

Talmannen.
   – Första punkt på föredragningslistan är en muntlig fråga (O-0088/2006 – B6-0427/2006) till kommissionen om uppskjutna förhandlingar i Doharundan för utveckling av Enrique Barón Crespo för utskottet för internationell handel. 
Enrique Barón Crespo (PSE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Den 24 juli tillkännagav generaldirektören för WTO, Pascal Lamy, att förhandlingarna inom ramen för Doharundan skjuts upp på obestämd tid till följd av mötet med WTO:s förhandlingskommitté i Genève. Jag hoppas att detta uppskjutande är av tillfällig art och att samtalen inte upplöses i intet, utan snarare återuppstår, som kommissionsledamoten sa.
Detta beslut, som preliminärt innebär slutet på fem års förhandlingar och över sju års diplomatiska ansträngningar, har gett upphov till en stor osäkerhet inom den multilaterala ramen för WTO:s handelsförhandlingar, och det utgör dessutom ett problem i förhållande till en informell tidsfrist, som är mer politisk än kronologisk: mandatet att förhandla fram handelsavtal (Trade Promotion Authority), som Förenta staternas kongress beviljat presidenten för att han ska kunna förhandla i globala termer, löper snart ut.
Herr talman! Jag skulle vilja säga i förbigående att det är konstigt att en organisation som WTO, som är en mellanstatlig organisation och en ministerkonferens, är beroende av ett beslut av ett parlament, Förenta staternas kongress, även om det är ett mycket respektabelt organ. De övriga parlamenten i världen, Europaparlamentet till att börja med, har också rätt att uttrycka sin åsikt, utan att påtvinga organisationen sådana villkor eller tidsfrister som Förenta staternas kongress nu påtvingar den. I detta sammanhang vill jag säga att vi nästa vecka kommer att ha möjlighet i parlamentsförsamlingens styrelse, som Europaparlamentet och Interparlamentariska unionen upprättat, att diskutera och arbeta med denna fråga tillsammans med företrädare för majoriteten av alla parlament runt omkring i världen, för vi anser att detta är en fråga som rör oss alla.
Vi i parlamentet, och i synnerhet i utskottet för internationell handel, väntade inte tills semestern var över med att uttrycka vår oro. Jag uttryckte den på utskottets vägnar omedelbart efter tillkännagivandet, och påpekade att vi inte kan finna oss i att förhandlingarna definitivt misslyckas. Vi måste fundera på hur vi ska kunna gå vidare från denna skiljeväg och hur processen ska kunna komma på rätt väg igen. Det har förekommit en rad samtal och bilaterala möten under augusti, och jag hoppas att kommissionsledamoten kan delge oss möjligheter till framsteg.
Jag anser också att kommissionen måste försöka utnyttja sitt mandat så mycket man kan, för vi har ett ansvar. Först och främst handlar det om att försvara våra intressen, men också om att främja principen om att ett multilateralt system som är en fördel för alla, inte bara de utvecklade länderna utan också de länder som borde vara förhandlingens huvudsakliga mål – utvecklingsländerna och, framför allt, de minst utvecklade länderna – verkligen kan spela en grundläggande roll, liksom den som Europeiska unionen borde spela som världens ledande handelsmakt.
Jag anser därför att det är viktigt att Europaparlamentet säger sitt och stöder möjligheten att vi kan fortsätta, återskapa och förnya målet att uppnå Doharundan för utveckling och också att stödja kommissionen – som inte har haft mycket till semester i detta avseende – som vi hoppas kan fortsätta sitt arbete för att slutföra denna runda.
Det finns fortfarande utrymme för handling. Det finns alltid ett utrymme inom politiken, även om tidsfristen, kronologiskt sett, snart löpt ut, och behovet av att handla snabbt kan kanske vara till hjälp. Herr talman! Vi anser att de uttalanden som kommissionsledamoten kan göra i dag är betydelsefulla, och vi vill framför allt att han ska veta att han kan lita på vårt engagemang, vårt stöd och vår önskan att denna runda återigen ska bli en process inriktad på en mer välmående och samverkande mänsklighet i framtiden.
Peter Mandelson,
   . – Herr talman! Jag delar verkligen det önskemål som uttryckts av ordföranden för utskottet för internationell handel om att denna mycket beklagliga utveckling i förhandlingarna borde vara ett tillfälligt stopp, snarare än ett uppskjutande på obestämd tid. Jag välkomnar att han och andra parlamentsledamöter ska möta andra parlamentariker från Världshandelsorganisationens medlemsländer för att granska detta ärende. Ju större förståelse som vi kan få för detta och för vilka problemen är, och ju mer vi lyckas sprida denna kunskap bland aktörerna i de olika WTO-länderna – snarare än att bevara denna kunskap inom en mycket fast sammansvetsad cirkel av förhandlare – desto bättre kommer det att gå för oss. Jag kommer verkligen att eftersträva detta mål när jag senare denna månad besöker Washington DC för att möta ledande personer i Capitolium.
Förra gången som jag diskuterade utvecklingsagendan från Doha med några av parlamentsledamöterna var i Genève i slutet av juni. För det första skulle jag vilja påpeka hur mycket jag uppskattade er närvaro där, er nätverksverksamhet och att ni spelade en intressant och praktisk roll bland de förhandlande parterna. Vi kommer att behöva ert stöd i framtiden i våra ansträngningar att övertyga våra WTO-partner om att återuppta dessa förhandlingar, och jag berömmer i mycket starka ordalag den inställning som ledamöterna i kammaren har intagit.
I slutet av denna vecka kommer jag att resa till Rio de Janeiro på inbjudan av den brasilianska regeringen och utvecklingsländernas G20-grupp. Detta kommer att bli den första möjligheten att på ministernivå granska det som skedde i Genève i juli, att diskutera våra ståndpunkter och att utvärdera möjligheten för hur och när vi kan gå vidare.
Under de veckor som följde på uppskjutandet har alla sidor uttryckt ett intresse för att se till att rundan blir framgångsrik. Ingen säger, av första intrycket att döma i alla fall, att de inte längre är intresserade av den, och Doha behöver verkligen denna typ av engagemang. I alla våra åtgärder och uttalanden måste vi fylla på med förtroende för rundan och processen samt åter hävda multilateralismens förtjänster samt de ekonomiska fördelarna med ett brett och ambitiöst avtal. Men retoriken måste motsvaras av politiskt ledarskap. Problemet är en brist på vad man skulle kunna kalla ”realistisk ambition”.
Alla parter tar med sig sina inrikes restriktioner till dessa förhandlingar. Detta är kanske oundvikligt, men det är inte och får inte heller bli en ursäkt för misslyckande. Men även på de svåraste och skenbart mest svårbehandlade förhandlingsområdena går ståndpunkterna när det gäller jordbruk inte isär så mycket. De står inte så långt ifrån varandra att de blir oförenliga. Det handlar om att EU ska sänka sina genomsnittliga tullsatser till en nivå som ligger i närheten av det som utvecklingsländernas G20 begär. EU tillkännagav i Genève att man var villig att förhandla om detta som en del av ett balanserat paket – om även andra är beredda att gå framåt och visa samma typ av flexibilitet som vi själva visar.
Om vi ska kunna gå i den riktning som jag har angivit att vi kan, så skulle detta under de rätta omständigheterna innebära en betydande förändring från vårt ursprungliga erbjudande om en 39-procentig genomsnittlig sänkning av tullsatserna för jordbruk, vilket redan är mycket högre än de sänkningar som godtogs i Uruguayrundan. Detta skulle bli de snabbaste tullsänkningarna för jordbruk som någonsin godtagits i en multilateral handelsförhandling. Ingen skulle kunna beskriva detta som ”Doha light”. Till detta kan fogas de sänkningar av subventioner som härrör från EU:s reform, vilka skulle få EU-producenter att starkt dra sig tillbaka från viktiga globala exportmarknader som till exempel mjölk och fjäderfä, och EU:s spannmålsmarknad skulle minska, eftersom efterfrågan på djurfoder faller. Om man lägger ihop allt är det detsamma som ett stort nytt marknadstillträdespaket för konkurrenskraftiga jordbruksexportörer som exempelvis Förenta staterna, Australien och andra medlemmar av Cairnsgruppen. Det skulle eventuellt kunna leda till nedskärningar av det europeiska jordbruket med upp till 20 miljarder US-dollar per år.
Att, som vissa har gjort, avfärda detta som obetydligt är antingen en brutal förhandlingsställning eller ett misslyckande när det gäller att göra de nödvändiga beräkningarna. Som motprestation för dessa nedskärningar förväntar sig EU att Förenta staterna på motsvarande sätt minskar de jordbrukssubventioner som snedvrider handeln, något som utvecklingsvärlden nu rätteligen anser vara villkoret och katalysatorn för ett slutligt Dohaavtal.
Förenta staterna har föreslagit betydande nedskärningar av de handelssnedvridande subventioner som kallas ”gula lådan” från 19,1 miljarder US-dollar ned till 7,6 miljarder US-dollar. Detta låter bra, och ska också välkomnas. Men Förenta staterna har också föreslagit en ökning av vad som ska vara tillåtet att använda i andra bidragskategorier som snedvrider handeln, medan de förkastar idén om att direkt reformera dessa bidragsprogram för att se till att de inte längre snedvrider handeln. Om man lägger ihop de tre typerna av föreslagna subventioner som snedvrider handeln som Förenta staterna vill behålla, kommer man i själva verket fram till ett potentiellt nytt tak på 22,7 miljarder US-dollar, vilket är mer än det som Förenta staterna för närvarande betalar.
Vid slutet av genomförandeperioden för Doha skulle med andra ord Förenta staternas handelssnedvridande utbetalningar till jordbrukare faktiskt kunna öka till följd av det som Förenta staterna lade fram i sitt erbjudande i oktober förra året. Det är förståeligt att Förenta staternas handelspartner har funnit detta oacceptabelt, särskilt med tanke på de kraftiga minskningar som Förenta staterna kräver från andra, både när det gäller bidrag och tullavgifter. Helt riktigt insisterar utvecklingsländerna på en effektiv sänkning av Förenta staternas subventioner, och EU stöder detta. Såvida det inte sker en ändring i Förenta staternas inställning kommer avancerade utvecklingsländer som Brasilien och Indien inte att vara beredda att erbjuda större tillträde till sina marknader för industrivaror och tjänster, och detta är stötestenen i det eventuella avtal som vi försöker sluta.
Det kommer att bli svårt att nå detta avtal. Jag förringar inte de svårigheter som kommer att uppstå i de kommande förhandlingarna med de avancerade utvecklingsländerna när det gäller tullar för handel med industrivaror. Det råder dock ett dödläge i förhandlingarna om jordbruk, vilka bara utgör en bråkdel av utvecklingsländernas handel och likaså för de utvecklade länderna, som gör att vi inom ramen för Dohaförhandlingarna inte kan ta itu med industriprodukter och tjänster, där den största delen av de potentiella ekonomiska vinsterna från denna runda ligger.
Det enda sättet för oss att fullborda Doha är om alla berörda parter anstränger sig för att få till stånd ett objektivt resultat på förhandlingsområden. Detta omfattar inte bara tullavgifter på jordbruk och jordbruksprodukter, utan också industriprodukter, tjänster och regler. Alla sidor borde inse att en realistisk ambition och ett uppnåeligt resultat, långt ifrån att vara ett ”Doha light”, faktiskt skulle skapa djupgående strukturella förändringar i jordbrukspolitiken och ge nya handelsflöden av varor och tjänster i en storleksordning som inte har förekommit i någon tidigare handelsrunda. Det finns med andra ord redan otroligt mycket på bordet, som Pascal Lamy upprepade gånger har påpekat.
Det som går förlorat på grund av ett fortsatt dödläge – låt oss vara tydliga med detta – går i första hand förlorat för utvecklingsländerna. Det är de som förlorar nya handelsmöjligheter. Vad som är ännu viktigare är de riskerar att förlora till följd av en försvagning av det multilaterala handelssystemet. Vi på EU-sidan kommer att försöka göra allt som står i vår makt, oavsett scenario, för de svagare och mer sårbara utvecklingsländerna, utan att försöka splittra medlemskapet i Världshandelsorganisationen. Vi kommer i synnerhet att försöka hålla våra löften när det gäller handelsrelaterat bistånd, och vi kommer att fortsätta med våra insatser.
Vissa kommer att fråga sig hur det kommer sig att uppskjutande av utvecklingsagendan från Doha kommer att påverka vår allmänna ståndpunkt i handelspolitiken. Svaret är att vårt engagemang i Doha kommer att förbli av största vikt. Inget kan ersätta Världshandelsorganisationen. För det första grundas den på jämlikhet och rättsstatsprincipen, snarare än på ren och skär makt. För det andra kan vissa fördelar bara uppnås i ett multilateralt sammanhang, såsom nya bestämmelser för jordbruks- eller fiskesubventioner, ett nytt avtal om underlättande av handel, nya regler för antidumpningsredskap samt bättre och tydligare regler när det gäller regionala handelsavtal. Detta är exempel på områden där det inte hjälper med några som helst bilaterala avtal för att komma i närheten av att uppnå den slags förbättring och förstärkning av handelsregler och av handelssystemet som vi söker nå. För det tredje är detta den enda förhandlingsform där mindre utvecklingsländer kan ge kraft åt sin kollektiva politiska vikt.
Slutligen är systemet för tvistlösning i sig en av hörnstenarna i Världshandelsorganisationens system och ett unikt inslag inom internationell rätt. Det råder inget tvivel om att ett urholkande av förtroendet i det multilaterala systemet som helhet på lång sikt också skulle påverka detta system för tvistlösning negativt.
Bilaterala och regionala avtal är därför inte ett alternativ till multilaterala förhandlingar, utan snarare ett tillägg och ett komplement som hjälper till att få till stånd en minskning av tariffära och icke-tariffära handelshinder på djupet, liksom att fastställa regler på områden där Världshandelsorganisationens medlemmar har beslutat – åtminstone för tillfället – att inte förhandla kollektivt inom ramen för det multilaterala systemet, oavsett om det handlar om konkurrensregler, offentliga upphandlingar eller den arbetsmarknadsmässiga dimensionen.
Vi har åtskilliga förhandlingar i detta sammanhang framför oss. Vissa pågår redan, medan andra kommer att inledas när förhållandena så tillåter. Mercosur, Gulfstaternas samarbetsråd och Centralamerika återfinns i den första gruppen, och vi undersöker också Ukraina, Indien, Korea och Asean-länderna som tänkbara partner för nya initiativ.
Låt mig avsluta genom att säga att jag och kommissionen förblir starkt engagerade när det gäller att nå ett framgångsrikt resultat i den multilaterala rundan, och att jag vill samarbeta nära med er i parlamentet för att nå detta mål. Detta förblir min prioritet.
Kommissionen kommer också att lägga fram två meddelanden inom kort – ett i oktober om yttre aspekter på vår konkurrenskraft inom EU och ett om handelsförbindelserna med Kina. Med dessa kommer vi att tackla andra nyckelfrågor i vår framtida handelspolitik. Jag är ivrig att diskutera båda dessa meddelanden med er under de kommande veckorna, och ser fram emot att göra det. Jag anser att vi borde fortsätta att samarbeta i framtiden som en grupp på samma sätt som vi tidigare har gjort – för EU:s skull, men också för att gynna den globala ekonomin och i synnerhet för de mest behövande utvecklingsländerna.
Georgios Papastamkos,
   . – Herr talman! Det råder ingen tvekan om att kostnaderna för de misslyckade förhandlingarna i Doharundan är höga och kommer att stiga i händelse av en definitiv kollaps.
Bland annat kommer följande kostnader att uppstå:
För det första genom förlorade vinster för den globala ekonomin, utvecklingen och sysselsättningen; vinster som skulle ha genererats om förhandlingarna slutförts framgångsrikt.
För det andra genom att framsteg i vissa verksamhetssektorer som är särskilt betydelsefulla för utvecklingsländer undergrävs.
För det tredje genom minskad trovärdighet för själva Världshandelsorganisationen.
Jag anser att förlusten i händelse av ett totalt misslyckande klart överstiger den förlust det skulle innebära att bara uppnå en mindre ambitiös överenskommelse, även om en överenskommelse inte kan godtas till vilket pris som helst för unionen.
Europeiska unionen har upprätthållit en konstruktiv och ansvarsfull ståndpunkt. Man har lagt fram beaktansvärda förslag och övergett många av sina mål redan från rundans inledning. Om det över huvud taget ska vara möjligt att återvända till förhandlingsbordet är följaktligen beroende av flexibilitet från andra ledande handelspartners sida om vi ska kunna räkna med ett balanserat resultat.
Vi inom gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater fortsätter att förespråka multilateralism. Engagemanget för ett multilateralt handelssystem bidrar på ett avgörande sätt till säkerhet, insyn och stabilitet inom den internationella handeln. Det bidrar också till ett utbrett förstärkt ekonomiskt, ömsesidigt beroende inom det internationella politiska samarbetet. En kollaps för multilateralismen skulle medföra en risk för handelskonflikter inom vissa sektorer och ett återupplivande av regionala handelsfästen.
Ett slutförande av de multilaterala handelsförhandlingarna bör följaktligen fortsätta att vara det främsta valet, den främsta prioriteringen på unionens dagordning, såsom kommissionen och ordföranden för vårt utskott har betonat. Samtidigt måste vi stärka kompletterande strategier inom bilaterala förbindelser och förbindelser över flera regioner med andra betydelsefulla partner.
Stabiliteten inom det globala handelssystemet kräver, enligt min uppfattning, en ny dynamisk kraft för länken mellan det kommersiella, ömsesidiga beroendet och det gemensamma ansvar som Europeiska unionen och Förenta staterna har, och denna länk mellan det ömsesidiga beroendet och det gemensamma ansvaret måste verifieras.
Jag vill, med Enrique Barón Crespo i blickfånget och hans lands seger över Grekland i världsmästerskapet i basket i åtanke, föreslå att vi betraktar resultatet av dessa förhandlingar så långt som en timeout snarare än som en definitiv kollaps.
Harlem Désir,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Uppskjutandet av förhandlingarna i Doharundan innebär först och främst att bryta ett löfte om att justera balansen i handelsreglerna till förmån för utvecklingsländerna. Det representerar en seger för vissa länders snäva intressen över världssamfundets bredare intresse, och precis som ordföranden för utskottet för internationell handel har vi alla naturligtvis det kongressval som snart kommer att äga rum i Förenta staterna i åtanke.
Uppskjutandet utgör redan ett potentiellt hot mot det multilaterala systemet som handelsförhandlingarnas huvudsakliga ram och en potentiell återgång till mer obalanserade bilaterala förhandlingar, som kommer att ske på bekostnad av de fattigaste och i synnerhet de minsta länderna, som ni påpekade, herr Mandelson. Det kommer dessutom att innebära att det multilaterala systemet bibehålls och inte försvinner, fastän tanken var att börja omforma det och göra det mer kompatibelt med utvecklingsmålen och med världssamfundets andra regler: nämligen behovet av att ta till oss målen för folkhälsan, miljön och – förhoppningsvis – i morgon även den sociala dimensionen av globaliseringen.
De huvudsakliga förlorarna när förhandlingsrundan nu har skjutits upp kommer att bli utvecklingsländerna, och av dessa i synnerhet de minst utvecklade länderna. Oberoende av bristerna och begränsningarna kommer det som har tagits upp, och som föreslagits av EU – och som ofta faktiskt överensstämt med parlamentets önskemål – att äventyras, att gå förlorat: ett avskaffande av exportstödet till 2013, fritt tillträde vad gäller rättigheter och kvoter för produkter från de minst utvecklade länderna till de utvecklade ländernas marknader, även om problemet med den tullsats på 3 procent som ett antal andra industrialiserade länder förespråkat kvarstår, ökat tillträde till de industrialiserade ländernas marknader för all jordbruksproduktion i utvecklingsländer, även om Förenta staternas förslag inte alls motsvarar det som krävs, behandling av bomullsproducenternas situation, det handelsrelaterade stödpaketet och det ändringsförslag till avtalet om handelsrelaterade aspekter av immaterialrätter (TRIPs) som avser tillgång till läkemedel.
Jag välkomnar ert direkta tillkännagivande, herr kommissionsledamot, att ni ännu en gång kommer att sträva efter försoning och sammanträda med G20 och Förenta staterna och försöka finna en väg tillbaka till förhandlingsbordet. Enligt min uppfattning får vi inte tillåta att Doharundan kollapsar. Vilka svårigheter som än uppstått genom att fristen för det förhandlingsmandat som den amerikanska regeringen har beviljats av kongressen har löpt ut får vi inte bara låta de åtaganden och löften som gjorts kastas bort, och det gläder mig mycket att höra att EU för sin del kommer att efterleva sina åtaganden och hålla sina löften.
Vi kanske helt enkelt borde återvända till kärnan i rundan och påminna våra partner från de industrialiserade länderna att vi var medvetna om att den inte skulle grundas på ömsesidighet och att vi skulle vara tvungna att erbjuda mer i fråga om tillträde för jordbruksprodukter än vi skulle vinna genom industritullar och öppnande av marknader och tjänster. Europa måste fortsätta att främja det multilaterala systemet. Det måste säkerligen omformas, så att ett förtroende kan vidmakthållas mellan utvecklingsländer och utvecklade länder. Det är trots allt inom det multilaterala systemet som utvecklingsländerna kan fortsätta göra sig hörda via G20 och G90, och som handelsreglerna kan göras mer förenliga med målen att utplåna fattigdomen och med det multilaterala systemets alla andra regler.
Johan van Hecke,
   . – Herr talman! Är Doharundan misslyckad bortom all räddning? Detta är vad allt fler kommentatorer verkar anta. Det har inte gjorts några framsteg sedan Hongkong för nio månader sedan, och i juli sköts förhandlingarna upp på obestämd tid. Jag vägrar, liksom kommissionsledamoten och de flesta av mina kolleger i parlamentet, att tro att detta är början till slutet. Det är trots allt mycket som står på spel. Ett fullständigt misslyckande skulle mycket väl kunna leda till att det multilaterala handelssystemet kollapsar, med allt vad det skulle innebära.
Ett misslyckat försök att nå ett globalt handelsavtal ökar risken för att allt fler länder tar till bilaterala eller regionala avtal, vilket i varje fall försvagar fattiga länders ställning. Dessutom kan ett avbrott i förhandlingarna öka antalet handelstvister, vid vilka WTO-medlemmar kommer att försöka använda rättsliga åtgärder för att försöka få till stånd sådant de inte lyckades få genom ett avtal. Men detta är, som kommissionen påpekade, inte allt: förr eller senare kommer själva WTO:s existensberättigande att ifrågasättas. Det är därför nu mer nödvändigt än någonsin att göra WTO mer öppet och förbättra dess demokratiska legitimitet.
Vår grupp anser att det är mycket viktigt att rika och högutvecklade länder försöker bli mer enade i sina ståndpunkter i förväg. Det är helt meningslöst att organisera ytterligare en högmässa om Förenta staterna och EU inte lyckas överbrygga klyftan mellan sig på området för leverans av jordbruksprodukter och andra frågor. Den amerikanska kongressen applåderade nyligen den tuffa ståndpunkt som intogs av de amerikanska förhandlarna. Den här sortens beskyllningar kommer inte att bidra till några konstruktiva lösningar. Alla nyckelaktörer, inklusive EU, Förenta staterna och G20, måste göra sitt för att ett resultat ska kunna uppnås.
Under tiden måste det som kallas regelverket från Hongkong förbli till fullo intakt. Alla utvecklingsvänliga åtaganden måste efterlevas. Vare sig en överenskommelse nås eller inte får inte EU dra sig ur föresatsen att exportstödet ska ha avskaffats 2015. Samtidigt måste alla utvecklade länder och mer avancerade utvecklingsländer inbjudas att följa EU:s initiativ ”Allt utom vapen”.
Tonen i denna kompromissresolution är positiv och uppmanar till frivillighet. I resolutionen bekräftas vår tro på ett multilateralt tillvägagångssätt inom handelspolitiken trots allt, grundat på den ärliga övertygelsen om att utifall utvecklingsagendan från Doha misslyckas så skulle det tyvärr inte finnas några vinnare, bara förlorare. 
Friedrich-Wilhelm Graefe zu Baringdorf,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Doharundan är misslyckad och det som ni, herr kommissionsledamot, lägger fram för oss i dag är ett uppkok av vad som orsakade detta misslyckande. Ni säger att ni hoppas att den ändå kommer att slutföras, men vad grundar ni detta hopp på? Ni säger att det är utvecklingsländerna som är förlorarna och att detta dödläge skadar dem mer än någon annan, men varför har utvecklingsländerna och deras företrädare inte slutfört rundan? Kanske deras syn på rundan förändrades och de var tillräckligt smarta för att inte slutföra den, för att den avreglering som är grundläggande för ert resonemang, den avreglering som ni vill få igenom, uppenbart inte har gjort dem rika. I stället för att fylla magarna på de människor som bor där har den drivit dem i skuld och misslyckats med att lösa problemet med svält. Detta är första gången som dessa länder har gått samman, och om de lyckas utöva tillräckligt stort inflytande på de industrialiserade länderna i väst för att rundan ska misslyckas sätts saker och ting i ett annat ljus, och då måste vi undersöka om vi kan komma med ett annat erbjudande.
Ni säger att den minskning av tullavgifterna som erbjudits kommer att ge 20 miljarder euro till EU:s jordbruk, men är inte dessa 20 miljarder euro överflödiga här, och skulle inte dessa 20 miljarder euro – om vi genomför denna minskning – åtminstone gynna utvecklingsländerna, eller skulle det inte innebära något annat än en minskning av standarden på livsmedel? Köps dessa länder ut för mindre än vad som behövs för att de ska kunna ta sig ur fattigdomen, vilket resulterar i att vårt jordbruk kollapsar?
Vad som behövs är kvalificerat marknadstillträde. Det marknadstillträde som ni erbjuder i utbyte mot tillträde till utvecklingsländernas marknader för industriprodukter och -tjänster ödelägger deras infrastruktur och den sårbara utvecklingen av deras egen industri och handel, samtidigt som vårt jordbruk förvägras möjlighet till fortlevnad, fastän det är mycket angeläget att vi producerar livsmedel. Följden blir att det behövs kvalitet och kvalificerat marknadstillträde för att ge utvecklingsländerna möjlighet till våra prisnivåer och normer och till att utveckla sina egna ekonomier.
Sockeravtalet var ett bevis på att ekonomin utvecklades i de AVS-länder som kunde leverera socker under iakttagande av dessa villkor, medan de länder som inte lyckades med detta var tvungna att sälja till de multinationella företagen till priser under fattigdomsgränsen, och detta problem kommer att fortfara.
Vad ni alltså bör göra, kommissionsledamot Mandelson, är att komma med ett riktigt erbjudande som dessa länder kan gå med på, ett erbjudande som innebär en stabilisering av livsmedelstillgången och en förbättring av stabiliteten och kvaliteten inom handeln, snarare än ett erbjudande med den allmänna tendensen att göra jordbrukare runt omkring i världen överflödiga. Det är enligt min uppfattning då som det multilaterala tillvägagångssättet blir det rätta, och alla kan dra fördel av det på ett sätt som verkligen inte skulle vara fallet med den avreglering som ni föreslår. 
Helmuth Markov,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Utvecklingsrundan från Doha har misslyckats. Vad var det som skulle utvecklas? Det är kärnfrågan. Var det bara handeln – handel för handels skull – som skulle utvecklas, eller var det meningen att en ökad handel skulle medföra utveckling? För om det var det senare som var tanken så finns det mycket mer som borde inkluderas i förhandlingarna. Det skulle vara nödvändigt att ställa frågan vad handeln bidrar till i de olika länderna i fråga om höjd social standard, bättre miljöskydd och förbättrad livskvalitet. Det är ett helt annat tillvägagångssätt, utifrån framför allt en önskan att öppna marknader för att utbyta större handelsmarginaler, för det kan inte förekomma någon ömsesidighet då.
Solidaritet handlar om att den starkare hjälper den svagare, och detta innebär att de mer utvecklade länderna måste ge mer än de som inte har utvecklats i samma grad. Det är inte bara en fråga om kvantitet här. Det handlar också om ett kvalitativt sett annorlunda tillvägagångssätt, för att inte tala om insikten att de som ännu inte har utvecklat marknaden i sina egna länder måste få möjlighet att göra det innan vi går vidare. Det kan vara så att de måste hålla marknaderna stängda under en period innan de kan öppnas.
Vad har utvecklingsländer för nytta av ett tillstånd att exportera till Europeiska unionen om de inte har några produkter att exportera, helt enkelt för att de inte ens har livsmedel så att det räcker till det egna folket än? Samtidigt säger man till dessa länder att de, om de ska få detta tillstånd, får vara så goda att öppna sina marknader för våra tjänster och industrier. Vi kommer inte att nå några överenskommelser om vårt förhandlingssätt inte höjer sig över detta, och det säger jag som fanatisk förespråkare för ett multilateralt system.
Kommissionsledamot Mandelson! Jag har, som ni minns, frågat er vid otaliga tillfällen om ni verkligen tror att USA intresserar sig för en multilateral lösning när det gäller WTO-rundan. Jag har alltid sagt att jag inte tror det. Amerikanerna kan lättare försvara sina intressen om de inte hålls tillbaka av multilaterala avtal. Därför är det mycket viktigare att Europeiska unionen förenar sig med G20, och det är något som vi naturligtvis måste överväga på nytt med tanke på de stora skillnaderna mellan länderna i syd.
Detta kan inte bara handla om ett öppnande av marknader, om följden av detta blir att den europeiska marknaden hamnar i den brasilianska jordbruksbranschens våld, som är enorm och domineras av tre familjer. Detta skulle inte hjälpa dessa länder på något sätt.
Jag anser att vi måste omvärdera vårt tillvägagångssätt. Vi vill se handel. Ni säger om och om igen att vi vill se en frihandel. Det kan råda en ideologisk meningsskiljaktighet om detta: jag vill inte se en sådan avreglering, men låt oss lägga det åt sidan för ett ögonblick. Det viktigaste är inte att skapa frihandel, utan att skapa en rättvis handel. Rättvis handel innebär just ”rättvis handel”, och inte ”lika handel”. Att tillämpa samma normer för alla kategorier av länder i fråga om tullsänkningar och öppnande av marknader skulle kanske innebära lika behandling, men det skulle inte vara rättvist.
Ni måste förändra det mandat som ni har tilldelats. Det är ett sådant tillvägagångssätt som behövs. Om ni vill förbättra handeln måste ni komma ihåg – och verkligen anstränga er för att göra det – de enskilda ländernas förhållanden, och det utvecklingsstadium som de har uppnått. 
Seán Ó Neachtain,
   . – Herr talman! Det förvånar mig inte alls att Världshandelsorganisationens förhandlingar ännu en gång har brutit samman. Sedan en tid tillbaka har jag uppmanat till att jordbruksfrågorna utesluts från dessa förhandlingar. Jordbruk utgör ynka 5 procent av världshandeln, och ändå fortsätter man orubbligt att lägga skulden för att dessa samtal har kollapsat på de europeiska jordbruksföretagen. Varför ska 5 procent hålla tillbaka de övriga 95 procenten av handeln? Det är på tiden att hålla detta i minnet.
Jag deltog vid Doharundans förhandlingar i Hongkong i december förra året och dessförinnan vid förhandlingarna i Cancún, och jag informerade parlamentet om att det skapas ett falskt intryck av att utvecklingsländerna skulle gynnas av mer tillträde till EU:s marknader. Inget skulle kunna vara längre från sanningen, och vi har återigen hört det här i kammaren i dag. Utvecklingsländerna har inte mycket att vinna av en sådan gest. EU tillåter faktiskt redan fritt tillträde för 50 av de minst utvecklade länderna i nuläget. De verkliga vinnarna skulle bli köttbaronerna i Sydamerika, om vi skulle tillåta att de irländska jordbrukarna såldes ut. De verkliga förlorarna i denna situation skulle bli de små europeiska jordbrukare som redan lever på svältgränsen. Låt oss inte missta oss när det gäller detta.
En undersökning av irländska konsumenter som nyligen genomfördes avslöjade till exempel att bara en av fem personer har förtroende för livsmedel som importeras från länder utanför Europeiska unionen. Detta är inte någon överraskning. Att öppna EU:s jordbruksmarknad ytterligare kommer allvarligt att ifrågasätta livsmedelssäkerheten och livsmedelsspårbarhet. Är vi beredda att godta ett scenario av otrygghet när det gäller de livsmedel som vi föder våra barn med, mot bakgrund av skrämselhistorierna från livsmedelsområdet som galna ko-sjukan, Creutzfeldt-Jakobs sjukdom och fågelinfluensan? Är vi villiga att godta en strategi med en marknad öppen för alla, där brasilianska nötköttsproducenter använder sig av ängladamm och andra skumma ämnen?
