System för handel med utsläppsrätter för växthusgas
Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0303/2002) av Jorge Moreira Da Silva för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europarådets och rådets direktiv (KOM(2001) 581 - C5-0578/2001 - 2001/0245(COD)) om ett system för handel med utsläppsrätter för växthusgaser inom gemenskapen och om ändring av rådets direktiv 96/61/EG.

Wallström
. (EN) Herr talman! Det gläder mig att kunna tala inför Europaparlamentet om förslaget om handel med utsläppsrätter. Jag är stolt över detta förslag, eftersom jag ser det som en hörnsten i Europeiska unionens strävan att genomföra Kyotoprotokollet på ett kostnadseffektivt sätt. 
Jag skulle först vilja tacka föredraganden, Moreira da Silva, för hans stora ansträngningar för att få detta förslag till den första behandlingen. Jag vet att det fanns ungefär 500 ändringsförslag i utskottet, men vi har nu 100 ändringsförslag, vilket är betydligt mer hanterbart.

Moreira da Silva (PPE-DE)
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Mina första ord går till att uttrycka min tacksamhet för det utmärkta samarbetet jag har haft med föredragandena av yttranden och med skuggföredragandena från alla politiska grupper. Det är bara genom detta samarbete som det har blivit möjligt att uppnå en bra kompromiss i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor.
Jag tror att detta direktiv skapar förutsättningarna för att klimatförändringarna och Kyotoprotokollet i Europa kommer att upphöra att vara en teoretisk angelägenhet till att bli en viktig del av medlemsstaternas miljöpolitik och ekonomiska politik. I grund och botten lägger detta direktiv grunden till kolekonomin; vinnarna kommer att bli de som producerar lika mycket med mindre utsläpp. Jag gratulerar därmed kommissionen genom kommissionär Margot Wallström till initiativet att föreslå detta direktiv, särskilt som det kommer att leda till betydligt sänkta kostnader för att uppfylla Kyotoprotokollet i Europeiska unionen. Jag tror för övrigt att om vi prövar huruvida detta system fungerar, om det leder till sänkta kostnader för att uppfylla Kyotoprotokollet i Europeiska unionen, så kommer vi här att hitta de bästa skälen för att övertyga våra amerikanska vänner om att ansluta sig till Kyotoprotokollet.
Det finns dock områden där parlamentet, trots att vi i stort ser förslaget till direktiv positivt, vill gå längre och förbättra grundförslaget. Vad gäller dessa områden har en bred kompromiss uppnåtts. Så i stället för att lägga fram min egen åsikt talar jag snarare för alla dem som har godkänt den kompromissen. Vi anser för det första att det är viktigt att direktivet har kvantifierbara mål som skall uppfyllas, liksom att det finns ett högsta tak för utsläppsrättigheter per medlemsstat som är direkt förenligt med Kyotoprotokollet.
För det andra tycker vi att det är viktigt att medlemsstaterna kan lägga till fler sektorer och verksamheter till systemet än de som är med nu. Jag tänker på frivilliga optings för sådana sektorer som transportbranschen eller de små och medelstora företagen i de medlemsstater som anser att det skulle vara lämpligt. 
För det tredje är det viktigt med ett totalförbud mot att använda tillgodohavanden under direktivets första tillämpningsperiod.
För det fjärde tycker vi att det är viktigt att direktivet täcker de sex växthusgaserna och inte enbart koldioxid, förutsatt att de sex gaserna tas med utifrån tydliga kriterier som är identiska med dem som används för koldioxid.
För det femte anser vi att det är viktigt att den kemiska industrin och aluminiumindustrin också tas med i detta direktiv.
Till slut de områden där jag anser att kommissionens förslag bör utökas för att göra det ännu mer ambitiöst - jag tänker på systemet för första fördelning av utsläppsrätter - där jag menar att ett hybridsystem som grundas på gratis fördelning men med en viss utauktionering (utauktionering av 5 procent under den första perioden, utauktionering av 15 procent under den andra) är bättre än en 100-procentigt gratis fördelning enligt förslaget till direktiv, inte bara när det gäller den ekonomiska delen utan även miljödelen samt för att minska konkurrenssnedvridningen.
Till slut det jag anser vara allra viktigast: det rättsliga deltagandet. Jag tror att det enda sättet att få detta system att fungera är att göra det rättsligt bindande, med andra ord obligatoriskt. Jag anser att utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har uppnått en bra kompromiss i fråga om det rättsliga deltagandet: ett bindande system med tillfälligt undantag, begränsat i tid och med begränsade villkor, för vissa företag under den första perioden. Jag anser att det är synnerligen omotiverat och till och med farligt att godkänna ändringsförslagen 75 och 81: i grunden innebär de att ett bindande system omvandlas till ett frivilligt system, vilket leder till att konkurrenssnedvridningen ökar, marknadens likviditet minskar, priset per ton för koldioxid ökar och systemets ekonomiska effektivitet minskar.
(Applåder)

Blokland (EDD)
. (NL) Herr talman! Först och främst vill jag tacka föredraganden, Moreira da Silva, övriga föredragande av yttranden och skuggföredragandena för det angenäma sätt på vilket vi har kunnat samarbeta för att komma fram till det förslag som nu ligger framför oss. Jag måste i det här sammanhanget påpeka att det tydligt visade sig under processen att förslaget om handel med utsläppsrätter är omtvistat. Skiljaktiga åsikter mellan förespråkare och motståndare ledde därför till en överväldigande mängd ändringsförslag.
Som föredragande av yttrandet från utskottet för ekonomi och valutafrågor pläderar jag för ett entydigt och klart system för handel med utsläppsrätter, ett system där myndigheternas och näringslivets rättigheter och skyldigheter definieras tydligt. Ett system som emellertid också gör rättvisa åt näringslivets helt egna dynamik, en dynamik där kontinuitet och konkurrensutrymme inte hindras i onödan av nya bestämmelser.
Det är därför också glädjande att ett par ändringsförslag från utskottet för ekonomi och valutafrågor för att verkställa detta har övertagits i den definitiva versionen av det nu föreliggande betänkandet. Jag syftar här i synnerhet på förlängningen av perioden i artikel 11, anpassningen av bötesbestämmelserna i artikel 16 och det sätt på vilket medlemsstater beskattar systemet för handel med utsläppsrätter i artikel 16.4. Främjandet av en marknad för utsläppsrätter som skall kunna fungera väl gynnas om det råder klarhet i fråga om sådana inslag som snedvrider konkurrensen. Det är därför beklagligt att utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor inte har lyckats nå någon överenskommelse beträffande tilldelningsmetoden för rätterna från och med 2008.
Det är alltjämt av stor vikt att vi fortsätter att vara uppmärksamma på åtgärder som medlemsstater kan vidta för att genom egna bestämmelser och skatter ingripa på en marknad för handel med utsläppsrätter. Motståndet från olika parter mot ett system för handel med utsläppsrätter kommer att kvarstå och kommer att egga till att kringgå bestämmelserna. Det får därför inte vara så att handel med utsläppsrätter är dömd att misslyckas på grund av otydlighet i direktivet. Vid handel med utsläppsrätter gäller därför i hög utsträckning: ?the proof of the pudding is in the eating?.

Hautala (Verts/ALE)
Herr talman! Jag framför mitt inlägg som företrädare för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. Kollega Blokland sade nyss att kärnan i den här frågan ligger i att man sedan äter upp puddingen. Jag vill säga att de som inte har funderat över handeln med utsläppsrätter kunde föreställa sig att de äter hummer. Tänk er att ni har en stor hummer framför er på tallriken. Först är det ganska lätt att få loss mycket stora och saftiga bitar, men när ni övergår till de små klorna och benen blir det ganska svårt att äta, och så lämnar ni dem på tallriken eftersom ätandet egentligen inte längre ger lön för mödan. Nu är idén naturligtvis den att handeln med utsläppsrätter hjälper oss att hitta de saftiga målen för utsläppsminskningar, där en minskning av utsläppen är kostnadseffektiv och där det verkligen är mödan värt, och kanske de svåraste bitarna kan lämnas till sist eller skötas på annat sätt. 
Man behöver effektiva metoder för att genomföra åtagandena enligt Kyotoprotokollet. Jag vill säga att det är klokt att börja nu, eftersom det är mycket sannolikt att Kyotoprotokollets krav träder i kraft från och med 2008. Vi vet att det i affärslivet ofta är de som är ute i tid som skördar de bästa vinsterna.
Betänkandet från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor uppfyller alla de centrala kriterier som krävs av ett bra system för handel med utsläppsrätter. För det första röstar parlamentet i dag om ett förslag som utvidgar utsläppsmarknaden betydligt genom att inkludera nya sektorer, nya gaser. Då försäkrar man sig om att det finns tillräckligt många säljare och köpare på marknaden. När det gäller den flexibilitet som medlemsstaterna har efterfrågat anser jag att utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor lagt fram den bästa möjliga metoden att uppnå smidighet, enligt vilken medlemsstaterna på vissa villkor tillfälligt kan utesluta vissa anläggningar ur handeln med utsläppsrätter. Jag anser att detta har varit en ypperlig lösning, vilken även utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden föreslog.
Det viktigaste när man delar ut dessa utsläppsrätter är att man tillämpar sådana kriterier som innebär att företag som redan minskat sina utsläpp uppmuntras och belönas. I själva verket hänför sig diskussionen om auktioner just till den här frågan, eftersom en auktion skulle införa ett uppmuntrande och belönande element för föregångare.
Jag hoppas att parlamentet godkänner åtminstone en liten del av de kvoter som skall auktioneras ut. Vi har haft ett alldeles fantastiskt samarbete i utskottet och hela parlamentet. Jag vill alldeles särskilt tacka föredraganden och kommissionen för detta.

Talmannen. -
Tack, fru Hautala! Nu undrar förstås alla var ni brukar äta hummern i ert härliga exempel!

Newton Dunn (ELDR)
. (EN) Herr talman! Jag kommer inte att tala om humrar, men jag delar de två föregående talarnas intressen. Herr talman! Som talman är ni insatt i alla ärenden, så ni känner redan till den åsikt som utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi intagit. I händelse av att det finns kolleger här som inte gör det, är det min uppgift att redovisa den. 
Det fanns många olika åsikter i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi, och jag skall helt kort redogöra för dessa. Jag kommer att sammanfatta ett antal huvudpunkter som våra diskussioner kretsade kring. Först - och kanske viktigast - av allt, bör systemet vara obligatoriskt, eller bör det finnas möjligheter att ställa sig utanför eller att beviljas undantag? Från vissa nationella håll hördes ett antal röster som begärde undantag. Andra utskottsledamöter trodde att alla skulle begära undantag och att det inte skulle bli något direktiv om vi tillät undantag, så det fanns ett dilemma på denna punkt.
Det fanns också viss oro för att de minskningar som redan åstadkommits i vissa medlemsstater inte nödvändigtvis kommer att belönas ordentligt. Vi bör sörja för detta.
Det rådde allmän enighet om att direktivet bör vara obligatoriskt från 2008. I fråga om fördelning av utsläppsrätter är utskottet emot auktioner. Det verkar vara ett slöseri med resurser när industrin bör använda pengarna till att minska utsläpp. Utskottet är intresserat av att ta med andra sektorer, kanske även transporter och privatbostäder, fastän detta kommer att bli svårt att genomföra. Vi ser gärna att de andra fem växthusgaserna tas med, fastän mätning är en viktig fråga.
När det gäller frågorna om kommittéförfarande och om huruvida kommissionen bör få avgöra de framtida detaljerna, är vi fullt, fast och enhälligt emot. Vi vill ha fullt medbeslutande för nästa direktiv när det läggs fram. Vi vill att övriga världen skall visa uppmärksamhet, för det vi gör är meningslöst om inte även amerikaner, ryssar och asiater medverkar.
Slutligen anser jag personligen att allmänheten bör få köpa kvoter, eftersom vi vill att medborgarna skall medverka i den europeiska verksamheten och i arbetet med att rädda världen.
(Applåder)

García-Orcoyen Tormo (PPE-DE).
Herr talman! Politiken om klimatförändringar är en öppen process där alla medlemsstater har enats om några slutliga mål och erkänner vissa bestämda instrument för att förverkliga denna process. Ett av dessa instrument är naturligtvis handeln med utsläppsrätter.
Genom detta direktiv, vars syfte är att harmonisera handeln med utsläppsrätter, framgår det tydligt och klart att initiativet har ett stort politiskt stöd. Europeiska unionens ledarskap när det gäller att införa marknadsinstrument som utan tvivel kommer att förändra sättet att göra affärer på i Europa har återigen bekräftats.
Under arbetets gång har dock även svårigheterna kommit i dagen, särskilt de frågetecken som finns när det gäller konkreta och grundläggande punkter om hur man skall garantera att systemet blir framgångsrikt.
Att mekanismen är ny för de flesta medlemsstater leder till att de flesta tar itu med frågan genom att lära sig av erfarenheterna, och det finns olika åsikter om hur man bäst skall lyckas med genomförandet av direktivet.
Föredraganden, Moreira Da Silva, blev fullständigt överhopad av ändringsförslag, vilket å ena sidan återspeglar intresset för den här frågan, men som å andra sidan även visar på den tveksamhet detta instrument väcker, och föredraganden har fått göra stora ansträngningar för att förena de olika åsikterna om så centrala aspekter som fördelningsmetoder och frivilligt deltagande i systemet.
Jag tror att det hade varit lättare att ta itu med den här frågan genom att skilja på behandlingen av de två perioder som direktivet delas upp i.
Den första perioden bör framför allt ses som ett pilotprojekt, en inkörningsperiod, under vilken man anpassar marknaden, och från dessa erfarenheter drar man sedan de nödvändiga slutsatserna för att nå ett bredare och mer strikt genomförande i andra perioden. Om vi vill att systemet skall bli framgångsrikt måste medlemsstaterna kunna agera med flexibilitet under den första perioden, vilket framför allt ger dem möjlighet att ta itu med kostnaderna för övergången utan att skada företagens konkurrenskraft och den inre marknaden.
Med tanke på detta mål och systemets framtida trovärdighet anser jag att man bör underlätta företagens deltagande så mycket som möjligt och låta medlemsstaterna vara flexibla i anpassningen under den första perioden, eftersom kostnaden för övergången som sagt skiljer sig påtagligt mellan medlemsstaterna.
Som man säger i mitt land, den som springer snabbast kommer inte alltid först fram. I det här sammanhanget anser jag att ett tidigt beslut om fördelning - som öppnar för auktionering - inte är det mest lyckade, framför allt inte förslaget att 15 procent skall auktioneras ut under den andra perioden. Man måste fastställa villkoren för den andra perioden mot bakgrund av erfarenheterna och resultaten från den första perioden.
När det gäller frivilliga åtaganden inom systemet anser jag att den kompromiss som föredraganden nått med hjälp av konceptet ?opt in? är den lämpligaste, men det får inte medföra några risker för systemet.
Jag upprepar att detta direktiv hur som helst inte får ses som en sluten process, utan som en början på vägen; det måste förbättras och anpassas till de rådande förhållandena i medlemsstaterna under genomförandet.

