Återupptagande av sessionen
Talmannen.
 - Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet den 11 april 2002.

Talmannen.
 - Nästa punkt på föredragningslistan är arbetsplanen.

García-Margallo y Marfil (PPE-DE)
. (ES) Herr talman! När det gäller det betänkande jag har skrivit och som ni just tog upp: eftersom betänkandet antogs enhälligt av såväl utskottet för ekonomi och valutafrågor som utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden och eftersom det endast handlar om en ändring av en rättslig grund som parlamentet - båda utskotten enhälligt - beslutat att inte godkänna, begär jag att betänkandet tas upp till omröstning i morgon utan debatt i kväll, en debatt där jag förresten är den enda talaren.
Jag vill därför begära att debatten tas bort från dagens föredragningslista och att betänkandet tas upp till omröstning direkt i morgon för att spara tid, både för talmannen och mina kolleger.

Talmannen.
 - Nästa punkt på föredragningslistan är uttalanden av rådet och kommissionen om mötet mellan utrikesministrarna i Europa-Medelhavsområdet (Valencia den 22-23 april 2002) och läget i Mellanöstern.
Piqué i Camps
. (ES) Tack så mycket, herr talman! Det är ett nöje för mig att infinna mig här för att tala om två frågor som av uppenbara skäl har samband med varandra.
Å ena sidan utvecklingen av det femte mötet mellan utrikesministrarna i Europa-Medelhavsområdet som ägde rum i Valencia i går och i förrgår, och å andra sidan den nuvarande situationen i Mellanöstern, de senaste händelserna och de ansträngningar som görs för att åter leda in fredsprocessen på rätt väg.
Låt mig börja med att beskriva vad detta ministermöte enligt min åsikt har gett för resultat för att sedan avsluta med några kommentarer om Mellanöstern.
För det första vill jag säga att vi alla var tveksamma huruvida detta möte mellan utrikesministrarna i Europa-Medelhavsområdet skulle kunna hållas eller inte av uppenbara skäl: situationen i Mellanöstern orsakade enorm osäkerhet, allvarliga risker och många tvivlade stundtals alltså på att mötet ens skulle kunna hållas. Därför anser jag att det faktum att vi överhuvudtaget kunde genomföra mötet är en framgång.
Förutom att vi lyckades genomföra mötet är det även en framgång att alla närvarande har lyckats enas om slutsatserna. Ärade ledamöter, ni känner till att delegationerna från Syrien och Libanon slutligen bestämde sig för att inte infinna sig för att inte sammanträffa med Israels delegation, men de övriga länderna från Medelhavsområdet mötte däremot upp och de 25 länderna har enigt antagit en handlingsplan, ett program om så känsliga ämnen som rättsliga och inrikes frågor och även ett program för att leda in dialogen mellan kulturer och civilisationer på rätt väg. Jag anser att detta - som är resultatet av ett långvarigt arbete innan mötet och även ett intensivt arbete under mötets gång - i sig är värt att understryka.
Jag vill även betona att praktiskt taget alla medlemsstaterna i Barcelonaprocessen har sänt företrädare på ministernivå, vilket innebar att det var hög nivå på deltagandet och beslutskapaciteten och jag vill tacka såväl länderna från södra och östra Medelhavsområdet som alla mina kolleger från Europeiska unionen för detta.
Som sagt genomfördes det ett grundligt föregående arbete. På grund av de enorma svårigheter och de starka spänningar som råder i Mellanöstern hade mötet inte kunnat genomföras utan detta föregående arbete och hade inte heller gett goda resultat. Jag avser de prioriteringar som fastställts av ordförandeskapet, kommissionens meddelande, handlingslinjerna, riktlinjerna från det nyligen genomförda rådet (allmänna frågor) och alla dokument och alla bidrag som inkommit från länderna i södra och östra Medelhavsområdet.
Jag vill särskilt ta upp Europaparlamentets betänkande, som dessutom utarbetats av en spansk ledamot, Esteve. Det är ett fantastiskt betänkande som jag värdesätter i synnerhet. Vi har tagit med en stor del av förslagen i betänkandet och vi kommer dessutom att fortsätta anstränga oss för att ta med några fler av dem, eftersom vi anser att samtliga förslag är värda att beakta. Jag vill därför säga att allt vi har uppnått och antagit i Valencia - jag upprepar att alla länder har enats om detta - inte bara är resultatet av en vilja att komma överens, utan även av allas bidrag. Det är första gången - jag kommer att ta upp detta senare - efter Barcelonaförklaringen från år 1995 som dokument av det här slaget antas med allas samtycke och inte bara som enkla förklaringar från ordförandeskapet med slutsatser efter en rad debatter.
I det här sammanhanget vill jag även understryka - och jag återkommer till detta senare - att vi har antagit ett beslut om att inrätta en parlamentarisk församling för Europa-Medelhavsområdet. Jag anser att det är ett mycket stort steg: det är ett förslag från Europaparlamentet som vi har antagit och som vi anser vara mycket relevant.
Hur som helst, med tanke på det internationella läget som präglas av den 11 september och att Europeiska unionen står i begrepp att genomföra den största utvidgningen i hela dess historia, vilket kommer att innebära att unionens medlemmar praktiskt taget fördubblas, anser jag att det inte råder några tvivel om att Medelhavsområdet framträder som vår strategiska gräns, som ett sceneri där ett område med fred, stabilitet, utveckling och välstånd byggs, ett område där den dialog och det samarbete mellan kulturer och civilisationer som eftersträvas i Barcelonaförklaringen blir möjligt.
Som alla processer byggs Barcelonaprocessen upp steg för steg. Om vi ser bakåt har vi gått lång väg sedan Barcelona och ett bevis på detta är att vi nu har slutfört elva av de tolv planerade associeringsavtalen med länderna i södra Medelhavsområdet. I Valencia undertecknade vi associeringsavtalet med Algeriet, och detta arbete är nu slutfört med undantag av undertecknandet av ett avtal med Libanon. De övriga avtalen är nu undertecknade och många av dem har redan trätt i kraft.
Trots allt, trots alla viktiga framsteg, är detta inte tillräckligt. Barcelonaprocessen, vars förslag och själva existens har ett oersättligt värde, är i behov av en ny politisk impuls, ett slags navigeringskarta som gör det möjligt att närma målen från Barcelona till verkligheten. Handlingsplanen från Valencia, det gemensamma programmet om rättsliga och inrikes frågor och även dialogen mellan kulturer och civilisationer är redskap för att bemöta denna utmaning, denna ambition att blåsa nytt liv i Barcelonaprocessen, som vi alla ansåg hade mattats av. Allt detta har vi antagit och jag upprepar att alla länder var eniga under det femte mötet mellan utrikesministrarna från Europa-Medelhavsområdet.
Detta innebär att man förutom att bevara processens möjligheter till förändring även tillför nyheter såväl när det gäller formen som bakgrunden. Jag talade redan om formen: det handlar om det första politiska dokument som har antagits gemensamt av medlemmarna i processen under ett ministermöte. Detta gör att handlingsplanen och de andra dokument jag nämnde blir till ett socialt avtal mellan Europa och Medelhavsområdet om ett delat projekt och åtagande. Jag vill gärna upprepa detta budskap: Barcelonaprocessen, Medelhavsdialogen, är inte något som riktas från de femton mot de tolv, utan något som de 27 länderna tillsammans har skapat och vi vill inte att det skall ses som något som riktas från de femton mot de tolv, utan något från samtliga 27 länder, och vi vill att det i ökad utsträckning skall uppfattas som något som de 27 länderna vill och åtar sig. I själva kärnan av de dokument som har antagits finns det även möjligheter till att genomföra förändringar, eftersom de svarar mot en rad principer som vi anser bör ligga till grund för förändringen av processen och den bör innehålla en rad viktiga initiativ som tillsammans gör det möjligt att nå kvalitativa framsteg i utvecklingen av partnerskapet Europa-Medelhavsområdet.
Vilka är dessa principer? Jag tar nu upp en av dem: principen om samägande, ownership. Även principen om synlighet: att processen skall uppfattas som sådan, inte bara av regeringarna, utan även av de respektive civila samhällena. Principen om kapillaritet: att den förmedlas till alla berörda aktörer. Det finns även andra principer, om strukturering, trovärdighet, effektivitet och konkretisering av processen. För att konkretisera processen krävs det initiativ. För att få ett övergripande begrepp måste man naturligtvis läsa hela handlingsplanen, som är mycket omfattande, men förutom dessa viktiga initiativ vill jag även sammanfatta och understryka de initiativ som enligt min åsikt för närvarande är av större politisk relevans i processens tre kapitel: det politiska och institutionella partnerskapet, det ekonomiska och finansiella partnerskapet och i det sociala, kulturella och mänskliga partnerskapet.
När det gäller det politiska och institutionella partnerskapet vill jag understryka det faktum att processen blir mer demokratisk genom förslaget att inrätta en parlamentarisk församling för Europa-Medelhavsområdet, och vi måste se till den inleds så snart som möjligt. En annan viktig faktor är utveckling av nya samarbetsmekanismer och politisk dialog mellan de 27 länderna, bland annat om frågor som säkerhets- och försvarspolitik som jag anser vara mycket viktiga, terrorismen - som jag kommer att ta upp senare - samt främjande av de mänskliga rättigheterna. Dessutom vidtas åtgärder för att skapa förtroende och partnerskapsanda.
Som sagt inbegrips terrorismen för första gången i Barcelonadagordningen, något som jag av uppenbara skäl anser vara av allra största vikt i nuläget. Dessutom planeras det att det för första gången skall genomföras - eftersom det är en specifik handlingsplan som har godkänts av samtliga partner - en uppföljning och utvärdering av uppfyllandet under nästa möte mellan utrikesministrarna i Barcelona, som är det sjätte i ordningen, vilket jag tror kommer att bidra till processens trovärdighet.
Om vi går över till det ekonomiska och finansiella kapitlet upprepas målet att skapa ett frihandelsområde för Europa-Medelhavsområdet till år 2010 i handlingsplanen från Valencia. För att göra detta måste alla de associeringsavtal jag talade om slutföras och integreringen syd-syd måste även avslutas. Det är oerhört viktigt att man gör framsteg i skapandet av frihandelsområden i söder och därför välkomnar vi och ger allt stöd - såväl politiskt som tekniskt, tack vare kommissionen - till den så kallade Agadirprocessen som har inletts av Marocko, Tunisien, Egypten och Jordanien. Vi vet alla att det är nödvändigt att garantera ekonomisk utveckling och följaktligen även social och politisk utveckling i länderna i söder för att processen Europa-Medelhavsområdet skall bli en framgång. Detta kan bland annat uppnås genom lämplig kanalisering av investeringsflöden, vilket är mycket viktigt och därför finns en av ordförandeskapets främsta prioriteringar med i planen, att driva på inrättandet av ett nytt finansiellt instrument som fungerar som en förstärkt funktion i Europeiska investeringsbanken för att stödja infrastrukturarbeten och framför allt den privata sektorn. Om ett år planerar vi att beslut fattas om att omvandla denna förstärkta funktion till en bank, en filial till Europeiska investeringsbanken, vars kapital är öppet för andra möjliga länder och även institutioner, vilket i sin tur gör det möjligt att avsätta större ekonomiska resurser till regionen.
I planen upptas även de slutsatser och beslut som har antagits vid mötena med handels- och industriministrarna från Europa-Medelhavsområdet, och som har genomförts i Toledo respektive Malaga. På handelsområdet finns det en rad åtgärder för att underlätta investeringar och för att utveckla avregleringen av tjänster. På industriområdet innehåller planen bestämmelser för att främja harmonisering av lagstiftningen för att underlätta integreringen av våra partner, gynna nyskapande och tillgång till ny teknik och förstärka den privata sektorns roll i uppbyggandet av en associering mellan Europa och Medelhavsområdet.
När det gäller detta kapitel vill jag även särskilt ta upp åtgärderna för att främja investeringar i infrastrukturer och sammankoppling av transportnät, telekommunikationer och energi i våra partnerländer i Medelhavsområdet med de transeuropeiska näten och jag vill än en gång tacka för det enorma och mycket positiva arbete som kommissionen har genomfört. På det här området vill jag även betona Europeiska unionens vilja att underlätta partnerländernas anslutning till satellitnavigeringsnätet Galileo.
Slutligen, när det gäller det sociala, kulturella och mänskliga partnerskapet, har ordförandeskapet försökt bemöta utmaningar kring viktiga frågor som invandring, dialog mellan kulturer och civilisationer och att de olika aktörerna i det civila samhället skall delta i skapandet av ett Europa-Medelhavspartnerskap. En rad åtgärder tas med i handlingsplanen bland vilka jag särskilt vill peka på följande: för det första antagandet av ett ramdokument, vilket jag nämnde tidigare, om rättsliga och inrikes frågor, där man tar upp så viktiga ämnen som exempelvis kamp mot droger, organiserad brottslighet, terrorism, hantering av migrationsflöden, samt rörlighet för personer, osv. Detta har även lett till att vi i Valencia antog beslutet att sammankalla ett ministermöte för Europa-Medelhavet om invandring.
Man beslutade även att inrätta en stiftelse för dialog mellan kulturer och civilisationer och för att främja kulturella, intellektuella och sociala utbyten. Detta är ett gemensamt projekt och vi måste se till att projektet bemöter de utmaningar som finns på det här området, att det blir ett konkret svar. Ett handlingsprogram kommer att antas, som kan kanaliseras genom stiftelsen eller som det passar bäst, för att dialogen mellan kulturer och civilisationer skall koncentreras på tre områden som vi anser vara grundläggande: ungdom, utbildning och massmedier.
Vi beslutade också att utvidga Tempusprogrammet till att även omfatta våra partner från Medelhavsområdet, vilket gör det möjligt att utveckla universitetssamarbete mellan de två sidorna av Medelhavet och något mycket viktigt, nämligen att universitetsvärlden från båda sidor av Medelhavet involveras som aktörer i uppbyggandet av partnerskapet Europa-Medelhavet. Det finns även krav på att utveckla ett centraliserat samarbete mellan städer och regioner i Medelhavsområdet och att genomföra slutsatserna från det civila forum som hölls i Valencia innan ministermötet.
Kort sagt, vi står inför en ny etapp, eller om man vill, en ny fas i Barcelonaprocessen. Vi står i begrepp att blåsa nytt liv i Barcelonaprocessen trots de svårigheter som konflikten i Mellanöstern medför, något som enligt min åsikt visar på något grundläggande: den enorma motståndskraft som Barcelonaprocessen har. Genom Barcelonaprocessen har man visat sig vara kapabel att stå emot konflikten i Mellanöstern, vilket i sin tur leder mig till en ny slutsats: Barcelona var en fantastisk idé år 1995, dialogen Europa-Medelhavsområdet var, och är ännu i dag, en fantastisk idé och om vi inte hade antagit den då, skulle vi ha gjort det nu.
Herr talman, i och med att arabländerna var närvarande, bland alla de andra länder som är direkt inblandade i konflikten i Mellanöstern samt Israel och Europeiska unionen, var det naturligtvis absolut nödvändigt att vi ägnade en stor del av sammanträdena under dessa två dagar åt debatten om situationen i Mellanöstern. Valencia har varit ett utmärkt tillfälle för att utvärdera och diskutera denna situation och att verkligen kunna göra detta - trots de mycket stora spänningar och känslor som den här frågan väcker - inom ramen för en diskussion som vid några tillfällen helt klart hade en konstruktiv ton, vilket visar att parterna har en fredsvilja som jag anser kan vara till nytta under hela processen.
Vi vet alla hur situationen är i området. Vi är vittnen till ett aldrig tidigare skådat våld med ett skrämmande antal offer. Trots det lugn som har rått under de senaste timmarna och dagarna, är de händelser som inträffat under de senaste veckorna verkligen uppskakande. Fruktansvärda terroristattentat har genomförts och jag upprepar än en gång vårt fördömande av dessa, utan reservationer och förmildrande omständigheter. Israel har ockuperat - och ockuperar fortfarande städer som styrs av den palestinska myndigheten och när det gäller denna punkt vill jag upprepa vårt krav på att de israeliska trupperna omedelbart skall dras tillbaka. Vi vet alla att det inte finns någon militär lösning på konflikten, att den enda vägen är förhandlingar inom ramen för ett politiskt perspektiv och vi kräver följaktligen ett omedelbart eldupphör.
Till följd av de senaste dagarnas händelser tror jag att vi alla är mycket väl medvetna om att det finns en allvarlig risk för att den palestinska myndigheten förgörs och avvecklas, att dess kapacitet att i framtiden utgöra en början till en palestinsk stat på kort eller medellång sikt kommer att försvinna, och därför riktar jag återigen en uppmaning om att president Arafats isolering upphör omedelbart. Jag vill även å det internationella samfundets vägnar säga att man ser positivt på den palestinska ledningens och president Arafats förklaring, i vilken han fördömer terroristhandlingarna. Jag ser även med oerhörd oro på den humanitära krisen. Det är absolut nödvändigt att läkar- och hjälporganisationerna kan fullgöra sina uppgifter. Just i dag pågår ett mycket viktigt sammanträde i Oslo, där man bör förtydliga vad vi kan göra för att ta itu med de mest brådskande och omedelbara behoven ur humanitär synpunkt och även vad vi kan göra för återuppbyggnaden av den palestinska myndigheten, såväl fysiskt som institutionellt.
Under dessa dagar, när det förefaller som tillbakadragandet inleds - med allt vad det innebär - kommer vi tydligt att se konsekvenserna av militärattackerna. Jenin är utan tvivel ett dramatiskt exempel. Det är mycket viktigt att vi får vetskap om vad som inträffat och de verkliga dimensionerna av detta, att Förenta nationerna kan räkna med nödvändigt stöd - naturligtvis anser jag att Europeiska unionen måste stödja detta helt och fullt - för att genomföra en opartisk internationell undersökning.
Till följd av de händelser som inträffat vill jag även nämna att det finns en mycket allvarlig risk för en regional destabilisering. Våldet vid Libanons gräns är djupt oroande. Vi - rådets tjänstgörande ordförandeskap och trojkan - har tagit upp saken direkt med de libanesiska myndigheterna och även andra länder för att de skall genomföra alla nödvändiga ansträngningar för att undvika attacker mot Israel från sina territorier. Det är viktigt att påpeka att länderna delar den oron och jag kan intyga att de kommer att vidta åtgärder.
Jag vill även ta upp en annan mycket viktig punkt: det är mycket beklagligt att våra länders konsulära representationer inte kan utföra sina uppgifter i de ockuperade territorierna på grund av att de ständigt hindras av den israeliska regeringen. Det börjar finnas vissa möjligheter, några kontroller har mildrats, men situationen är fortfarande ohållbar och absolut oacceptabel. Våra konsulära företrädare måste ha fullständig frihet att komma in i territorierna, att kunna ta hand om sina respektive medborgare och se hur deras humanitära situation ser ut.
(Applåder)
Vi har genomfört olika åtgärder i Tel Aviv, såväl trojkan som ordförandeskapet har talat med Israels ambassadör i Spanien. Dessutom har de konsulära tjänstemännen i Jerusalem tagit många kontakter med den israeliska arméns myndigheter och för närvarande görs vissa framsteg, även om jag anser att de helt klart är otillräckliga. Vi måste sända ett tydligt och mycket kraftfullt budskap när det gäller den här punkten.
Herr talman, jag kommer nu mycket kort att ta upp de ansträngningar vi har genomfört under de senaste veckorna. Europeiska unionen har alltid visat ett starkt engagemang och en fast vilja att bidra till att lösa problemet i regionen. Vid Europeiska rådet i Barcelona insisterade vi på att ta upp såväl säkerhetsaspekter som politiska och ekonomiska aspekter, eftersom dessa faktorer är fast sammansatta och intimt sammanlänkade med själva processen. Man kan inte sätta vissa faktorer före andra. Dessa faktorer bör löpa parallellt. I Barcelona upprepades grunderna för en lösning på konflikten: resolutionerna från Säkerhetsrådet, främst 242, 338 och 1397, principerna från mötet i Madrid och särskilt principen om land mot fred, principerna från Osloavtalen och alla senare avtal, som kan leda till att de två staterna, Israel och Palestina kan leva i fred och säkerhet.
Därför stöder vi beslutsamt fredsinitiativ som till exempel Saudiarabiens plan, som stöddes av Arabförbundets toppmöte i Beirut och som erbjuder en möjlighet att normalisera förbindelserna mellan Israel och landets arabiska grannar i utbyte mot att Israel drar sig tillbaka till gränserna från år 1967 och en rättvis lösning på flyktingproblemet på grundval av tillämpliga resolutioner från Förenta nationerna. Ett bevis på detta stöd var att den spanska regeringschefen i egenskap av tjänstgörande rådsordförande och den höge representanten var närvarande vid invigningen av toppmötet i Beirut.
Vi välkomnar även att rådet (allmänna frågor) kommer att hålla ett extra möte på grund av den allvarliga krisen. Vi vill sända ett tydligt budskap om att vi är oroade, men även att Europeiska unionen vill blanda sig i händelseutvecklingen. Vi beslutade att sända rådsordföranden och den höge representanten till området för att kunna sammanträffa med parterna på allra högsta nivå i syfte att kräva ett omedelbart eldupphör, att Förenta nationernas resolutioner 1397 och 1402 tillämpas och att man återupptar förhandlingarna om en politisk överenskommelse. Jag anser att detta var vad vi borde göra och så gjorde vi, och vi visade på så vis med handling att det internationella samfundets inblandning på området inte kan vänta. Det är väl känt att man mötte mycket stora svårigheter under det här uppdraget och att vi förhindrades besöka president Arafat på grund av att Israels premiärminister Sharon motsatte sig detta. Denna attityd har dock förändrats. För närvarande - och därför är inte Solana här i dag - besöker både Solana och Moratinos regionen - och jag reste själv inte dit just för att kunna vara här i dag - och det finns ett möte med president Arafat inplanerat och om det är möjligt med de övriga ledarna i regionen.
När det gäller det internationella samfundets vilja att involvera sig vill jag ta upp en annan händelse som jag ser som mycket viktig: den så kallade kvartettens möte i Madrid, det vill säga, Förenta staterna, Ryska federationen, Förenta nationerna och Europeiska unionen på allra högsta diplomatiska nivå: utrikesminister Powell, den ryske utrikesministern Ivanov, Förenta nationernas generalsekreterare Annan samt Solana och jag själv som företrädare för Europeiska unionen. Jag anser att detta återspeglar något som Europeiska unionen alltid har värnat om: det internationella samfundet bör involvera sig med största möjliga enighet i handling och ståndpunkter, eftersom vi alla är medvetna om att det inte går att nå en lösning utan Förenta staterna, men att Förenta staterna inte heller är kapabelt att ensam lösa konflikten. Jag anser det vara oerhört viktigt att hela det internationella samfundet står enat på grundval av gemensamma ståndpunkter. Som ni vet offentliggjorde vi en gemensam förklaring om konflikten och att vi uttryckte vårt stöd för utrikesminister Powells resa till regionen. I förklaringen fastställdes likaså kvartettens vilja att fortsätta undersöka situationen i Mellanöstern genom regelbundna överläggningar på allra högsta nivå och att de särskilda sändebuden fortsätter sina ansträngningar i området. Det gör de och de gör det mycket bra. I det här sammanhanget vill jag nämna Ryska federationens företrädare, Vdovin, Europeiska unionens sändebud Moratinos, Förenta staternas nuvarande sändebud Zinni och - jag vill säga detta mycket tydligt - Förenta nationernas särskilda sändebud Larsen, som genomför ett fantastiskt arbete. När det gäller kvartettens fortsatta högnivåmöten tror jag att vi kommer att kunna bestämma datum för nästa möte under de närmaste dagarna för att återigen se över situationen och gå framåt i arbetet med att skapa politiska initiativ.
I Madridförklaringen begär vi uttryckligen att resolution 1402 omedelbart skall uppfyllas, såsom krävs i resolution 1403, vilket innebär ett omedelbart eldupphör, omedelbart tillbakadragande från de palestinska städerna, inklusive Betlehem och Ramallah och särskilt från president Arafats högkvarter. I denna förklaring uppmanas Israel att stoppa de militära operationerna, att landet följer de internationella humanitära principerna, att man ger humanitära organisationer och tjänster fullständigt tillträde utan hinder, att man avhåller sig från överdrivet våld och att landet genomför alla ansträngningar som står i dess makt för att garantera skyddet av de civila.
I förklaringen uppmanas även president Arafat i egenskap av erkänd och vald ledare för det palestinska folket att han omedelbart genomför alla möjliga ansträngningar för att stoppa terroristattentat mot oskyldiga israeler, att han använder hela sin politiska auktoritet för att övertyga det palestinska folket om att alla, absolut alla attentat mot israeler måste upphöra omedelbart, att han ger sina företrädare tillstånd att omedelbart, så snart som möjligt återuppta samordningen när det gäller säkerhetsfrågor med Israel. Han uppmanas även agera beslutsamt och vidta alla åtgärder som står i hans makt för att upplösa terroristernas infrastruktur, däribland finansiering, och att stoppa uppvigling till våld eller rättfärdigande av vissa typer av attentat. Följande står inte i förklaringen, men jag vill säga det: självmordsbombarna är terrorister, de är inte martyrer och detta måste ständigt upprepas. Terrorismen, och jag går tillbaka till förklaringen, är olaglig och omoralisk, den har allvarligt skadat det palestinska folkets rättmätiga förhoppningar och den måste fördömas, vilket mycket tydligt sägs i Säkerhetsrådets resolution 1373.
Slutligen uttrycker vi en gemensam vilja att hjälpa parterna att tillämpa avtalen, till exempel Tenets säkerhetsplan, Mitchellrekommendationerna, vilka inbegriper medling av en opartisk mekanism som parterna gemensamt enas om.
Inom unionen har man diskuterat flera olika scenarier inför den nuvarande situationen. Vi har lagt ned hela vår politiska vikt i diplomatiska ansträngningar, från förklaringar från ordförandeskapet till kontakter med samtliga parter, vårt stöd till general Zinnis uppdrag för några veckor sedan och naturligtvis vårt stöd till den nordamerikanska utrikesministern Powells uppdrag och även våra besök på området, som det som sker just i dag.
Möjligheten att genomföra påtryckningsåtgärder mot Israel har även föreslagits, till exempel genom att upphäva associeringsavtalet och jag är fullständigt medveten om parlamentets ståndpunkt i den här frågan. Vid rådets (allmänna frågor) senaste sammanträde i förra veckan ansåg man det vara lämpligt att invänta resultaten från utrikesminister Powells uppdrag, som jag nu kommer att ta upp, och vad jag kan säga för närvarande är att alla valmöjligheter fortfarande är öppna.
När det gäller utrikesminister Powells rundresa har den gett resultat som är mer positiva och användbara än vad de förefaller vid första anblicken och jag tror att vi kommer att se detta under de närmaste dagarna. Ett nytt perspektiv har öppnats i och med att en tidsplan för tillbakadragandet har fastställts, men det finns självklart undantag som inte är godtagbara. Det ena är Födelsekyrkan i Betlehem och det andra är president Arafats högkvarter. När det gäller den första punkten fortsätter man att söka en lösning. Alla berörda parter står i nära kontakt, särskilt med Vatikanen, och jag hoppas att det kan ge resultat. När det gäller den andra frågan fortsätter vi med alla våra ansträngningar, och målet med Solanas och Moratinos besök i dag är i stor utsträckning att nå ett eldupphör. Vi väntar oss även mycket av CIA-chefen Tenets kommande besök i sällskap av general Zinni, som kan bli mycket användbart i området.
Om vi lyckas lösa dessa problem - och vi ägnar dem all vår uppmärksamhet - och uppnå ett tillbakadragande av trupperna, ett verkligt eldupphör och följaktligen att terroristaktionerna upphör, kan vi börja arbeta för att nå de rätta förutsättningarna för en fredskonferens. En fredskonferens som inte kan utgå från noll. Allt som har hänt hittills måste beaktas under konferensen, överenskommelserna från Madrid, Oslo eller någon annan överenskommelse som träffats under dessa år får inte rivas upp. Den internationella legalitet som tydligt definieras i Säkerhetsrådets resolutioner får inte heller rivas upp. Konferensen måste vara ett effektivt redskap för att nå en definitiv fred och följaktligen måste den genomföras så effektivt som möjligt. Ur min synpunkt är det endast möjligt att genomföra konferensen på ett effektivt sätt om alla relevanta aktörer i det internationella samfundet, inte minst Europeiska unionen, fullständigt stöder och deltar i konferensen.
Jag hoppas att vi snart - mycket snart - kan analysera alla dessa faktorer och fortsätta bidra med nya förslag och ansträngningar vid ett möte med kvartetten för att palestinier, israeler och arabvärlden i allmänhet skall kunna ge sig själva och kommande generationer en möjlighet till fred, samlevnad, stabilitet och välstånd som de har förnekats i så många år.
(Applåder)

Patten
. (EN) Herr talman! Vissa tycker att det är orealistiskt att tala om Barcelonaprocessen när Mellanöstern står i lågor - och denna åsikt är inte helt ogrundad. Som minister Piqué sade, bekräftar detta samtidigt behovet av Barcelonaprocessen och dess förmåga att komma igen. Det faktum att vi kunde hålla mötet i Valencia, under de rådande omständigheterna, har varit en hyllning till inte bara den vision som formades i Barcelona 1995, utan också till det spanska ordförandeskapets fantastiska arbete.
Låt oss för ett ögonblick koncentrera oss på vad som uppnåtts i Valencia: för det första, samförstånd om en utmärkt handlingsplan, som skall visa vägen framåt under de kommande månaderna; för det andra, undertecknandet av associeringsavtalet med Algeriet, som innebär att vi kommit mycket nära ett slutförande av avtalen - vi har nu slutit 11 av 12 avtal. Jag hoppas att Syrien snart är berett att återuppta förhandlingarna, och att EU:s medlemsstater kommer att påskynda ratificeringen av de avtal som undertecknats hittills. Det är uppriktigt sagt litet pinsamt när vi visar vår entusiasm för våra kolleger i södra Medelhavsområdet, när det gäller att nå ett slutförande av avtalsförhandlingarna, och att det sedan tar månader eller år att ratificera dem. Jag hoppas att medlemsstaterna kan visa litet mer parlamentarisk dynamik.
Det återstår mycket att göra. Välståndsklyftan mellan norra och södra Medelhavsområdet håller inte på att minska. Man måste skapa 40 miljoner nya arbetstillfällen under det kommande årtiondet, bara för att hålla sysselsättningsnivån på samma nivå som nu. Ekonomiska reformer kommer att hjälpa till med att nå den tillväxt och de investeringar som behövs i sammanhanget, och det gradvisa skapandet av Europeiska unionens och Medelhavsområdets gemensamma inre marknad, kommer att innebära många nya möjligheter. Det är just detta som Barcelonaprocessens ekonomiska pelare handlar om. Det finns också ett större syfte. Om vi misslyckas med att minska olikheterna i levnadsstandard, misslyckas med att öka tillväxten och minska fattigdomen i det södra Medelhavsområdet, så kommer extremismen att frodas. Det resulterar också i att extremismen ökar i Europa: Den typ av extremism som vi helt nyligen sett manifestera sina smutsiga och skamliga idéer.
(Applåder)
För att kunna nå dessa mål måste samarbetet mellan de sydliga länderna fördjupas. De fyra länderna som deltar i Agadirprocessen hade goda nyheter att framföra i Valencia, dvs. att ett avtal dem emellan skulle undertecknas inom en mycket snar framtid. Vi måste också komma till rätta med handels- och integrationshinder som inte är att betrakta som tullar. Under mötet i Valencia uttrycktes stöd till beslut som hade fattats av handelsministrarna i Toledo om utvidgning av det alleuropeiska ursprungssystemet, så att detta omfattar partnerländerna i Medelhavsområdet. Man stödde också en arbetsgrupp om regional integration, och en avreglering av handeln med tjänster.
Vi kom också överens om att ytterligare öka vårt ekonomiska samarbete. Det har redan skett vissa framsteg, men jag vill gärna se att vi åstadkommer mycket mer. Betalningsgraden för åtaganden inom Meda-programmet, förbättrades från 26 procent för perioden 1995-1999, till 37,6 procent under 2000 och till 53,1 procent under 2001. Vi har alltså nått ungefär ett dubbelt så bra resultat i jämförelse med andra delen av 1990-talet, men vi måste trots det åstadkomma ett ännu bättre resultat. I december i fjol antog vi nya länder- och regionala strategiprogram för åren 2002-2004, vilket ger en mer fokuserad och stabil ram för vårt ekonomiska samarbete. I detta sammanhang välkomnar jag också överenskommelsen om att skapa en förbättrad utlåningsfacilitet från Europeiska investeringsbanken för regionen, och gratulerar rådets ordförandeskap till det goda ledarskap det har visat på detta område, vilket borde möjliggöra en större hjälp till den privata sektorn i länder söder om Medelhavet.
När det gäller Barcelonaprocessens tredje kapitel, kom vi överens om ett samarbetsprogram om rättsliga frågor, om kampen mot narkotika, om organiserad brottslighet och terrorism, och om samarbete i frågor som har att göra med migration. Detta var en betydande framgång, eftersom alla dessa frågor är komplicerade och känsliga.
Till sist: I Valencia diskuterade vi dialogen mellan kulturer och civilisationer. Som ni vet har kommissionen tagit en rad initiativ på detta område, däribland förslaget att inrätta en Europa-Medelhavs-fond. Tyvärr var medlemsstaterna något motvilliga att ge det bidrag på 1 miljon euro som vi begärde från var och en av dem. Jag har sett en stark entusiasm från alla parter när det gäller att fördjupa dialogen mellan kulturerna, men det är uppenbarligen så att vissa anser att 1 miljon euro är ett för högt belopp för tillfället. Man har i princip kommit överens om saken - vilket jag välkomnar - men medlemsstaterna måste göra detta blygsamma ekonomiska åtagande om fonden skall kunna komma i gång.
(Applåder)
Jag vill nu ta upp läget i Mellanöstern, som kastade sin skugga över mötet i Valencia. Den europeiska allmänheten har chockats djupt av den tragiska utvecklingen. Jag har kraftfullt fördömt självmordsbombdåd och terroristhandlingar, och jag gör det igen utan någon som helst reservation. Att uppmuntra barn eller ungdomar att fästa dynamit på kroppen för att döda andra, samtidigt som man tar livet av sig själv, är oerhört ondskefullt. Ett misslyckande att stoppa detta är helt enkelt oursäktligt.
(Applåder)
Jag har dock blivit djupt upprörd när jag genom de rapporter som kommer från Västbanken fått höra hur de israeliska styrkorna uppträder där. Det finns rapporter, som måste granskas mycket noga, om att de ibland - jag väljer mina ord på ett mycket diplomatiskt sätt - inte har tagit hänsyn till de civilas intressen, och de har förvisso ignorerat vädjanden från FN och Internationella Röda korset, om att de skall få utföra sina humanitära uppgifter. Israel, som ett demokratiskt land, som ett pluralistiskt samhälle som stöder rättsstatsprincipen, bör uppfylla internationella uppförandenormer utan några tvetydigheter och utan några ?om? och ?men?. Att vara ett demokratiskt samhälle innebär detta; rättsstatsprincipen innebär detta.
(Applåder)
Jag vill ta upp fyra punkter:
För det första, fullständigt tillbakadragande: Vi beklagar att Powells besök inte förde med sig några omedelbara resultat, varken rörande eldupphör eller ett omedelbart tillbakadragande. Jag förstår emellertid att utrikesminister Powell lade ned ett stort engagemang under detta besök, och att besöket kanske var framgångsrikare än vad vissa kritiker har påstått. Jag fortsätter att oroa mig för reaktionerna i Arabvärlden inför detta läge när ingenting händer. Jag upprepar mitt starka stöd till den FN-ledda granskningsdelegationen i Jenin. Det skulle inte ligga i Israels intresse att lämna de anklagelser som gjorts obesvarade. Vi vill att delegationen skall göra praktiska och snabba framsteg, och vi uppmanar alla berörda parter att få i gång ett aktivt samarbete.
(Applåder)
Alla som känner Ahtisaari och de andra medlemmarna i delegationen vet att de har en stark integritet, och jag hoppas inte att det råder någon tveksamhet om detta, eftersom man har uttryckt tvivel om den roll som spelats av Larsen, som är en framstående internationell offentlig tjänsteman.
(Applåder)
För det andra, fullständigt tillträde: Med hänsyn till den humanitära situationen, måste man få fullständigt och obehindrat tillträde till de drabbade områdena, särskilt till flyktingläger, för att kunna tillhandahålla brådskande bistånd ???

Talmannen.
 - Ursäkta mig, herr kommissionär, men kan den kollega som äger mobiltelefonen vara snäll och ta bort den, och kan kollegerna vara snälla och stänga av sina mobiltelefoner.

Patten
. (EN) Jag måste säga att jag är helt emot dödsstraff, men jag tycker att det enda tillfället då det råder tveksamhet ...
Talmannen.
 - Mitt råd till er, herr kommissionär, är att inte förlora humöret.

Patten
. (EN) Det enda tillfället då det råder tveksamhet, är när man hör ett dylikt pipande - t.o.m. när melodin är ?Ode till glädjen?.
Jag ville alltså ta upp frågan om fullständigt tillträde: Med hänsyn till den humanitära situationen måste det vara ett fullständigt och obehindrat tillträde till de drabbade områdena, särskilt till flyktingläger. Jag känner till att vissa ledamöter nyligen har besökt dem, i syfte att tillhandahålla brådskande bistånd och humanitär hjälp, och för att kunna göra en bedömning av skadan och de åtgärder som krävs.
För det tredje vill jag nämna fullständig internationell samordning: Det internationella samfundet är redo att hjälpa till. För ögonblicket måste det ske en fokusering på humanitärt bistånd. Vi är emellertid fortfarande fast beslutna att ge ett betydande ekonomiskt bidrag till fredsförebyggande åtgärder, som syftar till att förbättra levnadsvillkoren för det palestinska folket, stärka den palestinska myndigheten, stärka den framtida palestinska statens ekonomiska grund och främja utveckling och regional ekonomisk integration. Men jag vill bara säga detta, och jag väljer mina ord väldigt noga: ???

Talmannen.
 - Jag vill be säkerhetspersonalen att se till att dörrarna är stängda, så att vi kan höra debatten.