Vi i Irland har nyligen upplevt den irländska sockerindustrins fall. Det är brasilianska sockerbaroner som gynnas av den nyligen genomförda sockerreformen, medan 4 000 irländska sockerbetsodlare har friställts. I Hongkong i december förra året såg jag koreanska jordbrukare som kämpade för ett livsuppehälle som för närvarande hotas av transnationella spannmålskoncerner, vilka gör upp sinsemellan, med en strävan att hjälpa utvecklingsländer som täckmantel. Detta är en vanföreställning. Det står klart att Världshandelsorganisationen inte kan lyckas om vi insisterar på att spela rysk roulett med våra livsmedel och med små europeiska och irländska jordbrukares livsuppehällen. Det är dags att gå vidare. Det är dags att utesluta jordbruket från förhandlingarna en gång för alla och inte sälja ut europeiska jordbrukare. 
Bastiaan Belder,
   . – Herr talman! Uppskjutandet av förhandlingarna inom ramen för utvecklingsagendan från Doha är ett hårt slag, inte bara för WTO utan också för alla förhandlingsparter. WTO har förlorat en del av sin trovärdighet, medan den globala handeln har gynnats av utformandet och verkställandet av internationella bestämmelser om rörligheten för varor. Eftersom jag fruktar att det är utvecklingsländerna som kommer att få betala räkningen för detta uppskjutande uppmanar jag kommissionsledamot Peter Mandelson att övervaka dessa länders intressen, såväl multilateralt som bilateralt.
Det är faktiskt den allvarliga bristen på ekonomiska utsikter i Afrika som är en av de faktorer som tvingar allt fler människor att söka räddning i Europa. Jag ställer mig personligen tveksam till G20:s sammansättning. Ny ekonomisk makt måste när allt kommer omkring också omvandlas i nytt ansvar. Dessutom har jag hela tiden stött Förenta staternas handelsrepresentant Susan Schwabs uppmaning till Kina att visa prov på detta nya ansvar.
Herr kommissionsledamot! I intervjun i den tyska tidskriften uttrycker ni ert engagemang för fortsatta ansträngningar för att få Doha på rätt väg igen. Kan ni förklara vad ni grundar er optimism på, särskilt mot bakgrund av ert tillkännagivande att ni inte förväntar er att förhandlingarna kommer att avslutas före årsslutet? Finns det något som tyder på att amerikanerna kommer att agera då? Jag vill dessutom återigen uppmana er att mycket noggrant tänka över EU:s agenda efter Doha, för det kan visa sig vara mer angeläget än vi tror. 
Maria Martens (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det är en stor besvikelse att förhandlingarna inom WTO har skjutits upp på obestämd tid, och jag oroar mig särskilt för utvecklingsländernas ställning.
Målet med förhandlingarna inom WTO var, som vi vet, att förbättra utvecklingsländernas ställning, och alla inblandade var tvungna att göra sitt: EU på området för importtullar för jordbruksprodukter, Förenta staterna i form av internt stöd till jordbrukare, utvecklingsländer, som exempelvis Brasilien och Indien, i fråga om tillträde till deras marknader för industriprodukter osv. Det är mycket olyckligt att det inte har gjorts några framsteg, och nu kan vidare förhandlingar låta vänta på sig.
Jag vill inte peka ut någon part, vilket också skulle vara svårt med tanke på det stora antalet parter som deltagit i förhandlingarna, men det bör nämnas att det sätt som kommissionsledamoten har agerat på tyvärr inte har gett önskat resultat, och att det nu blir svårare för utvecklingsländerna att få ett starkare fäste inom världsekonomin.
Det gläder mig dock att kommissionsledamoten vid mer än ett tillfälle har uttalat sitt engagemang för utvecklingsländerna, och jag ska be att få se bevis på detta. Vi kan inte ändra fakta, och det är därför som det är viktigt att tänka på framtiden, i synnerhet på utvecklingsländernas framtid.
Under förhandlingsrundan nåddes i princip en överenskommelse om ett antal frågor som är mycket betydelsefulla för utvecklingsländerna, vilka, liksom redan tidigare nämnts, omfattar: handelsstöd, inga importtullar för de fattigaste länderna, handelsmöjligheter samt särskild och differentierad behandling. Vad som hade kunnat bli ett stort steg framåt har nu blivit ovisst. Jag förstår, och har överseende med, att kommissionsledamoten vill se ett genomförande av dessa avtal i så hög grad som möjligt, men jag undrar hur kommissionsledamoten anser att det ska kunna ske på dessa områden? Kan planerna genomföras i nuläget, och i så fall hur?
Avslutningsvis vill jag ta upp de organisationer för främjande av export som är knutna till WTO. Vi har ännu inte sett några konkreta förslag, och det är därför jag skulle vilja fråga följande: vilken effekt får uppskjutandet av förhandlingarna inom WTO, enligt kommissionen, på dessa organisationers utveckling? Anser kommissionsledamoten att det inom ramen för dessa organisationers förhandlingar finns utrymme för en extra ansträngning till förmån för AVS-länderna? 
Erika Mann (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag har haft nöjet att som ledamot av parlamentet följa utvecklingen inom handelspolitiken under 12 år, och under den tiden har jag sett tre kommissionsledamöter hantera ämnet, och jag vet hur svårt det är. Parlamentet har följt med i de olika vändningarna i förhandlingarna. Man har sett hur svårt det är att leda dem utifrån en multilateral grund, och också hur svårt det är att förstå vad en modern handelspolitik och handelsstrategi innebär.
Personligen ställer jag mig mycket skeptisk till om vi ens nu förstår det helt. Jag kan hålla med om mycket av vad ni precis har sagt, och jag är tacksam mot er för att ni hänvisat till kommissionens nya meddelande , som kommer att nå oss inom kort. Men av och till ställer jag mig ganska skeptisk till vår egen självkritik och vår förståelse av de förändringar som skett i världen.
Å ena sedan är det mycket lätt att kritisera amerikanerna – och det saknas inte anledningar till att göra det – men det är också viktigt att nämna att det även i utvecklingsländer – Brasilien är ett av dem – finns tvivel vad gäller avtalet med WTO, av orsaker som några ledamöter redan har tagit upp. En annan faktor kan mycket väl vara att Kina har blivit en global handelspartner, med större inflytande på länder som Mexiko, för att bara nämna ett, än man har i EU eller Förenta staterna.
Det finns så många anledningar, och ibland tycker jag att det är beklagligt att debatten om en modern handelspolitik, som ni själv hänvisar till i ert dokument, inte befinner sig på det djup som är nödvändigt. Vad som också saknas är insikten att EU:s medlemsstater har intagit mycket skilda ståndpunkter i fråga om globaliseringens utmaningar. Vissa av våra länder är mycket öppna, eftersom de har råd att vara det, medan andra befinner sig i svårigheter för att de varit sent ute med att genomföra reformer och förändras.
Detta framgår tydligt av textildebatten och av antidumpningsdebatten med hänvisning till skor, och det finns många fler exempel. Jag tycker helt enkelt inte att vi har tänkt igenom ordentligt vad vi menar med en modern handelspolitik.
Det innefattar – som jag redan nämnt – den roll som Kina spelar. Har vi verkligen insett vad Kinas anslutning till WTO innebär? Om ni tänker överväga möjligheten att Ryssland ansluter sig, herr kommissionsledamot, uppmanar vi er att diskutera saken med oss. Avsaknaden av en debatt om effekterna och följderna av detta är något jag anser vara beklagligt, och av den anledningen ställer jag mig positiv till att föra en sådan. Det är något som parlamentet uttryckte sitt stöd för så tidigt som 2002, samtidigt som man förklarade sig positiv till förhandlingar med Asien, och ändå saknar debatten med parlamentet och med det behöriga utskottet som jag ser det djup.
Jag skulle vilja se en debatt om vad vårt deltagande i de GATS-förhandlingar som utgör en del av den bilaterala rundan skulle kunna innebära. På detta område har ni också rätt, men jag önskar att vi kunde föra en debatt om detta.
Vad jag tror är nödvändigt, om vi ska tala i termer av en modern handelspolitik, är ett fullständigt samråd med parlamentet, inte bara när vi uppmanas att gå med på förhandlingarnas resultat, utan ända från början, när sådana förhandlingar övervägs.
Kommissionen, rådet och parlamentet, som sammanträder i Stuttgart, har redan förhandlat fram en ståndpunkt, och den omfattade samråd med parlamentet, endera till fullo eller i betydande grad. Jag rekommenderar att vi gör samma sak igen, och hoppas att ni instämmer i det. 
Sajjad Karim (ALDE ).
   – Herr talman! Uppskjutandet av Doharundan på obestämd tid skapar allvarliga risker för vår globala ekonomi. Det innebär ett hot mot jämställdhet och välstånd i utvecklingsvärlden, arbeten, tillväxt och säkerhet i Europa samt framtiden för själva det multilaterala handelssystemet. En ny explosion av diskriminerande bilaterala och regionala avtal skulle kunna ersätta global avreglering och undergräva Världshandelsorganisationens multilaterala och regelbaserade system.
Samtidigt som några skulle kunna hävda att inget avtal var bättre än ett dåligt avtal för utvecklingsländerna, utan skydd av Världshandelsorganisationen – som ni sa, herr kommissionsledamot – kommer de att lämnas sårbara för utnyttjande och missbruk i ett unilateralt virrvarr där det gäller att få makt över handeln. Ett misslyckande kommer att innebära att protektionism fyller tomrummet allteftersom det inte längre finns någon drivkraft för omfattande minskningar av hinder. Utvecklingen inom världsekonomin kommer att bromsas, och obalansen inom den globala handeln kommer att fortsätta att öka. Finansmarknader kommer att bli mer instabila, och det internationella ekonomiska samarbetet kommer att kollapsa ytterligare. Med en urholkning av Världshandelsorganisationens system grasserar spekulationerna om vilken form en ”plan B” skulle kunna ta: kanske ett frihandelsområde i Östasien, kanske Japans förslag om ett allasiatiskt övergripande ekonomiskt partnerskap som omfattar Indien, Australien och Nya Zeeland. Endera av dessa skulle skapa ett nytt asiatiskt block som, tillsammans med Europeiska unionen och Nafta, skulle skapa en tripolär värld med alla dess inneboende instabiliteter.
Håller kommissionen med om att det nu finns ett brådskande behov av en plan B för att få tillbaka handelspolitiken på rätt spår och för EU att spela en nyckelroll när det gäller att skapa en världshandelsordning? Håller kommissionen med om att en sådan strategi måste innehålla dessa tre centrala mål: att stimulera återupplivandet av Doha, att erbjuda ett ambitiöst alternativ för att nystarta avregleringsprocessen på bredaste möjligaste grund om våra viktigaste mål misslyckas och att bemöta spridningen av preferensavtal bland små grupper av länder?
Herr kommissionsledamot! Otaliga gånger har jag stått framför er och begrundat det spel med utpekande klander som har försvårat framsteg. Det är dags att lägga detta klander åt sidan. Initiativet ”Allt utom vapen” visar att EU kan göra gott, men vi kan och måste göra bättre ifrån oss innan Förenta staternas mandat löper ut och, med det, vår möjlighet att utrota fattigdomen och fördela globaliseringens vinster rättvist. 
Vittorio Agnoletto (GUE/NGL ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! De resultat som hittills uppnåtts under Doharundan och resultatet av TRIPs-avtalet om tillgång till läkemedel har fått katastrofala följder för levnadsstandarden för miljontals människor. Det är tydligt att slagordet ”frihandel = fattigdomsbekämpning” bara varit ett lockbete för att övertyga de sydliga, fattigaste länderna i världen att uppfylla de industrialiserade ländernas förväntningar.
Den verkliga orsaken till uppskjutandet av samtalen inom WTO var att det var omöjligt för de sex huvudnationerna att nå en överenskommelse, då dessa var fast beslutna att försvara sina intressen i fråga om jordbruksaffärer. De övriga 143 länderna uteslöts från förhandlingarna. Enligt FAO berodde kollapsen på att alla samtal hade fokuserats på frihandel i stället för på en rättvis handel. Inget avtal alls är bättre än ett dåligt avtal!
Uppskjutandet av samtalen kan innebära en möjlighet till granskning av kommissionens förhandlingsmandat, vilken bör fokuseras på följande: 1) en omstrukturering av WTO för att göra organisationen öppnare, fullständigare och mer demokratisk, infogad i FN-systemen och underställd en internationell rättslig ram vad gäller beslutsfattandet, 2) en granskning av de tre huvudsakliga avtal som står på dagordningen för tillfället: jordbruk, immaterialrätt och tjänster, 3) skapandet av en bindande referensram för verksamhet inom transnationella företag, 4) att göra respekt för människors rättigheter till ett villkor för frihandel genom att säkerställa att klausulen om mänskliga rättigheter, godkänd av parlamentet den 14 februari, iakttas, 5) en vägran på bilateral och regional nivå att förbigå de regler som man enats om på multilateral nivå, med samtalen om avtal om ekonomiskt partnerskap med AVS-länderna som exempel. 
Daniel Varela Suanzes-Carpegna (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Den muntliga frågan från utskottet för internationell handel är mycket relevant och läglig. Europaparlamentet kan inte blunda när förhandlingar som är så betydelsefulla på multilateral nivå och som har väckt så stora förhoppningar om en mer organiserad, öppen, fri och rättvis handel skjuts upp.
Vi hänvisar till det resolutionsförslag som vår grupp lade fram med hänsyn till de konkreta aspekter som vi diskuterar här. Vi vill dock påpeka att om Doharundan misslyckas skulle det innebära ett misslyckande för den internationella handeln och för det multilaterala systemet, eftersom det skulle äventyra sådana framsteg som tull- och handelsförmåner och leda till en mångfald regler och överlappande regler, och därigenom göra företagens existens svårare.
De verkligt grundläggande orsakerna till detta misslyckande måste blottas helt och hållet. De oflexibla stater som har hindrat förhandlingarna måste fördömas, och vi får inte ge upp förhandlingarna. De måste återupptas så att vi kan dra fördel av de framsteg som redan gjorts och göra Doharundan till en framgång för en rättvisare form av globalisering och för själva WTO. Organisationens framtid står på spel. WTO skulle kunna skadas allvarligt av denna kris. Detta kräver allvarligt övervägande, och WTO:s funktionsmekanismer måste uppdateras, moderniseras och demokratiseras.
Europaparlamentet måste fortsätta att spela den roll som har reserverats för oss genom att noggrant och på allvar övervaka den situation som skapats, och främja en lösning på det nuvarande dödläget för allas bästa, men framför allt för de minst utvecklade ländernas bästa, liksom andra har sagt tidigare.
Herr kommissionsledamot! Vi är tacksamma för att ni är här och för den information som ni gett oss, och ni vet att ni kan räkna med parlamentet, liksom andra talare redan har sagt, i ansträngningarna för att återuppta dessa förhandlingar. 
Javier Moreno Sánchez (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Handelshimlen mulnade i Genève i juli förra året. Trots den hoppingivande ljusstrimma som G8 gav i Sankt Petersburg några dagar tidigare mulnade vissa förhandlares sinnen, och förhandlingarna i utvecklingsrundan uppsköts på obestämd tid.
Fotbollsmatcher skjuts också upp vid dåligt väder, men de spelas senare, när dimman har lättat eller stormen passerat.
Vi bör inte låta den rådande situationen slå ned oss eller undergräva den politiska viljan att fortsätta längs vägen för multilateralism och utveckling. Vi måste fortsätta att kämpa för att upprätthålla ett multilateralt, internationellt handelssystem med klara, öppna och bindande regler, där alla länder, och i synnerhet utvecklingsländerna, kan delta fullt ut och dra fördel av detta.
Om detta inte skulle ske skulle vi hamna i bilateralismens djungel. Det skulle förvärra den nuvarande härvan av mer än 250 bilaterala avtal; det skulle straffa utvecklingsländerna och främja darwinism, protektionism och diskriminering. Vi får inte röra oss bakåt.
Herr kommissionsledamot! Vad kommer att ske med de åtaganden och överenskommelser som nåddes i Hongkong i december förra året, i synnerhet vad gäller utvecklingen? Gäller principen om avtal som odelbara enheter fortfarande i kommissionens strategi? Kommer avskaffandet av exportstöd till 2013 att upprätthållas? Vad kommer att ske med förhandlingarna om bomull? Vilka länder är beredda att tillämpa alla dessa överenskommelser?
Vidare sa man i Genève att alla förhandlare skulle förlora. Även alla medborgare, i synnerhet de i de minst utvecklade länderna, kommer att förlora.
Vilka åtgärder planerar kommissionen att vidta för att förklara för medborgarna att WTO inte är dödsdömt och att organisationen fortfarande är det bästa verktyget för att reglera och främja en rättvis och fri internationell handel? 
Godelieve Quisthoudt-Rowohl (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Fastän det naturligtvis är något som i grunden är fel när förhandlingarna i Doharundan avbryts medför alla kriser en möjlighet. Det har inte lett till någon större framgång att gå från den ena rundan till den andra och oavbrutet säga att vi inte är nöjda men att vi kommer att fortsätta, vilket vi har upplevt under de senaste åren. Följaktligen måste vi ägna den tid vi fått nu till att fundera över saker och ting.
Teoretiskt sett inser vi alla att WTO, med sina 150 medlemsstater, inte kan styras på samma sätt som i början, då organisationen hade 23 medlemsstater. Varför drar vi inte ingående slutsatser av detta? Och varför kan vi inte för en gångs skull reflektera över vilka Europas intressen är på det hela taget, och vilken ställning vi har i fråga om handel inom de olika sektorerna? Det räcker inte att säga att jordbruket bara står för två eller tre procent av de totala handelssiffrorna, om dessa siffror i själva verket berör stora områden i Europeiska unionen och skulle kunna förändra vårt samhälles form. Följaktligen måste vi upprätta ett slags allmänt koncept. Det är verkligen värt ett försök.
Varken förhandlingar inom WTO eller handelsförhandlingar som är baserade på lappverk i stil med ”Om jag ger dig tre kor så ger du mig två fiskar” gör någon nytta längre. Om olikheterna mellan staterna hela tiden ökar – och det var vad ni sa, herr kommissionsledamot – varför tänker vi då i ”multilaterala” och ”bilaterala” kategorier? Varför kan vi inte börja tänka i termer som – bland annat – ”multiregionala” kategorier?
I en nyanserad värld som denna kan vi inte tillämpa samma måttstock på alla stater. Hur mycket vi än omhuldar utvecklingspolitiken – och även jag är positiv till den – har vi, i Europeiska unionen, också en skyldighet mot våra egna medborgare.
Vad som är mycket viktigt i dessa rundor – vilket misslyckandet har visat – är behovet av att parlamenten deltar i förhandlingarna i ökad omfattning. Det räcker inte att ett parlament har möjligheten att i slutändan ge eller inte ge sitt godkännande. Eftersom vi beklagar misslyckandet med att involvera allmänheten bör åtminstone dess företrädare ha rätt att närvara vid förhandlingarna och rådfrågas – om inte annat – under förhandlingarnas gång, för det är vi som i slutändan måste redogöra för dem för väljarna. 
Margrietus van den Berg (PSE ).
   – Herr talman! När Doharundan bromsades in till ett temporärt uppehåll i slutet av juli hade vi redan tagit några små steg mot en rättvis handel. Det var överenskommet att alla exportstöd för jordbruksprodukter skulle ha avskaffats 2013 och att USA och Japan skulle följa EU:s exempel och garantera fritt marknadstillträde för de minst utvecklade länderna för 97 procent av alla produkter. Det fanns en överenskommelse om ett omfattande paket med handelsrelaterat bistånd, och amerikanerna hade, slutligen, sagt att de hade för avsikt att inleda en avveckling av sitt stöd till bomullssektorn.
Detta var, efter fem år, ett svårvunnet resultat, men underskriften saknas naturligtvis, och, som jag redan har sagt, anser jag inte att de fattigaste länderna bör förlora på grund av det. Det är helt enkelt nödvändigt att vidta dessa åtgärder om vi ska kunna uppnå millenniemålen till 2015.
Kommissionsledamoten uttryckte i svaret på min skriftliga fråga sin villighet att föreslå ett förhandstilldelningsförfarande för detta paket. Skulle han kunna bekräfta sitt engagemang för detta under denna debatt? Skulle han också kunna bekräfta att EU är berett att avskaffa sitt exportstöd 2013, ensidigt om så krävs?
Delar han samtidigt inte min uppfattning att en förhandstilldelningsåtgärd av detta slag också skulle kunna bidra till att de minst utvecklade länderna kommer på rätt väg igen? Jag är fortfarande av den uppfattningen att det i synnerhet är de svagaste länderna som riskerar att bli förlorare om avtalen görs bilateralt, multilateralt, regionalt eller vad man än vill kalla det, med andra ord mellan de starkaste parterna. Detta är något som kommissionsledamoten själv har sagt vid många tillfällen, och det är anledningen till att han har alla skäl att hävda att vi bör fortsätta att engagera oss i detta multilaterala handelsavtal, eftersom dessa avtal inte borde gå ut över de här länderna.
Låt inte kampen mot fattigdomen falla offer för förhandlingar som gått i baklås. Om världshandelsrundan inte kan räddas borde vi åtminstone se till att millenniemålen räddas. 
Jean-Pierre Audy (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Nu har strålkastarljuset alltså till sist fallit på det hyckleri som härskar på området för internationell handel på den här planeten, dialogen mellan fuskare, lögnare och tjuvar. Om situationen inte vore så tragisk skulle alla vara lättade över att vargarna har kommit fram från sina gömställen och avslöjat sin identitet, och att lärlingarna återigen får se att mästarna ibland får smaka på sin egen medicin.
Ni gör rätt i att bojkotta mötet i Canberra i Australien som enligt planerna ska äga rum om två veckor, herr Mandelson, för Världshandelsorganisationen bör inte begravas så snabbt. Situationen är mycket allvarlig, för det finns regeringar som har visat sig oförmögna att hantera världshandeln för allas bästa och, vad som är värre, oförmögna att fastställa en tidsplan för utveckling.
Jag vill delge er några tankar och ett förslag. Vad gäller dagordningen från Doha är det värt att notera de utvecklingsområden där det finns överenskommelser och att skjuta upp reformen av den internationella handeln tills utvecklingsländerna har antagit sociala normer och miljönormer som främjar en rättvis konkurrens i världen.
Min andra synpunkt handlar om jordbruk. EU bör inte göra fler eftergifter förrän man får reda på vilken form jordbruket kommer att ta efter 2013, med tanke på den betydande utveckling som biotekniken erbjuder och de problem med att livnära människor som oundvikligen kommer att uppstå.
Frågan är, herr kommissionsledamot, om ni kan ge oss garantier för att den gemensamma jordbrukspolitik som gäller för närvarande efter reformen 2003 är förenlig med de gällande WTO-reglerna, och att vi inte riskerar att förlora en konflikt inför tvistlösningsorganet?
Avslutningsvis vill jag, med tanke på vårt politiska ledarskaps oförmåga till enighet i fråga om internationell handel, föreslå ett omedelbart initiativ från parlamentet inom ramen för Interparlamentariska unionen och Europaparlamentet. Detta initiativ skulle innehålla en utfrågning av medborgarnas legitima företrädare i denna fråga och förslag till dessa företrädare när det gäller det rätta tillvägagångssättet i fråga om att reda ut den förfärliga röra som den internationella handeln befinner sig i. 
Glenys Kinnock (PSE ).
   – Herr talman! Som kommissionsledamoten och andra har sagt kommer förändring inom jordbruket helt klart att även i fortsättningen vara nyckeln till att lyfta miljontals jordbrukare i Afrika, Asien och Latinamerika ur fattigdom.
Herr kommissionsledamot! Realistiskt talat, till dess att vi i den rika världen tar itu med behovet av rättvisare och bättre tillgång till våra marknader kommer det inte att finnas framtidsmöjligheter för ett bredare avtal när det gäller industriprodukter och tjänster. En växling till regionala handelsavtal skulle, som ni och andra har sagt, vara ett stort steg bakåt, och det skulle underminera den grundläggande principen om icke-diskriminering. Sådana avtal skulle utesluta merparten av världens fattigaste länder, inbegripet AVS-länder, som naturligtvis definitionsmässigt i allmänhet är små, sårbara och av liten ekonomisk vikt.
Herr kommissionsledamot! Innan de rika länderna återupptar förhandlingarna måste de ta itu med bidrag och dumpning, särskilt när det gäller bomull. Det finns också ett brådskande behov av ett beslut om handelsrelaterat bistånd, med nya pengar och utan några förbehåll. Dessutom måste man under förberedelserna begripa att det är avgörande för utvecklingsländer i vilken takt och i vilken omfattning marknaden öppnas, vilket även är fallet när det gäller särskild och differentierad behandling samt tullskydd.
Någon har talat om risken för att Världshandelsorganisationen kommer att översvämmas av handelsrelaterade klagomål, och det är min övertygelse att det borde ske en större reform av sanktionsmekanismen, som för närvarande bara kommer i fråga när klaganden är en större aktör. AVS-länder som är beroende av handelsvaror känner till detta till fullo, och det går ut över dem.
”Att vinka eller drunkna”, det är ibland mycket svårt att avgöra skillnaden. Det är grundläggande med multilaterala avtal. Regionala, bilaterala avtal är inte vad vi eftersträvar.
Herr kommissionsledamot! Ni står nu inför en stor uppgift, och den kommer att sätta era, och andras, diplomatiska talanger och förmåga att bygga upp samförstånd på prov. Vi önskar er lycka till med denna uppgift. 
Mairead McGuinness (PPE-DE ).
   – Herr talman! Den optimism som kommissionsledamoten visade prov på loppet av dessa förhandlingar förvånade mig hela tiden. Många av oss ansåg att förhandlingarna var dömda från början, särskilt eftersom EU gav alltför mycket alltför tidigt, medan Förenta staterna gav mycket lite i början och enträget höll fast vid sin ståndpunkt.
Det har fokuserats alltför mycket på jordbruk, som ni själv har sagt, herr kommissionsledamot. Jordbruket får nu ta en alltför stor del av skulden för att dessa förhandlingar uppenbart har misslyckats. Doha överskattades när det gäller dess potential att lyfta de fattiga ur fattigdomen. Jag har tidigare sagt här att de fattiga alltför ofta utnyttjas i alltför många förhandlingar. Deras intresse tjänades inte bäst i de samtal som har pågått fram till i dag.
Priset för EU:s jordbruk och för EU:s konsumenter när det gäller livsmedel är enormt – ni har angett huvuddragen för oss här denna morgon: nedskärningar med 20 miljarder US-dollar per år. Jag undrar om vi skulle kunna sätta namn på denna nedskärning och ge den ett ansikte. Vi drar oss tillbaka från marknaderna för mjölk, fjäderfä och spannmål, för att inte nämna nötkött. Jag känner inte många jordbrukare som kommer att vinna på detta, men jag känner många i G20 som inte är fattiga och som skulle tjäna mycket. Enligt min mening inget avtal bättre än ett dåligt avtal.
Om världens fattiga behöver mat att äta och rent vatten att dricka – och det vet vi att de gör – så skulle Doha aldrig ha kunnat ge dem det. Jag beklagar att behöva säga det, men så ligger det till. Till detta måste vi här lägga till det verkliga hotet för Europeiska unionen. Vi har höjt standarden på livsmedelsproduktionen. Vi behandlar miljöfrågor och frågor om djurens välbefinnande. Dessa frågor togs aldrig upp under Doharundan, så vi skulle aldrig ha fått rättvis handel för jordbrukare globalt.
Jag har några frågor att ställa till kommissionsledamoten, varav en är mycket specifik. Jag ska själv svara på den första: kommer världshandel – frihandel – att medföra att tillgången på livsmedel globalt blir tillräcklig? Jag tror inte det. Vi måste uppmärksamma livsmedelsproduktionen på samma sätt som vi nu ägnar oss åt energi. Slutligen, vad kan vi säga när det gäller reformer av den gemensamma jordbrukspolitiken? De ligger på bordet. Vi kommer att behöva ge mer. Är det detta som vi har på bordet nu i slutändan, för att vi gav för mycket alltför tidigt? 
David Martin (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle inte kunna vara mer oenig med den föregående talaren, Mairead McGuinness, när det gäller den anmärkning som hon gjorde om de fattiga. Alternativet till en framgångsrik Doharunda håller tyvärr redan på att växa fram. Det är ett steg tillbaka mot en värld av ojämlika och uteslutande bilaterala avtal: avtal som redan gått illa åt många fattiga länder och fått dem att godta sämre villkor när det gäller marknadstillträde och immateriella rättigheter, avtal som lämnar de fattigaste länderna utanför. Jag anser att vi fortfarande kan och borde göra den lilla extra ansträngningen för att se till att avsluta en runda som i sanning handlar om utveckling. Detta kommer att ta tid. På kort sikt måste vi, som andra har sagt, rädda de resultat som nåddes i Hongkong: avtalet för att få slut på exportsubventioner före 2013, som är en milstolpe, tullfritt och kvotfritt tillträde för de fattigaste länderna, med EU:s banbrytande system ”Allt utom vapen” som förebild, liksom ett betydande engagemang när det gäller att utvidga det handelsrelaterade biståndet för att förbättra utbudssidans kapacitet och handelsrelaterade infrastrukturer i de minst utvecklade länderna.
Jag berömmer kommissionsledamoten för den flexibilitet som han har visat sedan de enskilda åtagandena i syfte att försöka rädda utvecklingspaketet kollapsat – en flexibilitet som, är jag rädd för, några av våra förhandlingspartner saknar.
Just när vi håller på att göra bokslut i Världshandelsorganisationen kommer den färska rapporten från organisationens arbetsgrupp för handelsrelaterat bistånd lägligt. I rapporten betonas det verkliga behovet av ytterligare bistånd som styrs av efterfrågan, bistånd som syftar till att ge de fattigaste länderna möjlighet att delta i den globala handeln. Handelsrelaterat bistånd kan inte ersätta resultat från Doharundan, men det förblir ett viktigt redskap under den mellanliggande perioden för att uppfylla de tekniska och logistiska utmaningar som dessa länder möter när de ska föra ut sina varor på världsmarknaden.
Det faktum att man svävar på målet i Dohaförhandlingarna och den besvikelse som omger syftet med dem innebär att handelsrelaterat bistånd nu har blivit mer politiskt lämpligt än det någonsin varit. Det ligger i alla länders intresse, både utvecklingsländernas och de avancerade utvecklingsländernas, att anslå medel multilateralt för att se till att de lämpliga investeringarna genomförs i handelsrelaterad infrastruktur som gör det möjligt för de fattigaste länderna att handla sig ut ur fattigdomen.
Jag ser fram emot att EU – och i synnerhet kommissionen– tar täten i dessa frågor. 
Syed Kamall (PPE-DE ).
   – Herr talman! Vi förstår alla de svårigheter och den komplexitet som omger Världshandelsorganisationens förhandlingar, och vi stöder kommissionsledamoten och hans arbetsgrupp. EU har lagt fram en hel del på bordet. Vi väntade på seriösa motförslag och blev mycket besvikna på det som vi fick tillbaka.
Det är sannerligen dags för EU att nu visa moraliskt mod och ledarskap. Har kommissionen övervägt de möjliga kostnaderna och fördelarna för EU genom att ensidigt ta bort alla sina subventioner och importavgifter på jordbruksprodukter, och hur detta skulle kunna gynna EU, utvecklingsländerna och Världshandelsorganisationens förhandlingar?
I Nya Zeeland skrek jordbrukarna när deras bistånd avskaffades. Ändå är jordbrukarna i Nya Zeeland nu bland de mest effektiva i världen; de tvingar faktiskt andra handelsblock att införa avgifter och hinder för deras produkter.
Vi lever inte längre i ett Efterkrigseuropa där livsmedelssäkerheten var en rättmätig oro. Vi måste utan tvivel föra in EU:s jordbrukare i 2000-talet och visa moraliskt ledarskap när det gäller att fastställa datum för att överge både subventioner och tullar så att mindre utvecklade länder kan gynnas av nya marknader när det gäller deras tillverkning. EU:s jordbrukare skulle bli bland de mest effektiva i världen, och vi skulle säkerställa målet med avreglering av tjänster genom att frigöra EU:s förmåga i världen. 
Talmannen.
   – Tack så mycket, herr Kamall! Det finns inte så många jordbrukare i er valkrets, eller hur?! 
Kader Arif (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar, herr kommissionsledamot! Liksom det nyss påpekades är detta uppskjutande av genomförandet av utvecklingsagendan från Doha, som utformats för att få handelsregler som fungerar till förmån för utveckling, en mycket tråkig nyhet för alla som är positiva till den multilaterala strukturen. Om det slutar i ett fullständigt misslyckande vet vi vad som väntar oss – en spridning av regionala avtal, vilka alltid verkar till nackdel för de svagaste. Detta skulle med andra ord vara helt oförenligt med våra målsättningar, vilka syftar till att omstrukturera reglerna inom internationell handel till förmån för utvecklingsländerna.