Corbey (PSE).
Herr talman, kolleger! Jag skulle också vilja börja med att framföra ett tack. Först och främst till kommissionären och hennes medarbetare. De har lagt fram ett bra förslag och har hela tiden varit beredda att diskutera det med parlamentsledamöterna. För det andra till kollega Moreira da Silva, som med en beundransvärd ståndaktighet har försökt att förbättra förslaget. Och till sist till kollegerna i min egen grupp, som har varit tvungna att utstå långa diskussioner om det här ämnet.
Handel med utsläppsrätter visade sig inte vara något lätt ämne. I alla svåra diskussioner var det nödvändigt att då och då påminna sig om att målsättningen för allt detta är Kyoto. Vi måste göra verklighet av ambitionen att bekämpa klimatförändring, och detta måste vi göra på ett ekonomiskt och socialt ansvarsfullt sätt.
I vår grupp stod tre saker i centrum. För det första ville vi vidmakthålla och, där så är möjligt, förstärka miljöintegriteten i förslaget. Vi stöder därför Jorge Moreira da Silvas förslag om att införa ett cap, ett absolut tak så att vi säkert vet att utsläppen verkligen minskar. Vi är i princip för ett samarbete med östeuropeiska länder och utvecklingsländer på det här området, men då på ett sätt som utesluter användning av kolsänkor och kärnenergi.
För det andra vill PSE-gruppen att det system som vi etablerar skall vara rättvist och att det också skall uppfattas som rättfärdigt. Därför måste det finnas en trovärdig sanktionspolitik, därför vill vi absolut förhindra att tidiga innovatörer missgynnas, och därför måste också tilldelningsmetoden i högsta möjliga grad vara densamma. Alltför stora skillnader mellan medlemsstater leder till snedvridning av konkurrensen. Det finns fortfarande några olika preferenser när det gäller själva tilldelningsmetoden - grandfathering eller auktion - även inom vår grupp. 
För det tredje måste systemet vara effektivt. Det innebär att marknaden måste vara så stor som möjligt: ju fler som deltar, desto mer effektivt! Jag måste säga att diskussionen om detta ibland har varit något alienerande. Jag anser att det inte alls är lockande för företag att utnyttja en möjlighet till opt out, för dessa företag måste hur som helst minska sina koldioxidutsläpp.
Den som faller inom systemet kan - om man inte lyckas minska utsläppen - köpa utsläppsrätter på marknaden. Den som inte faller inom systemet kommer att vara tvungen att avbryta produktionen vid anläggningar eller till och med stänga avdelningar. Detta är i mina ögon inte en särskilt socialt hållbar lösning. Som socialister tar vi hänsyn till sysselsättningen. Företag och fackförbund har därför inget att vinna på en opt out. Därför är det kanske en bra idé att dra tillbaka ändringsförslag 81.
Kolleger! Det är av stor vikt att vi kan rapportera om framgång inom den europeiska klimatpolitiken i New Dehli. I dag tar parlamentet ett viktigt steg, nästa vecka står rådet på tur. Det är likaså av stor vikt att vi efter Johannesburg ger handlingskraft åt konceptet för hållbar utveckling.
Med detta beslut om förhandlingsbara utsläppsrätter gör vi rättvisa åt miljön, men beslutet är också ekonomiskt och socialt inriktat. Vi kan fortfarande ha olika åsikter om detaljerna, men det här är den ungefärliga riktlinjen som vi skall ha för ögonen. I dag har vi chansen att välja hållbar utveckling. Låt oss då göra detta med övertygelse.

Davies (ELDR).
Herr talman! För några veckor sedan återvände vi från toppmötet i Johannesburg med kraven ringande i våra öron att fina ord måste omsättas i verklig handling med vetskapen om att Europas utfästelser hälsades med cynism av journalister och allmänheten. Om dessa kritiker ser på klimatförändringsfrågan kommer de likväl att upptäcka att sådan cynism är oberättigad. Från början har EU visat vägen från täten. Unionen gjorde cynikerna häpna genom att uppnå enighet i fråga om Kyotoprotokollets genomförande och genom att förpassa Förenta staterna och landets stoppa-huvudet-i-sanden-administration till åskådarplats.
Vi ser nu ord omsättas i handling, med ett system för handel med utsläppsrätter som mycket väl kan visa sig vara grunden för att åstadkomma upp till 50 procent av de minskningar som vi har gjort utfästelser om.
Första gången jag läste om utsläppshandel och om att utnyttja marknadskrafter för att uppmuntra industrin att uppfylla miljömål var för ungefär ett årtionde sedan i tidskrifter från påtryckningsgrupper. Dessa idéer, som då så lätt viftades bort som tokiga och opraktiska, ges nu fast form.
Jag berömmer kommissionen för dess förslag till direktiv. Det är emellertid på många sätt ett försiktigt dokument, och tack vare vår föredragandes arbete är alla partier överens om att sträva efter att det skall göras mer ambitiöst. Liberaldemokraterna i parlamentet kommer att vara med och stödja en rad åtgärder för att vidga dess räckvidd, för att utvidga det till att omfatta ytterligare industrisektorer och kräva att det skall omfatta andra gaser med global uppvärmande verkan utöver koldioxid. Personligen håller jag absolut med om att det finns ett behov av ett tak för utsläppsrätter i varje medlemsstat, fastän jag tillstår att några av mina kolleger i min grupp tycker att redan de krav som ställs på deras länder inom ramen för överenskommelsen om bördefördelning är betungande.
Vi har mycket att lära. Det är anledningen till att det gläder mig att parlamentet i dag kommer att rösta för att tillfälligt undanta de system för utsläppshandel som redan upprättats. Jag är inte övertygad om att det brittiska systemet utgör en grund för den långsiktiga utvecklingen. Det skiljer sig från kommissionens förslag i fråga om uppläggning och tillämpning, och vi bör kunna lära och dra nytta av det på lång sikt.
Efter det att den framgångsrika Kyotokonferensen i Bonn hade avslutats sade kommissionären till pressen att vi nu kan säga till våra barnbarn att vi gjorde något för att angripa klimatförändringsproblemet. Vi alla - kommissionärer, ministrar och parlamentariker - vill kunna bekräfta de orden. Det kommer inte att bli lätt. Det finns vissa förståeliga nationella farhågor, men också vissa inskränkta kommersiella intressen som önskar försvaga dessa åtgärder. Vi måste ha ett långsiktigt perspektiv och ge akt på utmaningens enorma omfattning. Om vi inte vidtar åtgärder nu vänder vi planetens framtid ryggen.

Sjöstedt (GUE/NGL).
Herr talman! Jag vill börja med att tacka föredraganden för det mycket omfattande arbetet, men framför allt för att han verkligen har varit duktig på att samarbeta med andra grupper och försökt hitta breda lösningar. Det uppskattar vi mycket.
Jag tycker att det betänkande som nu föreligger innebär en hel rad förbättringar i förhållande till kommissionens förslag. Det gäller dock ett ganska komplicerat ämne. När det gäller handeln med utsläppsrätter rör det sig i stor utsträckning om att vidta åtgärder som skall bli så effektiva som möjligt. Samtidigt finns en risk att detta ses som en ersättning för politiska åtgärder för att minska utsläppen, och så får det inte bli. Ibland finns en övertro på handeln med utsläppsrätter i förhållande till de nödvändiga åtgärder som också måste vidtas på andra områden.
Handeln med utsläppsrätter på global nivå inom Kyotoprotokollet utgör ett system med många risker. Det riskerar att leda till att man köper rätt till utsläpp som inte finns framöver. Vi måste diskutera hur detta skall undvikas i fortsättningen.
Vad gäller själva förslaget vill vi att systemet skall vara bindande och att de undantag som görs skall vara så begränsade som möjligt. Vi vill att så många sektorer som möjligt skall omfattas, och stödjer naturligtvis förslagen på en utvidgning till fler sektorer. Vi tycker det är rimligt att alla de sex klimatgaserna tas med, och vi tycker att man så snart som det är praktiskt möjligt skall börja auktionera ut en del av kvoterna. Detta är helt i enlighet med principen att förorenaren rimligtvis skall betala föroreningarna. Vi stödjer vidare tanken på ett nationellt tak för handeln, och vill ha effektiva sanktionsmöjligheter. Vi kommer således att rösta på de olika delarna i förslaget i enlighet med detta.

De Roo (Verts/ALE).
Herr talman! Först och främst vill jag tacka kollega föredragande Moreira da Silva för det ytterst givande samarbetet. Vi har från Europaparlamentets sida undertecknat Kyoto. Det var bara fyra kolleger som röstade emot. Men Kyoto innebär minus åtta procent och inte plus åtta procent. Det kommer knappast att vara tillräckligt. Utan europeiska åtgärder kommer våra femton regeringar inte att lyckas var och en för sig. Ungefär åtta länder har nationell miljöskatt, men storindustrierna faller utanför de nationella miljöskatterna. Och just här kan vi använda den europeiska handeln med utsläppsrätter. Nästan 50 procent av de europeiska koldioxidutsläppen kommer att falla under denna.
I Förenta staterna har man haft många diskussioner om koldioxidhandel, men utan någon framgångsrik avslutning. Förhoppningsvis kommer vi under de kommande månaderna att ta det historiska beslutet i Europa om att ta initiativ till att faktiskt förverkliga ett konkret system. Detta fyller ett stort behov, för vi har under tio år talat om den europeiska energibeskattningen utan resultat. Den har inte kommit till eftersom individuella regeringar, först Förenade kungariket och nu Spanien, röstade emot. Den har heller inte kommit till av den anledningen att kommissionär Bolkestein har vägrat att sätta in en första grupp. Denna handel med utsläppsrätter är egentligen den europeiska energibeskattningen i en annan skepnad. Men det är ett system som rentav är bättre, ett bättre system än energi-/koldioxidskatten. Det är bättre såväl från miljösynpunkt som från ekonomisk synpunkt.
Min grupp, Gruppen De gröna, har lyckats få två viktiga ändringsförslag antagna i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor. Det första är den utsträckta handen till Förenta staterna. I Bonn, i juli förra året, talade vi i 2 1/2 timme med representanter för det amerikanska näringslivet. De är mycket intresserade av att delta i ett internationellt system för koldioxidhandel. De tror att även Förenta staterna kommer att delta när Bush inte längre styr landet.
Den andra punkten som vi har fått antagen är ett uppdrag till Europeiska kommissionen att utveckla förslag om att utvidga det här systemet till hushåll och trafik. I synnerhet trafiksektorn är mycket viktig, för vi ser att våra nationella regeringar inte lyckas att minska koldioxidutsläppet i trafiksektorn. Och det kommer att bli nödvändigt.
En punkt diskuteras fortfarande: tilldelningen av utsläppsrätterna. Min grupp är för ett auktionssystem. Vi har lagt fram en återhållsam kompromiss: utauktionering av endast 15 procent och 85 procent gratis. Men till och med de 15 procent som utauktioneras borde vara en positiv signal till industrin, som började tidigt med att minska koldioxidutsläppet. Om majoriteten av mina kolleger kommer att stödja detta ändringsförslag är min grupp nöjd till hundra procent.

Hyland (UEN).
Herr talman! Europeiska unionen kan med rätta vara stolt över sina ansträngningar för att fullgöra åtagandena från Kyoto. Det är beklagligt att Förenta staterna inte har levt upp till sina skyldigheter. Jag hoppas därför att kommissionen kommer att fortsätta sina ansträngningar på den internationella scenen för att hos Förenta staterna inskärpa nödvändigheten av att medverka i denna väsentliga fråga. 
Detta är den första lagstiftning som föreslås av kommissionen sedan undertecknandet av Kyotoprotokollet, och här kombineras begränsningar av föroreningar med besparingar på 1,3 miljarder euro av de årliga kostnaderna för våra åtaganden i Kyoto. Jag berömmer kommissionen för dess förslag, som innebär att direktivet införs på ett godtagbart sätt och att industrin kommer att ges erforderlig tid för att anpassa sig till systemet utan att vi drar oss undan våra grundläggande skyldigheter. Jag lovordar även föredraganden för hans utmärkta arbete i detta mycket tekniska ärende. Jag anser att utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor i det här fallet har lämnat ett värdefullt bidrag till kommissionens ursprungliga förslag.
Jag stöder utskottets förbättringar av direktivet fullständigt. Medan det ursprungliga förslaget var begränsat till koldioxid, gläder det mig att vi i parlamentet är mer ambitiösa och avser att utvidga tillämpningsområdet till alla andra växthusgaser. En sådan åtgärd skulle tydligt visa EU:s beslutsamhet att göra verkliga och påtagliga framsteg i denna ytterst viktiga fråga.
Jag välkomnar även att direktivet utvidgas till att omfatta andra sektorer, som kemikalier och aluminium. Jag skulle här vilja belysa ett särskilt fall: kalkindustrins situation. Eftersom kalk och dolomitkalk endast kan framställas genom att befintlig koldioxid avlägsnas från kalksten och dolomit finns det inget sätt att minska koldioxidutsläppen. Av den anledningen har min grupp lagt fram ett ändringsförslag där vi föreslår att produktion av kalk och dolomitkalk skall undantas från systemet för handel med gasutsläpp. Branschen skulle likväl vara föremål för övervaknings-, rapporterings- och kontrollkrav. Jag skulle vilja be kollegerna överväga denna speciella situation och stödja vårt ändringsförslag, som är nummer 89.
Systemets inledande frivilliga skede är viktigt, och jag hoppas att medlemsstaterna aktivt kommer att uppmuntra största möjliga deltagande i alla sektorer. Det är också nödvändigt att direktivet är obligatoriskt från 2008, så att vi har ett konkret och påtagligt mål att inrikta oss på.
Slutligen skulle jag vilja säga några allmänna ord om EU:s bidrag för att förbättra miljömedvetenheten och miljöskyddet. Som irländsk ledamot är jag alltför medveten om att den överväldigande delen av såväl miljölagstiftningen som attitydförändringarna är en direkt följd av vårt medlemskap i Europeiska unionen. I detta fall, som på så många andra politikområden, har EU på ett positivt sätt berört varje aspekt av våra medborgares liv. För att möjligheterna för vårt arbete på detta centrala område skall maximeras ser vi fram emot att det utvidgas till länderna i Central- och Östeuropa. Jag emotser därför med stor entusiasm ett positivt svar från det irländska folket på Nicefördraget.

