 första delen, 34, 35, 37, 41, 42, 47, 48, 49 och 50.
De extra fördelar för miljön som EMAS medför, jämfört med ISO14001, är en avgörande aspekt i förslaget. Kommissionen kan därför inte stödja ändringsförslagen 13, 30 andra delen, 36, 38 och 46. Dessa skulle göra det svårare att få insyn i och kontrollera uppgifterna om miljöprestanda genom att det införs längre tidsintervall mellan kontrollen av redovisningarna.
Kommissionen kan inte heller acceptera ändringsförslagen 39 och 40, eftersom EMAS-logotypen måste vara ett tecken på utmärkelse för organisationer, samtidigt som den inte får leda till förvirring för allmänheten.
Så som direktiven om offentlig upphandling ser ut i dag kan ändringsförslag 19 första delen inte godtas.
Kommissionen lämnar gärna upplysningar till Europaparlamentet på begäran men kan inte godta ändringsförslagen 18 och 20, eftersom det saknas resurser till detta.
Slutligen vad gäller ändringsförslag 24, som berör kommittéförfarandet, kan kommissionen inte godta detta på grund av de rättsliga förändringar som genomförts i beslutet om kommittéförfaranden, och som innebär att en föreskrivande kommitté krävs.
Kommissionen är övertygad om att Europaparlamentets ändringsförslag, i båda behandlingarna, har bidragit stort till denna översyn och främjat EMAS potential att bidra till att miljöprestandan för näringslivets verksamhet förbättras i hela unionen.

Talmannen
Tack, fru kommissionär! Tillåt mig att undantagsvis göra ett påpekande: Kanske skulle ni vilja hålla ett öga på den satta tidsramen. Er kollega Reding är den allra sista i dag. Hon blir säkert ilsken på mig om hon fortfarande måste vara kvar klockan ett i natt. Om ni därför skulle vilja vara så snäll att kommande gånger fatta er något kortare.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Gränsvärden för bensen och koloxid i luften
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0166/2000) av Breyer för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om rådets gemensamma ståndpunkt (58660/1/2000 - C5-0182/2000 - 1998/0333(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om gränsvärden för bensen och koloxid i luften.

Breyer
. (DE) Kära kolleger, ärade fru kommissionär! Jag skall bemöda mig om att göra det kort, för jag tror egentligen inte att det är mycket inom parlamentet som är omtvistat rörande detta direktiv. I föreliggande direktiv handlar det om två dotterdirektiv inom ramen för direktivet om bedömningen och kontrollen av luftkvaliteten, och förslaget är en del av ett integrerat åtgärdspaket för att bekämpa föroreningarna av luften. Väsentligt i detta andra dotterdirektiv är att det för första gången planeras ett gränsvärde för bensen och kolmonoxid i Europeiska unionen. Detta är ett mycket viktigt steg, jag skulle till och med vilja säga att detta är en milstolpe i lagstiftningen på området luftkvalitet, eftersom det för första gången fastslås ett gränsvärde för ett cancerogent ämne, nämligen för bensol, som ju kan orsaka leukemi. Vi vet ju att bensin och olja är källor för bensen, och inom Europeiska unionen hänförs 80-85 procent av bensenen till förbränningen av bensin i vägtrafiken. Hittills har inget tröskelvärde existerat för negativ påverkan på hälsan och därmed ingen riskfri bensenbelastning. Den i EU-fördraget fastslagna försiktighetsprincipen gör emellertid ett gränsvärde med extremt låg sjukdomsrisk tvingande. Därför stöder vi naturligtvis alldeles särskilt detta förslag om ett gränsvärde på 5 mikrogram per kubikmeter luft.
Den gemensamma ståndpunkten har tvivelsutan förbättrat kommissionens förslag. Jag är också mycket glad över att man har lyckats ta fasta på många av parlamentets ändringsförslag. Framför allt ett ändringsförslag har varit mycket väsentligt och helt centralt för oss. För kommissionens förslag innebar ju att så att säga undantagsregler för medlemsstaterna skulle kunna beviljas hur ofta som helst. Det var praktiskt taget en in blankocheck som ständigt hade kunnat förnyas, och vi nådde genom att stryka detta undantag en kompromiss som vi också kan acceptera. Inom ramen för tillämpningen av direktivet är det nämligen också viktigt att gå in på problemen i de sydliga länderna och att finna en kompromiss. Förslaget svarar också mot det som Schleicher föreslog i första behandlingen i utskottet för miljö, att man nämligen kan göra ett engångsundantag, vilket dock måste arbetas igenom så att den inte enbart kan gälla för stater, utan även för bestämda regioner, bestämda områden samt att 10 mikrogram inte får överskridas.
Det är också mycket viktigt med tanke på utvidgningen österut att vi gör klart att det inte finns någon dubbelspårig miljöpolitik och att de medlemsstater för vilka undantagen gäller även måste bevisa och visa att man anstränger sig, att man är på god väg att också göra rättvisa åt dessa krav. Ändå har utskottet för miljö lämnat in en rad ändringsförslag som inte heller torde vara kontroversiella då de framför allt gäller informationsplikten. Här har vi gjort mycket klart att det nya instrumentet Internet måste utnyttjas för att förbättra informationen. Därmed har vi väl även klargjort hur information skall spridas, och vi har pekat på att luftföroreningar inomhus också är ett stort problem som bör behandlas i Europeiska unionens forskningsprogram. När man nämligen talar om utomhusluften bör det också bli tydligt, för trovärdighetens skull, att vi även vill göra ansträngningar på området inomhusluft. Dessutom har vi gjort mycket klart att medlemsstaterna även måste upprätta en bättre dokumentation. För övrigt är det för medlemsstater som ansöker om undantag mycket viktigt att även befolkningen där informeras om att det förekommer undantag och om vilka ansträngningar som görs för att faktiskt förverkliga vårt mål om 5 mikrogram år 2010.
Därmed vill jag nu lämna detta - jag har redan utnyttjat all tid. Viktigt är att vi får ett snabbt antagande av direktivet, och jag tycker att vi har gjort stora ansträngningar på den punkten och det torde heller inte bli några problem med detta.

Schleicher
Herr talman, mina damer och herrar! Som Breyer just antydde så behandlar vi i dag den andra delriktlinjen i det ramdirektiv som antogs 1996, vilket rör värderingen och kontrollen av luftkvaliteten. Målet är huvudsakligen att fastställa gränsvärden för koncentrationen av bensen och kolmonoxid för att förbättra luften och undvika, förebygga och minska riskerna för skadlig inverkan på människors hälsa och på miljön.
Det stämmer att den huvudsakliga källan för utsläpp av båda skadeämnena, nämligen bensen och koloxid, är vägtrafiken. För bensen är andra viktiga källor bränsleförsörjningen, oljeraffinaderierna samt den kemiska industrin, och för koloxid alla förbränningsprocesser. Till renhållningen av luften och klimatstrategin är direktivet en högst väsentligt bidrag. Förslaget lades fram av Europeiska kommissionen i december 1998. Det finska ordförandeskapet gjorde allvarliga ansträngningar att göra bruk av de nya rättsliga möjligheterna i Amsterdamfördraget och att få förslaget att träda i kraft med Europaparlamentets ändringar redan efter den första behandlingen i december 1999. Vår grupp skulle verkligen ha välkomnat detta.
De ändringsförslag som lyfter fram riskerna för vissa befolkningsgrupper och som betraktar de planerade miljöskyddsåtgärderna som lägsta krav möjliga att överskrida delades givetvis även av vår grupp. Även de bestämmelser som nu upptas av den gemensamma ståndpunkten gällande engångsförlängning av tidsfristen, respekten för gränsvärdet, vilka av miljöskäl behövs i våra sydliga medlemsstater, lämnades in av oss redan till den första behandlingen, liksom fastställandet av gränsvärdet för bensenkoncentrationen till 10 mikrogram per m3.
Breyer har ju redan antytt att det sedan även skedde en god utveckling av den gemensamma ståndpunkten. Denna omfattar nu precis den formulering som vi önskat, och även övriga bestämmelser i den gemensamma ståndpunkten är konsekventa och omfattar genomförbara åtgärder för att förbättra luftkvaliteten i Europa. Vår grupp är införstådd med denna gemensamma ståndpunkt och kan godkänna den som den är. Regleringarna garanterar en hög skyddsnivå för folkhälsan och är tillräckligt flexibla för att ständigt kunna anpassas efter de krav som de tekniska framstegen ställer.
Breyer har gjort ett digert arbete och hon har även i förhandlingarna kunnat få igenom mycket av det som parlamentet önskade. Jag måste dock säga att vi håller de på nytt inlämnade ändringsförslagen för överflödiga, det vill säga de är motiverade men egentligen inte värda att det hela skjuts upp på nytt, och att vi tvingas vänta ännu längre på att direktivet kan antas. Då anser vi att det är mycket viktigare - fru Breyer, ni nämnde ju också detta - att regelverket nu efter ett halvår av förseningar äntligen kan träda i kraft så snart som möjligt för att bidra till att luften i Europa förbättras. Därför röstar vår grupp inte för ändringsförslagen i hopp om att vi därmed kan stödja processen av ett snabbt antagande av direktivet.

Scheele
Herr talman! Först av allt vill jag tacka föredraganden för detta mycket framgångsrika betänkande och för hennes framgångsrika arbete, men givetvis även alla övriga inblandade för det goda samarbetet. Jag är medveten om hur väsentligt detta direktiv är för en positiv utveckling av miljöpolitiken i den Europeiska unionen. För första gången fastställs ett gränsvärde för ett cancerframkallande ämne. Detta är inte endast väsentligt därför att det är viktigt att ha ett gränsvärde för detta cancerframkallande ämne, utan även därför att det kommer att tjäna som exempel för andra cancerframkallande ämnen som det fortfarande återstår att reglera.
Den politiska huvudinriktningen i den första behandlingen var att utforma bestämmelserna för undantag från gränsvärdena så begränsat, så restriktivt som möjligt, och jag tycker att vi kan vara mer än nöjda med den lösning som vi har funnit genom vårt gemensamma arbete. Naturligtvis är även min grupp angelägen om ett snabbt förverkligande av direktivet, och vi vill undvika ett medlingsförfarande.
Jag är även medveten om att detta direktiv inte är platsen för diskussionen om luftföroreningar inomhus. Ändå tror jag att det vore lämpligt att peka på riskerna med luftförorening inomhus och även att kräva initiativ i den riktningen, till exempel mer forskning. Det är nämligen bevisat att luftförorening inomhus är en källa till att personer utsätts för hälsovådliga ämnen, i synnerhet för den cancerframkallande bensenen. Därför stöder vi de ändringsförslag som har lämnats in i hopp om att vi trots detta kan undvika ett medlingsförfarande.

Maaten
Herr talman! De tre föregående talarna har redan på ett vältaligt sätt gjort klart vilka viktiga förslag som denna diskussion handlar om. Vi vill även rikta beröm till föredraganden. Hon har lyckats utomordentligt bra med huvuddelen av sina ändringsförslag och de ändringsförslag som antogs av kommissionen och parlamentet under första behandlingen. Frågan som står öppen är om vi vill gå ännu längre än den gemensamma ståndpunkten. Vi finner föredragandens argument övertygande och kommer att ansluta oss till dessa.
Under de diskussioner som vi har fört om detta direktiv, har en fråga kommit upp som också skulle kunna ha kommit upp i samband med andra miljöfrågor, varför jag faktiskt tycker att det är viktigt att ta upp den här. Det är frågan som vi hela tiden måste ställa oss i egenskap av europeiska institutioner: varför håller vi egentligen på med det här? Varför är det så att vi i Bryssel eller Strasbourg måste fatta ett beslut när det föreligger ett lokalt problem, - det här är faktiskt ett av de problem som vi talar om nu - och inte kan överlåta åt de nationella regeringarna att lösa det? Jag menar inte rent juridiskt, för juridiskt står det klart att vi måste hålla på med det här.
Slutligen kom vi fram till att det i det här fallet är lämpligt att vi som europeisk union engagerar oss på grundval av en sorts likhet inför lagen; för att ge samma medborgare samma skydd. Men jag kan föreställa mig att det även finns andra argument för att säga: nej, det är viktigt för oss som union att engagera oss i detta. Jag skulle tycka att det var intressant om kommissionären, om hon hinner, kort kunde gå in på denna fråga.