Den här rundan borde ge oss möjlighet till en rättvisare fördelning av globaliseringens fördelar och till att ta hänsyn till skillnader i fråga om utvecklingsnivåer. Den borde också erbjuda utvecklingsländerna en bättre tillgång till marknaderna utan att de tvingas öppna sina egna marknader till varje pris. Det fanns naturligtvis brister i dessa förhandlingar, men det gjordes också framsteg, vilket har påpekats i den här debatten. Dessa framsteg, dessa segrar, förtjänar att räddas, och i detta avseende välkomnar jag det önskemål som Peter Mandelson har uttryckt. Önskemålet är oumbärligt, och det är absolut nödvändigt att förhandlingarna återupptas. Framsteg kräver dock även reformer, och frågan om reformen av WTO diskuteras i dag. 
Panagiotis Beglitis (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill säga redan från början att jag absolut delar kommissionsledamot Peter Mandelsons inställning och de synpunkter som han har uttryckt. Det råder inget tvivel om att vårt huvudsakliga mål även i fortsättningen måste vara ett framgångsrikt slutförande av förhandlingarna inom ramen för Doharundan. Detta ligger i Europeiska unionens och medlemsstaternas intresse.
Denna framgång kan emellertid inte nås till vilket pris som helst, och den kan inte heller nås genom fler eftergifter från Europeiska unionens sida.
Jag anser att det är dags för oss att besvara en fråga av avgörande strategisk betydelse: kan Världshandelsorganisationens institutionella struktur, som den har haft sedan den grundades 1995, tjäna Europeiska unionens strategiska syfte, som är ett demokratiskt, multilateralt handelssystem? Jag är rädd att den inte kan göra det, om man ser till vår erfarenhet så långt och med tanke på misslyckandet med förhandlingarna i Doharundan.
För närvarande skapar Världshandelsorganisationen fler kriser än den kan lösa. Det är anledningen till att jag anser att prioriteringen av ett initiativ från Europeiska unionens sida till en betydande, ambitiös, demokratisk reform av Världshandelsorganisationen är av strategisk betydelse, liksom jag anser att behovet av ett förslag från Europeiska unionen till en integrerad, strategisk handelspolitik för utveckling av bilaterala och regionala handelsförbindelser är av strategisk betydelse.
Detta är exakt vad Förenta staterna håller på med, som ni känner till, herr Mandelson. Utöver Doharundan utvecklar de sina egna bilaterala och regionala handelsförbindelser. Vi behöver och måste göra detsamma.
I dag skapas regionala och globala samband med inte bara kommersiell utan också politisk styrka, och Europeiska unionen får inte hamna på efterkälken i denna betydelsefulla, strategiska satsning. 
Harald Ettl (PSE ).
   – Herr talman! Det finns stor risk att ett längre uppskjutande av Dohasamtalen återigen resulterar i ett mångfaldigande av bilaterala frihandelsavtal, och samtidigt som det inte råder någon tvekan om att de fattigaste länderna i världen kommer att förlora på detta kommer det också att bli allt svårare att försvara arbetarnas intressen.
En gång hade vi den ambitiösa målsättningen att bygga ett miljömässigt och socialt hållbart samhälle, och vad har det blivit av det? I början av 1970-talet åtog sig de industrialiserade staterna att lägga 0,7 procent av sin bruttonationalprodukt på utvecklingssamarbete. År 2005 lade vi ynka 0,33 procent på detta. Nu skulle en sorts global Marshallplan kunna vara ett nytt initiativ till fördel för båda sidorna, å ena sidan genom att fattigdomen utrotas i de allra fattigaste länderna i världen och de får en chans på världsmarknaderna, samtidigt som å andra sidan miljömässig och social dumpning förebyggs. 
Peter Mandelson,
   . – Herr talman! Detta har varit en mycket matnyttig debatt eftersom den har fokuserat vår uppmärksamhet, den har gett insikt och den har gett mig vägledning, något som är parlamentets grundläggande uppgift gentemot kommissionen.
Jag är ny som kommissionsledamot, och jag känner inte till det som har hänt tidigare eller vad som har fastställts, men jag känner instinktivt att det informationsutbyte, det samråd och den dialog som jag för med parlamentet och utskottet för internationell handel är mycket starkt. Det är säkerligen mer omfattande och djupgående än vad jag var van vid som minister i mitt nationella parlament. Jag välkomnar vidden och styrkan i dessa kontakter, och jag är något överraskad över den kritik som har framförts. Jag vet inte om den är representativ för parlamentet eller för utskottet för internationell handel som helhet, och jag hoppas att den inte är det.
Kommissionen konsulterar parlamentet i alla viktiga handelspolitiska riktlinjer på grundval av Westerterpförfarandet som, vilket vi känner till, säkerställer möjligheten till debatt i parlamentet före inledandet av förhandlingar om alla handelsavtal, liksom till information från rådet innan ett sådant avtal sluts. Vi gör också detta på grundval av Stuttgartförklaringen, i vilken det föreskrivs att parlamentet ska rådfrågas i samband med slutandet av samtliga avtal – även sådana som täcks av artikel 113 – som är av betydande vikt för gemenskapen.
Vårt engagemang i denna förbindelse märks genom att vi sänder utskottet för internationell handel kopior av alla de politiska dokument som är under diskussion i rådets Artikel 133-kommitté. Det finns ingen lagstadgad plikt för oss att göra detta. Vi gör det eftersom det är riktigt, och eftersom det bidrar till att förstärka våra förbindelser. Vi skulle utan tvivel kunna göra bättre ifrån oss i framtiden, men att beteckna det som vi för tillfället gör som ”torftigt” eller ”otillräckligt” verkar felaktigt.
Ett antal av de punkter som togs upp hör samman med en befogad oro över dessa förhandlingars inverkan – både deras inriktning och uppskjutande – på utvecklingsländer. Jag borde klargöra att utvecklingsländer inte rättar sig efter en utvecklingsnivå av ”standardstorlek” eller en rad intressen när det gäller förhandlingarna. Det finns olika utvecklingsländer med mycket olika intressen och mycket olika behov. Vårt arbete är huvudsakligen att se till två saker: för det första att alla utvecklingsländer gynnas och tjänar på dessa förhandlingar och, för det andra, att de svagare, mer sårbara och mindre utvecklade bland dem mottar det största direktstödet, inte minst när det gäller kapacitetsuppbyggnad, handelsrelaterat bistånd och införandet av ett fullständigt skattefritt och kvotfritt system som ger dem tillträde till rika världsmarknader.
Med andra ord driver vi ett proportionalitetssystem: proportionalitet gentemot det som vi förväntar oss att utvecklingsländerna ska bidra med och den ansträngning som vi förväntar oss att de gör när det gäller att slutföra dessa förhandlingar, och också proportionalitet när det gäller det som vi ger och hur vi ska stödja och underbygga deras utveckling. De länder som har störst behov och har minst att erbjuda är helt riktigt de som är, och kommer att förbli, vår prioritet i dessa förhandlingar.
Det är viktigt att betona detta eftersom jag, till skillnad från vissa av dem som har talat, är starkt övertygad om att ett bra Dohaavtal kan leda till utveckling och till rättvisare handel, hur vi hanterar speciell och särskiljande behandling av utvecklingsländer, hur vi tillåter utrymme för åtaganden gentemot utvecklingsländer för att skydda och tillåta utvecklingen av nyetablerad industri, hur vi tillåter längre genomförandeperioder för utvecklingsländer så att de kan förbereda sig för förändring och i synnerhet hur vi beviljar särskilt tillträde för de minst utvecklade länderna och uppmärksammar deras kapacitetsbehov. Vi ska fortsätta att vidhålla denna standard, som man skulle förvänta sig av oss, genom hela förhandlingsförfarandet.
Det som är viktigt är att inte bara ha tillträde för utvecklingsländer till marknader i den utvecklade världen, utan också mycket större tillträde för utvecklingsländerna till marknader i andra utvecklingsländer. Det som är viktigt är syd-syd-handeln, särskilt med tanke på det utvidgade tull- och kvotfria tillträde som vi inom EU redan ger utvecklingsländerna och i synnerhet AVS-länderna, vilket resulterar i att 75 procent av jordbruksexporten från Afrika anländer till EU, liksom 45 procent av exporten från Latinamerika. Faktum är att vi är det mest öppna och mest rättvisa handelsblocket i världen. Låt oss komma ihåg detta, samtidigt som vi också påminner oss själva om det som vi kan förbättra i framtiden. De största och första vinsterna för utvecklingsländerna kommer att komma från ökade handelsmöjligheter med andra utvecklingsländer. Det är därför som vi inte får förlora syd-syd-handeln ur sikte när vi taktfullt och finkänsligt tar itu med frågor om tullsänkningar och den mycket välbehövliga multilateraliseringen av ”Allt utom vapen”.
Andra som har talat har menat att i stället för att ge alltför lite för och till utvecklingsländer, har ståndpunkten i de europeiska förhandlingarna utgjorts av att ge alldeles för mycket, för tidigt och att visa alltför mycket flexibilitet. Ja, vi inom EU utformade Doharundan. Vi bidrog huvudsakligen till att inleda den, och vi har vårdat den genomgående. Efter Cancún bidrog vi till att få den tillbaka på rätt spår genom ramavtalet 2004, och jag ber inte om ursäkt för att fastställa ett slutdatum i Hongkong om avskaffandet av våra exportsubventioner. Det var ett åtagande som vi redan hade tagit på oss, naturligtvis under förutsättning att vi når slutet på dessa förhandlingar, och att andra länder agerar på liknade sätt när det gäller att avskaffa delarna i deras exportsubventioner. Jag ursäktar mig inte alls, och jag är egentligen inte huvudansvarig för den gemensamma jordbrukspolitikens framtid, även om jag skulle vilja påpeka att jag ännu inte har sett att det uppstått någon enighet till förmån för dess avskaffande.
I händelse av ett tvivelaktigt resultat av Dohaförhandlingarna kommer vi att noggrant behöva granska vad som händer med exportsubventionernas framtid, eftersom detta hänger samman med en annan punkt som har tagits upp i denna debatt – det vill säga huruvida vi kommer att vara mer eller mindre sårbara för rättstvister i Världshandelsorganisationen i mål som tas upp mot oss när det gäller jordbruk, om ett avtal inte nås genom multilaterala förhandlingar. Om dessa förhandlingar inte lyckas håller jag med om att det sannolikt kommer att ske en ökning i mål som förs upp till Världshandelsorganisationen, särskilt när det gäller jordbruk.
Vi inom EU kan betrakta denna möjlighet med relativt jämnmod. Vi har reformerat vår gemensamma jordbrukspolitik eftersom det var riktigt att göra så för våra egna syften och behov, liksom för andras behov inom det internationella handelssystemet. I den mån som vi nu har genomfört denna reform, och kommer fortsätta att genomföra den, är vi skyddade från rättstvister i Världshandelsorganisationen. Men det är inte alla av Världshandelsorganisationens medlemmar som befinner sig i samma ställning, och jag utesluter sannerligen inte att de stora jordbruksexportörerna – Brasilien och Argentina till exempel – kommer att försöka ta den juridiska vägen om de märker att den politiska och förhandlingsbara vägen är blockerad. Det finns dock andra som är mer sårbara för detta än vi inom EU.
Innan jag gör en slutlig kommentar om val av tidpunkt, låt mig bara säga detta om själva Världshandelsorganisationen. Alla – inbegripet Världshandelsorganisationens sittande generaldirektör – håller i varierande grad med om att Världshandelsorganisationen skulle gynnas av viss institutionell och förfarandemässig reform, vilket andra har kommenterat under loppet av denna debatt. I Sutherlandbetänkandet gavs det några intressanta idéer i detta avseende. Vi måste emellertid ha detta klart för oss. Det rådande dödläget i förhandlingarna beror inte på ett institutionellt problem utan på ett politiskt problem, och ingen institutionell förbättring skulle kunna ta oss ur den återvändsgränd som vi nu befinner oss i. Detta är något som kräver politisk vilja samt en omställning av inställning och politik från vissa av Världshandelsorganisationens medlemmar.
Detta för mig till min sista punkt, som hör samman med inledandet av dessa förhandlingar igen. Vi måste helt enkelt vänta till dess att kongressvalet i Förenta staterna är över i november innan vi kan överväga idén om ett seriöst återupptagande av förhandlingarna. Jag kommer att arbeta i detta syfte. 

 – Tack så mycket, herr kommissionsledamot. Med 15 minuter i början och nästan 15 minuter i slutet tycker jag att ni har varit mycket konsekvent. Det innebär också att vi nu har ett problem när det gäller den följande debatten. 

Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0193/2006) av Lissy Gröner för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män om förslaget och det ändrade förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om inrättande av det särskilda programmet ”Kamp mot våld (Daphne), förebyggande av narkotikamissbruk och information” för perioden 2007–2013, som en del av det allmänna programmet ”Grundläggande rättigheter och rättvisa” (KOM(2005)0122 – KOM(2006)0230 – C6-0388/2005 – 2005/0037A(COD)). 
László Kovács,
   . – Fru talman! På kommissionens vägnar skulle jag först av allt vilja uttrycka vårt tack till de två föredragandena, Lissy Gröner och Roberta Angelilli, för deras utmärkta arbete. Jag måste berätta för er att det gladde mig mycket att uppfylla min kollega i kommissionen Franco Frattinis önskan att ersätta honom, åtminstone i början av debatten, eftersom detta är ett mycket viktigt ämne och ett som ligger mig varmt om hjärtat.
Jag skulle också vilja berätta för er att kommissionen är mycket engagerad i Daphneprogrammet, i vilket det föreskrivs förebyggande av och kamp mot alla former av våld mot kvinnor, barn och ungdomar. Vi känner till att parlamentet också värderar det mycket högt. Daphne firar sitt tioårsjubileum, men kommissionens förslag utgör redan den tredje versionen av programmet. Under denna period har dess framgång erkänts vida omkring. Programmet har tjänat till att finansiera många projekt som har bidragit till att uppnå framgångar i kampen mot våldet.
Den hängivenhet för Daphne som parlamentet och många delar av civilsamhället uttrycker återspeglas i deras förslag att kommissionen borde sluta lägga fram åtgärder inom ramen för Daphne och insatser för att förebygga narkotikamissbruk under samma programrubrik. Som ni känner till har kommissionen tagit parlamentets önskemål till sig, och den 24 maj lade den fram två separata programförslag.
Även om Daphne II löper fram till slutet av 2008 är det viktigt att Daphne III antas i slutet av året så att de nya åtgärdsformerna som beskrivs i förslaget till beslut, liksom budgetanslagen, som är mycket högre än tidigare, kan användas direkt i början av nästa år.
Jag ser fram emot dagens debatt. 
Lissy Gröner (PSE ),
   . – Fru talman, herr kommissionsledamot! Enligt kommissionens ursprungliga förslag skulle Daphne vara ett gemensamt program för både bekämpning av våld och information om och förebyggande av narkotikamissbruk. För att få kommissionen att dra tillbaka sitt förslag krävdes en beslutsam kampanj, med gemensamma uttalanden från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män och från kvinnoorganisationer, och jag känner mig verkligen lättad över att man har undvikit att blanda ihop frågorna om narkotika och våld, vilket har gjort att vi har kunnat fortsätta med Daphne som är ett av EU:s mest framgångsrika program.
Hittills har dock endast cirka 17 procent av de utmärkta förslag som har inkommit kunnat finansieras med medel från Daphne I och II, vilket visar på hur oerhört stort behovet är, och det är därför som utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män begär att ytterligare medel ska anslås till Daphne.
I dag sänder vi ut två mycket tydliga budskap. Det första är att EU kommer att fästa större vikt vid kampanjen mot våld och avstå från att koppla ihop den med andra aspekter. Det andra är att vi erkänner och stöder det värdefulla arbete som görs ute på fältet av organisationer som kvinnoorganisationer, många självhjälpsorganisationer och människorättsliga organisationer, ungdomsföreningar och deras nätverk.
Våldet ökar i vardagen, särskilt de gränsöverskridande aspekterna av våldet, och det är detta som Daphneprogrammet främst inriktas på, eftersom Daphne har blivit ett verktyg för att bemöta detta våld. Kvinnorörelsen gjorde frågor som våld i hemmet, övergrepp mot barn och handel med kvinnor för sexuellt utnyttjande till en prioritering, och vi har kunnat utveckla många bra projekt för att ta itu med dessa saker, och samtidigt höja allmänhetens medvetande om dem – och inte bara sedan fotbolls-VM.
Daphne I och Daphne II har gett oss värdefull kunskap, och ett resultat av detta är att alla program har sammanfattats i en användarvänlig ”verktygsuppsättning” som vi nu kan tillhandahålla de olika yrkesorganisationerna. Rapporter tillhandahålls även många yrkesverksamma och kontakter långt utanför Europas gränser.
Nu har vi dock nya uppgifter att ta itu med. Genom Daphne III blir det gränsöverskridande ”nätverksarbetet” mycket viktigare. Nya saker händer på migrationsområdet, och det finns mycket viktigt arbete att utföra för att bekämpa människohandeln. Vi har föreslagit finansiellt stöd till ett nätverk av ombudsmän för barn, och ett enda nummer för hjälptelefonlinjen för barn inom Europa. Vi vill också förstärka de nätverk av organisationer som arbetar med att motverka våld på Internet. Dessa olika verksamheter bildar tillsammans en lång lista, så den begäran som gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster har gjort om att anslå 120 eller 125 miljoner euro för dessa verksamheter är fullständigt rimlig, och jag hoppas att parlamentet kommer att bidra till att tillgodose det behov som tydliggörs genom denna begäran.
Under den sista etappen av Daphne lyckades parlamentet säkra inrättandet av en helpdesk, och vi har haft en mycket positiv erfarenhet av detta. Denna helpdesk har hjälpt organisationer att knyta kontakter med varandra över gränserna och finna rätt personer att tala med. När vi överväger att inrätta en ”tankesmedja” bör vi också utnyttja den enorma kunskapsreserv som finns i organisationerna, och vi bör utnyttja och fördjupa denna kunskap.
Jag vill emellertid inte att en alltför stor börda ska placeras på Daphne, och jag ber er därför att vara försiktiga med ändringsförslag 56. Syftet med detta ändringsförslag är att tydligt fastställa Daphnes målgrupp som barn, kvinnor och ungdomar, och det bör klargöras att kategorier som socialarbetare, gränskontrollpersonal och polisen inte inbegrips. Mitt budskap till er är att det inte får råda något tvivel om att Daphne huvudsakligen inriktas på kvinnor, barn och ungdomar, även om andra grupper kan beröras, vilket klargörs i ändringsförslag 57 och andra.
Vi fortsätter att efterfråga ett europeiskt år mot våld mot kvinnor. Detta är något som man har efterlyst länge, inte minst inom ramen för Daphne I och II, och vi fortsätter envist och konsekvent att begära detta. Jag vill ta tillfället i akt för att be om att alla former av våld, utan tvetydigheter eller undantag, ska vara målsättningen. Detta är något som utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män har diskuterat med kommissionen, och jag hoppas att vi kommer att kunna nå en slutlig överenskommelse om detta med det finska ordförandeskapet vid årsslutet, eftersom vi verkligen är villiga och beredda att göra detta. 
Roberta Angelilli (UEN ),
   Fru talman, mina damer och herrar! Först och främst vill jag gratulera Lissy Gröner och mina ledamotskolleger som har arbetat med detta betänkande. Jag tackar även kommissionsledamoten för hans stöd och hans ord denna morgon. Jag är övertygad om att viktiga resultat kan nås när alla samarbetar, och så har varit fallet den här gången. Framför allt har Daphneprogrammets kontinuitet garanterats. Daphne är ett viktigt och värdefullt program för att förebygga och bekämpa våld mot kvinnor och barn, som redan tidigare har gett betydande och i viss mån oväntade resultat. Dessutom har programmet garanterats en ad hoc-budgetpost som, vikit även föredraganden nämnde, helt riktigt skiljs från programmet för förebyggande av narkotikamissbruk.
Det är värt att nämna att ett antal viktiga prioriteringar har fastställts bland alla de möjliga målsättningarna för Daphne, däribland kampen mot våld i hemmet – som oroande nog är ett ständigt ökande problem – och det allvarliga problemet med könsstympning. En annan viktig sak har varit att man uttryckligen anger att begreppen ”barn” eller ”ungdomar” omfattar åldern från nyfödda till 18 år, även om åtgärderna självklart kan riktas mot unga människor upp till 25 år.
Det har också varit viktigt att uttryckligen ange att förebyggande av våld inte bara bör inriktas på ungdomar, kvinnor och riskgrupper, utan även på nyfödda: fall där spädbarn behandlas illa eller rentav överges ökar exponentiellt och är ofta förknippade med situationer av psykologisk och social misär. Sådana händelser kan förebyggas genom att tillhandahålla hjälp och stöd till mödrar och familjer som befinner sig i extremt svåra situationer.
Dessa målsättningar är helt klart ambitiösa, men de finansiella medel som anslås för dem är tyvärr otillräckliga. Avslutningsvis hoppas jag att Daphneprogrammets anslag kommer att ökas vid halvtidsöversynen av budgeten, och vi räknar även med era insatser, herr kommissionsledamot, för att åstadkomma detta. 
Marie Panayotopoulos-Cassiotou,
   . – Fru talman! När det gäller dagens betänkande måste vi tillstå att utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män genom att föreslå ett särskilt program för bekämpande av våld mot barn, ungdomar, kvinnor och högriskgrupper justerar förslaget till beslut om det samlade programmet i rätt riktning, som förutom att bekämpa våld och primitiva reaktioner mellan människor även har till syfte att främja förebyggande av narkotikamissbruk och information till allmänheten som en del av det allmänna programmet med titeln ”Grundläggande rättigheter och rättvisa”.
Föredraganden Lissy Gröner, utskottets ordförande Anna Záborská och alla ledamöterna fastställde lyhört och nästan enhälligt målsättningen att skydda den mest sårbara gruppen av våra parlamentsledamöter mot våld. Detta innebär dock inte att alla kategorier av personer som lider orätt och utsätts för våld inte kommer att skyddas utan åtskillnad.
Detta är skälet till att vår grupp, gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater, inte håller med om de ändringsförslag som innehåller listor med exempel på och kategorier av offer. I de flesta av utskottets ändringsförslag vidareutvecklas slutsatserna från de två tidigare allmänt framgångsrika programmen, dvs. Daphne Ι och ΙΙ.
Med hänsyn till att finansieringen av Daphne ΙΙΙ enligt vår åsikt är tillfredsställande inom ramen för avtalet om budgetramen hoppas vi att resultaten av åtgärderna blir imponerande och att de bidrar till att få slut på våldet i det europeiska samhället, inte bara med 50 procent som föredraganden föreslår, utan om möjligt i sin helhet, genom systematiskt arbete och samarbete mellan myndigheter, lokala organ, organisationer och civilsamhället.
De övergripande åtgärderna kommer att bygga på tre principer: förebyggande, ständigt uppdaterad information, att ta itu med roten till det onda, gottgörelse/vård av offer och återintegrering/rehabilitering av våldsverkare.
Jag vill emellertid uppmärksamma att programmets framgång även kommer att bero på om man lyckas undvika att dela upp denna fråga i för många brännpunkter och om man kan undvika att blanda in den allmänna brottsligheten. Därför röstade Europeiska folkpartiet inte för ändringsförslag 69.
Positiva resultat väntas även genom att insyn skapas i samband med icke-statliga organisationers deltagande, som kan utföra mycket värdefullt arbete och bidra positivt till att läka såren från våldet. Dessa organisationer är European Federation for Missing and Sexually Exploited Children, som omfattar 19 organisationer, och European Children’s Network, som värderas högt i medlemsstaterna.
Vi hoppas att framgångarna med det nya programmet kommer att garantera programmens genomförbarhet när finansieringen upphör och att vi således kommer att kunna …
Katerina Batzeli,
   . – Fru talman! Jag vill börja med att gratulera Lissy Gröner, både till betänkandet och för hennes ständiga ansträngningar för att förstärka detta program. Om detta program inte genomförs så brett som det föreslås i Lissy Gröners betänkande vet vi alla att vi, varken ytligt eller materiellt, kommer att kunna bekämpa det våldsfenomen som förekommer på alla sociala nivåer, ett våld som sprids inom hela samhällsstrukturen och hela tiden ökar så att det omfattar allt större sociala grupper, och därför anser jag att EU bör öka sina insatser.
Jag vill betona att kommissionen gjorde rätt i att inte slå ihop Daphne ΙΙΙ-programmet med programmet för förebyggande av narkotikamissbruk, en ståndpunkt som den socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet och Lissy Gröner kraftfullt har stött.
Jag vill emellertid också påpeka att vi, när vi läste budgeten för 2007, blev förvånade av rådets ståndpunkt, som innebär en minskning av gemenskapsmedlen för Daphne ΙΙΙ jämfört med kommissionens förslag.
Vi får inte hyckla gentemot våldsoffren, som omfattar invandrare och flyktingar, barn och spädbarn, och därför bör vi stärka och utöka budgeten för Daphne ΙΙΙ, eftersom dessa föreslagna nedskärningar strider fullständigt mot åtagandena att ytterligare förstärka och förbättra programmet och garantera att programåtgärderna är effektiva.
För att en politik för att bekämpa våld mot kvinnor, barn och ungdomar ska vara effektiv och utgöra en prioritering för EU måste den, förutom lämplig planering och organisering av åtgärderna, förses med lämpliga resurser för genomförandet av dessa åtgärder. 
Maria Carlshamre,
   . – Fru talman! Dafne är den unga kvinnan i den grekiska mytologin som jagades av guden Apollon. Hans avsikt var att våldta henne, men han misslyckades. I det ögonblick som Apollon rörde vid henne förvandlades Dafne till ett lagerträd, och hon räddade sig undan att bli våldtagen.
I Europaparlamentet står namnet Daphne för ett viktigt initiativ. För tio år sedan, under sensommaren 1996, exploderade Europa i och med kännedomen om det som kom att bli känt som Dutrouxaffären. Upptäckten av kropparna av ett antal saknade flickor i en stad i Belgien föranledde allvarliga frågor om vad vi gör för att skydda kvinnor och barn från de personer som missbrukar och utnyttjar dem i vinstsyfte.
I april 1997 samlades ett stort antal företrädare från icke-statliga organisationer, Europaparlamentet, Europeiska kommissionen, brottsbekämpande myndigheter och andra experter i Bryssel för en utfrågning om dessa ämnen. Det kanske viktigaste resultatet av denna utfrågning var ett åtagande från kommissionen om att genomföra initiativet Daphne. Vad det handlar om är att lägga kraft bakom orden, att ge kampen mot våld en väsentlig budget.
Idén bakom detta var mycket enkel: att ge ekonomiskt stöd till projekt som skulle sammanföra icke-statliga organisationer från minst två medlemsstater för samarbete inom forskning, insamling av uppgifter och analys, fastställande och utbyte av goda rutiner, utbyte av utbildning och nätverksaktiviteter, en ökning av medvetenheten samt informationskampanjer, men också direkta åtgärder för att stödja våldsoffer samt skapa riktlinjer och protokoll. Det verkar mycket enkelt, och vem skulle någonsin kunna vara emot det? Men, som vi alla känner till, kännetecknas vårt samhälle av en systematisk devalvering av de saker som kvinnor säger, gör och beslutar. Denna könsmaktsstruktur påverkar allt och framträder tydligast i fenomenet med mäns våld mot kvinnor. På grund av detta har Daphneinitiativet befunnit sig under ständigt hot ända sedan dess start. Det ska tydliggöras att vi inte bör blanda samman kampen mot våld med kampen mot narkotika. Det är helt enkelt två olika områden.
Det är kommissionen som driver Daphneprojektet, men i kammaren är det Lissy Gröner som borde ta emot beröm och stöd när vi diskuterar det ”återfödda” Daphneinitiativet. Hon är en av pionjärerna. Vi har naturligtvis en lång väg kvar att vandra innan vi når den nödvändiga nolltoleransen mot våld mot kvinnor och barn. Det långsiktiga värdet i Daphneinitiativet är det sätt på vilket det kan påverka gräsrotsorganisationer, djupt inbäddade i alla unionens medlemsstater. Målet är nolltolerans, och Daphne är ett medel för att nå det. 
Hiltrud Breyer,
   . – Fru talman! Även vi tackar föredraganden. Att man har förhindrat att Daphne slås ihop med kampanjen mot narkotikamissbruk anser jag vara en enorm framgång för kvinnorna i hela Europa. Genom att åstadkomma detta har parlamentet sänt en signal och betonar återigen att detta program för att bekämpa våld mot kvinnor, barn och ungdomar måste förbli fristående.
Daphne är ett litet men väldigt framgångsrikt program, som redan har möjliggjort stora framsteg i kampen mot våld mot kvinnor. Våld mot kvinnor är inte någon privat fråga, utan snarare en fråga om intern säkerhet. Den farligaste platsen för kvinnor är hemmet. ”Familjen” och ”hemmet” kan vara en symbol för lugn och trygghet för många, men för miljontals kvinnor är det i hemmet som de lider, misshandlas, torteras och till och med dödas.
De mänskliga rättigheterna gäller för alla människor av båda könen, och varken kultur eller traditioner kan rättfärdiga kränkningar av kvinnornas grundläggande rättigheter. Våld mot kvinnor är följaktligen inte bara är en kvinnofråga, den påverkar också män, som måste leva upp till sitt ansvar och agera för att ta itu med och sätta stopp för våld mot kvinnor, inte bara i krigsområden, utan även hemma i sovrummet.
Att fortsätta med Daphneprogrammet får dock inte vara det enda vi gör för att bekämpa våld mot kvinnor. Vi skulle vilja att kommissionen utarbetade ett fristående direktiv och på så sätt visar att kommissionen mycket starkt prioriterar kampanjen mot våld. Ett förslag i den riktningen har länge varit behövligt. Det är helt enkelt skandalöst att kommissionen blundar för kravet på ett sådant direktiv och nonchalerar behovet av harmonisering av EU-lagstiftningen. Det är faktiskt absolut nödvändigt att ett fristående direktiv antas, och på tal om detta skulle jag även gärna vilja att kommissionsledamoten sa något i dag om denna fråga som oroar parlamentet och som vi har antagit många resolutioner om, antingen med anledning av internationella kvinnodagen eller vid andra tillfällen.
Vi hoppas även att kommissionen och rådet kommer att kunna avsluta förhandlingarna om Daphne så snart som möjligt, så att programmet kan refinansieras i god tid för 2007. Det är även viktigt för oss, och särskilt vid en tidpunkt som denna, när kvinnorättskämpen Seyran Ateş har tvingats ge upp sin advokatpraktik i Tyskland efter hemska hotelser, att vi riktar uppmärksamheten på kränkningarna av invandrarkvinnors rättigheter, och förklarar att det kommer att råda ”nolltolerans” även för dem. 
Eva-Britt Svensson,
   – Fru talman! Jag vill först tacka föredraganden Lissy Gröner för ett utmärkt betänkande och för engagemanget i dessa frågor. Jag vill också tacka mina kolleger i jämställdhetsutskottet för engagemanget när det gäller att bekämpa våldet mot kvinnor.
Våldsutsatta kvinnor och barn behöver Daphne III-programmet. Mäns våld mot kvinnor förekommer i alla samhällsgrupper. Det går inte att peka ut särskilda grupper, särskilda faktorer som t.ex. alkohol- och drogmissbruk. Våld mot kvinnor och barn finns i samhället. Trots att undersökning efter undersökning bekräftar att våldet skär igenom alla samhällsgrupper, vägrar många fortfarande att se sanningen, nämligen att våldet finns överallt. Fortfarande frodas myter om att alkohol eller droger är inblandade. För att bekämpa våld mot kvinnor måste vi få bort dessa myter om att det är ”de där”, ”de andra” eller ”missbrukarna” som misshandlar kvinnor och barn. Det kan lika gärna vara vår granne, arbetskamrat eller släkting som utövar våldet.
Detta är ett av skälen till varför Daphneprogrammet måste delas upp i två separata program, nämligen ett särskilt program för förebyggande och bekämpande av våld mot kvinnor och barn och ett särskilt program för förebyggande av narkotikamissbruk och information. Skulle man göra ett gemensamt program för dessa två olika samhällsproblem, fortsätter man att förstärka myterna om att det finns ett samband mellan missbruk och mäns våld mot kvinnor. Det leder då till att man tror att om vi löser missbruksproblemen, så löser vi samtidigt våldsproblematiken. Så är det emellertid inte. Båda är samhällsproblem som måste lösas, men de kräver olika åtgärder. Jag noterar därför tacksamt att kommissionen har accepterat en uppdelning i separata program.