Patten
. (EN) Jag misstänker att man håller på att diskutera en av de mindre trevliga aspekterna av den europeiska civilisationen utanför!
(Skratt och livliga applåder)
När vi i Europa ibland läxar upp andra när det gäller mänskliga rättigheter och medborgerliga friheter, kanske vi bör tänka på detta.
(Applåder)
Jag vill upprepa att jag väljer dessa ord med stor försiktighet. Vår vilja att stärka den palestinska myndigheten och komma i gång med återuppbyggandet, måste integreras i en vidare politisk process, som också omfattar tillräckliga garantier från båda parter i konflikten om att våra ansträngningar inte är bortkastade eller att de förstörs. Man kan inte återuppbygga den palestinska myndigheten i ett politiskt vakuum.
(Applåder)
Peres sade i går till oss att han stöder en blomstrande och modern palestinsk myndighet. En del kanske tycker att Israel hittat ett underligt sätt att uttrycka detta stöd under de senaste veckorna. Men jag hoppas att Peres talar för den israeliska myndigheten, och att vi kommer att få se hans åsikt återspeglad i Israels inställning gentemot strävandena att skapa en palestinsk stat, och Israels handlingar på de palestinska territorierna.
Även om det ännu är för tidigt att bedöma skadornas hela omfattning, är det tydligt att det också kommer att finnas ett behov av betydande återuppbyggnads- och återställningsarbete. Bedömningen av behovet, som just har inletts, är brådskande. Det står emellertid redan klart att det kommer att kosta hundratals miljoner US-dollar bara att komma till rätta med de kortsiktiga behoven. Jag förväntar mig att morgondagens möte mellan de internationella biståndsgivarna, den så kallade sambandskommittén ad hoc, kommer att hjälpa oss att få en överblick över skadorna och låta oss förbereda en samordnad åtgärd från biståndsgivarnas sida. Låt mig bara upprepa vad jag redan har sagt. Till dem som talar om Marshallhjälp till Mellanöstern, Marshallhjälp till de palestinska territorierna, säger jag: ?bra?. Den springande punkten när det gäller Marshallhjälp, är emellertid att den inleddes när bombningarna hade slutat.
Jag vill slutligen ta upp frågan om fullständigt återställande av de palestinska strukturerna: Det finns också ett behov att fylla det administrativa och säkerhetsmässiga vakuum som uppstått efter Israels tillbakadragande. Alternativet är kaos och anarki, som inte ligger i någons intresse.
Jag måste upprepa min djupa oro över förstörelsen av den palestinska myndighetens grundläggande strukturer och de militära operationerna mot Arafat. Detta försvagar den palestinska myndighetens möjligheter att upprätthålla rättsstatsprincipen, att hålla tillbaka terrorister och förhindra självmordsbombningar. Det spelar extremistgrupper som t.ex. Hamas i händerna, och ökar den palestinska befolkningens stöd till sådana grupper. Kampen mot terrorism kan inte användas som ett berättigande av förstörelsen av den palestinska myndighetens grundläggande infrastruktur.
(Applåder)
Sammanbrottet när det gäller lag och ordning anser jag också vara djupt bekymmersamt. Vi har under de senaste dagarna bevittnat fruktansvärda händelser, t.ex. lynchningar. Detta måste upphöra. Det kommer dock sannolikt att upphöra när palestinierna återfår kontrollen över sina områden.
Israels militära verksamhet har inte bara riktat in sig på den palestinska myndighetens säkerhetstjänst, utan man har också systematiskt skadat civil infrastruktur, som inte spelar någon som helst säkerhetsmässig roll. Vad finns det för säkerhetsmässiga skäl att förstöra utbildnings-, finans- och jordbruksdepartementen, eller fastighetsregistret?
(Applåder)
Varför har man förstört det centrala statistikkontoret, eller det palestinska lagstiftande rådets byggnad? Ledamöterna av denna kammare måste se detta som ett stort bekymmer . Palestinierna kommer att bli tvungna att återuppbygga stora delar av sin förvaltning, utan vilken vardagslivet inte kan fungera på ett lämpligt sätt.
Kommissionen har åtagit sig att stödja återuppbyggandet av dessa strukturer. Men våra resurser är redan mycket knappa. När väl behovsbedömningen är klar, kommer vi att informera parlamentet om de ekonomiska konsekvenserna, och be om er hjälp när det gäller att få till stånd ett lämpligt gensvar från Europeiska unionen. Jag upprepar dock: Ni måste fråga oss hur det politiska rådande sammanhanget ser ut, inom vilket vi försöker att återuppbygga det som har förstörts.
Jag har tappat räkningen över antalet diskussioner om Mellanöstern som jag har deltagit i under de senaste två och ett halvt åren. Man kan säga att nyheterna i varje diskussion blir värre och värre. Jag kan bara hoppas att jag en dag kommer att delta i en diskussion där man kan ana en förbättring av läget.
(Ihållande applåder)

Poettering (PPE-DE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! De applåder som kommissionär Patten just fick visade att en situation, även om den är mycket dramatisk och nästan ger uttryck för hopplöshet, aldrig får leda till att vi slutar att tala med varandra. Ty om vi slutar med det så kommer bara vapnen att tala. Det är viktigt att denna debatt om Medelhavsdialogen äger rum här i dag. Jag vill uttryckligen tacka det spanska ordförandeskapet så hjärtligt för dess engagemang.
Förmodligen har Medelhavsdialogen, trots de skakande händelserna i Mellanöstern, aldrig varit så nödvändig som nu. Ty vi löper i dag stor risk för att det verkligen skulle kunna inträffa en clash of civilizations. Denna clash kommer att uppstå när vi i våra egna huvuden börjar bygga upp murar mellan kulturerna. Därför måste det vara vår uppgift att i dessa dagar, och i framtiden, föra denna dialog. Det måste vi göra först och främst!
Men nu blir jag oroad när jag hör att man å ena sidan föreslår denna stiftelse för en dialog mellan kulturerna, vilket vi välkomnar, men att å andra sidan denna miljon euro, vilket helt uppenbart inte är något särskilt stort belopp, eventuellt inte kommer att ställas till förfogande. Om vi undertecknar dokument och dessa dokument sedan förlorar i betydelse så fort vi lämnar konferensen, då är det ingen mening med konferenserna! Därför ber jag det spanska ordförandeskapet och kommissionen att se till att man också ställer det erforderliga beloppet till förfogande, så att vi får en sådan dialog.
(Applåder)
Dessa veckor och månader, när vi väntar på att utvidga Europeiska unionen, blickar vi framför allt åt öster. Men det är viktigt att titta söderut, ty hoten där är förmodligen mycket större än de problem som vi har i östra Europa. Om det stämmer att avståndet mellan Algeriets huvudstad Alger är mindre än avståndet mellan Paris och Warszawa, så klargör detta även geografiskt för oss att Medelhavsområdet, Nordafrika och Mellanöstern är av största betydelse för oss européer.
Vi kämpar för att få ett verkligt politiskt strategiskt partnerskap med Medelhavsområdet, med Nordafrikas länder och med Mellanöstern, såväl som ett socialt och kulturellt partnerskap. Naturligtvis är kampen mot terrorismen viktig, och vi är alla positiva till denna kamp. Men vi får inte reducera vår dialog med den arabiska och islamiska världen till bekämpningen av terrorismen, utan dialogen måste innefatta alla politiska, ekonomiska, finansiella och kulturella frågor. Därför måste vi göra mycket mer där än vad vi tidigare gjort.
(Applåder)
Naturligtvis är det viktigt att ha en parlamentarisk församling för Europa och Medelhavsområdet. Det har vi ju krävt. Men vi skulle inte ta vårt ansvar som européer, som Europaparlament, om vi ansåg att vi redan hade fullgjort våra uppgifter genom att skapa en sådan institution. Nej, det måste handla om att omsätta de högtidliga förklaringarna till verklighet. Efter att jag redan flera gånger varit i Israel, har jag besökt många stater i den arabiska världen, och mitt intryck är att dessa länder bara kan leva i säkerhet, frihet och demokrati om vi verkligen lyckas skapa arbetstillfällen där. Kommissionären har ju talat om att det krävs 40 miljoner arbetstillfällen i Medelhavsområdet. Om dessa inte skapas, då kommer ungdomarna att fortsätta att sätta sig i båtarna, och då kommer uppskattningsvis varje år 7 000 människor enbart från Marocko att omkomma på Medelhavet, därför att de vill till Spanien eller Portugal. Därför måste utvecklingen i dessa länder lyckas. Vi måste framför allt bidra till att ekonomin privatiseras, och att det finns möjligheter för de små och medelstora företagen, så att det kan skapas arbetstillfällen. Analfabetismen i Nordafrikas stater måste undanröjas, ty utbildning är en av de viktigaste förutsättningarna för människornas utveckling, och den är framför allt också en förutsättning för att kunna förverkliga de mänskliga rättigheterna.
Beträffande Mellanöstern: Vi har i vår grupp också fört mycket intensiva diskussioner i dessa frågor, eftersom det ju är ett allvarligt och svårt ämne. Men vi vill först och främst säga: Sluta med denna politik med öga för öga, tand för tand! Om den fortsätter kommer det aldrig att bli fred i Mellanöstern! Därför är det viktigt att de israeliska trupperna nu drar sig tillbaka. Men vi säger samtidigt: Det är en förbrytelse att övertala unga människor att binda på sig sprängladdningar för att på så vis också döda andra människor! Därför måste vi ställa krav på båda sidor, på samma vis både på Israel och på palestinierna.
Vi måste också hålla fast vid att våra amerikanska vänner inte ensamma kan skapa fred. Amerikanerna måste naturligtvis lämna ett viktigt bidrag, men hos palestinierna är förtroendet för oss européer av olika skäl större än för våra amerikanska vänner. Därför måste vi även av den anledningen - naturligtvis också på grund av Israel, men också av detta skäl - ta ett viktigt ansvar i denna region. Det finns lyckligtvis också mycket trovärdiga företrädare för Israel. Vi talade ju i går under talmanskonferensen med ordföranden i Knesset, Avraham Burg, och jag måste säga att detta samtal återgav mig hoppet, eftersom det i Israel också finns politiker som ställer försoningen och inte tvisterna och de militära aktionerna i förgrunden.
Vi uppmanar de inblandade parterna, palestinierna, israelerna och världssamfundet, att stärka våra ansträngningar, så att det äntligen blir fred i Mellanöstern, så att vi som européer också får en bra framtid tillsammans med länderna i Medelhavsområdet och så att Israel och Palestina kan leva inom trygga gränser. Enbart detta kan tjäna de mänskliga rättigheterna i Mellanöstern!
(Applåder)

Barón Crespo (PSE).
Herr talman! Nu när vi européer samarbetar i denna fråga måste vi komma ihåg de grundläggande skäl som förenar oss och att vi arbetar för ett enat och demokratiskt Europa som kämpar mot rasism och främlingsfientlighet. Låt oss minnas vad president Mitterrand sade under sitt sista tal inför kammaren: ?Le nationalisme ç'est la guerre?. Det är en grundläggande princip i vår samlevnad som vi måste upprepa med mycket hög och tydlig röst här i dag.
(Applåder)
Dessutom, herr talman, anser jag - och jag vänder mig till min beundransvärde vän Shimon Peres, som i går i Madrid sade att han är oroad för den växande antisemitismen i Europa - att vi alla även måste se med oro på de yttringar av intolerans som sker på vår kontinent. Alla europeiska demokrater, alla europeiska medborgare måste bekämpa detta gissel, denna kräftsvulst som har gett upphov till så mycket elände under vår historia.
(Applåder)
När detta är sagt, herr talman, vill jag börja med att tacka för det tillfälle vi har haft i dag att tala med Burg, talman för Knesset. Vi har haft en uppriktig och hård debatt i vår grupp med vår arbetarpartikollega Burg och vi hoppas att även talman Abu Ala kan komma och tala med oss inom kort. Här måste vi bygga broar för en fred i Mellanöstern.
När det gäller rådsordförandens lägesrapport vill jag säga att han vet att vi delar hans mål för Euromedkonferensen. Han sade att det var ett fantastiskt förslag, men han avstod från att nämna att förslaget inte uppstått ur tomma intet, utan att det var det föregående spanska ordförandeskapet som inledde arbetet. Kanske vore det på plats att komplimentera Solana, som inte är här, för att behandla honom som han skulle vilja att hans efterträdare behandlade honom.
Hur som helst finns det en grundläggande tanke i vad rådsordföranden sade i dag: undan för undan har ett nät av associeringsavtal uppkommit, associeringsavtalet med Algeriet undertecknades nyss och detta är mycket positivt. Kärnpunkten i detta - och jag vänder mig även till rådsordföranden - som inte har brytt sig om vad parlamentet förklarat i sin senaste resolution är att vi är vänner med alla och att vi vill ha partnerskap och associeringsavtal med alla länder i Medelhavsområdet. Detta är den grundläggande principen och när vi har två associerade länder som slåss med varandra, är det minsta vi kan säga dem: ?Flåsa inte varandra i nacken, utan lämna utrymme för den andre?. Detta är en absolut elementär princip. Därför begär vi att rådet (associering) sammankallas. Viceminister de Miguel förklarade mycket energiskt här i plenum att det spanska ordförandeskapet vidhåller detta kriterium. Jag skulle gärna vilja veta om han fortfarande tänker detsamma.
Vi sade även andra saker: vi är för en medlingsansträngning, vi är för en vapenexportblockad. Jag anser att rådet skulle kunna utveckla dessa förslag, eftersom det är fullständigt meningslöst att komma hit till parlamentet och klaga på att våra diplomater behandlas illa och sedan säga att alla alternativ är öppna. Rådet måste agera lite mer beslutsamt.
Jag instämmer i kommissionens vice ordförande, Pattens träffsäkra kommentar, han sade tydligt att vi har ett humanitärt och historiskt ansvar för att klargöra vad som har hänt i Jenin, att herr Ahtisaari är en person som är lika hedervärd som de övriga medlemmarna och att vi inte kan tillåta veton, inte för att det inte är en europeisk fråga, utan för att vi alla står under Förenta nationernas principer och beskydd.
Vi är även beredda att arbeta med återuppbyggandet av den palestinska infrastrukturen, men vi har ingen förståelse för att den har förstörts. Dessutom finns det absolut inga garantier för att den inte förstörs igen. Vi behöver garantier från våra associerade. Vi anser att det är absolut nödvändigt att garantierna uppfylls och att Förenta nationernas befogenheter respekteras.
Herr talman, jag avslutar med att säga att vi är klart positiva till att kvartetten och Arabförbundet - och där kan Europa spela en viktig roll, herr rådsordförande - framhärdar i arbetet för att hålla ett andra Madridmöte, vilket är absolut nödvändigt. Om vi lyckas skapa en stiftelse som fungerar, kan denna bli mycket användbar längre fram, men nu måste ni koncentrera era ansträngningar på en fredskonferens där Europa och alla parter deltar, och som ger resultat snarare än att inrätta nya stiftelser.
(Applåder)

Riis-Jørgensen (ELDR).
Herr talman! Civilisationen existerar inte längre i Mellanöstern. Jag använder kommissionär Pattens ord: Israel överskrider vida den legitima gränsen för bekämpning av terrorismen, och palestinierna gör långt ifrån tillräckligt för att stoppa de förfärliga självmordsbombarna. Vi måste återinföra civilisationen i området. ?Rule of Law? och inte ?Rule of Power? skall råda, dvs. makten skall ersättas av rätten. Det är den princip som EU-samarbetet bygger på och det skulle man kunna lära någonting av i Mellanöstern. 
Det första steget bör vara att ge FN-gruppen möjlighet att undersöka de avskyvärda handlingar som har ägt rum där. Det är upprörande att Israels ledare har nekat tre personer på hög nivå tillträde till området. Det rör sig om en tidigare finsk president, den tidigare ordföranden för Internationella Röda Korset och den tidigare flyktingkommissarien. Israel skall inte särbehandlas. Israel måste acceptera att alla behandlas lika, och att det råder likhet inför lagen. Enligt talmannen i Knesset, som jag hade tillfälle att tala med i går, stöder 65 procent av Israels befolkning Sharon, men samtidigt stöder 80 procent det saudiarabiska fredsutspelet. För mig är detta paradoxalt. Vi ser fredsavtal mellan Egypten och Israel och mellan Jordanien och Israel. Det finns alltså en möjlighet till fred i området, och vi här i Europa måste därför vara optimistiska och hoppfulla. 
Vad kan vi då göra? Jag anser att vi, som vi krävde i vårt beslut, skall ha människorättsrepresentanter på plats för att övervaka att de mänskliga rättigheterna respekteras av båda parter. Det handlar återigen om att garantera att ?Rule of Law? inträder i stället för ?Rule of Power?. Människorättsorganisationer skall finnas på plats för att övervaka situationen. Samtidigt skall vi ha in en internationell fredsstyrka i Palestina-området. Om det är FN, Nato, Europeiska unionen eller USA är av underordnad betydelse, men den skall finnas där för att skapa lugn. Vi måste kunna garantera en internationell gemenskap utan att Israel skall betrakta det som en fientlig handling. Det behövs en ny fredskonferens, men det behövs också nya deltagare, nya personer. Som en mycket välkänd jude i Danmark sade till mig: ?Det finns två idioter i området för närvarande, den ene är Sharon, och den andra är Arafat.? ?Rule of Law? skall återinföras i området. 
Detta är den liberala gruppens budskap. Det bör vara möjligt för oss, Israels vänner i Europa, att kritisera den israeliska regeringen. Vi danskar, som sanna och verkliga vänner till Israel, bör kunna komma med kritik utan att anklagas för att vara antisemitiska. Slutligen vill jag försäkra kommissionär Patten om att den liberala gruppen kommer att skjuta till pengar, när den blir ombedd att göra det.

Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Herr talman, mina damer och herrar, kära kolleger! Jag har en svag känsla av att vi å ena sidan alla har rätt och att vi å andra sidan alla är hycklare.
Vi säger att ?Israel inte gör tillräckligt eller gör för mycket? och det är sant. Vi säger att ?palestinierna inte gör tillräckligt? och det är sant. Och vi, har vi gjort tillräckligt? Jag ställer en enkel fråga. I Barcelona beslutade vi om utvecklingsstöd, inte på 0,7 procent, vilket är nödvändigt, inte heller 1 procent, vilket är mer än nödvändigt, utan 0,39 procent! Och därefter håller vi tal och säger att man måste skapa 40 miljoner nya arbetstillfällen i Maghrebländerna och över 150 miljoner i hela världen.
Är vi inte hycklare? Är vi inte människor som håller tal, men som när det gäller att anpassa våra budgetar i första hand tänker på oss själva, och först därefter på andra? Är det inte så? Jag ställer därför frågan: ?Gör vi tillräckligt??
Låt oss nu ta upp problemet med Israel. Det är självklart att det internationella samfundet sade ?ja? till staten Israel efter den barbariska förintelsen. Det var rättvist men samtidigt orättvist. Det internationella samfundet tog parti för en rättvisa och en orättvisa samtidigt. Det är på tiden att säkerställa rättvisan och åtgärda orättvisan. Att åtgärda orättvisan skulle innebära att FN i dag genom en högtidlig omröstning utropar den palestinska staten på samma sätt som man genom en högtidlig omröstning utropade den israeliska staten.
(Applåder)
Det är vad det innebär att åtgärda orättvisan och säkerställa rättvisan. Det kan vi göra genast.
För det andra: om man tänker sig fred, vem kan då åstadkomma det? Vi säger att staten Israel är en demokratisk stat. Det är sant. Jag tror att den palestinska myndigheten är en social struktur på väg att demokratiseras, men den har fortfarande mycket kvar att göra. Men vi vet att vid demokratiska val är det inte alltid de mest demokratiska som får de flesta rösterna. Det finns val i Europa som visat det.
(Applåder)
Hur skall man därför, utifrån detta, inge det israeliska samhället förtröstan så att det äntligen frigör sig från Ariel Sharon? För det finns bara en lösning för att uppnå fred, och det är att Israel får en regering som på nytt vill ha fred, vilket inte är fallet med den nuvarande regeringen som, under förevändningen att man vill ha större säkerhet för Israel, i stället ger det israeliska folket fler döda och mer osäkerhet. Vi måste därför göra mer. Avraham Burg har sagt: ?Varför inte garantera det israeliska territoriets integritet, exempelvis genom att införliva Israel i Nato?? Ja varför inte? Låt oss tänka oss det å ena sidan. Och å andra sidan att Nato garanterar integritet för den palestinska stat som bör utropas av FN så snart som möjligt. Med tanke på situationen är dessa två folk i dag inte kapabla att garantera den andras säkerhet eller hopp. Det är därför som vi inom det internationella samfundet måste tänka på att garantera de två säkerheterna. Två stater, en fred och en säkerhet. Men gör vi tillräckligt? Har vi verkligen gått till botten med våra motsättningar? Låt oss sluta upp med att å ena sidan säga att vi alla är israeler eller å andra sidan att vi alla är palestinier. Vi är varken israeler eller palestinier. Vi är européer som vill kämpa för israelernas och palestiniernas rätt att leva i en stat. Vi är alla israel-palestinier eller palestin-israeler. Vi måste inse det en gång för alla. Och om man lyckas tänka så kan man faktiskt tänka att om Sharon begått brott mot mänskligheten, eller krigsförbrytelser - jag vet inget om det och det är inte min uppgift att besluta det - har vi nu en internationell domstol i Haag. För alltifrån Sabra och Shatila till det som hänt i Jenin måste de ansvariga för massakrerna ställas inför den internationella domstolen.
(Applåder)
Ja, de som applåderar detta måste också applådera för att de ansvariga palestinierna som skickar ungdomar för att massakrera i Israel också de ställs inför den internationella domstolen i Haag. Det gäller båda.
(Applåder)
Och om vi argumenterar på detta sätt, om vi fortsätter, kommer vi att bli trovärdiga.
Jag skall sluta så här: jag är för en internationell undersökningskommission inom FN för det som sker i Jenin, och jag frågar alla som i dag är för detta, genom att ändå säga att staten Israel är en demokratisk stat, varför de då sade nej till en internationell undersökningskommission i Algeriet, trots att Algeriet inte är hälften så demokratiskt som Israel i dag? Det är två olika sätt att se på saken. Det är vad jag vill säga. Vi är hycklare, vi är för en sak när det passar oss, och emot när det inte passar oss. När vi känner oss väl till mods kommer vi att bli trovärdiga i världen.
(Applåder)

Wurtz (GUE/NGL).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! I går befann jag mig tillsammans med 18 andra ledamöter från Europaparlamentet och sex olika parlamentsgrupper i flyktinglägret i Jenin. När vi i natt skulle lämna Jerusalem och fick veta att Ariel Sharon motsatte sig att en kommission skulle komma dit, för att fastställa vad som hänt i lägret i Jenin, så länge denna kommission under överinseende av FN består av personer som den tidigare ordföranden för Röda korsets internationella kommitté eller den tidigare flyktingkommissarien, då förstod vi alla omedelbart anledningen till denna nya utmaning från den israeliska premiärministern till det internationella samfundet. I Jenin är en tredjedel av denna stad, som fortfarande hade femton tusen invånare förra månaden, i ruiner. I de sönderslitna husen samlas familjer i de delar av huset som fortfarande står upp, med risk för att det som återstår av deras hem skall rasa samman över dem. I en del av lägret breder en enorm plats ut sig framför oss, samma plats där för några månader sedan tiotals byggnader med tre eller fyra våningar fanns, och där det nu bara återstår metalldelar som sticker upp ur marken, den mark man genomsöker utan att veta särskilt mycket om hur många kroppar som ligger begravda under ruinerna. Totalt kunde 47 kroppar grävas fram ur ruinerna denna dag. När ordentliga eftersökningar kan göras kommer siffran tyvärr att på ett grymt sätt ändras.
Invånarnas berättelser, som tjänar som bevis, gjorde oss iskalla av fasa. Ett stort antal soldater, de soldater som intog lägret den 2 april, hade inget förbarmande med civilbefolkningen, vare sig det handlade om barn, äldre, handikappade eller skadade. 
Denna fullständigt oacceptabla inställning skulle vi få häpnadsväckande illustrationer av vid vårt möte med läkarkåren vid lägrets sjukhus, då de i detalj redogjorde för dessa svarta dagar. Den 4 april kl. 15, sade man oss, omringade armén sjukhuset med 22 stridsvagnar. Vi förbjöds att röra oss, sade man. ?Om en ambulans rör sig skjuter vi? varnade den israeliske generalen som själv är läkare. De sköt faktiskt på Röda korset när de försökte tränga in i lägret. ?Vi fick inte tillstånd att rädda de sårade som överlevt? säger läkarna. När en läkare bad att få information om sin mor fick han till svar att hon var skadad och att han inte kunde få se henne. Hon hittades senare genomborrad av kulor. Samma dag attackerade stridsvagnar sjukhuset och förstörde syrgasförrådet. För att stoppa blödningen hos en skadad, vars bröstkorg var genomborrad av en kula, hade vi bara en ståltråd, säger en läkare. Vi vädjade till soldaterna att låta oss ta hand om honom. Han kommer att förlora sin arm, skrek läkaren. Och soldaten svarade: ?varför inte livet?. De tog med sig den skadade tillsammans med andra, efter sex timmars väntan i solen. Man vet inte vad det blivit av dem. En ung man kom till sjukhuset för att hämta medicin till sin mor. Vi sjukhusentrén skjuter man på honom från en stridsvagn och han blir skadad. En sjuksköterska försöker dra in honom på sjukhuset. ?Om ni rör honom är ni död? sade man då till henne. Sedan skjuter en soldat den skadade, och kallar sedan på sjuksköterskan för att hon skall ta hand om kroppen.
Sådana övergrepp har ett namn: de uppvisar alla kännetecken på krigsförbrytelser. Det har inget att göra med det berättigade försvarandet av Israels säkerhet. Det finns ingen annan anledning till att Ariel Sharon i dag till varje pris försöker dölja den sanning som eftersträvas av en FN-kommission. Såsom en israelisk officiell person förklarade i dag på förstasidan av Jerusalem Post, jag citerar: ?vi är ett suveränt land, vi behöver inte acceptera sådana diktat. Det är bättre för oss att stå ut med några dagars dålig reklam än att leva med konsekvenserna av en vinklad rapport?.
Den slutsats som vi i mina ögon måste dra är att det internationella samfundet till att börja med påminner dessa människor om skillnaden mellan ett suveränt land och ett ockuperat territorium, och sedan att vi tydligt får dem att förstå att tiden av straffrihet är slut. Det blir inte längre några svåra dagar att ta sig igenom. 
Sharon kommer förr eller senare att tvingas att stå till svars. Ja, det är dags att reagera mycket mer beslutsamt. För om vi inte gör det riskerar vi att bli medbrottslingar till det oacceptabla. Vi måste reagera desto mer eftersom Jenin inte är ett isolerat fall. Man måste känna till sanningen om alla städer som inte återtagits, särskilt Nablus och andra grymheter får inte uteslutas. Vi måste reagera, eftersom straffrihet uppmuntrar till arrogans. Många av våra samtalspartner - palestinier, men även israeler - och däribland en vice talman i Knesset, fru Chazan, har sagt att de fruktar ett anfall mot Arafats högkvarter. Och vilka följder får för övrigt arresteringen av den palestinske ledaren och parlamentsledamoten Barghouti? I Betlehem har heller inget lösts, även om diskussioner pågår. Ariel Sharon har för övrigt aviserat att militäroperationer skall genomföras i Gaza. Han har också förklarat att han inte planerat någon som helst evakuering av någon som helst bosättning. Ja, vi måste reagera utan att invänta ett tyvärr föga troligt plötsligt uppvaknande från Förenta staterna, vars president förolämpar palestinierna och gör sig till åtlöje genom att presentera Sharon som en fredsman.
Att reagera, att ta sitt ansvar, det innebär i mina ögon för våra parlamentsledamöter, utöver det så viktiga katastrofstödet, att verkligen engagera sig till förmån för att denna interventionsstyrka skall sändas dit, inte för att föra krig utan för att bidra till freden. Det innebär också att utöva maximala påtryckningar i samma anda som i resolutionen som vi antog för två veckor sedan, om dem som i rådet blockerar den nödvändiga översynen av förbindelserna mellan Europeiska unionen och Israel. Att reagera och ta sitt ansvar det innebär slutligen, herr talman, att göra det som Europaparlament, vilket direkt beror på oss. I det hänseendet vill jag återge en kommentar från det palestinska lagstiftande rådets talesman Abu Ala: ?I nöden prövas vännen?, sade han, och han sade också ?Jag skulle med glädje ta emot en officiell delegation från ert parlament liksom dess talman?. Det är enligt min uppfattning nu eller aldrig vi skall besvara denna inbjudan och samtidigt besöka Avraham Burg, Knessets talman, på samma sätt som han besökt oss. Vi visar på så sätt tydligt att vi inte kritiserar Israel. 
Vi fördömer Sharon. Det vi vill ha är en hållbar fred i rättvisa och värdighet, och det är första gången sedan 1948 som en sådan möjlighet erbjuds av samtliga arabiska länder. Det är ett historiskt tillfälle som måste tas. Det skulle hedra Europa att inte spara någon ansträngning för att detta unika hopp fortfarande skall kunna räddas.
(Applåder)

Crowley (UEN).
Herr talman! Vi har på många sätt blivit så avtrubbade av våldet som sker i världen, att det som hände i Jenin, det som hände med självmordsbombarna i Israel, verkar ha gått oss spårlöst förbi. Saken är naturligtvis den att vi måste försöka att hitta lösningar och arbeta för att uppnå dem. Men låt oss först och främst komma ihåg att det är människor vi har att göra med. Låt oss tänka på att varje enskild individ är helig och välsignad. Om man ser på situationen ur denna aspekt, är det inte svårt att hitta en lösning eller en kompromiss, eftersom - trots vad vissa talare har sagt - det inte är kärleken till hemlandet eller nationalism som ger upphov till krig; det är brist på respekt, brist på tolerans av olika uppfattningar och av mångfalden i vårt samhälle. Detta ger upphov till våld och konflikter.
Det enda som verkligen kan lösa problemen i Israel, Palestina och i hela Mellanöstern, är ett sammanförande av de stridande parterna. Man måste sluta fred med sin fiende, inte med sin vän. Det leder ingenstans när vi säger att vi stöder Israel eller Palestina. Det leder ingenstans när amerikanerna säger: ?vi stöder israelernas åtgärder?, eller: ?vi uppmanar dem att svara på ett mer återhållsamt sätt?. Om inte israelerna och palestinierna samtalar och löser sina problem, kan ingenting som vi gör eller säger ge bättre effekt än det de själva kan uppnå.
Själva svårigheten är emellertid att sammanföra dem. Respektive sida måste offra någonting. Respektive sida måste till en viss grad reducera sin egen förhandlingsposition eller sitt slutliga mål, därför att det inte finns några direkta vinnare i en fredsprocess, men inte heller några direkta förlorare. På samma rättmätiga sätt som vi fördömer alla former av våld, på samma rättmätiga sätt som vi fördömer de händelser som har ägt rum i Jenin, i födelsekyrkan i Betlehem, och självmordsbombarna i kaféerna och restaurangerna i Israel, måste vi också vara redo att sammanföra folken. Det enda sättet att genomföra detta, är att se till att de lämnar konfliktområdet och börjar att samtala, samtidigt som vi stöder dem och ger dem den styrka och den ryggrad som de behöver, inte bara för att övertyga dem att det är möjligt att nå fred och harmoni mellan de israeliska och palestinska folken, utan också för att få dem att förstå att de kommer att få ett helhjärtat stöd från Europeiska unionen och från dess respektive medlemsstater för att kunna uppnå det.
Låt oss innerligt svära att vi skall kämpa för fred och rättvisa, men - som är viktigast av allt - också för mänskligheten.
(Applåder)

Belder (EDD).
Herr talman! I detta parlament och i de övriga europeiska institutionerna framhålls ständigt att Europeiska unionen är och skall vara en värdegemenskap. I detta kan jag bara instämma.
Antisemitiska uttalanden hör sålunda helt enkelt inte hemma i vår europeiska gemenskap. Upptrappningen av konflikten i Mellanöstern har emellertid haft motsatt effekt: tilltagande antisemitiska manifestationer som är fullständigt förkastliga. Detta är ovärdigt Europa, den kontinent där förintelsen ägde rum!
Var ligger gränsen för politisk anständighet i Europeiska unionens medlemsstater? I dagens läge är det verkligen ingen abstrakt fråga. I en nyutkommen spansk tidskrift hade den israeliske premiärministerns namn försetts med ett hakkors medan regeringschefens ansikte hade förvridits till ett grishuvud med kalott. För ett ögonblick trodde jag att vi var tillbaka i den ökände nazistiske giftblandaren Julius Streicher dagar. Den israeliske utrikesministern Shimon Peres yttrade med rätta skarp kritik mot antisemitiska utsvävningar under Euromed-konferensen i Valencia.
Innan Euromed-toppmötet ägde rum undertecknades associeringsavtalet mellan Algeriet och Europeiska unionen. Vid denna högtidlighet kallade Algeriets president Bouteflika de palestinska självmordsbombarna för ?martyrer? och rättfärdigade deras terrordåd som ?legitimt motstånd?. I och med detta undergrävde Bouteflika omedelbart det mål om ?bekämpande av terrorism? som utgjorde ett viktigt element i associeringsavtalet.
Herr talman! Om Europeiska unionen vill vara en acceptabel samtalspartner även för staten Israel, måste man både nu och i fortsättningen på ett resolut sätt vända sig mot alla uttalanden om antisemitism och terrorism.
Jag vill tacka både Piqué i Camps och Patten för deras tydliga fördömande av terrorismen i Mellanöstern.

Talmannen.
 - Jag uppmanar de kolleger som vill protestera att göra det under tystnad, och låta talaren fortsätta.

Le Pen (NI).
Herr talman! Ingen människa med hjärta kan, särskilt om hon är fransman, låta bli att vara ledsen och bedrövad över det som händer i Mellanöstern, på dessa heliga platser som Frankrike under århundraden skyddat. Man går så långt som att utmana Gud genom att med våld invadera Jesu krubba, något som verkar förebåda domedagen. Frankrike och Europa är frånvarande sedan de underställt sig Förenta staternas order, genom Solana, Natos tidigare generalsekreterare. Man kan bara beklaga det. Domine dona nobis pacem.

Galeote Quecedo (PPE-DE).
Tack herr talman! Här i parlamentet kan man alltid välja när man vill göra sitt inlägg och detta är säkerligen inte det bästa tillfället, men hur som helst, herr talman, begär jag att vi återgår till debatten, eftersom det viktiga är Valencia och situationen i Mellanöstern.
(Applåder)
(Talmannen avbröt applåderna.)
Tack herr talman! Jag vill börja med att tacka ordförandeskapet för att ha stött kravet på att parlamentet skulle vara företrätt i Valencia av en ovanligt bred delegation som gav utrymme för företrädare för de fem största politiska grupperna i parlamentet. Jag anser att det var värt mödan att parlamentets delegation deltog för att in situ bekräfta det spanska ordförandeskapets ansträngningar för att upprätthålla och hantera, mot alla odds, men alltid skickligt, en förbindelse som är mycket komplicerad beroende på omständigheterna och de starka spänningar i området i fråga.
Jag kan även utan risk för att missta mig säga att parlamentets närvaro har varit användbar, att parlamentet har kunnat bidra med något för att förslag som har sitt ursprung i resolutioner och debatter här i parlamentet har vunnit gehör i handlingsplanen från Valencia.
Inom den politiska ramen anser jag att åtagandet att respektera de mänskliga rättigheterna och samarbetet i kampen mot terrorismen är ett mycket viktigt framsteg och det är första gången dessa frågor beskrivs tydligt i slutsatserna från ett möte av det här slaget. Lika viktiga är de beslut där man insisterar på att avregleringen i Medelhavsområdet måste gå framåt och vi hoppas att associeringsavtalet med Libanon undertecknas under det spanska ordförandeskapet. På tal om detta, herr talman, anser jag att den libyska delegationens närvaro måste välkomnas särskilt, ett land som otvivelaktigt spelar en viktig roll i regionen och i hela kontinenten.
Öppnandet av marknaden måste följas av ett tydligt stöd från gemenskapen i form av ökade investeringar i området, vilket kommissionär Patten påminde om, och det är särskilt viktigt att bidra till utveckling av infrastrukturer. Konstaterandet av behovet av att föra en öppen och djupgående debatt om organisationen av migrationsflödena och hanteringen av dessa på båda sidor av Medelhavet måste välkomnas.
Parlamentet måste fortsätta att insistera på att en europeisk utvecklingsbank inrättas och under tiden måste vi övervaka frågan och kräva att de berörda institutionerna stöder detta - och jag är säker på att vi kan räkna med ett samarbete från Europeiska kommissionens sida för att uppfylla åtagandet med att fördubbla EIB:s medel för området till år 2006.
Valenciakonferensens stöd för att inrätta en parlamentarisk församling för Europa-Medelhavsområdet anser jag vara mycket betydelsefullt och jag är övertygad om att vi under nästa parlamentariska forum i Bari i juni kommer att kunna diskutera inrättandet av en sådan församling, som bör vara en grundläggande faktor i institutionaliseringen av Barcelonaprocessen. I det här sammanhanget välkomnar jag även inrättandet av en stiftelse som främjar dialog mellan kulturer och civilisationer, något som min grupp enträget har begärt.
Kort sagt och trots omständigheterna vill jag betona att vi i Valencia kunnat bekräfta att det faktum att vi gjuter nytt liv i Barcelonaprocessen, sex år efter att den påbörjades, utgör en strategiskt framtidsmöjlighet för Europeiska unionen, dess medlemsstater och för alla dess demokratiska uttryck, eftersom jag anser att ordföranden för den socialistiska gruppens förkärlek för att komma med känslosamma vädjanden inte är på sin plats här. Det är onödigt att säga det igen, men för närvarande hotas målet att uppnå ett stabilt och säkert Medelhavsområde av situationen i Mellanöstern.
Utan att gå in på andra frågor vill jag, herr talman, avsluta med att komma med en dubbel uppmaning till kammaren. För det första att vi trots svårigheterna fortsätter våra fredsansträngningar, och för det andra att den interna dialogen i parlamentet intensifieras så att vi kan försäkra oss om att Europaparlamentets ståndpunkter är resultatet av en bred enighet, eftersom det endast är på det sättet, i enighet, som parlamentet kan göra sin röst hörd och bidra till den fredsprocess som vi alla vill ha.

Imbeni (PSE).
Herr talman! Jag håller med om att Valencia blev en framgång. Det blev en framgång - och här instämmer jag med ordföranden Piqué - bara genom att faktiskt äga rum. Jag hade äran att leda delegationen från Europaparlamentet och jag kan meddela att det var mycket intensiva diskussioner som fördes under konferensen, ibland dessutom oerhört svåra, men detta att man följde handlingsprogrammet och - något som Europaparlamentet naturligtvis understryker - att man godkände förslaget om en parlamentarisk församling och en fond för interkulturellt samarbete är utan tvekan stora framgångar. Tack vara detta kan vi trots den tragiska situationen i Mellanöstern kanske säga att saker och ting skulle kunna utvecklas lite bättre efter Valencia. Under alla omständigheter finns förutsättningarna för en nystart för samarbetsprocessen i Medelhavsområdet.
Israel måste besegra många fiender för att kunna leva säkert och i fred. Som redan har påpekats är den första av dessa fiender naturligtvis antisemitismen, och vi i Europeiska unionen och Europaparlamentet står i främsta ledet när det gäller att bekämpa detta fruktansvärda gissel som har drabbat oss även på senare tid, här, i våra medlemsstater, genom vidriga attentat. En annan fiende är terrorismen och även här stöder vi Israel mot alla former av terrorism, till exempel de fruktansvärda självmordsattentaten. I det här fallet råder det en viss osäkerhet i vissa partier och i vissa arabländer när man säger att även i Europa var kampen mot nazism och fascism ett uppror. Och visst var det ett uppror, men jag vill påminna om - frånsett från att liknelsen haltar - att motståndet mot nazismen och fascismen aldrig riktades mot civilbefolkningen. Att döda civila är inte ett martyrskap - som har påståtts - utan terrorism.
En tredje allvarlig fiende till Israel är att många länder fortfarande vägrar att erkänna dess existens och att ha korrekta förbindelser med landet. Den saudiska planen kan ur den synpunkten utgöra en viktig nyhet. En fjärde fiende, skulle jag vilja säga till Israel, är den omfattande misstron mot Europeiska unionen. Denna misstro, om den någonsin har varit motiverad i det förflutna, är numera fullständigt oacceptabel. Den är helt utan grund. Det är just i Europeiska unionen, i dess principer, i dess politik, som Israel har en vän och en allierad. Att inte utnyttja denna vänskap och denna allians är ett allvarligt misstag från den israeliska regeringens sida.
Ytterligare en fiende till Israel är slutligen - enligt min mening - regeringen Sharon och dess politik, såväl när det gäller symbolhandlingar som konkreta åtgärder. Det är naturligtvis upp till det israeliska folket att bedöma de skador som Sharon har åstadkommit när han förvandlat den rättfärdiga kampen mot terrorismen till en oproportionerlig, överdriven, oacceptabel användning av våld, när han försöker sprida uppfattningen att det går att besegra terrorismen och ta sig ur krisen med militära medel, när han försöker göra företrädaren för den palestinska myndigheten till en terroristledare, fängsla honom och sedan påstå att han inte gör något mot terrorismen, när han vägrar erkänna målet två stater och två folk, när han vägrar att klart ange ett datum för reträtten från de ockuperade territorierna. Det är på alla dessa punkter som regeringen Sharons ställningstaganden ger Israel svårigheter och sannerligen inte bidrar till freden och därigenom inte heller främjar en säker framtid för Israel.
Säkerheten ökar slutligen inte med antalet tanks som ockuperar området, utan genom det internationella samfundets ansträngningar, och där är Madrid - kvartetten, enligt ordförande Piqué - den viktigaste nyheten. Nu finns denna möjlighet som vi måste utnyttja för att inleda - som Javier Solana påpekade - en ny, snabb förhandlingsomgång för att skapa en fred som är stabil och hållbar, såväl för det palestinska folket som för det israeliska folket och för hela Medelhavsområdet. Vi måste göra ännu mer för att de unga äntligen skall kunna hoppas på en framtid i fred och säkerhet.
(Applåder)

Esteve (ELDR).
Herr talman! Jag anser att det är på sin plats att inleda utvärderingen av Valenciakonferensen och situationen i Mellanöstern med att betona ett särskilt relevant sammanträffande: För det första är det viktigt att tänka på hur pass befogat det är att blåsa nytt liv i Barcelonaprocessen just nu, och samtidigt måste vi inse att den nuvarande situationen i Mellanöstern är den värsta på många år.
Jag har många gånger försvarat - som ni vet - tanken att Barcelonaprocessen kan och bör vara till mycket stor hjälp för fredsprocessen och det önskvärda är att Mellanösternkonflikten bromsar Barcelonaprocessen så lite som möjligt. Men det är uppenbart att den nuvarande situationen är extremt svår och smärtsam.
Det faktum att handlingsplanen har godkänts i denna mycket svåra situation visar att det är mycket berättigat att blåsa nytt liv i Barcelonaprocessen. I och med att vi har godkänt handlingsplanen anser jag att vi infriar de mål vi ställt upp, för det första för att det i handlingsplanen fastställts en prioritering som har rättfärdigats många gånger, och för det andra för att den grundas på modellen för handlingsplaner med konkreta aktioner.
Syftet med de operativa förslagen, vilket nämndes tidigare i debatten, är att främja försvar av de mänskliga rättigheterna, utveckling, arbete, dialog, fred och demokrati. Detta skall genomföras med hjälp av viktiga instrument som stiftelsen, beslutet att inte avstå från banken, en öppen bank, en bank som tillåter samägande, samt inrättande av en parlamentarisk församling, som förutom att den blir användbar kommer att ha två egenskaper: för det första är det ett förslag från parlamentet, och för det andra är det ett äkta parlamentariskt förslag som vi följaktligen känner ett särskilt ansvar för.
Jag bedömer närvaron av parlamentets delegation vid mötet som positiv: den består av åtta företrädare, och jag hoppas att denna närvaro och de överväganden som gjorts i Valencia om parlamentets betänkande leder till något positivt. Jag återgår till att tala om det jag tog upp i början av mitt inlägg, herr talman, om att konflikten och tragedin i Mellanöstern hänger som ett hot över allt och alla.
Det faktum att den palestinska myndighetens strukturer är förstörda för närvarande, att Arafat hålls i förvar, att ockupationen fortsätter, att det finns allvarliga humanitära problem som Israels regering inte gör något åt överhuvudtaget, samt att man inte stiftar lagar eller träffar överenskommelser, detta kan inte leda till någon lösning och situationen är extremt allvarlig. Naturligtvis ser jag positivt på att Solana befinner sig i Mellanöstern i dag och även att båda delegationerna satt vid samma bord åtminstone en stund i går och i förrgår i Valencia. Jag anser att handlingsplanen är ett mycket viktigt bidrag för att nå fred, men jag betonar att säkerhetsrådets resolutioner inte följs och att parlamentet inte ser några möjligheter för Europeiska unionens råd att genomföra de godkända åtgärderna. Jag talar om embargot, associeringsavtalet med Israel, men även om Förenta staternas betydelse i den här frågan och till vilken grad parlamentet och Europeiska unionen insisterar på detta.
Herr talman, det är helt enkelt så att vi med anledning av vad jag tidigare sade inte kan säga att vi är nöjda, vilket vi skulle kunna vara av olika anledningar.
(Applåder)