Wallström
. Herr talman, ärade ledamöter! Först vill jag tacka föredraganden och utskottet för ett gott arbete. Breyers betänkande bidrog starkt till att ytterligare förbättra kommissionens förslag i den första behandlingen som ägde rum i december förra året.
De gränsvärden som har satts för bensen och koloxid i luften baseras på Världshälsoorganisationens senaste rekommendationer och syftar till att uppnå en hög skyddsnivå för människors hälsa i hela unionen. Ett antagande av detta direktiv innebär att unionen tar ledningen internationellt vad gäller gränsvärden för bensen och koloxid.
Jag vill börja med att redogöra för kommissionens åsikt om ändringsförslagen 2 och 3. De rör frågan om information till allmänheten, vilket ju är av största vikt. Som ni kanske vet, har kommissionen nu under veckan antagit ett nytt direktiv som ytterligare kommer att förbättra tillgången till miljöinformation. Kommissionen godtar ändringsförslag 2, som uttryckligen nämner Internet. Ändringsförslag 3 första delen tar upp att medlemsstaterna skall göra särskilda ansträngningar för att informera dem som berörs av undantagen vad gäller tidsfristen för att respektera gränsvärdena för bensen. Kommissionen instämmer i princip med detta krav, men genom hänvisningen till den gemensamma ståndpunkten, till artikel 8.3 i direktiv 96/62/EG, dvs. ramdirektivet om luftkvalitet, är medlemsstaterna redan skyldiga att ställa samman denna information och göra den tillgänglig för allmänheten. För att kommissionen skall kunna godta första delen i ändringsförslag 3, måste det därför formuleras om avsevärt. Ändringsförslag 3 andra delen innehåller ett krav på fri tillgång för allmänheten till medlemsstaternas dokumentation om val av provtagningsplatser. Trots att medlemsstaterna redan har denna skyldighet, enligt Århuskonventionen, godtar kommissionen ändringsförslaget.
Jag kommer till ändringsförslagen 1 och 4 som båda berör kommissionens översyn av direktivet år 2004. Översynen kommer att ingå i den första rapporten om det nya integrerade programmet för ren luft, som kommissionen håller på att utarbeta. I den gemensamma ståndpunkten anges redan att målet med översynen är att studera de senaste resultaten och vid behov ytterligare förbättra skyddet. Eftersom luftförorening inomhus kan ge betydande hälsoproblem kommer kommissionen att ta hänsyn till denna fråga vid översynen. Ändringsförslag 1 kan därför godtas i princip, men måste formuleras om.
Jag kommer slutligen till ändringsförslag 4, som rör en viktig fråga. Den besvärligaste punkten under förhandlingarna i rådet var gränsvärdet för bensen och tidsfristen för att uppnå det. Mot bakgrund av resultaten från en aktuell undersökning om bensen ansåg framför allt de södra medlemsstaterna att det var osäkert om de skulle kunna uppnå gränsvärdet på 5 g/m3 till år 2010. Trots detta meddelar artikel 3.2 i den gemensamma ståndpunkten nu endast en möjlighet till fem års förlängning av tidsfristen på vissa villkor. Under den perioden får man dessutom inte överskrida en koncentration på 10 g/m3. Jag vill understryka att det ligger i linje med ändringsförslag 22, som lades fram vid parlamentets första behandling. Denna överenskommelse kunde bara komma till stånd genom ett tillägg i artikel 7.3, där det uttryckligen sägs att kommissionen kan föreslå ytterligare förlängningar mot bakgrund av resultaten från översynen år 2004. Rent juridiskt gör denna klausul inte att kommissionens initiativrätt begränsas eller påverkas, men kan ses som en viktig del av den slutliga kompromissen i rådet. Enligt ändringsförslag 4 skulle denna text inte finnas med, vilket skulle kunna äventyra överenskommelsen med rådet. Kommissionen anser att den förlikning som det skulle kunna leda till innebär en onödig försening av antagandet av detta viktiga direktiv, i vilket man för första gången någonsin fastställer gränsvärden för bensen och koloxid i luften. Kommissionen kan därför inte godta ändringsförslag 4.
Till sist vill jag säga att jag anser att den gemensamma ståndpunkten utgör en värdefull kompromiss som jag hoppas att alla parlamentet skall samtycka till utan större ändringar.

Talmannen
Stort tack, kommissionär Wallström.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Minimikriterier för miljötillsyn
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendation (A5-0164/2000) av Jackson för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om rådets gemensamma ståndpunkt (5684/1/2000 - C5-018/2000 - 1998/0358(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets rekommendation om fastställande av minimikriterier för miljötillsyn i medlemsstaterna.

Jackson
Herr talman! Den grundläggande tanken i betänkandet som jag lägger fram är att förslaget från Europeiska kommissionen till en rekommendation om detta ärende bör ändras och bli ett direktiv och som ni kommer att se i mitt betänkande fick detta nästan enhälligt stöd i utskottet för miljö.
Medlemmarna i utskottet var överens med mig om att en rekommendation är ett alltför svagt instrument i detta fall. Jag förmodar att en rekommendation faktiskt är likvärdigt med att vi alla förflyttar oss till det centrala Strasbourg och besöker katedralen för att göra en gemensam bön. Det är i själva verket allt som en rekommendation är. Det finns ingen möjlighet för Europeiska kommissionen att gå tillbaka till medlemsstaterna och säga att de inte har följt en rekommendation därför att en rekommendation säger endast att de får göra någonting, den säger inte att de måste göra någonting.
Kommissionen är mycket bekymrad över detta betänkande därför den inser att om vi fortsätter kräva ett direktiv snarare än en rekommendation kan hela saken stranda i rådet. Jag förstår kommissionens oro. Jag försökte plikttroget i utskottet för miljö få medlemmarna till att gå med på en rekommendation snarare än ett direktiv. Jag fick ett mycket ohövligt svar från dem som jag inte skall upprepa för er, men vilket i stort sett avspeglas i mitt betänkande.
De vill ha ett direktiv och inte en rekommendation. Och sannerligen om riktlinjerna om miljöinspektion som kommissionen så ivrigt vill se överleva infördes i en rekommendation, anser mitt utskott att de helt enkelt kommer att ignoreras. Vi vill ha ett direktiv som utan tvekan ålägger medlemsstaterna att införa miljöinspektioner som utförs i stort sett efter liknande linjer.
Jag måste understryka att vi vill inte ha, i det fall någon hänger detta på mig, ett övernationellt europeiskt miljöinspektorat: Fullt av små män och kvinnor i blå uniformer med guldstjärnor som rusar runt i medlemsstaterna och rapporterar tillbaka till Bryssel och säger att detta är fel eller vad gäller Tyskland, detta är rätt. Vi behöver inte den typen av övernationellt inspektorat. Jag anser och mitt utskott håller med mig om att det primära ansvaret för att verkställa Europeiska unionens miljölagstiftning bör stadigt placeras där det hör hemma, hos medlemsstaterna.
Vi kan inte förstå kommissionens beredvillighet att föreslå bara det minsta möjliga. Åsidosättande av Europeiska unionens miljölagar utgör en betänklig bakgrund till detta förslag. I går var en historisk dag i Europeiska unionens historia men inte, skyndar jag mig att tillägga, på grund av besöket av president Chirac i Strasbourg utan för att det var dagen för den första rapporten om ett böter från EG-domstolen, en verklig bot på 20 000 euro om dagen, för Grekland för underlåtenhet att följa ett av Europeiska unionens miljödirektiv. Men det är intressant att notera att det ärendet i själva verket inleddes för tretton år sedan, och gäller ett direktiv som är ännu äldre.
För stunden finns det nio andra miljöfall som har tagits upp en andra gång av EG-domstolen för att länder har ignorerat tidigare domar. Det finns inte mindre än 157 ärenden som fortfarande inte är avgjorda och jag beklagar att jag måste säga att i många fall har Europeiska kommission inte kunnat agera, föra ärenden inför EG-domstolen, därför att den känner inte till vad som sker i medlemsstaterna eftersom de berörda länderna inte har rapporterat tillbaka till Bryssel om vad de tänker göra i fråga om lagstiftning.
Ett av skälen till att de inte har rapporterat är att länderna själva inte vet. Varför vet de inte? Därför att de inte har miljöinspektionssystem som utgör den centrala flotte på vilken hela byggnaden för efterlevnad av europeisk miljölag är byggd.
Vi behöver den typ av direktiv som utskottet för miljö skulle vilja ha. En rekommendation räcker inte. Jag hoppas att Europeiska kommissionen har modet, och jag menar mod, att godkänna Europaparlamentets ändringsförslag. Jag hoppas att Europeiska kommissionen har modet att inleda förlikningsförfarandet arm i arm med parlamentet mot, och det kommer att bli mot, rådet. Jag tror att några ledamöter av rådet i själva verket är ganska osäkra om linjen direktiv snarare än rekommendation. De små eftergifter som rådet hittills erbjudit, placerat i förordet till detta förslag, är helt enkelt inte tillräckligt.

Davies
Herr talman! De av oss som överlevde förlikningsförfarandet för ramdirektivet för vatten måste glädja oss åt att vi här har en fråga som är helt entydig och lättförståelig. Den första frågan är att vi vill ha en likvärdig och effektiv tillämpning av miljölagstiftningen i hela Europeiska unionen och vi måste alla vara överens om den principen.
Frågan är uppenbarligen varför vi inte har haft det förut. Varför har kommissionärens företrädare inte lagt fram förslag tidigare och varför är de förslag som nu presenteras så bedrövligt svaga? Det finns också en fråga till medlemsstaterna. Varför har de undertecknat miljölagstiftning om de i realiteten inte har resurser för att ordentligt kontrollera att den har genomförts och inte har för avsikt att se till att den verkställs på rätt sätt?
Jag har kemiska företag i min valkrets i nordvästra England. Några av dem, måste jag tyvärr säga, släpper ut förorenande material i luft och vatten. De blir inspekterade. Åtgärd är vidtagen. De är tvingade att rycka upp sig. De betalar priset för det. Men de konkurrerar med kemiska företag på annat håll i denna europeiska union som inte behöver göra dessa kontroller, som inte behöver betala priset och de kan därför inte konkurrera på samma spelplan. Det är helt enkelt orättvist.
Den andra frågan är den uppenbara konflikten här mellan parlamentet och rådet. Varje student som vill förstå förfarandena för förlikning eller medbeslutande har en trevlig och okomplicerad fallstudie här. Vi har medbeslutandebefogenheter, men vi har hotet från rådet att om vi inte går på deras linje kommer de att överge hela lagstiftningen. Nåväl, likaså gott som fru Jackson sade.
Meddelandet till det franska ordförandeskapet är att vi vill få påtagliga framsteg. Vi vill inte att detta överges. Det finns rum för kompromiss, troligtvis om datumet för genomförandet. Alla institutionerna i Europeiska unionen vill se lagarna verkställda på rätt sätt. Det är tid att ge dessa varma men ganska luddiga känslor någon verklig mening och handling.

Wallström
. (EN) Herr talman! Får jag först av allt tacka föredraganden, fru Jackson, och utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor för dess arbete med detta förslag om miljöinspektioner. Jag kan inte undgå frestelsen att påpeka för fru Jackson att hon påminner mig om mitt löfte till utskottet för miljö att inte föreslå direktiv hela tiden utan snarare att koncentrera arbetet på genomförandet. Det dåliga genomförandet av miljölagar har ingenting att göra med brist på sådana regler och direktiv. Vi har många sådana och vi vill verkligen uppnå någonting. Vi vill se resultat.
Så vi kommer rakt till nyckelfrågan: Skall det bli en rekommendation eller ett direktiv? Det kommer inte att bli en överraskning för er att kommissionen inte kan gå med på den föreslagna ändringen till ett direktiv av följande skäl. I kommissionens meddelande från 1996 om genomförandet av gemenskapens miljölagar konstaterades en skillnad mellan medlemsstaternas inspektionssystem och fastslogs att det var nödvändigt att se till att ett minimum av inspektionsuppgifter utfördes. Kanske är det inte en så dålig idé att ha dessa personer i blå uniformer med guldstjärnor att kontrollera vad som pågår!
I det rekommenderades att riktlinjer bör fastställas och valet av strukturer och mekanismer lämnas till medlemsstaterna så att de anpassas på lämpligt sätt till deras befintliga system.
Genom en rekommendation skall man uppnå någonting. Några medlemsstater har redan väl utvecklade inspektionsmyndigheter eller organ och riktlinjer kommer att säkra att de tillämpar dem i enlighet med gemensamma standarder utan att de nödvändigtvis behöver ändra sina system så mycket. För de medlemsstater som inte har detta kommer rekommendation att vara till hjälp för att de i första rummet, med möjlighet till bidrag från gemenskapen, skall kunna utveckla sin infrastruktur och kapacitet.
Ett direktiv skulle kunna innebära att några medlemsstater kommer att få stora problem att följa det i dess helhet från det att det träder i kraft och detta ansåg kommissionen inte vara praktiskt eller psykologiskt angeläget. Jag är övertygad om att en strategi med "morot" snarare än "piska" skall ge bättre resultat i nuvarande skede av utveckling av nationella inspektionsmyndigheter.
Vi har redan uppnått en viss framgång på området genom utbytesprogrammet för IMPEL-inspektörer och annat arbete som IMPEL har utfört för inspektioner, kontroll av inspektionstäthet m.m.
Detta förslag bör därför ses som det första steget i ett fortgående program och den erfarenhet som man får av dessa aktiviteter skall hjälpa oss att överväga efterföljande etapper när det gäller hur vi skall bredda karaktären, omfattningen och tillämpningen av minimikraven. Förslaget ålägger medlemsstaterna att återrapportera om verksamheten och jag kommer att intressera mig för detta personligen. Om det visar sig att medlemsstaterna inte tillämpar detta i praktiken, kommer vi inte att dra oss för att lägga fram ett förslag till direktiv.
Inställningen i rådet om medlemsstaterna, även dem med väl utvecklade inspektionsmyndigheter, var enhälligt för en icke bindande lagstiftning i detta skede. Skall vara realistisk kommer vi inte till slut att ha något instrument alls om parlamentet fortsätter att kräva ett direktiv. I så fall kommer vi att ha svikit de medlemsstater som mest behöver hjälp och ledning och följden blir ingen ändring av status quo och ingen förbättring i dessa medlemsstaters genomförande. Av dessa skäl kan kommissionen inte godkänna något av de föreslagna ändringsförslagen om en ändring av förslagets form från rekommendation till direktiv.
Kommissionen kan inte godkänna följande ändringsförslag på alla punkter: Ändringsförslag 5 om att hjälpa medlemsstaterna skilja mellan nationell - till exempel icke gemenskapslag och gemenskapslag. Ändringsförslag 6 och 11 enligt vilka man vill ändra frivillig rapportering och meddelandesystem till obligatoriska. Ändringsförslag 12, andra delen, för den tillför inte någonting. I förslaget hänförs redan till rapporter som finns i en lättillgänglig databas. Ändringsförslag 13, andra delen, gällande rapporter om på platsen besök att finnas tillgängliga inom två månader från inspektion därför att den gemensamma ståndpunktens formulering "så snart som möjligt" är att föredra. Ändringsförslag 14 där man vill begränsa efterlevnadsinformation i rapporter till kommissionen till korta sammandrag, vilket inte är tillräckligt för kommissionens syften.
Om förslaget skall finnas kvar i form av en rekommendation kan dock kommissionen i princip godkänna ändringsförslag 2, 10, andra delen, och 15, andra delen avseende punkt 9.1. De avser alla medverkan av EEA och/eller IMPEL i vissa aktiviteter som gäller inspektioner. Dessa godkändes av kommissionen vid första behandlingen och ingick i kommissionens reviderade förslag.

Talmannen
Tack, kommissionär Wallström.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Skydd av skogar
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0152/2000) av Redondo Jiménez för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor
I. om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om ändring av förordning (EEG) nr 3528/86 om skydd av skogarna i gemenskapen mot luftburna föroreningar ((KOM(1999) 379 - C5-0076/1999 - 1999/0159(COD)
II. om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om ändring av förordning (EEG) nr 2158/92 om skydd av gemenskapens skogar mot bränder ((KOM(1999) 379 - C5-077/1999 - 1999/0160(COD)).