GUE/NGL-gruppen stödjer betänkandet fullt ut. Vi anser att det är speciellt viktigt att handeln med kvinnor och barn för sexuella ändamål också finns med i programmet. Det är viktigt, eftersom allt måste göras för att bekämpa dagens slavhandel. Det är dock också viktigt för att belysa att denna slavhandel är ytterligare ett uttryck för det våld som drabbar kvinnor och barn.
Det finns två begrepp i betänkandet som jag skulle vilja ändra benämningen på. Det gäller för det första begreppet ”våld i hemmet”. Jag anser att vi ska kalla det för vad det är, nämligen mäns våld mot kvinnor. Våldet mot kvinnor förekommer inte endast inom hemmets väggar. Kvinnor som lever i misshandelsförhållanden lever med denna fysiska och psykiska tortyr dygnet runt. Det andra begreppet som jag ifrågasätter är begreppet ”den privata sfären”. Det finns inget skäl att göra en uppdelning i en offentlig och en privat sfär. Våld mot kvinnor är kriminella handlingar, både när det sker offentligt och privat. 
Urszula Krupa,
   . – Fru talman! Till att börja med vill jag nämna uppdelningen av Daphneprogrammet i två separata program. Detta skulle vara ett positivt steg om avsikten var att verkligen undersöka problemet med narkotikaberoende och våld samt förebyggandet av dessa problem, i stället för en självcentrerad uppfattning av problemet och ett misslyckande att inse vilka de verkliga orsakerna är till detta sociala ont.
Våld är ett allvarligt problem och, som med andra störningar, är det effektivaste sättet att bekämpa det att undanröja orsakerna och riskfaktorerna. Dessa omfattar neurobiologiska indikatorer samt karaktärsdrag som själviskhet, fientlighet, impulsivitet, irritabilitet, likgiltighet, låg intelligens, att hjärnan inte reagerar för stimuli, bristande respekt för värderingar samt antisocialt beteende.
Vi måste inse att de ökande problemen med växande aggressioner, psykiska störningar, underutvecklad personlighet och missbruk inte bara är följden av en hedonistisk livsstil utan även härrör från dominansen av en materialistisk världssyn, där vikten av individens andliga utveckling inte värderas. Den stora kunskapsmängd som hittills har samlats in motsvarar inte på långa vägar de grundläggande miljömässiga faktorer som påverkar utvecklingen av en välbalanserad personlighet. En av dessa faktorer är en sund och kärleksfull familj, företrädesvis en komplett familj med många barn, där barnen är önskade, älskade och lär sig att leva tillsammans med, och för, andra. 
Lydia Schenardi (NI ).
   – Fru talman! Miljontals kvinnor faller offer för övergrepp av alla slag varje dag, däribland våld från familjemedlemmar, hotelser på arbetet, psykisk misshandel, sexuella övergrepp och tvångsprostitution.
Inom EU faller en av fem kvinnor offer för det som benämns som våld i hemmet, det vill säga våldshandlingar som begås av kvinnans man eller partner. Vi får emellertid inte glömma att det endast är de rapporterade våldsfallen som ingår i dessa siffror. Faktum är att rädsla, skam och begränsad tillgång till samhällstjänster alltför ofta är förklaringen till att en del våldshandlingar inte anmäls. Dessutom räknas inte en del typer av våld in eftersom de inte passar in i de etablerade definitionerna och inte anses utgöra ett brott på grund av att de betraktas som tabuförklarade.
Daphneprogrammet för att bekämpa våld mot kvinnor som parlamentet och rådet föreslog för över sex år sedan omfattar alla former av övergrepp, andra än våld i hemmet, som kvinnor runtom i världen utsätts för. I detta avseende bör det betonas att de allra flesta fall av övergrepp är relaterade till vissa kulturer och samhällen, särskilt islam och länder där islamisk lag tillämpas, och där stening, könsstympning, offer och tvångsäktenskap är en del av kulturen, religionen och sedvänjorna.
Insatserna inom ramen för Daphneprogrammet bör inriktas på kampen för kvinnors rätt till information och skydd samt straff för våldsverkarna, och bör bidra till att ändra en viss slags mentalitet och vissa barbariska sedvänjor som tråkigt nog fortfarande finns i många länder som styrs av islamisk lag. 
Amalia Sartori (PPE-DE ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! Även jag är nöjd med denna åtgärd. Under morgonens debatt här i kammaren gladde det mig att höra att många av ledamöterna nämnde ett behov som jag stöder helhjärtat: vi måste gå mot ett EU-direktiv mot våld.
Tiden är nu inne för att harmonisera lagstiftningen om denna fråga och, till dess att så sker, bör kommissionen utnyttja de verktyg som den säger att den är i färd med att utarbeta och omedelbart fastställa en mycket klar och strikt ståndpunkt om den politik som unionen och medlemsstaterna bör föra, så att vi kan inta en tydlig ståndpunkt när det gäller dessa frågor.
Det är sant att mycket har gjorts på jämställdhetsområdet under de senaste åren. De enskilda EU-medlemsstaterna har antagit lagstiftning inom många områden, men det finns några luckor kvar när det gäller just denna fråga. Vi måste föra en tydlig och väldefinierad politik i detta avseende eftersom vi, även om vi alla är överens om att föreslå nolltolerans mot våld, inte är helt eniga om de verktyg som bör användas för att åstadkomma detta. För att undanröja riskerna när det gäller denna politik måste de program som ska finansieras genom Daphne följaktligen motsvara en klar och strikt politik som har fastställts av unionen. 
Teresa Riera Madurell (PSE ).
   – Fru talman! Även jag vill gratulera föredraganden till hennes arbete och säga att det var absolut avgörande att skilja Daphne III-programmet från programmet för förebyggande av narkotikamissbruk och information om detta enligt parlamentets begäran, för att Daphne ska fungera på lämpligt sätt. Det har varit en verklig framgång från föredragandens sida att åstadkomma denna uppdelning; detta har bidragit till att förstärka och synliggöra Daphneprogrammet, som är ett centralt instrument för att stödja kvinnoorganisationer som kämpar mot könsrelaterat våld.
Behovet av att öka budgetmedlen har redan nämnts, men jag vill betona vissa viktiga tillskott i Lissy Gröners betänkande: för det första att människohandel och tvångsprostitution specifikt inbegrips bland våldsformerna, och den mycket tydliga hänvisningen till könsstympning och hedersrelaterade brott som former av könsrelaterat våld som orsakar allvarliga hälsoeffekter. Våld mot kvinnor kan inte under några omständigheter rättfärdigas på grund av traditioner eller kulturella sedvänjor, och jag anser även att det är mycket viktigt att barn som ser sina mödrar bli utsatta för övergrepp inbegrips som offer för könsrelaterat våld.
Det är också mycket lämpligt att man i betänkandet påminner om att man måste ägna vissa kvinnogrupper särskild uppmärksamhet i samband med programmets genomförande, såsom flyktingkvinnor, invandrarkvinnor, kvinnor som lever i fattigdom, funktionshindrade kvinnor och äldre kvinnor, eftersom de löper förhöjd risk att utsättas för våld. Betänkandets förslag om att definitionen av den rättsliga grunden för att bekämpa våld mot kvinnor ska inbegripas bland de delar som ger europeiskt mervärde är också mycket viktigt. Samtidigt måste konkreta mål fastställas, till exempel att halvera antalet personer som faller offer för våld och människohandel under de kommande tio åren.
Mina damer och herrar! Ett europeiskt år mot kvinnovåld skulle otvivelaktigt bidra till att skapa medvetenhet kring denna fråga och för att utbyta god praxis. Det bör därför stödjas av Daphneprogrammet. 
Marian Harkin (ALDE ).
   – Fru talman! Jag stöder fullständigt föredragandens utmärkta förslag att dela de finansiella ramprogrammen i två separata program. Detta borde bidra till att säkerställa att de båda programmen blir mer inriktade samt att vart och ett ges den synlighetsnivå och finansiering som det förtjänar.
Daphneprogrammet har varit ett viktigt instrument när det gäller att väcka uppmärksamheten och bekämpa våldet mot kvinnor, barn och ungdomar. I Irland, liksom på andra platser, är våld mot kvinnor ett mycket stort problem, med statistik från olika rapporter som indikerar att en av fyra kvinnor har upplevt någon form av sexuellt våld i sitt liv. Finansiering från Daphne har haft en positiv inverkan på många irländska kvinnogrupper. Men tyvärr är den nationella finansieringen av de viktigaste tjänsterna för att hjälpa kvinnor och barn fortfarande inte tillräcklig. Det finns inte tillräckligt med skyddade bostäder för dem som befinner sig i riskzonen.
Jag skulle vilja nämna några av de föreslagna ändringsförslagen och mitt särskilda stöd för dem. Det gläder mig att se att det i ändringsförslag 14 nämndes att kvinnor med funktionshinder är särskilt sårbara för våld, tillsammans med andra sårbara grupper. Det är därför avgörande att se till att åtgärder vidtas för att skydda dem som lider av åtskillig diskriminering.
I ändringsförslag 14 nämns också kvinnor som lever i fattigdom i landsbygdsområden eller avlägset belägna samhällen. Mobila tjänster måste införas så att dessa kvinnor och barn kan få tillgång till de nödvändiga tjänsterna och skyddas från våld.
Det gläder mig också att se hänvisningar i detta betänkande till människohandel och tvångsprostitution, till barn som blir vittnen till våld, och till åtgärder särskilt utformade för att förhindra att spädbarn utnyttjas.
Ingen borde dock, enligt den slutliga analysen, oavsett om man är nyfödd eller äldre, medborgare eller invandrare, bosatt på landet eller i staden, befinna sig i farozonen för våld. Kampen mot våld borde egentligen placeras inom ramen för skyddet av de grundläggande rättigheter som garanteras av EU:s stadga om de grundläggande rättigheterna.
Slutligen skulle jag vilja ge mitt fulla stöd till främjandet av det europeiska året mot våld mot kvinnor: det är avgörande att höja medvetenheten. 
Raül Romeva i Rueda (Verts/ALE ).
   – Fru talman! För ett och ett halvt år sedan gick Spanien i täten för Europa i bekämpandet av mäns våld mot kvinnor, när Spanien antog och integrerade lagstiftning mot sådant våld. Icke desto mindre har 51 personer dödats hittills till följd av detta gissel, av detta slags våld. Därför kan vi naturligtvis inte vara nöjda.
Lagen var nödvändig och därför införde vi den, men som vi kan se räcker det inte med en lag. Kärnan till detta slags våld är djupt inrotad i människors tänkesätt och i de kulturer där dessa tänkesätt florerar, och ett år eller en bit papper är inte tillräckligt för att ändra på detta.
Daphneprogrammet, vars målsättning är att bekämpa alla former av våld, är därför ett grundläggande instrument, och vi varken kan eller får ge upp om det. Det finns många former av kvinnovåld som måste bekämpas: människohandel, fysiska och psykiska övergrepp, sedvänjor som kvinnlig omskärelse eller feminisering av fattigdomen, och många andra. Det krävs brådskande åtgärder och resurser för att bekämpa alla dessa våldsformer. De kommer emellertid aldrig att vara tillräckliga, oavsett hur många av dem som finns eller förefaller finnas.
Vi måste följaktligen återigen uppmana regeringarna att ta sig ur sin europeiska apati och inse att det inte går att göra mer saker med mindre pengar och att vi, när det gäller våld i allmänhet och mäns våld mot kvinnor i synnerhet, inte kan kräva storslagna åtgärder om vi inte tillhandahåller de hjälpmedel och resurser som behövs för att genomföra dem.
Att anslå medel till Daphneprogrammet och göra det till en politisk prioritering är inte bara en byråkratisk process. Vi får inte glömma att den grundläggande målsättningen med Daphneprogrammet är att rädda liv. Även om det inte är tillräckligt, precis som den spanska lagen mot könsrelaterat våld, är det dock nödvändigt. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Det är ytterst viktigt att detta betänkande av Lissy Gröner antas, och jag vill berömma henne för hennes arbete. Daphneprogrammet kan bidra till att förebygga och bekämpa våld mot barn, ungdomar och kvinnor och skydda offren, ett område som måste förstärkas. Genom att göra detta kommer de föregående Daphneprogrammen att ge kontinuitet, och omfattningen av dessa program kommer att utökas.
Våld mot kvinnor och det lidande, och ofta dödsfall, som det leder till kan inte tolereras längre. Detta är en kamp som kräver ständiga insatser och åtgärder, och den kampen får inte blandas ihop med andra åtgärder. För att kraftfullt försvara kvinnornas rättigheter måste Daphne III-programmet, vilket föreslås i det förslag vi nu behandlar, förbli separat, och det krävs även ökad finansiering om vi ska kunna motverka fysiskt, sexuellt och psykologiskt våld effektivare, däribland det våld som är förknippat med människohandel för sexuellt utnyttjande, våld i hemmet och hot om sådana handlingar, som kvinnor, ungdomar och barn är de huvudsakliga offren för.
Förebyggande åtgärder måste vidtas i form av medvetandehöjande kampanjer, till exempel ett europeiskt år mot kvinnovåld. Dessutom måste åtgärder vidtas till stöd för offren. För att fastställa tydliga och trovärdiga mål för en effektiv minskning av våldet måste den offentliga politiken vara mer aktiv, och det krävs ökat finansiellt stöd till de organisationer som är involverade i denna kamp. Det är anledningen till förstärkningen av det vi har föreslagit och som vi hoppas kommer att antas. 
Johannes Blokland (IND/DEM ).
   – Fru talman! Först och främst vill jag gratulera Lissy Gröner till hennes betänkande som innehåller ett antal mycket positiva förslag. Jag avser främst att alla narkotikarelaterade frågor har tagits bort från förslaget. Narkotikamissbruk och våld har skiljts på goda grunder, trots en viss överlappning. Betoningen på kampen mot människohandel inom detta program är, enligt min åsikt, den andra stora vinsten. Jag vill dock ta tillfället i akt för att understryka vikten av verkligt agerande.
De insatser som många har gjort för att ingripa mot tvångsprostitution och människohandel inför fotbolls-VM har inte belönats med konstruktiva åtgärder från de berörda parterna. Man får hoppas att parlamentet och kommissionen tillsammans kan övertyga, och möjligtvis förmå medlemsstaterna, de icke-statliga organisationerna och medborgarna att respektera sina medmänniskors rättigheter för att minska omfattningen av sexuellt utnyttjande av detta slag.
Jag är mindre positiv till åsikterna om fördelningen av ansvarsområdena. Det är min djupa övertygelse att regeringarna inte får göra intrång i individens privatliv utan goda skäl. Det finns endast anledning till detta när de straffrättsliga gränserna har överskridits. Eftersom dessa gränser varierar mellan medlemsstaterna är det deras uppgift att garantera genomförandet i detta avseende.
Eftersom det är omöjligt att motivera att EU ska spela en aktiv roll inom detta område har min grupp begärt separata omröstningar om ett antal av dessa ändringsförslag, som jag kommer att vara för när dessa punkter har strukits. 
Andreas Mölzer (NI ).
   – Fru talman! Det är chockerande att en av tre kvinnor i världen faller offer för våld vid något tillfälle i livet, och jag har ett antal kommentarer till detta.
Med tanke på de våldshandlingar som begås av ungdomar är det oacceptabelt att ungdomar ska tillåtas bära vapen, att de ska kunna använda dem för att skada andra och än värre, att partydroger och andra berusningsmedel får cirkulera bland dem. Därför är det nödvändigt att utbilda våra lärare i förebyggande av våld, stölder, vandalism och narkotikalangning.
En annan källa till våld är Internet, inte bara för att perversa individer ges möjlighet att knyta kontakter med sina potentiella offer, utan för att det på flera webbplatser går att finna detaljerade tips om hur man begår våldshandlingar. Jag anser att det är på detta område som brottsåtalen måste ökas.
Slutligen kan jag inte göra annat än att ta upp det våld som är allmänt utbrett inom invandrargrupper. Personer som kommer från kulturella miljöer med en helt annan inställning till våld – med vilket jag menar en arkaisk inställning – tror att de kan fortsätta att vara våldsbenägna även inom EU. Det är följaktligen nödvändigt att förhindra att potentiellt våldsamma individer får komma in i EU, och avstående från våld måste vara en prioriterad fråga i integrationen. 
Anna Záborská (PPE-DE ).
   Först och främst vill jag hälsa en delegation av kvinnor från staden Lazio i Italien som lyssnar till vår diskussion från åhörarläktaren hjärtligt välkomna.
Jag vill börja med att erinra om de framgångar som vi har nått gemensamt. Tack vare det nära och goda samarbetet mellan parlamentet och kommissionen har det som ursprungligen var ett tvådelat gemenskapsprogram – bekämpande av våld mot kvinnor och bekämpning av narkotikamissbruk – nu delats upp. På detta sätt har vi betonat hur ytterst viktiga vart och ett av dessa två områden faktiskt är. Jag vill tacka kommissionsledamot Franco Frattini och hans grupp och särskilt vår föredragande Lissy Gröner för hennes utmärkta arbete, samt mina utskottskolleger för deras samarbete. Jag är stolt över denna prestation.
Daphneprogrammet kommer emellertid inte att vara effektivt så länge som män – både män i hemmet och de män som är engagerade i politiken och det offentliga livet – inte aktivt bidrar till denna process. I detta avseende uppskattar jag de åtgärder som har vidtagits av de österrikiska och finska ordförandeskapen till stöd för mäns engagemang i främjandet av jämställdhet mellan kvinnor och män.
Dussintals bestämmelser har antagits sedan 1946, men trots det fortsätter våldet att öka. Jag hoppas att detta inte kommer att visa sig vara bara ännu en förordning, eftersom vi alla vet att vi inte kan lösa detta problem endast genom administrativa åtgärder och finansiering av kortsiktiga och enstaka kampanjer som riktas mot våld mot kvinnor och barn. Det räcker inte att bara ta itu med konsekvenserna. Vi måste inrikta oss på förebyggande och systematisk utbildning och främjande av respekt och människans värdighet. Det är det enda som kommer att ge resultat. Vi måste inrikta oss på behandling av våldsamma personer så snart de visar sig vara våldsbenägna. Annars kommer användningen av Daphnes medel att vara ineffektiv, om inte fullständigt värdelös.
Jag vill avsluta genom att nämna våld mot barn, som också behandlas i Daphneprogrammet. I detta ögonblick lanserar ett pedofilparti i Nederländerna sin agenda i syfte att legalisera pedofili och sexuell aktivitet med barn – om bara barnen ger sitt samtycke. Alla förhåller sig tysta i den här saken. Jag undrar varför …
Om vi inte kan tillämpa våra rättsliga instrument och med politikernas stöd stoppa övergrepp mot minderåriga kommer vi aldrig att vinna kampen mot våld mot kvinnor och barn. 
Pia Elda Locatelli (PSE ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! Först av allt vill jag tala om att jag är mycket nöjd med den överenskommelse som har nåtts mellan utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män och utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om att dela upp programmets innehåll som vi nu debatterar i två specifika program. Denna överenskommelse nåddes faktiskt av kommissionen, och jag tackar kommissionsledamot Franco Frattini för detta.
Mot bakgrund av detta vill jag uttrycka mitt stöd, mitt helhjärtade stöd, till Lissy Gröners betänkande, som jag gratulerar, och i samband med detta vill jag betona ett ändringsförslag som jag anser vara särskilt viktigt, nämligen att nationella, regionala och lokala myndigheter särskilt nämns som målgrupper för åtgärder för att höja medvetandet. Jag kommer också att förklara varför: för några dagar sedan i Milano förekom några fall av våld mot unga kvinnor, som naturligtvis orsakade indignation, men några kommentarer gjordes även som ännu en gång bekräftar en inställning som är ganska utbredd bland myndigheterna, nämligen att även offren på något sätt delvis har skulden för våldshandlingar.
Jag är säker på att ni alla minns den så kallade ”jeans”-domen. En av de kommentarer jag citerar är en kommentar från Roms prefekt, som förklarade att den senaste händelsen, när två franska flickor våldtogs efter att ha gått med på att lifta med två främlingar, berodde på obetänksamhet mer än något annat.
Även om prefektens avsikter otvivelaktigt var goda avslöjar detta uttalande en uppfattning om att när en kvinna våldtas är det, åtminstone delvis, hennes eget fel. Men är det ett brott att vara oförsiktig? Jag anser inte det, och jag skulle inte vilja att vi återgick till de tider när kvinnor fick stanna hemma på kvällarna för att inte vara oförsiktiga.
Jag vill även påpeka att vi talar om ett program för att garantera att EU skapar ett område med både frihet, och jag betonar ordet ”frihet”, säkerhet och rättvisa. 
Lena Ek (ALDE ).
   – Fru talman, ärade ledamöter och åhörare! Det är ett stort nederlag att en sensommardag 2006 fortfarande behöva stå och tala om könsrelaterat våld, hedersmord och könsstympning. Det visar på att detta på något sätt faktiskt fortfarande är en accepterad företeelse i samhället och någonting som vi inte har kommit tillrätta med. Så länge vi inte är överens om att misshandel, såväl fysisk som psykisk, är en kränkning av mänskliga rättigheter även för kvinnor och barn, kommer miljoner kvinnor och barn att utsättas för just detta.
Ett sätt att visa att vi är överens om att signalera detta som ett oacceptabelt beteende är att godkänna och understryka de internationella dokument som finns: FN:s kvinnokonvention, FN:s barnkonvention, EU:s stadga om de grundläggande rättigheterna samt verktyget Daphneprogrammet. Jag upprörs över att höra att IND/DEM-gruppen kommer att rösta emot delar av detta program.
Vare sig hot, våld eller andra kränkningar med fruktansvärda handlingar som könsstympning kan någonsin bortförklaras eller motiveras med hänvisning till tradition eller kultur. Det innebär att vi måste föra en diskussion på arbetsplatser, i skolor, vid köksbord och även med den fredsbevarande trupp som vi skickar ut i FN:s namn.
De länder som vi har avtal med behöver stöd. Jag talade med kvinnor i Kiev i Ukraina om detta i lördags. Jag har också diskuterat detta mycket med kvinnogrupper från Turkiet. Det finns mycket att göra på detta område. Många av förslagen i dagens betänkande är mycket bra.
Vi behöver också se över straffskalor. I Sverige är t.ex. maxstraffet för grovt sexuellt övergrepp mot barn detsamma som för grovt bokföringsbrott. Då kan man ju fundera över situationen.
I New York har man lyckats minska antalet brott mot kvinnor och våldet mot kvinnor. Jag ser detta som ett första steg för att vi skall kunna åstadkomma samma sak i Europa, men då krävs det att vi är överens om hur oacceptabel och fruktansvärd denna situation är. 
Georgios Karatzaferis (IND/DEM ).
   – Fru talman! Bara det faktum att vi talar om våld mot kvinnor 2006 visar att det går utför med oss. För 2 500 år sedan, i republiken Aten, under Sokrates tid, fanns det ingen brottslighet, det fanns inget våld mot kvinnor. Detta ansågs vara oacceptabelt, medan vi, 2 500 år senare, har detta våld, detta okontrollerade våld, mot kvinnor.
Vi måste därför vidta åtgärder. Jag vet inte om Daphneprogrammet är tillräckligt eller om det krävs något mer. Brottspåföljderna måste snabbt bli strängare. Straffen för de som våldtar kvinnor är inte stränga. I dag, 2006, har vi mer kvinnlig prostitution än vi hade för 50 år sedan, efter kriget.
Av alla kvinnor som kommer till vårt land i dag, till Grekland – som inte är något rikt land – från de före detta östblocksländerna, utvisas hälften. Detta är ett brott. För att vi ska kunna bekämpa kvinnovåldet måste vi följaktligen först och främst bekämpa den fattigdom som leder till våld.
Vi måste bekämpa narkotika effektivt. I mitt land finns det fler heroinrelaterade dödsfall än någon annanstans, och detta är det fattigaste landet inom euroområdet. Vi måste därför arbeta för effektivt förebyggande och effektiva straff av de skyldiga. 
Christa Prets (PSE ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot! Som vi redan har hört här i dag är Daphne det viktigaste programmet som riktas mot våldsbekämpning, så det är desto viktigare att det ska vara åtskiljt från programmet för förebyggande av narkotikamissbruk. Att ha dessa två tillsammans på detta sätt skulle säkerligen ha lett till ännu fler missuppfattningar och till en oförmåga att förstå vad EU sysslar med egentligen, särskilt bland de personer som berörs av programmen, och jag är glad att detta inte kommer att ske.
Detta program är framgångsrikt och det måste fortsätta; det måste göras så synligt och förståeligt som möjligt för att bemöta det ökande våldet, och denna uppdelning av programmen är till stor hjälp för detta ändamål. Jag är även övertygad om att den fördubblade programbudgeten inte bara är uppmuntrande, utan även nödvändig, eftersom detta innebär att omfattningen av målen och åtgärderna kommer att breddas. Jag vill särskilt betona kampanjen mot människohandel, särskilt handel med kvinnor och barn, som kräver en hög grad av vaksamhet och mycket arbete med tanke på behovet av att utöka de befintliga nätverken och de finansiella medel som krävs för detta ändamål. 
Jag vill följaktligen ge mitt uppriktiga stöd till Lissy Gröners förslag om att samarbetsprojekten för att bekämpa människohandel ska utvidgas till att omfatta tredjeländer, eftersom samarbetet med ursprungsländerna är centralt.
Trots allt detta är Daphne bara en droppe i havet. Det är särskilt i medlemsstaterna som kampanjen mot våld måste fortsätta med större kraft, och även måste befästas i lag. I detta avseende vill jag hänvisa till lagen om avhysning, som har tillämpats länge i Österrike, och även i många andra länder, enligt vilken de som begår våldshandlingar måste lämna hemmet. Jag vill också nämna den lag mot förföljelser som nu är i kraft i Österrike, vars målsättning är att hantera frågan om psykologiskt våld, något som fortfarande inte tas på allvar.
Andrzej Tomasz Zapałowski (IND/DEM ).
   – I dag diskuterar vi ännu en gång kampen mot våld. Det kan förefalla onödigt att diskutera denna fråga igen. Inget kan dock vara längre från sanningen. Varje år utsätts tusentals kvinnor och barn för människohandel inom Europeiska unionens gränser för att bli föremål för sexuellt utnyttjande. Det talas mycket om förebyggande och om att hjälpa offren. Men varför agerar inte de organ som är ansvariga för att hantera detta fenomen?
En del åtgärder vidtas naturligtvis endast för syns skull. Detta ger inte mycket till resultat, utom rubriker i medierna. Och vad ska man säga om att det finns arbetsläger i stora EU-medlemsstater vid Medelhavskusten där 20 000 personer från andra medlemsstater arbetade, enligt pressen? De arbetade 15 timmar om dagen. De baracker där de bodde omgavs av taggtråd och patrullerades av vakter beväpnade med skjutvapen. Personer som inte ville arbeta mördades till och med. Våldtäkter, i mannens närvaro, förekom ofta.
Trots ingripande från diplomatiska tjänster och vädjanden från rymlingar ingrep polisen först efter några månader. Likväl drog de upplysta medborgarna i Europeiska unionen nytta av detta slavarbete. Är det möjligt att de lokala myndigheterna inte kände till detta? Det rörde sig trots allt om tusentals personer. Dessa händelser inträffade för några veckor sedan.
Vi diskuterar följaktligen viktiga frågor som borde ha lösts för länge sedan. En del personer, som socialdemokraternas ledare, skapar internationell kalabalik om kontroversiella demonstrationer som sker utan tillstånd, och ändå blundar vi för uppkomsten av en ny form …
Zita Gurmai (PSE ).
   – Det är skamligt att kvinnovåld har blivit ett världsomfattande fenomen i dag, där de nationella gränserna inte har någon betydelse. Detta våld orsakar stort lidande och förstör tusentals kvinnors liv, och därigenom hela familjers liv. Bara i Europa faller en av fem kvinnor offer för våld, och konsekvenserna av detta kan mätas i de skador som orsakas deras fysiska och psykiska hälsa samt de skador som deras barn och familjemedlemmar tillfogas. Våldet kan nämligen både ligga på lur i till synes fridfulla familjehem och i intimiteten på arbetsplatsen, i de allt hårdare beteendena mellan könen, sexuella trakasserier, och i sin värsta form visar det sig i tvångsprostitution, som är den moderna världens version av slaveri.
Vi kan inte bortse från att oräkneliga former av våldsamt och sexuellt förnedrande beteende härrör från vissa sociala sedvänjor och traditioner som är oacceptabla för européer. Detta omfattar påtvingad könsstympning och sedvänjan tvångsgifte. Tråkigt nog har dessa oacceptabla beteendeformer även visat sig inom EU. Alla dessa fenomen utgör i grunden kränkningar av de mänskliga rättigheterna, som är en av gemenskapens och unionens hörnstenar. Försvaret av dessa rättigheter kräver samarbete mellan rättsvårdande och rättsliga myndigheter samt gemensamt agerande av medlemsstaterna och EU-institutionerna.
Daphne III-programmet kan räkna med ett omfattande stöd bland allmänheten eftersom vi i vår kampanj mot tvångsprostitution, bara under fotbolls-VM, kunde samla 100 000 underskrifter och fick stöd från kommissionsledamot Franco Frattini, samt frivilligt samarbete från poliskårerna i de berörda länderna. Om vi kan hålla idrotten ren bör vi även sträva efter att bevara lugnet och harmonin i familjelivet och finna den nödvändiga styrkan för gemenskapsåtgärder. 
Britta Thomsen (PSE ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Först och främst vill jag tacka föredraganden Lissy Gröner för hennes enastående betänkande om Daphne III-programmet. Kvinnovåld är ett stort och växande problem inom EU-länderna. Många kvinnor och deras barn får sina liv förstörda till följd av våld, och speciellt hot om våld. Varje år dör hundratals kvinnor i Europa till följd av våld i hemmet, och dessutom rapporteras ett stort antal fall av mordförsök. Det är därför ytterst viktigt att våld mot kvinnor och barn utgör en särskild punkt på EU:s dagordning. Våld mot kvinnor och barn är ett speciellt problem som kräver speciella initiativ och speciella lösningar.
Europaparlamentets förslag inriktas på de våldshandlingar som sker dag efter dag i hemmiljön och på de förändringar som kommer att tvinga de nationella parlamenten att ta ställning till dessa allvarliga frågor. Det finns ett behov av ett program som endast inriktas på våld och som kan bidra till att synliggöra detta problem och samtidigt bidra till att stimulera till en offentlig debatt om våld. De tabun och den tystnad som omger våldet måste bekämpas, och medlemsstaterna måste göra en massiv insats för att informera medborgarna – både offren och våldsverkarna – om hur man kan få hjälp. Tabuförklaringen av denna fråga är också ett stort hinder i vägen för förebyggande arbete, och vi måste öppna EU-medborgarnas ögon för de många våldsoffer som lever i daglig rädsla för attacker. Våld är ingen privat fråga, oavsett i vilken sfär av livet det förekommer, vem som begår våldshandlingarna och oberoende av om det sker inom familjen eller i det offentliga livet, eller om det rör sig om våld från statens sida.
Våld mot kvinnor tar sig många uttryck – fysiskt, psykologiskt och sexuellt våld, tvångsprostitution och handel med kvinnor. Det främsta målet för EU:s åtgärder för att motverka våld är att förebygga och bekämpa alla former av våld för att fullständigt eliminera denna form av brottslighet, som även utgör en allvarlig kränkning av de mänskliga rättigheterna. Kampen mot våld bör erkännas som en del av skyddet av våra grundläggande rättigheter och friheter. 
Iratxe García Pérez (PSE ).
   – Fru talman! Vi måste först och främst välkomna det förslag som läggs fram på initiativ från Lissy Gröner och utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män. Förslaget bidrar till att främja detta särskilda program. På så vis erkänns omfattningen av detta problem, och man föreslår särskilda åtgärder för att förebygga och bekämpa könsrelaterat våld.
Vi måste förse kvinnorna med de hjälpmedel och resurser som krävs för att kunna undkomma en verklighet som, år efter år, dödar hundratals kvinnor från alla unionens länder. Våld mot kvinnor och barn utgör en kränkning av de grundläggande rättigheterna, och dessutom får vi inte glömma att denna kränkning blir desto allvarligare när den drabbar vissa grupper, såsom minoriteter, människor som lever i fattigdom eller funktionshindrade personer.
Med tanke på den alarmerande statistiken över offren för detta våld måste vi genomföra en verklig social revolution, eftersom vi inte får glömma att det, bakom statistiken och siffrorna, finns tusentals kvinnors historier, kvinnor som varje dag måste utstå lidande från dem som begår övergrepp mot dem bara för att de är kvinnor. Vi måste följaktligen kraftfullt försvara ett särskilt program som bidrar till att vi kan göra framsteg mot att lösa ett socialt problem som alla offentliga makthavare måste agera för i syfte att främja en förändring som leder till ett mer jämställt samhälle.