Blokland (EDD).
Herr talman! Under de senaste månaderna har vi inom parlamentet, och även utanför, varit vittnen till en hetsig debatt om växthuseffekten. Utgör användande av fossila energikällor och den höjda koncentrationen av koldioxid i atmosfären en allvarlig fara, eller är det bara tomt prat? Aktuell forskning visar ju att människans utsläpp av koldioxid spelar en begränsad roll och att handel med utsläppsrätter i begränsad utsträckning kan bidra till att minska dessa utsläpp, men att det inte leder till en verklig lösning av problemet.
Är handel med utsläppsrätter då att bygga luftslott? Enligt min uppfattning är det inte det. Den taktik där man hävdar att minskningen av koldioxidutsläppet endast är av begränsad betydelse för att minska växthuseffekten är enligt min åsikt felaktig. Om det verkligen visar sig att det går att minimera människans förorsakande roll i fråga om växthuseffekten har handeln med utsläppsrätter åtminstone åstadkommit en sak, och det är att vi måste använda våra naturresurser på ett mer medvetet och sparsamt sätt. I och med det har vi uppnått en andra, förmodligen obestridlig, målsättning, nämligen att vi, om vi vill kunna fortsätta att under en lång tid använda oss av sådana naturresurser som stenkol, petroleum och naturgas, måste lära oss att använda dessa på ett ansvarsfullt sätt.
Ett mer sparsamt användande av naturresurser innebär att använda dem på ett annat sätt än vi gör nu. Vi måste alltså förfara annorlunda i jämförelse med vårt nuvarande förbrukningssätt. Det är därför mycket viktigt att också visa detta i tilldelningsmetoden för utsläppsrätterna. Det är anledningen till att vår grupp tillsammans med PPE-DE-gruppen har lagt fram ändringsförslag för att få med ett sorts riktmärke i direktivet. Jämförelse av energiförbrukningen för att fastställa tilldelningen av utsläppsrätterna är en extra stimulans för företag att vidta åtgärder för att minska energiförbrukningen. På det sättet erbjuds industrin möjligheten att genom jämförelse, sinsemellan och historiskt, arbeta på ett innovativt sätt för att minska koldioxidutsläppet genom energiförbrukning. Detta är en större stimulans än att införa en energibeskattning, och det lägger också ett visst samhällsansvar hos företagare och industri.
Alla förslag som har lagts fram under den senaste perioden för att mildra direktivet och begränsa räckvidden är därför inga konstruktiva bidrag till en bättre energipolitik. Tvärtom. Om man utgår ifrån tanken att vissa länder inte ratificerar Kyoto-protokollet försöker man på det sättet att begränsa den egna insatsen för att inte behöva känna av någon ekonomisk skada. Att denna tanke kommer av ett felaktigt antagande behöver inte förklaras närmare. Minskad energiförbrukning är ju en meningsfull målsättning även utifrån ett ekonomiskt perspektiv.
Det är därför tyvärr många ändringsförslag som har lagts fram som, om de blir antagna, på ett allvarligt sätt skulle hämma effekten av instrumentet handel med utsläppsrätter. Det har visat sig vid omröstningar i de olika utskotten att det finns många ändringsförslag som därför inte heller kommer att få tillräckligt stöd. Jag syftar här på de ändringsförslag som syftar till att göra det obligatoriskt att lägga till ytterligare sektorer och till att godkänna många undantag från regeln. Även ändringsförslag 97 om samförbränning av avfall bör förkastas, eftersom det gör den ojämna spelplanen för avfallsförbränningsanläggningar kontra samförbränningsanläggningar ännu större. I fråga om den senare handlar det i motsats till den tidigare om faktiska produktionsprocesser för vilka inga undantag får gälla. På det sättet blir direktivet onödigt invecklat. Jag uppmanar er därför att inte stödja sådana förslag.
Herr talman! Jag skall avrunda. Lösningar för en bättre miljö att leva i och en bättre framtid är ofta inte självklara, i synnerhet inte i dagens ekonomiska klimat. Men det är inte enbart det ekonomiska klimatet som är utslagsgivande i det här sammanhanget. Vår roll som förvaltare av Guds skapelse ställer oss inför uppdraget att omhänderta jorden och dess resurser på ett bra sätt. Enligt min bestämda övertygelse är det av avgörande betydelse för att engagera oss för ett hållbart användande av våra naturresurser. Handel med utsläppsrätter får vara ett medel för detta.

Kronberger (NI).
Herr talman! Tolv år har gått sedan insikten i Rio om att växthusgaserna måste minskas på global nivå. Detta visar också hur oändligt sakta de globala processerna arbetar när det miljömässiga beteendet skall förändras. Kärnpunkten i diskussionen är kostnaderna. Vi måste dock inse att varje åtgärd som vidtas i dag endast kostar en bråkdel av vad som krävs för att rätta till miljöskadorna i framtiden. Detta har vi på ett dramatiskt sätt fått uppleva i Centraleuropa i år, nämligen den värsta nu kända översvämningskatastrofen i historien. Vattnet är nu borta igen, men orsakerna finns kvar. Därför måste vi nu bekämpa orsakerna, framför allt lokalt, men även globalt.
Alla vet att den viktigaste åtgärden är att radikalt minska alla växthusgaser. Moreira Da Silvas betänkande är utmärkt och helt riktigt. Vi behöver ett långtidsperspektiv som också förutsätter att vi faktiskt tror på förbättringar. De senaste veckorna har vi glädjande nog kunnat se att exempelvis förbudet mot fluorkolväten redan efter några år har lett till att ozonhålet över Antarktis för första gången har börjat krympa igen. Handeln med utsläppsrätter minskar ju inte utsläppen av växthusgaser i sig, utan delar bara upp dem på olika sätt. Det är i första hand framför vår egen port vi måste föra en effektiv kamp. Därför måste vi bygga ut främst de förnybara energikällorna och utöka de miljöeffektiva mål vi har satt upp. Långtidsperspektivet måste rimligtvis betyda att principen att låta förorenaren betala skall tillämpas och att de intäkter som detta ger öronmärks för att förbättra situationen.

Kauppi (PPE-DE).
Herr talman, bästa kolleger! Dagens omröstning gäller direktivet om handeln med utsläppsrätter i Europa. Europeiska unionen har i Kyotoprotokollet om klimatförändringar åtagit sig att minska sina växthusgaser. Kommissionen har nu utarbetat ett preliminärt förslag angående regleringen av handeln med utsläppsrätter mellan europeiska företag. Förslaget fastställer utsläppskvoter för vår energidominerade industri, vilka minskas årligen i enlighet med målsättningarna i Kyotoprotokollet.
Det är självklart att vi inom Europeiska unionen vill bära vår andel när det gäller att förbättra miljöns tillstånd och minska de globala utsläppen. Jag stöder idén om en global utsläppsmarknad som ett sätt att minska utsläppen av växthusgaser. Utsläppsmarknaderna skulle med den naturliga effektivitet som präglar en marknad styra minskningarna dit där det är billigast att reducera utsläppen. Det totala priset för klimatpolitiken skulle då även förbli lågt för EU:s del.
Kommissionens förslag innehåller dock flera problemområden som kräver förändringar. På grund av kostnaderna i samband med utsläppsminskningarna blir konkurrenskraften i EU-ländernas industrier lidande jämfört med de länder som stannar utanför Kyotoprotokollet. Det finns en uppenbar risk att vi i stället för verkliga utsläppsminskningar råkar ut för globala utsläppsläckage, när europeiska anläggningar flyttar över sin verksamhet till sådana stater som stannat utanför fördelningen av utsläppen i enlighet med Kyotoprotokollet.
Den mängd utsläppsrätter ett enskilt företag blir tvunget att köpa beror på hur man genomdriver den ursprungliga fördelningen. Den ursprungliga fördelningen bör absolut vara gratis. En avgiftsbelagd fördelning baserad på auktionsförfarande skulle belasta företagen inom EU med extra kostnader som de konkurrenter på den internationella marknaden som står utanför EU inte skulle ha. Vid den ursprungliga fördelningen får man inte bestraffa företag som tar hand om sina egna utsläpp på ett effektivt sätt, och man måste ta hänsyn till sådana åtgärder som företaget redan vidtagit. Till exempel har man i mitt hemland Finland redan i över ett decennium frivilligt reducerat koldioxidutsläppen. Åttiofem procent av industrin och kraftverken har redan ingått ett frivilligt energibesparingsavtal med staten. Vid den ursprungliga fördelningen bör man även ta hänsyn till vilka reella tekniska och ekonomiska förutsättningar företaget har att begränsa utsläppen. Till exempel får stålindustrin som verkar på min hemort inte hamna i en ofördelaktig situation enbart av den orsaken att det är omöjligt att framställa stål utan att det uppstår en viss mängd koldioxidutsläpp. Inom stålindustrin används kol inte till energiproduktion utan som en del i produktionsprocessen. Utsläppen har effektivt kunnat minskas genom investeringar i modern teknik. Därför har jag tillsammans med mina gruppkolleger ingivit ett ändringsförslag som gör det möjligt att utesluta kolprodukter ur utsläppskvoten upp till den gräns som kan uppnås med hjälp av bästa tillgängliga teknologi.
Kommissionens förslag till direktiv innebär ett större problem för Finland än för många andra länder. De branscher som omfattas av direktivet står för en stor del av utsläppen, en större del av utsläppen än i andra länder. Finland har å andra sidan bara få utsläppsrätter att fördela, eftersom den nationella målsättningen är stram, det vill säga en liten kvot för de totala utsläppen. Detta är inte fallet för länder som inte har några åtaganden och där klimatmålet till och med tillåter en ökning av utsläpp.
Fastän utsläppshandeln i teorin är ett kostnadseffektivt sätt att minska utsläppen, får förslaget till direktiv inte skapa sådana begränsningar för handeln som omintetgör dess fördelar. I teorin är handeln med utsläppsrätter till störst nytta för dem vars egna åtgärder för att minska utsläppen är dyrare än att köpa utsläppsrätter av andra. I praktiken beror dessa effekter dock på hur fördelningen av utsläppsrätter till privata anläggningar sker, det vill säga hur stort antal utsläppsrätter anläggningarna blir tvungna att köpa och vilket marknadspriset för utsläppsrätterna är. En fara som man noggrant bör beakta i den fortsatta beredningen av förslaget är risken för snedvridning i konkurrenssituationen inom samma industribransch, såväl inom EU som i den globala konkurrensen.

Lange (PSE).
Herr talman, ärade kolleger! Kommissionären beskrev inledningsvis att EU:s åtgärder för att skydda klimatet hittills inte har varit tillräckliga. Därför skall vi utarbeta ett nytt, kompletterande instrument för utsläppshandeln. Detta säger vi ja till, så även jag. Samtidigt vill jag dock säga att helhetsbilden av utsläppen i EU visar att vissa definitivt är på god väg att minska växthusgaserna, medan andra faktiskt inte alls är det. Jag menar att det nya, kompletterande instrumentet inte får ifrågasätta de prestationer som hittills har gjorts. Följaktligen bör vi akta oss för att ta till tvångströjan och förstöra de strukturer som så framgångsrikt har bidragit till minskade utsläpp av koldioxid och andra växthusgaser. Därför är två saker särskilt viktiga för mig: dels ökad flexibilitet, dels rättvisa villkor.
Ökad flexibilitet: jag känner till ett företag i min hemregion som sedan 1990 har minskat utsläppen av växthusgaser med 27 procent. Varför i hela världen skall detta företag tvingas in i systemet för handeln med utsläppsrätter om de av företagsekonomiska skäl inte vill? Å andra sidan finns det företag som inte omfattas av direktivet men som visar intresse för systemet. Eftersom man där också har minskat utsläppen av koldioxid vill man gärna vara med. Därför är jag för att man skapar opt in- och opt out-möjligheter. Den opt in-möjlighet som finns med i förslaget från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor är också tillfredsställande, vilket opt out-möjligheten inte är, eftersom dessa båda inte är parallella i och med att gränsen för opt out-möjligheten går vid den 31 december 2007. Jag förespråkar därför att villkoren bevaras lika, dvs. att de som kliver ut inte är helt fria att göra så utan förblir skyldiga att nå samma minskning av utsläppen som om de vore med. Dock anser jag att begränsningen till 2007 bör tas bort. Jag är således för ändringsförslag 81.
Det andra området rör rättvisa villkor. Naturligtvis måste vi säkerställa att de företag som är med och har arbetat mot dessa mål ända sedan 1990 uppmärksammas när utsläppsrätterna skall tilldelas. För det andra är det orimligt att man i samband med nedläggning och företagsflytt erhåller utsläppsrätter som man sedan kan sälja billigt och därmed äventyra arbetstillfällen. Utsläppsrätterna måste då upphöra att gälla. Om man slår ihop både flexibilitet och rättvisa villkor kan man med gott samvete säga ja till klimatskydd genom utsläppshandel, men endast med flexibilitet och rättvisa villkor.
(Applåder)

Sterckx (ELDR).
Herr talman! Jag anser att kommissionens förslag är en mycket god grund. Alla måste delta; en första tilldelning av rätterna sker gratis. Men det finns ett problem. Risken finns att det råder snedvridning av konkurrens inom Europeiska unionen, att det skulle uppstå för många skillnader, och ni påpekade med rätta, fru kommissionär, att detta inte går an mellan nationella tilldelningssystem. Av den anledningen är jag också emot nationella undantagsbestämmelser, alltså att ett land kan bevilja undantag till ett företag eller en sektor. Jag anser att alla skall delta; man kan eventuellt göra ett undantag på Europanivå av en eller annan tydlig anledning som kan fastställas objektivt.
Jag anser att man vid tilldelningen också skall ta hänsyn till energieffektiviteten hos den teknik som ett företag använder. Ett företag som inte arbetar effektivt får inte belönas med en första hög gratis tilldelning av rätter. Med tanke på att man inte kan sälja, eftersom ett stort antal sektorer måste arbeta på en världsomfattande marknad och alltså skulle missgynnas av denna försäljning, måste man ha europeiska tilldelningskriterier som är objektiva, öppna och stränga gentemot alla. Alltså ett riktmärke, bästa tillgängliga teknik, och grunda obligatoriska kriterier på detta, för alla och för varje medlemsstat. För det här systemet berör på ett eller annat sätt även fördelningen av bördor mellan medlemsstaterna.
Risken finns alltså att det råder snedvridning av konkurrensen, och tyvärr är nästan alla de medlemsstater som har problem små medlemsstater, vilket gör diskussionen mycket svår för oss. Men det betyder inte att vi inte kan använda oss av det här systemet, för systemet gör ansträngningen mer uthärdlig och prisvärd även för oss som har problem, eftersom priset för ansträngningen blir lägre.
Därför behöver vi ett väl fungerande system. Vi kommer i varje fall att behöva anpassa detta system under tidens gång; vi kommer i varje fall ännu under en lång period efter 2012 att ägna oss åt klimatproblem, åt växthusgaser, åt de åtgärder som vi kommer att behöva vidta. Men en sak måste vi hålla i minnet: på en ekonomisk kyrkogård kan man aldrig bygga ett ekologiskt paradis.