Redondo Jiménez
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Rådet har presenterat en ändring av två förordningar, 3528/86 mot skogsföroreningar samt 2158/92 om förebyggandet och bekämpandet av bränder. Detta sker genom två förordningar, 307 och 308 från 1997, i enlighet med artikel 43 i den gamla förordningen.
Parlamentet framställde ett yrkande inför domstol den 30 april 1997, vilket besvarades den 25 april 1999. Domstolen avkunnade dom i de gemensamma ärendena 164 och 165 från 1997 varigenom de båda förordningarna förklarades ogiltiga samtidigt som det konstaterades att rådet borde ha grundat sig på artikel 130 S i det gamla fördraget, det vill säga artikel 175 i det nuvarande, som enda rättsliga grund. Konsekvenserna av ogiltigförklaringen upphävdes dock till dess rådet inom skälig tid har godkänt nya förordningar med samma syfte.
Europeiska kommissionen och medlemsstaterna förband sig på internationell nivå vid ministerkonferenserna i Helsingfors om skogens värnande 1993 och i Strasbourg 1990 att fortgående övervaka de skador som skogen åsamkats.
Ingen är ovetande om skogens viktiga funktion, såväl ekonomiskt som ekologiskt och socialt, och ingen är ovetande om hur skogen skyddar mark, klimat, vatten, fauna och flora genom att bevara en nödvändig jämvikt för ett hållbart jordbruk och landsbygdens utveckling.
Medlemsstaterna har upprättat nät för systematisk övervakning samt observationsposter för intensiv och fortlöpande övervakning av skogens ekosystem. Studier som kräver lång tid att genomföra och där resultatet är beroende av bättre kunskap om orsakssambandet mellan de förändringar som inträffar i skogens ekosystem och de faktorer som där påverkar, och där övervakning, förebyggande åtgärder och studier måste pågå under en längre tid.
Beträffande bränder arbetar man med orsak, förebyggande åtgärder och övervakning av skog.
Beträffande föroreningar upprättas observationsnät, skador inventeras periodiskt med samma metodik, skogens ekosystem övervakas intensivt och fortlöpande och genom pilotprojekt utarbetas metoder för bevarande och restauration av skadad skog.
Medlemsstaterna skall dessutom periodiskt göra upp ett bokslut. I det förslag som enhälligt godkändes i utskottet för miljö införs vissa smärre ändringar som jag vill uppmana kommissionen att ha i åtanke eftersom det skulle förkorta förfarandet.
Där uppmanas kommissionen att biträdas av en ständig kommitté för skogsbruk, precis som på andra områden. Kommissionen uppmanas också att analysera tillämpningen av nämnda förordning när det gäller ekologiska, ekonomiska och sociala aspekter samt ta fram sambandet mellan kostnader och intäkter. En ändring inkluderas där Medelhavsskogen skall betraktas som ett särskilt ekosystem för länderna i söder, eftersom den är så viktig för kampen mot torka och erosion.
När det gäller de finansiella anslagen så har jag en rimlig anledning att tvivla: Under förordningarnas föregående period föreslog kommissionen för en femårsperiod 40 miljoner euro för kampen mot föroreningar samt 70 för brandförebyggande åtgärder. För nästkommande fem år föreslår kommissionen 34 miljoner för kampen mot föroreningar och 50 för brandförebyggande åtgärder. Sex miljoner har tagits bort för kampen mot föroreningar och 20 miljoner för brandförebyggande åtgärder, utan att beakta att levnadskostnaderna har stigit och att nya länder, Österrike, Sverige och Finland, har införlivats vilket nästan fördubblar skogsarealen.
Vårt förslag är därför att öka anslagen till 44 och 77 miljoner för föroreningar respektive bränder.
Som talmannen redan lovat ber jag att få använda ledamot Cunhas två minuter, eftersom han inte är närvarande.
Vi har ett förslag från budgetutskottet framför oss. Budgetutskottet fortsätter att lägga fram förslag utan att vilja beröra frågan om anslag. Jag tror att budgetutskottet försöker kringgå medbeslutandeförfarandet och därför uppmanar jag kammaren och kommissionen att bortse från deras ändringsförslag...
(Talmannen avbröt talaren)

Talmannen
Fru Redondo, dessvärre har Cunha dykt upp.
Herr Cunha, det var på håret att Redondo tog ifrån er talartiden.

Cunha
Herr talman! Att skogen i Europeiska unionen är viktig är uppenbart på den 36-procentiga yta där skog växer eller för de 2,2 miljoner arbetstillfällen som därav skapas. På många ställen inom Europeiska unionen är skogen ofta det enda ekonomiska alternativet på grund av dålig jord eller på grund av kravet på andra naturresurser. Det är också uppenbart att skogens betydelse inte bara begränsas till det ekonomiska planet: det finns otaliga dimensioner av ett socialt och miljömässigt intresse, till exempel att skydda marken, att bekämpa erosionen, att bevara vattenresurserna, den biologiska mångfalden, den klimatologiska regelbundenheten osv. Trots detta har skogen varit något av en "oäkting" i gemenskapspolitiken.
Först efter många år lyckades Europeiska unionen 1998, med Europaparlamentets hjälp, få en strategi godkänd för skogens bevarande och utveckling. På grund av det otvetydiga samröret med jordbruket och de territoriella konsekvenserna är det förståeligt att kommissionen inte har varit mera ambitiös i sina förslag och att rådet historiskt sett alltid har varit så kortsynt.
Trots godkännandet av Europeiska unionens skogsstrategi för ett utvecklande av idéer, så har strategin ännu inte kommit till uttryck i praktiken. Tvärtom har man tagit ett steg tillbaka i en del frågor, vilket man nu bevisar med denna gemenskapsförordning om skogens bevarande. Det som i särskilt hög grad oroar mitt land - regleringen av skogsbränder - är att Europeiska unionen under perioden 1992-1996 gynnades av ett årligt belopp om 14 miljoner euro och att detta belopp nu bara uppgår till 10 miljoner euro, det vill säga 40 procent mindre, vilket är beklagansvärt. Herr talman, därför uppmanar jag rådet och kommissionen att höja detta belopp och om möjligt också inrätta ett gemenskapssystem för information vid skogsbränder.

Talmannen
Kolleger! Jag ber om förståelse. Vi har räknat ut att om vi låter var och en av kollegerna dra över med endast 20 sekunder, då sitter vi fortfarande kvar här kl. 01.00 i natt. Vi har väldigt många frågor. Därför ber jag er alla om förståelse för att jag måste ta mer hänsyn till talartiden än annars.

Sornosa Martínez
Tack så mycket, herr talman. Redondo presenterar under den allmänna rubriken skydd av skogar ett betänkande om två förslag till förordning. En tar upp luftburna föroreningar som berör skogen och den andra brandförebyggande åtgärder.
Jag vill tala om för Redondo att delegationen för de spanska socialdemokraterna kommer att stödja hennes ändringsförslag. Vi kommer att stödja dem eftersom vi instämmer med de argument Redondo har lagt fram, men även andra argument som hon inte hade tid att presentera. De förordningar man utgår från är från 1986 och 1992. Nu är budgetanslagen mindre emedan skogsmassan, alltsedan de nordiska ländernas anslutning till Europeiska unionen, är större.
De luftburna föroreningarna har dessutom förvärrats som en följd av regnet och den höga koncentrationen av farliga ämnen i atmosfären.
När det gäller de brandförebyggande åtgärderna så är situationen betydligt sämre på grund av klimatförändringar och den torka som råder på många europeiska platser. Jag vill bara nämna några exempel. Under veckan har det brunnit i Medelhavsskogen vid gränsen mellan Frankrike och Italien, en brand i pinjeskogen i Ostia, i närheten av Rom, en brand i Valencia kommun, där jag bor, dessutom har ett dödsfall inträffat, en jordbrukare som själv försökte släcka, kväva, en av de bränder som härjat under veckan på grund av torkan och värmen.
Allt detta rättfärdigar mer än väl Redondos ändringsförslag och vårt stöd. Jag vill tala om för kommissionen - och jag beklagar att inte Wallström är närvarande - att en av Europeiska unionens prioriteringar när det gäller miljön inte bara borde vara att bekämpa föroreningar och förebygga bränder utan framför allt att bedriva en politik som skyddar skogen. Därför ger vi henne vårt stöd.

Paulsen
Herr talman! Herr kommissionär! Jag bor mitt i den nordiska skogen, som utgör en del av Europas enorma skogsareal. I Norden har vi givetvis inte samma problem som i Medelhavsområdet. Det är således inte korrekt att i detta sammanhang tala om Europas skogar. Skogarna i Europa är mycket, mycket olika. Jag skulle kunna använda hela natten och hela morgondagen till att berätta historien om skogen och om den enorma betydelse Europas skogsarealer kommer att få i ett framtida hållbart Europa.
Detta betänkande handlar emellertid om hoten mot våra skogar. För de norra och centralt belägna skogarna utgörs de största hoten av de luftburna föroreningarna. Vi kan tyvärr inte hindra föroreningarna genom skogspolitik utan genom miljö-, trafik- och jordbrukspolitik, kort sagt genom allmän miljöpolitik. Eftersom de flesta skogar skadas av utsläpp som kommer långt bortifrån, är ansvaret för luften och klimatet globalt och europeiskt.
Bränder utgör inget problem för de nordiska skogarna, tvärtom. För att få miljöcertifiering måste skogsägarna elda en viss areal per år. Vi behöver fler bränder. Av ekologiska skäl anlägger vi bränder. I de nordiska skogarna finns en mängd växtarter som har vaxade frön. De måste värmas upp av en brand för att kunna gro. I Norden finns också insekter som behöver brinnande myrstackar för att kunna fortplanta sig.
Jag anser att vi skall stödja de södra ländernas behov av brandbekämpning, men att man inte kan dra alla skogar över en kam genom att i detta sammanhang tala om europeiska skogar.

Ebner
Herr talman! Det är alltigenom glädjande att det ägnas allt större uppmärksamhet åt skogen och dess hälsotillstånd. Jag tror dock inte att det räcker med att i framtiden ställa mycket stora penningmedel till förfogande - mycket, mycket större jämfört med tidigare, men ändå alldeles för litet i förhållande till de faktiska behoven. Det vore av vikt om man framför allt kunde få till stånd en förändring av medvetandet. Inte så mycket för att endast få pengar till sitt förfogande, utan även för att frivilligheten på detta område skall anta proportioner som är av nöden för skyddet av skogarna.
I alpområdet är den frivilliga brandkårens institution till exempel en självklarhet. En sådan inrättning bör man försöka bygga upp även i medlemsstaterna kring Medelhavet för att inte enbart bekämpa brandhärdar och skapa skyddsinfrastrukturer, utan även för att främja beredskapen bland befolkningen att hjälpa till i grannskapet, att göra frivilliga insatser. Jag tror att när det gäller detta behöver man tänka om i framtiden, för enbart genom finansiella medel når man inte ända fram.

Lage
Herr talman, ärade kolleger, herr kommissionär! Skogen spelar en viktig roll för bevarandet av den ekologiska jämvikten och det är en förnybar resurs, dock bara på lång sikt. För övrigt representerar den också en imaginär, mytologisk och symbolisk investering som vi inte får glömma.
Även om man kan notera en viss återhämtning av Europeiska unionens skogsområden så faller ändå varje år tusentals och åter tusentals hektar offer för försurningen. Oändliga skogsytor brinner år efter år i Europa och ödelägger närmare en procent av den totala skogsytan. Den biologiska mångfalden påverkas också, situationen för flera växter är oroväckande. Därför är nyttan av dessa två förordningar obestridlig, även om gemenskapsanslagen är tämligen blygsamma.
Förordningen är i synnerhet viktig för södra Europa - vilket redan har sagts - och utan tvekan är det en förordning där de åtgärder som kan förebygga skogsbränder och reducera antända ytor definieras. Genom förordningen tänker man nämligen samfinansiera system för förebyggande åtgärder, övervakning och information samt identifiering av brandorsak. Därför är den oskattbar.
Geograferna vet detta. Den sydligaste delen av Medelhavsområdet hotas av fysisk ödeläggelse i ordets rätta bemärkelse. Det klimatologiska fenomen som gav upphov till Saharaöknen slutar inte vid Medelhavet utan fortsätter in över den Iberiska och Italiska halvön samt Balkan. Den Medelhavsskogen, som är som en rökridå för nämnda fenomen, ödeläggs obarmhärtigt av bränder. Den här frågan berör inte bara länderna i söder, vars mark härjas, lika litet som bevarandet av den nordiska skogen bara berör de nordiska länderna.
Länderna i söder är i brådskande behov av en politik där skogen skyddas, mer än någon annan del av Europa. Jag vill tacka föredraganden för ett väl genomfört arbete och säga att jag instämmer med hennes förslag och hennes mål.

Myller
Herr talman! Innehållet i den aktuella förordningen grundar sig på situationen i slutet av 1980-talet och sedan dess har saker och ting avsevärt förändrats fram till i dag. När det gäller skydd av skogarna måste man i högre grad än tidigare uppmärksamma klimatförändringens påverkan. Traditionella luftföroreningar har man under det senaste decenniet - också tack vare EG-direktiv - lyckats tygla, men samtidigt har risken ökat att man tappar kontrollen över den globala klimatförändringen. Den här utvecklingen måste också synas när man förnyar uppföljningen av situationen i unionens skogar.
Förordningen om skogarna i gemenskapen måste förnyas, men parlamentet bör inte ingå ekonomiska förbindelser under den nuvarande förordningen som upphör att gälla år 2001. I den här situationen är det inte förnuftigt att föreslå ett tillägg på tiotals miljoner euro för drygt ett år. Det räcker inte som motivering att unionens skogsareal efter den senaste utvidgningen ökat. Situationen är så annorlunda i norr och i söder. I Finland och i Sverige har man till exempel redan kommit mycket långt när det gäller avverkning av skog i samma takt som den växer.
Vi har som bäst under behandling här på unionsnivå flera lagstiftningsförslag som verkligen påverkar situationen i skogarna, bland annat den gemensamma ståndpunkten i fråga om direktivet om utsläppstak och direktivet om stora förbränningsanläggningar. Vi måste ge vårt stöd åt dessa så att de blir så bra som möjligt och att man därigenom kan åstadkomma allt bättre skydd av skogarna.