Den spanska regeringen har infört en lag mot könsrelaterat våld, som innebär ett tydligt åtagande för att bekämpa detta sociala gissel. Även om det är sant att en lag inte kan få slut på den verklighet som kvinnor lider av från en dag till en annan, erbjuder den dock ett avsevärt stöd.
Det är i denna riktning som de övriga medlemsstaterna måste gå, och de måste göra kraftfulla åtaganden i övertygelsen om att det, om vi inte gör någonting åt detta nu, skulle innebära att vi vänder ryggen åt tusentals kvinnor som förväntar sig att vi ska reagera. 
Talmannen.
   – Nästa talare borde vara Katalin Lévai, men hon verkar inte heller vara närvarande i kammaren. Detta innebär att vi har nått slutet på talarlistan. När jag nu ger ordet till kommissionsledamot Franco Frattini vill jag be honom om ursäkt för den oordning som råder här just nu, som beror på att vi är ivriga att gå vidare till omröstningen. Icke desto mindre, herr kommissionsledamot, är föredraganden och hela kammaren intresserade av att lyssna till det ni har att säga oss.
Jag måste informera ledamoten att jag inte kan lägga till henne i slutet på talarlistan. Nej, jag är ledsen, men ni satt inte på er plats när jag ropade upp er. Detsamma gäller er, fru Kauppi. 
Fru Kauppi! Det är en fråga om artighet att vara här, inte bara under er talartid, utan också för att lyssna till andra. 
Piia-Noora Kauppi (PPE-DE ).
   – Fru talman! Jag skulle vilja ta upp en ordningsfråga när det gäller att arbeta inom ramen för föredragningslistan. Jag kontaktade sammanträdestjänsten omkring kl. 11.15 i förmiddags. De talade om för mig att min talartid skulle senareläggas till kl. 21.00 i kväll.
Så snart som jag fick reda på att mitt namn hade kommit upp på listan skrev jag ut mitt tal, sprang till hissarna och kom hit, eftersom jag upptäckte att jag var tvungen att vara här före kl. 21.00! Jag förstår naturligtvis att jag inte kan utnyttja min talartid nu, men jag beklagar verkligen att sammanträdestjänsten meddelade ledamöterna så sent att debatten skulle fortsätta och inte avslutas kl. 11.30, som det var planerat. På det här sättet bör man inte behandla kolleger här i parlamentet. 
Talmannen.
   – Fru Kauppi! Jag är sedan länge ledamot av parlamentet. Jag vet att det är svårt att veta exakt när ens talartid kommer att infalla, men jag upprepar, och allra ödmjukast, att jag personligen – ni kanske är av en annan mening – anser det vara artigt att lyssna till debatten, att vara här före sin talartid. Om så vore fallet varje gång, så skulle detta inte kunna inträffa. Ert namn kom upp på skärmen, liksom andra ledamöters namn – som exempelvis Lidia Joanna Geringer de Oedenberg. De blev överraskade över att vissa kolleger inte var här, så deras talartid flyttades fram med fem minuter. Jag kan inte råda över detta. Jag kan bara uppmana alla som deltar i en debatt att vara här från debattens inledning. Om så vore fallet skulle inte detta hända er igen. Detta gäller alla som var frånvarande från kammaren när jag ropade upp deras namn. Jag ropade upp fem eller sex personer som inte var här i dag, och de kunde följaktligen inte yttra sig.
Vanligtvis när vi har mycket tid gläder det mig, som alla vice talmän, att lägga till namn i slutet av debatten. Men vi kan inte göra det i dag eftersom vi måste rösta om betänkandet.
Jag skulle nu vilja ge ordet till kommissionsledamot Franco Frattini. 
Franco Frattini,
   Fru talman, mina damer och herrar! Jag ber om ursäkt, men mitt plan ankom sent till Strasbourg i morse, vilket förhindrade mig att lyssna till den första delen av debatten. Min kollega László Kovács var dock här.
Allmänt sett kan jag säga att jag uppriktigt uppskattar de senaste månadernas samarbete mellan kommissionen och parlamentet om Daphneprogrammet. Jag riktar även mitt hjärtliga tack till föredraganden och ordföranden för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män. De är väl medvetna om att jag, för ett år sedan, ända från början förklarade att jag stödde idén om att skilja den del av Daphne som handlar om bekämpande av våld mot kvinnor och barn från den del som handlar om förebyggande av narkotikamissbruk, för att undvika att blanda ihop dessa frågor i onödan.
Jag är mycket nöjd med att det råder en allmän enighet i detta avseende i dag, och att vi kommer att kunna inrikta oss mer seriöst och mer eftertryckligt, med cirka dubbelt så stor finansiering jämfört med tidigare, på frågan om att förebygga och reagera mot alla former av våld som drabbar barn och kvinnor.
Jag vill särskilt säga att kommissionen inte bara är redo, utan även mycket glad över att fortsätta det nära samarbetet med parlamentet om genomförandeåtgärderna, det vill säga att kontinuerligt informera parlamentet om anslagen för Daphneprogrammen och om de konkreta resultaten av de program och projekt som finansieras.
Det finns en viktig fråga som jag hörde några ledamöter nämna under den senare delen av debatten, nämligen medlemsstaternas och EU:s roll.
Fru talman, mina damer och herrar! Jag anser att denna fråga är särskilt viktig eftersom vi inte bara bör betona medlemsstaternas, polisens och domstolarnas roll när det gäller att förhindra och bestraffa våldshandlingar på nationell nivå. Det krävs ett kraftfullt fördömande av alla former av våld som alltmer drabbar kvinnor och barn även på EU-nivå.
Därför är Daphneprogrammet nödvändigt, och det är på så vis det ger mervärde. Detta minskar inte de nationella poliskårernas eller domstolarnas plikt att förhindra och bestraffa individuella våldsgärningar på nationell nivå. Men det är vår skyldighet att se till att EU kraftfullt fördömer brottslighet, som blir alltmer transnationell och riktas mot kvinnor – till exempel alla former av människohandel för tvångsprostitution – och mot barn – och i allt som rör det fasansfulla brottet pedofili, som alltmer blir en transnationell form av brottslighet. Den som fortfarande betvivlar detta kan vara säker på att det mervärde som tillförs av EU:s agerande på detta område framgår mycket tydligt.
Jag kommer nu bara att kort kommentera vissa ändringsförslag där några särskilda former av våld betonas. Vi måste vara försiktiga så att vi inte undantar andra våldsformer, men i vilken bemärkelse? I den bemärkelsen att vi, om det i förslaget till text endast hänvisas till vissa typer av åtgärder som kan beviljas finansiering inom ramen för Daphne, riskerar att undanta andra former av våld som också bör beviljas medel från Daphne. Jag skulle föredra en mer allmän formulering, som omfattar förebyggande av och reaktioner på alla former av våld, utan att uttryckligen ange några särskilda våldsformer, och följaktligen utan risk att undanta andra former.
Ett ändringsförslag handlar särskilt om den europeiska sammanslutningen European Federation for Missing and Sexually Exploited Children. I ett föreslaget kompromissändringsförslag, nr 72, bekräftas möjligheten att finansiera denna sammanslutning, men en annan organisation vid namn ENOC läggs till. Jag stöder kompromissändringsförslaget eftersom det å ena sidan gör att vi får möjlighet att bevilja medel till mycket specifika organisationer som redan är operativa, och genom att även ta med denna andra organisation görs omfattningen av möjliga stödmottagare å andra sidan lite bredare.
Två avslutande kommentarer: för det första har det talats mycket om en europeisk telefonlinje för att hjälpa barn i svårigheter. Detta initiativ är ytterst viktigt, och jag kan informera er om att vi redan förbereder ett förslag till rambeslut. Vi arbetade med detta – jag arbetade med detta – när jag lade fram meddelandet om barns rättigheter inför er i juni. Jag kan nu tala om för er att rambeslutet om en enda europeisk hjälptelefonlinje är under utarbetande, och vi kommer i själva verket att lägga fram det mycket snart. Det är ett initiativ som verkligen kommer att vara till stor hjälp, så jag tackar dem som även nämnde detta under debatten.
Den sista frågan har tagits upp av några ledamöter, nämligen förslaget att införa ett europeiskt direktiv mot kvinnovåld. Jag är mycket positivt inställd till denna idé och anser att den är mycket intressant, men det finns en sak som bekymrar mig: att finna den lämpliga rättsliga grunden. Vi kommer att finna en; jag vet inte om det finns en passande rättslig grund i fördragen för ett direktiv mot kvinnovåld, men om vi lyckas lösa denna aspekt med den rättsliga grunden kommer jag politiskt sett att vara mycket positivt inställd till idén att åtminstone harmonisera EU-riktlinjerna för att införa stränga straffpåföljder för fall av kriminellt våld mot kvinnor.
Detta är början av en tankeprocess som vi kan ta upp igen senare. Jag tackar alla som har deltagit i debatten, och jag är redo att fortsätta samarbetet med er om dessa frågor. 
Talmannen.
   – Tack så mycket, herr kommissionsledamot.
Kolleger! Jag skulle bara vilja påminna dem som inte var här tidigare om varför vi har haft problem med tidsplaneringen för debatten. Kommissionsledamot Peter Mandelson beslutade sig för att tala i 28 minuter i stället för de maximala 12 eller 15 minuterna. Vi måste klargöra dessa förhållanden i förbindelsen mellan parlamentet och kommissionen. Vi kan inte lösa det i dag, men det är detta som orsakar problem. Jag ber om ursäkt för att det har blivit nödvändigt att senarelägga omröstningen. 
Lissy Gröner (PSE ),
   – Fru talman, herr kommissionsledamot! Jag och utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män vill tacka er och allvarligt uppmana er att göra det som ni har talat om genom att utarbeta ett rättsligt instrument för att aktivt bekämpa våld mot barn, kvinnor och ungdomar. I dag fick detta förslag stöd från nästan alla politiska grupper i parlamentet. Jag ber er att fortsätta denna debatt nu så vi kan nå resultat utan dröjsmål. Ni kan räkna med vårt samarbete. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.
Véronique Mathieu (PPE-DE ).
   – Daphneprogrammet har lett till att avsevärda framsteg har kunnat göras i kampen mot våld mot kvinnor, ungdomar och barn. Daphne är ett centralt instrument för att höja medvetandet och för att införa god praxis och har gjort det möjligt att söka hjälp från icke-statliga organisationer, samtidigt som man ökar allmänhetens medvetande om våldsformer som länge har ansetts vara tabu.
Helt bortsett från dessa resultat, som måste befästas och främjas genom ökad finansiering, finns det konkreta bevis på mervärdet av de åtgärder som vidtas på EU-nivå, vilket påminner oss om att den ursprungliga tanken med EU är en politisk union som bygger på grundläggande värderingar, såsom skyddande av utsatta människor. Detta, snarare än ekonomisk makt, är det huvudsakliga syftet med EU:s åtagande i dag.
Frånsett de angivna ”målsättningarna för ambitiösa resultat” vill vi påpeka att det krävs tydliga och trovärdiga mål för att minska våldet ännu mer, eftersom mycket återstår att göra. Således kan vi bara välkomna de helpdesktjänster som tillhandahålls berörda organisationer, och det ökade stödet till ett utökat antal icke-statliga organisationer, vilket har blivit nödvändigt på grund av den internationella spridningen av den organiserad brottsligheten.
Vi vill påpeka att framgångarna med de Daphnefinansierade programmen faktiskt handlar om engagemanget hos de aktörer som utför den centrala uppgiften att nå ut till människorna samt uppföljningsarbete. 

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.

Johannes Blokland (IND/DEM ),
   . – Herr talman! År 2002 enades parlamentet och rådet om att ändra den rättsliga grunden för förordningen om transport av farliga kemikalier och bekämpningsmedel, en uppföljning av Rotterdamkonventionen. En överväldigande majoritet i parlamentet var för denna ändring, och till och med rådet samtyckte till den utan reservationer.
Kommissionen vände sig emellertid till EG-domstolen för att överklaga denna ändring, vilket ledde till år av osäkerhet inom sektorn, eftersom domstolens utslag bara komplicerade saken ännu mer. Parlamentet och rådet hade valt artikel 175 som rättslig grund, medan kommissionen hade valt artikel 133. EG-domstolen beslutade, till alla berörda parters stora förvåning, att anta båda artiklarna som rättslig grund.
Dessa händelser är tyvärr inte unika. Kommissionen, parlamentet och rådet har misslyckats med att enas om rättsliga grunder inom flera olika områden. Nyligen hade vi exemplet med betänkandet om transport av avfall, som jag råkade vara föredragande för.
Jag uppmanar de tre parterna att avstå från att klara av dessa val av rättsliga grunder i domstol i framtiden, utan i stället tillsammans diskutera sig fram till en lösning. Huvudsaken är ju trots allt att vi har en tydlig policy när det gäller val av rättslig grund.
Vi har nu haft tre jämförbara ärenden inför EG-domstolen, som alla har lett till olika utslag. Detta bidrar knappast till en konsekvent lagstiftning, och leder även till massa arbete med att rätta till rättsakter, som den som vi nu ska rösta om.
Jag vill därför uppmana kommissionen och rådet att, tillsammans med parlamentet, diskutera fram ett tydligt förfarande för att välja rättsliga grunder. Detta kan endast vara till fördel för kvaliteten på lagstiftningen. 


Talmannen.
   – Fru president för Republiken Finland, mina damer och herrar, herr kommissionsordförande! Europaparlamentet, som alltid förespråkar att det bör finnas fler kvinnor i politiken, välkomnar er med stor glädje till kammaren i dag. Vi välkomnar den första valda kvinnan – och förvisso omvalda – som innehar den högsta befattningen i Republiken Finland.
Fru president! Ert omval i början av året var ett betydelsefullt sätt att markera hundraårsjubileet för den kvinnliga rösträtten i Finland, det första landet i världen som gav kvinnor rösträtt. Kanske är detta ett av skälen till att en kvinna nu, ett århundrade senare, är landets president.
Jag vill, som talesman för alla Europaparlamentets ledamöter, hylla ert personliga engagemang i många internationella forum, där ni har bidragit med er erfarenhet och ert inflytande för att tjäna ideal som är ytterst viktiga för oss Europaparlamentsledamöter.
Jag vill poängtera att ni åtog er det gemensamma ordförandeskapet för millennietoppmötet 2000 och att ni därefter var ordförande för Världskommissionen för globaliseringens sociala dimension, en högaktuell fråga just nu – den sociala dimensionen av globaliseringen – vilket påverkar EU i allt större utsträckning.
Ni har också arbetat mycket med hållbar utveckling, respekt för de mänskliga rättigheterna och minoriteternas rättigheter, vilket även det tyvärr är en högaktuell fråga i vissa EU-länder i dag.
Det råder inget tvivel om att ni är en kvinna som är engagerad i er samtid, i er värld, för en mer mänsklig värld, och som har tagit ställning för den europeiska integrationen.
Dessutom innehar ert land ordförandeskapet för unionen. Vid början av detta ordförandeskap förutspådde många kommentatorer att det skulle bli ett ”övergångsordförandeskap”, medan vi inväntade händelser som skulle bryta dödläget i debatten om konstitutionen.
Historien medger dock inte alltid övergångsperioder, och inte heller låter den oss stanna klockan eller vänta på att andra saker ska ske. Historien ställer oss inför ett mycket fullspäckat program för de kommande månaderna.
Historien har gett oss ett ansvar i Mellanöstern, en region som har drabbats av ännu ett krig och där vår union kommer att försöka återupprätta freden. Jag vill bekräfta att det finska ordförandeskapet reagerade snabbt och kraftfullt när fientligheterna bröt ut. Jag gladde mig stort åt den hållning som utrikesministern intog, som talade uppriktigt och direkt, och som inspirerade Europeiska unionen att visa den vilja som lyckligtvis ledde till ett modigt beslut: att utplacera stabiliseringsstyrkor på plats.
Ert land var det första landet som talade om en europeisk invandringspolitik. För sju år sedan skrevs Tammerfors in i historieböckerna som den plats där EU började ta itu med invandringsproblemet. Vid den tidpunkten skulle vi antagligen inte ha kunnat föreställa oss att problemet skulle bli så allvarligt som det är i dag, med vågor av desperata människor som försöker nå närmaste del av EU, med följden att hundratals kroppar spolas upp på stränderna. Det krävs brådskande agerande från EU:s sida även i detta avseende.
I Tammerfors införde ni en politisk vilja som tyvärr inte har utvecklats särskilt mycket. Till och med när det gäller den olagliga invandringen, där vi faktiskt hade gjort vissa framsteg, uttrycks nu nya reservationer.
Historien har ställt ännu ett finskt ordförandeskap inför möjligheten att ge ny drivkraft till en politik som inte längre är ett krissvar på en undantagssituation, utan snarare ett dagligt och permanent svar på ett strukturellt problem som kommer att bli allt allvarligare.
Dessutom går Finland i spetsen för forskning och innovation: ni har kunnat förvandla er produktionsstruktur för att gå från gamla industrier till nya banbrytande verksamheter på kommunikations- och kunskapsområdet. Ni har även fattat viktiga beslut på det energipolitiska området; ni har demokratiskt beslutat att satsa på kärnenergi, av skäl som har med säkerhet och diversifiering att göra. Detta är en aktuell och kontroversiell fråga i EU-debatten, och jag tvivlar inte på att parlamentet kommer att ha mycket att säga om denna fråga.
Av alla dessa skäl, och med tanke på frågan om Bulgarien och Rumänien, som står i begrepp att ansluta sig till oss, samt rättsliga frågor som Reach eller tjänstedirektivet, kommer detta inte att bli något ”övergångsordförandeskap”. Det står inför alltför många frågor som kräver lösningar för vi ska tillåta oss att ta en tupplur medan vi väntar på att andra bestämmer åt oss.
Fru president! Vi välkomnar er därför till parlamentet, som statschef för det land som innehar ordförandeskapet, och vi är övertygade om att mycket av det ni kommer att säga kommer att vägleda oss i vårt agerande. Ni kan vara säker på att parlamentet tar emot er med stor tillgivenhet och optimism.
Tack så mycket, fru president.
Tarja Halonen,
   . – Herr talman, herr kommissionsordförande, herr ordförande, mina damer och herrar! Jag tackar er varmt för er inbjudan att komma hit och tala i Europaparlamentet. Jag tackar även er, herr talman, för era vänliga inledande ord. Vi träffades senast under ert besök i Finland i början av juni, och ni är välkommen till vårt land närhelst ni vill.
De direktvalda ledamöterna representerar en viktig del av den demokratiska processen, både inom Europeiska unionen och i dess medlemsstater. Ni har ett avsevärt inflytande, och ni har möjligheten att effektivt främja hela unionens målsättningar i ert dagliga arbete. Det finska ordförandeskapet vill föra ett mycket nära samarbete med Europaparlamentet. Denna vecka kommer flera av ministrarna i vår regering att vara här, redo och villiga att diskutera med er, och det är min mening att dessa diskussioner kommer att bli mycket användbara.
Vikten av det europeiska samarbetet och integrationen för att främja fred, stabilitet och välstånd på vår kontinent är uppenbar, och resultaten är slående. Våra insatser bygger på en gemensam uppsättning värderingar. Dessa värderingar är frihet, demokrati, respekt för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna och ett åtagande för rättsstatsprincipen. Varje medlemsstat måste tillämpa dessa värderingar på sitt eget sätt, men tillsammans åstadkommer vi ofta bättre resultat. Ett enat EU är också en mycket starkare aktör än en enda medlemsstat internationellt sett.
Europeiska unionens internationella roll har förstärkts avsevärt under de senaste åren. EU är en synlig och viktig aktör i frågor som sträcker sig från utveckling till krishantering. De globala hoten som inte är av militär karaktär blir allt fler. Klimatförändringen, föroreningar, naturkatastrofer, smittsamma sjukdomar och ekonomisk osäkerhet är hot som vi inte kan förbereda oss för genom att använda militära medel. Därför försöker vi främja multilateralism och nå internationella överenskommelser för att bekämpa de hot och faror som är gemensamma för oss alla.
Den internationella brottsligheten orsakar oss alla stor oro. Nära samarbete mellan medlemsstaterna för att bekämpa hoten från terrorismen är av avgörande vikt, vilket även gäller effektivt samarbete med tredjeländer. Om det ska råda säkerhet på en bred skala och om den ska stödjas globalt måste den kopplas till mänskliga rättigheter och utveckling. EU:s strategi bygger på denna premiss, som har antagits av Förenta nationerna. Vi kan påverka skapandet av en mer rättvis värld och förverkligandet av FN:s mål för det nya millenniet. En av unionens starka sidor är att den har en lång rad resurser till sitt förfogande, från det humanitära biståndet till jordbruks-, handels-, utvecklings- och miljöpolitiken.
EU:s utvecklingspolitik kan även ses som en del av dess säkerhetspolitik. EU är utvecklingsländernas största partner när det gäller utvecklingssamarbete och handel, och världens största givare av utvecklingsstöd. Jag hoppas och tror att EU-institutionerna kommer att föra ett nära samarbete för att nå ett beslut om utvecklingsfinansiering för att garantera ett oavbrutet flöde av EU-medel och, i synnerhet, ett brett agerande från EU:s sida, även från början av 2007.
Det finns en koppling mellan utveckling och handel. Det är inte alltid automatiskt en positiv koppling; den kräver politisk vilja och kunskap. På detta sätt kan man se till att handeln ökar ekonomisk tillväxt, fattigdomsminskning och social utveckling i utvecklingsländer. Utvecklingsländerna måste dock själva vara beredda att genomföra nationella reformer, främja gott styre och utrota fattigdomen. Endast marknadstillträde är inte nödvändigtvis tillräckligt för en mer rättvis globalisering; särskilda åtgärder kommer också att behövas för att stödja de fattigaste länderna och hjälpa dem att fungera bättre. I oktober kommer ett gemensamt sammanträde för både handelsministrarna och utvecklingsministrarna att hållas med syftet att EU ska göra ett kraftfullt åtagande att följa Världshandelsorganisationens (WTO) rekommendationer för ”handelsrelaterat stöd” och se till att de snabbt börjar tillämpas i praktiken.
Frågan om gränsöverskridande rörlighet för personer måste också behandlas med exakt samma omfattande tillvägagångssätt. Denna fråga kommer säkerligen att diskuteras i Finland vid toppmötet i Lahtis. Jag tror även att vi kommer att kunna gå vidare med beslutsfattandet i december.
De människorättsliga frågorna är en känslig sak. Vi har enats om att de måste vara rättsligt och etiskt bindande, men det är en mycket stor utmaning att understödja dem med praktiska politiska åtgärder. EU:s politik för mänskliga rättigheter måste dock grundas på exakt samma bestämmelser i olika delar av världen. Lyckligtvis har vi goda partner, främst i Förenta nationerna naturligtvis. I Europa är Europarådet en viktig partner för oss, och det är viktigt att vi kan utnyttja dess sakkunskap mer effektivt. Det är fortfarande ett viktigt mål för EU att bli part i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna. Rapporten av Luxemburgs premiärminister Jean-Claude Juncker innehåller utmärkta förslag om närmare samarbete mellan dessa två organisationer, men vi måste arbeta för att genomföra innehållet i denna rapport.
Att agera för att förhindra konflikter och krishantering är nu viktigare än någonsin för unionen. Låt mig bli nostalgisk för ett ögonblick. När jag var Finlands utrikesminister lanserade jag och min svenska kollega Lena Hjelm Wallén ett initiativ för att utveckla EU:s krishanteringsmöjligheter, även om vi verkligen inte vågades hoppas på en så snabb utveckling. Allt blev dock annorlunda än vi trodde. Initiativet antogs inom ramen för Amsterdamfördraget, och i dag är militär och civil utveckling och en framgångsrik samordning av dem en hörnsten i unionens snabbt utvecklande krishanteringspolitik. Att ha ett omfattande inflytande är den säkraste vägen till konfliktlösning.
Att sända en krishanteringsstyrka till Demokratiska republiken Kongo för att stödja FN har till exempel redan visat sig vara nödvändigt, eftersom offentliggörandet av resultaten från den första valomgången utlöste våldsamma sammanstötningar. Nu kommer läget förhoppningsvis att förbli stabilt, så att valkampanjerna och den andra valomgången kan fortsätta på ett fredligt sätt och med respekt för den demokratiska processen. Efter valet måste landet snabbt gå över till återuppbyggnads- och utvecklingsetappen. EU arbetar redan för att reformera landets säkerhetssektor. EU arbetar även hårt för att lösa den svåra situationen i Darfur. Unionen är den som ger mest stöd till Afrikanska unionens fredsbevarande uppdrag i Sudan. Beslut om en förstärkning av den fredsbevarande operationen och övergången till FN-kontroll måste snabbt genomföras, eftersom det mänskliga lidandet i regionen inte kan tillåtas fortgå längre.
Förväntningarna blir således allt större när det gäller Europeiska unionens internationella agerade. En enad union är en stark aktör, vilket situationen i Libanon har visat. EU har varit aktivt i insatserna för att finna en politisk lösning, först genom att inrätta FN:s säkerhetsråds resolution 1701 och nu i det omfattande genomförandet av denna. Det är dock centralt att de berörda parterna visar engagemang i resolutionens genomförande. Unionens bestämda agerande har förstärkt förtroendet för EU som en fredsmäklare i regionen. Vi kan självklart inte lyckas med detta ensamma, men unionens roll kan bli ytterst betydelsefull.
EU:s medlemsstater har tagit på sig en viktig roll i FN:s utökade interimstyrka i Libanon (UNIFIL), som stöder den bräckliga vapenvilan och försöken att skapa varaktig fred i hela regionen. Det beslut om att ta en ansvarsfull roll som fattades vid rådets (allmänna frågor och yttre förbindelser) extra möte den 25 augusti blev en vändpunkt för att förstärka UNIFIL:s roll. Medlemsstaterna lyckades fatta mycket svåra beslut på det internationella planet. De har åtagit sig att sända cirka 7 000 man i fredsbevarande styrkor för att stödja UNIFIL-operationen. Hela FN-operationen leds av oss européer, först av Frankrike och därefter av Italien. Det är dock viktigt att de länder som sänder trupper för att stödja operationen inte bara är EU-länder. På detta sätt kommer de berörda parterna att ha mycket större förtroende för att operationen kommer att lyckas.
Läget i Libanon är komplicerat, och detta gäller inte bara det säkerhetspolitiska området; det är även ett politiskt, ekonomiskt och socialt problem. Vi måste stödja den libanesiska regeringen, både när det gäller att utöka dess maktbefogenheter i hela Libanon och ta ansvar för återuppbyggnadsprocessen. Det totala bistånd som har beviljats av Europeiska kommissionen och medlemsstaterna för att förbättra den svåra humanitära situationen i landet uppgår nu till över 300 miljoner euro. Förra veckans konferens i Stockholm om den humanitära situationen i Libanon och även i de palestinska territorierna blev en verklig framgång. Storleken på det bistånd som ges och antalet nya biståndsåtaganden blev avsevärt. Förutom att bevilja direkt humanitärt bistånd måste unionen spela en viktig roll i återuppbyggnadsarbetet och arbetet för att åtgärda miljöskadorna.
För att skapa en varaktig fred i Mellanöstern måste konflikten mellan Israel och palestinierna lösas. EU spelade en central roll i utarbetandet av färdplanen, och unionen måste även nu ta initiativet för att främja en omfattande fredsplan. Alla måste ta ställning för existensen av två säkra och livskraftiga länder. Förtroendet måste också byggas upp i det civila samhället, och inte bara mellan regeringarna, vilket naturligtvis är viktigt i sig självt. Jag anser att möjligheterna till en varaktig lösning kommer att öka om kvinnor är nära involverade i fredsprocessen. Jag har redan arbetat med FN:s kvinnoorganisation UNIFEM, som stöder en dialog mellan israeliska och palestinska kvinnor. Vi kommer även att ta upp denna fråga under FN:s generalförsamlings kommande session.
Mina damer och herrar! I morgon kommer ni att diskutera Mellanöstern djupgående i plenum. I framtiden är det ytterst viktigt att Europeiska unionen visar beslutsamhet när det gäller skapandet av stabilitet och säkerhet i Mellanösternområdet. Mellanöstern är vår granne. Företrädare från EU har visat initiativkraft i förhandlingarna om Irans kärnprogram. Iran måste följa FN:s säkerhetsråds resolution och nu verkligen ta vara på tillfället till en verklig dialog. Under de närmaste veckorna och månaderna måste EU stå fast vid sitt program med aktiva och omfattande diplomatiska insatser. Förenta staterna kommer att vara en nyckelpartner till EU i detta, förutom de andra ständiga medlemmarna i säkerhetsrådet.
Rysslands och övriga Europas öde har varit sammanflätat i århundraden. I dag är Ryssland en strategisk partner till EU. Det ryska ledarskapet har upprepade gånger förklarat att det europeiska alternativet är ett oåterkalleligt val. Ett brett samarbete, som sträcker sig från handel till mänskliga rättigheter, kommer att gagna båda parter och kommer även att stödja Rysslands demokratiska utveckling och stabilitet.
Energifrågorna har haft en framträdande punkt på dagordningen den senaste tiden. Det är bra att EU siktar på en gemensam ståndpunkt om energifrågorna, även om valet av energikällor är varje enskild stats sak. De flesta frågorna är dock av det slaget att samarbete är av central vikt. Energipolitiken och EU:s utrikespolitik måste kopplas ihop mer, så att unionens yttre förbindelser kan bidra till att garantera försörjningstrygghet. Enligt min åsikt är det helt klart inom detta område som unionen och Ryssland kan upprätta ett positivt ömsesidigt beroende. Denna dialog om energifrågor mellan EU och Ryssland måste bygga på förtroende. Vi måste försöka identifiera gemensamma intressen.
Dessutom måste vi alla anstränga oss för att bekämpa klimatförändringen genom utsläppsminskningar, energibesparingar, utveckling av renare teknik och främjande av användningen av förnybara energikällor. Vi vet ju trots allt att de nuvarande energikällorna är begränsade. EU måste också sträva efter ett brett samarbete med Ryssland på miljöområdet. EU och Ryssland har ingått ett omfattande partnerskaps- och samarbetsavtal samt ytterligare färdplaner som omfattar fyra gemensamt överenskomna områden. Dessa områden är ekonomi, frihet, rättvisa och säkerhet, extern säkerhet och forskning, utbildning och kultur. Det sistnämnda området är absolut inte mindre viktigt som samarbetsområde, även om dessa frågor inte så ofta är föremål för offentlig uppmärksamhet. Studentutbytesprogram och att lära om varandras kulturer är till exempel mycket praktiska sätt att lära känna varandra bättre.
Partnerskaps- och samarbetsavtalet mellan unionen och Ryssland löper ut i slutet av nästa år. Vid toppmötet mellan EU och Ryssland i november kommer vår målsättning att vara att enas med Ryssland om att inleda förhandlingar för att förnya avtalsvillkoren. När den nordliga dimensionen omorganiseras som en gemensam politik mellan EU, Ryssland, Norge och Island anser jag även att detta kommer att främja närmare förbindelser mellan oss och dessa partnerländer. Den nordliga dimensionens huvudinriktning är miljösamarbete samt sociala och hälsorelaterade frågor.
Unionens utvidgning har ökat stabiliteten och säkerheten i Europa och har gagnat alla medlemsstater ekonomiskt, både de gamla och de nya. Framgångsrika utvidgningar stärker också EU:s internationella roll. I framtiden anser jag att Europeiska unionen måste vara öppen för alla länder som uppfyller villkoren för medlemskap. Utvecklingen i länder i Centraleuropa, i Turkiet, Kroatien och i västra Balkanområdet är en tydlig indikation på hur stor verkan utsikterna till EU-medlemskap har som incitament för att genomföra reformer, även om det grundläggande syftet med förändringarna naturligtvis måste vara varje lands önskan att förbättra vardagen och säkerheten för sitt eget folk. Folket kommer att värdera ett medlemskap på grundval av de dagliga erfarenheterna.
Vid Europeiska rådets möte i december kommer en allmän debatt om utvidgning att hållas. Det är då som vi tillsammans kommer att se på hur vi bör gå vidare med utvidgningsprocessen. Ni känner väl till den debatt om unionens upptagningsförmåga som genomfördes vid Europeiska rådets möte i juni. Resultatet blev till slut att inga nya medlemskapskriterier skulle fastställas, men att de befintliga kriterierna måste följas strikt. Det ligger både i EU:s och kandidatländernas intresse att landet i fråga kan ansluta sig först när det är redo att ta på sig ansvaret för de skyldigheter som medlemskapet medför och villkoren för medlemskap uppfylls. För vår del måste vi hålla våra löften till kandidatländerna och se till att vi har kapacitet att ta in nya medlemsstater.