Gahrton (Verts/ALE).
Herr talman! Jag reste med Watts och andra till Jenin i går. Jag har varit i Palestina dussintals gånger sedan 1968 och har sett otaliga sprängda palestinska hus. Jag trodde jag var immun, men Jenin var värre än jag föreställt mig. Terje Larsson har fullständigt rätt. Man kan säga att Jenin är Palestinas ground zero.
Man kan också säga att Jenin är ett nytt Deir Yassin. Det var ju där Sharons politiska anfäder inom irgun i april 1948 mördade drygt 250 civila palestinier, vilket blev signalen till den palestinska massflykt som ligger bakom hela problemet. Det var också meningen den gången, och mycket talar för att det även är meningen nu. Man vill försöka sätta skräck i palestinierna så att de flyttar på sig. Man vill driva dem på flykt. De som ändå stannar kvar skall sättas i fängelse.
New York Times berättade i söndags att en Berlinmur skall byggas runt hela Västbanken. Det gäller alltså inte en mur mellan Israel och Palestina, utan en mur runt hela Västbanken så att hela området blir som ett stort koncentrationsläger. När vi var på plats häromnatten vräktes tolv palestinier från tolv lägenheter mitt i stan. Enligt tidningen Ha'aretz är detta ett led i strategin att omringa gamla stan med judiska utposter. Jerusalem Post uppger om knessetledamoten Ben Elon att ?he promises Jewish continuity in Jerusalem.?
Om vi byter ut ordet ?jewish? mot ?vit?, ?svensk?, ?kristen? eller någon annan etnisk eller nationell beteckning skulle alla vråla ?rasism, rasism?.
Varför är Patten och Piqué i Camps så oerhört försiktiga? De sade visserligen många bra saker, men varför inte se sanningen i vitögat och inse att den israeliska ockupationspolitiken är samma slags politik som till slut ledde till bojkotten mot Sydafrika. Det är samma slags politik som till slut ledde till interventionen i Kosovo för att rädda kosovoalbanerna.
Israel måste därför behandlas på samma sätt som vi behandlade apartheid i Sydafrika och Milosevics Serbien. Sharonregimen måste isoleras.
Glädjande nog är det många som inser detta. 120 forskare har publicerat ett brev i Guardian och krävt att Israel skall avstängas från forskningssamarbetet med EU. De svenska och brittiska läkarförbunden har föreslagit att israeliska läkarförbundet skall uteslutas ur World Medical Association, och fotbollsorganisationen FIFA skall ta ställning till Israels uteslutning i början av maj.
I Sydafrika kräver den judiske ministern Ronald Kasrils en bojkott mot Israel. Det är verkligen hög tid att vi inom EU också är litet tuffa och åtminstone genomför det ganska milda krav som Europaparlamentet har ställt, nämligen att vi suspenderar associeringsavtalet med Israel. Det minsta man kan begära är att rådet och kommissionen ser till att kravet genomförs i praktiken.
Morgantini (GUE/NGL).
Herr talman! Även om relationen mellan Israel och Palestina var central i Valencia - den kunde knappast vara annat med tanke på tragedin - så är det ingen tvekan om att framsteg gjordes när det gällde att godkänna en agenda som utvecklar dialog och partnerskap. Jag tror dessutom att beslutet att skapa en parlamentarisk församling i Europa-Medelhavsområdet inte var oväsentligt och att vi måste arbeta med stor kraft för att förverkliga en sådan.
Jag har flera gånger framfört min ståndpunkt när det gäller hur konflikten skall lösas: Jag har tröttnat på att hela tiden upprepa samma sak och dessutom instämmer jag i mycket av det som redan sagts i kammaren. I stället skulle jag i dag vilja använda min tid till att framföra det som sagts av palestinska och israeliska kvinnor som kommit tillsammans till parlamentet för att vädja om ett fredsinitiativ från oss. Det är kvinnor från Jerusalem Link, kvinnliga parlamentariker från Israel och Palestina. Detta är röster som håller en dörr på glänt inför framtiden, röster från personer som verkligen kräver att vi vidtar kraftfulla åtgärder. Jag vill tacka för orden och markeringarna från såväl ordföranden Piqué som Solana - som inte är närvarande - och kommissionsledamot Patten, men jag tror att vi måste förverkliga det som sägs i vår parlamentsresolution.
Låt mig läsa upp det som dessa kvinnor säger: ?Det avsiktliga dödandet av oskyldiga civila, såväl palestinier som israeler, kan aldrig ursäktas. Att förlänga det palestinska folkets lidande, förstöra infrastrukturer och civila byggnader och hålla Arafat isolerad leder bara till att båda befolkningarnas lidande och osäkerhet förvärras och till att alla utsikter till fred förstörs. De båda folken kan inte få fred och säkerhet utan att den grundläggande orsaken, det verkliga fredshotet, undanröjs: Den militära ockupationen. De båda folken är i dag fångna i ett klimat som präglas av rädsla och hämndbegär. Vi kvinnor vägrar att låta oss lamslås eller polariseras av denna rädsla. Vi kan inte blunda för den politik och de åtgärder som vidtagits för att förödmjuka och skrämma det palestinska folket och tvinga det till underkastelse under Israels långsiktiga strategi av expropriering, bosättning och kolonisering och som bedrivits under trettiofyra år av ockupation.
Vi kan inte blunda inför det faktum att de palestinska rörelsernas icke-våldsförsök att motsätta sig förnekandet av deras grundläggande mänskliga rättigheter historiskt har bemötts med våld och repression från israelerna och med tystnad från det internationella samfundet. För att förverkliga fred och säkerhet måste vi få slut på det eviga förnekandet av det palestinska folkets rätt till självbestämmande och inleda rättvisa och heltäckande förhandlingar.
Därför kräver vi att det internationella samfundet finns på plats för att skydda civilbefolkningen. Därför kräver vi att man tillämpar FN:s resolutioner. Rättvisa och ett ömsesidigt erkännande av och respekt för båda sidors individuella och kollektiva rättigheter är det enda som kan öppna vägen mot en varaktig fred.?
Detta är vad dessa kvinnor säger och vi kan inte låta bli att lyssna på dessa röster som tillhör israeliska och palestinska kvinnor som gemensamt säger ?Nu räcker det! Stoppa den militära ockupationen!? Nu måste vi gå från ord till konkret handling. Att Europeiska unionen är på plats i dag är viktigt, och jag hoppas att man har träffat Arafat, men vi måste verkligen se till att Israel vet att samtidigt som vi helhjärtat stöder landets rätt att existera, samtidigt som vi helhjärtat tar avstånd från allt som skulle kunna skada det judiska folket, så kan vi inte tillåta att man fortsätter som hittills. Vi måste också använda de instrument som står till vårt förfogande. Vi får inte agera rasistiskt och upphäva avtalet med Zimbabwe, samtidigt som vi bara tillgriper artiga fraser mot Israel. Vi måste handla omedelbart, eftersom alla har rätt till fred.

Della Vedova (NI).
Herr talman! Ett av resultaten från toppmötet i Valencia är Algeriets och Libanons associeringsavtal med Europeiska unionen. Parlamentet kan inte låta bli att påpeka att dessa associeringsavtal inte kan förbli annat än döda bokstäver när det gäller paragraferna som knyter alla unionens ekonomiska och institutionella avtal med tredje land till respekten för mänskliga, civila och politiska rättigheter. Av olika anledningar kommer varken Libanon eller Algeriet att kunna leva upp till dessa åtaganden. Och detta är ett hyckleri som hotar unionens interna och internationella trovärdighet, eftersom man på papperet försäkrar den europeiska allmänheten att man verkligen anstränger sig för att främja frihet och garantier för medborgarna i de avtalsslutande länderna, medan man i själva verket aldrig vågar vidta några åtgärder mot regeringar - från Tunisien till Lagos - som tar emot bidrag men som sedan envist vägrar att uppfylla sina åtaganden. Det vore bra om man kunde fundera på detta och om man valde att utelämna den paragrafen, vilket skulle vara hedervärt, i stället för att fortsätta att hyckla och demonstrera sin maktlöshet. Detta är något som parlamentet borde fundera på, parlamentet som har krävt och fortsätter att kräva sanktioner mot Israel, det enda landet i Mellanöstern som faktiskt anstränger sig för att respektera demokrati och mänskliga och civila rättigheter. Däremot har parlamentet inte med samma kraft ställt några krav på andra länder.
Europa, herr talman, har koncentrerat sig och fortsätter koncentrera sig på sin gräns i nordost - dvs. utvidgningen - medan man på ett klandervärt sätt har försummat sydgränsen, dvs. Medelhavsområdet. Mycket av det som i dag plågar Europa, till exempel när det gäller invandring och säkerhet, har sitt ursprung vid Europas södra gräns, i relationerna med den islamiska världen.
Jag uppskattade förslagen och orden om att återuppliva Barcelonaprocessen. Någon betecknade toppmötet i Valencia som en framgång. Men låt oss inte glömma att även toppmötet i Barcelona sågs som en framgång, och i dag kan vi konstatera att det var ett misslyckande. Ett typiskt exempel: När skall vi börja ifrågasätta Europas protektionistiska politik på det kommersiella området när det gäller industriprodukter, men även när det gäller jordbruksprodukter? Skall vi fortsätta att försvara den gemensamma jordbrukspolitiken i strid med det intresse vi har, eller borde ha, av att jordbruksprodukterna från Maghreb kommer hit, vilket skulle skapa sysselsättning och kanske till och med dämpa invandringen?
När det så gäller frågan om Israel och Palestina: Den tillfredsställelse som kommit till uttryck när det gäller vår delegations besök i Palestina är begriplig. Vi vet vad vi kräver av Israel. I går varnade rådet på nytt Israel för att intervenera i Ramallah mot Arafat. Det är i och för sig bra, men vad kräver vi av Arafat? Kommer vi att nöja oss med hans ?nej? eller kommer vi att kräva ett slut på de eviga attentaten från självmordsbombare?
Slutligen, herr talman, vill jag med kraft understryka nödvändigheten av och det lämpliga i att Europeiska unionen demonstrerar sin egen vilja att nå fram till en fullständig integrering av den israeliska demokratin med Europeiska unionen. I går sade Knessets talman, Avraham Burg, att han inte såg med blida ögon på sanktionspiskan, utan att han i stället välkomnade den fullständiga integreringens morot. Detta är en chans att ta vara på för ett Europa som verkligen sätter freden och framtiden för detta område främst, för ett Europa med visioner. Och detta är en vision!

Coûteaux (EDD).
Herr talman! Jag trodde att ni hoppat över mig i talarordningen och på så sätt givit ett tråkigt exempel på att inte reglerna följs, något som ni förebrår folkvalda i Frankrike för att de inte respekterar.
Jag beklagar att talman Cox överlämnat ordförandeskapet till er, om jag så får säga, för jag skulle ha velat säga honom direkt, men sannolikt blir ni min talesman, att hos en mycket stor del av opinionen i Frankrike, särskilt bland självständighetsivrarna, är hans ståndpunkter från i förrgår när det gäller resultatet av presidentvalet inte bara ogiltiga, de har ingen effekt. Däremot vittnar de framför allt om ett mycket allvarligt brott mot skyldigheten till opartiskhet som varje talman i en kammare skall respektera å ena sidan, och i ännu större utsträckning en internationell kammare som inte är överstatlig, som inte skall blanda sig i politiska frågor i ett medlemsland. Jag hoppas att han lovar bot och bättring och tar tillbaka sina på många sätt fullständigt onödiga och skandalösa ord från i förrgår.
Apropå Mellanöstern är det en sak som slår oss - åtminstone när det gäller den europeiska aspekten - och det är ännu en gång frånvaron av Europa och slutligen av Europas medlemsstater, bundna som de är av en falsk europeisk solidaritet på Mellanösterns scen där dramatiska händelser utspelar sig inte bara sedan veckor och månader tillbaka utan faktiskt sedan flera år. Måtte man inte ännu en gång säga oss, herr talman, att Europa skall ha en utrikespolitik. Det sades 1991 under Gulfkriget, det sades två eller tre år senare i samband med frågan om de stora sjöarna i Afrika, det sades återigen apropå Bosnien, och ännu en gång när det gällde Kosovo. Varje gång var det en from önskan och varje gång som en ny internationell kris uppstår är Europa stumt, eftersom de europeiska länderna inte kan komma överens om en gemensam linje. Europa kan inte tala med en röst bara för att inget säga, Europa säger inget eftersom vi är fångade i en extrem och farlig uppfattning om vår enighet som hindrar nationerna från att uttrycka sig. Det är allvarligt framför allt för Frankrike som, om det inte hade varit fastbundet av de europeiska lindorna, skulle ha haft en röst av rättvisa, en röst av fred och en röst som ett stort antal länder i världen lyssnar till. Det är på tiden att Frankrike - jag är för min del övertygad om det sedan flera år - ruskar om i denna träldom och ingen tvivlar på att vi kommer att göra det under de kommande åren, vilket fransmännen med sin enorma majoritet visat att de vill.

Brok (PPE-DE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Jag tror faktiskt också att ministermötet i Valencia var framgångsrikt, och så småningom börjar det även stå klart för oss vilken betydelse Medelhavsområdet har för oss alla, inte bara för de länder i Europeiska unionen som direkt gränsar till Medelhavet, utan också för de länder som ligger längre bort. Medelhavsområdet är viktigt, utvidgningen är viktig, och det är av gemensamt intresse för oss alla.
Vi inser att om vi inte har någon seriös och fredlig utveckling i Medelhavsområdet, då brinner det i knutarna hos oss alla. Det attentat mot turister som gjordes på Jarbah visar hur nära oss denna brand redan har kommit. Av den anledningen är det viktigt att denna dialog förs på jämställd basis. Detta är också en kulturell dialog, som inte kan åstadkommas enbart med hjälp av politik. Skapandet av ekonomiska, sociala och politiska framtidsutsikter för människorna i Nordafrika är av stor betydelse för oss, eftersom en kommande stabil och demokratisk utveckling därigenom kan inledas i denna region.
Men därför är det också så viktigt att man där får snabb, obyråkratisk och effektiv hjälp. Jag vet att kommissionär Patten under de senaste åren har gjort stora ansträngningar för att åstadkomma förbättringar på detta område, men fortfarande har vi en situation där man ger ut pengar och fattar formella beslut, men där effekterna lämnar en hel del övrigt att önska. Genomförandet är inte tillfyllest, eftersom vi har problem både hos oss och med byråkratin i ifrågavarande länder, och det måste ändras.
Vi kommer inte att kunna notera några framgångar någonstans inom Medelhavsområdet så länge det inte finns någon lösning på Mellanösternkonflikten, eftersom denna hela tiden gör att känslorna svallar och gör det svårt att lösa hela Medelhavsproblemet. Jag anser att den resediplomati som pågår för närvarande ibland är skrattretande. Jämna veckor reser Powell, ojämna veckor reser Solana. Hur skulle det vara, herr rådsordförande, om man i rådet beslutade att inte skicka nästa delegation till Jerusalem utan till Washington, för att äntligen framtvinga att en gemensam delegation reser till Jerusalem, tillsammans med ryssarna och FN?
Jag tror att det skulle utgöra hela skillnaden. Kommissionär Patten har talat om gemensamma åtgärder, och just det måste man här tydligt ge uttryck för. Jag vet att det finns stora diplomatiska förbehåll på ena eller andra sidan, men jag anser att vi måste fastslå att bara en gemensam ansträngning tillsammans med de arabiska stater, som är villiga att göra något, kan framtvinga ett slut på våldet, genom att man säger: Nu har vi nått slutpunkten! Bara på så vis kan man på ett trovärdigt sätt garantera säkerheten i regionen, och därigenom kan man skapa förutsättningar för att en åtgärd liknande Marshallplanen, vilket vi vore beredda till, skulle bli effektiv.
Vi måste genomdriva att båda staterna - den israeliska och den palestinska staten - erkänns av alla grannländer. Det är en viktig förutsättning för den fortsatta utvecklingen. Vi behöver också en lösning på flyktingproblemet, så att människorna där får nya framtidsutsikter och så att flyktinglägren inte förblir en härd för ständigt ny terror. Det gäller att få slut på den. Det går inte att skicka dem till Israel för att på så sätt uppnå en förändring i Israel, utan araberna måste vara beredda att ge de palestinska flyktingarna framtidsutsikter i sina länder. Jag anser att vi här bör använda ett Voltairecitat för att bemöta Le Pen-folket, men också oss själva, när vi företräder olika åsikter: ?Ni har exakt motsatt åsikt mot vad jag har, men jag vill ge mitt liv för er rätt att uttrycka den!?
(Applåder)

Obiols i Germà (PSE).
Herr talman! En positiv utvärdering av ministermötet i Valencia måste naturligtvis sättas i sammanhang med tragedin i Mellanöstern.
Det var som sagt inte självklart att mötet skulle kunna hållas, att den arabiska gruppen i Barcelonaprocessen skulle gå med på att sätta sig ned med företrädare från staten Israel, att företrädaren för den palestinska myndigheten skulle kunna närvara, osv. Vi skall inte bara välkomna det goda resultatet, utan även försöka förklara skälen till detta, som jag anser vara uppenbara.
För det första har processen nu fått en egen logik, parternas intressen sammanfaller och man har ett gemensamt mål. Några år efter Barcelona förefaller detta var helt klart. Jag finner dock det andra skälet mer intressant, eftersom man så ofta kritiserar Europeiska unionens utrikespolitik är det bra om vi ibland stannar upp och funderar över i vilken utsträckning framgången med ministermötet i Valencia beror på hur våra partner i Medelhavsområdet uppfattar Europeiska unionens utrikespolitik: att de uppfattar vår bestörtning inför tragedin i Mellanöstern som ärligt menad, att de blir varse att vi inte underlåter att agera i den här frågan och att vi inte får se de nuvarande problemen i svart eller vitt. Som kommissionär Patten sade under mötet, vilket inte är speciellt originellt men dock mycket träffande, vill Europeiska unionen agera kraftfullt mot terrorismen, men även mot orsakerna till denna. Vi har vunnit på den här politiken och jag sparar inte på berömmet till Solana, Patten och många andra, för dessa goda resultat, även om jag - självklart - inte tycker om personkulter.
Även om vi är nöjda får vi inte glömma bort hur bräcklig Barcelonaprocessen är. De fattiga folken - och i Medelhavsområdet finns det många av dem - har ett enormt tålamod under förutsättning att två villkor uppfylls: för det första att de kan hoppas på att nästa år kommer att bli lite bättre än det här året eller föregående år, att barnens situation kommer att vara bättre än deras familjers och att barnbarnen kommer att läsa vid universitet. Det andra villkoret är att de inte skall behöva känna sig förnedrade. Detta är de två grundläggande utmaningarna i Europeiska unionens Medelhavspolitik. Barcelonaprocessen har stått emot trycket i Valencia som tjänstgörande rådsordföranden Piqué sade, men den kommer inte att kunna utvecklas vidare om vi inte lyckas övervinna denna dubbla utmaning.

Van der Laan (ELDR).
Även jag är nyss tillbakakommen från flyktinglägret i Jenin och det är omöjligt att i ord uttrycka de hemskheter som vi har sett och hört under de senaste dagarna. En man som sedan fyra dagar försökt att finna sin bror under bråten med sina bara händer, medan Israel hindrade tillträde till de bulldozrar som behövdes för detta. En läkare som fick hämta en blödande man från gatan först när mannen förblött. En palestinsk familj som bott femtio år i östra Jerusalem och som i måndagsnatt vräktes från sitt hem för att göra plats åt israeliska kolonisatörer. Datorer tillhörande det palestinska utbildningsministeriet som kastas på hög av israeliska soldater och därefter sprängs i luften med hjälp av granater.
Kan någon berätta för mig vad dessa gärningar har att göra med kampen mot terrorismen? Den israeliska regeringen ägnar sig inte bara åt kampen mot terrorismen: Sharon förstör medvetet den palestinska infrastrukturen och därmed även det palestinska hoppet, och människor utan hopp drivs till gärningar i ren desperation. Följden blir avskyvärda självmordsattentat. På så vis bidrar Sharon själv till den osäkerhet i Israel som han påstår sig vilja åtgärda.
Israels säkerhet kan garanteras endast om vi undanröjer orsakerna till hopplösheten. Men Sharon har meddelat att han tänker bygga nya bosättningar. Hur skall det leda till att Israels säkerhet garanteras?
Herr talman! En sista kommentar. Vi är alla chockade över den växande antisemitismen i Europa. Vi fördömer detta och uppmanar regeringarna att uppträda kraftfullt. Men det är oacceptabelt att likt Peres stämpla alla som uttalar sig kritiskt om Israel som antisemiter. Dessutom är det ett väldigt enkelt sätt att frigöra sig från den välgrundade internationella kritiken.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Herr talman! Liksom min kollega som talade före mig besökte även jag flyktinglägret i Jenin i går och de förfärliga saker vi såg har de kolleger som talat före mig redan beskrivit.
Det handlar inte bara om Jenin. De palestinier vi talade med sade att situationen är liknande även i Nablus, Ramallah och i alla städer på Västbanken.
Även den politiska situationen är förfärande. Den palestinska myndigheten är helt förstörd. De har förstört ministerierna, skolorna, infrastrukturerna, arkiven, allt. På vägen från Jerusalem till Jenin - där polisfordon, stridsvagnar och jeepar stoppade oss upprepade gånger - såg vi hela kolonier av utlänningar som kommit till palestinskt land, som bodde i bostadskvarter som liknar dem i Paris, London eller Madrid, vilken europeisk huvudstad som helst. Rikedom vid sidan av armod. Vi fick bevis för att det är möjligt att en suverän stat håller presidenten för en myndighet i förvar, en myndighet som de absolut inte har några rättigheter till, eller en ledare som Barghuti, eller hur helikoptrar och stridsvagnar agerar som om de vore terrorister. Det finns mycket riktigt desperata självmordsterrorister, men det finns även terroristhelikoptrar, i förrgår kunde vi se dem.
Med tanke på detta kan jag inte vara annat än pessimistisk om inte det internationella samfundet, FN, Europeiska unionen och särskilt Förenta staterna ingriper. Ingenting kan göras om inte FN:s resolutioner verkligen tillämpas. Jag känner till - vilket alla gör - arabvärldens motstånd mot Israel i början, men i dag är det inte det som är det grundläggande problemet, problemet är att Sharon och praktiskt taget alla andra tror att de är historiskt, moraliskt, kulturellt och tekniskt överlägsna. En religiös minister som nyligen kom in i regeringen sade att alla palestinier som är kvar måste slängas ut, hur som helst skulle de i så fall vara i samma situation som turkarna i Tyskland eller algerierna i Frankrike. Inte ens de reformvänliga vill egentligen ha en palestinsk stat. Vad kan man göra med bantustan, som till och med är splittrad i bosättningar, med vägar som endast används av kolonister och av själva armén, för att övervinna den här situationen på ett område som dessutom är reducerat och som till exempel inte omfattar den vackra Jordandalen?
Jag anser att palestinierna har rätt - talmannen för det palestinska parlamentet eller efterträdaren i Jerusalem för Hussein som beklagligt nog avled - när de uppvisar sin desperation för oss. Vi anser att den enda lösningen är att FN och särskilt Europeiska unionen skall medla. De kommer inte att kunna komma överens själva, eftersom Israel inte vill ha en palestinsk stat, en sådan stat har ingen plats i deras ideologi, så är verkligheten. Vi måste vara medvetna om det här problemet för att kunna lösa det.
Enligt min åsikt skall inte Europa känna sig skyldig till denna situation. I Förenta staterna sägs det på många håll i massmedierna att Europa inte bör ingripa på grund av kontinentens föregående erfarenheter. Vi är nu europeiska medborgare, vi bör inte känna oss skyldiga och vi får inte riskera att falla i den antisemitiska fällan: att vi, eftersom vi är för en palestinsk stat, skulle vara antisemiter. Det är inte ett religiöst problem, det är ett politiskt problem: en stat som förnedrar och förgör ett folk. Det är hur som helst ockupationen som är problemet och vi måste försöka att övertyga och tvinga Israel att godta en lösning och vi måste hjälpa Palestina, det är den frågan som Europeiska unionen måste lösa.

Marset Campos (GUE/NGL).
Herr talman! Även jag besökte Jenin i går och som läkare, lärare och professor vid en medicinsk fakultet blev jag upprörd av de ord som sjukhuschefen i Jenin yttrade när han beklagade sig över att han inte kunde ta hand om de sårade, de som låg döende i området runt sjukhuset på grund av att stridsvagnar, kulsprutepistoler och helikoptrar förhindrade honom. Detta är dramatiskt och har ingenting med säkerhet att göra. Att terrorisera ett folk är helt enkelt statsterrorism. När Piqué fördömer - och det är helt riktigt - de palestinska självmordsbombarnas terrorism skulle jag vara tacksam om han fördömer staten Israels terrorism lika kraftfullt. Om vi inte behandlar alla likvärdigt ifrågasätts vår trovärdighet.
Enligt min åsikt är orsaken till att fredsprocessen har misslyckats att det inte är godtagbart att en stat ockuperar en annan och att den inrättar bosättningar såsom nu sker. Detta påminner om vad som hände när Tyskland invaderade Frankrike och det är en outhärdlig situation som leder till en logisk reaktion mot den ockuperande staten, mot ockupanterna. Vem som helst leds till uppror av att se rikedomen i kolonierna och armodet i flyktinglägren. På grund av detta måste den palestinska staten omedelbart erkännas och Palestina som stat måste kunna väcka klagan inför det internationella samfundet.

Sandbæk (EDD).
Herr talman! Även jag har nyligen återvänt från Jenin, och jag måste säga att jag är förundrad över den terminologi som kommissionär Patten använder när han säger att ?israeliska soldater vid vissa tillfällen har visat bristande respekt för människoliv?. Det råder inga tvivel om att det vi såg i Jenin var en fullständig brist på respekt för människoliv. Man gick in och jämnade husen med marken med bulldozrar, och för att förvissa sig om att man under inga omständigheter skulle kunna finna någon vid liv eller kunna gräva upp ett enda lik, så körde man sedan över dem med stridsvagnar så att det i det närmaste bildades en stor väg där husen hade legat. Om inte detta är bristande respekt för människoliv, så vet jag inte vad det skall kallas. Man vet överhuvudtaget inte hur många döda som ligger under husresterna i Jenin. Men att där ligger döda det kan man lukta. Det är en motbjudande lukt, när man går runt i området. Man kan ju börja gräva där lukten är värst. Man vet inte hur många lik som ligger där nere, eftersom män och kvinnor skildes åt. Männen har ännu inte återförts till Jenin, så man vet inte hur många som fortfarande befinner sig i israelisk fångenskap och hur många som ligger döda under husresterna. 
Om vi skall fördöma självmordsbombarna, och det skall vi naturligtvis göra, så skall vi lika kraftigt fördöma det som har skett i Jenin. Vi skall inte nöja oss med att kräva att Israel drar tillbaka sina trupper. Vi skall fördöma det och vi skall kräva att de skyldiga ställs till svars, att Israel själv ställer de soldater till svars som har begått dessa omänskliga handlingar. Det råder inga tvivel beträffande hur många civila som har dödats. Vi har fått uppgift från människorättsorganisationer om antalet. Över 2 000 civila har dödats. Vi vet på vilket sätt de dödats, om de dödats i bombningar, om de blivit skjutna, och var de blivit skjutna. Vi vet hur många som var barn. Vi vet hur många som var män och hur många som var kvinnor. Vi vet också att det pågår en systematisk ödeläggelse av hela infrastrukturen i de palestinska områdena. Vi vet att det i dag inte sker någon registrering av vare sig födslar eller dödsfall. Äktenskap registreras inte. Ingen registrering sker av förbrytare, samtidigt som man säger att Arafat skall fängsla förbrytarna, även om registren inte längre finns eftersom alltsammans systematiskt har förstörts. 
Jag ber kommissionär Patten att ta tillbaka sitt uttalande angående garantier för att detta inte kommer att hända igen. Hur i all världen skall vi - efter en fullständigt systematisk och ytterst medveten ödeläggelse - kunna räkna med att få garantier från Israel för att det inte händer igen, och skall vi verkligen vänta med eller underlåta att bygga upp hela denna struktur om vi inte får några garantier från Israel? Det råder ingen tvekan om vad Israel vill, och vad Sharon vill, men nu skall jag inte jämställa dessa två, för det är ju Sharon det handlar om. Han fängslade i förra veckan en ledare, Marwan Barghouti, som har varit en av de drivande krafterna bakom kravet på fred. Han hålls nu inspärrad och har under en 8-dagarsperiod haft endast 1 timmes kontakt med sin advokat. Han förhörs i 21 timmar åt gången och får endast sova i 3 timmar. Han är min kollega och åtnjuter samma immunitet som jag, men torteras nu i ett israeliskt fängelse. Det är ett led i hela förstörelsen av det palestinska samhället, av dess infrastrukturer och av dess ledare. Låt oss säga som det är och inte längre förmoda någonting, det finns tillräckliga bevis.

Souchet (NI).
Herr talman, herr rådsordförande! Jag skulle först av allt vilja betona att rådet (allmänna frågor) uppträdde på ett ansvarigt sätt när det vägrade att följa rekommendationen från Europaparlamentet att på ett orättvist sätt skjuta upp associeringsavtalet med Israel. Ni hänvisade inte heller, med rätta herr talman, till att utan en förhandlad politisk överenskommelse sända ut observatörer eller en interventionsstyrka. Vilken roll skulle de egentligen ha i en situation där det uppenbarligen inte är två regelrätta arméer som strider mot varandra. Varje brist på symmetri i Europeiska unionens uppträdande kan bara undergräva det förtroendekapital som vi definitivt måste förfoga över gentemot de båda huvudpersonerna, om vi så småningom vill kunna bidra effektivt till strävan efter att åstadkomma en hållbar fred. De ideologiska åtbörderna och den lidelsefulla förvillelsen lämnar det diplomatiska området fritt, dvs. den verkliga strävan efter fred enbart till förmån för Förenta staterna.
Era uttalanden i dag, herr rådsordförande, går snarast i rätt riktning, efter ett stort antal avsteg, vare sig det handlar om tvetydigheten i de europeiska ståndpunkterna vid konferensen i Durban, den europeiska förvirringen inom Förenta nationernas kommission för de mänskliga rättigheterna eller den partiska resolution från vårt parlament som sände en dålig signal vid ett illa valt tillfälle. Ert uttalande var balanserat, herr ordförande. Rådet kräver både att de israeliska trupperna skall dra sig tillbaka från territorierna och upphöra med attentaten i Israel. Ni fördömde bestämt självmordsattentaten genom att kalla dem för oförsvarliga och genom att påpeka att upphovsmännen inte var martyrer utan terrorister. Det får faktiskt på den punkten inte finnas någon tvetydighet, ingen dubbeltydighet, inget tillmötesgående från Europeiska unionens sida. Under de kommande veckorna skall Europeiska unionen också bidra till att FN:s undersökning om Jenin blir opartisk och inte bara en förevändning för manipulationer eller utsvävningar som inte skulle tjäna fredssyftet. Inför framtidsutsikten med att inrätta en palestinsk stat måste vi också bidra till att övertyga den palestinska myndigheten om att definitivt avstå från att blanda ihop saker och uppträda mycket ansvarsfullt.

Suominen (PPE-DE).
Herr talman, ärade företrädare för rådet och kommissionen som stannat kvar för att följa med denna maratondebatt! Jag vill tacka kommissionen och rådet för redogörelsen beträffande konferensen mellan EU och Medelhavsländerna och situationen i Mellanöstern.
Vi i parlamentet vill naturligtvis hålla oss ajour och vår egen grupp stöder alla välbalanserade strävanden att uppnå fred i Mellanöstern. Det känns dock nästan ironiskt att diskutera denna fråga månad efter månad och vecka efter vecka. Vi kan ju inte agera operativt i frågan härifrån parlamentet. Vi kommer hit för att tala inför än den ena, än den andra publiken, men kan vi avlägsna oss nöjda och belåtna när vi har gjort det? Förhoppningsvis inte.
Precis liksom man i räddnings- och röjningsarbetet vid World Trade Center slutligen kom till ground zero, förefaller det som om relationerna mellan israeler och palestinier också befinner sig på nivån ground zero. En optimist skulle säga, och jag är ju optimist, att det endast kan och måste bli bättre. Detta uttryckte även kommissionsledamot Patten som en förhoppning.
Det verkar uppenbart att man endast med gemensamma ansträngningar av en kvartett bestående av Förenade Kungariket, Europeiska unionen, USA och Ryssland kan komma vidare. Soloarbete, vare sig det gäller den vördade Colin Powell eller GUSP:s högt uppsatta representant Javier Solana, ger inget resultat. Någondera part i tvisten misstänker alltid den andra för partiskhet. När redan ett så klart uppdrag som det president Martti Ahtisaari fick av generalsekreterare Kofi Annan, att utreda förödelsen i Jenin och antalet människooffer, väcker misstankar hos den andra parten, befinner man sig verkligen vid punkten ground zero. President Ahtisaari, som jag känner väl, kan knappast beskyllas för att ha partiska förutfattade meningar.
Hela världssamfundet måste samla sina krafter för att uppnå det enda tänkbara resultatet: Palestinierna måste få en egen enhetlig stat med suveränitet som omfattar hela området, och inte enbart markområdet i sin helhet utan även vattenområdena och luftrummet ovanför. Israelerna måste få en absolut garanti för att deras barn, åldringar, fäder och mödrar kan röra sig absolut tryggt inom sin egen stats gränser utan hot om ständiga bombattentat av förrädiska terrorister. Endast detta kan stå som grund för konstruktiv samlevnad baserad på ömsesidig respekt.
Herr talman! Jag tror inte på sanktioner, påtryckningar borde räcka, men om man inte snart kommer igång med konstruktiva, faktiska, målmedvetna och resultatgivande förhandlingar får man onekligen en déjà-vu-känsla. Hur länge och hur förgäves förhandlade man inte innan man införde sanktioner i före detta Jugoslavien!

Soares (PSE).
Herr talman, ärade ledamöter! Jag börjar med att gratulera det spanska ordförandeskapet och särskilt minister Piqué till alla ansträngningar man har gjort för att genomföra konferensen i Valencia, vars resultat inte är föraktligt. Jag gratulerar också kommissionär Chris Patten till hans intelligenta, självständiga och skarpsynta inlägg.
Min fråga är enkel och riktar sig till minister Piqué: anser ministern - efter att ha hört kommissionär Chris Patten hävda att Mellanöstern står i lågor, vilket faktiskt är fallet - att Barcelonaprocessen kan stå emot konflikten i Mellanöstern? Sharon har genom sin klandervärda politik visat att han inte respekterar varken Europeiska unionens eller FN:s resolutioner och inte ens president Bushs rekommendationer. Han tar dem inte på allvar! Jag frågar: skall vi fortsätta med att uttala ännu fler vackra ord, stiliga tal och hålla betydelsefulla omröstningar som vi vet i själva verket inte leder till någonting, när vi har medel inom räckhåll för att tvinga Sharon att ändra politik? Varför genomför vi inte den resolution som röstats igenom av en stor majoritet här i Europaparlamentet, om att upphäva associeringsavtalet mellan Europeiska unionen och Israel? Varför tar man inte inom ramen för FN ett seriöst initiativ till att skicka en insats- och fredsstyrka till Israel? Som ständig Israelvän beklagar jag att jag måste säga att Sharon på ett outplånligt sätt nu fläckar ned Israels ära och ser till att landet hamnar i en moraliskt oförsvarlig ställning och i den största internationella isolering någonsin.
(Applåder)

Ludford (ELDR).
Herr talman! Jag har också precis kommit tillbaka från Jenin, och jag delar oron över båda sidors överträdelser av de mänskliga rättigheterna. Vi måste oupphörligt påminna Arafat att självmordsbombningar inte bara är moraliskt förkastliga, utan också att de hindrar oss från att hjälpa honom att få en palestinsk stat. De spelar Ariel Sharon i händerna.
Majoriteten i detta parlament uppmanade för två veckor sedan till ett upphävande av associeringsavtalet mellan EU och Israel. Jag stöder ett vapenembargo men inte sanktioner, och efter min återkomst är jag ännu mer övertygad om detta - samtidigt som det kanske tillfredsställer vårt behov av att visa att vi gör någonting, är det också en möjlig återvändsgränd. De avses förmodligen att verka genom den israeliska allmänheten, som då får känna av en smärtsam förlust av export och arbetstillfällen, vilket skall leda till att de tvingar Sharons regering att upphöra med sin vansinniga politik. Men i kommissionär Pattens intervju i Herat i måndags, kom det fram att Bryssel var frustrerat över att israelerna inte verkade uppskatta banden till EU. De ser på oss med misstänksamhet, vare sig det nu är rätt eller fel.
Samtidigt som palestinierna ser det som en kamp för nationell frigörelse från Israels förtryckande ockupation, ser 75 procent av israelerna det som att de är de största offren, i sin kamp för nationell överlevnad. Jag kommenterar inte rättfärdigheten i dessa två skildringar, men hur kan det vara till nytta att - som två brittiska professorer har förespråkat - avbryta det akademiska och intellektuella utbytet? Genom dessa kanaler kan vi européer förmedla vår erfarenhet att använda ömsesidig respekt för att komma till rätta med hatfyllda situationer, och därigenom hjälpa israelerna och palestinierna att få en förbättrad dialog. Hur kan det vara till nytta att upphöra med att ge pengar till icke-statliga organisationer på människorättsområdet i Israel? Om vi upphäver associeringsavtalet, stärker vi bara Israels uppfattning att Europeiska unionen är svekfull. Hur ser vår strategi för återkallande av handelssanktionerna ut? Vilka villkor skulle man behöva uppfylla för att associeringsavtalet skulle börja gälla igen? Jag har inte hört någon förklara hur detta skulle gå till.
Jag anser att det är mycket bättre att vi koncentrerar oss på en annan punkt i vår resolution, dvs. behovet av en internationell styrka i Palestina. Om vårt mål är att vara effektiv när det gäller att få till stånd en palestinsk stat så snart som möjligt, och upprätta fred och rättvisa i regionen, bör vi styra alla våra diplomatiska ansträngningar i denna riktning, och inte upphäva de möjligheter till dialog som finns.
(Applåder)

Evans, Jillian (Verts/ALE).
Herr talman! Jag vill först och främst tacka de ledamöter som nyligen har besökt regionen, och beskrivit sina personliga erfarenheter för oss här i dag. I likhet med många andra ledamöter har jag under de senaste veckorna träffat företrädare från Mellanöstern som har kommit hit för att vädja om hjälp.
I likhet med Morgantini, hade jag i förra veckan nöjet att få träffa mycket modiga och inspirerande israeliska och palestinska kvinnor som samarbetar för att nå fred - en fred mellan jämlikar, som de ser på saken. De förklarade på ett mycket livfullt sätt för oss, hur desperat situationen är. Det arbete som palestinierna har gjort under de senaste tio åren för att bygga upp själva grunden till en stat, har förstörts på ett systematiskt sätt. De flesta av kvinnorna arbetade för icke-statliga organisationer, och deras filer, datorer och egendom har förstörts, så de kan inte längre utföra sitt arbete.
Man har antagit många resolutioner och det har hållits många konferenser. Allt detta är nödvändigt och man kommer att fortsätta med detta, men dessa kvinnor hade inte föreställt sig den intervention som behövs för att stoppa ytterligare blodsutgjutelse. De uppmanade till en fredsbevarande styrka för att skydda folket, och jag menar att vi bör stödja denna uppmaning. Våldspolitik kan aldrig avlägsna den desperation och förtvivlan som leder till fler våldshandlingar. Det måste bli en rättvis och fredlig långsiktig lösning, och ett snabbt gensvar för att få stopp på dödandet. Vi måste se till att fortsätta påtryckningarna på alla nivåer, på alla sätt vi kan, för att få denna varaktiga fred.

Alavanos (GUE/NGL).
Herr talman! Under debatten om Mellanösternfrågan var det många av oss som protesterade mot Le Pens närvaro här i kammaren. Men jag är rädd att vi uppammar detta slags extremism inte bara genom vår ekonomiska och sociala politik utan också genom vår politik i Mellanösternfrågan. Vi känner till vilka idéer rörelser av Front Nationals typ för fram.
Vilka är dessa idéer? Det är nationalismen. När våra folk ser ett Europa som är Förenta staternas lydiga tjänare, som är blind och döv för folkmordet på palestinierna, är det naturligt att de vänder ryggen till de etablerade politiska krafterna i Europa och låter sig hänföras av locktonerna om en nationell storhetstid i det förflutna. Det är antisemitismen. När Europa accepterar att Jenin i dag förvandlas till ett modernt Warszawaghetto, i ett Europa som har dränkts i judarnas blod, är det naturligt att vi återigen får höra rop om att ?det är judarnas fel? och att man hämtar kraft i antisemitismens grumliga vatten. Det är främlingsfientligheten. Men det är naturligt, när vi ser dessa länder, de muslimska, de arabiska, som parter i Mellanöstern-konflikten i stället för att låta dem utvecklas till trygga regimer med social sammanhållning, med födelsekontroll. Och vad kommer resultatet att bli? Kommer invandringen att minska, kommer antalet nordafrikaner att minska, kommer vissa personer att få färre möjligheter att tala om främlingsfientlighet?
Avslutningsvis, herr talman, vill jag säga att vi omedelbart bör intervenera i Mellanöstern-konflikten för att skydda palestinierna, för att skydda Israel mot antisemitismen, men också för att skydda själva den demokratiska utvecklingen i Europa.