Seppänen (GUE/NGL).
Herr talman! För att bekämpa den globala klimatförändringen föreslog Förenta staterna att man skulle inrätta en global handel med och börser för utsläppsrätter avseende växthusgaser. Förenta staterna gick dock inte med i det system som inleds i början av 2008. Kommissionen har föreslagit att den handel med utsläppskvoter som Förenta staterna förkastade skall inledas 2005. Man har föreslagit samma obligatoriska system för alla, där utsläppsminskningarna styrs av marknadsmekanismer. Med detta medel skapar man marknader. Det faktum att det finns marknader minskar inte utsläppen. Europa har katastrofala erfarenheter från auktionerna med radiofrekvenser på marknaden. Dessutom är kommissionens förslag ingen marknadsmekanism. Det är förknippat med en administrativ fördelning av utsläppsrätter såväl mellan länderna som mellan de olika företagen i länderna. Om systemet skall lyckas är den ursprungliga fördelningen avgörande, och den är ingen marknadsmekanism.
Företagen i de länder som har tagit på sig de mest ambitiösa målsättningarna för att minska utsläppen hamnar i en sämre ställning än andra. Man bestraffar sådana företag som har minskat sina utsläpp innan kvoterna trätt i kraft. Det är dyrare för dem att öka produktionen med låga utsläppsnivåer än för företag med stora utsläpp. Man favoriserar sådana länder och företag som använder mycket kärn- eller vattenkraft. EU:s handel med utsläppsrätter får inte vara obligatorisk före 2008; låt den vara ett för medlemsstaterna frivilligt pilotprojekt fram till dess.

Berthu (NI).
Herr talman! Förslaget till direktiv om att inrätta ett system för handel med utsläppsrätter för växthusgas innebär en förtida tillämpning och en successiv förberedelse inom gemenskapen för det definitiva system som skall träda i kraft efter 2008, enligt villkoren i Kyotoprotokollet.
Kyotoprincipen är enkel. Den handlar om att få dem som släpper ut växthusgas att betala kostnaden för den osynliga och inte den beräknade skada som de åsamkar miljön, dvs. hela samhället. Eftersom detta angrepp på en kollektiv tillgång inte spontant ingår i priset är tanken att helt utan underlag skapa en marknad för rätten att förorena, vars aktier kommer att definieras, kvantifieras och säljas av den offentliga makten. Dessa kommer självfallet att successivt minskas för att sedan minska miljöförstöringen.
Den första kommentaren är att det är ett fyndigt system. Det kombinerar på ett bra sätt den offentliga maktens roll med marknadens förfaranden, och man måste önska det lycka till.
Den andra kommentaren är att man också måste lyckönska Europeiska gemenskapen och dess medlemmar till att aktivt stödja den och frivilligt, redan från perioden 2005-2007, inrätta en experimentmetod som kommer att göra det möjligt för oss att prova ut systemet, positionera oss bättre för att uppfylla våra åtaganden att minska utsläppen efter 2008 och, låt oss hoppas det, spela rollen som pionjärer gentemot andra kontinenter.
Systemet med förberedelse vilar på gratis tilldelning av utsläppsrätter till fem tusen stora företag inom känsliga sektorer. Dessa utsläppsrätter går att handla med på gemenskapsnivå, och på så sätt blir det möjligt för aktörer som sparat på rättigheter att dra nytta av de återstående rättigheterna genom att sälja dem till dem som behöver dem.
Vi kan godkänna dessa bestämmelser, men vill samtidigt understryka att gratis tilldelning av utsläppsrätter inte kan fortsätta efter 2008, eftersom målsättningen, utöver förberedelserna, måste vara att se till att den dolda kostnad som dessa utsläpp låter samhället stå för betalas i sin helhet och inte bara delvis vid överföringarna.
När det gäller förbehåll kommer vi att betona att det föreslagna systemet till att börja med tillämpas enbart på koldioxid, men att det för att undvika snedvridningar är önskvärt att redan nu fundera över möjligheterna att, utan alltför stora dröjsmål, utvidga det till att omfatta samtliga växthusgaser.
Den ursprungliga tilldelningen av utsläppsrätter bör också harmoniseras från och med 2008 enligt ett kommittéförfarande vars närmare omständigheter och kriterier man har svårt att förstå; allt detta förefaller oss alltför luddigt och borde preciseras. Systemets allmänna princip förefaller ändå bra, och vi kommer att stödja betänkandet från Moreira Da Silva.

Liese (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Låt mig inledningsvis förtydliga att jag i dag inte talar för CDU/CSU-gruppen i Europaparlamentet. I gruppen har majoriteten en annan mening. Jag talar dock för PPE-DE-gruppen, och den gruppen stöder huvudpunkterna i Moreira Da Silvas betänkande så som detta röstades igenom i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor. Jag är positiv till betänkandet och vill tacka föredraganden för hans engagemang. Förhandlingarna har inte varit alltigenom enkla, och han har även varit tvungen att godkänna kompromisser som är särskilt problematiska för hans eget hemland, vilket han förtjänar ett särskilt erkännande för. Kompromisserna ställer till problem för Portugal, men i sak är de konstruktiva och kloka.
Klimatförändringarna kommer att bli den största utmaningen under de kommande decennierna. Det är dags för oss att sluta se en motsättning mellan ekonomi och miljöskydd. De hemska översvämningarna i Tyskland och dess grannländer har med all tydlighet visat att vi orsakar stora ekonomiska skador också genom att inte genomföra ett klimatförändringsprogram. Det är förstås inte slutgiltigt bekräftat att översvämningarna var en följd av klimatförändringarna - därom tvista de lärde -, vad de däremot inte längre tvistar om är att vi nu måste göra något för att undvika sådana katastrofer i framtiden. Därför gör kommissionen rätt som nu lägger fram förslag om detta, men det är också sant att kommissionens nuvarande förslag har stora brister, något som vi alla är överens om här i parlamentet. Diskussionerna i utskotten har kretsat kring frågan: vad gör vi åt bristerna? En grupp försökte först tillbakavisa hela kommissionens förslag, och när detta inte lyckades försökte man att åtminstone urholka det. En annan grupp, dit jag räknar mig, sade: vi måste förbättra förslaget. Förbättra det, ja, men inte urholka! Detta var det motto vi arbetade efter, och jag menar att de största bristerna i kommissionens förslag faktiskt har åtgärdats i stor utsträckning genom betänkandet från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor.
Det viktigaste är att 1990 har accepterats som referensår och att de åtgärder som företagen redan har vidtagit godkänns. Man kan helt enkelt inte förklara för medborgarna i Tyskland, Storbritannien, Finland och andra länder som redan har börjat arbeta mot dessa mål att man tänker bestraffa dem som påbörjade klimatförändringsarbetet tidigare än andra. Därför är det viktigt att referensåret nu finns med och att de redan vidtagna åtgärderna godkänns. På så sätt kan nämligen de företag som redan har påbörjat arbetet belönas rikligt, och därmed ges de också möjlighet att dra nytta av handeln med utsläppsrätter för växthusgaser.
Det finns - som Lange nämnde - ytterligare förbättringar, nämligen att nedläggningar och försvunna arbetstillfällen inte får räknas som en klimatförändringsåtgärd. Vi har därför antagit ett förslag om att nedläggning av produktionen är en typisk åtgärd för vilken utsläppscertifikaten inkluderas. PPE-DE-gruppen har lagt fram ytterligare tolv ändringsförslag. Gruppen har enhälligt fattat beslut om dessa för att ytterligare förbättra Moreira Da Silvas betänkande, utan att för den skull röra själva kärnan i kompromisserna. Det viktigaste ändringsförslaget i betänkandet är hur man skall behandla cement- och kalkindustrin. I praktiken är det faktiskt svårare att undvika utsläpp av koldioxid i kalk- och cementproduktionen än inom andra områden, och därför måste man ta vederbörlig hänsyn till detta, utan att det övergripande målet för den skull ifrågasätts.
Majoriteten i PPE-DE-gruppen, liksom jag själv, har tagit ställning mot opt out-förfaranden för hela nationer, men alldeles särskilt mot opt out-förfaranden som beviljas villkorslöst. Även i inledningsfasen kan det, om alls, endast bli tal om opt out-förfaranden om det finns mycket tydliga villkor, och dessa villkor måste då också först kontrolleras. Utsläppshandeln är ett marknadsekonomiskt instrument för klimatförändringsåtgärder, och eftersom jag tror på marknadsekonomin är jag positiv till Moreira Da Silvas betänkande och ber samtliga kolleger att rösta för betänkandet.
(Applåder)

Hulthén (PSE).
Herr talman! Jag vill också börja med att sälla mig till Moreira Da Silvas fanclub och tacka för ett utmärkt arbete. Jag vill också tacka för ett utmärkt rundabordssamtal igår kväll, som jag tyckte skedde på ett sansat och balanserat sätt och också tillförde en hel del till diskussionen. Vidare vill jag tacka för kommissionens dokument, som utgör en mycket bra grund. Med tanke på den korta tid som står till buds kanske vi borde ha antagit förslaget oförändrat. Parlamentet har dock lagt fram en del ändringsförslag.
Jag har vissa synpunkter på vilka aspekter som bör beaktas när vi diskuterar system med handel med utsläppsrätter. Vi har tre stycken åtaganden att ta hänsyn till. Vi skall se till att klimatförstöringen minskar. Vi skall se till att vår industri, som detta system skapas för, också har möjlighet att konkurrera på lika villkor. Dessutom har vi internationella åtaganden som Kyotoprotokollet att leva upp till och följa, och vi kan därför inte ändra spelreglerna.
För att systemet skall fungera anser jag att följande sex punkter måste uppfyllas: Detta system måste vara enkelt, det måste vara administrativt enkelt. Vi kan inte skapa ett krångligt system som deltagarna, framför allt företagen, inte förstår. Systemet måste självfallet vara obligatoriskt. Vi kan ju inte skapa ett schackspel där en del spelare säger: ?Nej, jag vill inte vara med just nu, så jag går ut och ställer mig vid sidan av i stället?. Vi måste veta vilka som skall vara i systemet, och det är självklart att det måste beröra länder och enskilda anläggningar.
Jag tycker vidare att det hade varit önskvärt att fördela utsläppsrätterna enligt ett auktionsförfarande. Det finns många synpunkter på hur fördelningen skall gå till. Den kompromiss som nu föreligger inför omröstningen bygger på upp till 95 procent frivillighet och 5 procent auktion under den första perioden, och det tycker jag är en bra lösning. Då får vi i alla fall ett inslag av auktion, vilket stämmer bättre överens med principen om att förorenaren skall betala.
Det är en självklarhet att utsläppstaket skall vara bindande och kopplas till ett påföljdssystem. Precis som föredraganden tycker jag att systemet bör omfatta fler gaser än bara koldioxid.
Det har också diskuterats om man skall kunna spara sina utsläppsrätter mellan åren, och det tycker jag är riktigt. Företag som inte utnyttjar sin utsläppsrätt under ett år bör kunna spara den till nästa år.
Vi behöver också påminna om vissa aspekter och understryka att detta måste stå i samklang med Kyotoprotokollet. Vi kan inte hitta på någonting nytt. Jag vill framför allt uppmana rådet att se till att fatta beslut den 17 oktober.

Pohjamo (ELDR).
Herr talman! Unionens målsättning att minska växthusgaserna är riktig, men lösningen är - såsom EU:s beslut ofta är - byråkratisk och kostnadskrävande. Man har koncentrerat sig mer på detaljer i systemet än på att minska utsläppen. Dessutom behandlas olika medlemsstater orättvist beroende på industrins och energiproduktionens struktur och även på hur mycket man redan har gjort för att minska utsläppen. Beträffande målsättningarna är vi eniga. Åtagandena i Kyotoprotokollet måste fullgöras. 
Systemet för handeln med utsläppsrätter har utsatts för mycket kritik. Speciellt svårt är det för de stålfabriker som kämpar på världsmarknaden och som har utvidgningsplaner och redan har gjort mycket för att minska utsläppen. Kommissionen lade fram ett dåligt förslag, utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi åstadkom en hel del förbättringar, men de urvattnades i beredningen av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor. Jag hoppas att vi vid omröstningarna kan förbättra förslaget genom att godkänna ändringar som möjliggör en mera liberal opt out-praxis och stryker koldioxid som ingår i råvaran ur beräkningsgrunden. Jag anser att auktionsförsäljning och ett tak för mängden utsläppsrätter som ett land får utfärda inte är lämpliga i det här sammanhanget. Auktionsförfarandet gav dåliga erfarenheter inom telebranschen.
Problemen i samband med handeln med utsläppsrätter berör många industribranscher över hela Europa. Det är fråga om tusentals industriarbetsplatser. Det finns en risk att produktionen flyttar någon annanstans, där man tillåter större utsläpp.

Caudron (GUE/NGL).
Herr talman! Om man utgår från den nuvarande allvarliga nivån på luftföroreningar och dess förutsägbara utveckling å ena sidan, och målsättningarna från Kyoto och de planerade sätten att uppnå dem å andra sidan, och om man dessutom säger nej till belöningen som ges till eftersläntrarna, de rika ländernas betonade och vidmakthållna dominans över de fattiga länderna, och framför allt handeln med luften, som ändå för mig är en universell resurs, kan man inte vara annat än reserverad gentemot systemet med utsläppsrätter för föroreningar och handeln med dem, även om detta definitivt är ett system på frammarsch jämfört med det nuvarande, det vidgår jag. Jag är personligen allvarligt oroad över en sådan kollektiv nivå av tanklöshet när man vet att ingen någonsin kan eller kommer att kunna avstå från att andas.
Det är självfallet inom denna ram som vår föredragande arbetat mycket bra. Han har gjort mycket för att förbättra systemet genom att utvidga tillämpningsområdet, göra det obligatoriskt, föreslå att det skall komplettera annan miljöpolitik - kollektivtrafik, förnybar energi, beskattning, forskning och energieffektivitet. Vi kan alltså rösta för dessa förslag utan att för den skull överge vår kamp för en modigare och mindre affärsmässig global politik på området.

Oomen-Ruijten (PPE-DE).
Herr talman! Låt mig börja med att tacka föredraganden för det omsorgsfulla och hängivna sätt på vilket han har behandlat detta ärende. Han var och är medveten om de problem som förslaget medför. Jag vill tacka honom och ge honom en komplimang för den enorma kunskap, och inte minst den ihärdighet, som han använder för att systemet för handel med utsläppsrätter skall bli en framgång. Och jag instämmer med Peter Liese om att föredraganden inte har valt det sydeuropeiska bidraget, utan att han på ett balanserat sätt har försökt att förena nord och syd.
Förslaget är ett utarbetande av Kyoto, där man avtalat att utsläppen av växthusgaser måste minskas. Jag kan med rättmätig stolthet säga att systemet för handel med utsläppsrätter redan fungerar bra i min medlemsstat. Ett väl fungerande system för handel med utsläppsrätter måste uppfylla ett antal villkor: det får inte finnas någon diskriminering mellan företag och sektorer, och man måste belöna föregångarna för de redan vidtagna åtgärderna. Jag kommer snart tillbaka till detta. Systemet får inte blockera marknaden, och måste alltså också ge nykomlingar möjligheter där. Vidare måste det vara konkurrenskraftigt i Europa, och det får inte påverka Europas ställning på världsmarknaden på ett negativt sätt.
Kommissionens förslag uppfyller enligt min uppfattning inte dessa villkor. Ett så kallat cap, ett trade-system kan konkretiseras med auktioner eller genom grandfathering. Auktioner skulle vara en lösning på en väl fungerande marknad, men när auktionerna äger rum enbart i Europa snedvrids konkurrensförhållandena med resten av världen.
Den största nackdelen med grandfathering är att rätterna i början tilldelas gratis på grundval av utsläppen vid den tidpunkten. Ett sådant grandfathering-system tar alltså ingen som helst hänsyn till de minskningar av energiförbrukningen som redan har ägt rum på den nederländska, men utan tvekan också på den tyska marknaden, och i flera andra länder. Därför skulle enligt min uppfattning det bästa sättet vara att organisera ett system där man tilldelar rätter på grundval av performance standard rates, rätter som alltså först måste förtjänas genom ett mer energieffektivt agerande och som först därefter kan bli föremål för auktion.
Herr talman! Jag stöder med eftertryck det anpassade förslaget med ett par av de ändringsförslag som jag har lagt fram för gruppens räkning. Och till de tyska kollegerna skulle jag vilja säga att jag förstår deras ståndpunkt.