Fischler
. (DE) Herr talman, mina ärade damer och herrar ledamöter! Som ni vet har kommissionen lagt fram två förslag om ändring av förordningen om skydd av skogar mot luftburen förorening samt mot bränder. Syftet med dessa förslag är att anpassa de två förordningarna till EG-domstolens dom av den 25 februari förra året, vilket förklarar artikel 130s - numera enligt den nya numreringen artikel 175 - i EU-fördraget ett lämpligt rättsligt underlag. Jag vill först av allt rikta ett stort tack till de tre föredragandena - Redondo Jiménez, Auroi och Sbarbati - som har befattat sig med de kommissionsförslag som har legat till grund för debatten för samarbetet och även för ändringsförslagen.
Denna nya rättsliga grund innebär automatiskt att medbeslutandet gäller för förfarandet enligt artikel 152 samt att den i förordningen angivna ekonomiska ramen får en bindande karaktär. Det har också blivit nödvändigt att anpassa årsfinansieringsramen för de båda aktiviteterna till de medel som budgetutskottet faktiskt har ställt till förfogande för tiden 1997-2000 liksom till de belopp som har planerats i budgetförslaget för år 2001. Därför har kommissionen heller inte möjlighet att godkänna de båda ändringsförslagen 6 och 12, vilka skulle innebära en utvidgning av den ekonomiska ramen. Kommissionen kan inte heller förklara sig införstådd med ändringsförslag 5 och 11 som rör kommittéförfarandet och som omfattar tillämpningen av samrådsförfarandet för båda förordningarna. Kommissionen anser inte att detta förfarande är förenligt med beslutet om kommittéförfarandet av den 28 juni förra året. Kommissionen är av den uppfattningen att innehållet i de aktuella ändringsförslagen bör diskuteras på nytt vid den för 2001 planerade ändringen av de båda förordningarna. För detta kommer kommissionen att förbereda nödvändiga förslag före utgången av innevarande år. Kommissionen ser dock heller inga problem i ändringsförslagen 1, 2, 3, 4, 7, 8, 9, 10, 12, 13, 14, 15 och 16.

Talmannen
Stort tack, kommissionär Fischler.
Ni är dagens första kommissionär som inte har uttömt sin talartid. Detta noterar vi tacksamt.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

MEDIA/MEDIA Plus
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0186/2000) av Hieronymi för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott
I. om förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om genomförande av ett utbildningsprogram för branschfolk inom den europeiska audiovisuella programindustrin (Media -yrkesutbildning) (2001-2005) ((KOM(1999) 658 - C5-0059/2000 - 1999/0275(COD)) samt
II. om förslaget till rådets beslut om genomförande av ett program för att stimulera utveckling, distribution och marknadsföring av europeiska audiovisuella verk (Media Plus - Utveckling, distribution och marknadsföring) (2001-2005) ((KOM(1999) 658 - C5-0119/2000 - 1999/0276(CNS)).

Hieronymi
. (DE) Herr talman! Jag vill inledningsvis tacka kommissionen, Reding, kollegerna i alla inblandade utskott för det utomordentligt goda samarbetet samt för hittillsvarande fas av samarbetet med rådet, det portugisiska och nu det franska ordförandeskapet. Gemensamt för alla har varit insatsen för Media-programmet med två mål: Alla vill vi stärka den europeiska filmen, och alla vill vi säkra de framtidsorienterade arbetsplatserna genom det audiovisuella tillväxtlokomotivet.
Därför är det viktigt att vi uppmärksammar det faktum att de europeiska företagen fortfarande är alldeles otillräckligt utrustade för denna utveckling på området med det audiovisuella innehållet. Den gränsöverskridande spridningen av europeiska verk är nu liksom förr för liten. På biograferna ligger den amerikanska filmens marknadsandel på 80 procent, den europeiska filmen utanför hemlandet på 7 procent. På TV ligger importen av amerikanska långfilmer och serier på 74 procent, importen från övriga europeiska länder på 14 procent.
Mot bakgrund av detta siktar Media-programmet på grundval av föregående program Media I och Media II målmedvetet in sig på den brist som orsakats av den dåliga cirkulationen av europeiska verk och stöder i synnerhet tre områden: fortbildningen på programområdet genom Media - yrkesutbildning, utveckling och distribution i programmet Media Plus. Nytt är det allmänna hänsynstagandet till online-området samt införandet av pilotprojekten om utnyttjandet av den digitala tekniken. I det avseendet, fru kommissionär, kan jag på alla de inblandade utskottens och, vilket jag hoppas, även på kommissionens vägnar säga att vi stöder de förslag ni har lagt fram och hoppas att de skall nå full framgång.
Dock vill jag påpeka att vi på några punkter har gjort ett par ur vår synvinkel oerhört viktiga ändringsförslag. Hit hör, som så ofta, först och främst budgeten. 400 miljoner euro föreslår kommissionen för ett femårigt program på det audiovisuella området. 400 miljoner var kommissionens förslag redan 1995, vilket rådet då tyvärr inte godkände. Den som vill ta de chanser som den digitala revolutionen erbjuder måste göra det nu. Därför är 400 miljoner för lite! Vi har ett egentligen moderat förslag om höjning till sammanlagt 550 miljoner, 480 miljoner för Media Plus och 70 miljoner för Media-yrkesutbildning.
Enbart denna höjning kommer emellertid inte att leda till något eftertryckligt resultat. Vi behöver ytterligare två instrument. För det första behöver vi integreringen med andra gemenskapsprogram, och för det andra går vår vädjan till råd och kommission om att gemensamt se till att det i Europa äntligen - liksom det är självklart i Förenta staterna - kan sättas in riskkapital på den privata marknaden. Mobiliseringen av det privata kapitalet, måhända är detta vårt mest centrala krav, tillsammans med pilotprojektet om den Europeiska investeringsbanken.
Det andra området är fråga om den rättsliga grunden. Vi vet att detta är en knivig fråga för kommissionen, men vill att inte enbart artikel 157 - Industri, utan även artikel 151-Kultur får ligga till grund för det audiovisuella programmet. Detta handlar om kultur och om industri. Det bör också bli synligt i programmet och komma till uttryck i den rättsliga grunden.
Slutligen endast summariskt ytterligare viktiga krav: Insynen och rationaliteten i programmen bör stimuleras, medlen bör koncentreras till de små och medelstora företagen, de oberoende producenterna, medlemsländerna med ringa audiovisuell produktionskapacitet, och de skall komma de mindre språkområdena till godo. Min vädjan till råd och kommission slutligen: Se till att tillsammans med parlamentet skapa en resolut lobbying för den europeiska filmen!
(Applåder)

Pack
Herr talman, kära kolleger! Vi talar i dag om ett mycket viktigt betänkande. Jag vill inledningsvis säga att detta är ett utomordentligt bra debutverk av vår nya kollega Hieronymi, som på ett verkligt förstklassigt sätt har slutit kompromisser, inom utskottet, med de socialdemokratiska kollegerna, med De gröna, med liberalerna. Jag tror alltså att vi har lyckats bra med detta, även med företrädarna för Europeiska enade vänstern. Tillsammans med kommissionen har vi även förmått förbättra kommissionens goda förslag ytterligare.
Vi har ju en god överblick över vad Media I och Media II har åstadkommit. Media plus kan ju bara bli ännu bättre, det säger ju redan "pluset" där bakom. Jag tycker att i en tid då vi såväl i Lissabon som i Feira talar om oerhört viktiga saker på utbildningsområdet, kan vi inte spara på områden där de berörda senare kommer att arbeta. Därför anser jag att det är mycket viktigt att vi verkligen skapar möjligheter här, alltså att detta område, just inom utbildningen, finansiellt sätt blir bättre rustat.
Det räcker alltså inte, det som står där. Så är det alltid, det räcker aldrig inom kulturen, aldrig inom utbildningen. Men i slutändan måste vi faktiskt också visa vad vi går för inför dem som vi alltid lovar allt möjligt i våra söndagstal. Vad vi finner här räcker inte till för att vi skall kunna möta revolutionen på det audiovisuella området. Inte heller räcker det till för att utveckla en verklig europeisk audiovisuell politik gentemot amerikanarna. Egentligen räcker det inte heller till för att utnyttja hela den potential som finns där för att skapa arbetstillfällen och givetvis inte heller för det kulturella innehållet. Jag tror att det är just det som är vår uppgift, att hela tiden på nytt understryka detta. Det finns - om man så vill - egentligen ännu ingen europeisk audiovisuell politik. Därför krävs det stora ansträngningar här.
Jag tror att vi på detta område - liksom Hieronymi sade - med lite mer pengar skulle kunna ge branschen en bättre skjuts framåt. Just på området kommunikation kan vi - även vad gäller sysselsättningen - göra stora framsteg, varvid jag återigen vill betona att just den europeiska kulturen med alla sina nyanser är vår hjärtesak framför alla andra, vilken vi måste göra synlig över gränserna och förmedla till alla och envar.
(Applåder)

Echerer
Herr talman, kära kolleger, ärade kommissionär! Först vill jag tacka Ruth Hieronymi för det fantastiska samarbetet. Det har gjorts ett utmärkt arbete i alla utskott och över grupperna. Vi har koncentrerat oss på det väsentliga. Var och en har gjort sina kompromisser för att kanske ytterligare kunna förbättra detta program, som ändå redan är mycket bra.
Jag talar nu för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor och skall koncentrera mig på två saker. Vi kräver förstås, precis som utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott, - det har vi kommit överens om tillsammans - en höjning av dessa låga budgetmedel samt ett tillägg av den rättsliga grunden. Ingen förändring, utan ett tillägg! Varför hänger dessa saker samman för mig eller för oss i utskottet? Jag tror att allt är globalt, även konsten och kulturen är underkastade dessa lagar. Det måste finnas en europeisk kulturpolitik också därför att nationalstaterna inte längre kan få detta till stånd. Där den Europeiska unionen kan gripa in, vilket den redan gör i Media Plus, bör den även fortsättningsvis kunna göra detta med större finansiella medel. Här bör rådet göras ansvarigt. Jag tror, fru kommissionär, att parlamentet egentligen spelar kommissionen i händerna när vi säger att vi vill ha mer pengar för att kunna garantera en kulturpolitik även från europeisk sida, och därför vill vi också ha ett tillägg av den rättsliga grunden.
För tydlighetens skull: vi vill inte subventionera industrin, utan vi vill att europeisk film skall kunna ses i större utsträckning i Europa. Först måste vi erövra detta europeiska område i sin helhet för att kunna arbeta rationellt även framdeles. Jag tror inte att jag behöver tala i två hela minuter om jag kan koncentrera mig på dessa båda punkter. Vi vill ha mer pengar, och vi vill ha denna addition av den rättsliga grunden. Jag tror att detta är helt i er smak, fru kommissionär!

Junker
Kära kolleger, herr talman! Jag instämmer helt och fullt i alla hittills uttalade lovord och kommer därmed till saken. Vi går nu in i tredje rundan av det europeiska filmstödet, och det är fortfarande absolut nödvändigt, för den europeiska audiovisuella industrin befinner sig utan tvivel i kris sedan en längre tid tillbaka. Detta tar sig uttryck i följande fakta - en del har vi redan hört. Över hela EU kommer cirka var tredje film aldrig ut till biograferna, och en stor del av dem som lyckas får aldrig mer än 130 000 besökare. Och då skall man räkna med att investeringarna normalt täcks först vid ett besökarantal på en miljon. Endast en femtedel av den europeiska produktionen lämnar det egna landet, av dessa går nio tiondelar emellertid endast till det europeiska grannskapet.
En av styrkorna i den europeiska filmen är samtidigt dess strukturella svaghet. Low budget-produktioner i samma anda som filmer skrivna och regisserade av samma person kan ofta förverkligas endast med hjälp av nationellt filmstöd och finner ofta intresse endast hos en intellektuell ung publik. Under och efter produktionsarbetet saknas det i regel adekvat promotion och marketing budget. Även kulturell mångfald och flerspråkighet är oöverträffliga företräden, men dessvärre inte sällan hinder för bred spridning. Hur vacker drömmen om att erövra den US-amerikanska filmmarknaden än är, låt oss stanna kvar med fötterna på den europeiska jorden! Man får inte försumma att stärka de nationella marknaderna, och vidare gäller det att göra den europeiska marknaden mer tillgänglig. Om det dessutom finns lagrar att skörda, desto bättre!
Konkurrenskraft och en stark marknad är välkomna mål i Media Plus. Programmet drar lärdom av erfarenheterna från de föregående programmen, men dessvärre saknas det trots all kunskap i råd och kommission fortfarande mod till ett riktigt lyckokast. Stor film behöver också stora pengar. Till de hittillsvarande insikterna hör kunskapen om att en begränsning av produktionskostnaderna är en hämsko för de filmer som skall stödjas. Ändå handlar det inte enbart om stödprogrammens finansiella resurser i sig. Det handlar om möjligheten att skaffa sig riskkapital. Här stöter vi på ett tungt kapitel. Europeiska företag och banker investerar visserligen avsevärda summor i programindustrin, men snarare i den amerikanska, inte i den europeiska. Med dem grönboken om olika strategier för att stärka programbolagen inom ramen för Europeiska unionens audiovisuella politik inrättades därför redan 1995 en europeisk garantifond som rådet - tyvärr främst från tysk sida - envist satte sig emot utan att erbjuda en annan lösning på problemet.
Därför dras i och med detta betänkande ett nytt försök i gång att återigen bringa detta finansieringsinstrument som en kompletterande åtgärd på tapeten. Tyskland har nu en ny regering som inte nödvändigtvis behöver rädda ansiktet på grund av ett tidigare motstånd, kanske kan vi nu hoppas på ett större tillmötesgående.
Sist men inte minst får vi inte glömma TV-bolagen som motor för programindustrin, för det är här de avsevärda summorna för audiovisuella produktioner läggs ner, och här erbjuds sändningsutrymme. I synnerhet har public service-företagen en nyckelroll. De förfogar i stor utsträckning över human power och materiella tillgångar, vilket ofta är en nödvändighet för framgångsrika produktioner.