Vi måste också komma ihåg de punkter som inte finns med bland villkoren för medlemskap. Vi har gemensamma värderingar, men vi har inte för avsikt att skapa en enda kultur. Den kulturella mångfalden är tvärtom en källa till Europas rikedom och styrka. Varierande politiska åsikter är en naturlig del av Europa. Ni och era politiska grupper är ett unikt exempel på politiskt partisamarbete utöver de nationella gränserna. En mångformig union behöver en mångdimensionell parlamentarism.
Detta har varit ett långt tal, och jag vet att vi alla har en arbetsam höst framför oss, både ni i parlamentet och vi som ordförandeland och även de andra medlemsstaterna. Denna vecka är Finland värd för Asien–Europa-mötet. I praktiken har ASEM redan utvecklats till en samarbetsform mellan två regionala grupper, och samarbetet med en integrerad union har även uppmuntrat länder i Asien att engagera sig i den närmare ömsesidiga samordningen av förberedandet av de frågor som ska diskuteras. Jag anser att det står klart för oss alla att ”globala utmaningar – gemensamma svar” är en princip och målsättning som vi alla delar, och detta är även ASEM:s motto.
Avslutningsvis vill jag säga att det fanns två goda skäl för min resa hit till Strasbourg. Ni är ett av skälen; det första skälet till att jag är här. Jag vill bekänna det andra skälet för er. Jag har även för avsikt att besöka Europarådet. Jag hoppas att jag genom att göra detta kan stödja tanken om det breda europeiska samarbete som jag har talat med er om i praktiken. Jag tackar för möjligheten att få tala inför er och ta upp er värdefulla tid, och jag önskar er uppriktigt all lycka under höstens sammanträdesperiod och ett framgångsrikt resultat av ert arbete.
Talmannen.
   – Fru president! Tack så mycket för era ord. Av applåderna att döma förstår ni att parlamentet har lyssnat till ert tal med stort intresse. Jag måste säga er att jag sällan har sett kammaren så fullsatt som i dag, och även detta är ett tecken på Europaparlamentets intresse för det arbete som det finska ordförandeskapet står inför.
Vi önskar er regering lycka till, och vi tackar er än en gång för att ha besökt oss.
Tack så mycket, mina damer och herrar.

Talmannen.
   – Vi kommer nu att fortsätta med omröstningen. 

Lissy Gröner (PSE ),
   – Herr talman! Själva sakfrågan här är finansieringen av detta program. När vi röstar om ändringsförslag 74, som har lagts fram av gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster, kommer vi att rösta om beloppet 125 miljoner euro, och jag ber därför att vi ska rösta om detta ändringsförslag först. Om det antas kommer ändringsförslag 71 – som avser ett belopp på 120 miljoner euro – att falla bort. 
Talmannen.
   – Det är i själva verket turordningen i omröstningslistan. 

Renate Sommer (PPE-DE ).
   – Herr talman! Som jag ser det är detta ändringsförslag faktiskt överflödigt på grund av att vi förkastade beskattning av fordonsanvändning när vi röstade om ändringsförslag 11. 
Talmannen.
   – Detta kommer att undersökas. Det kan mycket väl förhålla sig så. Jag vågar mig inte på att fatta ett -beslut nu, men detta kommer att noteras i protokollet och undersökas. 
Claude Turmes (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag anser också att det verkar vara vettigt att rösta om detta ändringsförslag. 

Karin Riis-Jørgensen (ALDE ),
   . – Herr talman! Ursäkta mig, men jag tror att vi redan har röstat om det, så vi kan gå vidare till nästa ändringsförslag. 

Renate Sommer (PPE-DE ).
   – Herr talman! Innan vi går vidare till den slutliga omröstningen vill jag be föredraganden att säga något. Vad jag kan se har omröstningen varit fullständigt kaotisk. Ena ögonblicket är vi för att beskatta förorenande ämnen, och i nästa ögonblick är vi emot det. I ena stunden är vi för beskattning på grundval av bränslekonsumtion, och i nästa ögonblick är vi emot det. I ett ögonblick är vi för att ta hänsyn till bränsleeffektiviteten, och i nästa stund beslutar vi oss att inte ta hänsyn till den. På bara ett ögonblick går vi från att vilja behålla registreringsskatter till att vilja avskaffa dem.
Kanske ni kan tala om för mig vad vi ska göra nu när vi har kommit fram till den slutliga omröstningen; jag har faktiskt ingen aning om vad det är meningen att jag ska göra. 
Talmannen.
   – Detta skulle vara ett ovanligt tillvägagångssätt, eftersom det tyvärr ofta händer att omröstningarna inte är helt konsekventa, men om föredraganden vill yttra sig om frågan är jag säker på att vi alla skulle vara mycket tacksamma. 
Karin Riis-Jørgensen (ALDE ),
   . – Herr talman! Jag instämmer i att det har varit kaotiskt, både tack vare oss och kanske tack vare vissa andra här i kammaren.
Men när jag ser på slutresultatet skulle jag vilja föreslå att vi röstar för det, eftersom mina nyckelfrågor har röstats igenom. Jag är säker på att vi kan kontrollera vissa delar av det och förbättra det när vi går igenom det med administrationen här.
Huvudpunkterna är viktiga för mig. Jag anser att vi bör rösta om det för att sända en signal till kommissionen, så att vi kan göra framsteg när det gäller ändring av detta skattesystem. 
Jan Andersson, Anna Hedh, Ewa Hedkvist Petersen, Inger Segelström och Åsa Westlund (PSE ),
   – Vi valde att lägga ner våra röster. Vi gör nämligen bedömningen att det föreslagna stödet inte bör finansieras inom ramen för jordbruksbudgeten, då det till sin karaktär inte är ett jordbruksstöd utan snarare ett regionstöd. 
Bruno Gollnisch (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det finns många positiva aspekter av Alexander Stubbs betänkande om flerspråkighet inom våra institutioner. Alexander Stubb betonar helt riktigt att flerspråkigheten, där kostnaderna naturligtvis är en viktig faktor, är ett politiskt val att bevara särdragen hos alla våra specifika identiteter och förhindra kulturell likformighet, som skulle bli det oundvikliga resultatet om ett språk skulle få dominera.
Han bör tillämpa samma logik för den något högre kostnaden för tolkningen i Strasbourg, eftersom valet av Strasbourg också är ett politiskt val, som symboliserar den tysk–franska försoningen.
Jag vill ta tillfället i akt att ännu en gång protestera mot den skandal som grupplösa ledamöter av Europaparlamentet är offer för. De grupplösa ledamöterna ges inte samma tolknings- och översättningsresurser som ledamöter som tillhör en grupp, vilket strider mot EG-domstolens utslag. Presidiet har undersökt denna fråga, men har efter nästan två år fortfarande inte kunnat finna någon lösning. Denna diskriminerande situation måste upphöra.
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   . – Trots att respekten för medlemsstaters officiella språk fastställs i fördragen har upprepade försök gjorts för att begränsa antalet arbetsspråk inom EU, alltid till fördel för de länder som har störst befolkningar. Ta till exempel fallet nyligen med den ”europeiska indikatorn för språkkunskaper”, som endast omfattar engelska, franska, tyska, spanska och italienska.
Även om ”flerspråkigheten” anses vara ett av EU:s ”främsta särdrag” i detta betänkande, inriktas betänkandet huvudsakligen på budgetbesparingar, av administrativa skäl hävdas det, vilket kan undergräva denna fördragsenliga rättighet.
Vi upprepar därför att vi starkt motsätter oss alla försök att begränsa användningen av något officiellt språk (och arbetsspråk) inom EU på grund av att utgifterna för tolkningen är höga.
Vi kritiserar även kriterierna för besluten om vilka språk som ska användas vid den gemensamma parlamentariska AVS–EG-församlingens sammanträden, vilket förhindrar användningen av portugisiska. Detta är diskriminering.
Dessutom motsätter vi oss att antalet tolkar i parlamentet, kommissionen och rådet minskas under förevändning att budgeten måste minskas, att man försöker skapa en enda tolkningstjänst och att tolkarnas rättigheter när det gäller kontraktsmässiga skyldigheter, arbetsscheman och arbetsförhållanden nu angrips. 
Alyn Smith (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! Jag stöder det breda förtroendet i detta betänkande och kritiken mot ineffektivitet, men skulle dock vilja betona mitt eget engagemang när det gäller flerspråkighet i vårt arbete. Ja, det kostar pengar att översätta vårt arbete, men det är en avgörande komponent för ömsesidig respekt att varje språk har samma värde som alla andra. Det står naturligtvis parlamentsledamöternas grupper fritt att finna andra arbetssätt, vilket redan sker, och jag skulle önska att denna process fortsatte och utvidgades. Som institution måste vi upprätthålla lika tillgång för alla; att göra något annat skulle undergräva våra demokratiska grundvalar. 
Bart Staes (Verts/ALE ),
   . – Parlamentet gör rätt att i dag upprepa att flerspråkigheten belyser den kulturella och språkliga mångfalden, och att den måste bevaras. Det är också rätt att förklara att medborgarna har rätt att kommunicera med EU:s institutioner på vilket som helst av EU:s officiella språk.
I betänkandet understryks det också att de valda ledamöterna har rätt att tala sitt eget språk under Europaparlamentets alla officiella sammanträden. När allt kommer omkring kan inte språkkunskaper vara ytterligare ett urvalskriterium. Jag vill ta tillfället i akt att hylla de hundratals tolkarna som dag efter dag utför ett utmärkt och högkvalitativt arbete. Det faktum att allt detta kostar pengar är ett normalt pris att betala för att EU-demokratin ska fungera ordentligt.
Jag stöder förslagen om att, där det är möjligt, minska kostnaderna genom att försöka undvika mycket sena avbokningar och för sen begäran om tolkning. Att de genomsnittliga tolkkostnaderna i Europaparlamentet är högre än i rådet och kommissionen beror dessutom även på vår påtvingade förflyttning till Strasbourg varje månad, där de lokala resurserna är begränsade så att parlamentets tolkningskostnader i Strasbourg ökar med 13 procent. Vi skulle följaktligen kunna spara pengar genom att sätta stopp för denna absurda förflyttning varje månad. 
Catherine Stihler (PSE ),
   . – Flerspråkighet utgör en grundläggande del för kommunikationen inom EU:s institutioner. Kostnaden för att kunna upprätthålla detta ökar på grund av Strasbourg. För att undvika denna kostnad borde det finnas ett säte för Europaparlamentet, och det borde ligga i Bryssel. Europaparlamentet är det enda parlamentet i världen som inte får yttra sig när det gäller dess säte. Detta måste ändras en gång för alla. 
Jean-Pierre Audy (PPE-DE ),
   – Jag röstade för Luis de Grandes Pascuals utmärkta betänkande om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om flerårig finansiering av Europeiska sjösäkerhetsbyråns åtgärder, som innebär att byrån ges ordentliga ekonomiska resurser för att utföra sina nya åligganden, vilka omfattar bekämpning av avsiktliga och oavsiktliga föroreningar som orsakas av fartyg. Byråns idé om att chartra kommersiella fartyg, så kallade ”beredskapsfartyg” som kan avbryta sin kommersiella trafik för att användas i anslutning till en olycka, förtjänar att prövas. Vi bör emellertid noga granska halvtidsrapporterna om detta system, eftersom jag undrar om det inte vore mer effektivt att helt enkelt lägga ut sjösäkerhetstjänsterna på entreprenad. Det ligger i deras natur att de bara kommer att behövas vid enstaka incidenter. Det rör sig om avsevärda belopp. Den beräknade kostnaden för ”beredskapsfartyg” under perioden 2007–2013 uppgår till 134 miljoner euro, av de 154 miljoner som byrån tilldelas i anslag. Slutligen ger jag mitt oreserverade stöd till de föreslagna anslagen till upprättandet av ett servicecenter för satellitbilder som ska hjälpa medlemsstaterna i bekämpningen av avsiktliga och oavsiktliga oljeföroreningar från fartyg. 
Hélène Goudin (IND/DEM ),
   . – Junilistan stöder EU-samarbete inom gränsöverskridande miljöfrågor. Vi anser dock inte att sjösäkerhetsbyrån skall tilldelas ytterligare resurser. De angelägna arbetsuppgifter som föredraganden föreslår att denna byrå skall tilldelas kan med fördel skötas utanför denna byrås ram. Junilistan är kritiskt inställd till det stora antal byråer, myndigheter och decentraliserade organ som har upprättats inom EU. Jag har således röstat nej till detta betänkande. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   . – I detta betänkande behandlas den verksamhet som den Lissabonbaserade Europeiska sjösäkerhetsbyrån bedriver i form av åtgärder för att förbättra sjösäkerheten och förebygga föroreningar från fartyg i EU-medlemsstaternas farvatten.
Dessa åtgärder ska enligt definitionen komplettera och stödja kustländernas egna åtgärder för att bekämpa och förebygga föroreningar till havs. De ska bidra till att göra den tidiga spårningen av föroreningar mer effektiv och identifiera de ansvariga fartygen.
Ju bättre offentliga resurser som ges till de olika kustländerna i syfte att genomföra lämpliga, snabba och effektiva insatser, desto mer effektiva blir åtgärderna för att förebygga och bekämpa föroreningar till havs.
Bortsett från andra viktiga aspekter som måste bedömas, föreslås i betänkandet att förordningens räckvidd ska utvidgas till att inte bara omfatta oljeföroreningar till havs, utan även övriga föroreningar som orsakas av fartyg, inklusive flytande skadliga ämnen, vilket är något vi välkomnar.
I betänkandet föreslås ett ”minimianslag” till byrån, och det skulle bli svårare – än svårare, vill vi tillägga – att uppfylla de mål som låg till grund för byråns inrättande om denna miniminivå inte garanterades. 
Sérgio Marques (PPE-DE ),
   . – Med tanke på nyligen inträffade miljökatastrofer med föroreningar från fartyg är det förslag vi just har röstat om särskilt betydelsefullt.
De åtgärder som föreslås i betänkandet förefaller vara det bästa sättet att förbättra Europeiska sjösäkerhetsbyråns sätt att fungera. Genom åtgärderna införs en ny långsiktig strategi, som möjliggörs tack vare att budgeten fastställs för en sjuårsperiod (2007–2013). Vidare införs bestämmelser om chartring av beredskapsfartyg för bekämpning av oljeföroreningar.
Viktigt är också parlamentets förslag om att inrätta ett nytt servicecenter för satellitbilder, för att lättare kunna identifiera illegala utsläpp och oavsiktliga oljeutsläpp. Våra insatser kan därigenom bli snabbare och effektivare.
Förslaget är särskilt viktigt för Portugal. Landet har en vidsträckt exklusiv ekonomisk zon, som hundratals fartyg dagligen passerar, och har tidigare drabbats av oavsiktliga oljeutsläpp och miljökatastrofer. 
Catherine Stihler (PSE ),
   . – De föroreningar som orsakas av fartyg är oerhört oroande. Förslaget att tillåta överföring av oljelast mellan fartyg i Firth of Forth är något som jag har drivit en stark kampanj emot. Jag har varit i konstant kontakt med Europeiska kommissionen när det gäller dessa kontroversiella överföringar, och den är medveten om den starka lokalkänslan i Fife, liksom de mycket allvarliga riskerna för den lokala miljön. De har talat om för mig att överföring av oljelast mellan fartyg medför en överhängande risk för att olja spills ut i havet.
Vi kan inte tillåta att överföring av oljelast mellan fartyg fortsätter. Jag uppmanar föredraganden och kommissionen att trycka på för att den underkommitté som bedömer de risker som hör samman med utsläpp från kolväten ska kunna nå en slutsats tidigare. 
Marie Panayotopoulos-Cassiotou (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag ville förklara att vår invändning mot ändringsförslag 68 om gatubarn inte avsåg kategorin i sig, utan kategoriseringen av offren, något som kommissionen har betonat.
Vi vill göra samma slags precisering när det gäller ändringsförslag 70, där vi vill ha en ”hotline”, i stället för en ”help line”. På grund av den oklarheten motsatte vi oss ändringsförslaget, även om vi tycker att det är en bra idé att inrätta en europeisk hjälptelefon.
Vad jag just har sagt gäller ändringsförslagen till Lissy Gröners betänkande. 
Jean-Pierre Audy (PPE-DE ),
   – I första behandlingen röstade jag för min kollega Lissy Gröners betänkande om förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om inrättande av det särskilda programmet ”Kamp mot våld (Daphne), förebyggande av narkotikamissbruk och information” för perioden 2007–2013. Jag stöder parlamentets initiativ som syftar till att skilja mellan de olika problemen våld och narkotikamissbruk. Europeiska unionen måste på ett politiskt tydligt sätt förbättra sitt sätt att bekämpa alla former av våld, i synnerhet det som riktas mot kvinnor, barn och ungdomar. I den humanistiska civilisation som vi bygger utgör fysiskt, sexuellt och psykiskt våld, inbegripet hot om sådana handlingar, tvång eller godtyckligt frihetsberövande, oavsett om det sker offentligt eller i den privata sfären, en kränkning av unionens grundläggande värden, som inbegriper rätten till liv, säkerhet, frihet, värdighet samt fysisk och emotionell integritet. Det utgör ett hinder mot alla medborgares möjligheter att utöva sina medborgerliga rättigheter under trygga, fria och rättvisa former. När det gäller narkotikagisslet klarar vi inte att bekämpa det på ett effektivt sätt. Jag stöder alla program för att förebygga missbruk och öka allmänhetens medvetenhet om detta problem, som orsakar så mycket lidande, särskilt för de unga. 
Carlo Casini (PPE-DE ),
   . – Jag lade ned min röst i den slutliga omröstningen på grund av att ändringsförslag 67 hade godkänts. I övrigt är dokumentet acceptabelt och i många avseenden utmärkt, men jag kan inte hålla med om att kampen mot barnvåld delvis måste föras genom att man inför nya familjemodeller, eller att Europeiska unionen ska ge de åtgärder som vidtas av medlemsstaterna ett mervärde genom att exempelvis främja nya familjemodeller. Vardagserfarenhet och mycken psykologisk och sociologisk forskning visar i själva verket att det mest omfattande våld som barn utsätts för är när föräldrarnas känslomässiga relationer bryter samman. Dessa relationers stabilitet och varaktighet garanteras – så långt det nu är möjligt – genom äktenskapet. Det är likaså väl känt att barn behöver både en kvinnlig och en manlig förebild. Tanken att man kan skydda barn mot våld genom att uppmuntra homosexuella förbindelser och nedvärdera äktenskapets betydelse är därför oacceptabel. 
Edite Estrela (PSE ),
   . – Jag röstade ja till Lissy Gröners betänkande om kamp mot våld (Daphne) (2007–2013), eftersom det är nödvändigt att garantera kontinuitet i detta framgångsrika program för bekämpning av det våld som fortsätter att drabba barn, ungdomar och kvinnor inom och utanför EU, och slå vakt om de grundläggande rättigheter som slås fast i EU:s stadga om de grundläggande rättigheterna.
Att förebygga och bekämpa våld mot barn, ungdomar och kvinnor och skydda våldsoffer och riskgrupper (Daphne III) kräver ett separat program.
Det är nödvändigt att informera medborgarna och öka deras medvetenhet om våldsproblematiken, exempelvis genom att stödja det europeiska året mot kvinnovåld 2007. Programmet måste förses med nödvändiga instrument och inbegripa ett nära samarbete med olika icke-statliga organisationer, som spelar en viktig samhällsroll inom detta område. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Vi välkomnar att vårt ändringsförslag om att stärka Daphneprogrammet har godkänts. I och med antagandet av detta förslag från min grupp, som jag står bakom, kommer budgetanslagen för programmets genomförande att öka till 125 miljoner euro för perioden 2007–2013, från de 116,85 miljoner euro som anslogs i Grönerbetänkandet. Föredraganden hade föreslagit att siffran skulle höjas till 120 miljoner euro, även om hon också röstade för vårt förslag, med följd att det godkändes.
Härigenom kan programmet Daphne III bättre bidra till att förebygga och bekämpa våld mot barn, ungdomar och kvinnor samt skydda våldsoffer.
Nolltolerans mot våld förutsätter ett bredare politiskt engagemang, kontinuerliga ansträngningar och samordnade åtgärder i alla medlemsstater. 
Lidia Joanna Geringer de Oedenberg (PSE ),
   . – Allt våld, oavsett om det är fysiskt, psykiskt eller sexuellt, utgör en allvarlig kränkning av en människas rätt till liv, säkerhet, frihet och värdighet. När våldet riktas mot svaga grupper som barn, ungdomar och kvinnor utgör våldet även ett allvarligt hot mot deras fysiska och psykiska hälsa.
Våldshandlingar har också mycket allvarliga konsekvenser för den psykosociala utvecklingen inom familjer och grupper i stort. Olyckligtvis är våldet fortfarande en vardagsrealitet i EU:s samtliga medlemsstater. Hittills har de gemensamma åtgärder som vidtagits för att förhindra och uppmärksamma detta problem, som så ofta har sopats under mattan som något skamligt, endast varit ett första trevande steg i kampen mot våldet.
Daphne III är ett fortsättningsprogram med en budget på 115 miljoner euro och syftar till att förebygga och bekämpa våld i alla dess former, både offentligt och i den privata sfären. Det syftar till att skydda barn, ungdomar och kvinnor från våld genom förebyggande åtgärder och tillhandahållande av stöd och skydd åt potentiella våldsoffer. Om Daphneprogrammet ska bli framgångsrikt måste det vara synligt för medborgarna.
Utöver de åtgärder som handlar om att stödja och bistå icke-statliga organisationer, institutioner, organisationer och föreningar måste vi också bedriva ett effektivt kampanjarbete för att göra allmänheten medveten om problemet med våld, och i synnerhet problemet med människohandel som syftar till sexuellt utnyttjande av kvinnor och barn.
Stöd innebär inte enbart kortsiktiga insatser, utan även att exempelvis hjälpa våldsoffer att komma in på arbetsmarknaden, och därigenom underlätta deras integration i samhället. Med detta i åtanke förtjänar förslaget om det europeiska året mot kvinnovåld vårt starka stöd. 
Hélène Goudin (IND/DEM ),
   . – Självklart vill Junilistan bidra till kampen mot våld mot kvinnor, men betänkandet innebär att EU får en rättslig grund att ingripa i medlemsstaternas mest känsliga områden, nämligen lagstiftning och förebyggande åtgärder mot våld. Dagens europeiska länder har ingen gemensam syn på dessa områden, och rättskulturen i dessa länder skiljer sig åt. Betänkandet är dessutom mycket vagt utformat.
Parlamentets förslag innehåller för många otydliga begrepp samtidigt som man talar om för medlemsstaterna hur dessa skall sköta kampen mot våld och kvinnoförtryck. Ett tydligt exempel på detta är ändringsförslag 14 som indirekt innebär ett erkännande av att vissa manliga grupper är mer våldsbenägna gentemot sina kvinnor än andra välbärgade män av annan etnicitet. Det finns inget stöd för detta påstående i form av statistik eller referenser till vetenskapliga studier. Parlamentets förslag tar inte heller hänsyn till de kulturella och juridiska problem som förslagen innebär för medlemsstaterna.
Junilistan har således röstat nej till betänkandet. 
Ian Hudghton (Verts/ALE ),
   . – Jag röstade för de antagna ändringsförslag som innehåller krav på inrättandet av en europatäckande hjälptelefon för barn, och att fortsätta med hjälpcentraltjänsterna för icke-statliga organisationer. Jag röstade också för de ändringsförslag som omfattade kampen mot våld i hemmet inom ramen för Daphneprogrammet.
Jag välkomnar det överväldigade antalet röster för betänkandet, och hoppas att programmet kommer att bli framgångsrikt när det gäller att stärka den pågående kampen mot våld. 
Timothy Kirkhope (PPE-DE ),
   . – Jag och mina brittiska konservativa kolleger avskyr allt våld som begås mot kvinnor och barn. Nationella program i detta hänseende borde vara det huvudsakliga medlet för att motverka detta viktiga sociala problem, eftersom nationella regeringar och parlament samt lokala myndigheter har de bästa förutsättningarna för att ha kunskap om och förståelse för ärendena i fråga.
Samtidigt som vi stöder många av de åsikter och särskilda samarbetsidéer som finns i detta betänkande, har vi beslutat att lägga ned våra röster i den slutliga omröstningen eftersom den innehåller krav på att ”fastställa en rättslig grund för att bekämpa våld … inom ramen för befintlig gemenskapslagstiftning”. Detta och andra uttalanden i betänkandet pekar mot ökad överföring av behörighet till gemenskapen, något som vi inte anser är nödvändigt eller önskvärt eftersom det riskerar att underminera nationella och lokala strategier mot våld. 
Katalin Lévai (PSE ),
   . – Först och främst vill jag säga att jag stöder ståndpunkten att kampen för utsatta grupper även i fortsättningen måste behandlas separat och bli föremål för ett särskilt EU-program under nästa budgetperiod.
Om denna fråga – som i sig kräver gemensamma åtgärder och differentierad behandling – kombineras med andra områden är jag rädd att EU kan få det svårt att genomföra samordnade och effektiva insatser.
Samtidigt har frågan om socialt skyddsnät för romer och deras integration, dels till följd av den förra utvidgningen och dels med tanke på kommande utvidgningar, blivit ett av de mest undanskymda sociala problemen i EU. Dessa grupper är redan i sig drabbade av förtryck, men de romska kvinnorna och barnen är särskilt utsatta, eftersom de dagligen är utsatta för hotet om våld.
Detsamma kan sägas om kvinnor och barn som är flyktingar och migranter, vilka också öppet utsätts för både yttre och inre förtryck. För att illustrera den humanitära katastrofen i den illegala migrationens spår bör det räcka att påpeka att över 5 000 människor har mist livet i migrationsflödet i Medelhavsområdet. Återigen är de svagaste grupperna mest utsatta.
Jag vill tillägga att den fasansfulla verkligheten med tvångsprostitution och sexuellt utnyttjande är ett allvarligt hot mot samhällets mest marginaliserade medlemmar, ofta med kopplingar till olika former av organiserad brottslighet, som människohandel och narkotikahandel.
Jag är övertygad om att dessa olika problem endast kan lösas genom långsiktiga och omfattande handlingsplaner och genom ett alleuropeiskt samarbete. Det är min ärliga förhoppning att Europaparlamentet ska gå i bräschen för dessa ansträngningar. 
David Martin (PSE ),
   . – Jag välkomnar detta betänkande som innebär att ett program införs för att förebygga och bekämpa våld mot barn, ungdomar och kvinnor samt för att skydda offer och grupper i riskzonen.
Fysiskt, sexuellt och psykologiskt våld mot barn, ungdomar och kvinnor, inbegripet hot av denna art, tvång eller godtyckligt frihetsberövande, antingen det sker i den offentliga eller privata sfären, borde inte tolereras inom EU, och borde ses som ett brott mot rätten till liv, säkerhet, frihet, värdighet samt fysisk och emotionell integritet. Medlemsstaterna måste också erkänna att könsstympning utgör en särskild form av våld mot kvinnor med kortsiktiga och långsiktiga skadliga effekter på deras hälsa, och att huvudoffren är medlemmar i minoritetssamhällen.
För att nå målsättningarna i detta betänkande instämmer jag i att det krävs tydliga och trovärdiga mål, som det att halvera det antal personer som faller offer för våld och människohandel under de närmaste tio åren. Jag välkomnar upprättandet av en tankesmedja som ger riktlinjer till kommissionen när det gäller social, kulturell och politisk bakgrund vid urvalet av projekt och kompletterande åtgärder som i hög grad kommer att fungera som stöd för Daphne II-programmet. 
Mary Lou McDonald (GUE/NGL ),
   . – Våld mot kvinnor, barn och ungdomar är en ständigt ökande företeelse och ett grundläggande brott mot de mänskliga rättigheterna inom några av de mest sårbara delarna av vårt samhälle. Jag välkomnar i synnerhet att man i betänkandet betonar att det krävs åtgärder mot människohandeln. Ungefär 80 procent av offren för sådan handel är kvinnor eller flickor, och upp till 50 procent är minderåriga.
Min förhoppning är att denna strategi på EU-nivå kan bidra till att stödja dem som mest befinner sig riskzonen för våld. 
Cristiana Muscardini (UEN ),
   I Grönerbetänkandet och de ändringsförslag som lagts fram betonas behovet av att kampen mot våldet mot kvinnor och barn blir mer effektiv, och de förtjänar utan tvekan vårt stöd. Vi kommer därför att rösta ja.
Herr talman! Vi vill dock passa på att betona att vi inte kan inskränka vår hantering av frågan till att finansiera projekt som syftar till att bekämpa detta gigantiska problem. En kultur av respekt för samhällets svagare grupper måste också växa fram. Det kan bara uppnås med hjälp av en fortlöpande och effektiv informationskampanj, och genom en reglering av Internet i syfte att skydda barn från riskerna med pedofili och pornografiskt våld som sprids via webbplatser som förmedlar våldsamma budskap och bilder utan någon som helst begränsning eller kontroll.
I detta sammanhang har jag ingivit en skriftlig förklaring (39/2006) där jag berättar om ett nytt system, som bygger på ett utvecklat SIM-kort med barnsäkerhetsspärr, utformat för att skydda barn som använder Internet och mobiltelefoner, eftersom det ger leverantörerna möjlighet att avgöra om användaren är minderårig eller vuxen och filtrera samtal så att alla anonyma och oönskade samtal kan blockeras. 
Frédérique Ries (ALDE ),
   – Daphne är ett passande namn på EU:s program för att bekämpa våld mot kvinnor och barn. Det är ett program som snart kommer att ha pågått i tio år och som har haft viss framgång och finansierat mer än 350 projekt, i huvudsak via icke-statliga organisationer som är verksamma inom området.
Våldet mot kvinnor är ett fruktansvärt gissel. Det är alarmerande att vuxna kvinnor år 2006 fortfarande faller under kategorin ”svaga grupper”. Över hela världen har en av tre kvinnor drabbats av någon av de många formerna av kvinnovåld. Vi förfogar över ett antal vapen för att bekämpa dessa barbariska gärningar: drakoniska lagstiftningsåtgärder, nolltolerans, att låta våldsoffren komma till tals och medvetandehöjande kampanjer.
Även barnen drabbas. Blotta förekomsten av det nederländska partiet PNVD, som förespråkar barnpornografi och sexuella förbindelser mellan barn och vuxna, vittnar om att vårt system har misslyckats och säger mycket om de reformer som måste genomföras.
Under den gångna tioårsperioden har Daphnes budget femdubblats och uppgår nu till totalt 25 miljoner euro per år. Enligt min åsikt är detta fortfarande otillräckligt för att bekämpa denna typ av våld, som alltför ofta bagatelliseras och som påverkar samhällets mest utsatta grupper, nämligen kvinnor och barn.
Bart Staes (Verts/ALE ),
   . – Förslaget till förstärkning av Daphneprogrammet för perioden 2007–2013 förtjänar vårt oreserverade stöd. I mitt eget land har vi på senare år konfronterats med många fall av oacceptabelt fysiskt, sexuellt och psykiskt våld mot små barn, ungdomar och kvinnor.
Morden på två oskyldiga barn i Liège helt nyligen får det att vända sig i magen när man tänker på dessa gemena handlingar. Organisationer som Child Focus, European Federation for Missing and Sexually Exploited Children, Europeiska nätverket för barnombudsmän (ENOC) och ett stort antal frivilligorganisationer som är verksamma på nationell nivå uträttar ett storartat arbete. Författare som Chris De Stoop har visat oss på människohandelns och tvångsprostitutionens grymma verklighet. Trots alla ansträngningar återstår mycket att göra. Det blir också alltmer uppenbart att gatubarnens situation måste uppmärksammas mer. De faller offer för narkotika- och människosmugglare, och drabbas därtill av våld och sexuellt utnyttjande.
Daphneprogrammet är därför en garant för att EU inte bara är en gigantisk handelsplats, utan också erbjuder handfast hjälp till de svagaste i samhället. Alla måste fortsätta att bekämpa dem som saknar alla moraliska skrupler och utnyttjar, förnedrar och till och med dödar dem som har minst möjlighet att försvara sig själva. Mänsklig värdighet måste sättas i första rummet. 
Catherine Stihler (PSE ),
   . – Jag skulle vilja berömma föredraganden för hennes outtröttliga engagemang när det gäller att driva frågan om våld som drabbar kvinnor och barn. Daphneprogrammet utgör ett viktigt redskap i kampen mot våld. I Skottland betonades det i kampanjen ”nolltolerans” att så många som en av tre kvinnor har drabbats av våld i hemmet. Vi måste göra allt som står i vår makt för att fördöma våld mot kvinnor och barn. Det är bara genom samarbete som vi kan få ett slut på dessa brott. 