Bowe (PSE).
Herr talman! I likhet med många andra här välkomnar jag betänkandet, och jag gratulerar föredraganden till det arbete han har utfört hittills. Den kompromiss vi har enats om och antagit i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har löst många meningsskiljaktigheter mellan olika kolleger i parlamentet, men inte alla, som vi vet. I likhet med många andra, om inte alla, här är jag en stor anhängare av detta förslag. Det utvecklas till en flexibel åtgärd, det är marknadsbaserat och det kommer definitivt att hjälpa EU att uppnå de mål för minskade koldioxidutsläpp som vi har framför oss. Detta kommer också att ske till en rimlig kostnad, vilket inte får förbises.
Med befintliga, nationellt baserade system lär vi oss av våra erfarenheter, och vi måste fortsätta med det. Vi måste därför låta dessa system avslutas på ett naturligt sätt och låta några industrianläggningar välja att ställa sig utanför och andra att delta i systemet, åtminstone i det nya systemets inledningsskede.
Det kommer att glädja mig att se alla sex viktiga växthusgaser inbegripna. Jag ser dock ogärna att tilldelningen av utsläppsrätter begränsas, att ett oprövat riktmärkningssystem införs eller att tillträdet till internationella handelssystem i enlighet med Kyotoprotokollet inskränks. Detta är åtgärder som vi fortfarande måste ta itu med.
Varje resa börjar med ett första steg. Vi får inte underskatta längden på den resa som vi i dag inleder genom att påbörja denna lagstiftning. Vi får inte underskatta just hur brant, stenig och svår vägen kommer att vara, men jag hoppas - för allas vår skull, och för världen - att vi kan starta med rätt fot och i rätt riktning.

Alyssandrakis (GUE/NGL).
Herr talman! Kyotoprotokollet välkomnades av många som ett viktigt steg i att bekämpa klimatförändringarna som hotar livet på vår planet. Protokollet innehåller emellertid, efter påtryckningar från Förenta staterna, ett kryphål som gör det möjligt för länder eller företag att undvika att infria sina förpliktelser. Jag hänsyftar på systemet med handel av utsläppsrätter för växthusgas. 
Det är otänkbart att en fullständig marknad skall utvecklas för att man skall kunna handla med föroreningar som vore de en handelsvara, en marknad där företagen, i stället för att minska sina utsläpp, kan köpa överskott av utsläppsrätter av andra företag som inte har överskridit sina gränser. Det är även otänkbart att man skall befästa en rättighet att förorena. Tillsammans med den välkända principen att ?förorenaren betalar?, innebär detta att den som kan betala priset har tillstånd att utan påföljder förorena.
Vi är förfärade över att Europeiska unionen har baserat sin politik för att införliva Kyotoprotokollet på utsläppshandel och att hela frågan behandlas i marknadsmässiga termer. Det här visar bara hur skenheliga dess proklamationer om miljön och klimatet är. I teorin stöder man Kyotoprotokollet, i praktiken undergräver man det. En minskning av utsläppen av växthusgaserna är oförenligt med tillåtna monopol som kan fortsätta att göra oanständiga vinster. Förvisso kan allting köpas och säljas i det kapitalistiska systemet, även föroreningar. Klimatet och denna planets framtida liv kan emellertid inte köpas och säljas. Skyddandet av vår planet ligger i gräsrotsrörelsens händer.

Langen (PPE-DE).
Herr talman! Låt mig först tacka vår kollega Moreira Da Silva för det knåpgöra han har lagt ned för att faktiskt lyckas göra ett användbart diskussionsunderlag av kommissionens förslag, som var så dåligt att det egentligen borde ha förkastats helt och hållet. Ett stort tack till kollegan. Det som ni och er myndighet lade fram, fru Wallström, håller nämligen inte den kvalitet som krävs för att förbättra miljöskyddet på EU-nivå. På åtta och ett halvt år har jag inte upplevt att ett så dåligt förslag till direktiv har lagts fram här i parlamentet. Ni kan alltså vara tacksamma över att parlamentet till slut fick möjlighet att förbättra vissa saker i ert dåliga förslag. Detta som en inledande anmärkning.
Punkt 2: jag håller helt och hållet med Lange om att förslaget måste omfatta aspekter som flexibilitet under rättvisa villkor om det skall bli verklighet. Rättvisa villkor inte enbart därför att vissa EU-stater redan har gjort väsentliga prestationer och andra inte, utan rättvisa villkor även för att få en relevant konkurrens i utsläppshandeln. En rad olika kolleger har uttalat sig om USA, om de stygga gossarna i USA, och påstått att det i själva verket skulle röra sig om energiskatter. Corbey menade att el från kärnkraft inte får gynnas. Det som kommissionen har föreslagit uppfyller inte alls de egna villkoren. Det är ett byråkratiskt monster som är totalt verkningslöst på det miljöpolitiska planet, och inte heller uppfyller det eller sanktioneras av Kyotoprotokollet. Kyotoprotokollet, fru Wallström, det har medlemsstaterna nämligen undertecknat. I Kyoto tog medlemsstaterna på sig vissa skyldigheter. Kyotoprotokollet omfattar sex växthusgaser, ni nämner bara en. Kyotoprotokollet är bindande för medlemsstaterna. Ni vill binda upp företagen. Kyotoprotokollet gör det möjligt för medlemsstaterna att tillämpa alla instrument. Ni vill frånta medlemsstaterna deras ansvar och ersätta det med kommissionens byråkrati. Kyotoprotokollet är giltigt från 2008 till 2012. Ni påbörjar en bindande utsläppshandel redan 2005.
Kyotoprotokollet har åtminstone tre instrument. Tre instrument alltså - och ni utnyttjar endast ett -, men framför allt skadar ni den viktigaste princip som den internationella gemenskapen har enats om, nämligen att koldioxid över hela världen skall minskas på de områden där detta görs billigast och snabbast, och det är detta ni så uppenbart bryter mot genom att föreslå en sluten europeisk inrikeshandel, vars kostnader ligger på mellan 20 och 33 euro per koldioxidekvivalentton. De båda andra instrumenten finns över huvud taget inte med i ert direktiv. I Kyotoprotokollet strävade man efter en blandning, där kostnaden skulle ligga på 6 euro per ton koldioxidekvivalent, och om ni gör som ni har föreslagit blir resultatet att företag läggs ned i Europa och att arbetsplatser flyttas. Vi kommer att gå miste om det positiva resultatet på global nivå, och därför är vi inte bara för rättvisa villkor, utan även för konkurrens mellan instrumenten tills Kyotoprotokollet träder i kraft.
Alla EU:s 15 medlemsstater har nu åtagit sig att var för sig minska utsläppen av växthusgaser med 8 procent. Europeiska unionen har genom ett frivilligt åtagande fattat ett beslut som avviker från detta, ett avvikande beslut om delat ansvar. Detta delade ansvar innebär att exempelvis Tyskland är mycket starkt engagerat med minus 21 procent, medan till exempel Portugal med 1990 som referensår får öka ytterligare 27 procent. Detta är både rättvist och försvarbart, men om nu Tyskland och Storbritannien är de enda stater som enligt kommissionen måste lägga fram bevis för sina framgångar, utan det byråkratiska monster som utsläppshandeln är, ja då kan ni faktiskt inte bestraffa dem och säga: de som har gjort det frivilligt skall straffas ytterligare genom att de tvingas visa fram resultat. Fru Wallström! Är detta att motivera medlemsstaterna och företagen? Som tysk ledamot vill jag säga följande: i Tyskland har vi sedan 1990 sparat 231 miljoner ton koldioxidekvivalenter. Det är en enorm summa. Under samma tid har medlemsstaten Spanien blåst ut 100 miljoner ton koldioxidekvivalenter mer i luften. Om ni då tänker låta de tyska företagen betala för de spanska försyndelserna, då är detta fel väg att gå, och därför ber jag er alla att stödja punkt 75, som syftar till att stärka medlemsstaternas ansvar.
(Applåder)

Linkohr (PSE).
Herr talman! Om jag hade mer än två minuter på mig skulle jag nu i all vänskaplighet ha monterat ned Langens argument. Jag menar att kommissionen definitivt har lagt fram ett mycket bra dokument, som vi visserligen har förbättrat eftersom parlamentet ju alltid gör allting bättre. Låt mig uttrycka min åsikt om följande. För det första har vi redan en utsläppshandel. Sedan 1996 har cirka 70 miljoner ton koldioxid köpts och sålts på den globala arenan, låt oss anta till ett pris av 3 dollar per ton. I så fall är det åtminstone 210 miljoner dollar som omsätts, och handeln ökar extremt. Vi måste få ordning i utsläppshandeln, och för Europas del bidrar direktivet till att skapa ordning. Därför är det också klokt.
Jag är starkt för att man tar hänsyn till de erfarenheter som medlemsstaterna hittills har gjort, dvs. att vi behöver en övergångstid, men denna övergångstid måste ha en slutpunkt. För mig är slutpunkten år 2008. Till dess måste vi ha en gemensam regel för hela Europa. För övrigt vill jag påpeka att den europeiska konkurrensrätten fortfarande gäller även för utsläppshandeln, och att kommissionen alltid - trots Kyotoprotokollet - kan ingripa om det finns en misstänkt konkurrenssnedvridning på marknaden.
Utsläppshandeln innebär att en ny epok inleds i vår ekonomi i och med att man sätter ett pris på avgaser - i detta fall koldioxid. Om man gör en uppskattning av priset - kommissionen utgår från 20 euro per ton - kan man lätt föreställa sig vilken ekonomisk betydelse det får, men även vilken betydelse det får för energinäringen och miljön. Vi är faktiskt på väg mot ett paradigmskifte, och därför är jag också säker på att detta inte är den sista diskussionen i frågan. Jag hoppas ändå att vi utifrån parlamentets beslut skall kunna närma oss varandra och komma fram till en förnuftig lösning.

Flemming (PPE-DE).
Herr talman! Låt mig inledningsvis rikta ett varmt tack till Moreira Da Silva. Han har gjort ett storartat arbete som föredragande och lagt fram ett bra betänkande. ?Emission tradit?, ET, detta främmande, okända väsen från en lika främmande och okänd planet. Vi vet ännu inte om vi skall bli rädda för det eller uppskatta det. Jag har i alla fall försökt ge detta väsen något av ett mänskligt ansikte och lagt fram en rad ändringsförslag som också delvis har godkänts av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor. Ändringsförslag 2: om myndigheten måste göra aktualiseringar och genomföra olika ändringar ute i fabrikerna redan nu, då måste väl detta ändå ske i samförstånd med företagen. Kommissionen skall, så heter det i kommissionens dokument, besluta om en harmoniserad tilldelningsmetod för perioden som börjar den 1 januari 2008. Detta är inte vad jag vill. Jag menar att parlamentet har rätt att delta i ett medbeslutandeförfarande.
Ändringsförslag 30 handlar för mig om principen att på EU-nivå samordna tilldelningen av rättigheter för nya anläggningar. Särskilt viktigt är mitt ändringsförslag 37. Här handlar det om att medlemsstaterna skall garantera att den som driver en anläggning kan utnyttja rättigheterna i förväg eller också spara dem till kommande år. Detta ser jag som något mycket, mycket viktigt som gör det hela lite mer praktiskt hanterbart. Jag tycker inte att vi skall vara rädda för förslaget. Vad vi diskuterar nu är ju faktiskt endast perioden från 2005 till slutet av 2010, vilket kommissionen så att säga redan har kallat för en provrunda. Låt oss icke frukta, lika ärade som modige herr Langen, allt går ju att ändra under resans gång. Jag är säker på att det är först efter dagens omröstning som vi träder in i den verkligt stora diskussionsprocessen.

Randzio-Plath (PSE).
Herr talman! Vi måste stå fast vid att Kyotoprotokollet skall ratificeras, och det gäller inte bara aktörerna i näringslivet, utan även medlemsstaterna och EU. Langen får inte glömma bort att vi lever på en inre marknad, och denna inre marknad är inte till för att få ljusen att slockna i Europa, utan för att vi skall försöka utforma en miljövänlig och hållbar ekonomisk tillväxt som både värnar om sysselsättningen och spar miljön. Därför menar jag att det är klokt av kommissionen att inse att det redan finns medlemsstater som driver utsläppshandel, och det finns redan medlemsstater - det har nämnts flera gånger i dag - som redan har nått resultat med minskade utsläpp av koldioxid. Därför är det extra viktigt att vi har 1990 som referensår.
Låt mig också kommentera en sak som är viktig ur en näringslivspolitisk synvinkel, nämligen att det är utomordentligt viktigt att utsläppscertifikaten är gratis. Auktioner ger ingenting, det har den bittra erfarenheten visat, från handeln med bananlicenser till auktionen med UMTS-licenserna, och därför är det viktigt att instrumentet är gratis. Detta är viktigt för investeringarna, eftersom vi inte vill att företagen skall tyngas av att de redan har påbörjat arbetet, och det är också viktigt därför att utsläppshandel och skatt är två olika saker. Därmed står alltså de nödvändiga medlen till företagens förfogande för forskning och utveckling och insatsen av energisparande, utsläppssnåla förfaranden. Dessutom garanterar en kostnadsfri tilldelning både insyn i förfarandet och att alla deltagare har samma berättigande. Detta ser jag som utomordentligt viktigt, och jag måste säga att vi välkomnar förslaget även från en näringslivspolitisk synpunkt, eftersom det alltså äntligen bidrar till att införliva externa kostnader. Dock vill jag av hela mitt hjärta be kommissionen göra allt för att vi skall få ett genombrott även när det gäller direktivet om en skatteram, eftersom detta, att komplettera skatterna i ekonomin, inte kan annat än bidra till att Europa framgångsrikt kan förverkliga ...
(Talmannen avbröt talaren.)