Andreasen
Herr talman! Den liberala gruppen anser att Media Plus är ett mycket bra och viktigt program, som kan bidra till att stärka den kulturella och språkliga mångfalden i EU. Den europeiska filmproduktionen är en viktig del av EU:s kultur- och mediepolitik, och den liberala gruppen finner att det är viktigt att stödja den europeiska filmsektorn, som är utsatt för en mycket stor konkurrens, särskilt från den amerikanska filmsektorn. Det måste göras en särskild insats för den europeiska filmsektorn, och det stöder den liberala gruppen. På en viktig punkt vill vi emellertid rösta emot föredragandens rekommendation, och det gäller budgeten för programmet. Vi är emot de höjningar av kommissionens förslag som föreslagits av föredraganden. Det är Europaparlamentets och EU:s uppgift att fastställa de rätta ramarna och villkoren för en sådan kulturpolitik, men en överdriven användning av skattebetalarnas pengar, det är inte riktigt vår politik. Vi anser därför att kommissionens förslag om en total budgetram på 400 miljoner euro under de fem åren är både realistisk och lämplig.
På samma sätt är det med vissa förbehåll vi i morgon röstar för förslagen om upprättande av en europeisk garantifond och de utvidgade finansieringsmöjligheterna genom samarbetet med Europeiska investeringsbanken. Att vi trots detta röstar för, beror det på att det inte automatiskt innebär ytterligare utgifter för de europeiska skattebetalarna. Media Plus-programmet omfattar också radiosektorn, vilket är nytt i förhållande till tidigare mediaprogram, och vi kan inte riktigt hitta ett bra och förnuftigt skäl till detta; därför har vi också ett förbehåll på detta område. Mediaprogrammen har tidigare administrerats av kommissionen i samarbete med utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott som rådgivande utskott. Föredraganden vill ändra detta utskotts status från rådgivande till behörigt, men det har vi aldrig fått en riktigt bra förklaring till. Jag kan tyvärr tänka mig att förvaltningen av Media Plus-programmet blir ytterligare litet mer besvärlig p.g.a. denna ändring, och därför är det också med ett visst förbehåll vi röstar för i morgon. Trots alla dessa förbehåll anser jag att programmet kommer att bli mycket bra - det kommer att stärka den europeiska filmsektorn - och vi uttrycker ett stort tack till föredraganden, Hieronymi, för det imponerande arbete hon utfört.

Vander Taelen
Fru kommissionär! Herr ordförande! Jag kommer med både goda och dåliga nyheter om Media Plus-programmet. Den goda nyheten är naturligtvis det utmärkta arbete som Hieronymi har lagt ned samt den mer än utmärkta samarbetsformen som har lett fram till en enhällig omröstning i utskottet där betänkandet behandlades. Det är verkligen en bra plan. Planens föregångare har förresten visat att denna sorts planer svarar mot ett reellt existerande behov.
Vi från gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen har insisterat på att man även måste uppmärksamma de små länderna och de svårigheter som mindre producenter erfar i små länder eller i länder tillhörande en mindre språkgrupp. Vi uppskattar särskilt att man har tagit sådana hänsyn i de antagna ändringsförslagen. Naturligtvis ansluter vi oss fullständigt till vad föredraganden sade om behovet av en rättslig grund.
Nu kommer jag tyvärr till den dåliga nyheten, och den handlar snarare om Europeiska unionens mediapolitik som helhet än om denna plan. För vi kan fråga oss vad Europa egentligen har för ambitioner. Jag ställer mig vissa frågor. Jag har med intresse lyssnat på min kollega Andreasens kritik av budgetaspekten, men jag har läst i tidningarna att Europa använder en miljard euro per år för att stimulera och hjälpa tobaksodlarna. Då ställer jag mig vissa frågor, som den som min kollega Perry med rätta ställde: Hur kommer det sig att det i Europa tydligen är lättare att få pengar från unionen om man tillverkar olivolja? Denna fråga diskuteras knappt. För övrigt pratar man inte så mycket om de enorma summor pengar som försvinner från Europa till jordbruket, och det gör man rätt i. Men jag ställer mig frågan varför det är så svårt att åstadkomma en europeisk politik, en industriell politik, som kan ge Hollywood svar på tal. Jag tror att Hollywood inte önskar något annat än att få en värdig motståndare. Tyvärr ser vi att det föreliggande programmet inte ens innehåller någon ansats till detta. Programmet tar för övrigt ingen hänsyn till produktionen. Man talar om sådana viktiga områden som distribution och produktionsförberedelse, men om produktionen sägs inte ett enda ord. Naturligtvis är det inte meningen att man skall slösa med subsidier. Nej, det är såsom föredraganden för övrigt helt riktigt konstaterar, mycket viktigt att Europeiska unionen äntligen instiftar en garantifond, och tillsammans med Europeiska investeringsbanken ger de europeiska producenter som vågar konkurrera med Hollywood de garantier som behövs. Vi måste ge de människor som verkligen vill investera i europeisk film möjligheten att göra detta. Jag skulle vilja be kommissionären att förverkliga detta. Det här är inte bara ett arbete för att skydda den egna kulturen, utan framför allt en enorm utmaning för detta nya sekel, eftersom alla vet att detta kommer att bli innehållsindustrins sekel. Och det skulle väl ändå vara olyckligt om vi på Europanivå helt överlät detta arbete till den amerikanska innehållsindustrin.

Fiori
. (IT) Herr talman! Först och främst vill jag uttrycka min djupt kända erkänsla till Hieronymi för det utmärkta arbete han har lagt ned i utskottet för kultur och sedan även understryka den utmärkta överensstämmelsen och synergieffekterna mellan utskotten. Detta bevisas ju av att betänkandena i sakfrågan och med yttranden antogs enhälligt.
Ur struktursynpunkt har större investeringar inom den audiovisuella sektorn visat sig nödvändiga för att skapa nya arbetstillfällen för unga arbetslösa européer och för att stoppa utflödet av begåvade människor från Europeiska unionen till länder utanför Europa, särskilt Förenta staterna, där större investeringar säkerställer både bättre arbetsförhållanden och större möjligheter till sysselsättning.
De punkter vi har arbetat med är följande: vi har ansett det vara nödvändigt med en omorganisation av tillträdet till programmet genom att reducera antalet partners från tre till två. Vi har ansett det nödvändigt att säkerställa att de utbildningsprogram som beskrivs i detta förslag omfattar stödåtgärder som är anpassade till utvecklingsbehoven och ett innovativt innehåll i produktionen av audiovisuell underhållning. Vad beträffar utvecklingsstödet har vi ansett det vara viktigt att ändra den rättsliga grunden, så att även det medbeslutande som gör att parlamentet får större inflytande över programmets genomförande och mål, det vill säga att främja den europeiska kulturen ingår.
Slutligen uppmanar industriutskottet, som anser det vara mycket viktigt att investeringarna i den europeiska filmen utvecklas, medlemsstaterna att bedriva en politik för att undanta medel som återinvesteras för att skapa nya arbetstillfällen från skatt och slår fast vikten av att skapa en garantifond som en av de nödvändiga åtgärderna för att utveckla en fristående audiovisuell industri som främjar nya talanger och skapar ett kulturellt innehåll som lever upp till de europeiska traditionerna.

Fraisse
Herr talman, kära kolleger! I ett ekonomiskt och monetärt Europa hade det kunnat vara en fördel att programmet Media/Media Plus har artikel 157 (industri) i fördraget som rättslig grund. Den audiovisuella sektorn hade då självklart stått i centrum för EU:s politik liksom för vårt arbete.
Men att döma av "översikten" för denna sammanträdesperiod, vilken författats av parlamentets presstjänst, kan jag konstatera att Media Plus-programmet inte är en av denna veckas starka punkter. Och jag blev verkligen förvånad över det begränsade intresse som framkallades av ett av de viktigaste betänkandena från utskottet för kultur det här året, fast sanningen att säga blev jag inte särskilt förvånad. Kulturen har - i parlamentet likväl som i alla EU-institutioner - ett mycket svagt anseende. Det måste bli en ändring på det.
Här handlar det inte endast om den audiovisuella industrin. Man borde förresten snarare tala om den audiovisuella sektorn. Tillsammans med andra kolleger som också har sagt det här önskar jag att artikel 151 om kultur också skall utgöra ett rättsligt stöd för detta audiovisuella program.
Jag tar tillfället i akt att rikta ett mycket innerligt och varmt tack till Hieronymi för hennes beslutsamhet att utvidga programmets grundval, mål, och för att utveckla dess medel, för att inte tala om all den energi som hon har lagt ner på vårt gemensamma arbete.
Industrin är inte allt i det audiovisuella skapandet. För det är just skapande det handlar om, och detta program syftar till att göra den kulturella mångfalden effektiv och konkret. Kulturell mångfald är inget slagord, utan en nödvändighet, såväl kulturell som ekonomisk. Audiovisuella verk bör så snart som möjligt ges spridning i alla Europas länder. Stödet till de biografer som visar icke-nationell europeisk film bör stärkas. Att understryka den kulturella vikten av detta program är givetvis inte ett sätt att försumma dess ekonomiska betydelse. Det verkar som om den audiovisuella sektorn kommer att skapa fler än 300 000 högst kvalificerade arbetstillfällen till 2005. Kan man bry sig så litet om en marknad ämnad att växa så snabbt? Samtidigt tycks varken den kulturella nödvändigheten eller det ekonomiska målet väga särskilt tungt för genomförandet av programmet, som i övrigt har ambitiösa mål.
Budgeten är - som alltid när det handlar om kultur - minimal. Och då talar jag inte ens om det faktum att klockan alltid är efter tio på kvällen så snart kultur kommer på tal här. Man svarar väl då att budgeten har utökats i förhållande till de två föregående programmen, Media 1 och Media 2. Det tror jag inte på. 250 miljoner för tolv länder och 310 för 16 länder är inte mindre än de 400 miljoner som i dag föreslås för ett trettiotal länder. Varför en så löjeväckande budget, utan påtagliga anslagshöjningar, för ett program som kan förena det dubbla mål som är så viktigt för Europa, nämligen målet om en egen, mångskiftande identitet och kultur samt målet om en dynamisk ekonomisk utveckling?
I den digitala tidsåldern, som man säger lovar oss en revolution vad beträffar bildmediernas innehåll och spridning, när Media Plus-programmet bereder utrymme åt pilotprojekt, t.ex. digitaliseringen av vårt audiovisuella arv, är det då seriöst att se så föga seriöst på Media Plus-programmet?

Gargani
Herr talman! Media-programmen har framtagits för att stärka den europeiska industrin och det audiovisuella innehållet med hjälp av åtgärder som ekonomiskt stöd till särskilda sektorer, såsom utveckling, förberedande av projekt, distribution och försäljning av audiovisuella verk, reklam i syfte att underlätta tillgången till de europeiska marknaderna och internationalisering av verken och de europeiska programmen, utbildning med sikte på att förbättra yrkeskunskapen. Det är viktigt att vi antar programmen Media Plus och Utbildning. Reklamsektorns självständiga roll är viktig och distributionens betydande roll för att verken skall få en ständigt ökande utbredning är viktig. Det är viktigt att så mycket som möjligt betona att Media Plus och Media Utbildning kompletterar varandra.
Kommissionen borde ta till vara det bidrag parlamentet ger och godta ändringsförslagen både vad beträffar utbildningsdelen, där medbeslutande gäller, och utvecklingen, distributionen och reklamen, med enkel rådfrågning av parlamentet. Den största delen av budgeten omfattar för övrigt det senare.
Ändringsförslagen är frukten av ett mycket intelligent arbete av föredraganden Hieronymi som jag i egenskap av ordförande måste gratulera och påminna er om att hon fått enhälligt stöd av kulturutskottet och av de utskott som har yttrat sig.
De två senare, utskottet för rättsliga frågor och utskottet för industrifrågor, har gjort någonting viktigt för de antog förslaget att ändra den rättsliga grunden för Media Plus genom att lägga till artikel 157, industri, och 151, kultur, så att de båda aspekterna industri och audiovisualitet fick samma vikt.
Kommissionen har redan genom nyhetsbyråer förberett oss på att den är emot detta ändringsförslag. Jag beklagar det: vi är nöjda med svaret och skulle ha föredragit att lyssna på kommissionärens åsikt i denna debatt, inte via uttalanden till pressen.
Vi vill hur som helst att budgeten skall ökas och vi hoppas att det skall kunna råda enighet och samförstånd mellan parlamentet och kommissionen även på detta plan.

O'Toole
Herr talman! Jag tackar fru Hieronymi för det arbete som hon lagt ner på detta betänkande.
Det är viktigt att inledningsvis understryka att detta är inte vilket gammalt betänkande som helst. Det är något som betyder mycket inte bara för medlemmarna i detta utskott och kammaren utan också för företrädare för industrin i hela unionen. Men när vi lägger fram detta inför kammaren måste vi fråga oss själva två mycket viktiga frågor. För det första, varför behöver vi detta program? För det andra, vilket mervärde skall det ge oss? Bara genom att besvara dessa frågor som en kammare kan vi gå vidare till rådet och kommissionen med ett mycket starkt ärende.
Varför behöver vi det? Vi befinner oss i den absoluta inledningen av en explosion av denna industri på denna kontinent. Vi måste skapa oss en ställning där vi kan konkurrera på den internationella arenan. Jag tror att vi kan göra det. Jag tror också att denna industri kommer att vara detta århundrades spjutspets på samma sätt som kol, stål och järnvägarnas infrastruktur var de drivande krafterna för utvecklingen av revolutionen på 1800-talet. Det är absolut nödvändigt att vi inte missar detta tåg. Det är helt avgörande att vi bryter oss in där som en samling institutioner som förbundit sig att bygga denna industri.
Det andra skälet är att vi i denna alltmer likriktade epok av globalt audiovisuellt innehåll kommer in på området för det fria ordet, yttrandefrihet och frihet för mångfald. Det är var vi i denna kammare har ett viktigt ansvar för att fullgöra vår uppgift för utvecklingen av denna speciella sektor.
Min egen grupp är mycket uppbunden av den budget som har presenterats i betänkandet. Vi vill också mycket gärna ha förändring och titta på olika källor till finansiering såsom det anstår vår nya entreprenörepok.
Till sist är det mycket viktigt att upprepa det som fru Pack sade om att ha en långsiktig strategi för den audiovisuella sektorn i Europeiska unionen, en långsiktigt samordnad och integrerad strategi som ger oss möjlighet att utnyttja varandras starka områden i varje medlemsstat.