Nassauer (PPE-DE).
Herr talman, mina damer och herrar! Kommissionär Patten har än en gång på ett imponerande sätt lagt fram en övertygande ståndpunkt från Europeiska unionens sida i fråga om konflikten i Mellanöstern, och jag vill här göra ett par påpekanden. Jag vill förutskicka att jag känner mig allierad med Israel, både med Israels folk och staten Israel. Efter att ha förutskickat detta vill jag rikta en fråga till mina israeliska vänner: Vad har ni nu uppnått, när ni inom kort förmodligen drar tillbaka era stridsfordon från de palestinska områdena, efter att ni har dödat många palestinier, förmodade attentatsmän, mördare och potentiella mördare, efter att ni har förstört många bostäder och skolor och strukturen för de palestinska myndigheterna? Har detta fört er en enda millimeter närmare freden och säkerheten? Kan man inte snarare befara att ert förehavande har bidragit till att ett tusenfaldigt hat föds, som kommer att explodera vid nästa tillfälle, i Mellanöstern, eller eventuellt också hos oss?
Men jag vill också rikta en fråga till oss själva: Har vi verkligen gjort tillräckligt för att nu ha rätt att ställa alla de självgoda krav på Israel, som hörs här? Har de som var i Jenin också besökt de familjer i Jaffa, som på grymmaste sätt förlorade sina anhöriga i ett bombattentat vid pessachfesten, där allt försvann i blod och skärvor? Är det inte så att Israel redan i många år varit offer för palestinsk terror, långt innan Sharon fick sitt vanvettiga infall att provocerande marschera över Tempelberget? Räcker det som vi gjort vid sådana tillfällen, det som vi alltid gör vid sådana tillfällen, nämligen att godkänna ett brådskande förfarande som fördömer terrorn, väl medvetna om att ingen palestinier en enda sekund håller sig till detta? Har vi alltså gjort tillräckligt i denna situation?
Är det inte så att Arafat aldrig varit villig - och förmodligen inte heller i stånd - att hejda terrorn? Hur skall vi rättfärdiga att vi varje månad ställer avsevärda belopp till förfogande för de palestinska myndigheterna? Kommissionär Schreyer, vet ni vad som sker med dessa pengar? Har ni någonsin granskat det? Kan ni styrka det för parlamentet? Hur har kommissionen reagerat på den dokumentation som styrker misstanken att Arafat själv är inblandad i finansieringen av terrorn?
I en stor tidning i Tyskland kunde man förra veckan läsa en rapport om en blodig terrorattack i Jerusalem för fyra år sedan - långt före den andra intifadan - som kostade många oskyldiga människor livet och hälsan. Där beskrivs hur bilder av de gamla förövarna vördas i de palestinska skolorna som om de vore hjältar. Har vi verkligen gjort tillräckligt för att styra den terror som faktiskt har drabbat Israel i många år? Därför tror jag inte att det räcker att kräva att israelerna skall dra sig tillbaka. De måste utan tvivel göra det, men enbart detta säkrar inte någon fred. Det räcker inte att fördöma den palestinska terrorn, och bara avge förklaringar på papper. Mycket talar för att parterna inte kommer att vara i stånd att bli kvitt sitt ömsesidiga hat, utan att det måste sättas in en internationell trupp. Europeiska unionen måste också engagera sig för detta.
(Applåder)

Van den Berg (PSE).
Herr talman! Till att börja med några ord om veckans osmakliga scener: de fullständigt förkastliga attackerna mot judiska synagogor och personer i Europa med Mellanösternkonflikten som förevändning. Myndigheterna måste rikta en mycket skarp varning mot den allmänna opinionen och vidta stränga åtgärder mot gärningsmännen. Men detsamma gäller extremhögerns främlingsfientliga verbala angrepp på de invandrade medborgarna.
Det hänsynslösa utnyttjandet av rädsla och det att göra andra människor till syndabockar är, det har det förra seklet lärt oss, en svulst på samhällskroppen. Att stegvis bygga upp och samarbeta, med respekt för alla, oavsett tro eller ras, är den enda möjliga vägen framåt. Detta gäller både i Europa och i Mellanöstern.
Herr talman! Nyheten att Solana och Moretinos är på väg till ett möte med Sharon och Arafat är förhoppningsvis ett litet genombrott. Det är hög tid att Europa börjar uppträda mer enigt och effektivt än vad som hittills varit fallet. Europaparlamentet har begärt att största möjliga påtryckningar skall utövas, att associeringsavtalet skall sägas upp och att det skall finnas en beredskap att vid ett eldupphör omedelbart bidra till en övervakande insatsstyrka som kan hjälpa till att bygga upp de palestinska myndigheterna och skilja de stridande parterna åt.
Den avgörande frågan är: har man inom Europeiska rådet vidtagit förberedande åtgärder för att, enligt ordalydelsen i associeringsavtalet, sammankalla rådet för att diskutera kränkningen av fördraget med Israel? Har man på rådsnivå inlett interna förberedande åtgärder för att kunna bidra till en övervakande insatsstyrka, eller blev det bara tomma ord?
För tydlighets skull: det här är inte en fråga om Europa mot USA. Vi behöver varandra, Ryssland och arabländerna för att kunna komma fram till verkliga utsikter om fred. Som Yossi Beilin, arkitekten bakom de Oslo-avtal som nu förefaller gå i stöpet på grund av Sharon, sade till mig tidigare i veckan: ?Ett eldupphör och en internationell fredsstyrka är bara meningsfullt om parterna verkligen tvingas till att förhandla och arbeta för att åstadkomma en politisk lösning.? Enligt hans och min mening är alla ingredienser för handen.
Herr talman! Kanske är det sant att när allt är som svårast och när nöden är som störst, när det förefaller som om blodsutgjutelserna på båda sidor aldrig kommer at upphöra och de svart-vita synsätten verkar vara outtömliga, är seriösa förhandlingar den enda egentliga utvägen. Det är syftet med påtryckningarna från ett självmedvetet och enat Europa. Detta är det bästa och mest trovärdiga sättet att få USA på vår sida och att bidra till ett effektivt andra toppmöte i Madrid.

Schmidt, Olle (ELDR).
Herr talman, herr minister! Vi känner alla stor sorg och frustration inför det som händer i Mellanöstern. Våldet och dödandet måste få ett slut. EU kan tillsammans med USA spela en viktig roll i processen för att nå vapenvila, fred och försoning. Europas beslutsfattare måste kunna skapa ett brett förtroende för EU som partner i Mellanöstern. Så är inte förhållandet i dag, mina vänner. Härtill krävs ett balanserat synsätt som kan lösa upp konflikter och skapa klimat för samexistens, inte ett klimat av isolering eller utanförskap för någon part.
I dag talar allt fler, inte minst i detta hus, om handelssanktioner. Är verkligen handelssanktioner mot Israel, och därmed indirekt också mot Palestina, det bästa sättet för att bana väg för fred? Är isolering av Israel en bra väg att välja om EU skall kunna få en mer betydande roll i regionen? Jag anser inte det.
Jag vill också säga att den jämförelse Per Gahrton nyligen gjorde mellan Israel och apartheidpolitiken i Sydafrika är skändlig. Erfarenheter av tidigare internationella sanktioner borde lända till eftertanke - se på Kuba, se på Irak. Har Castro och Saddam Hussein försvagats? Knappast. Vilka människor är det som får lida? Det är inte Ariel Sharon, utan det är de trädgårdsarbetare och lantarbetare som odlar frukt och vin.
Jag har några direkta frågor till er, herr minister. Jag har fått uppgifter om att den svenska utrikesministern vid förra rådsmötet i Luxemburg talade för att EU skulle förbereda sig för att inleda handelssanktioner mot Israel. Är dessa uppgifter korrekta? Vilka länder kan tänka sig handelshinder som medel? Jag har också fått uppgifter som tyder på att den svenska regeringen förbereder sig inför handelssanktioner. Sker samma sak i andra länder?
Slutligen, herr minister, vill jag fråga vad ni personligen anser om handelssanktioner och hot om att isolera Israel. Är detta en väg som ni personligen anser EU skall välja? Ni sa att alla alternativ står öppna. Vad menar ni med det? Betyder det att ni också är beredd att isolera Israel?
Bautista Ojeda (Verts/ALE).
Herr talman! Jag instämmer i de flesta uttalanden som har gjorts i dag. Därför kommer jag inte att upprepa dem, utan koncentrera mig på andra aspekter av det så viktiga samarbetet mellan Europa och Medelhavsområdet.
Antagandet av handlingsplanen mellan Europeiska unionen och de tolv staterna i Medelhavsområdet är positivt och utgör ett steg framåt mot det nödvändiga inrättandet av ett frihandelsområde vid Medelhavet, vilket jag ser som en dold utvidgning mot syd.
När vi genomför det här projektet måste vi se till att hållbarhetskriterier samt kriterier med inriktning på miljö, ekonomiska och sociala frågor tas med i beräkningen för sektorer som till exempel jordbrukssektorn på båda sidor av Medelhavet. I denna process är främjande av ömsesidig kunskap om varandra och kulturella band mellan folken en prioriterad fråga. Vi har sett att det första som görs när stridsvagnar går in i flyktingläger är att förbjuda pressen tillträde. I det här sammanhanget bör vi främja gemensamma projekt som till exempel en television för Europa-Medelhavsområdet som har korrespondenter utplacerade i alla Medelhavsstaterna och som sänder på alla språk som talas i Medelhavsområdet, där denna handlingsplan och andra planer behandlas på ett öppet och direkt sätt.
Ärade kolleger, vi måste lära oss av det som hände i Jenin. Vi måste se till att undvika sådana här händelser och vara beredda ta upp och lösa så explosiva frågor som denna - eller frågan om Västsahara som ingen i kammaren har tagit upp - som är mycket viktiga för att ena de arabiska Mahgrebländerna.

Tajani (PPE-DE).
Herr talman! Vi är här för att genomföra en till i den oändliga raden av debatter om situationen i Mellanöstern medan vi i verkligheten kan bevittna en kraftlöshet från Europeiska unionens sida. I Valencia försökte vi äntligen ge en signal om att unionen måste vara närvarande, att man måste förstå att det är dags att ingripa, att det inte längre är möjligt att förlora sig i dispyter och deklarationer.
Europa måste spela en större roll när det gäller freden i Mellanöstern, men hittills har vi misslyckats. Krisen i Mellanöstern riskerar att tända krishärdar i hela Medelhavsområdet och att ge näring åt terrorismen, bland annat genom att främja rekryteringen av terrorister. Europa måste därför vara starkt representerat, allt starkare, men även förhålla sig objektivt gentemot de båda stridande parterna. Jag delade inte parlamentets ståndpunkt i omröstningen om resolutionen i Strasbourg, en resolution som var mot Israel och som inte intog en hållning som stod lika långt från båda parter. Palestinierna har rätt att få en egen självständig stat, men Israel måste ha rätt till säkerhet: Arafat måste stoppa självmordsbombarna, som alltför ofta är rena barn, och Sharon måste dra tillbaka sina trupper från de ockuperade territorierna i respekt för de mänskliga rättigheterna.
Men vilken väg måste vi gå för att ge Europa en viktig roll? För det första måste vi inleda en förhandlingsrunda där Europeiska unionen är med, naturligtvis, men också Förenta staterna, Ryssland, Arabförbundet, den palestinska myndigheten och Israel. Italien har meddelat att man är beredda att stå värd för en fredskonferens. Sedan måste vi omedelbart inleda humanitära hjälpinsatser och skicka livsmedelsbistånd till det palestinska folket och naturligtvis, även om Israel motsätter sig detta, på allvar börja tänka på att placera ut en fredsbevarande styrka som kan hålla de båda kämpande parterna åtskilda till dess situationen blir mindre dramatisk. Slutligen måste vi inleda en Marshallplan för att återuppbygga infrastrukturen i de palestinska territorierna som så dramatiskt har skadats.
Vi måste undvika att krisen i Mellanöstern utlöser en ny våg av antisemitism i Europa. Den legitima kritiken mot Israel får aldrig leda till att vi bortser från de attentat som i Europeiska unionen begås mot judiska synagogor och kyrkogårdar. Låt oss till exempel inte glömma det som hände med kyrkogården i Strasbourg. Vi får aldrig äventyra religionsfriheten för dem av våra medborgare som tillhör den judiska religionen! Därför är det viktigt att vi inte lämnar politiskt utrymme åt de extremistiska fenomen som gradvis blir allt starkare, dvs. det som skedde i Frankrike och det som skedde i Tyskland. Därför måste vi alla anstränga oss, i handling, för att bygga ett nytt Europa som har en gemensam utrikes- och försvarspolitik, ett Europa som verkligen tas på allvar och som blir ett solidaritetens och subsidiaritetens Europa. Detta Europa kommer att vinna striden eftersom de europeiska medborgarna står på vår sida, på fredens och toleransens sida.

De Rossa (PSE).
Herr talman! Jag välkomnar dagens uttalande av kommissionär Patten. Det var ett mönsteruttalande som var både lugnt och rationellt, och kraftfullt och balanserat, i vilket kommissionären skisserade det rådande läget och de åtgärder som är nödvändiga på båda sidor, för att man skall kunna skapa en hållbar fred i området.
Jag är förbryllad över rådets överdrivna försiktighet. Jag säger ?överdrivna? försiktighet. Jag har inget emot försiktighet, men i dag uttryckte rådet åsikter som inte var balanserade. Jag har också besökt Jenin och sett förstörelsen där, förstörelsen av hem och av medborgarnas liv; jag har sett platser där folk blivit begravda i spillrorna av sina egna hem. Jag vill i dag föreslå en praktisk sak. Vi blev tillfrågade om vi kunde leverera tung utrustning, så att invånarna i Jenin skulle kunna gräva fram de kroppar som fortfarande är begravda. Det fanns ingen lämplig utrustning på platsen när vi var där i går. Jag vädjar om brådskande bistånd i detta avseende.
Vi har som parlamentariker ett ansvar att undvika ett extremt språk och extrema lösningar. Vi måste visa att Sharons extremism inte kommer att skapa säkerhet i Israel, och inte heller kommer de palestinska självmordsbombarna att bana väg för en palestinsk stat. Det är endast genom långsamma och smärtsamma förhandlingar, med kompromisser, som detta kan ske - först då kan israelerna och palestinierna känna sig säkra i sina egna stater.
Jag träffade ambassadörer i Tel Aviv, reste vidare till Jerusalem för att träffa israeliska fredsgrupper, och slutligen reste jag till Jenin för att tala med invånarna. Det aktuella målet för Sharons regering är att krossa alla möjligheter till en palestinsk stat. Det råder ingen tvekan om det. Europeiska unionen måste därför pressa Sharon och hans regering, så att man förstår att detta inte är ett genomförbart alternativ för Israel.
Sammanfattningsvis: Associeringsavtalet är vårt viktigaste och effektivaste vapen. Det vi uppmanar till är ett upphävande av detta avtal, inte ett upphävande av alla förbindelser med Israel, utan ett upphävande av förmånsavtalen som Europeiska unionen har slutit med Israel, så att landet åtminstone förstår att vi är beredda att vidta åtgärder. Det är ett måttfullt förhållningssätt som kan trappas upp eller avbrytas när Israel har gjort framsteg i samband med tillbakadragandet av trupper från de palestinska områdena, och då man beviljat fritt tillträde för humanitärt bistånd och för Förenta nationernas delegation i Jenin och på andra platser. Strategin för återkallande skapar inga problem. Vi nämner helt enkelt bara våra villkor och vad som är nödvändigt för att kunna inleda samtal med kvartetten i Oslo.

García-Margallo y Marfil (PPE-DE).
Herr talman! Eftersom jag är en spansk ledamot från Valencia och medlem i det spanska högerpartiet Partido Popular ägnar jag inte mycket tid åt att säga att jag anser att toppmötet i Valencia är en framgång.
Däremot vill jag understryka något andra ledamöter i kammaren har sagt. Jag anser att det är en framgång att mötet har kunnat hållas under så svåra omständigheter, att 25 av de 27 inbjudna medlemmarna deltog och att man har lyckats enas om en gemensam handlingsplan, att man har kommit fram till en slutsats som kommissionär Patten förklarar bättre än jag: för att kunna skynda på arbetet med Barcelonaprocessen är det nödvändigt att fredsprocessen i Mellanöstern påskyndas, men det kan inte råda en stabil fred i Mellanöstern om den inte sluts inom en ram av stabilitet, utveckling och samarbete, vilket förutses i Barcelonaprocessen.
När detta är sagt kommer jag inte att upprepa några av de lösningar som har föreslagits för Mellanöstern. Det är uppenbart att dödandet som har kritiserats mycket starkt och med stor sorg måste stoppas omedelbart och att det är nödvändigt att åter införa en politisk dialog på grundval av den internationella rätten. Den tjänstgörande rådsordföranden tog upp alla förklaringar där det sägs hur detta skall genomföras, från Madridkonferensen och Osloprocessen till Förenta nationernas resolutioner.
Vad som däremot är svårt att förklara för våra väljare, pressen eller våra besökare är hur Europeiska unionen som är Israels främsta handelspartner och den främsta bidragsgivaren till Palestina inte kan göra mer än vad vi gör. Jag håller med om att det är bra att våra ståndpunkter har bekräftats i Valencia, vilket är en nyhet om man jämför med den nordamerikanska diplomatins tvekan. Jag instämmer även i att uppdraget till Mellanöstern är en framgång, framför allt för att den reparerar det bakslag som blev resultatet av det förra uppdraget, men jag betonar att det kommer att bli nödvändigt att vi förklarar för våra väljare vad vi kommer att göra, hur vi kommer att göra det och när, bara det blir snart.
När det gäller Barcelonaprocessen inleds handlingsplanen med att man erkänner att det är nödvändigt - bokstavligen - med ett momentum, vilket innebär att vi accepterar att Barcelonaprocessen från år 1995 har gått långsammare att genomföra än vad som planerades då och naturligtvis mycket långsammare än vad de behov som har påtalats här kräver, till exempel när man talar om Medelhavet som en strategisk gräns, om de 45 miljoner nya arbetstillfällen som måste skapas i södra Medelhavsområdet för att den nuvarande arbetslöshetsnivån skall kunna bibehållas. Jag betonar att man har erkänt i Valencia att det finns ett glapp, ett enormt avstånd mellan vad vi önskar, vad som behövs göras och vad som kommer att göras.
Jag välkomnar att man har talat om kampen mot terrorismen och mot droger. Jag välkomnar att föresatsen att inrätta ett frihandelsområde med sikte på år 2010 har bekräftats, men jag vill även understryka att man måste ha någon att handla med för att kunna skapa ett frihandelsområde. Därför måste vi vara mer effektiva och smidigare när det gäller genomförandet av Meda-programmet och i det ekonomiska samarbetet, och vi måste vara mindre försiktiga när det gäller att inrätta en bank för Europa och Medelhavsområdet. Vill Europaparlamentet detta? Vill våra partner från södra Medelhavsområdet det? Vill vissa ledamöter av rådet detta? Det spanska ordförandeskapet vill naturligtvis genomföra detta och vi kommer att övertyga de övriga om att det är nödvändigt.
Herr talman, avslutningsvis vill jag betona att det är absolut nödvändigt att inrätta en Medelhavsstiftelse där man tar upp den mångkulturella dialogen. Men det är omöjligt att inrätta en sådan stiftelse om man inte gör en ekonomisk ansträngning. Utan ekonomisk ansträngning blir det ingen stiftelse och inte ens andliga exempel, hur blygsamma de än är.

Fiori (PPE-DE).
Herr talman! Efter att ha deltagit i arbetet i Valencia vill jag redovisa för er och hela kammaren ett par mycket starka intryck: För det första fick jag bekräftat att det inte kan finnas en framtid med fred och stabilitet, välstånd och tillväxt i Europa om Medelhavsområdet lever i de konflikter som vi just nu upplever. För det andra: Jag vill inte vara en röst som avviker, men för första gången har jag fått en känsla av, en känsla som sedan bekräftats av bilaterala möten, att arabvärlden, Medelhavets södra strand, ser till Europa och till Europeiska unionen som den enda tänkbara samtalspartnern när det gäller deras problem, den enda parter som kan leva med deras problem och som kan bidra till att hitta en lösning. I det sammanhanget vill jag tacka ordföranden Piqué som har lett alla sammanträden och alla trepartssamtal med ett sinne för balans och med en grundinställning som verkligen är sällsynta i denna svåra politiska situation.
Och vad kan vi som europeisk union bidra med? Vi kan bidra med ett scenario i vilket man verkligen kan erkänna varandra; vi kan bidra med ett återupptagande av Barcelonaprocessen samtidigt som vi lovar att höja tempot, vi kan bidra med förslag om en parlamentarisk församling som skall kunna övervaka de åtgärder som vidtas; vi kan föreslå en ny dialog mellan Medelhavets båda stränder, en dialog som har förstärkts ur såväl humanitär synpunkt och rättvisesynpunkt som när det gäller kampen mot terrorismen. Men det finns också en önskan om att våra förslag konkretiseras så snart som möjligt.
Banken, det förstärkta samarbetet, associeringen, allt detta är konkreta handlingar som visar att Europeiska unionen är den perfekta partnern för Medelhavets andra strand. På den stranden beror fredsprocessen, på den beror konflikten mellan Israel och palestinierna. Men om vi som union inte har modet att våga ännu mer, och utnyttja de medel som står till vårt förfogande och det hopp som vi alla känner, ja, då förlorar vi förmodligen också ett historiskt tillfälle när det gäller det europeiska projekt som vilar i allas våra sinnen och hjärtan och som nu tar form i konventet.
En konkret handling: Jag upprepar den vädjan som i morse framfördes av påven. Vi upplever just nu det som sker i Födelsekyrkan genom Mario Mauro som rapporterar direkt tillsammans med Giacomo Bini, som är Franciskanermunkarnas överhuvud. Detta är en situation som kanske befinner sig på gränsen till ett humanitärt ingripande. De munkar och nunnor som lever i den religiösa gemenskapen i Betlehem kan inte betraktas som gisslan. Detta är ett symboliskt faktum av den största betydelse: Hela världens uppmärksamhet är riktad mot det som just nu sker på den plats där Jesus föddes, som är den som kommer med fred till mänskligheten. Miljontals män och kvinnor väntar på en handling som skall besegra dödens tankar och handlingar. Till parlamentet, till er som talman, till kommissionen, till rådets tjänstgörande ordförande, till utrikesminister Piqué riktar vi en vädjan om ett ingripande med konkreta åtgärder för att bringa denna situation till ett slut. Jag tror det skulle vara ett verkligt hoppfullt tecken och ett löfte om stabilitet inför framtiden på denna heliga, men ack så blodbestänkta, mark.
(Applåder)

Cushnahan (PPE-DE).
Herr talman! Jag välkomnar både kommissionär Pattens bidrag till denna debatt och Kofi Annans beslut att skicka en undersökningsgrupp som skall reda ut vad som egentligen hände under Israels bombning av flyktinglägret i Jenin. Jag är emellertid litet bekymrad när det gäller motivationen bakom Israels försök att fördröja undersökningen.
Israel hävdar att invasionen i Jenin och i andra områden var ett försök att krossa den palestinska terroristinfrastrukturen. Det har emellertid gjorts allvarliga anklagelser att de israeliska försvarsstyrkorna deltagit i utomrättsliga avrättningar och använt sig av mänskliga sköldar. Om anklagelserna visar sig vara sanna, är Israel och dess armé lika skyldiga till terrorism som dem som planerar, stöder och utför självmordsbombningar.
När han var försvarsminister, ledde Ariel Sharon ?operation fred för Galileen?-invasionen 1982. Då sade han att hans mål var att: ?utplåna det palestinska terroristhotet i Libanon?. Detta resulterade i en massaker på 800 palestinier i flyktinglägren i Sabra och Shatila. En efterföljande israelisk undersökningskommission drog slutsatsen att Sharon bar ansvaret för att man inte, som undersökningskommissionen formulerade det, ?tagit hänsyn till risken för hämndaktioner?.
Är det ett upprepande av historien som vi bevittnar?
Sharon måste ta ett personligt ansvar för vad som har hänt i Jenin och på andra platser på Västbanken. Det är en konsekvens av hans politik, hans fördomar och hans hat mot Yassir Arafat. Om FN-gruppen kommer fram till att det faktiskt har begåtts krigsförbrytelser, måste det internationella samfundet vidta åtgärder, som även omfattar en hänvisning av ärendet till Internationella krigsförbrytardomstolen.
Sharon gör det israeliska folket en stor otjänst. Han har på egen hand orsakat Israels politiska isolering. Han har dessutom gett näring åt det hat som resulterat i en ökning av antisemitisk verksamhet, vilket jag beklagar.
Han förödmjukade Förenta staternas regering under Colin Powells besök i Mellanöstern. Detta kan emellertid få en positiv effekt och leda fram till att Förenta staterna omvärderar sin Mellanösternpolitik, och uppmuntrar dem att överge sitt ensidiga förhållningssätt med entydigt stöd till Israel, och i stället börjar samarbeta med EU och andra för en balanserad, fredlig lösning på denna fruktansvärda konflikt som redan kostat alltför många liv.
(Applåder)

Khanbhai (PPE-DE).
Herr talman! Nästan alla vanliga medborgare i Israel vill leva i fred i sitt eget land. De vill ha ett land med säkra gränser och normala diplomatiska förbindelser med alla sina arabiska grannstater. Hur kan vi hjälpa till med att släcka den eld som har förstört Palestina och gjort så att folket måste leva i förnedring, skräck och utan de grundläggande bekvämligheterna?
Judar, muslimer och kristna palestinier arbetade och levde tillsammans i flera århundraden innan Israel inrättades. Det judiska folket drömde om ett eget land och de fick det - vilket var helt rätt. Palestinierna, både muslimer och kristna, drömmer om och vill också ha ett eget land, och de kommer inte att ge sig förrän de har fått en säker och livskraftig stat som grundas på ett rättvist avgörande. Hur kan EU hjälpa till?
Vi måste sluta med att vara artiga och politiskt korrekta. Till min glädje var i dag den första gången under mina två och ett halvt år som ledamot av Europaparlamentet, som jag hörde ledamöter som tog upp detta ämne på ett så pass självsäkert sätt. Vi har varit belagda med munkavle under så lång tid. Låt oss uttrycka klart och tydligt vad som behövs för ett sådant rättvist avgörande; saker som vi alla tror på, men som vi är för rädda att uttrycka. Först och främst måste Israel ha rätt att existera med säkra gränser, och landet måste erkännas fullt ut som stat av alla grannstater. För det andra måste Israel ta hänsyn till internationell rätt och sin egen nationella lagstiftning, såväl som resolutionerna från FN:s säkerhetsråd. För det tredje måste Israel godta neutrala internationella observatörer, som stöds av FN, för att underlätta att ett eldupphör kommer till stånd.
Vanligt folk, judar, muslimer och kristna, är trötta på sina politiker. De vill ha fred nu. Låt oss hjälpa dem att hitta mod och självförtroende och säga klart och tydligt det som de flesta egentligen tror, dvs. att om Palestina skall kunna bli en livskraftig stat och kunna ta emot miljoner flyktingar, så finns det bara en gräns och det är den som fanns före 1967. Israel måste dra sig tillbaka inom denna gräns. Om inte detta sker blir det ingen fred i Mellanöstern, och detta för med sig terror, skräck och svårigheter av den typ som vi nu ser i Europeiska unionen.
Det är dags att klart och tydligt säga vad som krävs.
(Applåder)

Sacrédeus (PPE-DE).
Herr talman och rådet! För två veckor sedan röstade socialisternas, liberalernas, de grönas och vänstersocialisternas gemensamma resolution om situationen i Mellanöstern igenom med knapp marginal här i Europaparlamentet. Vi i den kristdemokratiska PPE-DE-gruppen röstade emot. Sanningen är den enda vägen till verklig fred, försoning och samlevnad.
I den resolutionen valde man att vid tolv tillfällen kritisera staten Israel, medan palestinierna och den palestinska myndigheten endast kritiserades tre gånger. Ingen av de av USA och EU gemensamt terroriststämplade organisationerna Hamas eller Islamiska jihad nämndes eller kritiserades i Europaparlamentets resolution. Inte heller nämndes de grupper som av USA betecknas som terrorister, nämligen Hizbollah och Al-Aqsa-brigaderna.
Den sistnämnda gruppen utgör den militära grenen av Yassir Arafats Fatah-rörelse och är ansvarig för självmordsbombningen i Jerusalem den 12 april, där sex civila israeler dödades.
Endast tre talare nämnde överhuvudtaget dessa terroristgrupper vid namn under den två timmar långa plenidebatten i Strasbourg den 10 april. Ändå vet alla att dessa våldets och självmordsbombarnas män - dessa personer som vill att söner eller döttrar skall skänkas för att döda andra människor och som får pengar från Irak för ändamålet - inte är beredda att överhuvudtaget erkänna staten Israels rätt att finnas i området. Dessa terroristgrupper, herr talman och det spanska ordförandeskapet, är en del av Mellanösterns vardagsliv. Hur hanterar vi deras existens?
PPE-DE-gruppen valde att rösta emot förra gången, eftersom vi känner att EU och Europaparlamentet i allt högre utsträckning förlorar relevans för parterna. Debatten här uppvisar en typ av ensidighet som gör att vi inte blir tagna på allvar av de båda parterna i denna djupt tragiska och blodiga konflikt.
Den tid borde vara förbi då Europaparlamentet antar politiskt lättviktiga resolutioner bara för att uppnå en sakligt sett omöjlig konsensus över hela den politiska paletten, allt från vänstersocialister och kommunister, via socialdemokrater till gröna liberaler och kristdemokrater, EU-kritiker och högerradikala. Tiden är kommen för EU att bli relevant för båda parter i Mellanöstern.
Gutiérrez-Cortines (PPE-DE).
Herr talman! För det första vill jag säga att jag är mycket stolt över att arbeta i parlamentet och se hur den information vi har fått motsvaras av en enig ståndpunkt om samarbete från utrikesministrarnas möte i Valencia, vilket andra länder ansluter sig till. Jag anser att detta är att tala om ett starkt Europa, ett framtidens Europa och att det institutionella samarbetet och samarbetet mellan andra länder är värt att betona.
När det gäller mötet Europa-Medelhavsområdet välkomnar jag även viljan att införa - eller försöka införa - lösningar på Medelhavsnivå. En av anledningarna till att Meda-programmet misslyckats, en av orsakerna till att man försenats med att införliva Medelhavsländerna i den europeiska politiken, eller i det erbjudande vi lagt fram, är behovet att Medelhavsländerna tar på sig ansvar utifrån sin egen logik, på sin egen nivå, med förståelse och ett annorlunda sätt att ta itu med problemen.
I detta sammanhang välkomnar jag även att kultur, turism, utbildning och integrering mellan folk och dialog har behandlats som prioriterade frågor. Jag anser att man även bör tillägga hållbar utveckling och globalisering till kultur, utbildning, turism och kulturell dialog, vars fördelar inverkar på det territorium som erbjuder dem och detta anser jag vara ett exempel på att den moderniserade världen och den värld som fortfarande måste förändras, men som har en storslagen historia, kan samverka.
Som vice ordförande för delegationen för förbindelserna med Israel vill jag även tillägga något om Mellanösternkonflikten: vår ståndpunkt - min ståndpunkt - är mycket klar och vi har sagt detta i andra forum. Nu är det dags att inta institutionella ståndpunkter. Det är sant att vi alla beklagar - och jag gör det här - den oacceptabla situation som råder för närvarande. Dessutom kan vi, med vår europeiska historia av fred och demokrati och med våra spelregler, inte tillåta att man inte ger någon humanitär hjälp, och vi måste kraftfullt begära detta.
Enligt min åsikt är detta dock inte det rätta tillfället för ledamöterna, inte ens delegationerna eller grupperna, att komma med enskilda uttalanden. Detta är rätta ögonblicket för att stärka Europas sammanhållning, att bidra till att Europa får en gemensam vision, att rådets ordförandeskap, kommissionen och parlamentet har en gemensam institutionell ståndpunkt, eftersom det är nu som framtiden avgörs i området och problemet finns inte bara i dag, utan både i dag och i morgon. Därför vill jag tydligt förklara att jag är för freden, men den måste följas av mycket klara och tydliga ståndpunkter som vi alla är eniga om, inte på individuell eller känslomässig nivå, utan till förmån för en objektiv, innehållsrik och varaktig lösning och att vi tänker på att det är vår plikt att värna om fred, men även om framtiden och om Medelhavsområdet.

Costa, Raffaele (PPE-DE).
Herr talman, ärade kolleger! Det finns ett par särskilda vapen som kan förhindra att förfallet fortsätter och kanske till och med förvärras i Mellanöstern: Diplomatins vapen, som har prövats, som har utnyttjats, men som man inte längre respekterar tillräckligt eftersom det ofta ger vika för vapenlarmet. Det andra viktiga vapnet är istället användbart och fredligt, och det är det ekonomiska, det som handlar om bidragen till utvecklingsländerna, om stödet till de fattigaste. Det vapnet har inte utnyttjats tillräckligt mycket, ibland till och med därför att det förkastats i dialogen mellan de länder som skulle hjälpas och de länder som skulle hjälpa. Det som vi fortfarande måste säga i denna kammare är ett entydigt ?nej? till vapnen, ett ?nej? till självmordsbombarna, men även ett ?nej? till stridsvagnar och ett ?nej? till hämndaktioner.
Vilken är då den formel på vilken man måste bygga - ännu en gång är detta en formel som är lika gammal som världen själv - freden i området? Jo, ett samarbete mellan regeringar som agerar gemensamt inom ramen för de institutioner där de ingår och enskilda initiativ från olika regeringar. Den italienska regeringen har utarbetat en plan för ekonomiskt stöd, ett slags Marshallplan som den har kallats, som jag ser det med all rätt, även om någon har haft invändningar, till det fattigaste landet, Palestina. Detta var ett kraftfullt vapen som under de senare åren inte har kommit till någon användning, även om många stater har skjutit till betydande belopp till budgeten för att hjälpa de folk i Mellanöstern som haft mest behov av det.
Vad är det mer som oroar? Jag tror att det är det elände som många ungdomar lever i, från det ögonblick de föds till dess de skall börja arbeta, i flyktinglägren, i lägren för förvisade, i Palestina. Detta är ett mycket farligt drivhus. Jag tror att vissa arabländers regeringar inte har hjälpt sin bröder i arabvärlden på rätt sätt, utan snarare har uppmuntrat dem, de har tolererat rörelser inom dessa länder som har orsakat de konsekvenser som vi har sett prov på under senare tid.
Vi måste också nämna FN, som verkligen har varit outtröttligt, som har spelat en viktig men otillräcklig roll, en roll som under alla omständigheter inte har lett till några resultat; FN borde ha spelat en medlande roll, vilket vid flera tillfällen har framhållits. Det är logiken, erfarenheten, historien som lär oss hur medlingsrollen skulle kunna utnyttjas effektivt under modern tid. Och likväl har inte detta skett.
Vad är det för ett initiativ som Europa, Europeiska unionen skulle kunna utveckla? Jo, att skänka mer kraft åt FN:s initiativ, framför allt att vara en medlande kraft mellan de båda nationer som befinner sig i konflikt.