Korhola (PPE-DE).
Herr talman! Det här är ett betänkande som säkert spelar en stor roll; om den är positiv eller negativ återstår att se i det verkliga livet. Då gäller det riktiga företag och riktiga människors arbetsplatser, riktiga familjers utkomst och en verklig klimatförändring. Det här är ett experiment där EU inte har råd att misslyckas.
I princip stöder jag varmt handeln med utsläppsrätter, men man måste säga att detta förslag är oroväckande halvfärdigt. Kommissionens förslag lämnade bl.a. följande frågor obesvarade: hur påverkas konkurrenskraften för företag som tidigt vidtagit miljöförbättrande åtgärder, speciellt med hänsyn till de begränsningar som fördelningen av rätterna medför för de enskilda länderna, vilka är de faktorer förknippade med fördelningen av utsläppsrätter som snedvrider konkurrensen mellan medlemsstaterna i allmänhet, hur står handeln med utsläppsrätter i förhållande till staternas fiskala intressen, hur står handeln med utsläppsrätter i förhållande till den fria energimarknaden liksom även de enorma inkomstöverföringar mellan olika aktörer och stater som uppstår ur deras samverkan, utvidgningen, EU:s skydd mot angrepp från tredje länder eller Soros-liknande spekulanter, frågor som gäller rättsskydd och tillgång till rättsväsendet. De sistnämnda godkände utskottet lyckligtvis enligt mitt förslag.
Utöver de frågor som fortfarande förblir oklara verkar förslaget blanda ihop mål och medel, nationell nivå och företagsnivå, samt marknadsinstrument och förvaltning baserad på traditionell kontroll. Som en blandning av dessa tjänar det sitt syfte illa och innebär en onödig belastning i själva frågan, minskningen av utsläpp, vilken de europeiska aktörerna hittills har varit eniga om. Mera bekymmer förutspår den sällsynt tunga byråkrati som skapats vid sidan av handeln med utsläppsrätter, en byråkrati som parlamentet tyvärr inte ville bära ansvar för att avveckla.
Jag har speciellt oroat mig för ett eventuellt kolläckage. Utan mitt ändringsförslag gör direktivet ingen skillnad mellan koldioxidutsläpp som härstammar från energi och processrelaterad användning av kol. Som en följd av detta finns det en risk att den europeiska stålindustrin, som globalt sett uppfyller goda ekologiska standarder, får en svagare ställning på den globala marknaden, vilket utöver ekonomiska förluster även åstadkommer en enorm ekologisk skada.

Doyle (PPE-DE).
Herr talman! Detta direktiv visar att vi menar allvar med vår föresats att komma till rätta med växthusgaserna. Jag gratulerar föredraganden till det utmärkta arbete han har utfört på ett mycket svårt område.
Frågan om huruvida deltagande i det system för handel med utsläppsrätter som avses i direktivet bör vara obligatoriskt i försöksskedet har varit föremål för mycket debatt i medlemsstaterna, inklusive Irland. Det är en av nyckelfrågorna i förslaget till direktiv. Miljö- och industriperspektiven skiljer sig mycket åt, och vi måste finna rätt balans. Vi styr när allt kommer omkring med samtycke.
Det helt obligatoriska system som är önskvärt ur ett miljöperspektiv måste passa bra med olika marknadsaspekter och vara industrivänligt. Det måste vara flexibelt och marknadsbaserat. Det verkar vettigt att godta ett system som är obligatoriskt på medlemsstatsnivå, eftersom alla stater måste delta i arbetet med att minska utsläppen. Det behövs faktiskt säljare på marknaden för att den skall fungera. Det måste finnas ett visst utrymme för enskilda anläggningar att tillfälligt ställa sig utanför systemet - dock endast i försöksskedet. Anläggningar som väljer att inte ingå i systemet måste naturligtvis vidta likvärdiga åtgärder för att minska utsläppen. Denna möjlighet till tillfälligt undantag bör endast finnas i försöksskedet, eftersom vi från och med 2008 är skyldiga att uppfylla rättsligt bindande mål enligt Kyotoprotokollet.
Jag ber om stöd för kompromissändringsförslag 50 och för ändringsförslag 99, som gäller koldioxid som släpps ut vid dekarbonering (avkolning) av kalksten vid kalkframställning, ett ändringsförslag som innebär ett viktigt, miljövänligt bidrag till marknaden. Jag hoppas att kommissionen kan godta båda dessa ändringsförslag.

Wallström
. Herr talman! Ärade ledamöter! Jag vill börja med att tacka för värdefulla och konstruktiva inlägg i en mycket intressant debatt. Detta är inte den första och, tro mig, definitivt inte den sista gången som vi diskuterar åtgärder mot klimatförändringarna.
Låt mig börja med att sätta in denna debatt i det större perspektivet, nämligen vad vi känner till om klimatförändringarna. Att det sker klimatförändringar, det vet vi. Den temperaturhöjning som vi har kunnat konstatera under 1900-talet är den största på tusen år. Vi vet att snötäcket på norra halvklotet har minskat med 10 procent sedan slutet av 60-talet. Vi vet att polarisens tjocklek har minskat med 40 procent på bara ett decennium. Forskarna, vi har samlat världens ledande forskare på klimatområdet, säger att för att åtgärda klimatförändringarna kommer vi att behöva gå mycket, mycket längre än vad Kyotoprotokollet gör. Vi kommer således att behöva ta till åtgärder som är mer långtgående än de som vi hittills har diskuterat.
Vi har ratificerat Kyotoprotokollet och arbetar nu från EU:s sida egentligen på tre olika fronter. Vi agerar på den internationella scenen med att också påverka länder som står utanför, t.ex. USA, att ansluta sig. Det gäller att fortsätta att driva på för att få goda villkor och för att åstadkomma det som är möjligt att leva upp till i Kyotoprotokollet. Vi måste emellertid också bli trovärdiga här hemma, och därför har vi satt igång det europeiska klimatprogrammet. Tillsammans med alla olika inblandade intressenter har vi identifierat de åtgärder som vi behöver vidta här hemma för att kunna leva upp till våra åtaganden och kunna bekämpa klimatförändringarna på ett kostnadseffektivt sätt. Handeln med utsläppsrätter är ett sådant instrument.
Jag vill bara lägga till att vi alla inser att det kommer att kosta att leva upp till åtagandena enligt Kyotoprotokollet, men det kostar också att låta bli att handla. Att i likhet med andra ställa sig vid sidan av eller låta bli att göra någonting, kan inte ses som ett led i skapandet av rättvisa villkor. Det är nödvändigt att komma ihåg detta. Handeln med utsläppsrätter är alltså ett av de instrument vi kommer att behöva framöver.
Vi har nu talat om stora utsläppskällor, men vi behöver också se över trafiksystemen och göra effektiva insatser i det sammanhanget i framtiden.

Talmannen. -
Jag skulle vilja tacka er så mycket, fru kommissionär, inte bara för att ni har deltagit i debatten utan även för ert engagemang i frågan.
Debatten är avslutad.

Talmannen. -
Det är med stor glädje jag mycket varmt välkomnar en delegation från Stora Chural, Mongoliets parlamentet, ledd av hans excellens Sanjbegziyn Tumur-Ochir, talman i Stora Chural. Delegationens medlemmar har intagit sina platser på åhörarläktarens sektion för framstående besökare.
Detta besök till Bryssel av det mongoliska parlamentets talman är en stor ära och ett ytterligare bevis på att de förbindelser som upprättas mellan Europeiska unionen och Mongoliet stärks.
Jag är säker på att samtalen mellan medlemmarna av den mongoliska delegationen och de olika ledamöterna av vårt parlament i dag och i går har varit fruktsamma och att de kommer tjäna till att stärka de bilaterala banden mellan våra två institutioner.
Ni är mycket välkomna.
(Applåder)

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A5-0285/2002) från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring för tjugotredje gången av rådets direktiv 76/769/EEG om begränsning av användning och utsläppande på marknaden av vissa farliga ämnen och preparat (beredningar) (ämnen som klassificerats som cancerframkallande, mutagena eller reproduktionstoxiska (c/m/r)) (8328/1/2002 - C5-0267/2002 - 2001/0110(COD)) (föredragande: Nisticò).

Nisticò (PPE-DE)
. (IT) Herr talman! Jag skall fatta mig ytterst kort, för det här betänkandet har vi diskuterat länge, och vill bara framhålla några nyheter som har framkommit ur en mycket livlig dialektisk diskussion i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor. Det handlar egentligen om den tjugotredje ändringen av rådets direktiv 76/769 om begränsning av användning och utsläppande på marknaden av vissa farliga ämnen och preparat som klassificerats som cancerframkallande, mutagena eller reproduktionstoxiska: ett direktiv som alltså har till syfte att värna om konsumenternas hälsa och harmonisera marknaden för att de olika länderna fritt skall kunna handla med produkter som har samma egenskaper.
Som det står i bilaga I gäller förslaget tjugofem nya ämnen i kategori 2, varav fjorton anses vara cancerframkallande - äntligen har man lagt in koboltsalter, vissa kadmiumsalter, bensopyren och några naftolfärgämnen som man enligt facklitteraturen i åratal har vetat vara cancerframkallande - tre mutagena och åtta reproduktionstoxiska ämnen.
Kommissionen har utvidgat förbudet till att omfatta inte bara ämnena som sådana, utan också preparaten, det vill säga blandningar och lösningar där dessa ämnen ingår. Gruppen De Gröna, och särskilt Schörling och några andra ledamöter, skulle vilja utvidga förbudet till att omfatta även saluförande av produkter och artiklar som innehåller dessa ämnen: leksaker, tyger, golvbeläggningsmaterial och så vidare.
Undertecknad vill härmed slå fast att jag är emot att förbudet utvidgas till att också omfatta produkter. Ni kan tänka er vilka skador det skulle medföra, inte bara från ekonomisk, kommersiell och industriell synpunkt utan också psykologiskt, om man skulle få reda på att ett av dessa ämnen - till exempel ett naftolfärgämne - fanns i en slips som bärs av elegant klädda personer, trots att de cancerframkallande ämnena i verkligheten aldrig frigörs från denna slips och därmed aldrig innebär någon risk för människan.
Därför är vår inställning än en gång: vi är emot ändringsförslag 1 från Schörling, som redan har antagits av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor med endast en mycket liten majoritet och som säger att kommissionen bör ?utvidga förbudet mot ämnen som klassificeras som cancerframkallande, mutagena eller reproduktionstoxiska i kategori 1 och 2 till att omfatta produkter?. Vi är också emot den första delen av ändringsförslag 2, de första sju raderna, där man upprepar att förbudet bör utvidgas till att omfatta produkter. Däremot är vi för den andra delen av ändringsförslag 2, där man vill ligga på kommissionen genom att rekommendera att den skall ta fram ett förslag i vilket man förbjuder användningen av sådana produkter som innehåller mutagena och cancerframkallande ämnen för vilka det finns en vetenskaplig dokumentation som säger att dessa farliga ämnen verkligen har frigjorts ur produkter och absorberats av organismen i sådana koncentrationer att de är farliga genom att vara cancerframkallande, mutagena eller reproduktionstoxiska.
Jag tycker att en sådan rekommendation vore ytterst lämplig om man vill värna om konsumenternas hälsa och miljön, och jag hoppas att kommissionen och rådet kan godkänna den, herr talman.

Wallström
. (EN) Herr talman! Jag skulle vilja tacka föredraganden för hans konstruktiva arbete. Detta är ett viktigt direktiv eftersom det skulle innebära ett förbud mot ämnen som har fastställts vara och klassificerats som cancerframkallande, mutagena eller reproduktionstoxiska, så kallade ?cmr?-ämnen. Det är ett mycket långtgående förslag eftersom det förbjuder försäljning av dessa ämnen och alla blandningar där de ingår till den breda allmänheten. Det föreslagna direktivet kommer därför att uppmuntra användning och utsläppande på marknaden av säkrare alternativ. Vidare sörjer det föreslagna direktivet inte bara för skyddet av konsumenternas hälsa, utan det skulle också upprätthålla den inre marknaden. Det skulle innebära att harmoniserade bestämmelser införs i hela gemenskapen.
Skälen till att vilja utvidga förbudet till produkter som släpps ut på marknaden för att användas av konsumenter är förståeliga. För detta krävs likväl en undersökning av om det sker en frigöring av ämnet från produkten och om den frigjorda mängden är stor nog att ge upphov till risker för folkhälsan eller miljön. Den sista aspekten - fastställande av risker - saknas i de framlagda ändringsförslagen, och kommissionen förkastar dem därför tills vidare.
Vi måste veta mer om de tänkbara riskerna när det gäller produkter. Jag kan bekräfta att kommissionen kommer att beakta parlamentets oro genom att granska detta möjliga problem. Kommissionen har redan lagt fram förslag för att begränsa riskerna vid flera tillfällen, och för närvarande är grovt räknat 1 000 ?cmr?-ämnen och flera tusen preparat som innehåller ?cmr?-ämnen förbjudna. Ett exempel är det med de azofärgämnen som man vet är cancerframkallande. I det fallet förbjöds användningen av sådana färgämnen i ett stort antal produkter. Europaparlamentet insisterade emellertid på att orientaliska mattor skulle undantas eftersom dessa azofärgämnen frigörs i mängder som ligger under godtagbara tröskelvärden. Kommissionen samtyckte eftersom även vi drog slutsatsen att det inte föreligger någon betydande risk för folkhälsan.
Sammanfattningsvis kan kommissionen inte godta ändringsförslagen 1 och 2, men den kommer att studera det möjliga problemet med ?cmr?-ämnen i produkter som ett brådskande ärende.

Schörling (Verts/ALE).
Herr talman! Denna andra behandling är otroligt viktig, eftersom det handlar om den tjugotredje ändringen av direktivet som begränsar användning och utsläppande på marknaden av ämnen som har klassificerats som cancerogena, mutagena och reproduktionstoxiska, s.k. cmr-ämnen.
Rådet har inte, och inte kommissionen heller, velat gå Europaparlamentet till mötes i vår begäran att direktivet även skall omfatta produkter. Produkter utgör trots allt den huvudsakliga exponeringskällan för allmänheten, som t.ex. i leksaker, textilier eller golvbeläggningar. Den riskbedömning som har gjorts i enlighet med kommissionens förslag utgår faktiskt ifrån försiktighetsprincipen och säger klart och tydligt att säkerheten skall garanteras för allmänheten. Detta kan bara åstadkommas om man också förbjuder cmr-ämnen i konsumtionsvaror. Av någon outgrundlig anledning har kommissionen och rådet inte velat ta till sig detta, trots att det finns vetenskapliga bevis.
Rådet hänvisar även till att det gäller en stor mängd produkter och att det skulle vara ett skäl till att man inte skulle göra någonting. Det borde faktiskt vara tvärtom. Om en stor mängd produkter innehåller cmr-ämnen, borde vi naturligtvis agera ännu snabbare. Jag hade helst sett ett förslag till förbud redan år 2002, men så långt har vi inte kunnat komma.
Det är alltid ett nöje att arbeta med gentlemannen doktor Nisticò. Vi har kunnat åstadkomma ett konstruktivt ändringsförslag, en kompromiss mellan doktor Nisticò, kollegerna från socialistgruppen och de gröna. Jag vill uppmana kollegerna att rösta för ändringsförslag nr 2. Vi kan inte vänta längre nu. Det är inte ansvarigt att göra det, och det är heller inte i enlighet med försiktighetsprincipen. Jag vädjar till kollegerna: Rösta för ändringsförslag nr 2!