Echerer
Ärade fru kommissionär! I september sade ni en gång att ni för att stärka den europeiska filmen skall skicka en krigsförklaring till Hollywood. Ja, men våra bästa krigare utvandrar till Hollywood. Fru kommissionär, elaka tungor hävdar att man rent juridiskt skulle kunna förebrå er för att ni i Cannes delade ut det europeiska filmpriset på Media Plus vägnar, dock möjligen med pengarna från Media II. Hur som helst, vi gör det inte! Tvärtom, vi är tacksamma för hela det intensiva arbete som ni för upp på den kulturpolitiska dagordningen.
I pressen kunde jag läsa att vi, Europaparlamentet, möjligtvis skulle kunna hota tidsplanen i och med att vi kämpar för parlamentets medbeslutande. Jag tror inte att vi gör det. Vi har en politisk vilja att detta program skall starta punktligt. Som direkt valda företrädare för folket har vi juridiskt och moraliskt sett rätt att vara med och bestämma om en kulturpolitisk dagordning.
Ärade fru kommissionär, vi ber er mycket enträget om en konkret, konstruktiv dialog med er och med rådet.

Gutiérrez Cortines
Herr talman! Media plus-dokumentet gläder mig. Det har förbättrats mycket av parlamentet. Hieronymi har dessutom varit mycket öppen för alla förslag och det verkar som om kommissionen har bidragit med en nyhet i de andra programmen, det vill säga stödet för marknadsföring och distribution.
Jag skulle dock vilja se att man gick ett steg längre, för Media plus har enligt min mening vissa likheter med provfilmning: man stöder i första hand filmmanuskriptet och produktionen när vi i dag vet att efterproduktionen utgör 60, 70 eller 80 procent av de bra filmerna. Dessutom är det i efterproduktionen som man använder sig av den nya tekniken. Det är betydligt billigare att producera specialeffekter i en dator än i verkligheten. Stöder vi inte efterproduktionen, montaget, utformningen av montaget samt etableringen av studior där man kan dubba, sätta ihop och göra ljudband och där man kan framställa bra efterproduktion så kommer vår filmindustri att halka efter.
Vi har europeiska filmdirektörer som har arbetat tillsammans med amerikanska bolag och som har gjort fantastiska filmer. Vi har kunskaper, men vi saknar stödet för industrin så att vi kan konkurrera med efterproduktionen, för att tala om film efter manuskript är som att tala om en förlegad tid, det är som att tala om teaterfilm där kameran följer skådespelaren hack i häl. Ett sådant system är absolut obsolet. Vi borde stödja den nya konsten, den nya kreativiteten, en bildlig kreativitet, i den genuina filmen, i den nya tidens film. Därför ber jag er att ha detta i åtanke under sammanträdet och att ni ger industrin ert stöd. Under förlikningen måste vi en gång för alla tala om den kulturella industrin.

Alyssandrakis
Herr talman, fru kommissionär, kolleger! Det senaste årtiondets tekniska utveckling har verkligen framkallat en revolution även i den audiovisuella sektorn. I ett samhälle som respekterar människan, som arbetar för att tillfredsställa hennes mångskiftande behov - materiella, andliga, kulturella - skulle utvecklingen ha lett till en blomstring för det konstnärliga skapandet och till utvecklandet av nya uttrycksformer. Den skulle ha gjort konsten tillgänglig för alla och bidragit till en djupare förståelse mellan folk från olika kulturer.
I det kapitalistiska samhället krossas emellertid de för människan välgörande effekterna av den tekniska utvecklingen, såväl i den audiovisuella sektorn som i andra sektorer, av de krafter som styr detta samhälle. Det vill säga av monopolvinsterna, som inte säkerställs genom en förbättring av kvaliteten på det konstnärliga skapandet, utan genom kontroll över marknaderna, genom vilseledande reklam och ideologisk styrning, som skapar vissa konsumtionsförebilder, även inom kulturen. Problemet, kära kolleger, är inte bara om de filmer som dominerar i Europa är europeiska eller amerikanska, utan framför allt innehållet i och kvaliteten på de filmer som vi och våra barn ser.
Europeiska unionen betraktar kulturen i allmänhet och de audiovisuella medierna i synnerhet som en handelsvara, som ytterligare ett kommersiellt verksamhetsområde för kapitalet, som ytterligare ett konkurrensområde, som inte kommer att behärskas av dem som har någonting nytt, någonting kvalitativt överlägset att tillföra, utan av dem som har de bästa möjligheterna att till egen fördel utnyttja marknadens mekanismer. Det ovanstående synsättet är tydligt även i förslaget om programmet Media Plus/Media-utbildning, redan från den första paragrafen i inledningen, från den första artikeln i förslaget till beslut, med vilket man eftersträvar att göra det möjligt för grenens näringsidkare att till fullo utnyttja marknadens europeiska och internationella dimension. Vi har att göra med en konstruktion som ligger mycket långt ifrån Europeiska unionens folks behov, liksom från kulturen, men nära de intressen som gynnas av en kommersialisering av kulturen.

Perry
Herr talman! Jag gratulerar föredraganden för hennes arbete. Jag vill ta upp två enkla frågor. Det finns några saker som den offentliga sektorn kan göra och några saker som marknaden kan göra. Den offentliga sektorn kan förvisso inte göra bra filmer. Jag tror inte att den kan göra ett bra jobb med att bedöma vad som är en bra film. Närhelst vi prövar det i Förenade kungariket tenderar varje stöd från regeringen resultera i att filmen blir ett fiasko. Vi måste vara försiktiga med det. Likaledes har marknaden inte adekvata resurser eller förmåga att se till att vi har tillräckligt kunniga eller utbildade människor. Det är förvisso ett område som föreslås i detta betänkande och för vilket ansvaret finns på en europeisk nivå. Jag måste ge ett erkännande till organisationer som National Film School i Beaconsfield i Storbritannien som behöver hjälp för att utföra sitt jobb.
Jag är glad att se att det finns några referenser till digital radio i detta betänkande, men inte tillräckliga. Vi får inte glömma radiosektorn när vi talar om den audiovisuella sektorn. Jag hoppas att det inte skall glömmas under arbetet med detta betänkande.
Det är till sist mycket lätt att skriva ett långt tal. Det är mycket svårare att ge ett kort tal. Det är lätt att göra av med en stor budget, men svårt att göra av med en liten budget. Vi räknar med att kommissionen använder de pengar den har på ett effektivt och konstruktivt sätt.

Glante
Herr talman! Det är ju inte jag som har sista ordet, det har ju kommissionären. Jag ber att få instämma i tacket till föredraganden och helt enkelt ännu en gång understryka att vi har hört även från praktiker att hittillsvarande program har varit en klar framgång. Jag tror att en anledning till detta har varit att stödet ackompanjerades så intensivt av rådgivning och integrering på ort och ställe. Detta skall återigen poängteras. Media-kontor och Media-filialer är mycket användbara instrument i det sammanhanget.
Institutionerna bör absolut fortsätta följa detta. Media-filialerna hjälper till att minimera hindren även från till exempel det europeiska samarbetet. Å ena sidan handlar det om kultur och om gemensamma kulturella traditioner i Europa på det audiovisuella området. Detta är fortfarande snarast en ömtålig planta som kräver vår fulla uppmärksamhet. Å andra sidan har de föregående talarna påpekat: detta är även en ekonomisk produkt som mäts efter sina framgångar. Ett avgörande framgångskriterium för det nya Media-programmet kommer att bli att stimulera utveckling, distribution och marknadsföring av filmer som publiken vill se.
Jag skall heller inte sticka under stol med min personliga åsikt. Hollywood kan enligt min mening inte slås med pengar och tittarsiffror allena, utan enbart med kvalitet. De senaste åren har visat att det finns intresse för mycket olika filmer. Här behöver Europa inte heller skämmas. Denna positiva utveckling bör vi låta fortsätta, den höjning av budgeten som önskas i Hieronymibetänkandet är ändamålsenlig.
Slutligen vill jag också påpeka att många av den europeiska kulturens rötter även ligger i Mellan- och Östeuropa. Med en ökning av budgeten kommer även dessa länder att i högre grad kunna delta i programmen. Kanske sägs sista ordet om ytterligare höjningar inte ens under de närmaste åren.