Tannock (PPE-DE).
Herr talman! Jag delar er djupa oro över det ökade våld som har skett i Mellanöstern under de senaste veckorna, p.g.a. att båda sidor verkar ha låst in sig i en nedåtgående spiral som lämnar litet utrymme för dialog och en utveckling mot en slutlig lösning. Den enda möjliga lösningen är en som grundas på FN-resolutionerna 242, 338, 1397 och 1402, som behandlar godtagandet av en lösning med två stater, som skapar säkerhet för den israeliska staten och värdighet för palestinierna. Detta innebär ett slutligt och fullständigt tillbakadragande från de ockuperade territorierna och en upplösning av alla olagliga bosättningar.
Vi bör emellertid inte glömma bort det faktum att det finns ett stort samförstånd i den internationella opinionen, eftersom det sker en ökning av våldet, som vi måste bygga vidare på. Man måste också klargöra att palestiniernas rätt att återvända bara kan tillämpas i samband med den nya palestinska staten, eftersom säkerheten i den judiska staten Israel annars skulle äventyras. Man bör emellertid överväga att ge ersättning till dem vars egendomar exproprierades, som en nödvändig inledning till återupptagandet av meningsfulla förhandlingar om ett slutligt politiskt avgörande.
Å ena sidan har vi, tragiskt nog, självmordsbombare som sysslar med urskillningslösa angrepp på israeliska civila och, å andra sidan, sker det en tragisk förlust av civila liv på den palestinska sidan, när Israel skickar in sina trupper för att få bort de ansvariga.
Jag stödde inte uppmaningen till ett omedelbart upphävande av associeringsavtalet mellan EU och Israel, eftersom jag ansåg att denna åtgärd skulle vara för bestraffande och selektiv vid denna tidpunkt. Jag stödde emellertid ett brådskande sammanträde mellan EU:s och Israels gemensamma associeringsråd, för att man skulle kunna diskutera krisen. Jag kände särskilt, tillsammans med många av mina kolleger, att den palestinska myndigheten, som erhåller 120 miljoner euro per år från EU, skulle ha gjort mer för att hålla tillbaka självmordsbombarna och de islamiska terroristerna. Jag uppmanar ordförande Arafat att fördöma - regelbundet och på arabiska - terroristangreppen, och erkänna Israels rätt att få existera i fred inom sina gränser från 1967.
Samtidigt uppmanar jag Likudpartiet att i sitt manifest ta bort alla sina uttalanden om att Västbanken är en integrerad och evig del av den israeliska staten. Jag är bekymrad över arméns överdrivna användning av våld, att man inte tar hänsyn till den fjärde Genèvekonventionen när det rör kollektiv bestraffning av civila, förbudet mot ambulanstrafik in i Israel, som påverkade skadade civila, såväl som stridande personer och terrorister, och som - vilket gläder mig - upphävdes följande dag.
Jag menar att det internationella samfundet, i och med lösningen med två stater, nu har lagt grunden till en varaktig och hållbar fred. Vi måste nu alla ta vara på denna möjlighet från det internationella samfundet och genomföra detta innan vi får ett storskaligt krig i Mellanöstern.
(Applåder)

Sumberg (PPE-DE).
Herr talman! Jag är Israelvänlig, och det är jag stolt över. Jag är också en frispråkig vän till Israel. Detta är två ord: ?frispråkig? och ?vän?; låt mig alltså först och främst vara en frispråkig vän till Israel. Ja, Israel måste acceptera att det inrättas en palestinsk stat inom säkra gränser. Ja, Israel måste dra sig tillbaka från de territorier som man har ockuperat under de senaste veckorna. Ja, Israel måste tillåta att man genomför en undersökning av vad som ägde rum i Jenin, under förutsättning att undersökningen blir rättvis och balanserad och att man intar en objektiv hållning. Ja, jag säger till den israeliska staten att jag inte är helt övertygad om att de åtgärder som man har vidtagit under senaste veckorna kommer att uppfylla det mål man har satt upp, därför att jag fruktar att de kan ha gjort fler personer benägna att utföra självmordsuppdrag. Jag har talat, Israels frispråkige vän.
Men i egenskap av vän till Israel, har jag också rätt att i detta parlament ställa mig på dess sida. Jag säger till kammaren att den måste förstå vad Israel har gått igenom under de senaste månaderna: Mordet på 418 oskyldiga män, kvinnor och barn är nästan för mycket för en demokratisk stat att stå ut med. Vad kan man vänta sig att Israel skall göra, när det nästan dagligen sker angrepp på oskyldiga medborgare? Vad kan man vänta sig att Israel skall göra, när landet omges av länder som inte ens har godtagit Israels rätt att finnas till?
Jag stöder den saudiska fredsplanen, men det är en chockerande kommentar att det har tagit nästan 53 år för vissa arabstater att lägga fram en plan som faktiskt erkänner den israeliska staten. Israel måste också möta en situation med Yassir Arafat, där han inte bara är passiv när det gäller att förhindra terroristaktionerna, utan där det finns starkast möjliga bevis på att han faktiskt stöder det som har hänt. Detta är inte godtagbart för en partner med vilken en stat, en regering, förväntas förhandla.
Jag vill säga till parlamentet, att vi - efter händelserna den 11 september - intog en hållning i den civiliserade världen som innebar att terrorismen var odelbar. Visst har medborgarna rättigheter, men terrorismen var oacceptabel, det fanns ingen person som kunde kallas en god terrorist. Vi måste bevara detta förslag intakt, därför att om vi misslyckas, om vi säger att det är OK med terrorism om den sker i Mellanöstern, men inte i Förenta staterna eller Europa, begår vi ett misstag som vi kommer att få lida för.
Vägen till fred och sättet på vilket Europeiska unionen skall bidra till fred, består av användning av inflytande i området - särskilt när det rör palestinierna - och att Europeiska unionen säger till dem att det bör inrättas en palestinsk stat och att det bör finnas en israelisk stat, men båda måste få känna sig säkra under de kommande åren.
(Applåder)

Piqué i Camps
. (ES) Herr talman! Jag vill tacka alla som har deltagit i debatten för deras åsikter och bidrag. Jag kommer inte att lägga ut texten så mycket, eftersom alla argument har uttryckts ur alla möjliga synpunkter och jag måste säga att många av dem dessutom har upprepats med nästan samma ord. Därför tackar jag - jag betonar detta - för alla inlägg. Jag kommer dock att koncentrera mitt svar på två punkter:
Den första punkten handlar om sambandet mellan Barcelonaprocessen och situationen i Mellanöstern. Trots att den nuvarande situationen är mycket allvarlig kommer det någon gång att bli fred i Mellanöstern och då - vi hoppas att detta sker snarare förr än senare - kommer Barcelonaprocessens hela outnyttjade möjligheter, potential och effektivitet att framstå tydligt och då kommer det dessutom visa sig att den är mer nödvändig än någonsin. En stabil fred kan endast grundas på välstånd, samarbete, ekonomisk integrering, rörlighet mellan de respektive folken, åsiktsutbyte, utbyte av utbildningssystem och utbyte mellan människor och därför är allt som Barcelonaprocessen innebär när det gäller politiska, ekonomiska, kulturella och sociala aspekter mycket viktigt. Av dagens debatt drar jag därför slutsatsen att vi alla överens om att vi måste framhärda i den vilja att blåsa nytt liv i Barcelonaprocessen som vi visade i Valencia.
När det gäller den andra punkten som handlar om situationen i Mellanöstern, har många av ledamöterna tagit upp den politik som Israels nuvarande premiärminister Sharon för. Jag vill erinra om att Sharon bara har varit premiärminister i drygt ett år, det har inte ens gått två år, och han är premiärminister på grund av att det israeliska samhället har röstat på honom. Jag vill även påminna om att Sharons regering är en enad nationell regering där arbetarpartiet och andra partier företräds. När man talar om Sharons politik - och detta får vi inte glömma bort - talar man om många andras politik. Hela Sharons regering står för denna politik, om de inte hade gjort det hade de avgått eller fråntagits sina befattningar i det fall de gett uttryck för skilda åsikter.
Jag anser att vi ofta begår ett misstag när vi personifierar konfliktens orsaker i alltför hög grad. Mellanösternkonflikten, i dess mest moderna version, har varat i över 50 år och förut fanns det ingen Sharon. Jag vill erinra om att den andra intifadan inleddes innan Sharon blev premiärminister. Vi måste tänka på detta och gå till konfliktens grundläggande orsaker. Det är riktigt att viss politik är särskilt förkastlig och detta har kommissionär Patten och jag själv påtalat mycket tydligt, inte bara i dag, utan vid många andra tillfällen. Problemet beror inte bara på konkreta personer, utan på något mycket mer djupgående. När en konflikt varar mycket lång tid och pendlar fram och tillbaka beror detta på att det inte finns en verklig vilja till fred hos parterna, eftersom de uttalanden för fred som parterna kommer med inte är ärligt och uppriktigt menade. Den ena parten säger att de vill ha fred, men innerst inne vill de att staten Israel förgörs, de vill inte ha fred, och den andra parten säger också att de vill ha fred, men vad de innerst inne vill är att göra verklighet av myten om ett Storisrael och följaktligen befästandet av en israelisk stat på de territorier som för närvarande är ockuperade, de vill egentligen inte ha fred.
Eftersom dessa två attityder har sitt ursprung i respektive parts historiska drömmar, och att dessa drömmar inte är möjliga att förena, kommer det inte att bli fred så länge som parterna inte uttryckligen, ärligt och uppriktigt avstår från dessa historiska drömmar, hur mycket vi än försöker införa sanktioner och hur mycket det internationella samfundet än anstränger sig. Det är i det här sammanhanget som det internationella samfundets agerande måste ses, eftersom vår roll för närvarande är mycket klar, nämligen att uppmuntra Israel till att ärligt och uppriktigt avstå från att utvidga sitt territorium genom ockupation och att uppmuntra palestinierna och hela arabvärlden till att avstå från att förgöra Israel.
Först då kan vi bygga upp freden på solida grunder. Det handlar om att övertala parterna. Jag är inte alls säker på att arbetet bör bedrivas med hjälp av sanktioner, det är jag absolut inte säker på. Vi måste verkligen försöka se till att övertala båda parters politiska ledare och att budskapet når de respektive allmänna opinionerna. Den israeliska opinionen som - för drygt ett år sedan nu - röstade på Sharon, hade innan röstat på Barak för att han skulle sluta fred. Dessförinnan hade man röstat på Netanyahu,och innan dess, för fem-sex år sedan, på Rabin.
Det finns alltså möjligheter till fred och det är därför vi måste fortsätta våra förenade ansträngningar, det är därför det är så viktigt att samarbeta med Förenta staterna, Ryssland och Förenta nationerna och om detta samarbete sker på ett amatörmässigt sätt och åsikter framförs om att Europa måste ha en oberoende röst och att vi måste agera vid sidan av Förenta staterna, anser jag att vi måste vara oerhört försiktiga. Jag menar inte att vi måste hålla med om alla åsikter Förenta staternas hyser. Vad jag säger är att det är mycket viktigt att vi samarbetar. Om man noggrant läser förklaringen från Madrid, sägs det där samma sak som Europeiska unionen har upprepat länge, nämligen att det snarare har varit övriga länder, däribland Förenta staterna i stor utsträckning, som har anslutit sig till unionens ståndpunkter. Jag gläder mig djupt åt detta och vi kommer dessutom att framhärda i denna politik, vilket jag anser vara absolut nödvändigt.
Det är i det här sammanhanget som det är meningsfullt att tala om observatörer och medlingsansträngningar när det gäller det internationella samfundet, ett enat samfund, något som annars skulle vara omöjligt, och det är i det här sammanhanget som det är logiskt att tala om Marshallplanerna och ekonomiska bidrag - som på tal om det måste vara mycket stora - och även det faktum att folken måste komma närmare varandra, vilket bland annat sker på grundval av utbildningssystemen.
De historiska drömmar som jag talade om tidigare återspeglas tydligt i båda parternas utbildningssystem. Man har inte talat med sina respektive ungdomar om försoning, utan om hat. Vi har alltså mycket arbete framför oss, men vägen är utstakad. Vi vet vilket slutmålet är, och vad som krävs är att vi fortsätter arbeta i den riktningen.
(Applåder)

Talmannen.
 - Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.
Talmannen. -
Herr Alyssandrakis har ordet för en ordningsfråga.

Alyssandrakis (GUE/NGL).
Herr talman, värderade kolleger! I en intervju i den grekiska tidningen ?To Vima? har Europeiska unionens höge representant Javier Solana sagt att om Cypernfrågan inte kan lösas, kommer endast den grek-cypriotiska delen av Cypern att anslutas till Europeiska unionen. Tidningens reporter underströk att denna ståndpunkt strider mot vad som beslutades i Helsingfors, men Solanas svar på reporterns flera gånger upprepade frågor visar att det inte är fråga om misstag eller misstolkning.
Solanas ståndpunkt innebär en bekräftelse på Greklands kommunistiska partis uppfattning, i synnerhet efter toppmötet i Helsingfors, nämligen att Cyperns anslutning till Europeiska unionen kommer att leda till en delning av landet, dvs. en legalisering av den turkiska ockupationen och ett rättfärdigande av invasionen 1974. Genom sitt uttalande har Solana dessutom visat totalt förakt för Förenta nationernas resolutioner om Cypern och för internationell rätt över huvud taget.
Jag skulle vilja, herr talman, att ni påtalade detta för den höge representanten, eftersom den ståndpunkt han gett uttryck för helt och hållet strider mot Europaparlamentets beslut och resolutioner.

Talmannen.
 - Tack så mycket, herr Alyssandrakis.
Ordförandeskapet noterar er ordningsfråga.
Herr Korakas har ordet för en ordningsfråga.

Korakas (GUE/NGL).
Innan vi kommer in på föredragningslistan, har också jag något att säga om Solanas besök i Grekland. I förra veckan talade Spaniens biträdande utrikesminister De Miguel om för oss, att Solana skall åka till Grekland för att söka förmå den grekiska regeringen att godta den text från Istanbul, från Ankara, som utarbetats av Storbritannien, Turkiet och Förenta staterna, en text som ifrågasätter Greklands territoriella integritet, under förevändningen att Europa-armén skall kunna utnyttja NATO:s anläggningar för att främja den så kallade gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken.
Det råder inget tvivel om att Turkiets krav dikteras av Förenta staterna, och tyvärr accepteras kraven av Europeiska unionen. Herr talman, jag vill påtala dessa påtryckningar på den grekiska regeringen och framföra en varning här i kammaren; om den grekiska regeringen, som på grund av påtryckningar från det grekiska folket intar sin nuvarande hållning och vägrar att godta texten, om alltså den grekiska regeringen går med på att göra de eftergifter som Solana och de fjorton andra EU-länderna kräver, så kommer den att få ytterst allvarliga problem i Grekland, där det grekiska folkets motstånd, som jag sade, är kategoriskt och enhälligt.
Jag ber er att ta fasta på min kritik, herr talman, och göra vad ni kan för att få ett slut på dessa oacceptabla påtryckningar.

Talmannen.
 - Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om betänkandet (A5-0106/2002) av Johan Van Hecke för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om de mänskliga rättigheterna i världen 2001 och Europeiska unionens människorättspolitik, och om betänkandet (A5-00084/2002) av Díez González för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om Europeiska unionens roll i arbetet för att främja mänskliga rättigheter och demokratisering i tredje land.

Van Hecke (PPE-DE)
. (NL) Herr talman! Den röda tråden i människorättsrapporten 2001 är i själva verket mainstreaming av Europeiska unionens människorättspolitik.
Det innebär först och främst att det måste bli slut på den negativa traditionen att Europeiska unionen och dess medlemsstater värderar begreppet mänskliga rättigheter högt i resolutioner och rapporter, medan man i praktiken, i den dagliga utrikespolitiken, ofta låter andra intressen gå före.
Jag är nyss hemkommen från Genève där jag tillsammans med en delegation från parlamentet närvarade vid det 58:e mötet i FN:s människorättskommission. Under ett samtal med de 15 EU-ambassadörerna visade det sig inte bara att det internationellt sett viktigaste forumet för mänskliga rättigheter brottas med enorma trovärdighetsproblem, utan även att unionen inte lyckas att föra en konsekvent och sammanhängande människorättspolitik, att tala med en röst.
Angående en motion om den humanitära situationen i Mellanöstern röstade de europeiska företrädarna i FN-kommissionen förra veckan olika. Sådana saker skadar naturligtvis vår moraliska auktoritet. Dessutom skapas ett intryck av att Europeiska unionen utan vidare stöder resolutioner om kränkningar av de mänskliga rättigheterna i länder som Kongo, Sudan och Colombia, samtidigt som man är mer försiktig när det gäller strategiskt eller ekonomiskt viktiga partner som till exempel Kina.
De nya EU-riktlinjerna för dialoger om de mänskliga rättigheterna kommer, förutsatt att de tillämpas, utan tvekan att stärka sammanhållningen och konsekvensen i EU:s politik i fråga om de mänskliga rättigheterna. Dessa riktlinjer utgör för övrigt även grunden till det programdokument i vilket det europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter prioriteras.
Kommissionär Patten har utfört ett banbrytande arbete på området. Men vi är bekymrade över hur detta arbete tillämpas. Trots att parlamentet fäster stor vikt vid denna budgetavdelning, sänktes anslagen år 2002.
Jag har i mitt betänkande koncentrerat mig på två aktuella teman: de moderna formerna av slaveri och den svåra balansgången mellan å ena sidan kampen mot terrorismen och å andra sidan respekten för de mänskliga rättigheterna.
Även om slaveriet officiellt avskaffades redan för femtio år sedan, finns det i olika former kvar än i dag: människor handlas med och säljs som handelsvaror, arbetar under tvång, får knappt någon lön och begränsas i sin rörelsefrihet. De få siffror som finns tillgängliga är alarmerande. Särskilt i dagens Europa när extremhögern är på frammarsch, har Europeiska unionen allt att tjäna på att ta itu med detta växande problem. I detta betänkande förespråkas nationella och internationella lagändringar för att åtala människosmugglare, skydda offren och förhindra att människor hamnar i moderna former av slaveri.
Det andra temat behandlar det komplexa förhållandet mellan terrorism och mänskliga rättigheter efter attentaten den 11 september. Det råder inget tvivel att terroristiska attentat är allvarliga brott och skall behandlas därefter. Men kränkningar av de mänskliga rättigheterna kan också vara en grogrund för terrorism. Samtidigt kan kampen mot terrorismen ge upphov till nya kränkningar av de mänskliga rättigheterna, tjäna som rättfärdigande av kränkningar av de mänskliga rättigheterna eller leda till att länder blundar för kränkningar som i kampen mot terrorismen begås av deras allierade.
Ansedda politiker som Lord Russell Johnson har varnat för ett upprepande av misstagen från det kalla kriget då diktaturer i utvecklingsländerna stöddes till förmån för kampen mot terrorismen. Det är viktigt att som en del i kampen mot den internationella terrorismen undanröja de bakomliggande orsaker som ger näring åt extremistiska känslor eller utnyttjas av terrorister för att mönstra nya anhängare.
Attentaten den 11 september och kampen mot terrorismen har på ett smärtsamt sätt blottat folkrättens tillkortakommanden. Genèvekonventionerna utgår fortfarande från antagandet att krig mellan stater utgör det största hotet mot freden, trots att de flesta av dagens konflikter är inbördeskrig eller terroristisk verksamhet. Genèvekonventionen om krigsfångar grundar sig på skydd av soldater i reguljära arméer, medan de flesta av dagens soldater tillhör gerillor och miliser och de flesta offren är civila.
I betänkandet förespråkas därför nya regler, nya konventioner och nya instrument som tar hänsyn till dessa nya typer av konflikter. Unionen måste gå i bräschen när det gäller att revidera folkrätten och se till att den internationella brottmålsdomstolen tas i bruk.
Vi i Europaparlamentet som har ett världsrykte på det människorättsliga området, måste med argusblick tillse att de universella, grundläggande mänskliga rättigheterna efterlevs. Jag vill gärna tacka mina kolleger som har bidragit till att skapa ett balanserat betänkande som kan räkna med stor enighet i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter och säkerhet. Jag hoppas att hela parlamentet i morgon kan ställa sig bakom detta betänkande om de mänskliga rättigheterna.

Díez González (PSE)
. (ES) Herr talman! Vi har utarbetat detta betänkande i beaktande av att kommissionen i sitt meddelande understryker den vikt som unionen fäster vid de mänskliga rättigheterna inom ramen för den externa politiken, och vår bedömning är mycket positiv.
Även om meddelandet innehåller viktiga förslag vill jag dock betona att det enligt vår åsikt saknas förslag till konkreta instrument som ger oss möjlighet att framgångsrikt ta itu med de nya utmaningar som vår nya gemensamma vision medför och där främjandet av de mänskliga rättigheterna fullständigt inbegrips i unionens externa politik.
Det är sant att det i teorin inte finns några stora skillnader mellan unionens institutioners inriktning när det gäller att fastställa hur utvecklingen av de mänskliga rättigheterna och konsolideringen av demokratin i världen skall gå till väga, men det är även ett faktum att skillnaderna och ansvarsfördelningen mellan unionens institutioner börjar märkas när det är dags att gå från retorik till konkreta handlingar. Det är således inte ovanligt att man måste konstatera att de demokratiska kraven på våra partnerländer ofta kommer långt efter unionens, eller medlemsstaternas individuella ekonomiska eller handelsmässiga intressen.
Dessutom finns det enligt min åsikt något ännu mer paradoxalt: Trots att det finns en enda doktrin, tillämpas olika politik. Se på det paradigmatiska fallet Kuba, som jag endast tar upp som exempel. Rådet blockerar, medan medlemsstaterna har bilaterala, handelsmässiga och alla slags förbindelser med Kuba. I det här sammanhanget är inte målet med betänkandet att upprepa unionens välkända doktrin, utan att komma med konkreta handlingsförslag om såväl förhandlingsfasen om avtal av alla slag mellan unionen och tredje länder, som genomförandet av dessa eller eventuella upphävanden.
Syftet med förslagen i betänkandet är att öka samstämmigheten mellan gemenskapens institutioner för att få slut på motsägelser och det faktum att rådets politiska vilja är dominerande på det här området. Om unionen inte vidhåller en enad och egen ståndpunkt kommer detta enligt vår åsikt leda till att vårt agerande på det internationella området styrs av behov eller av olika länders ledarskap, länder som inte alltid delar våra intressen i den här frågan.
Vi har utarbetat det här betänkandet med ambition och ansvar, den ambition som krävs för att engagera sig i försvaret av de mänskliga rättigheterna i världen och med det ansvar det innebär att veta att utmaningen att inbegripa de mänskliga rättigheterna i unionens externa politik är mycket komplicerad. Vi har även beaktat motsägelserna mellan institutionerna, eftersom bristen på enighet, samordning och samstämmighet i agerandet är det största hotet mot de mänskliga rättigheterna och demokratiseringen av världen.
Förslagen i betänkandet skall således tolkas som ett bidrag för att klara av denna situation, för att övervinna våra inre motsägelser. Som kommissionär Patten sade under sitt inlägg under eftermiddagen vill vi gärna lära andra om mänskliga rättigheter, men ibland är det värt att vi ser på vårt eget agerande.
Följaktligen är mitt första förslag en begäran att kommissionen utarbetar en interinstitutionell uppförandekod för att uppnå större konsekvens och rättvisa när det gäller unionens externa åtgärder på det här området. Denna kod bör reglera förbindelserna mellan unionen och de mer än 120 stater som för närvarande omfattas av demokratiklausulen, en klausul, ärade ledamöter, som blir ett instrument för att veta vilka villkor, interna och externa, som styr dialogen, en kod för att samordna unionens tankegångar och agerande, men som aldrig får riskera dialogen, en kod som är ett politiskt, juridiskt och etiskt instrument, och som systematiskt tar upp unionens värderingar och politiska tankar samt dess tillämpningsregler.
Jag vill betona att denna uppförandekod inte skall bygga på de delar av människorättsklausulerna som avser straff eller upphävanden, utan att den i stället i huvudsak bör grundas på ömsesidig respekt mellan parterna och att den därför bör omfatta alla typer av positiva incitament, inbegripet omfattande samarbetsprogram, för att förbättra respekten för de mänskliga rättigheterna på alla nivåer. Vårt mål bör inte bara vara att utvärdera de framsteg som de olika partnerländerna har gjort i fråga om mänskliga rättigheter, utan att uppnå ett konsekvent perspektiv mellan länder och regioner och framför allt att undvika orättvisa resultat, förolämpande jämförelser och användande av olika måttstockar för länderna i våra förbindelser med dem, vilket vi såg i Genève. Uppförandekoden är kort sagt ett abc för den parlamentariska demokratin.
Det andra förslaget jag vill understryka är rekommendationen att nästa parlament efter valet år 2004 skall inrätta ett utskott för mänskliga rättigheter med befogenhet för frågor som rör mänskliga rättigheter, demokratisering i tredje länder samt förbindelser med de internationella organisationer som arbetar på området för mänskliga rättigheter.
För det tredje och sista vill jag ta upp förslaget om att kommissionen skall inrätta en byrå för mänskliga rättigheter och demokrati inom ramen för unionen, vilket redan föreslogs i slutsatserna från Europeiska rådets möte i Köln. Syftet med denna byrå, ärade kolleger, skall vara att fastställa gemensamma kriterier och parametrar för att analysera situationen för de mänskliga rättigheterna i världen och utarbeta en årlig översikt som möjliggör interinstitutionellt agerande i enlighet med uppförandekodens bestämmelser. Det är naturligtvis kommissionen som bör fastställa byråns arbetsområde, men för att arbetet skall bli effektivare och mer samordnat skulle det vara bra om man till exempel kunde inbegripa utvärdering av effekterna av de strukturella åtgärderna, eftersom dessa är mycket viktiga för återförsoningen efter en väpnad konflikt. Kort sagt skulle en byrå vara ett användbart instrument som inte naggar någons befogenheter i kanten, utan sammanför interna och externa ansträngningar och resurser.
När det gälle de fem ändringsförslag som Malmström lagt fram, vill jag slutligen säga att jag inte kommer att godta dem, att jag ber plenum att rösta för detta betänkande som har antagits av en bred majoritet i utskottet, med tre nedlagda röster och inga röster emot. Jag tackar emellertid Malmström och ledamöterna från samtliga politiska grupper som har lämnat in ändringsförslag och funderat tillsammans med oss i utarbetandet av detta betänkande. Deras arbete har berikat betänkandet.
Jag vill även be kammarens sekretariat att beakta att den ursprungliga språkversionen är spanska och att de granskar de övriga språkversionerna, eftersom jag tror att det finns nyansskillnader.

Martin, Hans-Peter (PSE)
. (DE) Herr talman! Just nu under vår diskussion här kablas aktuella bilder från detta parlament ut i medierna, nämligen det kollektiva nejet, som den övervägande majoriteten just har uttalat mot en man, som inte gör just det som föreliggande betänkande står för, vilket utgör kärnan i Europas värderingar. Vi har sagt nej, mycket beslutsamt och gemensamt, till radikala förförare och till människoföraktare, och i föreliggande betänkande säger vi utan inskränkningar ?ja? till mänskliga rättigheter. Detta kräver vi inte enbart i politiken, utan också i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi, och här skulle man kunna fråga sig vad utskottet egentligen har med detta att göra. Väldigt mycket, eftersom man i dessa tider av globalisering i ökande utsträckning kräver av de multinationella företagen att de skall ta motsvarande steg. När vi i politiken nu måste lyssna till hycklande anklagelser i fråga om USA:s tidigare utrikespolitik och EU:s ännu inte verkligt existerande utrikespolitik, så drabbar denna anklagelse i ännu högre grad företagen. Bara om företagen också lyckas att vika av från denna kurs, och förespråka mänskliga rättigheter utan inskränkningar, så kan vi besparas mycket av det som vi alla gemensamt befarade, när vi hemsöktes av de förfärliga händelserna den 11 september.
Det förvånande med detta betänkande är inte i första hand att det där upprepas många läpparnas bekännelser, utan att det hos oss i det snarast konservativt strukturerade utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi, som inte är så inriktat på dessa frågor, fanns enighet om att man skall fastslå sociala normer, enighet om en pregnant grönbok, där det skall krävas socialt ansvar från företagens sida, och detta trots att en av dem som vi i dag har sagt ?nej? till också är ledamot i detta utskott. Vi beslutade enhälligt. Varför? Därför att den som föraktar demokratin, den som tonar ner den, inte alls var där och inte alls har arbetat med det! Jag hoppas att väljarna i hela Europa kommer att inse detta, men att de också samtidigt inser när vi säger ?nej? och vad vi säger ?ja? till, nämligen till detta betänkande, till mänskliga rättigheter utan inskränkningar.

Ferrer (PPE-DE)
. (ES) Herr kommissionär! Å utskottet för utveckling och samarbetes vägnar vill jag för det första tacka kommissionen för meddelandet om främjande av de mänskliga rättigheterna och gratulera föredraganden Rosa Díez till hennes utmärkta betänkande som kompletterar och berikar de redan positiva förslag som kommissionen lägger fram i sitt meddelande.
Europeiska unionens åtagande för försvaret av de mänskliga rättigheterna och de demokratiska principerna kräver mycket riktigt ett effektivt men framför allt samstämmigt agerande. Om vårt agerande på det här området inte är samstämmigt är det inte heller trovärdigt och utan trovärdighet har unionen inte tillräcklig auktoritet för att driva på och kräva att de mänskliga rättigheterna respekteras.
Därför instämmer jag i kommissionens strategiska och globala inriktning som syftar till att införliva de mänskliga rättigheterna i unionens externa politik och se till att dessa frågor beaktas i all politik och i gemenskapens samtliga program och projekt. Slutligen instämmer jag även i inriktningen för det humanitära biståndet grundat på mänskliga rättigheter med anledning av den betydelse som denna inriktning kan få för förebyggande av konflikter, att strategidokumenten för varje enskilt land bör innehålla förslag till konkreta åtgärder och att dessa åtgärder bör prioriteras.
Kampen för de mänskliga rättigheterna går inte att skilja från fattigdomsbekämpningen och utvecklingssamarbetet, i den meningen att båda främjar de politiska, sociala och ekonomiska villkor som är nödvändiga för att garantera fred och stabilitet och att varje person kan leva ett värdigt liv. Utan dessa villkor är respekten för de grundläggande rättigheterna inte något annat än en enteleki.
Därför riktar jag en särskild begäran till kommissionen om att man inom ramen för den politiska dialogen och diskussionen om de nationella strategidokumenten bör se den allmänna tillgången till utveckling som en prioriterad fråga, eftersom utbildningen är absolut nödvändig för folkens utveckling. Utan utveckling är det svårt att tala om fullständig respekt för de mänskliga rättigheterna.

Dybkjær (ELDR)
. (DA) Herr talman! Jag vill för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor tacka kommissionen för meddelandet, men framför allt skulle jag vilja tacka föredraganden för några utmärkta betänkanden. Europaparlamentet har alltid prioriterat de mänskliga rättigheterna högt och försvarat dem i alla samanhang, och detta försvar har inte blivit mindre efter den 11 september 2001. Vi har när det gäller kandidatländerna, som ju också är en sorts tredjeländer, nått stora framgångar genom att framhålla de mänskliga rättigheterna och demokratiseringen genom Köpenhamnskriterierna och hela EU-regelverket, och har i det sammanhanget också fokuserat på kvinnors mänskliga rättigheter och på rättigheter i allmänhet. Det gäller inte bara kandidatländerna utan också utvecklingsländerna. 
Jag anser inte att kommissionens meddelande är helt tydligt när det gäller hur vi rent faktiskt skall garantera kvinnor mänskliga rättigheter. Det råder ju inga som helst tvivel om att kvinnorna förtrycks inom en rad olika områden i många av de länder vi samarbetar med. De blir mycket ofta offer för religiösa eller kulturella traditioner, och jag tror att vi blir tvungna att ta itu med detta begrepp, som utnyttjas för att förtrycka en bestämd grupp, nämligen helt vanliga flickor och kvinnor. I detta sammanhang tror jag att vi skall försöka aktivera kvinnorna själva. Vi borde kanske börja med att utforma program med hjälp av de kvinnor som har kommit till Europa, eftersom vi inte alltid har någon politik som är tillämplig när det gäller deras situation i våra egna länder. Om vi tillämpade detta tillvägagångssätt, skulle vi kanske också kunna göra oss en del erfarenheter när det gäller utvecklingsländerna. Jag hänvisar speciellt till punkt 2 och 3 i yttrandet från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor, där vi föreslår kommissionen att man skall arbeta mycket konkret med en del olika aspekter inom detta område.

Van Orden (PPE-DE).
Herr talman! Det är rätt och riktigt att Europeiska unionen fokuserar starkt på frågor som rör de mänskliga rättigheterna. Jag har stått i det främre ledet bland dem som förespråkat mänskliga rättigheter, demokrati och en tillämpning av rättsstatsprincipen i länder som t.ex. Myanmar och Zimbabwe, där omvalet av president Mugabe i förra månaden och det politiska våld och de hotelser som fortsatte i samband med valet, var djupt bekymmersamt och ett hån mot internationella initiativ.
Om vi skall bli effektivare i samband med våra initiativ, anser jag att vi måste koncentrera oss mer specifikt på sådana områden där det sker allvarliga överträdelser av de mänskliga rättigheterna. Vi bör inte definiera begreppet mänskliga rättigheter så brett att alla mänskliga önskemål och lidanden omfattas. Vi måste se upp så att vi inte gör det möjligt för extremister och terrorister att utnyttja vårt intresse för de mänskliga rättigheterna. Samtidigt som vi ständigt måste vara vaksamma när det gäller våra medborgares medborgerliga rättigheter, måste vi se till att lagstiftningen om de mänskliga rättigheterna inte på ett överdrivet sätt inkräktar på operativa områden och därmed påverkar vår förmåga att kunna skydda våra laglydiga medborgare och våra demokratier, i synnerhet i tider då det finns större hot.
De mänskliga rättigheterna får inte bli ett instrument som hjälper till med att ge lättnader, det omfattar också ekonomisk ersättning, till personer som t.ex. terrorister, som själva är de värsta missbrukarna av mänskliga rättigheter. De föreliggande betänkandena är berömvärda när det gäller deras omfattning, men ibland glider de in på områden som det är bäst att undvika. I viss utsträckning förloras den ursprungliga idén, som handlar om de mänskliga rättigheterna. Man nämner inte behovet av sunt styrelseskick och det faktum att korrupta regeringar i misslyckade stater ofta är huvudkällan till överträdelser av de mänskliga rättigheterna. Detta är allmänna punkter, men det finns specifika punkter som vi inte kan stödja. Samtidigt som vi, t.ex., kraftfullt stöder ett förbud mot det fruktansvärda utnyttjandet och missbruket av barn som soldater i länder som t.ex. Uganda och Sierra Leone, så kan vi inte stödja ett förbud mot rekrytering av soldater under 18 år i våra medlemsstater. Brittiska armén är förmodligen den bästa i världen. Ca 5 000 personer i denna armé, 4,5 procent av den totala styrkan, är under 18 år. Mer än en tredjedel av de berörda personerna går stolta och frivilligt med i armén innan de når vuxen ålder. De sätts inte in i konfliktområden innan de uppnår 18 års ålder. Det skulle vara ett grovt misstag och inkräktande på ett område där det finns en unik nationell kompetens, om man försökte att förbjuda denna typ av rekrytering.
Vi kan inte godta den inkorrekta tolkningen av Genèvekonventionen, eller den överdrivna kritiken av Förenta staternas åtgärder i samband med dess hantering av fångarna i Guantanamo, när Förenta staternas förvaltning har klargjort att den kommer att se till att man tar hänsyn till de grundläggande mänskliga rättigheterna för alla dem som hålls i förvar. Vi delar inte entusiasmen för en internationell brottmålsdomstol, som man har lagt fram förslag om, eftersom den lätt kan bli ett politiskt instrument, och då dess behörighet när det gäller att döma faktiska missbrukare av de mänskliga rättigheterna, som t.ex. terrorister, är oklar. Det finns mycket som vi kan stödja, men jag har redovisat vilka områden som vi inte kan stödja.
I stället för att ständigt gissla oss själva, vara självförebrående och leta efter brister i våra egna demokratier, måste vi verkligen bli effektivare när det gäller att komma till rätta med det ständiga och mycket stora missbruket av de mänskliga rättigheterna, som är vardag för invånarna i så många fjärran länder.

Cashman (PSE).
Herr talman! Jag kan inte hålla med föregående talare. Vi måste verkligen erkänna bristerna i vår egen demokrati. Detta har verkligen samband med diskussionen om Mellanöstern. Om vi inte erkänner våra egna fel och brister, hur skall vi då någonsin kunna medverka till förändringar i andra demokratier? Man gör det på ett utmärkt sätt i dessa två betänkanden.
Díez González betänkande påminner oss om att vi har gjort åtaganden när det gäller de mänskliga rättigheterna och demokrati, och ändå gör vi ingenting. Vi avvaktar därför att de ekonomiska faktorerna hindrar oss från att handla. Vi tar hänsyn till de ekonomiska bestämmelserna, i stället för kraven från medborgare som vänder sig till oss för att förbättra sin livssituation genom de avtal som EU och dess medlemsstater har undertecknat och ratificerat.
Van Hecke påminner oss, genom sitt betänkande, att det är mycket som inte står rätt till i världen, och koncentrerar sig på ett utmärkt sätt på Europeiska unionens behov av att tala med en röst. I egenskap av delegat i förra veckan i Genève, vågar jag påstå att kommissionen betraktas som en av de ineffektivaste kommissionerna av de erfarna mötesdeltagarna. Varför? Därför att Mellanösternfrågan används som en sak som man bollar mellan olika grupper av nationalstater. Vad händer då egentligen? Vi står här i kammaren och åtnjuter lyxen att kunna säga emot varandra, att kunna tillhöra olika partier, att ha olika idéer, att ha olika sexuell läggning, olika hudfärg och olika livsstilar. Sådan ser verkligheten ut när det rör överträdelser av de mänskliga rättigheterna. Vi kan inte tillämpa en snäv tolkning av de mänskliga rättigheterna. Vi måste vara övergripande. Vi måste ha ett expansivt synsätt.
Slutligen, ett citat efter den 11 september: ?ett angrepp på en, är ett angrepp på alla?. Så ser verkligheten ut. Detta är den oföränderliga principen i försvaret av de mänskliga rättigheterna och de allmänna friheterna.
(Applåder)

Malmström (ELDR).
Herr talman! Att stå upp för tolerans och mänskliga rättigheter är kanske idag viktigare än någonsin när rasismen och intoleransen visar sitt fula tryne, och främlingsfientliga och antisemitiska vindar blåser i allt fler länder i Europa.
Jag är stolt över att Europaparlamentet generellt har en hög svansföring när det gäller att försvara människovärdet i världen. Tolerans, respekt, demokrati och mänskliga rättigheter är byggstenar i det europeiska samarbetet, och dessa värden måste alltid försvaras.
EU har en bra politik på detta område, men den är som många sagt alltför spretig och osammanhängande. Vi behöver en samordnad, trovärdig, konsekvent strategi som på ett naturligt sätt integreras i EU:s övriga verksamhet. Detta har vi upprepat många gånger. Det är också tråkigt att vi frångått traditionen att hålla en stor människorättsdebatt vid sammanträdesperioden i Strasbourg och i stället delat upp den, vilket nu medför att exempelvis Swiebels betänkande om mänskliga rättigheter i EU behandlas långt senare. Det är symptomatiskt att vi också här arbetar på ett osammanhängande sätt.
Parlamentet och kommissionen har i flera år föreslagit olika åtgärder för att samordna politiken mellan institutionerna och för att förbättra uppföljningen. Ytterst få av dessa förslag blir verklighet. De är ändå ganska anspråksfulla och jag kan inte förstå att det skulle vara så svårt.
I van Heckes betänkande fokuseras på modernt slaveri och terrorism. Slaveriet och människohandeln, inte minst med barn, är ett fasansfullt problem och sker i viss mån i det fördolda. Det är oerhört bra att detta lyfts fram i ljuset. Även terrorism och mänskliga rättigheter är ett aktuellt tema. Inte minst här i Europaparlamentet har vi framhållit att kampen mot terrorismen, som givetvis är oerhört viktig, också väcker en del frågor om integritet och rättssäkerhet. Det öppna samhället får aldrig försvaras med odemokratiska metoder. Vi hade gärna sett att fler av dessa frågor tagits upp i ett för övrigt mycket bra betänkande som den liberala gruppen står bakom.
Vi samtycker helt till filosofin och intentionerna bakom Diaz Gonzales betänkande. Vi är dock tveksamma till några förslag, till exempel det som rör den nya interinstitutionella koden. Den är visserligen ytterst behjärtansvärd, men vi undrar hur den förhåller sig till de krav vi redan har? Kommer vi någonsin att kunna samarbeta med någon om alla dessa krav måste uppfyllas? Vi tror på dialog och vi har redan i dag krav, till exempel i associeringsavtalets artikel två, som inte uppfylls. Skall vi då höja ribban ytterligare?
Vi är också tveksamma till att upprätta en ny byrå för mänskliga rättigheter. Vad skall den göra? Vilket mandat skall den ha? Ett enhetligt utskott för medborgerliga rättigheter och mänskliga rättigheter är dock en utmärkt idé som vi stöder.
Fortfarande kränks människovärdet på det mest vidriga sätt världen över. EU kan spela en viktig roll när det gäller att försvara mänskliga rättigheter. Men vi behöver ökad samordning, bättre analysunderlag, utvärdering och uppföljning. Vi måste tala med en röst. Bara då kan EU få ett verkligt inflytande.
Matti Wuori (Verts/ALE).
Herr talman! Den senaste tidens händelser såväl i Mellanöstern som i hjärtat av Europa, i de franska valen, har än en gång gjort oss medvetna om hur tunt, skört och hotat demokratins, de mänskliga rättigheternas och rättsstatens skal kan vara. I kampen mot terrorism har vi dessutom mött - såsom Van Hecke och Malmström konstaterade - helt nya och farliga konflikter som ytterligare försvårar människorättsarbetet. Under dessa förhållanden finns det risk för att vi även gör oss skyldiga till, något vi beskyller många länders regeringar för, en retorisk förbindelse till mänskliga rättigheter, vilken ändå inte leder till målmedvetna och konsekventa politiska åtgärder. De förblir tomma ord.
Vi behöver inget sådant nytt ämbetsverk som Díez Gonzáles förslår i sitt betänkande, utan i stället behöver vi politisk vilja. Denna politiska vilja måste vi finna inom våra egna institutioner, parlamentet, kommissionen och framför allt ministerrådet som endast stapplande och tidvis lyckats ge ett trovärdigt intryck vid globala människorättsforum, vilket Van Hecke åter en gång på ett förtjänstfullt sätt påminde oss om.
I stället för att bekransa och arkivera Van Heckes utomordentliga betänkande och även största delen av Díez González betänkande, vilket jag anser bör understödjas, borde vi för en gångs skull ta våra egna diskussioner på allvar. Redan i fjol när vi godkände människorättsbetänkandet beslutade vi att vi skulle utvärdera arbetsmetoderna inom de behöriga organ inom EU som handlägger människorättsfrågor och demokrati. Vi gjorde det inte. Man väntar sig att vi håller övriga EU-institutioner skyldiga att redovisa för genomförande av människorättspolitiken inom EU, men vi har inte gjort det, utan vi har nöjt oss med retoriska åtaganden och vackra tal, vilka vi nästan till lust och leda fått lyssna till även i dag. Därför hoppas jag att vi för en gångs skull kunde ta Van Heckes betänkande och till stor del även Díez González betänkande på allvar och arbetade därefter.

Frahm (GUE/NGL).
Herr talman! Europeiska unionen är den civila och ekonomiska maktfaktor som kan göra en insats för demokratin och de mänskliga rättigheterna. En insats man inte klarar av med vapen, nämligen det krisförebyggande arbetet. Den egentliga kampen mot förtryck, för demokrati och mot terror, börjar ju här. Europeiska unionen kan genom sina anslutnings- och handelsavtal föra en aktiv politik för mänskliga rättigheter och demokrati. Vi vet att kränkningar av de mänskliga rättigheterna får förfärliga konsekvenser, och när detta händer, när terrorismen slår till, frågar vi oss alltför ofta vem som ligger bakom, och alltför sällan varför? Det räcker inte att veta ?vem?, vi måste också veta ?varför?. Vi vet att bakom terrorismen döljer sig frustration, förtryck, och en avsaknad av såväl demokratiska möjligheter som mänskliga rättigheter. Det ser vi exempelvis i Mellanöstern i dag. Vi ser det när individuella terroristhandlingar slumpvis drabbar civila i Israel. Vi har problem med vår politik inom Europeiska unionen - inte när det gäller fina ord, men med vårt eget handlande. Vi accepterar uppenbara brott mot de människorättsklausuler som bland annat finns med i anslutningsavtalet med Israel. Uppenbara brott, som inte får några konsekvenser. Vi måste sätta stopp för hyckleriet. Våra långa diskussioner leder ingenstans om vi inte är villiga att antingen slopa de meningslösa talen eller låta de fina orden följas upp av handling. Europeiska unionen är inte maktlös, vi kan faktiskt påverka. Vi kunde ha använt vårt inflytande, så att det som några av oss upplevde i Jenin i går inte hade behövt bli verklighet. Vi är inte maktlösa, låt oss utnyttja det inflytande och den makt vi har.

Hyland (UEN).
Herr talman! Många av er har säkert under veckan lagt märke till utställningen om Herman Hesses alster i Spinellibyggnaden. Alla som tagit sig tid att titta på utställningen måste ha blivit imponerade av ett av hans uttalande - jag citerar: ?Jag anser att världen inte består av nationer, utan av folk?. Skulle inte världen se annorlunda ut om vi - i vår utformning av politik och lagstiftning, i våra förhandlingar och vårt beslutsfattande - som politiker kunde ha dessa ord i åtanke.
Det finns ett behov av ett nytt förhållningssätt till utrikespolitiken, och förvisso inte bara till utrikes- och utvecklingspolitik, utan till alla aspekter i våra förbindelser med tredje länder. Om vi kunde sluta med att tänka i termer av fakta och siffror, summor och statistik, marknader och handel; om vi ständigt kunde tänka på att vår politik påverkar vanligt folk, skulle vi uppvisa ett verkligt engagemang för de grundläggande värderingar som vi säger oss hålla så högt.
Främjandet av demokrati, hänsyn och skydd av de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, är värderingar som utgör en del av den union som vi har skapat tillsammans under de senaste åren. Det är dessa värderingar som har skapat fred, välstånd och frihet på vår kontinent, och det är bara rätt och riktigt att vi försöker att främja dessa värderingar ännu mer.
Jag delar föredragandens uppfattning att det som behövs är konkreta förslag till bestämda åtgärder. Högtravande ideal och god vilja är inte tillräckligt. Vi måste fullständigt integrera vår människorättspolitik i all politik som rör länder utanför unionen, det kan handla om handel, jordbruk, fiskeri, etc. Jag stöder kravet på en demokratiklausul vid internationella avtal, såväl som en sträng övervakning när det gäller efterlevandet av dessa klausuler.
Den irländska regeringen tilldelar för närvarande nästan 2 miljoner euro till demokrati- och människorättsprojekt. Anslagen syftar till att främja respekt för de mänskliga rättigheterna och demokrati världen över. Tyngdpunkten ligger på att hjälpa folk att ta vara på sina rättigheter och få dem att förstå hur de kan delta fullt ut i den demokratiska processen. Att skapa en starkare demokratisk struktur måste vara en viktig aspekt i samband med utvecklingsinitiativ.
Det finns en stor mängd projekt som vi kan stödja, som har att göra med främjande och skydd av de mänskliga rättigheterna och stöd till demokrati och sunda styrelseskick i utvecklingsländerna. Det är i högsta grad berättigat att koppla ekonomiska incitament till människorätts- och demokratifrågor genom finansiering av nyckelprojekt. Man håller på att vidta praktiska åtgärder för att få till stånd en etisk utrikespolitik. Jag tror fullt och fast att fortsatta åtgärder i denna riktning skulle se till att stödet till projekten skulle få verkliga och positiva effekter för de fattiga som bor i utvecklingsländerna.