Bowe (PSE).
Herr talman! På socialisternas vägnar välkomnar jag detta betänkande, som syftar till att införa betydande och vederbörliga restriktioner på ett antal mycket farliga ämnen som man vet är giftiga, mutagena eller cancerframkallande för människor. Vi måste driva igenom detta betänkande.
När det gäller den kritiska frågan - utvidgningen av förbudet till produkter - stöder socialistgruppen fullständigt det andra ändringsförslaget, där denna idé förs fram. Vi inser givetvis att det krävs ytterligare arbete i frågan. Vi måste studera produkterna, den risknivå de motsvarar, kontakten mellan dem och människor samt de platser där de används. Vi anser emellertid att detta kan ske längre fram i lagstiftningsprocessen. Ändringsförslaget bör stödjas så att dessa diskussioner kan äga rum.

Talmannen. -
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum inom kort.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.

Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Herr talman! Enligt röstordningen röstar vi först om associeringsavtalet med Algeriet och sedan om resolutionen. I utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik gjorde vi tvärtom: vi röstade först för resolutionen och sedan för associeringsavtalet. Med tanke på att min grupps ja eller nej till associeringsavtalet beror på innehållet i resolutionen begär vi att man först skall rösta om resolutionen och sedan om associeringsavtalet.

Morillon (PPE-DE).
Herr talman! Jag är beredd att dra tillbaka ändringsförslag 10 om kammaren accepterar följande muntliga ändringsförslag: vi accepterar hela punkt 5, men den sista delen av meningen skulle ändras som följer: i stället för ?internationella frivilligorganisationer så att de kan få tillträde till Algeriets territorium?, föreslår jag ?internationella frivilligorganisationer som önskar få tillträde till Algeriets territorium?.
Talmannen. -
Man säger mig att ni ville ta bort orden ?och drägliga bostadsförhållanden?. Stämmer det?

Morillon (PPE-DE).
Ja, men efter diskussion i går kväll förstod jag vad det innebar, och jag accepterar den termen. Det är alltså punkt 5 med den ändring jag just angivit.

Napoletano (PSE).
Herr talman! Jag tror att det muntliga ändringsförslaget ersätter PPE-DE:s ändringsförslag 12, som i så fall skulle kunna dras tillbaka. Därför handlar det om att rösta om detta stycke i tre delar: den första delen - ?betonar på nytt vikten av att militären drar sig tillbaka från det politiska beslutsfattandet? - skulle man kunna rösta för, den andra delen - ?att samhället avmilitäriseras? - skulle man kunna rösta emot och den tredje delen - ?och att de politiska institutionerna stärks? - skulle man också kunna rösta för. Jag tror att de olika grupperna i kammaren kan instämma i detta. Stycket är alltså uppdelat i tre delar: ja till den första och den tredje, för att få bort frasen som talar om avmilitarisering av samhället.

Morillon (PPE-DE).
Ja, men under dessa förhållanden kommer PPE-DE-gruppen att rösta emot de tre delarna.

Morillon (PPE-DE).
När det gäller punkt 13 drar jag tillbaka mitt ändringsförslag om kammaren accepterar att den andra delen om asylrätt kan kombineras dels med bestämmelserna i det nya avtalet om fri rörlighet för personer och dels med de rättigheter som förvärvats av lagliga invandrare av algeriskt ursprung.

Boudjenah (GUE/NGL).
Herr talman! Min grupp tar tillbaka den första delen av ändringsförslaget. Följande skulle alltså återstå: ?ber kommissionen att med jämna mellanrum göra utvärderingar av de ekonomiska, sociala och miljömässiga konsekvenserna av associeringsavtalet?.
Manders (ELDR).
Herr talman! Liberalerna har lagt fram ett ändringsförslag nr 2, men jag har rådgjort med Bastos, och hon har försäkrat mig om att den text som vi ville lägga till om de lokala och regionala myndigheternas engagemang i förhandlingarna i gränsområdena redan finns med underförstått i hennes text. Av den anledningen vill jag alltså gärna dra tillbaka det.

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) Det är oerhört viktigt med ett ekonomiskt bistånd till alla länder i östra Europa, där ekonomin har rasat samman under de senaste tio åren och där det för ögonblicket inte finns några stora förbättringar att vänta. Bosnien och Hercegovina är ett speciellt fall. Efter det att den tidigare turkiska provinsens separation från Jugoslavien godkänts internationellt 1992 har man hela tiden utifrån försökt att bilda en enda stat och att värva stöd för detta bland invånarna. Men egentligen är det ingens stat. Det är ett land där det enbart finns etniska minoriteter. Det var enbart den största minoriteten som ville ha landet, och den betraktar landet som den under det turkiska styret islamiserade befolkningens eget land. De två andra befolkningsgrupperna, som kände sig tillbakasatta under den turkiska tiden, känner sig nu mer förbundna med grannstaterna Serbien och Kroatien. De upplever de statsgränser som i dag skiljer dem åt besvärande, och vill låta dem försvinna så snabbt som möjligt. Man håller fortfarande på att räkna rösterna från det senaste valet, men man förväntar sig att väljarna återigen har valt de olika nationalistiska partier som ligger i konflikt med varandra och att samtliga tre grupper alltså har röstat för en framtid åtskilda från varandra. Hur länge skall vi hålla ihop det här landet på ett konstgjort sätt med militärmakt och med maktutövare och penningflöden som styrs utifrån? Det kommer att misslyckas i slutändan efter det lidande som nu råder.

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Jag röstade för detta betänkande då jag anser att det ger ett mycket värdefullt bidrag till att förbättra utvärderingsförfarandena för ett verkligt genomförande av EU:s mål. Jag delar också det synsätt enligt vilket en systematisk utvärdering är ett första klassens instrument för att garantera lönsamheten för de utgifter som görs inom ramen för EU:s budget. Och precis som föredraganden ser jag positivt på och erkänner kommissionens ansträngningar för att inrätta en allmän utvärderingskultur inom institutionen. Slutligen ansluter jag mig helt till uppmaningen till kommissionen att grunda sig på strikta kriterier för kostnader/vinst när den skall utarbeta utvärderingsrapporter, samtidigt som jag dock är medveten om att den svåraste uppgiften är att kunna integrera slutsatserna i utvärderingarna av den framtida politiken, budgetriktlinjerna och i fördelningen av resurser.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
. (FR) Redan betänkandets titel ?Initiativ för tillväxt och sysselsättning - Åtgärder för finansiellt stöd till innovativa och sysselsättningsskapande små och medelstora företag? räcker för att vi skall rösta emot texten.
Föredraganden vet som alla andra att ?ekonomiskt stöd? till företagen, vare sig de är nyskapande eller ej, inte skapar någon sysselsättning. Han vet att de s.k. små företagen i allmänhet är dotterbolag till stora ekonomiska koncerner. Han vet slutligen att dessa grupper inkasserar stödet för att öka sin vinst. Och när stödet tar slut lägger de ned verksamheten utan att ens känna sig skyldiga att betala tillbaka det stöd de fått, som i Frankrike där Daewoo i Lorraine och Mitsubishi i Bretagne stänger sina fabriker och säger upp hundratals anställda.
Man fortsätter emellertid att be Europaparlamentet att med stöd av den folkvalda demokratin försvara en praxis som enbart är till nytta för industri- och finanskoncerner och inte alls för de arbetslösa.
Vi för vår del vägrar att delta i detta bedrägeri. Om de europeiska institutionerna har medel att dela ut borde dessa gå till de offentliga organen eftersom man i alla europeiska länder saknar personal inom vård, undervisning och offentlig service.

De Sarnez (PPE-DE)
. (FR) Tillgång till utbildning och livslångt lärande och samtliga åtgärder som vidtagits för att främja ungdomars och arbetstagares rörlighet är grundläggande drivkrafter för att göra sysselsättningen i Europa dynamisk.
Med en strategi till förmån för sysselsättning kan man inte på ett tidigt stadium bortse från de ansträngningar som måste göras när det gäller rörlighet för studenter och fortbildning för arbetstagare, för att inte tala om de ansträngningar som måste göras för att göra det enklare att starta företag utanför nationsgränserna.
Utbildningen bör vara inriktad på att lära sig ytterligare ett gemenskapsspråk och ny teknik. Kunskaper och examina skall erkännas på ett motsvarande sätt överallt i Europa, och systemen för social trygghet och pension bör kunna överföras från ett land till ett annat utan att det påverkar den rörliga studenten eller arbetstagaren.
Kommissionen borde slutligen se över åtgärderna för ekonomiskt stöd till små och medelstora företag och lägga fram nya mer flexibla och effektiva förslag än de som redan finns, för att uppmuntra de små och medelstora företagen att knyta arbetskontakter utanför nationsgränserna och bland annat bidra till samarbete med de nya medlemsstaterna och främja företagsandan där.

Montfort (NI)
. (FR) Jag stödde betänkandet av Bushill-Matthews, eftersom man där uppmuntrar investeringar och ekonomiskt stöd till företagen, i enlighet med den europeiska stadgan för små företag.
Eftersom företagen deltar i lokaliseringspolitiken och den nödvändiga utformningen av våra samhällens ekonomi spelar de en grundläggande roll på det mänskliga och sociala planet.
Trots att de skapar sysselsättning är emellertid det ekonomiska stödet otillräckligt. Jag hoppas att betänkandet skall bidra till att ändra på denna brist.
Även om det är nödvändigt att stödja de små och medelstora spetsteknikföretagen får man inte glömma bort de små och medelstora företagens traditionella verksamhet, oavsett företagens storlek (hantverk, mikroföretag osv.).
Kommissionen förefaller dessutom enbart diskutera i termer av stöd till att starta företag, men stödet måste följas upp efter att företaget startats.

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Vi kan inte nog understryka den avgörande vikten av stödinstrumenten för de små och medelstora företagen, som har en viktig roll i att skapa sysselsättning, i investeringarnas dynamik och i medlemsstaternas och Europeiska unionens ekonomiska tillväxt. Jag håller helt med föredragandens bedömning att de allmänna resultaten 2001 är extremt positiva när det gäller utvecklingen av initiativet för och effekten på sysselsättningen. Kommissionens rapport är ganska komplex, och kommissionen tillfredsställer parlamentets tidigare vädjan om brådskande tidsgränser för att lägga fram den, även om det är att beklaga att några specifika kommentarer från parlamentet i betänkandet förra året ännu inte har beaktats, främst när det gäller information om revisionerna. Jag stöder också uppmaningen till kommissionen att lägga fram ersättningslösningar för JEV-programmet (Joint European Venture), vars lönsamhet har varit mycket knapp och som verkar olämpligt i sin nuvarande form, liksom det följande som betonas, vilket jag tycker är strategiskt och av avgörande betydelse då utvidgningen närmar sig: ?vikten av att främja investeringar och företagsamhet i kandidatländerna?.

Kauppi (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill uttrycka mina reservationer mot omröstningen om Moreira da Silvas betänkande. Parlamentet röstade mycket vårdslöst när det gäller ändringsförslagen 102 och 98 om auktioner. De finländska ledamöterna av PPE-DE är starkt emot varje slags utauktionering. Dessa ändringsförslag antogs med en mycket liten marginal, med en majoritet på endast tre röster för utauktionering. Ändringsförslagen 75, 81 och 86, som syftade till att öka möjligheterna att ställa sig utanför systemet, förkastades alla av parlamentet. Jag ville stödja dem, och den finländska delegationen ville se större möjligheter för medlemsstaterna att ställa sig utanför system för handel med utsläppsrätter. Jag beklagar verkligen detta beslut. I fråga om ändringsförslag 99, om utsläpp av processrelaterade kolprodukter som uppstår i stålindustrin, beklagar jag mycket att det inte föll i god jord. Jag hoppas att kommissionen kommer att ompröva saken och ha den mycket knappa majoriteten i kammaren i åtanke när den föreslår ändringar inför den andra behandlingen.

Figueiredo (GUE/NGL)
. (PT) Trots att det är motsägelsefullt och innehåller negativa aspekter finns det i betänkandet betydande förbättringar av kommissionens förslag till direktiv. Vissa ändringsförslag från vår grupp, liksom från andra, har godkänts, och de förbättrar texten som vi kommer att stödja.
Det är positivt att man inleder åtgärder för att uppfylla Kyotoprotokollet, trots USA:s oacceptabla vägran att ratificera det. Men kommissionens förslag när det gäller handel med utsläppsrätter för växthusgaser har inte ändrats tillräckligt, och därför avstår vi i omröstningen eftersom vi inte accepterar denna princip, förutom att vi har reservationer angående flera andra ändringsförslag.

Krivine och Vachetta (GUE/NGL)
. (FR) Vi skulle ha kunnat rösta för resolutionen om Algeriet eftersom där finns ett antal demokratiska minimibeaktanden som vi instämmer i. I texten fördömdes dödsstraffet, restriktionerna mot pressfriheten, repressionen av händelserna i Kabylien och de mycket reaktionära familjelagarna mot kvinnor. I resolutionen fördömdes även, om än blygsamt, de religiösa fundamentalisterna, men även regeringen och militären. Tyvärr gör de ändringsförslag som antogs vid omröstningen att texten delvis förlorar sitt innehåll, och vi avstod till slut från att rösta.
Den kris som Algeriet upplevt i flera år beror delvis på den ekonomiska politik som bedrivs sedan 70-talet, under överinseende av IMF.
Den privatisering detta lett till, betalningen av skulden som belastar budgeten på bekostnad av den offentliga servicen, de multinationella företagens plundring av resurserna inom oljesektorn, den otroliga korruptionen på högsta nivå till följd av ?avregleringen? av den algeriska ekonomin nämns inte. Det är emellertid där som Europa, och särskilt Frankrike, bär ett stort ansvar. Vi fördömer utan förbehåll det stöd Frankrike lämnar till den algeriska regimen.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

van den Bos en van der Laan (ELDR)
. (NL) Bob van den Bos och Lousewies van der Laan (D66-gruppen) röstade emot Obiols i Germas lagstiftningsresolution om att sluta ett associeringsavtal med Algeriet. De röstade emellertid för Broks resolution. 
Algeriet befinner sig för närvarande i en mycket instabil period, där allehanda former av våld uppträder och där demokratin ligger i skymundan. Det förekommer fortfarande kränkningar i stor skala av de mänskliga rättigheterna. Det ger en felaktig signal att belöna landet med ett avtal vid det här tillfället.
D66-gruppen anser inte att ett associeringsavtal i den här formen med Algeriet är acceptabelt, eftersom medlen för att tvinga fram klausulen om mänskliga rättigheter fattas. Verktygen för att utvärdera tillämpningen av klausulen om mänskliga rättigheter i associeringsavtalen otillräckliga, vilket också betonas i Brok-resolutionen. D66-gruppen anser att man först måste söka efter adekvata medel för att framtvinga klausulen om mänskliga rättigheter. Först då kan avtalet få en önskad effekt på förbättringen av de mänskliga rättigheterna i Algeriet.