Reding
. (FR) Herr talman! Först och främst skulle jag vilja tacka er för att ni accepterade att ta upp Media Plus på föredragningslistan, trots att den var mycket fullspäckad, och trots det faktum att det så ofta blir sent på kvällen. Men när allt kommer omkring utövas ofta kulturen sent på kvällen, vi håller oss således någorlunda till vanorna.
Jag vill också tacka de parlamentsledamöter som har ägnat sig åt förslaget med stor intensitet. Ledamöterna i utskottet för kultur, givetvis, men också de olika utskott som har rådfrågats för yttranden, och jag skulle vilja nämna föredraganden Echerer, samt Fiori, Rocard och Wynn. Och jag vill särskilt ansluta mig till alla dem som har framhållit föredraganden Hieronymis bidrag. Man gratulerar i allmänhet föredraganden: det är tradition. Men den här gången anser jag att man kan säga att Hieronymi har gjort ett mer än exceptionellt arbete. Hon har varit en förnämlig föredragande, och det är tack vare henne som dagens förslag från parlamentet är ett förslag som förbättrar kommissionens text. Vi tackar för föredragandens förhandlingsmässiga begåvning och personliga engagemang. Tack så mycket, fru Hieronymi.
Herr talman! Som ni vet har kommissionen ett stort intresse för den åsikt som uttrycks av Europaparlamentet, särskilt inför mötet i ministerrådet (kultur) den 20 och 21 juli, eftersom det är min sak att delge ministrarna Europaparlamentets synpunkter. Diskussionerna mellan kommissionen och rådet kommer således att kunna utvecklas på ett värdefullt sätt, inte endast på grundval av kommissionens förslag, utan även med stöd av parlamentets ståndpunkt.
Förvänta er inte att jag ger mig in i ett tal om betydelsen av europeisk film. Det har jag gjort flera gånger, på många ställen. Ni känner till min uppfattning i frågan och jag delar dem ni har, men i kväll är vi här för att lägga fram ett förslag, bästa möjliga förslag.
Jag har med stort intresse tagit del av de 116 ändringsförslag som har lagts fram här i dag. 48 av dem avser förslaget till beslut om yrkesutbildning och 68 avser avsnitten "utveckling, distribution och marknadsföring". Alla ändringsförslag visar att parlamentet till stor del instämmer i den strategi som kommissionen har utvecklat för Media-programmet. Det finns många konkreta förslag för hur programmet skall genomföras, och att döma av dessa ändringsförslag avtecknar sig flera farhågor från parlamentets sida. Jag måste säga er att kommissionen till stor del instämmer i dem, liksom jag för övrigt ansluter mig till de flesta åsikter som har uttryckts här i kväll.
Första synpunkten: den betydelse som tillerkänns den audiovisuella innehållsindustrin i dagens och morgondagens europeiska ekonomi och samhälle, samt kravet på att ta hänsyn till de nya möjligheter som erbjuds, särskilt av den nya tekniken, den digitala tekniken. Denna utmaning bör ta sig uttryck i att Media Plus uppmärksammar ny teknik i större utsträckning, men eftersom det inte räcker att gemenskapens övriga initiativ också blir öppnare, i Lissabontoppmötets efterföljd.
Som ni med rätta har påpekat har vi inte tillräckligt med pengar för att kunna investera i produktioner. Att producera en enda större film skulle nästan kosta mer än hela vårt Mediaprogram. Därför har vi med Media försökt att komplettera det som medlemsstaterna gör och borde göra. Men inte heller det räcker, och vissa talare har med rätta erinrat om en tidigare erfarenhet av en garantifond som slog fel. Vi arbetar på nytt för att återskapa en sådan fond.
Jag har faktiskt tagit kontakt med chefen för Europeiska investeringsbanken (EIB): vi kom båda två överens om vad som krävs för en utveckling av innehållsindustrin i Europa, nämligen att man utvecklar tillgången på riskkapital och därmed utvecklar de instrument som bidrar till investeringar i audiovisuellt innehåll. Det är i denna riktning som mina tjänstemän och tjänstemännen vid EIB är i färd med att förhandla för att så snart som möjligt få till stånd en sådan investeringsfond, i samma anda som genomsyrar e­Europe, vilket förordades i Lissabon och bekräftades i Feira. När affären är på rätt spår kommer jag givetvis till parlamentet, herr talman, för att informera er.
Jag håller också med om att gemenskapens audiovisuella politik bör vara övergripande men utvecklas som ett komplement till och i samverkan med den nationella och regionala politiken på området.
För det andra: en av Media-programmets erkända framgångar är att det är anpassat till behoven hos företagen inom sektorn, särskilt de små och medelstora företagen, med finansiella stödmekanismer och stöd till utbildningsprogram anpassade efter företagens verksamhet och strategier. Dessa mekanismer bör således syfta till att de nationella marknadernas hinder skall kunna övervinnas och att man fullt ut skall kunna dra fördel av ett utvidgat spridningsområde. Det är således avgörande att man stöder sig på branschens experter när Media Plus skall genomföras och att stödmekanismerna blir tillgängliga för ett så stort antal företag som möjligt, i alla länder och i alla regioner som utgör vår gemenskap. Och när programmet genomförs måste man finna en lämplig jämvikt mellan hänsynstaganden till branschfolkets behov å ena sidan och å andra sidan kravet på öppenhet och en strikt kontroll av offentliga utgifter, herr Perry, med respekt för de finansiella bestämmelserna.
För det tredje kan jag med nöje konstatera att parlamentet delar kommissionens uppfattningar om programmets målsektorer och önskan att se en gränsöverskridande samverkan utvecklas - jag tror det är här innehållsindustrins framtid i Europa finns, i samproduktioner - som sagt, en gränsöverskridande samverkan mellan produktions- och distributionssektorer för en mer konkurrenskraftig industri, och det kommer att vara något nytt. Men om man talar om en kulturell industri talar man givetvis alltid om kultur, och det faktum att vi vill ge spridning åt våra filmer betyder att vi vill uppmuntra, betona och förverkliga den kulturella och språkliga mångfalden, som inte endast är något som fördraget föreskriver, utan något som medborgarna vill ha och som vår politiska erfarenhet gör gällande.
Mina damer och herrar! Vilken ståndpunkt har således kommissionen om de ändringsförslag som presenteras för oss? När det först och främst gäller avsnittet "yrkesutbildning", kan jag helt eller huvudsakligen godta 37 av de 48 ändringsförslag som presenteras i dag. Jag har, herr talman, en lista över ändringsförslagen till ert förfogande. De enda ändringsförslag som jag reserverar mig mot rör självfallet budgeten. Tro mig, kära kolleger, det besvärar mig att stå här inför er i dag och säga att jag inte kan acceptera det belopp som ni föreslår. Om jag inte talade i egenskap av kommissionär skulle jag personligen anse det av parlamentet föreslagna beloppet alldeles för lågt för de mål vi vill uppnå. Tyvärr har vi en tvingande budgetmyndighet, och tyvärr har vi också våra regeringar som vill ännu mindre än vad budgetmyndigheten tillåter mig att vilja. Så ni förstår, jag är tvingad att säga att era förslag, som inte är överdrivna fru föredraganden, inte kan få kommissionens stöd.
En annan fråga handlar om att utesluta det inledande grundutbildnings- och fortutbildningsområdet: ändringsförslagen 12, 110, 111 och 112. Jag anser att den typen av utbildning bör kunna stödjas, men inte generellt sett, utan i enstaka fall och som ett tillägg när det inte finns något annat stöd på nationell eller europeisk nivå, och särskilt för de åtgärder som ingår i nätverk för parter som är verksamma inom fortbildningsområdet, alltså i synnerhet för att denna inledande utbildning skall ha en europeisk spännvidd.
Ett annat problem är att utesluta utbildningsområden som skall stödjas av programmet för yrkesutbildning inom ekonomisk, finansiell och kommersiell förvaltning: ändringsförslagen 113 och 114.
Ni förstår, om vi vill utbilda branschfolk med sikte på effektivitet är det avgörande, även på EU-nivå, att lära dem att få grepp om den europeiska och den internationella dimensionen av marknaden på deras verksamhetsområden. Klippning av internationella samproduktioner, marknadsföring, distribution i andra länder - allt detta måste läras ut till framtidens branschfolk i den audiovisuella världen om vi vill att de skall vara verksamma på internationell nivå, och det är vårt mål. Det är således i ett europeiskt perspektiv som den ekonomiska, finansiella och kommersiella frågan kommer att stödjas.
Fjärde punkten: att ta med tekniska yrken inom det audiovisuella området, ändringsförslag 18, och inom radio, ändringsförslag 33. Dessa utbildningar är väl utvecklade på nationell nivå och kräver inte i sig en europeisk dimension som de andra föreslagna utbildningarna. Däremot är jag positiv till att öppna Media-utbildningens åtgärder till de som är yrkesverksamma inom radiosektorn, vilket kan utgöra en kompromiss mellan ändringsförslagen 33 och 34.
Slutligen finns det två ändringsförslag med karaktär av en förklaring om att uppmuntra skatteåtgärder, ändringsförslag 4, och om immaterialrätten, ändringsförslag 9. Även om dessa ändringsförslag i princip är berättigade, går de utanför beslutets motivering.
Herr talman! Jag kommer nu fram till den andra delen av förslaget till direktiv: "Utveckling, distribution och marknadsföring". Jag är beredd att godta 57 ändringsförslag, enligt deras ordalydelse eller innebörd, vilket utgör 80 procent av parlamentets framlagda ändringsförslag. Jag har en förteckning över dessa ändringsförslag till ert förfogande, herr talman.
Jag måste absolut framföra mina reservationer mot elva av de framlagda ändringsförslagen. Fyra av dem, ändringsförslagen 53, 65, 69 och 93, har karaktären av en förklaring och går utanför beslutets ramar. Att ta med dem i förslaget till beslut är inte motiverat, hur berättigade de än är innehållsmässigt.
Mina reservationer avser särskilt följande ändringsförslag, och det kommer inte att förvåna er: det gäller ändringsförslagen 44 och 54 om den rättsliga grunden. Parlamentet vill att kommissionens föreslagna rättsliga grund, artikel 157 tredje stycket, skall tillfogas en annan rättslig grund, artikeln "Kultur". Kära parlamentsledamöter, jag förstår er, men jag anser, och så var fallet redan för Media 2, att artikel 157 om industrin utgör den lämpliga rättsliga grunden för detta beslut, med hänsyn till dess mål, syfte och innehåll. Jag har under mitt anförande sagt: att föra en industripolitik för den audiovisuella sektorn betyder inte att man glömmer den kulturella mångfalden, eftersom målet för denna kulturindustri just är att förverkliga den kulturella mångfalden ute i samhället. Men valet att välja artikeln om industri till rättslig grund stämmer överens med EG-domstolens oföränderliga rättspraxis, vilken föreskriver att, jag citerar: "inom ramen för gemenskapens befogenhetsordning bör valet av rättslig grund för en handling grundas på objektiva faktorer som kan kontrolleras juridiskt, och en av dessa faktorer är handlingens mål och innehåll."
Media Plus är ett program ämnat att stärka konkurrenskraften hos industrin inom den audiovisuella sektorn, men jag var mån om att ett stycke i ingressen, det elfte, betonade - om det fortfarande skulle behövas - den kulturella dimensionen i den audiovisuella sektorn, i enlighet med artikel 151 fjärde stycket i fördraget.
Jag noterar era farhågor och hoppas verkligen att nästa fördragsrevidering erbjuder en ny ram och åtgärder som låter Europaparlamentet vara fullt delaktig i besluten om den audiovisuella politiken.
Vad gäller ändringsförslag 87 om budgeten för den andra delen, har jag samma synpunkter som för ändringsförslaget om utbildningsbudgeten. Jag behöver således inte återkomma till det. Vad beträffar ändringsförslag 103 om radio, kan Media Plus inte utvidgas till andra sektorer med hänsyn till de finansiella begränsningarna, men när det gäller utbildningsdelen har jag redan gjort en eftergift genom att låta radioområdet omfattas av programmet.
I fråga om ändringsförslagen 115 och 116 - minoritetsspråk och regionala språk - är kommissionen som ni vet mycket mån om respekten för och främjandet av den språkliga och kulturella mångfalden. Denna angelägenhet beaktas för övrigt i hela Media Plus-programmet, framför allt genom positiva diskrimineringsåtgärder i samband med stödmekanismerna till förmån för branschfolk i länder och regioner med lägre produktionskapacitet och ett begränsat geografiskt och språkligt område.
Ändringsförslag 115 skulle skapa ett delprogram inom programmet. Jag tror inte man behöver gå så långt. Men ändringsförslag 116 innebär egentligen inget annat än att det införlivar och klargör åtgärder som redan förekommer på olika håll inom programmet. Om parlamentet vill ha det kan ni besluta om det, jag motsätter mig inte detta ändringsförslag.
Kära kolleger, herr talman! Bortsett från dessa få punkter där vi inte samtycker - ett minimalt antal punkter - vill jag uttrycka min tillfredsställelse, en tillfredsställelse över vårt samarbete och de många punkter där kommissionen och parlamentet är överens. Dagens framlagda ändringsförslag, som är av hög kvalitet, förbättrar utan tvekan de texter som inrättar Media-programmet. De bidrar till att vi skall kunna nå det mål vi vill nå: att skapa en stark innehållsindustri i Europa. Med vårt program Media Plus vill vi komplettera alla andra åtgärder som skall återge den europeiska filmen - inte dess humanistiska förfining, för den har europeisk film aldrig förlorat - utan återge den ett förtroende, för det är genom att tro på den europeiska filmens kapacitet som vi kommer att lyckas utveckla den som vi alla vill.
(Applåder)

Talmannen
Stort tack, kommissionär Reding.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Kvalitetsbedömning inom skolutbildningen
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0185/2000) av Sanders-ten Holte för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott om förslaget till Europaparlamentets och rådets rekommendation om ett europeiskt samarbete rörande kvalitetsbedömning inom skolutbildningen (KOM(1999) 709 - C5-0053/2000 - 2000/0022(COD)).

Sanders-Ten Holte
. (NL) Herr talman, fru kommissionär! En av Europeiska unionens viktigaste målsättningar är främjandet av rörlighet på arbetsmarknaden, och för detta krävs ett kvalitativt högvärdigt utbildningssystem. Det är därför av stor betydelse att man utvecklar redskap för att inte bara förbättra utbildningen, men framför allt för att även anpassa den till de krav som ställs i det moderna samhället.
Kvalitetsbedömning, och särskilt skolornas egna bedömningar, är en nyckel till kvalitetsutbildning. Därför är jag i stort sett mycket nöjd med rekommendationen från kommissionen i den form den nu föreligger. Det finns dock vissa saker i rekommendationen som jag anser bör kommenteras, och det har jag också gjort i mitt betänkande.
Jag anser framför allt att det är viktigt att medlemsstaterna uppmuntras att utveckla bra metoder för att göra bedömningar av utbildning. Egna bedömningar utgör ett komplement till externa bedömningar. Jag anser även att det är viktigt att det sker ett utbyte av goda exempel och erfarenheter, samt att alla berörda på skolan verkligen görs delaktiga i den egna utvärderingen, även föräldrar och elever. Dessutom är det viktigt att främja samarbetet mellan skolor och olika institutioner, även på lokal och regional nivå. Det finns goda exempel på detta inom ramen för pilotprojekten och naturligtvis också på Europanivå.
Kommissionens uppgift är sålunda att företa en inventering av goda befintliga metoder, att skapa en databas som kan användas interaktivt, att planera verksamheten och att avlägga regelbundna rapporter till parlamentet genom att sätta upp frågan på den löpande dagordningen.
Jag har med tacksamhet använt mig av flera idéer från mina kolleger, men även från olika institutioner inom området som jag har varit i kontakt med. På så sätt har jag förstått att viljan att göra detta projekt till en succé är överallt närvarande, och att Europeiska unionens initiativ utan tvekan faller i god jord.
Därför finner jag det särskilt beklagligt att, trots upprepade försök från min sida att nå en överenskommelse med rådet - för mitt mål var som ni vet att bli klar med betänkandet under första behandlingen - ärendet gång efter annan har förhalats: för sena reaktioner, otillräckliga mandat. Jag uppmanar således rådet att snabbt komma med ett förslag till en gemensam ståndpunkt. Vi är nästan där nu, men först vill jag att vi gör klart vilken hållning parlamentet intar, så att vi därefter kan enas om en hållning tillsammans med rådet.
Slutligen vill jag framhålla att vi i utskottet är i stort sett överens när det gäller många av ändringsförslagen. Jag tackar er alla för er mycket konstruktiva inställning. Jag ber er nu att stå fast vid dessa överenskommelser.
Jag råder er att inte ansluta er till de ändringsförslag som har lagts fram av PSE. Det är viktigt med utbildning ur ett arbetsmarknadsperspektiv. Se även resultaten från Lissabon. Vi får nämligen inte utbilda några människor till att bli arbetslösa, och utbildningen måste möta arbetsmarknadens behov. Därför måste det också finnas med i betänkandet. Innebörden av de andra ändringsförslagen har redan mer eller mindre redan återgivits i texten eller i andra ändringsförslag.
Slutligen vill jag nämna den finansiella punkten. Jag har avsiktligt låtit bli att ändra på denna punkt, inte för att jag anser medlen vara rikligt tilltagna, men därför att jag tror att det kommer att visa sig vid rapporteringen att de är för knappt tilltagna. Då är det rätt tidpunkt för att överväga en eventuell höjning. Jag tackar er, och jag ser fram emot era reaktioner med spänt intresse.

Perry
Herr talman! Det blev sent när jag framförde mitt sista tal, det är ännu senare nu så jag skall försöka bli ännu mer kortfattad. Men utbildning är viktigt och vi måste försäkra oss om att den uppmärksammas på det sätt den förtjänar.
Ofta lockar utbildning till sig fina ord. Vad den inte alltid får är insatser som överensstämmer med dessa ord. Vi vet alla att EU har ett mycket begränsat ansvar när det gäller utbildning, men det finns några områden där Europeiska unionen kan tillföra mervärde. Kvalitetsbedömning är en av dem. När jag reste till stan tidigare i kväll såg jag ungdomar i staden Strasbourg som tittade på annonslappar på en vägg. Det som de tittade på var deras studentresultat. Så vi går utan vidare och bedömer ungdomar. Vad vi behöver göra är att bedöma skolorna och försäkra oss om att skolorna gör bra jobb. Eftersom skolorna förbereder ungdomar till en utbildning på Europas inre marknad måste vi se till att skolorna i hela Europa alla gör sitt jobb för att förbereda människorna för den inre marknad som dessa ungdomar skall arbeta i.
I några delar av unionen - och jag nämner gärna Förenade kungariket - är vi inte så duktiga som vi borde vara. Det finns många duktiga ungdomar som lyckas mycket bra i skolan men 20 procent av ungdomarna hoppar av brittiska skolor utan några kvalifikationer alls. Vi har inte råd att låta detta fortsätta. Man har gjort uppskattningar att inom de närmaste två åren kommer vi att behöva en miljon fler människor för IT-jobb. Varifrån skall dessa unga människor komma? Vi måste se till att skolorna kan leverera dem och jag är helt säker på att det som detta betänkande innehåller är ett sätt på vilket vi kan hjälpa till att höja standardnivåerna i skolorna. På engelska säger vi "fyra ögon ser mer än två". Jag är fullt beredd att tro att 15 huvuden eller 15 uppsättningar av data i hela unionen kommer att hjälpa oss uppnå bättre kvalitet i skolorna.
Jag vill bara säga till rådet - och jag hoppas att någon från rådet lyssnar på detta - jag vet att vi kan lita på kommissionären, men får vi säga till rådet att deras fina ord i Lissabon var fantastiska, men de bör nu uppfylla dem. Jag är därför mycket ledsen över att de stora ansträngningar som föredraganden gjorde för att få fullt godkännande faktiskt inte belönades. Så bli inte alltför förvånade om detta parlament stöder föredraganden och försöker pressa på rådet, så det uppfyller de fina ord som det så beredvilligt yttrade.