Anna Záborská (PPE-DE ),
   . – Utan att vilja det tryckte jag av misstag på fel knapp på omröstningsapparaten. Därför ändrade jag omedelbart min slutliga röst i omröstningen med namnupprop, enligt det föreskrivna förfarandet. Det är omöjligt att rösta emot ett program som bekämpar våld mot kvinnor och barn och som främjar alla människors värdighet.
Jag har hela tiden strävat efter att kommissionens ursprungliga förslag ska delas upp i två avdelningar: narkotikamissbruk och kvinnovåld. Alla vi inom utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män har all anledning att känna oss stolta över vårt arbete och lyckönska oss till vårt nära samarbete i denna avgörande fråga. 
Milan Gaľa (PPE-DE ).
   Syftet med Europeiska kommissionens förslag till direktiv om beskattning av personbilar är att ta i tu med de betydande skillnader i beskattningen av bilar som finns i EU:s medlemsstater och minska de miljöföroreningar som orsakas av utsläpp från personmotorfordon. Europeiska kommissionen föreslår att registreringsskatten ska avskaffas för personbilar och ersättas med en skatt som delvis baseras på koldioxidutsläpp.
I Slovakien har vi dock ingen registreringsskatt eller årlig trafikskatt för personbilar. Införandet av den nya skatten skulle öka skattetrycket på enskilda individer, bortsett från att uttaget av en årlig vägtrafikskatt för personbilar som baseras på koldioxidutsläpp inte automatiskt leder till att man köper nya och miljövänligare bilar.
Mina damer och herrar! Medlemsstaterna har exklusiv behörighet i skattefrågor, i enlighet med subsidiaritetsprincipen, som jag anser att man i detta fall ska beakta. Av det skälet, samt för att förslaget skulle innebära att en ny skatt införs i Slovakien och att skattetrycket på de slovakiska medborgarna ökar, har jag lagt ned min röst om förslaget. 
Jan Andersson, Anna Hedh, Ewa Hedkvist Petersen, Inger Segelström och Åsa Westlund (PSE ),
   . – I fråga om beslut om skatter har EU:s medlemsländer vetorätt. Vi skulle se det som positivt om EU:s medlemsländer kunde enas om ett samarbete för en beskattning av fordon som minskar transporternas klimatpåverkan och leder till en bättre fungerande inre marknad.
Vi kan möjligen acceptera registreringsskatter i framtiden om de utformas på ett sätt som leder till tydliga miljöförbättringar. 
John Attard-Montalto (PSE ),
   . – Jag röstade i enlighet med PSE-gruppens riktlinjer med undantag för de ändringsförslag om vilka vi parlamentsledamöter från Maltas arbetarparti enades om att rösta på annat sätt. Som förklaring vill jag ta upp följande. Koldioxidutsläppen från bilar är sannolikt lägre för nya bilar. Biltillverkarna är nu medvetna om behovet att minska utsläppen och använda den senaste tekniken. När registreringsskatten missbrukas av en regering blir bilpriserna orimligt höga. Med undantag för Danmark har Malta och Gozo de högsta bilpriserna i EU. Registreringsskatten för bilar bör avskaffas tills man har nått en överenskommelse om enhetlighet inom de olika staterna. Avgiften för den årliga fordonsskatten bör baseras på mängden koldioxidutsläpp. Intäkterna från bilrelaterade skatter bör användas för att förbättra och underhålla bilrelaterade infrastrukturer, huvudsakligen anläggning av vägar, underhåll, parkeringsområden, säkerhetsåtgärder och landskapsplanering. Intäkterna från bilregistreringen i Malta och Gozo är förhållandevis mycket höga medan väginfrastrukturen är den sämsta i EU. Problemet med koldioxidutsläpp är särskilt stort när det gäller kommersiella fordon och fordon i kollektivtrafik. 
Jens-Peter Bonde (IND/DEM ),
   – Jag har röstat ja till betänkandet för att skicka en tydlig signal om behovet av en skatteomläggning som gynnar miljön. Beskattningen ska även i fortsättningen ligga under medlemsstaternas kompetens, och det är tur att beslut rörande Karin Riis-Jørgensens önskan att begränsa skatteintäkterna till välfärdstjänster enligt lagstiftningen inte kan fattas på EU-nivå. 
Brian Crowley (UEN ),
   . – Registreringsskatten för fordon i Irland är en nationell skatt, och att fastställa skattesatsen faller därför under nationell behörighet. Den irländska registreringsskatten för fordon har godkänts enligt EU-rätten. Det är inte Irlands, någon annan medlemsstats eller kommissionens rätt att besluta om medlemsstaternas skattepolitik.
I betänkandet menar man att avskaffandet av registreringsskatten för fordon kommer att vara bra för de irländska konsumenterna. Det är inte helt sant. Irland får in 1,15 miljarder euro genom registreringsskatten för fordon. Om man avskaffade registreringsskatten för fordon skulle de irländska bilisterna bli tvungna att bekosta detta genom att priset på bensin eller diesel höjs med 20 cent, eller att den årliga fordonsskatten höjs från 400 euro till 900 euro. Jag tror inte att det är i de irländska bilisternas intresse.
Jag kan se fördelarna med att införa skatteincitament för bilister att köpa fordon med lägre koldioxidutsläpp och förbättrad bränsleeffektivitet. Men det bör vara upp till varje medlemsstat att besluta hur detta ska göras. Att bevara medlemsstaternas flexibilitet att besluta vilka skatter som ska tillämpas och till vilka skattesatser är avgörande för att uppnå ett lands sociala och ekonomiska mål. 
Proinsias De Rossa (PSE ),
   . – Jag stöder båda målen med detta förslag till direktiv: att förbättra den inre marknadens fungerande samtidigt som man tar tillfället i akt att åstadkomma en rejäl minskning av koldioxidutsläppen. Jag anser också att förslagen skulle kunna leda till en markant förbättring av vägsäkerheten, eftersom vi genom att bilisterna ges möjlighet att betala mindre för nya, miljövänligare bilar skulle uppmuntra till en gradvis ersättning av bilparken med säkrare fordon.
Genom att rösta för Karin Riis-Jørgensens betänkande i dag stöder jag också till fullo de mycket mer uppfinningsrika miljökrav som ställts i betänkandet. Medan kommissionen har uppmanat till en gradvis övergång till skatter avsedda att bestraffa koldioxidutsläpp uppmanar Europaparlamentet till att fokus ska omfatta alla miljöfarliga ämnen och bränsleeffektiviteten. Vi behöver uppfinningsrika åtgärder som denna om vi ska ha en chans att minska hotet om en global uppvärmning. 
Jonathan Evans (PPE-DE ),
   . – De brittiska konservativa parlamentsledamöterna stöder helt målet att förbättra den naturliga miljö som vi lever i. Utöver att stödja miljöaspekterna i betänkandet så stöder vi även att brittiska medborgare inte behöver dubbelbeskattas när de flyttar utomlands samt konsumenternas rätt att dra nytta av en stärkt inre marknad. Vårt beslut att lägga ned våra röster i den slutliga omröstningen innebär inte att vi motsätter oss kravet på brådskande åtgärder för att förbättra miljön. Många av åtgärderna i betänkandet kan stödjas, men vi motsätter oss att ge kommissionen och andra EU-institutioner ny och ytterligare makt när samma mål kan uppnås på nationell nivå.
Framför allt kan vi inte stödja uppmaningen i betänkandet att ge kommissionen skatterättsliga befogenheter på bekostnad av nationella regeringar, och av den anledningen, liksom vårt allmänna motstånd mot att ge kommissionen mer makt, lade vi ned våra röster i den slutliga omröstningen. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Kommissionens strategi för att harmonisera beskattningen av personbilar går tillbaka till 2002. Grundtanken är att avskaffa registreringsskatten för fordon – i Portugal benämnd IA – och gradvis ersätta den med en högre vägtrafikskatt, eller stämpelskatt, där beloppet kopplas till koldioxidutsläppen. Syftet är att bestraffa bilkörning och främja rörligheten på den inre marknaden, uppmuntra till försäljning av bilar och ersättning av äldre bilar.
Vi håller med om att särskilda åtgärder måste införas för medborgare som flyttar mellan olika medlemsstater, men vi godtar inte den föreslagna skatteharmoniseringen. För det första på grund av den federala aspekten: denna harmonisering underminerar medlemsstaternas suveränitet på skatteområdet och deras politiska befogenheter på transportområdet. För det andra kopplas skattenivån till koldioxidutsläpp utan hänsyn till bilarnas cylinderkapacitet och cylinderantal. Förutom att bestraffa bilkörning kommer skatten i slutändan att få en negativ effekt genom att bestraffa fordon i förvärvstrafik. Till sist påverkar denna strategi andrahandsvärdet på bilar, och den ökade konkurrensen kan få ekonomiska och sociala konsekvenser.
Vi kan därför inte ställa oss bakom målen i detta direktiv. 
Robert Goebbels (PSE ),
   . – Jag lade ned min röst i slutomröstningen eftersom omröstningarna inte har lett till något enhetligt resultat. 
Bruno Gollnisch (NI ),
   – Herr talman, mina damer och herrar! Karin Riis-Jørgensen vill med sitt betänkande om beskattning av personbilar införa en vägtrafikskatt baserad på koldioxidutsläppen från personbilar i syfte att uppmuntra bilförarna att använda miljövänligare bilar, och samtidigt skapa en mer enhetlig och genomblickbar marknad för tillverkarna.
Beskattningen omfattar emellertid endast personbilar, vars koldioxidutsläpp är mindre än hälften så stora som motsvarande utsläpp från transportfordon. Vidare verkar inte beskattningsmodellen vara den bästa lösningen på problemet med utsläpp, mot bakgrund av den framtida tekniska utvecklingen och alternativet med användarstandarder. Till på köpet kommer direktivet att medföra att nya skatter införs i länder som Frankrike, där skattetrycket redan är så hårt att bilisterna känner sig som mjölkkossor, och för den delen även syndabockar.
EU, som är så uppfinningsrikt när det gäller att reducera sina medborgare till fattiglappar med hjälp av ultraliberal politik, måste undvika att mångfaldiga kostnaderna för att köpa och använda personbilar, eftersom detta är ett direkt angrepp på människors fria rörlighet – som man inom parentes sagt påstår sig vilja värna.
Alldeles bortsett från att vi ifrågasätter Bryssels rätt att överta några som helst skattemässiga befogenheter leder detta resonemang till att vi röstar mot betänkandet. 
Ian Hudghton (Verts/ALE ),
   . – Jag avstod från att rösta om alla ändringsförslag och röstade emot betänkandet i den slutliga omröstningen. Jag gjorde det eftersom jag absolut anser att all makt över skatter, som för närvarande faller under medlemsstaternas behörigheter, bör förbli hos medlemsstaterna.
Jag ser särskilt fram emot den dag då en oberoende skotsk regering har makten över uppbörden av skatten, inklusive fordonsbeskattningen, eftersom man i Skottland måste ta lämplig hänsyn till att biltransporter är absolut nödvändiga för invånarna i våra landsbygdsområden. 
Marie Anne Isler Béguin (Verts/ALE ),
   . – Vissa regeringar oroar sig över fordonsskatten; andra oroar sig över att vi behåller ett beskattningssystem fullt av inkonsekvenser.
När det gäller förslaget till direktiv vill jag betona behovet av att uppmuntra ett proaktivt förhållningssätt. Är det nödvändigt att diskutera vilka begränsningar som måste införas för att bromsa klimatförändringarna?
För att kunna göra framsteg måste vi sopa bort tveksamheten hos bil- och oljelobbyn. Miljöskatter är ett sätt att hjälpa medborgarna och planeten samtidigt. Om beskattningen genomförs på ett bra sätt kommer den att stimulera innovationen inom transportsektorerna och främja energibesparingar.
Vi måste också bryta våra regeringars handlingsförlamning. Beskattning kan inte vara den enda lösningen. Vi måste också lagstifta om minskade utsläpp av växthusgaser. Det är avgörande att medborgarna ges ett ansvar och att vi utvecklar redskap för att mäta vår påverkan på miljön.
De gröna har röstat för förslaget, som ett första steg mot en koldioxidskatt. Det kan leda till inrättandet av ett miljöskattesystem som är tillräckligt omfattande för att möta de utmaningar vi står inför. De gröna vill att registreringsskatten ska behållas. I Danmark har den lett till en minskning av bilparken. De gröna är fortfarande skeptiska till principen om budgetneutralitet och befarar att andra skatter kommer att införas.
Vi beklagar att Europaparlamentet inte har antagit de grönas ändringsförslag där vi kräver att medlemsstaterna minskar sina transportrelaterade koldioxidutsläpp. 
Peter Skinner (PSE ),
   . – Europaparlamentets labourgrupp är i princip för att man knyter samman skattesatserna och våra åtaganden att minska miljöförstöringen.
Även om Europaparlamentets labourgrupp anser att det är ett oerhört viktigt betänkande där många relevanta punkter tas upp i försök att utveckla en EU-omfattande lösning där föroreningar knyts till förbrukning så anser Europaparlamentets labourgrupp att beskattning är en nationell behörighet. Därför kan vi inte stödja ansträngningar för att harmonisera skatter på EU-nivå för att uppnå dessa mål utan enhällighet. Europaparlamentets labourgrupp har därför avstått från att rösta i den slutliga omröstningen. 
Alyn Smith (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! Som stolt skotsk europé är jag djupt övertygad om att vi bör samarbeta över hela vår kontinent på områden där det är meningsfullt, men jag anser inte att så är fallet med skattefrågor. Även om jag till stor del instämmer i idéerna i betänkandet är det viktigt att också överväga om de bör behandlas på EU-nivå. Jag anser att de inte bör det och har därför avstått från att rösta om det centrala innehållet i betänkandet där man föreslår motsatsen. 
Catherine Stihler (PSE ),
   . – Det finns ett antal punkter som jag inte instämmer i, och därför var jag tvungen att lägga ned min röst om betänkandet. Även om jag håller med om att vi måste minska miljöföroreningarna anser jag att skatter bör behandlas på medlemsstatsnivå. 
Georgios Toussas (GUE/NGL ),
   Kommissionens förslag om att avskaffa registreringsskatten för personbilar och ersätta den med höjd årlig vägtrafikskatt missgynnar arbetarklassen och gräsrötterna, gynnar bara bilindustrins intressen och ökar bilindustrins och den likriktade inre marknadens vinster och underblåser kampanjen mot gräsrötterna samt ökar de indirekta skatter som påförs av EU och medlemsstaternas regeringar under förevändning av utsläppen och Kyotoprotokollet.
Den påstådda minskningen av ingångspriserna kommer att upphävas av bilindustrins skiftande prissättning och ändrade momssatser. Samtidigt kommer medlemsstaterna att ersätta sina inkomster från registreringsskatten med höjda årliga vägtrafikskatter.
Den nya lömska beskattningen missgynnar arbetstagarna och innebär samtidigt att principen om en miljöskatt införs, med tanke på att kriteriet för den årliga skatten på personbilar blir deras utsläpp. Åtgärden kommer helt uppenbart att vara ineffektiv för att bekämpa miljöföroreningar och leda till en direkt ökning av skatteintäkterna och av försäljningen av nya bilar som ska ersätta de gamla. Härigenom kommer trycket på familjernas redan hårt prövade ekonomi att öka ytterligare.
Vi röstade nej till betänkandet, eftersom åtgärderna ökar bilindustrins vinster och i stället för att skydda miljön ökar miljöbelastningen ytterligare, genom att antalet bilar ökar, och i stället för att skydda gräsrötternas inkomster bidrar till att skinna dem ytterligare i stabilitetspaktens namn. 
Talmannen.
   – Därmed är omröstningen avslutad. 
Hans-Peter Martin (NI ).
   – Herr talman! Med hänvisning till artikel 2 i arbetsordningen, där det framgår att ledamöter är bundna av sitt eget samvete, finner jag det helt obegripligt att ni som talman lämnar ordet så länge till en kvinnlig ledamot – av er egen grupp, tänka sig – när hon desperat försöker hitta en gemensam ståndpunkt. Det är inte kammarens uppgift att underlätta förhandlingar inom grupperna mellan en omröstning och slutomröstningen, i synnerhet inte för ledamöter som uppenbarligen är oförmögna att bestämma sig.
Jag är inte så bekant med artikeln i fråga, men ni kommer säkert att hitta vilken det är. Jag måste dock säga att jag finner det anmärkningsvärt att ni nekar att ta upp en ordningsfråga om detta. Jag vill påpeka att vad ni har sagt, och vad Renate Sommer har sagt, kommer att återges i sin helhet i protokollet. Jag vill också påpeka att ni har lett omröstningen på ett högst partiskt sätt som är ovärdigt en talman i Europaparlamentet, och att även detta bör föras till protokollet.
Jag menar att ert agerande visar att Europaparlamentet är rena parodin på ett parlament, där man låtsas hålla sig till demokratiska regler, trots att alla ledamöter tvärtemot skrivningarna inte är lika inför lagen eller åtnjuter lika behandling i kammaren.
Herr Friedrich! Faktum är att om ledamoten hade varit någon annan eller tillhört en annan politisk grupp så vet jag mycket väl att ni i er egenskap av talman skulle ha avbrutit dem, precis som ni till att börja med inte ens lät mig yttra mig. 

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är rådets presentation av det preliminära förslaget till Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 2007. 
Ulla-Maj Wideroos,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! På ordförandeskapets vägnar har jag äran att presentera det preliminära förslaget till Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 2007, som godkändes av rådet den 17 juli 2006. Detta är det första budgetförfarandet enligt den nya budgetramen. Övergången till det nya budgetåret bör ske mjukt, samtidigt som kontinuitet och samstämmighet måste säkerställas. Mot den bakgrunden tror jag att samarbetet mellan budgetmyndighetens båda grenar kommer att fortsätta. Jag är övertygad om att båda institutionerna delar samma mål – att enas om 2007 års budget före årets utgång.
Innan jag mer ingående presenterar det preliminära budgetförslag som har antagits av rådet vill jag erinra om vilka huvudprinciper rådet har följt i sina beslut. För det första vill jag framhålla att rådet i alla avseenden har följt det nya interinstitutionella avtalet från den 17 maj 2006. Rådet har således på nytt slagit fast att det anser det vara ytterst viktigt att den allmänna budgetdisciplinen iakttas på EU-nivå, precis som i medlemsstaterna. Man uppmärksammade särskilt att de årliga utgiftstaken i den nya budgetramen måste hållas, och att utgiftstaket under de olika budgetrubrikerna måste ha tillräckliga marginaler för att kunna möta oförutsedda situationer. I budgetarbetet har vi huvudsakligen följt principen att noggrant uppskatta de specifika och verkliga behoven. Även om vi behöver adekvat finansiering i tid inom alla EU:s prioriterade områden betyder inte det att anslagen ska beräknas i överkant.
I sin strävan att utöva en klanderfri och disciplinerad finansförvaltning har rådet gjort en ingående analys av behoven inom alla politikområden. Efter att ha inventerat tidigare budgetar och grundligt gått igenom valda verksamhetsrelaterade rapporter, absorptionskapacitet och verkliga behov för 2007, har rådet slutligen fattat beslut om en måttlig ökning av betalningsanslagen i budgetförslaget. Rådet anser att nivån på betalningsanslagen är rimlig och inte för låg.
Jag vill uppmärksamma er på att rådet konsekvent har intagit ett nedifrån och upp-orienterat förhållningssätt. De slutliga siffrorna i vårt budgetförslag bygger därför på riktade åtgärder som utgår från objektiva faktorer. Rådets första behandling baserar sig därför ingalunda på nedskärningar över hela linjen. Detsamma gäller för administrationen.
För det andra har vi anlagt ett helhetsperspektiv. Vi har i själva verket granskat ett antal av kommissionens verksamhetsrelaterade rapporter, som omfattar samtliga politikområden i budgeten. För det tredje behöver EU:s budgetförfarande förnyas. Det kan bäst uppnås genom en balanserad och proaktiv granskning från budgetmyndigheternas sida. Utan innovativa budgetlösningar kan vi inte öka unionens konkurrenskraft eller effektivisera administrationen inom institutionerna.
Åtagandebemyndigandena i budgetförslaget uppgår till totalt 125,8 miljarder euro. Det är 3,7 procent mer än i 2006 års budget. Betalningsbemyndigandena uppgår till totalt 114,6 miljarder euro, vilket är 2,3 procent mer än i 2006 års budget. Åtagandebemyndigandena under underrubrik 1a har skurits ned något, eftersom rådet anser att konkurrenskraft och åtgärder för att bemöta globala utmaningar är mycket viktiga. Rådet har också föreslagit två nya pilotprojekt under denna underrubrik. Det ena handlar om lärandets triangel, och det andra om en säker energiförsörjning inom EU. Rådet kommer också att godkänna uttalandet om pilotprojekt och förberedande åtgärder. Enligt det nya interinstitutionella avtalet ska båda budgetmyndigheterna redovisa sina avsikter i fråga om pilotprojekt och förberedande åtgärder. Rådet anger i sitt förslag fyra särskilda områden för prioriterade åtgärder inom EU, där rådet anser att pilotprojekt och förberedande åtgärder bör genomföras. Förhoppningsvis ska vi kunna enas om ett gemensamt förslag.
När det gäller underrubrik 1b har rådet antagit åtagandebemyndigandena i det preliminära budgetförslaget. Rådet har minskat betalningsbemyndigandena med 425 miljoner euro i de budgetkategorier som hänför sig till fullgörandet av program som påbörjades före 2000 och till program för perioden 2000–2006, med beaktande av den nuvarande genomförandegraden för dessa program. När det gäller den nya programperioden har rådet inte gjort några minskningar. Vidare har man gjort ett uttalande där man säger att det är viktigt att kommissionen snabbt godkänner de åtgärdsprogram och projekt som medlemsstaterna har föreslagit.
Under budgetrubrik 2 har rådet gjort en mindre nedskärning med 365 miljoner euro för de budgetposter som hänför sig till insatser på jordbruksmarknaderna, med undantag för de budgetposter där särskilda nedskärningar i samma storleksordning redan har gjorts. Här har en allmän princip fått råda, där man har beaktat tidigare genomförandegrad och beräkningar av verkliga behov. Rådet har emellertid deklarerat att jordbruksutgifter och utgifter i anslutning till internationella fiskeavtal ska ses över under hösten med utgångspunkt i kommissionens ändrade meddelande.
Rådet har lämnat utrymme för 75 miljoner till åtagandebemyndiganden under underrubrik 3a. Rådet har emellertid ökat anslagen till Fonden för de yttre gränserna, eftersom man anser detta vara ett prioriterat politikområde.
Rådet har ökat betalningsbemyndiganden under rubrik 4 till gränsöverskridande samarbete och återuppbyggnaden av Irak på grund av deras politiska betydelse. I enlighet med det interinstitutionella avtalet har rådet lämnat utrymme för åtagandebemyndiganden på 220 miljoner euro i händelse av oförutsedda omständigheter. Rådet har godkänt det belopp som föreslogs till den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken i det preliminära budgetförslaget. Det beloppet uppfyller också kraven i det interinstitutionella avtalet.
När det gäller rubrik 5, administrativa utgifter, har rådet anlagt ett helhetsperspektiv. Vi har mycket noga undersökt anslagsbehoven inom varje institution. De administrativa utgifterna ökar trots det med 3,4 procent i förhållande till 2006 års budget. Värt att notera är att ökningen av rådets administrativa utgifter har begränsats till 0,3 procent. Rådet anser att det är mycket viktigt att rekrytera ny personal, med beaktande av 2004 års utvidgning liksom den kommande utvidgningen. Av det skälet har man godkänt alla nyligen begärda utvidgningsåtgärder för budgetåret 2007.
Ett av rådets huvudmål har varit att säkerställa att det sker en reell effektivitetsökning inom EU:s förvaltning under den period som omfattas av den nya budgetramen. För detta ändamål har rådet gjort ett uttalande om ett heltäckande program för att effektivisera administrationen under perioden 2007–2013. Ni är väl medvetna om de olika komponenterna i det administrativa paketet. Jag vill betona att detta är ett mål som omfattas av hela rådet och inte en enskild medlemsstat eller enbart det finska ordförandeskapet.
I anslutning till rubrik 5 vill jag också påminna alla om ett annat uttalande av rådet, som berör rekryteringsprocessen i anslutning till 2004 års utvidgning. Rådet är särskilt oroat över att rekryteringen har tappat fart under innevarande år. Vi förväntar oss märkbara framsteg i rekryteringsprocessen, så att vi så snart som möjligt får största möjliga geografiska balans. Jag hoppas att parlamentet stöder oss i våra ansträngningar på detta område och även ställer sig bakom vårt uttalande.
Jag utgår från att dessa krav vad gäller administrationen också ska kunna tillämpas på unionens institutioner. EU:s institutioner skiljer sig inte från andra organisationer. EU måste utföra sitt arbete så effektivt som möjligt. På så vis kan vi visa allmänheten att vi ger dem verklig valuta för pengarna: ett mervärde. Det kräver att budgetmyndigheterna har förmågan att prioritera resurser. Samtidigt ökar en effektiv administration allmänhetens förtroende för unionens arbete.
Under de kommande månaderna måste vi ta ett helhetsgrepp på krisen i Mellanöstern och de EU-insatser som krävs. Vi får inte heller blunda för att Europaparlamentet och rådet måste tänka framåt och titta på unionens globala utmaningar i budgetförfarandet för 2007.
Till sist vill jag säga att jag hyser gott hopp om att våra huvudmål ska uppnås, att vi slutför budgetarbetet för budgetåret 2007 i god tid och att budgeten ska ligga på en rimlig om än inte överdådig nivå. Vi vet att detta bara är den inledande fasen i budgetförfarandet och att mycket arbete återstår innan 2007 års budget slutligt har antagits. Jag hyser dock gott hopp om att vi ska kunna belysa frågan från alla håll, så att vi når en slutlig överenskommelse som är godtagbar för alla parter och framför allt för medborgarna.
Herr talman, mina damer och herrar! Jag tackar för er uppmärksamhet. 
James Elles (PPE-DE ),
   . – Herr talman, fru rådsordförande, fru kommissionsledamot! Efter att ha lyssnat till presentationen av budgetförslaget för 2007 har vi denna eftermiddag en möjlighet att fortsätta de diskussioner vi förde i Helsingfors i juli. Tack för inbjudan, fru ordförande. Den gjorde det möjligt för oss att upprätta kontakt som en liten grupp som sedan blev större inför första behandlingen av budgetförslaget i Bryssel i juli.
Som parlamentets föredragande för budgeten vill jag vid detta speciella tillfälle ta upp fyra punkter: en allmän och tre specifika.
Den första, allmänna, punkten är att vi, eftersom detta är budgetramens första år, bör tänka på den i termer av en strategisk bas med hänsyn till att vi just detta år kommer att sätta i gång ett antal idéer eller tillvägagångssätt som kommer att återspeglas över de närmaste åren fram till 2013. Som det uppges särskilt i parlamentets resolution om den årliga politiska strategi som antogs tidigare i år behöver vi i Europa som helhet kunna anpassa oss snabbare till fenomenet globalisering, som förändrar den globala ekonomin och även inriktningen för våra prioriteringar till en ”politik för resultat” – som kommissionens ordförande har förklarat. Jag har en känsla av att det kommer att förändra det sätt på vilket vi gör upp en budget och finansierar det vi gör, och vi kan se de första tecknen på detta i 2007 års budget.
Jag vill särskilt ta upp frågan om valuta för pengarna eftersom det markerar en avvikelse från normen, som jag förstår det från rådets första behandling, där många av besluten om nedskärningar på olika områden inte genomförs över hela linjen, utan att man i stället tar hänsyn till resultaten från de verksamhetsförklaringar som kommissionen har lagt fram inom särskilda sektorer. Då vi anpassar vårt tänkesätt för detta kommer vi att hänvisa tillbaka till det som lades fram i den årliga politiska strategin, dvs. att det finns andra faktorer som man måste ta hänsyn till när man tittar på absorptionskapaciteten för särskilda poster eller de medel som finns tillgängliga för dem.
Den första faktorn är det dokument som kommissionen har utarbetat, uppföljningen av budgetprognosen, som visar hur utgifterna fördelas för varje budgetpost ett givet år. En annan av de kostnads–nyttoanalyser som vi i budgetutskottet har satt i gång är att titta på specifika områden där vi tror att hanteringen av utgifterna kan vara bristfällig i kvantitativa eller, i synnerhet, kvalitativa termer.
Sist men inte minst har vi revisionsrättens rapporter, som det finns många av, om hur utgifterna används på särskilda budgetområden. Vi i budgetutskottet börjar känna att vi kan sammanställa olika faktorer som visar oss de utgiftsposter som tillämpas på ett korrekt sätt, och som vi kan vara säkra på, och kanske också andra poster som vi inte är säkra på. Vi hoppas verkligen att ni, fru ordförande, i slutet av processen kommer att få rådet att instämma i den förklaring som vi antog i juli, samtidigt som budgetförslaget, där man uppmanar till att ta hänsyn till valuta för pengarna i Europeiska unionens budget.
Den andra specifika frågan är den om prioriteringar. Vi känner alla till att vi enligt budgetramen har mindre pengar tillgängliga än vi hade begärt i de slutliga förhandlingarna tidigare i år, och att det därför tillkommer oss att se över prioriteringarna inom de olika sektorerna. När det gäller omröstningen vid första behandlingen misstänker jag att parlamentet kommer att följa de prioriteringar som lagts fram av Reimer Böge, föredraganden för budgetramen. Dessa har inte förändrats i någon stor utsträckning, och de läggs även fram i resolutionen om den årliga politiska strategin. Det är vad vi förväntar oss för områden som forskning och innovation där vi har förstått att rådet, i form av medlemsstaterna, skulle vilja investera mer pengar, men när vi kommer till den slutliga budgeten finns det förstås aldrig så mycket.
Sedan har vi genomförandet av pilotprojekt och förberedande åtgärder. Även på det här området kan vi komma på områden där vi kan uppmuntra till åtgärder och där långsiktiga program skulle kunna drivas, möjligen i form av affärsutbyten och utbyten av vetenskaplig personal mellan EU och Kina eller EU och Indien. Ni kan emellertid inte förvänta er att vi på det här stadiet ska ta upp idéerna när det gäller administrationen. Vi förkastade dem när vi diskuterade dem vid första behandlingen i rådet, och det kommer att behövas ytterligare diskussioner innan vi kan nå en överenskommelse om hur vi ska göra i fråga om kommissionens personalresurser.
Den sista punkten är att det är väldigt underligt att vi ofta här i kammaren kan rösta om ett lagstiftningsprogram, som vi gjorde om det för 2006 i december, och ändå vet inte medborgarna i EU vad EU kommer att lagstifta om eftersom ni har kommissionens förslag och sedan har ni parlamentets resolution. Såsom det uppges i fråga om den årliga politiska strategin vill vi i budgetutskottet föra samman dessa två processer och ha beslutet om budgeten och lagstiftning i december, följt av ett tydligt uttalande från kommissionen om vad lagstiftningsprogrammet för unionen är så att alla får veta det – inte bara vi i kammaren, utan människor i hela Europa.
Avslutningsvis vill jag tacka ordföranden för att ha kommit hit i dag och presenterat budgetförslaget. Vi har en hel del diskussioner framför oss, men vi kommer att försöka nå ett framgångsrikt resultat där man tar hänsyn till både Europaparlamentets och rådets prioriteringar. 
Janusz Lewandowski (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Arbetet med 2007 års budget bekräftar den gamla sanningen att det inte finns något sådant som en rutinmässig budget, även om förfarandet kanske upprepas. För att runda av vad föredraganden James Elles har sagt vill jag nämna några av de problem vi ställs inför under 2007.
Det första av dem är inte det största, eftersom det är ett tekniskt och analytiskt problem. Återigen handlar detta problem framför allt om möjligheterna att jämföra olika årsbudgetar. Det här är en budget för 27 medlemsstater. Problemet med jämförbarheten blev akut när EU fick nya gränser under 2004/2005. Det är dock fortfarande ett problem, och jag håller med om att det inte kommer att vara möjligt att göra en rättvisande jämförelse mellan årsbudgetarna om inte utgifterna för Bulgarien och Rumänien redovisas separat.
Den andra frågan, som är den allvarligaste, lyftes fram av James Elles, och kan formuleras som följer: i vilken utsträckning ska det första året på den nya budgetramen uppmuntra oss att inte tänka så mycket på budgetens form utan på budgetens prioriteringar, nämligen hur mycket kontinuitet och hur mycket förändring det bör finnas under detta första år på den nya budgetramen?
Jag noterar att rådet står för en hel del kontinuitet, som inbegriper fortsatta horisontella nedskärningar, som den här gången underbyggs mer av de så kallade verksamhetsförklaringarna. Jag noterar att den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken av tradition har en prioriterad ställning. Jag vill dock klart och tydligt understryka att Europaparlamentets föredragande har ett mycket tydligt mandat från både kommissionen och hela parlamentet att granska enskilda budgetkategorier och kontrollera dem utifrån vad man brukar kalla en kostnadsnyttoanalys. Det är ett mycket tydligt mandat och en mycket vägande princip som kommer att genomsyra den första behandlingen av 2007 års budget i Europaparlamentet. Förhandlingsrundan kommer att inledas i morgon, självklart efter att vi kommit överens med övriga utskott.