Belder (EDD).
Herr talman! Människor utsätts överallt i världen för förföljelse, tortyr och förnedring. Jag välkomnar av hela mitt hjärta att Europeiska unionen önskar engagera sig för dessa människor. Europeiska unionen vill ju vara en värdegemenskap. Till detta hör att man använder de till buds stående möjligheterna för att försvara de förtryckta i andra delar av världen. Van Hecke gör rätt i att plädera för en mer strukturerad strategi på detta område.
Jag har emellertid två kommentarer till denna diskussion om de mänskliga rättigheterna. Först och främst måste vi vara försiktiga: i våra medlemsstater utgör rasism, främlingsfientlighet och antisemitism fortfarande ett stort hot. I den situationen är det inte lämpligt att vi upphöjer oss själva till norm för hela världen. Vissa uttalanden, särskilt i Díez González betänkande, tycker jag därför är alltför långtgående. Utan att ifrågasätta att alla stater har att rätta sig efter folkrätten, förespråkar jag större respekt för andra val och andra kulturer.
Den andra kommentaren gäller frågan om huruvida skyddet av de mänskliga rättigheterna bäst främjas genom en så centraliserad lösning som möjligt. I motsats till Díez González menar jag att så inte är fallet. Medlemsstaternas intressen och kontakter är alltför olikartade. En alltför snäv samordning leder endast till inbördes konkurrens och i slutändan sker detta på bekostnad av skyddet av de mänskliga rättigheterna. Om varje medlemsstat och varje europeisk institution på bästa sätt utnyttjar sina egna möjligheter, kan man även i nuläget förbättra en hel del i kampen för ett erkännande av de mänskliga rättigheterna.

Turco (NI).
Herr talman! Som redan har bekräftats av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor så leder paragrafen om mänskliga rättigheter inte till konkreta resultat på grund av bristen på handling från kommissionen och rådet. I dag tjänar demokratiparagrafen enbart till att få detta parlament och allmänheten att acceptera handelsavtal och ekonomiska avtal med militärt, religiöst eller politiskt totalitära regimer. För bara ett par månader sedan, när vår kollega Olivier Dupuis reste till Laos för att kräva demokrati och frihet för fem militanta demokrater i Rörelsen 26 oktober 1999, så fängslades de, tillsammans med fyra andra militanta radikala, i strid med alla internationella avtal och framför allt i strid med avtalen mellan Europeiska unionen och Laos.
Ett par månader senare måste vi i dag, när det gäller den fredliga aktionen från vår kollega Dupuis, säga till dem som kämpar för civila och politiska mänskliga rättigheter, som ser Europeiska unionen som ett hopp, att inte låta lura sig. Det är vår plikt och skyldighet att framhålla att kommissionens och rådets passivitet har en politisk betydelse som nästan är kriminell, medan den ur rättslig och juridisk betydelse är försumbar. För bara någon vecka sedan bekräftade kommissionsledamoten Patten, som besvarade en fråga från vår kollega Cappato om dessa militanta laotier som sitter i fängelse sedan mer än tre år tillbaka, att kommissionen inte avsåg att brådskande sammankalla det blandade utskottet utan att man skulle följa de kanaler som redan aktiverats. De militanta demokrater som sitter fängslade sedan tre år kommer förmodligen att bli mycket belåtna när de måste vänta under Europeiska unionens byråkratiska och diplomatiska handläggningstider.
Till González vill jag bara säga en sak. Ni sade att kommissionen och rådet blundar med ena ögat inför konstaterade kränkningar. Nej, de blundar med båda ögonen: De vill inte se, de vill inte känna, de vill inte uttala sig; framför allt vill de inte handla.

McMillan-Scott (PPE-DE).
Herr talman! Låt mig först och främst tacka Díez González och Van Hecke för deras väldiga arbetsinsats i samband med de respektive betänkandena. Jag kommer att koncentrera mig på Díez González arbete, eftersom det återspeglar det arbete som jag själv inledde i början av 1990-talet, efter Berlinmurens fall. Det finns mycket få ledamöter i kammaren som satt här vid den tidpunkten, men jag kan fortfarande stöta på en och annan tjänsteman från den tiden.
Vi den tidpunkten bestämde sig parlamentet att samarbeta nära kommissionen för att upprätta ett program för främjande av demokrati och mänskliga rättigheter, framförallt i Central- och Östeuropa, men också i närbelägna länder och i övriga världen, och för att skapa en mer systematisk grund för hela processen. Detta resulterade i upprättandet av budgetkapitel B7-700, som nu är känt som det europeiska initiativet för mänskliga rättigheter och demokrati. Det första jag vill säga, är att de framsteg som har gjorts inom detta program inte är särskilt erkända. Under flera år har många miljoner euro använts för stora och små projekt, när och fjärran, som i stort sett gett väldiga framgångar och en mycket hög profil i de aktuella länderna. Detta initiativ har varit en framgång. Det finns kritik - det gäller ju alla program - men vi bör i stort sett gratulera kommissionen till det sätt på vilken den hanterade denna fråga.
Under 1999 ändrades emellertid hela processen. Parlamentet och kommissionen, tillsammans med G-24, Europarådet och ytterligare ett eller två organ, deltog i övervakningen och valet av program. Kommissionen såg då till att ta hand om hela processen på egen hand.
Jag kommer nu till själva kärnpunkten i rekommendationerna i Díez González betänkande. Bör man inrätta en byrå för mänskliga rättigheter och demokratisering? Mitt svar och PPE-DE-gruppens svar är: inte ännu. Vi anser att kommissionen fortfarande skall ha ansvaret för att driva dessa program. Det är uppenbart att vi måste övervaka detta noga, men att skapa ytterligare byråkrati anser vi inte vara lämpligt just nu.
Personligen har jag inga invändningar mot att parlamentet återinrättar utskottet för mänskliga rättigheter och demokratisering. Diskussionen måste emellertid äga rum närmare nästa val.
Under tiden kan vi säkert återinrätta arbetsgruppen för mänskliga rättigheter och demokratisering inom utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, för att behålla den tillsyn som parlamentet nu bör ha över de 100 miljoner euro som årligen används av budgetmedlen. Mitt förslag är i grunden detta: Parlamentet, och jag är tacksam mot de kolleger som fortfarande finns i kammaren, bör återigen koncentrera sig på mänskliga rättigheter och demokratisering. Dessa frågor är politiska projekt, och man bör utöva en politisk tillsyn över dem. Vi bör inte lämna allt till kommissionen, än mindre till rådet.
Kolleger! Låt oss alltså intressera oss för saken igen. Jag tackar Díez González för att hon gjort oss uppmärksamma på denna fråga. Många av hennes förslag är väl värda att följa, men inte de som jag betraktar som ganska byråkratiska. Jag är mycket tacksam för det arbete som hon har utfört.

Fava (PSE).
Herr talman! Denna debatt och detta betänkande om de mänskliga rättigheterna kommer verkligen lämpligt. Jag tänker på bilderna från Jenin som i dag har nämnts i denna kammare; jag tänker på kriget som sprider hat, på hatet som slår rot och som leder till intolerans; men jag tänker också på den mycket fina tröskeln på det sluttande planet som utgörs av de mänskliga rättigheterna, respekten för mångfalden, respekten för minoriteter. Just därför kommer vår debatt så lämpligt, i det ögonblick när vi begär av detta parlament att det skall förnya sitt löfte att skydda mångfalden, och allt detta den dag när herr Le Pen får chansen att hävda en politisk doktrin, en tanke, en avsikt som syftar till att förneka all respekt för mångfalden, all form av tolerans inom politiken. Detta är ett bra tillfälle att ge vårt engagemang en proaktiv och positiv inriktning.
Ytterligare ett ord om terrorismen: Det är bra att man har påpekat att terrorismen inte är ett hot för Västvärlden eller för demokratin, utan att det är ett hot mot och ett förnekande av de mänskliga rättigheterna. Och svaret på terrorismen kan inte bortse från de mänskliga rättigheterna, oavsett vilken människa det är som vi måste utöva denna skyldighet mot. Brutalitet bemöts inte med brutalitet - det är inte vår grupp som säger detta, det är Cesare Beccaria - och följaktligen kräver vi att det inte förekommer några förkortade processer, någon förtur när det gäller att rannsaka fångarna på Guantanamo, utan vi kräver att de får rätt att överklaga, den rätt som skall finnas i alla processer för alla brott. Vi kräver framför allt av Förenta staterna att de skall vara snabba, nitiska och noggranna när det gäller att ratificera konventionen som medger att den internationella brottmålsdomstolen kan börja fungera.
Ett par ord om barnarbete, herr talman: Vi anser att all form av barnarbete är en kränkning av rätten till en barndom, den tid i människans liv när det till exempel inte är meningen att man skall använda vapen. Detta gäller med andra ord även för barnsoldaterna och det gör att vi på nytt måste påpeka att man inte kan lägga nyttoaspekter på frågan om de mänskliga rättigheterna. Även om det inte passar den brittiska armén, så skulle vi faktiskt uppskatta om det inte längre fanns några barnsoldater.

Van den Bos (ELDR).
Herr talman! Om världen gör framsteg så är det i varje fall inte på människorättsområdet. Antalet kränkningar ökar och därmed ökar även känslan av maktlöshet när det gäller att komma till rätta med problemet.
Europa, alla moraliska värdens moder, får inte godta detta. Europeiska unionen måste föra en politik som är mer konsekvent och mindre hycklande. Naturligtvis måste alla länder där kränkningar sker bedömas utifrån sin egen situation. Följderna av straffsanktioner är trots allt viktigare än deras syfte.
En strikt uppförandekod är inte ändamålsenlig. Det är bättre att på ett strikt sätt tillämpa tydliga riktlinjer och ta hänsyn till de särskilda omständigheterna. I samband med sanktioner måste befolkningen skonas i största möjliga utsträckning. Låt de mänskliga rättigheterna inte bara i ord utan framför allt även i handling bli en prioritet för Europeiska unionen. Utan civilisation finns inga framsteg och utan mänskliga rättigheter finns ingen civilisation.

Isler Béguin (Verts/ALE).
Herr talman! Europeiska unionens engagemang och vaksamhet till förmån för de mänskliga rättigheterna måste genomsyra all gemenskapspolitik.
Som världens största ekonomiska enhet har unionen en nyckelroll när det gäller de mänskliga framstegens diplomati, särskilt gentemot de fattigaste länderna, som är de första som kränker dessa rättigheter, men som också är de första offren. Det handlar om en rad angrepp på de mänskliga rättigheterna när de ekonomiska och handelsmässiga grunderna i dessa länder sedan alltför lång tid är obalanserade och förtvivlade; när en kulturell eller religiös blykåpa, som ensam vill rättfärdiga traditionen eller vanorna, dömer mer än halva befolkningen, nämligen kvinnorna, till en nedärvd och ogenomtränglig underlägsenhet.
?Mänskliga rättigheter? säger man. Men man skulle faktiskt behöva säga ?den mänskliga personens rättigheter?, eftersom man bör vara medveten om att de förföljda männens öde alltid döljer ännu värre förhållanden för kvinnorna. Det räcker med att påminnas om barbariet i en annan tid, och samtidigt så helt nära i tiden, med de två nigerianska kvinnorna som enligt en listig legalism dömdes till döden genom stening på grund av äktenskapsbrott. Dessa fall som fick stor uppmärksamhet i media och där kvinnorna lyckligtvis räddades får inte dölja den extrema bedrövelsen för andra kvinnliga befolkningar, såsom i islamiska republiken Iran, som är fångna under lagar och vanor som bygger på ojämlikhet mellan könen. Segregation och en verklig statsterrorism följer och styr kvinnors hela liv, om de inte dömer dem till döden genom ociviliserade känslor som stening.
De mänskliga rättigheterna innebär också ett erkännande av individerna, av könen och folken. Europaparlamentet skulle hedra dessa rättigheter och sin demokratiska ambition genom att erkänna urbefolkningarna, vilket nu är möjligt genom inrättandet av en permanent instans om urbefolkningsfrågor inom FN, genom att inrätta en delegation för deras räkning vilket vi för övrigt röstade om 1992. Mer än uttalanden och resolutioner är de konkreta åtgärder som skall leda till att de mänskliga rättigheterna främjas.

Korakas (GUE/NGL).
Herr talman! Jag tycker det är ett extremt hyckleri, när Europeiska unionen utnämner sig själv till de mänskliga rättigheternas försvarare. Jag anser att det förekommer kränkningar inom själva Europeiska unionen, t.ex. kränkningar av rätten till arbete, bostad, gratis utbildning, hälso- och sjukvård, socialbidrag, men också i andra länder som stöds av Europeiska unionen, t.ex. Turkiet, Israel m.fl.
Genom sin politik bär Europeiska unionen också ansvaret för svälten och fattigdomen i resten av världen. Jag kommer också från Palestina. Vad som sker där är ingenting annat än en grov kränkning av de mänskliga rättigheterna, när Israel med sina supermoderna vapen går till angrepp mot det obeväpnade palestinska folket, som faktiskt kämpar för hela mänskligheten. Inför denna situation håller Europeiska unionen fast vid en politik som innebär att man jämställer förövare och offer. Man nöjer sig med att göra vissa konstateranden och begär att president Arafat, som befinner sig i husarrest, skall stoppa intifadan, som man kallar terrorism, för att Israel skalla upphöra med sina attacker.
Och de personer i den här kammaren som framför samma krav, herr talman, gör inte ens något försök att förklara för oss med vilken rätt Israel håller en folkvald president i husarrest, med vilken rätt man arresterar människor, t.o.m. palestinska parlamentsledamöter som Fatahs ledare Barvuti, som gjort sig känd för sitt oförtröttliga fredsarbete, med vilken rätt man dödar och förstör.
Det är säkert att Israel inte vill ha någon fred. Israels mål är att utplåna ett helt folk och att förverkliga de mest extrema elementens chauvinistiska expansionsplaner ...
(Talmannen avbröt talaren.)

Kronberger (NI).
Herr talman! Årsrapporten om de mänskliga rättigheterna för 2001 visar i stor utsträckning att situationen för de mänskliga rättigheterna dramatiskt har försämrats i hela världen. Sedan andra världskriget har 86 miljoner människor dödats i 250 konflikter. Vi är tacksamma mot föredraganden Van Heckes för att han inte har skyggat för att också beröra de aktuella följderna av den 11 september. Vi står inför det ofattbara fenomenet att förbrytelserna den 11 september tas som anledning för att upphäva mänskliga rättigheter, som man tillkämpat sig under århundraden - exempelvis folkrätten och Genèvekonventionen. Detta går så långt att vi internationellt erkänner ett slags tillbakagång till nävrätten. Det är fullständigt oacceptabelt när man efter eget godtycke blandar samman förment straffrätt med krigsrätt. Som ett nästa steg kan man rentav befara en legitimering också av nävrätten.
Europeiska unionen måste motarbeta denna utveckling med ett stort mått av civilkurage. Det kan inte accepteras att stater medvetet ställer sig utanför den internationella rättsordningen, och att de därigenom aktivt driver på våldsspiralen och skyndar på den ytterligare.

Sacrédeus (PPE-DE).
Herr talman! Jag kommer framför allt att ägna mig åt betänkandet från van Hecke, som jag tycker på ett förtjänstfullt sätt har fokuserat på ett fåtal frågor.
Betänkandet handlar om det moderna slaveriet och om terroristgruppernas hot och våldsutövning. Slaveriet växer i världen, men också i Europa. Slaveriet tillhör inte historien. Det bygger på en människosyn som är så avlägsen från vår civilisation och kristna kultur man kan tänka sig. Det bygger på själva motsatsen till tanken om människors lika, unika och okränkbara värde.
FN:s barnfond UNICEF har slagit larm om att 200 000 barn i Västafrika omfattas av barnhandel, varav kakaoindustrin står för en betydande del. Utvecklingen visar dessutom att barnarbete och människohandel ökar. På kakaoplantagerna i Västafrika arbetar mest pojkar som ofta får utföra det tunga arbetet med att skörda kakaobönorna. Arbetsdagarna för dessa barn är upp till femton timmar långa. Det är alltså inte enbart fråga om barnarbete, utan barnen säljs även som slavar mellan de olika kakaoproducenterna. Rådet, kommissionen och EU:s medlemsstater måste agera - och det med kraft.
Nämnas bör också handeln med kvinnor och barn som i allt större utsträckning förekommer i Europa. De länder som främst drabbats är Rumänien, Moldavien och Tjeckien. Handeln är en stor tragedi för de drabbade, som utnyttjas på ett fasansfullt sätt, framför allt inom prostitution. FN:s protokoll om människohandel, som lagts till FN:s konvention mot gränsöverskridande, organiserad brottslighet, är här ett viktigt verktyg. Medlemsstaterna och ansökarländerna måste nu sätta verklig handling bakom orden för att komma till rätta med denna avskyvärda handel.
Det finns en passivitet, en kraftlöshet, en uppgivenhet hos de nationella regeringarna, polisen och rättsväsendet inför uppgiften att på djupet ta itu med dessa grundläggande människovärdesfrågor och arbeta emot sexhandel och människohandel. Denna uppgivenhet är farlig för demokratin själv. Medborgarna kräver en hängiven kraftfullhet när det gäller att lösa problemen.
Låt mig också understryka punkterna 52, 53, 54 och 55 i van Heckes betänkande som handlar om religionsfrihet. Det är för mig fullständigt obegripligt att det i de flesta arabiska och muslimska länder är belagt med dödsstraff att byta religion från islam till kristendom, buddism eller andra religioner. Detta är inte människovärdigt.
Junker (PSE).
Herr talman, mina damer och herrar! Många viktiga frågor har tagits upp i de båda betänkandena, och man kan här inte gå in på dem alla, men man når gränserna för tolerans, respekt och ömsesidig aktning, när de universella mänskliga rättigheterna kränks. I den politiska praxisen är det en ständig balansakt mellan hopp och förtvivlan. För ögonblicket har vi anledning att vara förtvivlade över det som sker i Zimbabwe, och vi kan kanske hysa hopp när det gäller utvecklingen i Sierra Leone. Men det kan också se helt annorlunda ut i övermorgon.
Vi har genom AVS-samarbetet i Cotonouavtalet visat vägen, nämligen med klausuler om mänskliga rättigheter och demokrati, åtagandet som rör rättsprinciper och good governance. Vi har ett instrument, även om det inte är så utförligt som vi - de som parlamentariskt arbetar med denna politiska dialog - gärna skulle ha önskat. Jag tror att denna politiska dialog är synnerligen viktig, ty bara genom att tala med varandra kan man, när allt kommer omkring, uppnå en överensstämmelse. Därför finns det också ett krav på samråd, innan någon suspension sker. Men inte heller detta är särskilt enkelt. Framför allt måste man fråga sig hur vi då skall straffa de diktatoriska regimerna, utan att det samtidigt drabbar folket? Därför kommer jag även i detta sammanhang att tänka på ett ordstäv som ofta används i Tyskland: ?Det omöjliga utförs genast, undren tar lite längre tid.?
Vi måste vara uthålliga, och jag vet inte om de mänskliga rättigheterna i dag verkligen kränks oftare än tidigare. Men det är ett faktum att även förbrytelserna har blivit offentliga. I dag får vi veta mer, och detta gör naturligtvis också att vi tvingas handla. Men eftersom även förbrytelserna i dag är mer offentliga och eftersom det nästan alltid finns en kamera närvarande, har man möjlighet att agera mot det som tidigare förblev förborgat.

Sbarbati (ELDR).
Herr talman! Jag vill gärna uttrycka min tillfredsställelse med båda dessa betänkanden, som enligt min mening sammanfaller på ett positivt sätt, även om jag inte uttrycker en fullständig tillfredsställelse för jag finner ett betydande hyckleri i dessa svepande påståenden: Medan framstegen ökar i världen i exponentiell takt måste vi säga att våld, förtryck och barbari också ökar exponentiellt och att de mänskliga rättigheterna kränks. Man jag tycker det är positivt att de mänskliga rättigheterna tas med i de prioriteringar som görs i vår utrikespolitik och att nya former av mänskligt slaveri, framför allt terrorism, barnarbetets slaveri, prostitutionens slaveri, uppmärksammas; det borde finnas gemensamma ståndpunkter när det gäller dessa problem, ståndpunkter som omfattar en förmåga att samarbeta med Världshandelsorganisationen och ILO: Med andra ord en kamp mot människors utnyttjande av människor, i alla läger och inom alla sektorer, framför allt när det gäller de minderåriga och det sexuella utnyttjande som de utsätts för.
Det är viktigt att man i dessa två betänkanden för första gången har understrukit de positiva handlingarna när det gäller att främja de mänskliga rättigheterna. Det handlar med andra ord inte enbart om att fördöma, det handlar naturligtvis inte bara om att påtala dessa kränkningar, utan det handlar om att främja de mänskliga rättigheterna, och detta genom två åtgärder: För det första en ambassadör för de mänskliga rättigheterna, som företräder detta parlament; för det andra en europeisk myndighet för främjande av de mänskliga rättigheterna. För att dessa båda skall bli verklighet krävs det en seriös utrikespolitik, som bygger på konkreta förslag som vi stöder och som vi kommer att ställa upp på.

Martínez Martínez (PSE).
Herr talman! De mänskliga rättigheterna är en fråga som särskilt engagerar de spanska socialisterna. Medan dessa rättigheter redan utgjorde en av de främsta grundpelarna i samlevnaden i Europeiska unionens medlemsstater, var vi tvungna att kämpa och lida i årtionden till dess att de mänskliga rättigheterna och vår värdighet respekterades i vårt samhälle.
Föredraganden Rosa Díez känner mycket väl till detta. Hon är till och med bättre insatt än många andra, eftersom hon i egenskap av bask och demokrat tillhör en kategori spanjorer och européer som än i dag måste fortsätta kampen mot den ultranationella terrorismen för att befästa de mänskliga rättigheter som är Europeiska unionens kännetecken.
Mitt inlägg är helt enkelt ett stöd för de åsikter och förslag Díez och Van Hecke lägger fram, och jag kommer bara att tillägga ett par kommentarer. För det första anser jag att man inte skall tolka de många utmärkta initiativ som de föreslår oss alltför restriktivt. Till exempel är en hög nivå i tillämpandet av de mänskliga rättigheterna inte ett föregående och ofrånkomligt krav för att Europeiska unionen skall upprätta samarbetsförbindelser med tredje länder, det handlar snarare om att målet för och resultatet av detta samarbete skall vara ett öka respekten för de mänskliga rättigheterna i varje enskilt land vi samarbetar med.
Min andra kommentar gör jag med anledning av viss kritik vi har lyssnat till, som att vi ställer många krav på området för mänskliga rättigheter för tredje länder, särskilt utvecklingsländer, och att vi däremot är mycket medgörligare när det gäller situationer som uppriktigt sagt är otillfredsställande på samma område inom Europeiska unionen.
Detta är felaktigt. Dessa betänkanden handlar särskilt om tredje länder, men jag tar för givet att vår moraliska och politiska auktoritet i samarbetet med de länder utanför Europeiska unionen och som vi följdriktigt vill samarbeta med kommer att bli mycket mer trovärdig och effektiv om vi föregår med gott exempel och om de krav vi ställer på andra återspeglas i vårt eget agerande och i våra egna krav på att fortsätta utvecklas och förbättra alla frågor som berör skyddet av de mänskliga rättigheterna inom unionens territorium.

Schreyer
Herr talman, ärade ledamöter! I kommissionens namn och särskilt i min kollega Pattens namn, som i dag inte kan delta i diskussionen, vill jag tacka Díez González och van Hecke för deras betänkanden, som kompletterar varandra på ett bra sätt. I sitt betänkande om kommissionens meddelande om de mänskliga rättigheterna uppmanar ni, fru Díez González, institutionerna att utarbeta en gemensam uppförandekodex, som skall ligga till grund för unionens förbindelser med tredje land. Kommissionen bekräftar på nytt betydelsen av ett konstruktivt dynamiskt koncept för Europeiska unionens förbindelser med andra stater, vilket grundar sig på kritiskt partnerskap och samarbete. Rådet bekräftade också denna ansats med riktlinjerna för dialoger om de mänskliga rättigheterna. Denna dialog kan leda till framgång särskilt när respekten för de mänskliga rättigheterna och de demokratiska principerna utgör en väsentlig beståndsdel av de avtal som slutits med tredje land, och dessa innehåller en människorättsklausul. Ett sådant steg framåt - det har nämnts här - gjordes genom Cotonouavtalet. Kommissionen är beredd att diskutera den kommande utformning och tillämpning av denna klausul som skall leda till målet, och kommer därvid även i fortsättningen att tillmäta parlamentets åsikter stor betydelse.
Díez González uttalar sig i sitt betänkande vidare för att man skall inrätta en europeisk byrå för mänskliga rättigheter och demokrati, som skall fylla en rapporterande och rådgivande funktion. Kommissionen är dock, som förklarats i meddelandet, av den uppfattningen att det inte saknas informationskällor eller möjligheter till rådgivning i Europeiska unionen. Europeiska unionen kan stödja sig på rapporter från FN, Europarådet och, inte minst, ett stort antal internationella icke-statliga organisationer. Den egentliga utmaningen för varje institution består i att snabbt och omfattande utnyttja den information som finns till hands, och sedan uppbringa den politiska viljan att fatta svåra beslut. Ytterligare en rådgivande instans skulle inte bidra till att komma till rätta med denna utmaning. För kommissionen vore det dessutom extremt svårt att överlåta befogenheter när det gäller det ömtåliga området med mänskliga rättigheter på en sådan instans.
Van Hecke har ägnat sitt betänkande åt två viktiga frågor, för det första kampen mot terrorismen och för det andra kampen mot de moderna formerna av slaveri. Europeiska unionen fördömer uttryckligen slaveri i alla dess former, ett begrepp som i dag, vid sidan av traditionellt slaveri och slavhandel, bland annat omfattar svår kränkning av barns och kvinnors rättigheter, utnyttjande av viss beroendeställning samt apartheid. Fortfarande är miljoner människor i många delar av världen drabbade av detta.
Europeiska unionen har nyligen i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik avgivit en förklaring i denna fråga. Europeiska unionen välkomnade där de olika internationella instrumenten, i synnerhet ILO:s, för att bekämpa dessa former av slaveri. Man har också krävt ett aktivt agerande mot människohandel. När det gäller de grundläggande arbetsnormerna lade kommissionen i sitt meddelande förra året med rubriken ?Främjande av de grundläggande arbetsnormerna och den sociala inriktningen av politiken i samband med globaliseringen? fram en omfattande strategi, med vilken länderna skall ges impulser och sättas i stånd att genomföra och iaktta de grundläggande arbetsnormerna.
Ett konkret steg utgörs av antagandet av ett reviderat allmänt preferensschema - systemet för sociala impulser - från rådet, där ytterligare preferenser förutskickas för länder som iakttar de grundläggande arbetsnormerna. Dessutom räknas hädanefter allvarliga kränkningar av någon av de grundläggande överenskommelserna med ILO till de anledningar som kan medföra att de allmänna preferenserna tillfälligt avbryts. EU har, framför allt av dessa skäl, tills vidare avbrutit det allmänna preferenssystemet för Myanma.
I många länder har kommissionen nu i ökande utsträckning lämnat ekonomiskt stöd till projekt mot människohandel, kvinnohandel, barnarbete eller slaveri. Som exempel kan nämnas projekt mot utnyttjande av minderåriga i Gabon, Benin, Togo och Nigeria eller projekt inom ramen för programmen Stop eller Daphne, som riktar sig mot människohandel och sexuellt utnyttjande.
Van Hecke betonar i sitt betänkande helt riktigt att händelserna den 11 september utgör nya former av terrorism. Jag vill nu gå in på denna del av betänkandet. Bekämpningen av terrorismen har med all rätt genomsyrat hela den politiska debatten. Överväganden som gäller de mänskliga rättigheterna gör sig här gällande på olika nivåer. Europeiska unionen håller fast vid den viktiga rättsliga skillnaden att stater kan kränka de mänskliga rättigheterna, medan terrorattacker juridiskt sett betraktas som förbrytelser, som brottslighet. Trots behovet av snabba åtgärder är det därför, i alla aspekter av terrorbekämpningen, av största betydelse att vi själva och våra bundsförvanter noga respekterar vikten av de internationella mänskliga rättigheterna och den humanitära folkrätten.
I van Heckes betänkande refereras vidare till det europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter. Kommissionen gör aktiva ansträngningar för att omsätta sin nya strategi. Den omfattar ett mer långsiktigt koncept, som föreskriver ett begränsat antal prioriterade områden med central betydelse, där gemenskapens bidrag kan åstadkomma en verklig förändring. Som hittills kommer kommissionen även i fortsättningen att ta med Europaparlamentet i diskussionen om hur det europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter skall genomföras.
Jag vill än en gång gratulera fru Díez González och herr van Hecke till deras betänkanden. Kommissionen välkomnar samarbetet med parlamentet, för att fortsätta att driva vårt gemensamma önskemål om demokrati och mänskliga rättigheter. Europeiska unionen grundar sig på respekten för de mänskliga rättigheterna, och denna bas gäller både för den interna politiken i Europa och för Europas utrikespolitik.
(Applåder)

Talmannen.
 - Tack så mycket, kommissionär Michaele Schreyer.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 20.03 och återupptogs kl. 21.00.)

Talmannen.
 - Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0109/2002) av Wynn för budgetutskottet om förslaget till Europeiska unionens ändringsbudget nr 2/2002 (7033/2002 - C5-0131/2002 - 2002/2043(BUD)).

Wynn (PSE)
. (EN) Herr talman! Om vi tittar oss omkring, så hade vi lika gärna kunnat sammanträda i baren. Det hade varit betydligt mysigare än här. Det är trevligt att det finns några närvarande. Medan denna punkt benämns som Wynnbetänkandet på föredragningslistan, bytte betänkandet namn helt nyligen. Innan hette det Costa Nevesbetänkandet. Carlos Costa Neves, som var budgetföredragande för 2002, har nu börjat arbeta i den portugisiska regeringen, och jag är en av dem som beklagar att han lämnar oss. Han har gjort ett utmärkt arbete, och jag vill uttrycka min tacksamhet för det arbete han har utfört i samband med budgeten för 2002. Jag har förstått att PPE-DE-gruppen nu har utsett Podestà till ny föredragande. Jag är alltså ?mittemellanbiten?. Detta är skälet till att ni har fått Wynnbetänkandet om tilläggs- och ändringsbudget 2. Rådet och en eller två ledamöter är bekymrade över de ändringsförslag som vi har lagt fram.
Medlemsstaterna vill, helt riktigt, ha tillbaka de pengar som inte användes i fjol. Beloppet uppgår till omkring 10 miljarder euro, ett betydande belopp. Detta är emellertid inte hela beloppet, eftersom en viss del återbetalades i fjol, och det finns förmodligen ytterligare en eller två miljarder som kommer fram i tilläggs- och ändringsbudget 3. Vi kan välja mellan att återbetala pengarna till medlemsstaterna eller försöka att använda dem inom andra områden.
En sak som har klargjorts, är att det kan bli underskott i nästa års budget - särskilt i strukturfonderna - då betalningarna inom ramen för kategori 2-utgifter mycket väl kan ha överskridits. Ett av skälen till våra ändringsförslag är därför att mildra detta problem under nästa år, genom att se till pengarna finns tillgängliga i år. Till följd av detta kommer medlemsstaterna inte att få tillbaka tio miljarder, utan ett belopp som uppgår till omkring 5,5 miljarder.
Rådet och vissa medlemsstater har gjort förfrågningar om lagligheten när det rör ändringsförslaget och vår rätt att göra detta. Svaret är helt enkelt ja, vi har rätt att göra detta. Vi har gjort liknande saker sedan 1994, som aldrig har ifrågasatts av rådet, eftersom det erkänner - när det kommer till kritan - att det är fördraget som räknas, och fördraget ger parlamentet sista ordet om budgeten, när talmannen undertecknar den. Till följd av detta har det som vi betraktar som ett rutinuppdrag för ändring av denna tilläggs- och ändringsbudget, gett en eller ett par av våra vänner i rådet vissa idéer om att ifrågasätta lagligheten i våra beslut. Jag anser att det skulle vara oklokt att göra det.
Det andra problemet verkar vara att vi kommer att försena det nya systemet för egna resurser, om vi inte röstar igenom tilläggs- och ändringsbudgeten i sin helhet i morgon. Nå, så kanske det råkar vara, men det är inte vårt eget fel. I sin godhet försökte kommissionen göra rådet en tjänst genom att göra dessa ändringar av tilläggs- och ändringsbudgeten. Vi vill också att de skall bli av, men uppriktigt sagt: Ju tidigare vi röstar om tilläggs- och ändringsbudgeten under andra behandlingen - under förutsättning att rådet inte kan gå med på vår första behandling - desto snabbare antas ändringarna.
En tredje kritisk punkt från rådet är att det inte finns någon som helst möjlighet att använda pengarna i år. Om så är fallet, kan vi göra någonting åt det senare. Som jag sade, så är tilläggs- och ändringsbudget 3 på väg. Vi har bett kommissionen om information om hur pengarna kan användas, om de kan användas i tid eller om alla pengar kan användas. Om kommissionens kommentarer stöder rådets ståndpunkt, måste vi naturligtvis tänka om. Om vi inte gör det under tilläggs- och ändringsbudget 2, kan vi sannerligen göra det under tilläggs- och ändringsbudget 3. För dem som försöker att läsa mellan raderna, hoppas jag att budskapet framgår tillräckligt tydligt, därför att detta handlar inte bara om denna specifika tilläggs- och ändringsbudget. Det finns andra konsekvenser. Om jag säger ordet ?budgetförordning?, kanske det går upp ett ljus hos vissa och kanske börjar de förstå vad jag talar om när jag hela tiden nämner tilläggs- och ändringsbudget 3.
Ytterligare en aspekt är att vissa medlemsstater, däribland mitt hemland, kommer att säga att det blir ett hål i deras egna budgetar. De har rätt. Det enklaste sättet att fylla detta hål, är att klara upp denna fråga så snabbt som möjligt. Detta är emellertid inte bara kopplat till tilläggs- och ändringsbudget 2 eller 3, utan också till budgetförordningen. Jag hoppas att - om de tre institutionerna har ett bra samarbete - frågan kan lösas inom en inte alltför avlägsen framtid, för att därmed glädja rådet och oss själva, och för att se till att kommissionen kan utföra det arbete som den önskar.

Garriga Polledo (PPE-DE).
Herr talman! Jag tror inte att jag kan improvisera ett inlägg om budgetfrågor på fem minuter. Hur som helst, herr talman, fru kommissionär, kära kolleger i budgetutskottet och alla andra som intresserar sig för budgetfrågor, innehåller Wynns betänkande - det tidigare Costa Nevesbetänkandet, vilket inom kort kommer att benämnas Podestàbetänkandet, varför vi kan konstatera att detta är ett av de mest välbehandlade och mest överflyttade betänkandena under hela valperioden - några punkter som är av stort intresse för en diskussion här i parlamentet.
För det första och detta är en fråga som berör kommissionen, vilket vår ordförande Terry Wynn sade, är det värt att fråga sig varför det är nödvändigt med så många ändrings- och tilläggsbudgetar, som ofta medför en administrativ kostnad eftersom man måste inleda ett nytt förfarande och det årliga budgetförfarandet förvanskas och förvrängs, vilket vi alla är medvetna om eftersom vi diskuterat det många gånger. Det skulle vara att föredra att vi i viss utsträckning begränsar möjligheterna att utarbeta så många ändringsbudgetar. Detta innebär inte att parlamentet inte instämmer i politiken för ändringsbudgetar. Tvärtom, parlamentet är som ni vet fullständigt berett att försvara sina rättigheter för att tilläggsbudgetarna skall få vara kvar inom det nuvarande förfarandet, i sin nuvarande form och med parlamentets nuvarande rättigheter. Vi är således nöjda med grundfrågan, det vill säga att tilläggsbudgetarna skall få vara kvar och att parlamentet har något att säga till om angående dessa.
I det här fallet talar vi om ett budgetsaldo och ett enormt överskott. Vi talar om 10 miljarder euro plus ytterligare 1,2 miljarder euro som är budgeterade. Det rör sig om nästan 12 miljarder euro. Dessa pengar var redan budgeterade och skall nu lämnas tillbaka till medlemsstaterna på grund av underutnyttjande. Ett budgetöverskott i en nationell budgetpolitik är något positivt, det är en besparing. Ofta innebär en budgetansträngning att man undviker utgifter och det är pengar som återgår till de nationella statskassorna eller till skattebetalarna. Här gäller det dock ett annorlunda överskott. Vi talar om ett underutnyttjande av de budgetbemyndiganden som har antagits av Europaparlamentet. Vi talar om ett dåligt budgetgenomförande och en dålig förvaltning av budgeten. Vi vet inte om det är kommissionens, medlemsstaternas, de regionala myndigheternas ansvar eller vem som har ansvaret, men hur som helst står vi inför faktumet att 12 miljarder euro har underutnyttjats och följaktligen kommer att återlämnas till medlemsstaterna.
Detta är inte någon god nyhet för någon. Jag tror naturligtvis inte att det är en god nyhet för kommissionen och självklart inte för parlamentet heller. Egentligen är det inte heller en god nyhet för skatteministerierna, även om det förefaller vara det, eftersom dessa är europeiska medel, gemenskapsmedel som har en mångfaldigande effekt på de nationella ekonomierna. Om de inte används mångfaldigas de naturligtvis inte. Att behöva återlämna dessa pengar är följaktligen ett förlorat tillfälle.
Om man ser positivt på saken kommer detta budgetgenomförande emellertid att innebära att vi får möjlighet att analysera hur vi skall minska det återstående betalningssaldot och betalningsbehoven för år 2003. När vi går in på betalningarna för år 2003 är det naturligtvis bra att börja med betalningarna för år 2002, och därför har man lagt fram dessa ändringsförslag till betalningsbemyndiganden på 4,5 miljarder euro, vilket jag tror att hela kammaren instämmer fullständigt i, eftersom de påverkar alla utgiftskategorier. Från strukturfonderna och Leonardoprogrammen till programmen för extern verksamhet, täcker de samtliga budgetbehov när det gäller bemyndiganden.
Vi vet att detta inte nödvändigtvis är en slutgiltig ståndpunkt. Det politiska livet går ut på förhandling. Vi måste förhandla med kommissionen och med rådet. Kanske är det inte nödvändigt med så stora betalningsbemyndiganden. Kanske krävs det en större budgetansträngning för år 2003. Rådet kanske vill fundera över det rätta sättet att hantera de interinstitutionella förbindelserna, särskilt med parlamentet. Jag är övertygad om att de tre institutionerna kommer att föra många förhandlingar under den månad som återstår till den andra sammanträdesperioden i maj, då vi kommer att fatta ett definitivt beslut, och vi är naturligtvis alla mycket optimistiska när det gäller resultatet av dessa.

Walter (PSE).
Herr talman, fru kommissionär! Vi ägnar oss egentligen alltid i början av året, eller relativt tidigt på året, åt dagens procedur. Det ser på något sätt ut som om påsken för finansministrarna består i att det serveras tjocka påskägg från Europa, nämligen i form av pengar som flyter tillbaka, vilket naturligtvis minskar trycket på de nationella budgetarna, och det måste vi alltid i början av året besluta om här. Vi talar, som det här flera gånger har sagts, i samband med föreliggande aktuella tilläggs- och ändringsbudget om 10 miljarder, och de 2 miljarder, som ju mer eller mindre har aviserats, kommer också på tal. Men vi måste även komma ihåg att vi ju i slutet av förra året redan, respektive i förväg, återbetalade 1,2 miljarder, vilket innebär att vi totalt sett, för detta enda år, talar om mer än 13 miljarder outnyttjade medel.
Samtidigt har vi varje år, i slutet av året, när det närmar sig jul, inte obetingat några julklappar för parlamentet. Då måste vi ibland kämpa för att få ihop låga belopp som saknas för viktiga politiska uppgifter. Under de senaste tre åren gällde detta Kosovo, där man verkligen måste kämpa ordentligt för att äntligen få några pengar. Det gällde Serbien, det gällde hjälp för fisket i södra delen av vår union - i Spanien och Portugal - och vi måste rentav ta till våra reserver från förra året för att garantera en fortsatt återuppbyggnad på Balkan.
Det återflöde vi ser i dag ger förvisso inte anledning till belåtenhet, ty dessa återbetalningar betyder bara att medel inte har utnyttjats. Det kan bero på att det inte funnits lämpliga program, att det inte arbetats seriöst i medlemsländerna, att möjligheterna till stöd för medborgarna inte använts i tillräcklig utsträckning. I varje fall betyder det att allt det som aviserats ju någon gång måste genomföras, och varje återbetalning av inbetalda medel i dag är ett hypotek på framtiden, ty detta kommer, om det inte betalas i dag, att betalas någon gång i framtiden, och ger alltså bara anledning till begränsad glädje. Jag tror att man måste klargöra att detta verkligen inte är någon hjälp.
Redan för två år sedan föreslog jag att man i stället för att låta pengarna gå tillbaka skulle inrätta en reserv eller ett kriskonto, där man sätter in pengar, t.ex. 10 procent av de medel som skall återbetalas. Det vore ju ett annat sätt att gripa sig an saken. Man skulle inte hela tiden flytta pengarna fram och tillbaka, utan vi skulle kunna planera lite mer seriöst, och det skulle också hjälpa oss att göra framsteg på andra områden. När man talar om tilläggs- och ändringsbudgetar kan man betrakta dessa ur många aspekter, bland annat även ur denna aspekt.
Parlamentet avser att ändra tilläggs- och ändringsbudgeten så att, till att börja med, en stor del inte går tillbaka till medlemsstaterna. Vi har nyss hört att det på många områden finns behov av medel för att uppfylla tidigare förpliktelser. Vi kommer under de närmaste dagarna och veckorna att intensivt söka diskutera med rådet. Vi kommer att noga observera hur villig man är att samtala och hur öppet man umgås med oss från rådets sida. Jag tror att man här kan komma fram till bra lösningar. Alla måste veta att samarbete betyder att alla är beredda att tala med varandra. Det gäller också i samband med tilläggs- och ändringsbudgeten, som alltid i budgetförfarandet. Vi är beredda, men vi är också beredda att diskutera mycket intensivt med varandra, och i nödfall även gå in i ett intensivt meningsutbyte.