Esclopé (EDD)
. (FR) Aviseringen om att en fond för ersättning till offren för naturkatastrofer skall inrättas är en god nyhet för de hundratusentals europeiska offren för ovädren. Vi instämmer helt i idén att Europeiska unionen kan ge ett snabbt och flexibelt kompletterande stöd vid stora katastrofer som drabbar medlemsstaterna. EDD-CPNT-ledamöterna har länge krävt, bland annat när det gäller ovädren i Frankrike (stormen i december 1999 och översvämningarna i Somme 2001), att vi skall visa prov på solidaritet i Europa.
Vi har också begärt att den tidigare budgetposten ?naturkatastrofer? skall återinföras och få ordentligt med medel, eftersom vi tycker det är normalt att unionens allmänna budget skall användas för detta. I stället föredrog kommissionen att inleda en omfattande PR-åtgärd.
Vi beklagar att det krävdes en ovanligt svår sommar och alltför många offer innan Europa äntligen beslutade sig för att göra något! Trots att det konkreta genomförandet av denna fond omgärdas av oklarheter, bland annat när det gäller finansieringen, hoppas vi att de europeiska institutionerna kan vara snabba, pragmatiska och visa prov på öppenhet när det gäller att bevilja ersättning, eftersom det ligger i offrens intresse!

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Jag gav givetvis mitt stöd till inrättandet av denna fond, som uttrycker hela Europeiska unionens solidaritet inför de stora naturkatastroferna i medlemsstaterna. Och jag stödde också föredragandens ståndpunkter i stort. Men i denna mycket korta röstförklaring vill jag klargöra att vår kollega Franz Turchi, från UEN-gruppen, redan för två år sedan lade fram ett förslag med denna inriktning, men den gången tyvärr utan att det togs emot på ett positivt sätt. Det krävdes ytterligare två tomma år och framför allt krävdes det att de allvarliga översvämningarna skulle inträffa i augusti i Tyskland, Österrike och i vissa kandidatländer för att Europeiska unionen skulle avhjälpa den lucka i lagstiftningen som hindrar de europeiska institutionerna att ingripa med ekonomisk hjälp till de europeiska befolkningar som blir offer för stora naturkatastrofer, ett gissel som tycks bli allt vanligare. Men det är läge att säga: bättre sent än aldrig.

Butel (EDD)
. (FR) I betänkandet av Michael John Holmes betonas med rätta bristen på - vetenskaplig - kunskap om djuphavsbestånd. Man vet att djuphavsfiskar såsom atlantisk soldatfisk, vanligtvis kallad kejsare, har lång livslängd och dessutom är lekfärdig sent, vilket självfallet leder till en mycket långsam förnyelse av beståndet.
För närvarande kan man faktiskt konstatera att fångsterna vid djuphavsfiske minskat, vilket bekräftas av beslutet från de industriella redarna att själva sätta stopp för en verksamhet som blivit olönsam.
Att begränsa fiskerinäringens tillgång till djuphavsbestånden är alltså motiverat, men kan granskas på nytt mot bakgrund av nya objektiva vetenskapliga uppgifter.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
. (FR) Trots att det i själva betänkandet konstateras att ?det är bristen på arbete som är problemet för mer än 18 miljoner arbetslösa i EU, inte otillräcklig yrkesmässig rörlighet?, föreslås som lösning bara tomma fraser av typen ?föra arbetsliv och utbildningssystem närmare varandra?. Och när man är mer konkret - ?göra det lättare att starta företag? -, aviseras inte stöd till offren för arbetslösheten utan till de ansvariga.
Men vad tjänar rörligheten till om den bara leder till att göra arbetslösa som förblir arbetslösa mer rörliga? Arbetslösheten drabbar alla europeiska länder, och att flytta de arbetslösa kommer inte att skapa fler arbetstillfällen utan bara mer konkurrens mellan dem som söker arbete. Och när man i betänkandet talar om en politik som syftar till att ?arbetstagarna och de arbetssökande kan utveckla hög kompetens?, är det bara ett cyniskt formulerat uttryck för att arbetsgivarna i Europeiska unionen har världens bäst utbildade arbetslösa!
För att förhindra att arbetslösheten ökar krävs tvingande åtgärder som förbjuder kollektiva uppsägningar. För att skapa ny sysselsättning behöver den offentliga servicen som riktar sig till befolkningen anställa fler i stället för att minska antalet anställda.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Figueiredo (GUE/NGL)
. (PT) Betänkandet som följer upp kommissionens förslag levererar flera motsägelser och negativa aspekter, främst när det gäller dess försvar av tillfälligt arbete som svar på arbetslöshetsproblemet, trots de förslag som vi har lagt fram för att förbättra betänkandet. Tyvärr godkändes inte alla. Det är dock positivt att det förslag jag lade fram har tagits med, vilket syftar till att försvara arbetarnas rätt till sysselsättning med kvalitet och rättigheter. Det är också positivt att man bland annat trycker på ömsesidigt erkännande av kvalifikationer, uppmaningen till en större uppmärksamhet för ungdomar som överger skolan för tidigt, det livslånga lärandet och uppmuntran till inlärande av utländska språk.
Därav min nerlagda röst.

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) Detta icke-lagstiftande betänkande innehåller en hel del vackra ord och självklarheter. Naturligtvis måste fler kvinnor kunna vara verksamma inom kunskapsintensiva sektorer, såsom informations- och kommunikationstekniken. Och det låter bra att man anser att en ?europeisk arbetstagarstadga?, ett europeiskt system för arbetslagstiftning och social trygghet för rörliga arbetstagare, måste komma till stånd. Det stämmer överens med de frågor som jag ställer till kommissionen i dag om polska byggnadsarbetare utan kollektivavtal. Men kärnan i förslaget är att det handlar om att anpassa människorna till arbetet, i stället för att anpassa arbetet till människorna. Det ger recept på hur en arbetsmarknad kan fungera bättre genom att inrikta undervisningen ännu mer på arbetet. Det är avsett att göra det lättare att låta människor flytta tusentals kilometer till ett område med ett annat språk och en annan kultur, där det händelsevis finns sysselsättning i högre grad. Om människor verkligen vill flytta är det naturligtvis bra att deras examensbevis är giltiga också långt hemifrån och att de kan ta med sina pensionsrättigheter. Men de flesta människor vill inte alls flytta, och det med rätta. Europa är inget Amerika, där människor av ekonomisk nöd tvingas till sådana flyttningar som separerar dem från familj och vänner. Och så skall det förbli.

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Precis som jag hävdade i mitt betänkande för nästan ett år sedan, om verkställandet av Eures under perioden 1998/1999, är de steg som tagits för att i Europeiska unionen öka den yrkesmässiga rörligheten och underlätta tillgången till denna rörlighet för alla medborgare mycket viktiga. Jag stöder de åtgärder för att främja samarbetet på utbildningsområdet som är inriktade på en gemensam ram för erkännande av yrkeskvalifikationer i samarbete med arbetsmarknadens parter och institutioner för utbildning och yrkesutbildning. Jag vill också återigen understryka vikten av en informationskampanj om de möjligheter som den inre marknaden och den europeiska arbetsmarknaden öppnar samt vikten av att modernisera Eures (så att all information som hanteras når de personer som söker arbete och företagarna), liksom en permanent mekanism för att analysera hindren för en geografisk rörlighet. Men jag beklagar att den ursprungliga texten av Regina Bastos, som var balanserad och realistisk, har förvridits av ändringsförslag som har gett den en negativ interventionistisk karaktär och en politiskt ideologisk syn som är helt malplacerad när det gäller behörighet och rörlighet.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
. (FR) Vi har röstat emot denna gemensamma resolution där hyckleriet konkurrerar med förmyndarmentaliteten gentemot ett land vars katastrofala situation och fattigdom huvudsakligen beror på decennier av utnyttjande och plundring, som började med kolonialmakten och fortfarande är imperialistisk.
Vi känner ingen som helst sympati för rebellerna i den ivorianska armén, som utbildats och i viss mån letts av fransk militär, och som ända från början inte haft någon annan uppgift än att förtrycka den fattiga majoriteten av den ivorianska befolkningen genom att skinna den och utöva utpressning mot den i förbigående. Och regeringsarmén är inte bättre. Att kalla Gbagbo för en demokratiskt vald president är bedrägeri när det är allmänt känt att valet manipulerats och att en av kandidaterna inte fick ställa upp av etniska skäl. Denna regering utvecklar, precis som sina föregångare, medvetet ett främlingsfientligt klimat med etnisk inskränkning som gör livet ohållbart för miljoner arbetstagare och migrerande lantbrukare från grannländerna, liksom för befolkningen i landets norra delar.
Att be denna regering och denna armé att ?skydda civilbefolkningen? är som att be vargen vakta fåren!
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Krivine och Vachetta (GUE/NGL)
. (FR) I ett land där alla regeringar, alltifrån Konan Bédié till Robert Gueï och Laurent Gbagbo, utnyttjar det faktum att det finns många olika etniska grupper skulle ett fortsatt inbördeskrig göra situationen ännu värre. Varken de upproriska militärerna eller Gbagbos regering har något berättigande när det gäller att företräda den mosaik av folk som samlats i Elfenbenskusten. Den ivorianska regeringen är diskvalificerad sedan mer än två år genom sin främlingsfientlighet gentemot befolkningen i landets norra delar. Det är inte genom att stödja den ena av konfliktens två parter som vi kommer att hitta en gynnsam lösning.
Vi är tveksamma när det gäller motiven hos Europa och Frankrike, som har betraktat detta land som sitt revir alltsedan självständigheten. Även om man snarast på ett tydligt sätt måste kritisera spiralen av krig och massaker, måste folket i Elfenbenskusten få medel att kontrollera sin framtid. Det måste bli ett slut på att privatisera och plundra alla rikedomar till förmån för multinationella företag som Bouygues, Bolloré eller de franska statliga företagen. Att ge det ivorianska folket möjlighet till en demokratisk lösning innebär att upphäva en konstitution som utestänger hälften av befolkningen från det demokratiska spelet, och det innebär också att anordna nya val utan diskriminering.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Souchet (NI)
. (FR) I ett Västafrika med fri rörlighet för vapen, legosoldater, kapital och all slags handel, och där de destabiliserande faktorerna ökar och är lätta att manipulera är det enda ansvariga valet vi kan göra att stödja de lagliga myndigheter och statliga system som kan stå emot upphovet till anarkin och oordningen.
I Elfenbenskusten skall vår roll självfallet inte bestå i att försvaga den lagliga regeringen som, oavsett vilka svagheter den har, personifierar den nationella suveräniteten och den territoriella integriteten.
Med tanke på Elfenbenskustens ekonomiska och symboliska betydelse för Västafrika skulle en destabilisering av landet kunna leda till en dominoeffekt som är mycket förödande för hela regionen. Alla berörda internationella aktörer måste därför bete sig ansvarsfullt i stället för att spekulera i det stora antal potentiella faktorer för splittring som finns, något som vissa inte tvekade att göra i Kongo. Det kan vi göra genom att undvika att främja sådant som, på nära håll eller på avstånd, skulle kunna leda till en balkanisering av Elfenbenskusten och till att landet hamnar på samma avvägar som Kongo.

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Hulthén, Karlsson och Theorin (PSE)
. Vi vill markera att vi för närvarande anser att samarbetet i Eurojust är den prioriterade formen för åklagarsamarbete inom EU. Jurisdiktionen för en eventuell gemensam europeisk åklagarmyndighet för ekonomisk brottslighet bör begränsas till att enbart gälla fall av bedrägerier riktade mot de europeiska institutionerna.

Blak (GUE/NGL)
. (DA) Kommissionen har lagt fram ännu ett meddelande om bedrägeribekämpning som kommer att göra det möjligt att utesluta företag som har utfört bedrägerier från kontrakt med kommissionen. Men denna möjlighet finns redan; man behöver inte utarbeta fler meddelanden. Kommissionen kan helt enkelt använda sig av upphandlingsdirektivet från 1992. Här står det skrivet svart på vitt att de kan utesluta företag som har lämnat felaktiga upplysningar eller fuskat med skatten från deltagande i anbudsförfaranden.
Varför inte använda sig av detta direktiv? Varför inte använda den befintliga lagstiftningen?
Jag har röstat för Böschs betänkande eftersom det innefattar ett bra exempel på denna uppenbara skandal. En snabb jämförelse av siffrorna visar att Eurostat under flera år har tecknat kontrakt med ett företag som har lämnat in felaktiga upplysningar.
Kommissionen säger att man överlämnade ärendet till OLAF redan 1999. Men varför har ingenting hänt? Företaget finns nu med på topp tio-listan över de kontraktsparter kommissionen oftast använder sig av. Ett företag som lämnar in felaktiga upplysningar år efter år. Hur kan detta få förekomma?
Kommissionen är skyldig oss en mycket bra förklaring. Ett företag som uppenbarligen sysslar med bedrägeriverksamhet tjänar massvis av pengar på kontrakt med kommissionen. Företaget sitter nere i Luxemburg och skrattar åt oss medan kommissionen kommer med ännu ett fånigt meddelande. Vilken signal sänder detta till de europeiska medborgarna?

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) En av de många nackdelar som hör till utökning av verksamheten är det växande utrymmet för profitörer som ofta kan operera obehindrat under lång tid. I oöverskådliga stora organisationer uppstår stort utrymme för människor som vill fylla sina fickor bakom en barrikad av byråkrati. Europeiska unionen är en sådan oöverskådlig storskalig organisation, som erbjuder oväntade möjligheter åt tjänstemän, politiker och företag som lever på europeiska uppdrag. Åren 1998 och 1999 visade dåvarande kommissionstjänstemannen Paul van Buitenen vilka följderna av detta kan bli, och det ledde då till hela Europeiska kommissionens avgång. För närvarande är Marta Andreasen den nya anmälaren av missförhållanden som visar att den ekonomiska administrationen är otillräcklig i fråga om att kunna förhindra eventuellt bedrägeri. Tyvärr är det inte alla som uppskattar hennes försök att få förbättringar till stånd, utan hon har tvingats lämna sin tjänst. Det finns uppenbarligen människor som inte är intresserade av några förbättringar. Budgetkontrollutskottet konstaterar bedrägerier för 1,25 miljarder euro för år 2001. Föredraganden framhåller med rätta den möjlighet som redan har existerat i tio år att utesluta företag som ägnar sig åt bedrägerier från uppdrag, hur känsliga fonder är för bedrägerier och hur önskvärt det skulle vara med en europeisk allmän åklagare. Ändå ger förmodligen alla åtgärder som föreslagits tillsammans mindre resultat än decentralisering och förminskning av verksamheten.

Talmannen. -
Röstförklaringen är avslutad.

Talmannen. -
Jag förklarar Europaparlamentets session avbruten.