Roure
Herr talman! Att bygga Europa handlar framför allt om att känna till Europas mångfald och skillnader.
Studien om utbildningssystemen i Europeiska unionens medlemsstater bör mana oss till en reflektion grundad på fördjupade kunskaper om våra olika länders metoder och erfarenheter, eftersom alla länder har egna förhållanden i utbildningsvärlden. Varje ändring av utbildningssystemet ifrågasätter samhällets ideologi och dess ekonomiska utveckling. Kvaliteten på utbildningen är en central sak för vårt samhälle, men utbildningen får inte bli en huvudsak för aktörerna på arbetsmarknaden, som vill göra sina personliga syften gällande. Skall en grundlig reform av utbildningssystemet genomföras, bör den genomdrivas tillsammans med alla parter inom systemet och den får framför allt inte avstanna. Systemet skall kunna utvecklas samtidigt som samhället, eftersom utbildningssystemen ofta lider av en brist på förankring i det vanliga livet. Men vi får för den skull inte glömma att människans utveckling är ett centralt mål för utbildningen. Vi bör inte till varje pris vilja svara på en marknad i ständig förändring. Vi måste tvärtom tillåta de unga att erövra kunskapens redskap, som gör dem redo att möta sin framtid.
I dag gäller det att inte vänta tills eleverna har gått ut skolan och misslyckats för att ge prov på fantasi. Man måste föreslå dem en anpassad utbildning. Inget barn saknar begåvning. Varje system producerar det misslyckande som överensstämmer med systemet. Kriterierna för att peka ut ett misslyckande är väsentligen subjektiva. Man misslyckas i förhållande till en på förhand fastslagen norm. Vilken är denna norm? Hur har den fastställts? Alltefter omständigheter kan politiker t.o.m. finna ett intresse i att överdriva det dåliga alternativet för förbättringar, särskilt sedan problemen på utbildningsområdet började uppta en allt större plats i den politiska debatten och media.
Varje elev i svårigheter är en ung människa vars personliga framtid står på spel. Varje barn som misslyckas uttrycker sitt missmod i skolan, men också i samhället. Den unga människa som inte respekteras för sin person, sina upplevelser och sin kunskap är en förnekad varelse. Och förnekad vrålar hon ut sin förtvivlan, skriker hon ut sitt hat. Kampen mot ett misslyckande i skolan, dvs. mot ett misslyckande i samhället, är och bör vara en mycket viktig angelägenhet för varje ansvarig politiker.
Det är således dags att betrakta den unga människan som en varelse i vardande, som vill utbilda sig och inte utbildas. Kanske borde vi ändra vårt sätt att se på kunskap och ifrågasätta utbildningssystemens sätt att fungera, men vi bör akta oss för att vilja likrikta, eftersom kulturernas mångfald är en källa till personlig berikning och ett villkor för en lyckad mänsklig utveckling. Det finns inget mirakelmedel, utan ett slag att utkämpa. Alla de som tror på detta måste slå samman sina krafter för denna strid.

Pack
Herr talman, kära kolleger! Det är nästan midnatt redan, och jag skall inte dra ut på tiden i onödan. Jag instämmer i det som Roure och Perry har sagt och givetvis i det som Sanders-ten Holte har lagt in i sitt betänkande. Jag skall hålla mig till en eller två punkter och kommer återigen tillbaka till Feira och Lissabon. Egentligen står vi med detta betänkande i kontinuitet med vad herrskapen i Lissabon och Feira också tänkte. Om vi ser till informationssamhället och globaliseringen, om vi konstaterar hur snabba de samhälleliga förändringarna är på det tekniska området, då måste vi garantera en skolutbildning som gör att de unga människorna har förmåga att också följa med i detta. Vi måste lägga grunden för ett nödvändigt lärande som fortlöper under hela livet. Därför uppskattar jag det som görs här. Det kommer förmodligen att hjälpa oss att göra större rättvisa åt detta.
Jag vill bara återkomma till en punkt som jag själv har lämnat in som ändringsförslag. Det måste bli möjligt att arbeta med befintliga resurser, med befintliga nätverk och informationsbanker. Vi behöver inte hela tiden uppfinna hjulet på nytt. Vi bör utnyttja det vi har, jämföra kunskaperna och sedan arbeta med detta.
Nu kommer jag in på ännu en teknisk punkt. De senaste dagarna har vi hört att Sanders försökt få den första behandlingen att bli den sista. Men detta kostar naturligtvis också. Den som enbart vill ha en behandling inom ramen för de möjliga institutionella avtalen, han eller hon måste också betala för detta. Det går inte på order av de rättslärda bland herrarna i Coreper, vilka inte har något att säga, utan då måste de helt enkelt säga: Vi accepterar parlamentets förnuftiga förslag. Detta har ni inte sagt, ni har gett oss ett löfte, men löften ger vi inte mycket för. Vi kommer i morgon att rösta om vårt betänkande. Ifall herrskapen i Coreper då tror att de skulle kunna godkänna våra ändringar, så är också vi beredda att i höst - bråttom är det ju inte - så snabbt som möjligt klara av denna fråga. Vi bör inte köpa grisen i säcken, och vi bör i morgon rösta om vårt betänkande och ge herrskapen en möjlighet att komma på bättre tankar.

Karas
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Som komplement till det redan sagda, vilket jag bara kan stödja, vill jag ännu en gång slå fast att grunden för ungdomens framtidsutsikter för i morgon läggs i dagens klassrum och att "brain-power" i framtiden kommer att bli något avgörande.
Till de grundläggande färdigheter som vi måste lära oss hör i dag att ge ungdomar möjlighet att klara av vår tids snabba ryck. Till de grundläggande färdigheterna hör också motivationen till livslångt lärande, beredskapen att stimulera till nyfikenhet, till rörlighet, flexibilitet, att lägga öppenheten i dagen, beredskapen att ta ansvar och att nå självständighet.
Som exempel skall jag endast ge motiv och stöd för ett område. I mitt hemland, i Österrike, har en sådan benchmarking, den så kallade TIMSS Pop 3 -undersökningen, där vi inte ens har lyckats fullt ut, lett till ett projekt kallat "Q.I.S-Qualität in Schulen". Hjärtat i projektet är skolprogrammet. Det omfattar skolans ideal, uttalanden kring det aktuella tillståndet liksom konkreta mål och åtgärder på olika kvalitetsområden. Det är en tidsbegränsad överenskommelse som såväl inåt som utåt verkar som orienteringshjälp för pedagogiskt handlande och som information till allmänheten, som planeringsinstrument och som en måttstock för att mäta utvecklingen i skolorna.
Jämförelsen skapar konkurrens, och konkurrensen skapar individuella skolideal och därmed orienteringshjälp. Vi måste fortsätta på denna väg.

Reding
. (FR) Herr talman, kära kolleger! Parlamentet och kommissionen är som alltid rörande överens. Det krävs en kvalitativ skolutbildning och en utvärdering av denna för att - som ni sade - kunna förbättra systemen.
Det är självklart inte alltid så lätt för ministrarna när de står med jämförande resultat framför sig - för de som är bäst i klassen är mycket stolta och visar upp sin stolthet, medan de andra skall svara på frågor inför sina nationella parlament som det inte alltid är så lätt att ge svar på. Man måste således vara medveten om det faktum att det ibland är en mycket svår sak för utbildningsministrar att acceptera kvalitetskontroller, men nödvändigt om vi vill att systemet, skolsystemen, skall utvecklas, vilket alla har sagt här i kväll.
Tillåt mig först och främst att tacka föredraganden. Sanders ten-Holte har framställt ett utmärkt betänkande på mycket kort tid. Hon har stöttats av Marie-Hélène Gillig, som försvarade ärendet inför utskottet för socialfrågor, och hon har givetvis också fått stöd från ledamöterna av utskottet för kultur och utbildning, som har ingivit mycket intressanta ändringsförslag.
Jag måste också framhålla den mycket positiva attityden från det portugisiska ordförandeskapets sida; det har bidragit till stora framsteg i ärendet, och jag beklagar med er att det inte var möjligt att nå ända fram vid första behandlingen. Men det är parlamentets beslut och endast parlamentets beslut om man vill nå fram vid första behandlingen, eller om man föredrar att gå längre. Ni beslutar förmodligen att gå ett steg längre. Kommissionen kommer att följa er på den vägen och hoppas samtidigt att vi så snart som möjligt - med en stor portion god vilja hos båda parter - lyckas nå fram till ett avtal.
Det förslag till rekommendation som ni har framför er avser en av de nyckelfrågor som står i centrum för våra politiska prioriteringar: hur kan vi garantera och hur kan vi förbättra kvaliteten på utbildningen? Ni vet att kommissionen under de senaste åren har inlett flera verksamheter med den innebörden. Först och främst ett omfattande pilotprojekt om kvalitetsutvärdering, vilket påbörjades 1997, och förslaget till rekommendation baseras till stor del på våra slutsatser av detta pilotförsök; utvärderingen som ett instrument för att förbättra kvaliteten och det europeiska samarbetets roll på detta område. I framtiden är en kvalitetsutvärdering central om vi vill gå framåt, för om den grundläggande kompetensen förbättras kommer också ungdomarna att kunna lyckas och dra full nytta av de möjligheter som erbjuds dem i det nya kunskapssamhället.
Vid Europeiska rådets möte i Lissabon, det har ni redan sagt, underströks vikten av moderna utbildningssystem. Vi måste se till att dessa uttalanden - som är revolutionerande uttalanden, eftersom det är första gången som man vid ett möte i rådet verkligen granskar det som är viktigt, vid sidan av ekonomi och finanser, dvs. kunskapen, grundbulten i vårt samhälle - som sagt, vi måste se till att blåsa liv i dessa uttalanden från Lissabon. Ni vet mycket väl att jag omedelbart satte igång med programmet e­Learning och att vi nu fortsätter med programmet om kvalitet, eftersom jag redan har lagt fram den första rapporten om kvalitet, på grundval av 16 kriterier utarbetade av medlemsstaterna och specialister från OECD.
Ett antal parlamentsledamöter har bett om, herr talman, att jag ofta skall återkomma till den här problematiken. Det har man också beslutat, eftersom kvalitetskontrollen har blivit en prioriterad fråga inom rådets nya samarbetsram: Rolling Agenda, som ministrarna har kommit överens om, dvs. att denna fråga skall återkomma vid i princip varje möte i ministerrådet för att det inte skall bli ett dagssländeprojekt. Det skall i stället stå mycket klart för alla att det är ett tidskrävande projekt, och att medlemsstaternas framsteg kommer att utvärderas vid varje tillfälle, med några månaders intervaller.
Tillåt mig också att här återkomma till de ändringsförslag som parlamentet önskar tillföra vårt förslag. Kommissionen kommer att godta - helt, huvudsakligen eller delvis - samtliga ingivna ändringsförslag.
Ett visst antal ändringsförslag syftar faktiskt till att förstärka de genomförandeåtgärder som redan har förordats av kommissionen. Som ett exempel kan jag nämna ändringsförslag 40, som uppmanar kommissionen att i nära samarbete med staterna fastställa en genomförandeplan. Så förhåller det sig redan. Utifrån samma tanke gläder jag mig åt ändringsförslag 42, som ger kommissionen möjlighet att lägga fram nya förslag om genomförandet, tre år efter antagandet av rekommendationen. Allt utvecklas så snabbt att jag faktiskt anser att logiken fordrar att vi går i den riktningen.
Andra förslag syftar till att utöka rekommendationens politiska räckvidd, vilket glädjer mig. Det är således mot den bakgrunden som jag godtar ändringsförslagen 17 och 18, vilka syftar till att redan nu låta de länder som förhandlar om ett EU-medlemskap att delta i det europeiska samarbetet för kvalitetsutvärdering. Jag träffade nyligen ministrarna från dessa länder vid konferensen i Bukarest, och det fanns från deras sida en mycket stark efterfrågan om att integreras i detta samarbete. Dessutom måste jag säga er att man kan konstatera - om man granskar den genomförda utvärderingen - att kandidatländerna mycket ofta ligger långt ovanför EU-genomsnittet i fråga om utbildningskvalitet. Vi skall inte tro att vi är bäst på allt: i dessa länder finns en utbildning vars kvalitet ibland är anmärkningsvärd.
Jag godtar också ändringsförslagen 1 till 14, som föreslår nya stycken i ingressen. På samma sätt godtar jag principen i ändringsförslag 36, som hänvisar till informationsnätet Eurydice. Jag delar parlamentets uppfattning att man om möjligt bör utgå från befintliga nät. Eurydice-nätet, och framför allt den europeiska enheten, kan med all säkerhet stödja det europeiska samarbetet för utvärdering, genom att låta de olika aktörerna få tillgång till en gemensam bas med grundläggande kunskaper.
Samtidigt verkar det vara svårt att näten skall ha i uppdrag att samordna de försök som genomförs på området. Ändringsförslag 36 skulle kunna accepteras av kommissionen om det omformuleras och beaktar Eurydice-nätets kapacitet och speciella egenskaper. I övrigt anser jag att hänvisningen till Eurydice vore bättre placerad bland uppmaningarna till kommissionen, i stället för i den del som avser medlemsstaterna. Under alla omständigheter skulle jag kunna godta ett omformulerat ändringsförslag 36.
Jag gläder mig även åt ändringsförslagen 21 till 35, som tydliggör uppmaningarna till medlemsstaterna. Här finns också ändringsförslagen 27 och 31 som syftar till att införa en hänvisning till benchmarking. Jag skulle vilja informera parlamentet om att systemet med benchmarking fortfarande ställer till med problem för ministrarna, eftersom definitionen ännu inte är perfekt. Ministrarna och kommissionen var således mycket nöjda över att kunna godta ett nederländskt initiativ att till hösten samla experter och ministrar för att eftersöka en bättre definition. Självklart kommer parlamentet att informeras om resultaten från denna konferens.
Sammanfattningsvis vill jag betona att vi är på rätt spår för att nå fram till ett positivt beslut. Jag önskar av hela mitt hjärta att rådet sluter upp kring detta beslut, som är ett resultat av ett mycket brett samförstånd mellan parlamentet och kommissionen. Jag hoppas att rådet kommer att kunna anta sin gemensamma ståndpunkt så snart som möjligt och, om det finns omstridda punkter, att en kompromiss kan nås vid andra behandlingen.
Jag skulle än en gång vilka tacka utskottet för kultur, dess föredragande och dess ledamöter för ett kvalitativt arbete. Kvalitet finns inte bara i skolan, utan också i Europaparlamentet: det borde sägas oftare.
(Applåder)

Talmannen
Tack, kommissionär Reding, särskilt för att vi får komma hem före midnatt. Jag vill tacka er, mina damer och herrar kolleger, för att ni har härdat ut så länge!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 24.00.)