Virrankoski (ELDR).
Herr talman! Jag vill tacka Wynn för ett bra betänkande och meddela att jag helt och hållet stöder hans ståndpunkt beträffande ändrandet av budgetförordningen.
Den ändrings- och tilläggsbudget som nu behandlas innehåller två viktiga aspekter, det nya beslutet om principen för insamling av egna medel och överförandet av överskottet från föregående år för att finansiera budgeten för detta år.
Provisionen för uppbärandet av de traditionella egna medlen höjs från 10 procent till 25 procent och den mervärdesskattebaserade avgiften sjunker från en procent till ca en halv procent. Ändringen baserar sig på rådets nya beslut, vilket inte ratificerats förrän nu. Det gagnar speciellt nettobetalarna inom EU. Tysklands medlemsavgift sjunker med ca 847 miljoner euro per år och Nederländernas med 505 miljoner euro samt Sveriges och Österrikes med 140 miljoner euro. I Italien stiger medlemsavgiften med ca 757 miljoner euro och i Frankrike med 458 miljoner euro. Beslutet visar hur känslig EU:s medlemsavgift är inrikespolitiskt sett, eftersom den endast utgör ca en procent av BNI.
En politiskt sett svårare fråga är fjolårets oanvända anslag. Enligt grunderna för budgeten uppgår de till svindlande 18 miljarder euro, dvs. 20 procent av hela budgeten. Enbart av anslagen till strukturfondera blev 10,5 miljarder euro outnyttjade, dvs. 32 procent. Redan i fjol förblev 6,5 miljarder av dessa medel outnyttjade.
Orsaken till detta underutnyttjande är framför allt byråkratin inom kommissionen. Det är svårt att åstadkomma beslut. Beslutsförfarandet är rörigt och oklart. Hela processen saknar ett klart grepp och personligt ansvar. Dokumenten ligger i förvaltningsmaskineriet utan att någon bryr sig om eller ansvarar för att besluten fördröjs. Om verkställandet av budgeten skulle fungera lika dåligt i något medlemsland, skulle regeringen utan vidare falla. Därför måste kommissionen verkligen skärpa sig.

Turchi (UEN).
Herr talman, ärade kolleger, herr kommissionär! För det första vill jag tacka Costa Neves som verkligen har lämnat viktiga bidrag till vårt utskotts arbete under de senaste åren, och alltid på ett positivt sätt.
Som mycket riktigt anges av föredraganden i motiveringen till betänkandet, så har ändrings- och tilläggsbudgeten som vi skall rösta om i morgon två karakteristiska drag: För det första skriver den in i budgeten för 2002 en betydande preliminär överföring på 10 miljarder euro från överskottet från 2001, ett överskott som uppkommit ur ett bristande utnyttjande av Strukturfonderna och jordbruksstödet, och som i princip upplöses i en återbetalning till medlemsstaterna som på så vis ser sina bidrag till budgeten för 2002 avsevärt reducerade; för det andra räknas intäkterna till budgeten 2002 om på grundval av det nya beslutet från rådet avseende egna medel och som en följd av detta kan staterna behålla 25 procent, i stället för som tidigare 10 procent, av de traditionella egna medlen för att täcka kostnaderna för indrivning.
Det som emellertid för tillfället intresserar mig mest är den första aspekten av denna budget. Om vi inte låter oss förledas av de populistiska kraven på besparingar, så framstår situationens allvar med all önskvärd tydlighet, för Europeiska kommissionen, symbol - med rätt eller orätt - för miljontals europeiska medborgare, för Europa, för integrationen, för framtiden, har inte kunnat genomföra budgeten så som den röstades igenom av parlamentet och rådet, och vi står nu inför ett överskott på 12 procent. Men vi kan betrakta problemet även ur en annan synvinkel: Medlemsstaterna, som hela tiden begär mer pengar för strukturella insatser och som med utvidgningen för dörren utkämpar hårda politiska bataljer för att inte de egna medborgarna skall förlora gemenskapens strukturstöd, har inte kunnat förverkliga de löften man givit och har inte begärt ett få ut de pengar som redan avsatts.
Det är uppenbart, ärade kolleger, att problemet är ganska allmänt och att det är ett problem som det är bråttom att lösa, för det kränker våra medborgare, det utsätter oss för allmänhetens löje, en allmänhet som blir allt mindre benägen att förstå och allt mer beredd att i stället ta till generella fördömanden.

Dell'Alba (NI).
Herr talman, fru kommissionär! Jag tror att det i dag finns en stor enhällighet bakom ståndpunkten från vår föredragande, från ordföranden i budgetutskottet, och jag tror att rådet via låt oss säga en mellanhand skall lyssna till det som i morgon blir denna kammares röst, för man skall ibland vara på sin vakt mot enhälligheten; även om den stundtals visar på en institutions strävan efter att märka ut sitt revir, att göra sin röst hörd gentemot en gren av budgetmyndigheten som ibland delvis glömmer bort den befintliga balansen mellan parlamentet och rådet, och försöker tränga in på vår befogenhet, våra företrädesrätter och den roll vi har gentemot den allmänna opinionen. Men det här är ett allvarligt problem, på grund av att man faktiskt inte lyckas göra av med en så stor summa, det är inte möjligt att be oss bevilja ansvarsfrihet bara sådär, kanske en blankofullmakt, utan att ens tänka efter, utan att ens ställa dessa frågor som ställs här i kväll.
Oberoende av hur den här situationen kommer att fortsätta tror jag att vi uppträtt korrekt gentemot väljarna, gentemot de europeiska medborgarna, gentemot oss själva, när vi ställt frågan om denna tilläggs- och ändringsbudget och när vi genom denna gest säger till rådet: ni skall veta att vi alltid är två om att fatta beslut, att det står så i fördragen och att det är logiskt. Vi har en tilläggs- och ändringsbudget med saldo, vi har ansvar också som budgetmyndighet. Vi utövar detta ansvar, vi väntar på svaret från rådet, vi väntar på kommissionens uppföljning och vi kommer själva att yttra oss vid den andra behandlingen eftersom problemet finns där, det är riktigt att ställa frågan och vi gjorde rätt i att göra det på detta sätt.

Naranjo Escobar (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär! Den ändringsbudget som vi i dag diskuterar nästan i enrum avslöjar, vilket har påtalats, ett problem som är vanligt förekommande i genomförandet av betalningsbemyndiganden, eftersom det inte handlar om ett undantag utan snarare om en regel när det gäller volym och kvantitet.
Bokslutet för år 2000 visade på ett beräknat överskott av betalningsbemyndiganden på cirka 11 miljarder euro, bokslutet för år 2001 kan sluta på runt 1,4 miljarder euro, ett överskott som naturligtvis minskar medlemsstaternas inbetalningar under de närmast kommande åren efter vart och ett av dessa.
Under sådana förutsättningar ifrågasätts dessa förfaranden och deras legitimitet undergrävs. Dessa störningar koncentreras i stor utsträckning till kategori 2. Vi vet redan att de första åren av genomförande av regional- och sammanhållningspolitiken och planeringsfasen kräver mycket tid, resurser och energi. Det är tillräckligt att nämna det faktum att godkännandet av gemenskapsramen för stöd till Mål 1-regionerna skedde i oktober 2000 för mitt land och detta beslut är det krav som möjliggör samfinansiering.
Resultaten för utnyttjade betalningsbemyndiganden för år 2001 i denna rubrik når oroande siffror. Genomförandeprocenten minskade med 10 punkter i jämförelse med föregående år och när det gäller Mål 1-regionerna minskade den planerade summan med 6 punkter. Slutresultatet är en avsevärd ökning av de utestående betalningarna (RAL).
De bestämmelser för strukturfonderna som gäller för närvarande bör således ses över med anledning av vad jag just sagt. De bör förbättras inför utvidgningen för att möjliggöra ett bättre ekonomiskt genomförande av programmen av uppenbara skäl: eftersom regionalpolitiken tillhör själva kärnan av det europeiska projektet, eftersom den är av grundläggande vikt för att vi skall kunna avancera i integreringsprocessen, och eftersom den är ett nyckelinstrument om vilket det råder en mycket bred enighet.
Liknande problem finns när det gäller mindre siffror i rubrikerna 3 och 4: de utnyttjade betalningsbemyndigandena för de externa åtgärderna minskade även de med 5 punkter jämfört med föregående år. Närmare bestämt nådde initiativen för demokrati och mänskliga rättigheter endast 56 procent av de planerade betalningarna. Fru kommissionär, ärade kolleger, parlamentets ändringsförslag har inget annat syfte än att tillfälligt försena en besparing som i hög grad är övergående för medlemsstaterna och syftet är inte att hindra förvaltningen av medlemsstaternas finansiella flöden, utan att rätta till en situation som är orimlig, såväl politiskt som finansiellt sett.
För det första måste kommissionen förbättra sina arbetsmetoder under både planeringsfasen och genomförandefasen. På så vis skulle de betalningssvårigheter som förutses för år 2003 kunna lösas på ett tillfredsställande sätt.
För det andra måste rådet förstå att parlamentet utövar sina befogenheter som budgetmyndighet med alla dess konsekvenser och att denna tilläggs- och ändringsbudget innebär att parlamentet inte är jämställt med rådet i frågor om egna medel när det gäller denna och andra frågor som är under förhandling. Vad medborgarna begär är en stabil institutionell jämvikt och en dialog som leder till verkliga resultat, eftersom det inte finns några andra alternativ som är fördelaktiga för alla.

Dover (PPE-DE).
Herr talman! Låt mig säga att alla närvarande här i kväll vet varför pengarna hålls tillbaka i systemet. Det är därför att det finns ett stort behov att använda medel till strukturprojekt i våra olika länder och regioner. Det har nu gått ca två och ett halvt år sedan starten på det sjuåriga programmet 2000-2006. Det har sålunda gått mer än 30 procent av tiden, och vi har använt alldeles för litet av medlen. Det vi nu gör, är att vi ger medlemsstaterna möjlighet att ta sig i kragen och använda dessa pengar för att hjälpa till med att förbättra miljön, arbetsplatsförhållandena och sysselsättningen i hela Europeiska unionen. Detta görs för att stärka den totala ekonomin och förbättra villkoren i unionen.
Vi intar en ansvarsfull inställning, och det gläder mig att kammaren är enhällig i kväll. Jag hoppas att detta återspeglas under omröstningen i morgon. Det är sannerligen mycket viktigt för oss att se till att länderna använder dessa pengar, att den privata sektorn tar sig i kragen, därför att i slutet av 2006 - i och med utvidgningen - kommer vi, de nuvarande femton länderna, att förlora förmågan att ha kvar strukturfinansiering. De andra fem eller tio länderna som blir medlemmar i Europeiska unionen, kommer att kräva strukturfinansiering. Vi kommer att få ett mycket snabbt avbrytande. Det kan mycket väl bli så att vi inte ens tillåter någon överlappning av medlen, som går in i året 2007-2008, om utbetalningarna sackar efter ytterligare. Jag uppmanar därför alla regeringar i Europeiska unionen att använda dessa pengar, att använda dem effektivt och snabbt. Jag stöder kraftfullt talmannens vägledning, som lagkaptener, så att säga, att vi gör en slutlig omröstning i morgon för att hålla tillbaka de nödvändiga pengarna och uppmana dessa länder att använda dem på ett lämpligt sätt.

Schreyer
Herr talman, ärade ledamöter! I kväll är det en särskild kväll för mig, eftersom jag undantagsvis inte alls instämmer i budgetutskottets beslut, utan är av annan åsikt. Medlemsstaterna vill inte bara ha sina pengar tillbaka, utan de har också rätt till det enligt fördraget, och kommissionen har i enlighet med detta lagt fram tilläggs- och ändringsbudgeten. De pengar som medlemsstaterna betalat till den europeiska budgeten, och som vi inte använde förra året, bör vi i enlighet med lagbestämmelserna återbetala till medlemsstaterna så snabbt som möjligt, redan av nationalekonomiska skäl, eftersom allt annat skulle innebära nationalekonomiska förluster.
Förra året hade vi ett mycket stort överskott, och jag skall strax tala om de olika komponenterna. Tilläggs- och ändringsbudgeten omfattar flera komponenter, nämligen för det första överskottet från förra året och för det andra genomförandet av det nya beslutet om egna medel, som ju innehåller olika komponenter. Det nya beslutet om egna medel, som avtalats om i Berlin, skulle träda i kraft den 1 januari 2002. Eftersom det förekom förseningar från vissa medlemsstaters sida när det gällde att ratificera beslutet, måste budgeten 2000 fortfarande baseras på det gamla beslutet om egna medel. Detta innebär konkret att de nuvarande medlemsstaterna delvis måste erlägga högre belopp än de skulle göra i enlighet med det nya beslutet om egna medel.
Det nya beslutet om egna medel innehåller olika komponenter: 25 procent av tullintäkterna kan stanna kvar i medlemsstaterna, de intäkter som kommer från mervärdesskatten går tillbaka, medan den andel som kommer från BNP ökar; därigenom sker en förskjutning av finansieringsbördan. Och det finns en tredje komponent: På Förenade Kungarikets rabatt får fyra medlemsstater nu så att säga en rabatt, alltså en rabatt på rabatten.
Det har beslutats på så vis. Det skall nu genomföras, och kommissionen har därför också kombinerat det med överskottet. Återbetalningen av tullandelarna, att alltså medlemsstaterna kan behålla 25 procent av tullintäkterna, gäller från och med den 1 januari 2001. De pengar som skulle behövas för detta har naturligtvis tagits med när överskottet beräknats, eftersom man annars måste betala tillbaka och sedan återigen måste ta ut pengar.
(Tillrop: Mycket bra!)
Det är glädjande att höra, herr Walter!
Men jag vill nu också helt kort säga något om hur överskottet i denna storleksordning har uppstått. Det stämmer, som det redan har nämnts här, att överskottet, eller det bristfälliga genomförandet, när det gäller strukturfonderna ligger omkring 10 miljarder. Jag måste än en gång påpeka att det i denna fas i det nya programmet inte längre handlar om att kommissionen är för långsam med att bevilja projekt, utan vi har nu de bestämmelserna att kommissionen genomför återbetalningar till medlemsstaterna när dessa presenterar en räkning för ett genomfört program. Om det inte kommer några räkningar, kan naturligtvis inte heller någonting betalas ut. Under år 2000 var det fortfarande möjligt att göra förskottsbetalningar, så som det föreskrivs i ifrågavarande bestämmelser. Det var inte längre möjligt under 2001, och då kan man faktiskt fråga sig varför medlemsstaternas uppskattning förra året av de belopp som behövdes för att genomföra programmen var mycket högre än de belopp som man sedan begärde.
I samband med överskottet vill jag också påpeka två saker. För det första gjordes det på jordbrukspolitikens område faktiska besparingar i storleksordningen 2 miljarder euro, huvudsakligen därför att den konjunktursvacka som uppstod på nötköttsmarknaden efter BSE-krisen inte varade så länge som man först förmodade. Här hämtade sig marknaden snabbare. På andra områden var situationen på marknaden bättre än vad som prognosticerats. Här kan man verkligen tala om faktiska besparingar som man kan glädja sig över. För det andra användes nästan 90 procent av de medel som anslagits till utrikespolitiken, alltså rubrik IV. Här har vi under det andra året en förbättring gentemot den tidigare situationen, och jag tror att man tydligt bör understryka att de förvaltningsreformer som mina kolleger Chris Patten och Poul Nielson infört på utrikesområdet nu verkligen bär frukt. Förebråelsen att EU gör stora utfästelser men att sedan verkligen ingenting genomförs, stämmer alltså inte längre.
Naturligtvis väntar medlemsstaterna på att det stora överskottet från förra året åter skall flyta tillbaka in i deras budgetar. Det rör sig om en storleksordning som verkligen är ekonomiskt relevant för medlemsstaternas budgetar. Om ni betänker att den ekonomiska nedgång som vi haft sedan den 11 september naturligtvis har inverkat på medlemsstaternas allmänna budgetar så är det helt klart att man väntar på att få tillbaka pengar från den europeiska budgeten, just för att undvika ökade underskott. Kommissionen anser att det med tanke på det totalekonomiska ansvaret vore klokt att undvika förseningar. Jag vill nu sammanfatta Walters och Wynns inlägg: Det har inte lämnats tillbaka några påskägg, och om vi ser på tidsplaneringen kommer det heller inte att bli några pingstbuketter, men jag vill också gärna ta fasta på den vädjan som kom från ordföranden i budgetutskottet om att inte låta det bli julklappar!

Talmannen.
 - Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Talmannen.
 - Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0066/2002) av Martens för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor om kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet - handlingsprogram för integrering av ett jämställdhetsperspektiv i gemenskapens utvecklingssamarbete, och betänkandet (A5-0067/2002) av Avilés Perea om rapport från kommissionen till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén - Årlig rapport om jämställdheten i Europeiska unionen 2000.

Martens (PPE-DE)
. (NL) Herr talman! Artikel 3 i fördraget säger att Europeiska gemenskapen vill fördriva all ojämlikhet och främja jämställdhet mellan män och kvinnor.
I en resolution från 1995 sade rådet att jämställdhet är grunden för allt bistånd. Samma år antogs under den internationella kvinnokonferensen i Peking ett åtgärdsprogram bestående av tio punkter för att främja jämställdheten. Detta åtgärdsprogram undertecknades av alla närvarande länder.
Situationen lämnar emellertid mycket övrigt att önska, särskilt på biståndsområdet. Det handlar i detta avseende inte bara om projekt för kvinnor utan framför allt om projekt med kvinnor, projekt som kommer till stånd i samråd med kvinnor.
Under förra mötet antog vi det mycket omstridda betänkandet från Izquierdo Rojo som handlade om kvinnor och fundamentalism. Detta betänkande antogs med majoritetsval i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor. Problemet på detta område står klart för var och en. Vi är i stor utsträckning överens om inriktningen på lösningarna. Bistånd är fortfarande i alltför hög grad något som endast berör män.
Herr talman! Sjuttio procent av de en och en halv miljard människor som lever under existensminimum är kvinnor. Det betyder att de lider stor brist på finansiella medel, men i praktiken innebär det mer än så. Ofta handlar det även om avsaknad av grundläggande mänskliga rättigheter och sociala rättigheter, såsom rätt till lämpliga livsmedel, dricksvatten, utbildning, sjukvård och arbete.
Ofta har människor som lever under existensminimum även liten kontroll över och tillgång till tjänster, resurser och varor och deras inblandning i beslutsfattandet är obefintlig. Det är intressant att allt fler tecken pekar på att det finns en koppling mellan fattigdom och jämställdhet. Länder med låg jämställdhet, såsom Sierra Leone, Niger, Burkina Faso eller Mali, är även de fattigaste länderna.
I länder där jämställdheten är högre är fattigdomen också lägre. Dessutom har det visat sig att biståndsprojekt, till exempel på områdena sjukvård, alfabetisering eller jordbruk, är mer framgångsrika om även kvinnorna är involverade. Investeringar i flickor har visat sig leda till lägre barnadödlighet och lägre dödlighet bland kvinnor samt högre livsmedelssäkerhet och förbättrad fattigdomsbekämpning.
Det är inte för inte som biståndspolitiken bygger på principen om en mänsklig och social utveckling som grundas på delaktighet och är hållbar och skälig. Även mänskliga rättigheter, demokrati och rättstaten är intimt förknippade med detta och därför bör även kvinnor involveras.
Herr talman! Sedan rådet för sex år sedan definierade gender mainstreaming som utgångspunkt för biståndspolitiken har det skett beklagansvärt lite. Därför är jag glad över detta meddelande från kommissionen. Åtgärdsprogrammen kan ge en extra impuls åt genomförandet av jämställdhet inom ramen för Europeiska unionens biståndspolitik.
Jag ställer mig bakom de tre huvudlinjer som kommissionen beskriver, nämligen analysen och integrationen av jämställdhetsaspekten i de prioriterade områdena för gemenskapens biståndssamarbete, den horisontella integrationen av jämställdhetsperspektivet i projekt och program samt skapandet av en intern kapacitet inom gemenskapen på detta område. Dessa tre punkter, särskilt den sistnämnda, är utomordentligt viktiga. För det krävs en ändrad mentalitet även inom Europeiska unionens egna organ. Hur skall det någonsin komma till stånd en förbättring om den personal som skall bedöma, genomföra och utvärdera programmen inte har detta tillräckligt klart för sig? Utbildning av vår egen personal liksom en adekvat finansiell underbyggnad av politiken är nödvändig.
Jag tycker att det är synd och tråkigt att kommissionen återigen väljer ett ekonomiskt tillvägagångssätt och framför allt beskriver kvinnor som ett instrument för ekonomisk tillväxt. Det faktum att kvinnor är människor som i egenskap av sig själva har rätt till livskvalitet och därför har rätt att göra anspråk på medborgerliga rättigheter, politiska rättigheter och mänskliga rättigheter, kommer enligt min mening i skymundan.
Den femåriga åtgärdsplanen syftar till att omsätta kommissionens goda föresatser i handling. Föresatserna får ju inte förbli endast goda föresatser. Därför talar man i planen om en vidareutveckling i form av ett arbetsprogram med tydligt formulerade arbetsmetoder, tidsperioder, finansiella medel och indikatorer.
Föresatsen att fatta beslut om en utvärdering i halvtid är bra och jag hoppas att kommissionen i tid kommer att involvera parlamentet i detta arbete. Vidare vill jag gärna peka på betydelsen av samarbete med icke-statliga organisationer och andra berörda parter på internationell nivå. Dessa har ofta en viktig roll att spela.
Slutligen, herr talman, upphör förordningen på detta område att gälla år 2003. Denna förordning utgör den rättsliga grunden för den budgetrubrik som syftar till att integrera jämställdhetspolitiken i biståndspolitiken. I mitt betänkande förespråkar jag därför att denna förordning skall förnyas så att det arbete som måste uträttas på detta område kan fortsätta.
(Applåder)

Avilés Perea (PPE-DE)
. (ES) Herr talman, fru kommissionär! Vi behandlar kommissionens årliga rapport om jämställdheten i Europeiska unionen 2000, för att analysera de framsteg som har gjorts när det gäller jämställdhet mellan kvinnor och män i Europeiska unionen.
Vi ser med tillfredsställelse på att sysselsättningsnivån för kvinnor har ökat, om än bara litet, men problemet är fortfarande att kvinnor ofta har deltidsanställningar, att de är osäkrare och har mindre framtidsutsikter i sitt yrkesliv.
Vi har inte lyckats nå lika lön för lika arbete. Skillnaderna är fortfarande mycket stora och även om vi har nått vissa framsteg i arbetet med att förena yrkes- och familjelivet har vi dock inte lyckats nå en större fördelning av uppgifter inom familjen, vilket skulle ge kvinnorna möjligheter att ägna sig mer professionellt åt sitt arbete.
När man tänker på att kvinnorna behöver hjälp tänker man på mödrarna, unga kvinnor med små barn, och vi tror att vi kan lösa problemet med hjälp av daghem. Ett annat mycket vanligt fenomen är att det finns äldre personer i familjerna, personer som samma kvinnor har ansvar för, funktionshindrade personer som innebär ytterligare arbete för husmodern, för kvinnan. I allmänhet tänker man inte på att det även är nödvändigt med socialt stöd, som till exempel dagcenter, vilka underlättar kvinnornas inträde i arbetslivet.
Vi kan konstatera att kvinnan inte når tillräckliga framsteg i framtidens samhälle, dvs. teknik- och informationssamhället. Endast 20 procent av kvinnorna arbetar i denna sektor och vi måste främja detta och se till att de får möjligheter till livslångt lärande, eftersom framtidens arbetstillfällen är nära förknippade med det nya tekniksamhället.
Kvinnorna är fortfarande mycket underrepresenterade i beslutsfattande positioner inom företag, föreningar, politiska partier och statliga institutioner. Vi har upprepade gånger krävt att kvinnornas närvaro måste ökas, att jämställdheten mellan kvinnor och män måste ökas, men vi kan bara konstatera att det är svårt att uppnå målet att kvinnor skall inneha beslutsfattande befattningar. Därför kräver vi nyskapande idéer och särskilda åtgärder för att kvinnorna skall öka sin närvaro på alla områden, i yrkeslivet, med en större fördelning av uppgifter mellan kvinnor och män och en ökad förening mellan yrkes- och familjelivet.
Vi måste slå vakt om att gemenskapens mål för jämställdhet mellan kvinnor och män uppfylls i de program som finansieras med europeiska medel i enlighet med fördraget, och främja ett större deltagande av kvinnor i beslutsfattandet. Dessa mål måste även beaktas i utvidgningen av Europeiska unionen, genom att övervaka hur kandidatländernas nationella lagstiftningar inbegrips i gemenskapens regelverk.
Våld i hemmet och behandlingen och utnyttjandet av kvinnor är fortfarande allvarliga problem som vi måste fortsätta att arbeta med för att hjälpa offren och, i den utsträckning det är möjligt, utrota orsakerna till dessa problem, som till exempel fattigdom och utsatthet.
Som vi ser återstår det fortfarande mycket arbete, kvinnorna är fortfarande underrepresenterade på beslutsfattande positioner och på arbetsmarknaden överhuvudtaget och framför allt har kvinnorna ännu inte uppnått lika lön för lika arbete.
Jag anser därför att vi måste begära att kommissionen och de övriga institutionerna övervakar denna fråga närmare för att jämställdhetsmålet skall bli verklighet så snart som möjligt.
(Applåder)

Kratsa-Tsagaropoulou (PPE-DE).
I kväll debatterar vi två viktiga betänkanden. Det ena gäller Europeiska kommissionens senaste rapport om jämställdheten mellan män och kvinnor i Europeiska unionen år 2000, en fråga av utomordentligt stor vikt för kvaliteten på demokratin i Europeiska unionen men också för möjligheten att uppnå de utvecklingsmål vi formulerade i Lissabon. Det andra betänkandet gäller handlingsprogrammet för att integrera jämställdhetsfrågorna i samarbetet med tredje land, en särskilt viktig fråga för en harmonisk utveckling i världen, vilket det har tagit en lång tid för oss att inse, eftersom det har gått nästan sex år sedan rådet för första gången offentliggjorde handlingsprogrammet och därvid framhöll att integreringen av jämställdhetsaspekten är en viktig princip i gemenskapens utvecklingspolitik. Om vi skall vara självkritiska, måste vi medge att situationen för kvinnorna i Afghanistan, som tyvärr aktualiserades efter terrorattacken den 11 september, har gjort oss medvetna om den tragiska situationen i fråga om kvinnors rättigheter i olika delar av världen.
Och nu om det första betänkandet, som gäller situationen här hemma. Aviles Perea har framhållit - och här håller jag med henne - att rapporten presenterar vissa förbättringar i år i jämförelse med tidigare år, den fördjupar utvärderingen av jämställdhetspolitiken. Också jag upprepar att utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor uttrycker sitt missnöje med att Europeiska kommissionen inte förmår kontrollera den praktiska tillämpningen av gemenskapslagstiftningen om jämställdhet mellan män och kvinnor. Vi bör söka komma fram till och tillämpa lämpliga metoder för att kontrollera denna politik. Det har stor betydelse också för de nya stater som vi kommer att ta emot i våra led. När det gäller Lissabon-målet bör medlemsstaterna, trots ökningen av andelen sysselsatta, intensifiera sina ansträngningar och uppställa konkreta mål i sina nationella handlingsprogram för att kunna föra en effektivare politik, men också för att man på ett effektivare sätt skall kunna kontrollera genomförandet av politiken.
Jag delar föredragandens oro över otryggheten, bristen på kvalitet och bristen på karriärmöjligheter för kvinnorna i Europa, liksom även över bristen på infrastruktur. Det gäller inte bara daghem, det gäller också vård och omsorg om äldre och sjuka. Redan vid den konferens om personer med funktionshinder som anordnades av det spanska ordförandeskapet framhölls det hur viktigt det är med en infrastruktur som svarar mot de funktionshindrades behov, för att de skall kunna leva ett värdigt liv, men också för att lätta på bördorna för kvinnorna. Jag håller med föredraganden om att vi måste satsa hårdare på ett få fram en könsdifferentierad statistik, som gör att vi kan kartlägga den faktiska situationen för kvinnorna på arbetsmarknaden och andra områden men också bedriva en effektivare politik.

Gröner (PSE).
Herr talman, fru kommissionär! Mitt hjärtliga tack går i dag till fru Martens och fru Avilés Perea för deras betänkanden om handlingsprogrammet för integrering av ett jämställdhetsperspektiv i gemenskapens utvecklingssamarbete och om årsrapport 2000. Jag tror att det här finns vissa paralleller, och från Europeiska socialdemokratiska partiets grupp noterar vi med tillfredsställelse att ytterligare en byggsten lagts för att genomföra åtgärdsplattformen från Beijing - världskvinnokonferensen.
Ramstrategin för gender mainstreaming tillämpas konsekvent. Vi måste genomföra en grundlig problemanalys och ser här klara anvisningar för hur det skall genomföras regionalt och nationellt. Hos vissa beslutsfattare gör sig nu gender-medvetande gällande, och vi vet att en hållbar utveckling måste börja med kvinnorna. Vi vet också att en hållbar utveckling inte kan fås gratis. Därför är det skakande att budgetansatsen för det könsspecifika utvecklingssamarbetet, som år 1998 fortfarande uppgick till 5 miljoner euro, år 2001 reducerades med 60 procent. Hur skall man få ett nytt tänkande till stånd? I förbigående vill jag erinra om att medlemsländerna åtagit sig att avsätta 0,7 procent av sin bruttonationalprodukt till utvecklingshjälp. Vi är mycket långt från detta. De s.k. utvecklade ländernas trovärdighet står på spel om vi inte handlar omedelbart!
Jag vill också fråga kommissionen vad som blivit av gender desk i utvecklingssamarbetet? Hur skall vi förbättra den reproduktiva hälsan och familjeplaneringen, tillgången till preventivmedel inklusive skydd mot HIV och aids, och åstadkomma detta också på landsbygden, om vi inte ökar budgetmedlen rejält?
Visserligen har vi lyckats att genom politisk diskussion häva tabut för sådana kvinnoföraktande seder som könsstympning, offentliga spöstraff, stenande, våld och sexuellt utnyttjande, och internationellt fördöma dessa missförhållanden och bekämpa dem politiskt, men sedan måste detta också genomföras. Vi behöver konsekventa årliga rapporter, exempelvis liknande den som fanns med i Avilés Pereas betänkande, så att vi kan granska uppgifterna noggrant. Därför stöder min grupp båda betänkandena. Vi kan bara fullständigt ställa oss bakom dem och uppmana kommissionen att genomföra dessa höga mål.

Dybkjær (ELDR).
Herr talman! Det är två helt olika betänkanden som vi behandlar här i dag. Men i båda fallen krävs verkligen att man genomför oerhörda förändringar både när det gäller utvecklingsländerna och när det gäller kvinnornas situation i västländerna, Europeiska unionen inbegripen. I annat fall kan vi glömma allt om jämställdhet. Det krävs givetvis vitt skilda tillvägagångssätt och jag vill tacka de två föredraganden just för att det framgår av betänkandena att olika åtgärder behöver vidtas.
Jag vill särskilt när det gäller utvecklingsländerna betona punkterna 10, 11, 12 och 14 i betänkandet, där man bl.a. understryker nödvändigheten av att se närmare på de religiösa, kulturella och socioekonomiska traditionerna, och på vilken roll de spelar för kvinnorna i utvecklingsländerna. Det är utmärkt att vi talar om mainstreaming, men vi får inte glömma konkreta handlingsprogram.
När det rör sig om Europeiska unionen tycker jag att en artikel i ?The Guardian? i dag har en mycket träffande rubrik: ?Women can have it all - with a little bit of help?. Bakgrunden till artikeln är att forskning i USA visar att 42 procent av alla högavlönade kvinnor är barnlösa. De kommer helt enkelt i gång för sent och är offer för illusionen att kvinnor kan få allt. Det kan de inte, det är bara någonting vi inbillar dem. De kan inte både ha en karriär och ett familjeliv med barn. Därför lyder nästa rubrik så här: ?A female-friendly state can make a significant investment in the future?. Jag tror att vi tvingas tillstå att vi i en rad västliga länder har en illusion om jämställdhet, som är och förblir en illusion. Vi skall inte inbilla oss att vi uppnår jämställdhet förrän männen också börjar ställa krav på att själva kunna klara allt. Det är männens krav som det nu är nödvändigt att ta upp.

Schörling (Verts/ALE).
Herr talman! Jag vill börja med att tacka och gratulera de två föredragandena till ett mycket bra betänkande. Man kan inte annat än välkomna kommissionens handlingsprogram för integrering av ett jämställdhetsperspektiv i gemenskapens utvecklingssamarbete.
Samtidigt måste jag konstatera att det är anmärkningsvärt och ganska frustrerande att det behövde ta sex år från det att rådet fattade sitt beslut tills kommissionen lade fram sitt handlingsprogram.
Nu är det viktigt att de prioriterade områdena i handlingsprogrammet också samordnas med målen i gemenskapens ramstrategi för jämställdhet, där ju utveckling är ett genomgående tema. I dessa mål är ekonomisk jämställdhet, jämställdhet i fråga om sysselsättning och politisk representation samt lika sociala förmåner och främjande av kvinnors mänskliga rättigheter viktiga aspekter. Målen handlar egentligen om både kvinnors och mäns värdighet, ja faktiskt om själva människovärdet.
För att detta skall bli möjligt även i utvecklingsländerna måste det finns ett åtagande om att jämställdhetsfrågor skall infogas i alla kommande program och dokument om landsstrategierna, liksom i strategier för att minska fattigdomen. Det är även viktigt att jämställdhetsaspekterna blir ett obligatoriskt krav för finansiering från alla budgetposter inom utvecklingspolitiken, och inte enbart från budgetposten för hiv och aids, vilket i sig naturligtvis är bra.
Kommissionen måste också så snart som möjligt lägga fram ett förslag om arbetsprogrammet, och precisera ekonomin och reglerna för genomförandet så att det snabbt kan genomföras. Vi vet genom otaliga studier att demokrati och utveckling bara kan ske om kvinnorna i utvecklingsländerna involveras fullt ut. Jag stöder därför även förslaget i punkt 26 om att i ett möte med den gemensamma parlamentariska AVS-EU-församlingen ta upp den viktiga frågan om att Cotonouavtalet också uppfylls på detta område. Min grupp kommer att stödja betänkandet.
Fraisse (GUE/NGL).
Herr talman, kära kolleger, fru kommissionär! Jag skulle först av allt vilja tacka Martens och Avilés Perea, vars betänkanden jag tycker åstadkommer en enhällighet mellan oss som verkligen är angenäm. Jag skulle också vilja ansluta mig till allt det som sagts för att betona några särskilda punkter i betänkandena.
Till att börja med anser jag att de har gemensamma punkter, särskilt när de tydligt visar att frågan om fattigdom, liksom frågan om våld, är könsfrågor i världen. Vi är alltför vana och jag har just hört så många tal om våldet i mitt land utan att någon har påtalat att våldet inte utövas på samma sätt av män och kvinnor eller mot män och kvinnor. Den könsrelaterade fattigdomen och det könsrelaterade våldet tycker jag därför är viktiga punkter.
Jag skulle också vilja säga att inför denna svårighet - det finns ju självklart andra men jag tänker på denna - tror jag att det som planeras i det kommande direktivet, fru kommissionär, det som bygger på artikel 13 och som kommer att beröra alla frågor som inte gäller sysselsättning, kommer frågan om individualisering att bli central. Vad är då individualisering av rättigheterna? Det är rättigheter som man oberoende av civilstånd ger till en person. Jag tror att det är det som är vår framtid. Det är viktigt att betona att dessa betänkanden hänvisar till detta, och jag tror att vi måste kämpa just på denna punkt. Vi måste också kämpa när en kandidat i presidentvalet i mitt land drömmer om att skicka tillbaka kvinnorna till spisen - han har sagt det och han har skrivit det. Jag tror att frågan om det som ofta kallas förenande - och som jag inte tycker om att kalla så - dvs. organiserandet, uppdelningen mellan det som man gör hemma och det som man gör med barnen i familjen och det som händer i det offentliga livet, vare sig det handlar om det politiska livet eller yrkeslivet, verkligen behöver organiseras.
Det är också en fråga som jag tror är viktig att betona, oavsett vilket land man talar om. Vi kanske bara tänker på framtiden med en individualisering av rättigheter och uppdelningen av yrkeslivet och det offentliga livet, men vi behöver även fundera över detta direktiv. Naturligtvis förväntar jag mig snabba förslag från kommissionen, och vi måste sedan tänka på utvidgningen. Vi önskar att gemenskapens regelverk skall införlivas. Vi vill ha detta regelverk för införlivande. Vi vet att det är mycket svårt. Vi är några som snart reser till de baltiska staterna och vi vet att det kommer att bli svårt.

Karamanou (PSE).
Herr talman! I dag debatterar vi två mycket viktiga betänkanden om kvinnors rättigheter. För några dagar sedan fick jag frågan om jag verkligen anser att det förekommer kränkningar av kvinnors rättigheter i Europa. Jag behövde förvisso inte tänka länge, innan jag svarade att Europa, i jämförelse med andra områden på jorden, verkligen är ett paradis i fråga om kvinnors rättigheter. Det har utan tvivel gjorts mycket stora framsteg under de senaste åren, vilket också framgår av Europeiska kommissionens årliga rapporter. Men ändå finns det fortfarande allvarliga problem också i det demokratiska Europa, såsom olika former av våld mot kvinnor, våld inom familjen, sexuellt våld, våld på arbetsplatsen. Och det hedrar det spanska ordförandeskapet, det vill jag ännu en gång understryka, att det prioriterade och lyfte fram dessa frågor.
Det faktum att ungefär 500 000 kvinnor årligen säljs och köps i Europeiska unionen är förvisso en grov kränkning av grundläggande rättigheter, samtidigt som Europeiska unionen inte har reagerat särskilt mycket och dessutom inte heller har vidtagit några konkreta åtgärder för att bekämpa denna företeelse. Det faktum att 3 000 kvinnor varje år utsätts för sexuell stympning bara i Förenade kungariket, som en följd av de traditioner invandrarna fört med sig från fundamentalistiska och antidemokratiska regimer, innebär också en kränkning av grundläggande rättigheter liksom det nyligen inträffade hedersmordet i Sverige.
Det faktum att arbetsmarknaden i Europa fortfarande är könsuppdelad och att kvinnornas löner släpar efter männens, att endast 25 procent av företagen ägs av kvinnor, att kvinnornas plats är längst ner i hierarkin och att de inte finns med i de beslutsfattande positionerna, allt detta är exempel på kränkning och diskriminering av kvinnor. Den kvalitet som är en huvudtanke i riktlinjerna för den europeiska sysselsättningspolitiken bör också vara målet för kvinnors sysselsättning. Man måste också vidta kraftfullare åtgärder för att underlätta kombinationen av förvärvsarbete och familjeliv men också verka för en individanpassning, som vår kollega Fraisse mycket riktigt påpekade.

Van den Bos (ELDR).
Herr talman! Det är skamligt hur kvinnor behandlas i utvecklingsländerna. Ofta tvingas de utföra det tyngsta arbetet, föda och uppfostra många barn utan nämnvärd belöning.
De har ingen eller endast begränsad tillgång till utbildning. Kvinnor drabbas svårt av våld i hemmet. Den reproduktiva hälsovården är ofta grovt bristfällig. Inte heller inom politiken kan kvinnan göra sin röst hörd.
Kulturella, religiösa och socioekonomiska seder som går stick i stäv med human och lika behandling av kvinnor måste upphöra. Att kämpa för detta är inte nykolonialism utan ett absolut villkor för en effektiv utveckling.
Därför måste kampen mot strukturella orättvisor över hela linjen och på ett framträdande sätt ingå som en del i den europeiska biståndspolitiken. Det är synd att jag i kväll är den enda mannen som tar till orda. Vi män får inte låta kvinnorna föra denna kamp själva. Situationen är alltför förskräckligt orättvis för att så skall ske.

Eriksson (GUE/NGL).
Herr talman! Jag slås av likheterna mellan dessa betänkanden.
Nyss påpekade van den Bos att villkoren för kvinnor i utvecklingsländerna är hemska av olika skäl. Samtidigt tänkte jag på att det i Martens betänkande står att kvinnor i utvecklingsländer ofta diskrimineras när det gäller tillgång till livsmedel, hälso- och sjukvård, utbildning, vidareutbildning, beslutsfattande, deltagande i regionala program och ekonomisk verksamhet samt äganderätt.
Det är ju precis samma sak som inom EU:s medlemsländer. Kanske inte i lika hög grad, men som vi brukar säga i Sverige ?det finns gradskillnader i helvetet?.
I betänkandet framkommer det också att avhjälpandet av bristande jämställdhet och stärkandet av kvinnors roll och rättigheter är avgörande för den sociala rättvisan och utvecklingen. Något som gäller för såväl utvecklingsländer som i-länder, inom EU och dess medlemsstater.

Ghilardotti (PSE).
Herr talman! Jag vill också tacka de båda föredragandena för det viktiga bidrag de lämnat med detta sitt betänkande. Jag vill emellertid i första hand uppehålla mig vid betänkandet från Avilés för jag tror att årsrapporten, vilket redan har bekräftats, verkligen är ett viktigt instrument för alla oss när det gäller att övervaka, bedöma och kontrollera de initiativ som tagits av unionen och av medlemsstaterna och i vilken mån dessa initiativ överensstämmer med de regler och den övergripande strategi som definierats på unionsnivå.
Årsrapporten för 2000 - vilket redan har påpekats av flera kolleger - ger oss emellertid, även om den redovisar framsteg, en bild av Europa som är ännu mer problematisk för kvinnornas liv och i flera avseenden långt från att uppnå jämlikhetsmålet: En högre arbetslöshet än den för män, en sysselsättningsgrad som fortfarande ligger långt från det mål som bestämdes i Lissabon, en arbetsmarknad som fortfarande är segregerad, en fortsatt och kraftig underrepresentation på ledande befattningar och, framför allt, en enorm löneskillnad som uppriktigt sagt är rent skandalös i Europa under det tredje årtusendet.
Gemenskapens övergripande strategi när det gäller jämställdhet mellan män och kvinnor, principen om integrering av perspektivet som rör lika möjligheter för kvinnor och män i all politik och alla åtgärder, går i rätt riktning. Jag tycker framför allt att riktlinjerna för sysselsättning under 2002, ändringen av direktivet om tillträde till arbete och utbildning som lyckligen slutfördes genom förlikning i förra veckan, direktivet om jämställdhet mellan könen i enlighet med artikel 13, inom ramen för vilket jag tror, i likhet med Fraisse, att vi måste insistera på att individualisera rättigheterna - ett direktiv som kommissionen inom kort kommer att lägga fram - samt programmen mot kvinnovåld och kvinnohandel är nya viktiga pusselbitar i denna heltäckande strategi. Men vi måste göra mer. När det gäller de stora löneskillnaderna mellan kvinnor och män, när det gäller underrepresentationen på ansvarsfyllda befattningar, när det gäller balansen mellan män och kvinnor i beslutande organ måste vi med all kraft försöka förmå alla - arbetsmarknadens parter, de politiska organisationerna, institutionerna, medlemsstaterna - att ta sitt ansvar, och kanske även utarbeta kraftfullare och mer motiverande instrument än dem vi använt oss av hittills.

Junker (PSE).
Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill här inte uppehålla mig vid de ofta skildrade diskrimineringarna av kvinnor i utvecklingsländerna eller i andra länder. Jag tror att problemet är tillräckligt välkänt. Kommissionen vill uppnå - liksom även parlamentet, det har föredragandena än en gång klargjort - att principen om gender mainstreaming genomförs. Men när jag tittar på de resurser som står till buds för detta, då undrar jag hur det skall åstadkommas. Gender mainstreaming är en top down-process, som förutsätter att det nödvändiga medvetandegörandet, de nödvändiga utbildningsåtgärderna äger rum inom de berörda organisationerna och myndigheterna, i detta fall kommissionen. Men vi vet att det råder stor personalbrist inom detta arbetsområde. Om det inte skett någon signifikant ändring nu, så har vi överhuvud taget uteslutande en nationell expert från Sverige, som ägnar sig åt frågan om kvinnor och utvecklingssamarbete. Detta är ett missförhållande, som vi beklagat i många år, och tyvärr har vi hittills inte kunnat konstatera någon förändring.
Vi förtröttas inte att påpeka att nyckeln till utveckling ligger i kvinnornas händer. Men vi har inte på långt när någon möjlighet att ens delvis genomföra det. Fru kommissionär, var snäll och notera den djupa besvikelsen hos just dem som här är ansvariga för utvecklingssamarbetet, över att vi i många dokument beskriver något - det finns ju som bekant också ett motsvarande program - men att det inte på långt när är möjligt att verkligen tillämpa detta på något tillfredsställande sätt. Här måste verkligen något ändras. Det ligger för övrigt också i Europas intresse: Om vi stöder empowerment för kvinnorna i utvecklingsländerna, så är detta också en del av emancipationen på det europeiska området och kommer att mildra en del av de problem som vi i dag fortfarande har att göra med. Utan empowerment för kvinnor, om vi inte ger dem instrument för utveckling, kommer det överhuvud taget inte att ske någon utveckling!

Schreyer
Herr talman, ärade ledamöter! Anna Diamantopoulou är på väg till G8-mötet, och därför övertar jag i dag hennes diskussion. Det gör jag gärna, eftersom ju jämställdhetspolitik i själva verket hör till grundpelarna i den europeiska politiken. Först vill jag gå in på Avilés Pereas betänkande.
Årsrapporten om jämställdhet för kvinnor och män i unionen har sedan den först framlades år 1996 på visst sätt blivit flaggskeppet för våra offentliggöranden när det gäller jämställdhet för könen. Rapporten informerar allmänheten om framsteg på jämställdhetens område, och den är naturligtvis samtidigt ett monitoring-instrument när det gäller kommissionens strategi för att införliva könsperspektiv i all EU:s politik och i samtliga program.
Det gläder mig att kunna konstatera att man i föreliggande resolution från parlamentet gör den bedömningen att årets rapport innebär ett kvalitativt framsteg och intygar att den innehåller en systematisk och noggrann bedömning av gemenskapens och medlemsstaternas initiativ. Parlamentets resolution innehåller dessutom nya och mycket konstruktiva kommentarer och förslag, som kommer att visa sig vara mycket nyttiga vid utarbetandet av kommande jämställdhetsrapporter. Jag vill tacka föredraganden Avilés Perea så hjärtligt för hennes betänkande.
Ert krav på förbättring och aktualisering av jämställdhetsstatistiken inklusive utveckling av ett index för könens jämställdhet är kommissionen positiv till. Jag kan redan i dag meddela er att årsrapporten för 2001 kommer att innehålla en dylik statistisk bilaga. Jämställdhetsexperter arbetar redan på att utveckla ett jämställdhetsindex, som jag hoppas kan återfinnas redan i nästa årsrapport.
En annan fråga som är av central betydelse är att ha en balanserad representation av män och kvinnor i beslutsprocesserna. Vi vet alla att kvinnor fortfarande är underrepresenterade i viktiga instanser. När vi tittar på konventet måste vi återigen konstatera att en adekvat representation långt ifrån är någon självklarhet. Men jag vill påpeka att kommissionen genom att grunda kommissionärsgruppen Equal Opportunities har tagit steget att även i vår institution göra jämställdhetsfrågor till ett viktigt ärende. Jämställdhet mellan könen är - det anser också kommissionen - en förutsättning för en fungerande demokrati.
I parlamentets resolution framhävs ytterligare tre frågor: Jämställdhetspolitik i strukturfonderna, situationen i kandidatländerna och alla former av våld mot kvinnor. Nu till den första punkten. Kommissionen har för avsikt att i år anta ett meddelande om gender mainstreaming i strukturfonderna, där inläggen och slutsatserna vid den tredje konferensen om gender mainstreaming inom ramen för strukturfonderna skall ingå. Konferensen, som skall äga rum den 14-15 juni i år i Spanien, kommer att arrangeras av det spanska ordförandeskapet i rådet i nära samarbete med och med ekonomiskt stöd från kommissionen.
Nu till den andra punkten. I fråga om kandidatländerna kunde man notera en positiv utveckling för jämställdheten. Alla nödvändiga villkor är dock ännu inte uppfyllda. Kommissionen kommer även i fortsättningen att inte bara noggrant iaktta hur denna del av acquis communautaire genomförs, utan vi har också klargjort att när det gäller jämställdhetsrättigheterna får det inte och kommer inte att förekomma några övergångsfrister för ifrågavarande direktiv eller för regelverket. Det har kommissionens ordförande och min kollega Verheugen klargjort på sina resor till kandidatländerna, och jag tar också alltid upp denna punkt vid mina samtal.
Slutligen den tredje frågan, den mycket svåra frågan om våld mot kvinnor, inklusive våld inom familjen och problemet med kvinnohandel för sexuellt utnyttjande. Här kommer det ännu mer än på andra områden i själva verket an på att göra allmänheten medveten och utbyta information om innovativa åtgärder. Årsrapporten kan också bidra till detta, och ekonomiska medel ur handlingsprogrammet står ju till förfogande för åtgärder som kan medvetandegöra problemet.
Gender mainstreaming är mycket aktuellt, inte bara för gemenskapens interna politik, utan naturligtvis också för utvecklingssamarbetet. Detta framhävdes i era inlägg. Det handlingsprogram som kommissionen lagt fram för jämställdhet mellan könen som ett integrerat perspektiv i gemenskapens utvecklingssamarbete skall främja genomförandet av denna politiska ansats. Med Martens betänkande tar parlamentet i dag ställning till detta meddelande, och jag vill först gratulera föredraganden, fru Martens, och även föredraganden av yttrandet från utskottet för utveckling och samarbete, till det mycket konstruktiva och pregnanta betänkandet. Ni uppmanar här kommissionen att ytterligare konkretisera handlingsprogrammet och lägga fram ett formellt förslag med ett detaljerat arbetsprogram, som innehåller kvalitativa och kvantitativa indikatorer. Jag kan försäkra er att vi med de resurser som står till förfogande på ett målinriktat sätt arbetar på att ta upp denna ambitiösa agenda i vårt handlingsprogram. Vi kommer att på lämpligt sätt utbilda våra medarbetare och kontaktpersoner i de utvalda partnerländerna och reda ut rollerna och befogenheterna inom kommissionen.
Vi kommer att förbättra analyserna inom ramen för programplaneringen, omarbeta de sektorsvisa och politiska riktlinjerna och sätta upp indikatorer. Vi har lovat att rapportera om framstegen och lägga fram utvärderingar efter halva tiden och när arbetet är klart. Resultaten av utvärderingen av gemenskapens åtgärder när det gäller jämställdhet mellan könen för perioden 1995-2001 kommer att föreligga i slutet av detta år. På grundval av dessa resultat kommer förslaget för en ny förordning att utarbetas, vilken kommer att träda i kraft när nuvarande förordning utlöper.
Som genomgående tema i vårt handlingsprogram finns jämställdhet mellan könen med i alla sex tyngdpunkterna i Europeiska gemenskapens utvecklingssamarbete. Detta innebär att varje enhet som ägnar sig åt utvecklingssamarbete måste ta hänsyn till jämställdheten i sitt dagliga arbete. Under de nio månader som gått sedan kommissionen antog handlingsprogrammet har olika åtgärder inletts för att genomföra programmet på ett effektivt sätt. De flesta av dessa åtgärder gäller punkter som har berörts i ert betänkande. Ni föreslår exempelvis att en del av förvaltningsbudgeten skall öronmärkas för den obligatoriska utbildningen av personalen i jämställdhetsfrågor. Jag kan meddela att dessa utbildningsåtgärder redan pågår, bland annat inom Generaldirektoratet för bistånd och Generaldirektoratet för sysselsättning och socialpolitik liksom i Meda-grupperna när det gäller utrikespolitiken.
I punkt 13 kräver ni en könsspecifik analys av dokumenten om landsstrategier och de kommande strategierna för fattigdomsbekämpning. Jag kan meddela att ett stort antal dokument om landsstrategier har granskats med tanke på en könsspecifik analys. Resultaten kommer att flyta in i programplaneringen och i förbättringen av läromedlen och utbildningsunderlaget för personalen.
I punkt 16 kräver ni en utvärdering av de allmänna budgetarna med tanke på könsspecifika effekter, alltså en gender auditing av budgeten. Detta är, även för mig personligen, en viktig punkt. Jag vill påpeka att olika åtgärder är på gång även här. Jag hoppas att jag nästa år på den internationella kvinnodagen kan lägga fram ytterligare information och rapporter.
I fråga om er punkt 8 gläder det mig att kunna meddela att kommissionen i mars antog ett meddelande om hälsoåtgärder och bekämpning av fattigdomen i utvecklingsländerna, där en central punkt är bättre tillgång till elementär hälsovård för kvinnor, vilket också inkluderar bättre vård när det gäller reproduktiv hälsa. Kommissionen lämnar ju också ett stort bidrag till Global Health Fund, det vill jag också nämna i detta sammanhang.
Jämställdhet mellan könen, förverkligande av lika möjligheter för kvinnor och män är utan tvivel en av de stora utmaningarna för de olika politiska nivåerna under de närmaste åren. Men det är därför av särskild vikt och samtidigt mycket positivt att nämna att parlamentet, medlemsstaterna och kommissionen här arbetar för samma mål, med stöd från - det vill jag också nämna - många organisationer inom det civila samhället. Jag vill här också än en gång med tacksamhet nämna det bidrag som kvinnorörelsen kommit med för att förankra jämställdhetsidén i vårt samhälle.
Jag har dragit över min talartid lite grand, men jag tror att denna fråga, även om den behandlas så sent på kvällen, faktiskt behöver mycket uppmärksamhet, tid och energi, för att vi här skall kunna notera ett framsteg.
(Applåder)

Talmannen.
 - Tack så mycket, fru kommissionär.
Den gemensamma debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Talmannen.
 - Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0111/2002) av Jensen om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets beslut om gemenskapens stödåtgärder inom sysselsättningsområdet (PE-CONS 3609/2002 - C5-0097/2002 - 2000/0195(COD)).

Jensen (ELDR)
. (DA) Fru kommissionär! Jag känner er som en duktig och flitig budgetkommissionär. I dag skall vi emellertid tala om något annat, nämligen sysselsättningspolitiken. Så sent som i går fick jag en förfrågan från en dansk kommun med budskapet: ?Kan du inte medverka till att medlemsstaterna skall få möjlighet att lära av Europeiska unionen? Kan du inte få dem att inse att det är genom en lokal insats och genom samarbete mellan sociala myndigheter och privata verksamheter som man bäst bekämpar arbetslösheten och inte minst den tunga delen av denna - de långtidsarbetslösa och de svaga på arbetsmarknaden.? När jag fick den uppmaningen blev jag faktiskt uppriktigt glad. Jag blev glad eftersom vi från parlamentets sida har gjort ett bra arbete genom detta direktiv om Europeiska unionens sysselsättningspolitik. Vi har gjort det rätta, vi har velat ha mer öppenhet när det gäller sysselsättningspolitiken, mer aktivt deltagande från arbetsmarknadens parter och från lokala myndigheter. Vi har velat skapa bättre möjligheter för den enskilde medborgaren att få kunskap om och förstå denna politik, för det är ju i slutänden medborgarna, väljarna, som skall bedöma om deras nationella regering hanterar sysselsättningspolitiken på ett tillfredsställande sätt. Vi har velat främja sysselsättningspolitiken på det lokala och regionala planet genom mer information om lokala sysselsättningsplaner, genom utbyte av erfarenheter beträffande god praxis och genom krav på att länderna i sina nationella handlingsplaner redogör för hur de lokala myndigheterna kan involveras i sysselsättningspolitiken. Vi har nu lyckats få till stånd en kompromiss som tillmötesgår parlamentets krav på dessa viktiga punkter. 
Jag vill med anledning av detta tacka mina kolleger här i parlamentet för den sammanhållning och ihärdighet vi har presterat under arbetets gång. Vi har t.ex. fört fram förslag som parlamentet har lagt fram i andra sammanhang, så vi har gjort ett bra förarbete. Jag vill också tacka rådet och kommissionen för deras insats och för det tillmötesgående de visat, vilket nu har gjort att vi nått fram till ett bra resultat. Vi har från parlamentets sida lagt stor vikt vid att det via strukturfondens program skall finnas ett samband mellan sysselsättningsstrategin och Europeiska unionens insats. Därför är vi mycket nöjda med den förklaring som kommissionen har bifogat avtalet om stimulansåtgärder. I förklaringen lovar kommissionen att garantera detta samband och att informera parlamentet och rådet fullt ut om de prioriteringar som valts inom ramen för artikel 6 i Europeiska socialfonden och då speciellt om de lokala verksamheterna som kommer att tilldelas ganska stora belopp under de närmaste åren. Det löftet skall vi komma ihåg.
Jag vill även kort säga någonting om budgeten för sysselsättningspolitiken. Parlamentet hade föreslagit ett högre belopp än det på 55 miljoner euro i kommissionens förslag. Vi ville att kommissionen skulle göra en extra insats och det var därför naturligt att be om mer pengar. Men nu har kommissionen försäkrat oss om att den utökade insatsen när det gäller information ryms inom de 55 miljonerna euro, så då får vi lita på det. Budgeten har hittills heller inte utnyttjats fullt ut, så det verkar realistiskt. En del av budgeten skall användas för utvärdering av den europeiska sysselsättningspolitiken. Vi har velat att denna utvärdering också skall belysa det tillvägagångssätt som tillämpats. Den ?öppna samordningsmetoden? gör nu framsteg på många områden, och det vore underligt om det inte fanns såväl bra som dåliga erfarenheter inom sysselsättningspolitiken, som kunde inspirera arbetet med ?öppen samordning? på andra områden; sysselsättningspolitiken har nu drivits i cirka 5 år och under den perioden har man fått en hel del erfarenheter.
I det stora hela tycker jag att det är ett bra resultat vi har nått fram till och det är nu upp till kommissionen och medlemsstaterna att arbeta vidare, men det viktigaste är väl att medborgarna, arbetsmarknadens parter samt de lokala och regionala myndigheterna i och med denna lagstiftning har fått ett redskap för att utveckla den ömsesidiga inspirationen samt konkurrensen när det gäller att garantera att många fler får fotfäste på arbetsmarknaden. De har fått ett redskap för att delta i arbetet med de andra viktiga målen inom Europeiska unionens sysselsättningspolitik: att minska utslagningen från arbetsmarknaden, att garantera att vi är flexibla och konkurrenskraftiga och att det blir möjligt att bättre kombinera arbetsliv och familjeliv. Jag önskar och hoppas att denna utmaning på allvar kommer att tas upp av alla parter.

Pérez Álvarez (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär, ärade kolleger, fru föredragande! Jag börjar naturligtvis med att tacka föredraganden för ett väl utfört arbete och för hennes ansträngningar för att komma till den punkt där vi står i dag.
I protokollet från Europeiska rådet i Torino kan man läsa att Europa inte kan garanteras framgång om man endast utvecklas på det ekonomiska och monetära området, - jag citerar naturligtvis ur minnet - eftersom man glömmer bort det viktigaste Europa har. Europeiska unionen måste bry sig om de frågor som oroar medborgarna. Ett exempel på denna oro är att kapitel VIII infördes i fördraget efter Amsterdam, med en viktig hänvisning i Luxemburg och även Europeiska rådet i Lissabon år 2000, där man fastställde ett nytt strategiskt mål för Europeiska unionen, att bli en konkurrenskraftig och dynamisk kunskapsbaserad ekonomi, med möjlighet till hållbar ekonomisk tillväxt med fler och bättre arbetstillfällen och en högre grad av social sammanhållning för att på så vis nå de nödvändiga förutsättningarna för full sysselsättning. Detta mål togs även upp ingående vid Europeiska rådet i Barcelona.
Av dessa skäl anser jag att syftet med parlamentets och Europeiska rådets beslut om gemenskapens stödåtgärder inom sysselsättningsområdet bör vara att avsevärt försöka förbättra samarbetet mellan medlemsstaterna när det gäller analys av och forskning om sysselsättningsfrågor och att dessa resultat genomförs på arbetsmarknaden. Dessutom måste syftet vara att samordna medlemsstaternas sysselsättningspolitik inom ramen för de övergripande målen från Lissabon och Barcelona och föra en informativ och öppen politik för att bemöta de europeiska medborgarnas krav på att vara väl informerade om allt som rör den europeiska sysselsättningsstrategin, vilken de hoppas mycket på. Dessutom är målet att stödja medlemsstaternas ansträngningar när det gäller att utvärdera de nationella handlingsplanerna, utbyte av erfarenheter och god praxis, uppföljning av hur sysselsättningsstrategin genomförs, särskilt genom det europeiska observationsorganet för sysselsättning från myndigheterna till de arbetssökande samt att rationalisera och garantera samstämmighet och undvika överlappande åtgärder och naturligtvis onödiga utgifter.
Jag anser följaktligen att detta beslut är mycket viktigt och har ett bra innehåll och goda avsikter för att rationalisera och optimera den europeiska sysselsättningsstrategin, vilket kommer att innebära ett steg framåt i processen att bygga upp ett Europa för européerna.

Thorning-Schmidt (PSE).
Herr talman! Ett stort tack till föredraganden för ett verkligt fint arbete. Å Europeiska socialdemokratiska partiets grupps vägnar vill jag säga att vi är mycket nöjda med den kompromiss som ingåtts. Samarbetet för att öka sysselsättningen i Europa är en sak som vi fäster avgörande vikt vid i vår grupp och i hela parlamentet. Arbetslösheten är tyvärr för hög i Europa, men vi har faktiskt underlag som visar att en samordnad sysselsättningspolitik ger långt fler arbetstillfällen än vad som är fallet när ett enskilt land följer sin egen politik utan att ta hänsyn till vad som sker i grannländerna. De stimulansåtgärder som vi nu ingått kompromisser om skall stödja och styrka det samarbete som rör sysselsättningen inom Europeiska unionen. Detta skall ske genom analyser, statistik, rapporter, informationsverksamhet, utvärderingar osv. Jag tycker att vi uppnått många goda resultat i den slutliga kompromissen. Det är viktigt att sysselsättningspolitik inte bara är någonting som pågår vid skrivborden och på mer eller mindre slutna ministerrådsmöten. Befolkningarna skall känna till vilken metod vi använder även när den kallas någonting så svårt som ?den öppna samordningsmetoden?, och vi skall informera om vad som händer inom sysselsättningspolitiken. 
Ännu viktigare är att de lokala myndigheterna involveras, eftersom dessa skall medverka till att arbetet kommer igång. Därför är det också oerhört positivt att vi faktiskt har lyckats ge den lokala dimensionen i sysselsättningspolitiken en ännu mer framträdande plats. Jag är glad för att kommissionen och rådet kommit fram till slutsatsen att det är just de lokala och regionala myndigheterna som är viktiga för sysselsättningsinsatsen. Det samma gäller för arbetsmarknadens parter och frivilligorganisationerna. Samarbete är vägen att gå inom detta område. Det praktiska arbetet med att ordna sysselsättning åt folk sker lokalt och därför måste man tänka på att få med de lokala aktörerna i sysselsättningspolitiken. Det kräver ett målinriktat stöd till den lokala insatsen. 
En av vägarna till en effektivare sysselsättningspolitik är att sprida de goda erfarenheterna inom sysselsättningspolitiken till alla som konkret arbetar med att ordna sysselsättning åt människor. Det skall därför finnas tillräckliga medel för att man effektivt skall kunna ta lärdom av varandras metoder och erfarenheter och vi skall naturligtvis också bidra till detta på ett positivt sätt. Det är därför också viktigt att vi får en grundlig utvärdering av sysselsättningspolitikens resultat och metoder. Först med en sådan utvärdering i handen kan vi bli effektivare och därför är jag mycket nöjd med att vi har kunnat enas om att utvidga budgeten, visserligen ganska begränsat, men dock till 55 miljoner euro i stället för det ursprungliga beloppet på 50 miljoner euro. Jag tycker att det är positivt, eftersom vi nu har nått till en fas där vi konkret skall göra medborgarna uppmärksamma på och visa att sysselsättningspolitiken faktiskt fungerar och att den öppna samordningsmetoden har någonting konkret att erbjuda. Jag skulle vilja avsluta med att tacka alla föredraganden i synnerhet för det goda samarbetet och önska kommissionen lycka till med verkställandet av detta.

Schmid, Herman (GUE/NGL).
Herr talman! Jag vill tacka Jensen och Thorning-Schmidt för deras arbete med betänkandena.
När det gäller Thorning-Schmidts betänkande var kampen hård i förlikningen. På en punkt är vår grupp inte nöjd med resultatet, och det gäller gränsvärdet för helkroppsvibrationerna som vi anser blev för högt. Det ligger till och med högre än den internationella industristandarden och betydligt över den nivå som kommissionen hade satt från början. Jag vet att Thorning-Schmidt delar min grupps uppfattning på denna punkt.
Beträffande Jensens betänkande vill jag påpeka att det är oerhört viktigt att kommissionen och den europeiska sysselsättningsprocessen nu börjar uppmärksamma de lokala nivåerna. Den sysselsättningsprocess vi haft hittills har ofta stoppat inom regeringskontoren och inte förts ut i arbetslivet i medlemsländerna. Nu finns det ett större intresse för detta, och det är oerhört värdefullt att det avsätts pengar till informationsverksamheten på lokal nivå. Jag har följt Jensens arbete och sett att hon har kämpat hårt på samma linje som jag själv. Jag återkommer senare under året med ett betänkande som kommer att föra arbetet vidare i samma riktning.
Det är särskilt viktigt att avsätta pengar till information, eftersom den lokala verksamheten är okänd och det inte finns några som helst tendenser mot eller garantier för att de centrala myndigheterna för ut den information som kommer från Bryssel. Jag hade önskat ännu större anslag, men hoppas kunna återkomma till detta senare.
Kratsa-Tsagaropoulou (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär, värderade kolleger! Det är med stor tillfredsställelse vi mottar den slutgiltiga överenskommelsen mellan parlamentet och rådet om stödåtgärder inom sysselsättningsområdet. Jag anser att den är ett nödvändigt instrument, för att vi skall uppnå de utvecklingsmål som formulerades i Lissabon. I dag kan vi alla med sorg konstatera att utvecklingen mot detta mål går långsamt. Många länders sysselsättningsstrategier är ineffektiva, vilket leder till permanent arbetslöshet med åtföljande sociala problem. Det är därför absolut nödvändigt med ett förstärkt samarbete mellan de olika ländernas politik på detta område, samordning av de politiska insatserna, utbyte av positiva erfarenheter, forskning, uppföljning och analys av marknaden och dess behov.
Det förslag som godkänts är en bra utgångspunkt, för att vi skall kunna dra nytta av sysselsättningspolitikens effektivitet, och nu krävs det bara att vi får ett gott samarbete mellan medlemsstaterna, Europeiska kommissionen och arbetsmarknadens parter, men också mellan alla de sociala aktörer som berörs. Jag noterar med särskild tillfredsställelse att det godkända förslaget ger en möjlighet att informera allmänheten och alla aktörer på lokal och regional nivå. Detta är särskilt betydelsefullt. Europaparlamentet har varit pådrivande i denna riktning. Vi måste utnyttja denna möjlighet som ges till lokala och regionala aktörer. Dessa aktörer har en viktig uppgift i fråga om planering och genomförande, men också när det gäller att sprida kunskap om sina erfarenheter.

Ghilardotti (PSE).
Herr talman! Jag vill också tacka föredraganden för resultatet från förlikningen och kommissionen för det bidrag och det stöd som den gett när det har gällt att komma fram till detta avtal. De åtgärder som anges i det beslut som vi i dag analyserar är viktiga stödinstrument för att uppnå de strategiska mål som bestämts vid toppmötet i Lissabon, och detta beslut tjänar just till att öka graden av samarbete mellan medlemsstaterna när det gäller politiken på arbetsmarknadsområdet.
De senaste årens erfarenheter när det gäller att genomföra en europeisk strategi för sysselsättningen börjar avsätta resultat. Men vi måste konstatera - och detta är något som vi märker varje dag - att det finns en stor mängd felaktig information ute bland medborgarna när det gäller denna strategi, dess mål och tillämpningsmetoder. Därför har Europaparlamentet insisterat på, och följaktligen anges det också i detta beslut, att man måste lämna information som syftar till att medvetandegöra allmänheten, framför allt de personer som kan ha nytta av denna strategi.
En andra aspekt som Europaparlamentet med all rätt har insisterat på är de lokala och regionala organens engagemang och deltagande när det gäller att genomföra sysselsättningsstrategin. Vi vet vilken viktig roll som spelas av de lokala och regionala myndigheterna när det gäller att främja sysselsättningen, en sysselsättning med kvalitet, framför allt för dem som har svårast att komma in på eller komma tillbaka till arbetsmarknaden - jag syftar på kvinnorna, på de unga, på de handikappade, de äldre. Genom att engagera samtliga arbetsmarknadens parter som är verksamma i en viss region kan de lokala och regionala organen skapa positiva villkor för sysselsättningen. Därför är det absolut nödvändigt att informera, att sprida bästa möjliga praxis, att samarbeta och utbyta erfarenheter. Partnerskapet, som redan prövats i samband med andra initiativ och som har visat sig vara ett fantastiskt och effektivt instrument för att engagera olika parter, borde även för sysselsättningen kunna bli den traditionella, normala arbetsmetoden.

Schreyer
Herr talman, ärade ledamöter! Kommissionen välkomnar det samförstånd som nu uppnåtts i fråga om detta viktiga beslut och vill tacka både rådet och parlamentet för deras kompromissvilja. Den antagna texten kommer att utmynna i ett handlingsprogram, som inte bara återspeglar önskemålen från de båda lagstiftande organen, utan också kommer att utgöra en solid grundval för de åtgärder som kommissionen vill genomföra för att komplettera den europeiska sysselsättningsstrategin.
Kommissionen välkomnar särskilt samförståndet om en aktiv och öppen informationspolitik, som kan göra de europeiska medborgarna mer medvetna om framgångarna inom sysselsättningsstrategin. Kommissionen är särskilt positiv till att man utvidgat tillämpningsområdet för sysselsättningsstrategin från nationell till lokal nivå. Kommissionen vill gratulera föredraganden, fru Jensen, till hennes förslag, och även tacka det spanska ordförandeskapet i rådet för den öppenhet som man visat under de avslutande förhandlingarna. Utan denna mycket positiva hållning från alla inblandades sida skulle säkert inte något enande ha uppnåtts i fråga om detta program. Kommissionen lovar att genomföra programmet strikt, även i parlamentets mening.

Talmannen.
 - Tack så mycket, fru kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Talmannen.
 - Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkandet (A5-0110/2002) av Thorning-Schmidt om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv om minimikrav för arbetstagares hälsa och säkerhet vid exponering för risker som har samband med fysikaliska agens (vibration) i arbetet (sextonde särdirektivet enligt artikel 16.1 i direktiv 89/391/EEG) (PE-CONS 3616/2002 - C5-0137/2002 - 1992/0449(COD)).

Thorning-Schmidt (PSE)
. (DA) Herr talman! Det är en fin kväll. Jag tycker att alla som är sysselsatta med att garantera en bättre arbetsmiljö för europeiska arbetstagare har anledning att vara nöjda. Rådet och parlamentet har lyckats att enas om ett banbrytande nytt direktiv. Det är så vitt jag vet första gången som man överhuvudtaget fastställer verkligt bindande regler för de skakningar eller vibrationer som arbetstagarna utsätts för i sitt arbete. Därför har det naturligtvis också förekommit häftiga diskussioner. Vi har haft en livlig diskussion kring huruvida det vetenskapliga underlaget var korrekt. Många, ja faktiskt väldigt många, lobbyister har hört av sig till oss och det var inte alla som var positiva till utarbetandet av dessa bindande regler. 
Med detta direktiv har vi dock fått ett erkännande av att vibrationer utgör en hälsorisk, såväl hand-armvibrationer som helkroppsvibrationer. Det är glädjande eftersom det kan vara förbundet med skadlig inverkan på hälsan att utsättas för dessa skakningar i arbetet. Det är också glädjande att alla, såväl kommissionen som rådet och parlamentet, har enats om en metod för att begränsa vibrationer och andra fysikaliska agenser. Metoden innebär att man inför både insatsvärden och gränsvärden som aldrig bör överskridas. Med tanke på att vi har att göra med ett helt nytt område inom arbetsmiljölagstiftningen, anser jag att vi träffat en verkligt bra kompromiss. Detta vill jag rikta speciellt till Herman Schmid och Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster, eftersom kompromissen skapar en rimlig balans mellan hänsynen till näringslivet och hänsynen till arbetstagarnas skydd. Det är en mycket stor vinst i sig själv att vi nu faktiskt får ett direktiv, något som vi inte hela tiden varit säkra på. Nu har man i alla de europeiska länderna en plikt att ta problemet med skakningar och vibrationer på allvar. 
Jag har därför å den socialistiska gruppens vägnar accepterat att gränsvärdet för helkroppsvibrationer ligger på den nivå som rådet föreslog i den gemensamma ståndpunkten. När direktivet varit i kraft en tid får vi se om vi vid en framtida revision kan sänka gränsvärdet. Man har fokuserat mycket på helkroppsvibrationer, men jag vill gärna betona att parlamentet faktiskt lyckades sänka insatsvärdet från 0,6 m/s2 till 0,5 m/s2. Det tycker jag är en mycket viktig seger, eftersom insatsvärdet har en mycket central roll. Varför spelar det då en så central roll? Jo, eftersom det innebär en plikt för arbetsgivarna att ta problemet med vibrationer på allvar och att aktivt förhindra att löntagarna utsätts för kraftiga vibrationer. När insatsvärdena överskrids skall arbetsgivarna företa konkreta insatser, vilket är anledningen till att de benämns insatsvärden, t.ex. genom att förändra arbetets organisation eller investera i bättre utrustning. Just denna metod ger å ena sidan flexibilitet och lägger å andra sidan mycket stor vikt vid förebyggande insatser i stället för vid egentliga ålägganden och förbud. Det är denna förebyggande insats som för mig är det allra viktigaste som arbetsgivarna nu skall sätta i gång med. 
Jag tycker också att kompromissen skapar bra ramar för ett förnuftigt genomförande av direktivets bestämmelser. De rapporter som skall upprättas samtidigt med att direktivet genomförs skall också innehålla exempel på god praxis. På så sätt kan goda erfarenheter i en medlemsstat bidra till att andra länder kan lära någonting av det. Det är samma princip som vi just har talat om inom sysselsättningspolitiken och som kanske även kan användas inom arbetsmiljö. Det är naturligtvis nödvändigt med övergångsperioder för att garantera att näringslivet får tid att anpassa sig till de nya bestämmelserna, men rådets gemensamma ståndpunkt innehöll en del övergångsperioder som var lite för långa, men det har vi också lyckats rätta till. För jordbruk och skogsbruk, där speciella förhållanden råder, finns dock fortfarande en övergångsperiod på ända upp till 12 år. Det är lång tid, men då borde vi också kunna vara säkra på att man även inom dessa näringar kan hinna anpassa sig till de nya bestämmelserna.
Jag vill också komma med några kritiska kommentarer. Det är svårt, herr talman, för helt vanliga människor, som inte ägnar sig åt Europeiska unionen i sin vardag, att förstå att det skall behöva ta så lång tid att få ett direktiv klart. När folk hör att det första förslaget rörande fysikaliska agenser härstammar från 1992 så är reaktionerna mycket kritiska. Kan det vara riktigt att det skall ta oss mer än 10 år att förhandla fram ett direktiv? Det befrämjar inte människors tro på beslutsprocessen. Jag uppmanar därför ännu en gång kommissionen att lägga fram direktivförslag för de två fysikaliska agenser som fortfarande saknas, nämligen elektromagnetiska strålar och optisk strålning. Nu till någonting mer positivt. Jag vill säga tack till rådet och kommissionen för ett verkligt gott samarbete också på det informella planet, och dessutom framföra ett tack till föredraganden från de andra partierna. Det har varit mycket konstruktivt och vi har faktiskt kommit fram till ett resultat som vi alla kan vara stolta över.

Pérez Álvarez (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär, fru föredragande! Förutom att tacka för ert arbete vill jag komma med en kommentar: När vi passerar en vägarbetare som står med en tryckluftsborr vid vägen eller när vi ser en traktorförare bakom ratten på en gård, har dessa personer antagligen svårt - jag talar inte som expert i ämnet - att tro att de är utsatta för risker som förmodligen kan orsaka allvarliga skador för deras hälsa. Därför anser jag att vi bör välkomna att denna dag har kommit, trots att det gått nio år - som fru Thorning-Schmidt sade - och att detta första direktiv av de fyra som planerades i det förslag som kommissionen lade fram år 1992 antas. Från och med i dag har vi en rad skyddsåtgärder till vårt förfogande för att undvika att de risker jag beskrev förvandlas till katastrofer.
Under hela denna långa tid har Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokraterna intagit en ställning där man framför allt sökt främja ett konstruktivt arbete och en anda av dialog med alla berörda aktörer för att se till att tillämpningsområdet för direktivets bestämmelser blir större och som konsekvens av detta öka skyddsåtgärdernas effektivitet för arbetstagarna. Därför gläder vi oss särskilt åt att man i den gemensamma texten som godkändes av förlikningskommittén den 8 april särskilt beaktar de svårigheter som ett stort antal företag, främst mindre företag och även många ekonomiska sektorer har haft att tillämpa direktivet. Man har försökt nå en kompromiss om gränsvärdena och tidsfristen för att genomföra de krav som införs för företagen i och med det nya direktivet.
Tekniskt sett har den kraftiga minskningen av gränsvärdena för daglig exponering för vibrationer samt fastställandet av värdet för daglig exponering gjort det möjligt att komma fram till denna överenskommelse. Jag anser att det är värt att välkomna att medlemsstaterna får möjlighet till en längre tidsfrist, till och med år 2010, för att genomföra de förebyggande åtgärderna samt även att man särskilt beaktar jord- och skogsbrukssektorerna som i många av Europeiska unionens medlemsstater utgörs av en samling små och mycket små företag, och att även dessa får en längre tidsfrist, till år 2014.
Kort sagt, det finns en vilja till förbättring, man ser hur de verkliga förhållandena ser ut och komplicerar inte saker och ting, vilket jag anser vara bra exempel och recept som gör att vi kan förvänta oss att dessa nya direktiv om de risker jag tidigare nämnt snart antas och även andra som nu är under behandling.
Jag avslutar med att gratulera föredraganden, kommissionen, parlamentet, rådet och framför allt de berörda arbetstagarna, eftersom de från och med i dag har ett redskap för att skydda sin hälsa.

Lynne (ELDR).
Herr talman! Jag hade föredragit att det inte hade blivit något direktiv alls om helkroppsvibrationer, därför att t.o.m. ISO:s standardrapport säger att det inte finns någon koppling mellan helkroppsvibrationer och ryggsmärta. Jag kan emellertid säga att jag är mycket glad över att vi har nått en överenskommelse. Den är inte idealisk, men det hade kunnat vara värre. Jag hade gillat den om vi hade behållit undantaget för jord- och skogsbruk. Det var oerhört viktigt, men jag är ändå glad att vi kom överens om att jordbruksmaskinerna inte behöver åtgärdas förrän 2014, dvs. om de köpts in före 2007.
Det gläder mig också att vi har gått tillbaka till den gemensamma ståndpunktens gränsvärde på 1,15 m/s2. Det är mycket bättre än vad PSE-gruppens föredragande först föreslog, dvs. 0,7 m/s2. PPE-DE-gruppen föreslog 0,8 m/s2. Vi har gått tillbaka till ett värde som är ganska förnuftigt. Om vi inte hade gjort det, hade traktor- och dumperförare tvingats köra sina fordon i högst två till fyra timmar. Det kommer fortfarande att innebära problem vid skördetid, men den största delen av industrin kan klara av detta, förutom jordbrukssektorn.
De av oss som insisterade på att de nivåer som föreslogs i den första versionen av betänkandet inte gick att tillämpa, vann i dag. Jag vill tacka alla för deras stora arbetsinsatser. Vi har åstadkommit en kompromiss som var värd besväret. Den är inte idealisk, men jag kommer med viss tvekan att uppmana min grupp, ELDR, att rösta för direktivet.

Schreyer
Herr talman, ärade ledamöter! Tack vare delegationernas sakkunskap och deras vilja att komma vidare inom förlikningskommittén när det gäller skydd för arbetstagares hälsa och säkerhet kunde enighet uppnås utan att det krävdes något formellt förlikningsförfarande. Jag vill här särskilt tacka föredraganden, fru Thorning-Schmidt, och det spanska ordförandeskapet i rådet.
Denna rättsakt för att införa åtgärder för att skydda arbetstagarna mot risker på arbetsplatsen som orsakas av vibrationer är ett viktigt steg för att förbättra arbetstagarnas säkerhet och hälsa. För alla arbetstagare inom gemenskapen kommer nu ett minimiskydd att säkerställas, som de enskilda medlemsstaterna kan skärpa ytterligare. Som ni vet beslutades det 1999 att man skulle dela upp kommissionens ursprungliga förslag, som gällde vibrationer, buller, elektromagnetiska fält och optisk strålning, i fyra enskilda förslag. Nästa steg har nu tagits och slutförts.
I fråga om bullerproblemet kan man även här notera goda framsteg, som det visade sig under parlamentets andra behandling vid sammanträdet i mars. Jag förlitar mig också på att parlamentet och rådet snart kommer att påbörja sitt arbete med föreskrifterna rörande fysikalisk påverkan från de båda andra områdena - optisk och elektromagnetisk strålning - så att vi äntligen får en komplett rättslig ram för dessa viktiga säkerhets- och hälsoaspekter på arbetsplatsen.

Talmannen.
 - Tack så mycket, fru kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 23.00.)