År 2007 är ett problem med tanke på genomförandet av en ny generation av fleråriga program som bygger på nya förordningar och nya instrument för utrikeshandeln. Frågan kvarstår: i vilken utsträckning kan den försiktiga budgeten för 2007 tillskrivas ett eventuellt fel, något som varit mycket tydligt på utgiftssidan? Det var troligen det huvudsakliga skälet till att utgångspunkten den här gången låg så lågt. Utgifterna låg redan under 1 procent av BNP i kommissionens ursprungliga förslag. Rådet gjorde ytterligare nedskärningar i storleksordningen 1,757 miljarder euro, något som skapar en mycket stor klyfta mellan 2007 års budget och de nivåer som fastställdes i budgetramen för samma år. Enligt vår mening är detta inte tillräckligt för att finansiera EU:s mål. EU:s ambitioner som internationell aktör, för att kunna agera på den internationella arenan när det gäller att finansiera forskning och utveckling, illustrerar tydligt detta förhållande.
Genomförandet av nästa års budget handlar också om kvalitet och motivation vad avser administrativa förfaranden, och i det avseendet gör vi en mycket noggrann granskning och analys av rådets strategi för anställningar och löner inom Europeiska kommissionen. Vi godtar Europeiska kommissionens varning för att lönesänkningarna, som uppgår till över 50 miljoner euro, i det närmaste kommer att omöjliggöra rekrytering, i synnerhet från de nya medlemsstaterna. Rådet har inte förnekat detta tydligt nog, och därför kommer problemet att tas upp vid första behandlingen i Europaparlamentet, eftersom det inte bara är en fråga om proportionalitet för anställningar, utan även ett problem som rör effektivitet och motivation inom förvaltningen, som står inför nya utmaningar.
Olikheterna i synen på 2007 års budget blev mycket tydliga under förlikningsförfarandet den 14 juli, även om det genomfördes i en vänskaplig atmosfär. Ett tecken på dessa olikheter var exempelvis att parlamentet och rådet inte gjorde några gemensamma uttalanden. Självklart har vi ännu tid att enas kring 2007 års budget.
För egen del vill jag till sist säga att det var mycket värdefullt att höra Ulla-Maj Wideroos’ försäkran. Även om den bara är muntlig grundar den sig på vad som enligt en gemensam överenskommelse infördes i det interinstitutionella avtalet, nämligen att hon åtar sig att göra allt som står i hennes makt för att se till att den nya budgetordningen ska träda i kraft den 1 januari 2007. Det står klart att ett effektivt genomförande av 2007 års budget är avhängigt av om det finns en ny budgetordning att stödja sig på. 

Dalia Grybauskaitė,
   . – Herr talman! Den 17 maj lade kommissionen fram budgetförslaget. Jag kommer inte att upprepa vår ståndpunkt. I dag skulle jag vilja koncentrera mig på att för parlamentet presentera kommissionens utvärdering av rådets första behandling.
Jag vill bekräfta att vi i hög grad uppskattar parlamentets inställning och det sätt som man har arbetat på med budgeten för 2007, särskilt den metod som föredraganden ska använda i fråga om kostnads–nyttoanalyser och konsekvensbedömningar av alla förslag från rådet och kommissionen. Vi stöder detta. Det innebär alla förslag om radikala reformer på alla områden. Vi skulle gärna ha en konsekvent strategi för kostnads–nyttoanalyser och konsekvensbedömningar på alla områden, inklusive rekryteringen av administrativ personal och administrativa utgifter.
Därför vill jag i dag säga att vi fortfarande håller fast vid vårt förslag. Vi anser att det är realistiskt och välgrundat. Vi har utvärderat kraven för 2007 års budget så långt det verkligen går. Men till vår förvåning har rådet gjort oproportionerligt stora nedskärningar i administrationen vid alla EU-institutioner, inklusive kommissionen. Ur denna synvinkel ser jag två punkter och två separata problem.
Janusz Lewandowski nämnde att de nya medlemsstaterna i budgeten för 2007 har fått 800 poster, men att de 56 miljonerna euro för löner har minskats. Det innebär att kommissionen inte kommer att kunna rekrytera någon över huvud taget. Rådet vill skynda på rekryteringen vid kommissionen, men rekryteringen vid kommissionen kommer inte alls att skyndas på; kommissionen kommer inte att rekrytera alls under 2007 om detta förslag står fast. Det betyder att någon här inte talar sanning.
Den andra punkten när det gäller budgeten som verkligen förvånade kommissionen var att rådet ingrep i det årliga budgetförfarandet genom att lägga fram en flerårig strategi och praktiskt taget bryta det interinstitutionella avtal som alla tre institutioner skrev under i maj. Det är en sjuårig strategi för administrativa kostnader och utgifter – en tidsperiod under vilken kommissionen kommer att förlora minst tre generaldirektorat, och den geografiska balans som institutionen i linje med rådets och parlamentets önskningar ska hålla i minnet kommer att rubbas. Även balansen i språkstrategin kommer att rubbas. Dessutom är de strukturer och personalresurser som krävs för att genomföra de nya politiska åtgärder som rådet och parlamentet har uppmanat till, inklusive den nya budgetramen, inte att vänta.
Vi blev därför förvånade över rådets inställning, som inte grundar sig på konsekvensbedömningar eller kostnads–nyttoanalyser: den grundar sig helt på aritmetik. Det strider mot det vi försöker uppnå här alldeles i början av den nya budgetramen, dvs. hur vi ser på budgeten och hur vi ser på hur effektivt vi använder pengar i Europeiska unionen.
Jag vill i dag påpeka för parlamentet att vi lovar att samarbeta öppet och fullt ut med parlamentet i utarbetandet av yttrandet för första behandlingen. I juli lovade jag att förse er med detaljerad information om förslaget, vilket jag ska göra denna vecka, förhoppningsvis senast fredag. Ni kommer att få två meddelanden om budgeten för 2007 och om förslaget för 2007–2013. Jag hoppas att det ska hjälpa oss alla att uppnå de slutliga resultaten.
Jag vill uppmana alla de som är inblandade att vara förståndiga, att göra betydande framsteg i fråga om konsekvensbedömningar och att göra allt som krävs för att alla gemenskapsprogram ska genomföras. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0238/2006) av Proinsias De Rossa och José Albino Silva Peneda för utskottet för sysselsättning och sociala frågor om en europeisk social modell för framtiden (2005/2248(INI)). 
Proinsias De Rossa (PSE ),
   . – Herr talman! Det initiativbetänkande som jag har utarbetat tillsammans med José Albino Silva Peneda, med nödvändigt stöd från vår respektive personal, är ett mycket viktigt bidrag till den pågående debatten om Europas framtid och den roll som Europas sociala modell kan spela i att ge nytt liv åt enandet av vår kontinent.
Det råder i dessa dagar inga tvivel om att skapandet av EU har varit en mycket effektiv och framgångsrik fredsprocess. Vad man inte lika lätt erkänner är att det även har varit en framgångsrik process i riktning mot välstånd. I sin bok ”Den europeiska drömmen” kommenterar Jeremy Rifkin den anmärkningsvärda återhämtningen bland europeiska länder efter andra världskriget. Att Europa gick om Förenta staterna i fråga om tillväxt i ett halvt sekel fram till mitten av 1990-talet, genom att utveckla och få till stånd en betydande social infrastruktur som bidrog till att välstånd kunde delas gemensamt, var en anmärkningsvärd prestation.
Denna framgång grundade sig inte på djungelns lag, utan på ett socialt kontrakt genom vilket arbetande människor delade på det välstånd som skapats, och deras beroende av samhället skulle även gynnas genom tillhandahållandet av allmänna offentliga tjänster.
Vi befinner oss nu i en ny period – en helt ny teknisk revolution, en revolution i fråga om vår befolknings åldersstruktur och globaliseringen av kapital – där det finns ett växande behov av att skapa en transnationell demokrati som på ett effektivt sätt kan styra dessa nya fenomen.
I betänkandet erkänner man att de utmaningar vi står inför inte kan tas itu med genom återupplivade dogmer, vare sig vänsterns eller högerns. Det är inte samma sak som att säga att det inte finns några filosofiska skillnader längre, men det är att hävda att dessa skillnader håller på att omdefinieras av de objektiva villkoren i den värld vi lever i just nu.
I betänkandet upprepas att Europas grundläggande värderingar, såsom jämlikhet, solidaritet, fördelning och icke-diskriminering, omsorg om unga, äldre och sjuka genom allmänna offentliga tjänster, måste försvaras i de nödvändiga reformer som redan är i gång. Man upprepar även att vår sociala modell inte är ett hinder för konkurrenskraft och tillväxt, utan att det i själva verket är en nödvändig beståndsdel om vi ska åstadkomma den sorts hederliga europeiska samhälle som våra medborgare uppenbarligen önskar. Vidare konstateras åter att konceptet ”flexibel säkerhet”, som min kollega Poul Nyrup Rasmussen banade väg för i Danmark, kan bidra till att underlätta reformer eftersom människor förhindras från att drabbas av fattigdom till följd av dessa, och om det anpassas efter varje medlemsstats behov kan det vara ett viktigt verktyg i processen. 
José Albino Silva Peneda (PPE-DE ),
   . – Jag vill börja med att säga att det EU vi i dag känner grundades utifrån en vision, med det huvudsakliga målet att erövra och upprätthålla fred. Under ett halvt århundrade har Europa på den internationella arenan blivit liktydigt med fred, demokrati, solidaritet, välstånd och utveckling.
Det europeiska projektets främsta mål är fred, vilket utan tvekan uppnåtts, så övertygande att vi nu tar värdet i denna stora seger för givet, eftersom drygt sextio år av fred har kommit att bli ett normaltillstånd. Vi talar om en fred som bottnar i frihet, demokrati och respekt för mänskliga rättigheter och rättsstaten. Låt oss jämföra den europeiska sociala modellen med andra situationer. Ett oss närliggande exempel är de totalitära kommunistregimernas experiment och stora lurendrejeri, som i årtionden fråntog många europeiska medborgare deras rätt till frihet, som de flesta nu lyckligtvis har återfått.
Dagens islamiska fundamentalism och dess brutala verklighet är ett annat exempel på en rörelse mycket långt bort från de centrala värden som den europeiska sociala modellen bygger på. Betänkandet handlar i huvudsak om värden. Dessa värden tillämpas på olika sätt i olika länder, och vi betonar därför att den europeiska sociala modellen utgörs av enhetliga värderingar och en mångfald av system.
Globalisering, teknisk utveckling och demografiska förändringar utgör den huvudsakliga grunden till de problem de sociala trygghetssystemen i EU:s olika medlemsstater i mer eller mindre hög grad står inför. Därför finns ett behov av snabba reformer. Antingen kan den europeiska sociala modellen överleva, om vi agerar, eller så kommer den att bryta samman, om vi väljer att inte göra något.
Om den ekonomiska tillväxten är svag vet vi att alla strukturella reformer på förhand är dömda att misslyckas. Därför har vi i betänkandet lagt stor vikt vid medlemsstaternas genomförande av Lissabonstrategin och vid behovet att fullborda den inre marknaden. Följande områden måste prioriteras i de reformer som ska genomföras: ökad flexibilitet på arbetsmarknaden, livslångt lärande, mer tid för att leva ett aktivt liv, balans mellan arbetsliv och familjeliv, förändrade finansieringsmöjligheter och bekämpning av fattigdom och social utslagning.
På konkurrenskraftens område rekommenderar vi att små och medelstora företag och innovation uppmärksammas i högre grad. De allmänna riktlinjer för reformerna som har genomförts och som betonas i vårt betänkande vittnar om ett reforminriktat synsätt som är stadigt rotat i den europeiska sociala modellens centrala värden. Dessa värden måste nu mer än någonsin genomsyra alla politiska åtgärder.
Det är därför mycket viktigt för oss att parlamentet bekräftar att de reformer som behöver genomföras i de olika sociala trygghetssystemen inte under några omständigheter får påverka de centrala värden som utgör grunden för den europeiska sociala modellen. Parlamentets beslut angående innehållet i detta betänkande kommer därför att få betydelse utanför unionen eftersom det ger en politisk signal om att vi försvarar de värden som är viktiga, inte bara för Europa, utan för hela världen. Jag vill i detta sammanhang nämna att Internationella arbetsorganisationen uttryckligen har hänvisat till den europeiska sociala modellen som en möjlig inspirationskälla för framväxande nya stormakter.
Till sist vill jag nämna min medföredragande Proinsias De Rossa, och tacka honom för det mycket goda samarbetsklimat som har rått mellan oss, som har gett oss möjlighet att hitta arbetsformer som varit både stimulerande och trevliga. 
Paula Lehtomäki,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Först vill jag säga att jag är tacksam över detta tillfälle att diskutera Europas sociala framtid tillsammans med er. Det är utan tvekan en viktig fråga för EU:s medborgare.
EU:s statschefer har vid flera tillfällen slagit fast att de värnar om de europeiska värdena och vill utveckla europeiska sociala modeller. Den europeiska sociala modellen klarar att kombinera ekonomisk tillväxt med låg arbetslöshet och social sammanhållning, och ger en stabil grund. Utifrån den grunden kan vi sedan söka vägar för att anta utmaningarna med globaliseringen och vår åldrande befolkning.
Den europeiska sociala modellen måste också kontinuerligt ses över. Vi måste underlätta för medborgarna att anpassa sig till förändringar. Vi måste visa vårt stöd för EU:s konkurrenskraft och högre sysselsättningsnivåer och dessutom bekämpa fattigdom och utslagning. Vi måste se till att de sociala trygghetssystemen är långsiktigt hållbara och ligger på en rimlig nivå. Alla dessa delmål samverkar sinsemellan.
För det framtida sociala Europa är det av avgörande betydelse att Lissabonstrategin för tillväxt och sysselsättning oförtröttligt sätts i verket. Ska de europeiska välfärdssamhällena kunna bestå måste konkurrenskraften förbättras, arbetslösheten minska och produktiviteten höjas. Ett av det finländska ordförandeskapets mål är att stärka förutsättningarna för ekonomisk tillväxt i Europa.
Under de närmaste veckorna förväntar vi oss att kommissionen ska lägga fram ett meddelande om den demografiska utvecklingen i Europa. Dessa frågor diskuterades vid ett informellt möte mellan EU:s ministrar inom området sysselsättning, socialpolitik samt hälso- och sjukvård i Helsingfors i juli. En av det finländska ordförandeskapets slutsatser från dessa samtal var att den förändrade åldersstrukturen hos befolkningen nu inte enbart bör ses som en utmaning. Den är också ett tecken på hur väl de europeiska välfärdssystemen fungerar. Stora befolkningsgrupper har fått förmånen att njuta ett längre och friskare liv. Även om slutsatserna rörande utrymmet för ekonomisk tillväxt och hållbara offentliga finanser mycket väl kan bli mindre positiva, är ändå en långsiktig och proaktiv reformpolitik av största vikt.
Diskussionen om arbetsmarknaden är en väsentlig del av den europeiska sociala modellen. Finlands premiärminister Matti Vanhanen och kommissionens ordförande José Manuel Barroso kommer att hålla ett extra socialt trepartstoppmöte i Lahtis den 20 oktober. Syftet är att fortsätta diskussionen om hur vi ska hantera de strukturella förändringarna i Europa. Vi behöver hitta en balans mellan flexibilitet och trygghet och göra stora satsningar på kunskap och spetskompetens. Genom att underlätta för kvinnor och män att förena arbete och familjeliv kommer vi samtidigt att skapa en modell för att mer effektivt anta globaliseringens och den åldrande befolkningens utmaningar. Att på detta sätt förena arbete och familjeliv hänger också nära samman med genomförandet av Lissabonstrategin. Det betonades vid Europeiska rådets toppmöte under våren 2006 i samband med att rådet antog den europeiska jämställdhetspakten.
Unionen är en tongivande internationell aktör som strävar efter att främja demokrati, mänskliga rättigheter och en hållbar utveckling. Kommissionen har just presenterat ett meddelande om ”anständigt arbete”. Det är mycket viktigt för EU och Internationella arbetsorganisationen (ILO) att samarbeta inom detta område. Ett världsomfattande arbete för att främja anständiga arbetsvillkor kommer också att öka produktiviteten i utvecklingsländerna.
Under sitt ordförandeskap vill Finland stärka EU:s förmåga att anpassa sig till det globala konkurrenstrycket. Ökad konkurrenskraft inom EU är nära kopplat till värnandet om de europeiska välfärdssamhällena. Europa kan vara både konkurrenskraftigt och socialt utvecklat, men då krävs det att vi kontinuerligt anstränger oss och är beredda på förändringar.
Som premiärminister Matti Vanhanen sa här i kammaren i juli har vi också tagit fasta på EU-medborgarnas rädsla för globaliseringen. Gemensamma värden och social rättvisa kommer att spela en central roll för att dämpa den rädslan. 
Vladimír Špidla,
   . – Mina damer och herrar! Först och främst vill jag tacka José Albino Silva Peneda och Proinsias De Rossa för deras betänkande om en europeisk social modell för framtiden. Betänkandet ger ett användbart och tänkvärt bidrag till den diskussion som initierades vid Europeiska rådets möte i Hampton Court i oktober 2005. Det viktigaste är dock att man återigen understryker det sociala Europas betydelse och behovet av att skydda och utveckla den europeiska sociala modellen.
Mina damer och herrar! Diskussionen om den europeiska sociala modellen är till sin natur komplex och erbjuder ett antal olika infallsvinklar. Jag anser att parlamentets betänkande i dess ursprungliga version anlägger ett brett perspektiv och för fram de viktigaste aspekterna. Med er tillåtelse vill jag delge er några funderingar.
För det första slås det slutgiltigt fast att den europeiska sociala modellen bygger på en särskild uppsättning gemensamma värden. Självklart kan den konkreta tillämpningen av dessa värden skilja sig åt. När vi talar om värden talar vi om något värdefullt. Annorlunda uttryckt, om vi är övertygade om att det finns värden som är centrala för den europeiska modellen så säger vi också att vi är beredda att anstränga oss för att skydda och utveckla dessa värden.
När vi talar om den europeiska sociala modellen är ett av de adjektiv vi brukar använda europeisk. Jag menar att den europeiska sociala modellen tydligt bygger på europeisk integration. Utan den finns inget hopp om framsteg på den internationella arenan, oavsett vilka medlemsstater vi talar om. Den europeiska integrationen är följaktligen en grundsten i den europeiska sociala modellen, och man kan också vända på steken och säga att den europeiska sociala modellen är en av grundstenarna i den europeiska integrationen. Med tanke på att den europeiska integrationen geografiskt sett är ett komplicerat begrepp skulle vi kunna hålla en rad vittomspännande debatter, även om vi i princip hittar den europeiska sociala modellen där vi också hittar gränserna för den europeiska integrationen. Den finns där vi har en uppsättning värden som har godkänts av de enskilda medlemsstaterna. Det finns självklart andra värden som kan räknas dit, och det är självklart en fråga som kan ge upphov till många diskussioner. Dessa är enligt min mening grundkomponenterna i denna diskussion i parlamentet och de huvudsakliga skälen till att den är så viktig.
Jag delar föredragandenas synsätt att det är viktigt att inte bara se socialpolitiken och politiken som en börda, utan snarare som en positiv, proaktiv faktor för att skapa jobb, främja tillväxt och stärka den sociala sammanhållningen. EU kan inte bli konkurrenskraftigt utan att vara starkt på det sociala området. EU kan inte bli konkurrenskraftigt utan en social politik. Det är missriktat att tro att vi skulle vinna någon sorts fantastisk fördel om vi gjorde oss av med denna grundtanke. Den åsikten uttrycks enligt min mening mycket tydligt i betänkande, vilket gläder mig.
Det gläder mig också att parlamentets och rådets ståndpunkter på många punkter sammanfaller, exempelvis i deras bedömning av situationen. Europa måste reformera sin politik om man vill slå vakt om sina värden. Att bevara status quo är ingen lösning; att bevara status quo är i det långa loppet helt bortkastat. Vi måste också inse att vi parallellt med ett innovativt och öppet Europa också har ett Europa med närmare 20 miljoner arbetslösa. Situationen på arbetsmarknaderna håller gradvis på att förbättras, och nyligen låg den siffran närmare 18 miljoner, en ganska avsevärd förbättring på 2 miljoner. Vi har ett Europa med fattigdom, ett Europa med barnfattigdom, vi har en stagnerande tillväxt och ett Europa med alltför mycket social utslagning. Ska EU fortsätta att spela en aktiv roll och bevara sin ekonomiska styrka inbegriper de utmaningar vi måste tackla framöver även problemet med den åldrande befolkningen, som hotar den finansiella hållbarheten i våra samhällssystem, och globaliseringen, som framför allt väcker rädsla hos länder med hög arbetslöshet och som samtidigt bekräftar nödvändigheten av strukturella reformer.
Jag vill tacka parlamentet för dess förslag, som jag vill sammanfatta i ett ord: förnyelse – eller kanske förbättring är ett bättre ord. Vi behöver förnya för att kunna bevara utbildnings- och hälsovårdssystem av hög kvalitet och tillhandahålla anständiga arbeten och anständiga pensioner till alla medborgare. Kommissionen och medlemsstaterna har påbörjat förnyelseprocessen och reformerna som en del av nystarten för Lissabonstrategin. Jag vill i det sammanhanget tacka föredragandena för att de betonat behovet av att hitta en balans mellan den ekonomiska dimensionen å ena sidan och sysselsättning och social trygghet å den andra. EU förfogar över en rad olika instrument som kan hjälpa medlemsstaterna att gå vidare med förnyelsearbetet. Denna lagstiftning kommer att främja ekonomisk utveckling och genomförande av åtgärder för att värna våra gemensamma värden och vår livskvalitet, ge befogenheter för att övervaka att gemenskapens rättigheter följs och tillhandahålla de medel som krävs för att stödja unionens ekonomiska, sociala och territoriella sammanhållning.
Merparten av förslagen i betänkandet har en slående likhet med kommissionens nuvarande åtgärder. De omfattar åtgärder relaterade till den demografiska utvecklingen, som kommer att tas upp i de förslag som ingår i den grönbok om demografiska frågor som jag har för avsikt att presentera i oktober. De omfattar även åtgärder i anslutning till vad som brukar kallas , det vill säga flexibilitet kombinerad med trygghet. Här har kommissionen inlett förhandlingar med berörda parter, förhandlingar som väntas leda fram till antagandet av gemensamma principer i slutet av 2007. Dessutom har vi åtgärder som hänför sig till tjänster i allmänhetens intresse, som kommissionen kommer att ta upp i ett meddelande som ska färdigställas före årets utgång, med utgångspunkt i parlamentets betänkande. Det finns även likheter med de åtgärder som resulterat av kommissionens meddelande från juni 2006 med titeln ”En agenda för EU-medborgaren – EU ska visa resultat”, där kommissionen åtog sig att under 2007 genomföra en grundlig utvärdering av de faktiska förhållandena i Europeiska gemenskapen och lansera ett program med inriktning på en strategi för rättigheter och solidaritet, inom ramen för vilket man också ska undersöka möjligheten att inrätta en förteckning över de europeiska medborgarnas rättigheter.
Till sist vill jag än en gång tacka föredragandena för deras betänkande, som är framtidsinriktat och innehåller en del användbara förslag. Kommissionen kommer att ge sina reaktioner under de närmaste månaderna i samband med de huvudinitiativ jag nyss nämnt. Mina damer och herrar! Låt mig få återknyta till inledningen. Den europeiska sociala modellen bygger på tanken att det är möjligt att förena politisk demokrati, ekonomisk effektivitet och lönsamhet med solidaritet. 
Miloslav Ransdorf (GUE/NGL ),
   . – Mina damer och herrar! Tidigare sågs hela det sociala utgiftsområdet som en bifråga, en fråga om omfördelningar. Jag menar att de senaste årens erfarenheter har visat att det inte handlar om utgifter, utan snarare om investeringar, och det gläder mig att vi diskuterar detta betänkande under det finländska ordförandeskapet. Det tidiga nittiotalets kriser i Finland övervanns genom att man investerade i människor, på ett liknande sätt som danskarna gjorde på biskop Grundtvigs tid.
Den amerikanske ekonomen Richard Florida har i sina senaste verk uppmärksammat den kreativa klassen och den kreativa ekonomin. Vi måste skapa ett nätverk som kan fånga upp alla slags kompetenser i det europeiska samhället och driva utvecklingen framåt. Enligt min åsikt måste vi se den europeiska sociala modellen som ett valfrihetens område och inte som en fråga om likriktning. Det bör finnas utrymme för olika livsstilar, för när vi spekulerar i billig arbetskraft, som i de asiatiska ekonomierna, krymper valmöjligheterna och därmed minskar också utbudet av möjligheter till ekonomisk tillväxt. 
Emine Bozkurt (PSE ),
   . – Herr talman! Jag vill tacka José Albino Silva Peneda och Proinsias De Rossa för deras arbete och betänkandet om den europeiska sociala modellen. Jag är glad över att bidraget från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män har tagits på allvar och även avspeglas i betänkandet.
Kvinnor kan inte undvaras i den sociala modellen, och inte heller på arbetsmarknaden. Inte för inte har vi i EU beslutat att öka kvinnornas andel på arbetsmarknaden. Trots det är kvinnorna fortfarande ofta borta från arbetsmarknaden och har också alldeles för lite utrymme i den sociala modellen.
Kvinnor drabbas oftast hårdast av illa fungerande samhällssystem. Om det saknas resurser till barnomsorg eller vård av sjuka, gamla och funktionshindrade är det ofta kvinnor, hustrur och mödrar som stannar hemma för att ta hand om dem.
Därför förespråkar jag en modell som beaktar kvinnornas situation, en modell där regeringen hjälper till där så behövs inom rimliga kostnadsgränser. Jag är motståndare till en modell som ställs upp i Bryssel och som med alla medel ska genomföras över hela EU. Vad jag dock vill se är en social solidaritet inom EU under mottot ”en för alla och alla för en”.
Det avspeglas också i den text vi i dag diskuterar, och därför röstar jag för betänkandet från José Albino Silva Peneda och Proinsias De Rossa. 
Ria Oomen-Ruijten,
   . – Herr talman! När man ser sig omkring i samhället och talar med människor framgår det tydligt att de är bekymrade över globaliseringens effekter och över globaliseringen i sig, och att det finns en oro för att man ska drabbas, på grund av den ihållande arbetslösheten i vissa medlemsstater. De kan se den demografiska utvecklingens negativa effekter, och det gör människor väldigt tveksamma, även i diskussioner om den europeiska sociala modellen.
De undrar hur hållbart allt det vi i dag har egentligen är. Kan vi upprätthålla pensionerna, arbetslöshetsersättningen när den behövs, och den nuvarande välfärdsnivån? Det är den sortens oro jag talar om.
Den centrala frågan är om de sociala trygghetssystemen, som är mycket olika men alla grundade på vissa gemensamma värden, kan leverera vad som utlovades när de först inrättades.
Jag är mycket glad över att två kolleger i parlamentet, Proinsias De Rossa och José Albino Silva Peneda, trots olika politisk bakgrund, har lyckats lägga fram ett utmärkt betänkande som kan tjäna som underlag för en kommande diskussion. För detta är jag dem mycket tacksam.
I centrum för den europeiska sociala modellen står behovet av ekonomisk utveckling, för utan den kan vi inte ge eller garantera social trygghet. Vi vill kunna garantera att människor får grundläggande sociala behov tillgodosedda, men vi måste självklart också skaffa oss medel för att kunna göra det. Det ska ske i en fortlöpande process där den sociala tryggheten omorganiseras så att medborgarna får vad de kan förvänta sig.
Det finns olika modeller, och vår modell skiljer sig från andra i det att den bygger på en social marknadsekonomi och faktiskt även på en kristen social undervisning. Jag är tacksam för de många sunda rekommendationerna i betänkandet. 
Jan Andersson,
   – Herr talman! Jag vill börja med att tacka de två föredragandena som har gjort ett mycket gott arbete tillsammans. Det har blivit ett bra betänkande. Jag får ofta frågan hemma i Sverige om det verkligen finns en europeisk social modell och om det inte är så att vi har olika modeller. Jag säger då att det stämmer att våra sociala system skiljer sig åt men att de också har en hel del gemensamt, och att det är det som är den europeiska sociala modellen. Vi har alla system som bygger på solidaritet med människor som blir arbetslösa, sjuka eller arbetsskadade. Vi har alla en offentlig sektor där vi finansierar det som är gemensamt, i något olika grad. Vi har också arbetsmarknadens parter och det civila samhället som spelar en stor roll i processen när vi utformar våra samhällen. Det är de gemensamma kännetecknen.
Om den sociala modellen bygger på gemensamma värderingar inom olika system, kan vi lära av varandra under den process som vi nu befinner oss i. Det är ju inte så att den sociala modellen eller de olika sociala systemen är oföränderliga. Som så många andra har sagt här i debatten, måste de ständigt förändras, inte värderingsmässigt utan själva systemen.
De två stora utmaningarna nu är dels den demografiska utvecklingen, dels globaliseringen. Den demografiska utvecklingen handlar om att vi skall vara solidariska också med nästa generation. Nästa generation skall således inte behöva betala orimligt mycket av det den producerar till oss som går i pension och behöver mycket sjukvård. Därför måste vi skapa hållbara pensionssystem.
Vi måste emellertid också se till att vi skapar en arbetsmiljö som gör att människor kan vara kvar på arbetsmarknaden, vilket bland annat innebär rimliga arbetstider. Vi måste ha en kompetensutveckling som gör att också den äldre arbetskraften kan vara med i förändringen när det gäller kompetensutveckling och liknande, och därmed kan vara kvar i arbete. På så sätt får vi fler personer på arbetsmarknaden. Kanske behöver vi också ta in fler personer från länder utanför Europa i framtiden, vilket antagligen blir fallet.
När det gäller globaliseringen finns det två vägar att gå. Den ena vägen är att vi anpassar oss till de konkurrerande ekonomierna i Kina och Indien, det vill säga lönemässigt, när det gäller villkoren på arbetsmarknaden etc. Den andra vägen är att vi faktiskt försöker konkurrera genom att ha välutbildad personal, genom forskning och utveckling m.m. som gör att vår arbetskraft och de produkter den producerar är de bästa i världen. Det förutsätter dock trygghet på arbetsmarknaden, eftersom det innebär förändring och omstrukturering. Människor som är med i en föränderlig arbetsmarknad måste känna sig trygga, ”trygga i förändring” vet jag att det finska ordförandeskapet kallar det för i stället för , men det är samma sak. Om du är trygg, är du också med i ett förändringsarbete och en utveckling av Europa. Då kan vi utveckla de sociala systemen till en produktiv faktor i förändringsarbetet. 
Patrizia Toia,
   Herr talman, mina damer och herrar! I de senaste månadernas diskussion om den ökade politiska integrationen i Europa, dess toppar och vågdalar, har vi ofta sagt att Europa måste ge folk en mer rättvisande bild av det europeiska projektet, dess syfte och, skulle jag vilja säga, nödvändigheten av att det finns: ett resultatinriktat EU, som utformats särskilt för att ge människor en verklig förståelse för EU:s existensberättigande.
Den sociala dimensionen måste emellertid också lyftas fram vid sidan av tillväxtdimensionen och kunskapsdimensionen, som vi alltid talar högt om. Samtidigt måste vi ingående undersöka vad EU ska utvecklas till, så att vi tydligt kan tala om för EU:s medborgare huruvida EU:s framtid – och inte bara dess historia och 1900-talets historia, som vi alla känner till och har upplevt – fortfarande kommer att ha denna prioritering, detta utmärkande kännetecken som har präglat de olika modellerna och systemen i medlemsstaterna.
Det är just på EU-nivå som vi måste ta detta steg. De landvinningar som hittills gjorts i olika länder och medlemsstater ställs nu inför utmaningar som inte lär kunna klaras genom isolerade åtgärder. Utan tvekan – jag säger detta till dem som är rädda för att Bryssel ska besluta allting: vad, hur och med en enda metod – utan tvekan, helt klart och utan några som helst tvivel ska befogenheterna och ansvaret för socialpolitiken ligga hos medlemsstaterna och besluten om hur mycket eller vilken typ av inkomster som ska spenderas på våra socialsystem, beroende på om tonvikten ligger mer vid social trygghet eller utbildning eller ersättning, måste fattas på nationell nivå.
Det råder ingen tvekan om att detta är nationella beslut, och även jag är av åsikten att mitt land bör bestämma vilken sorts välfärdsstat man vill skapa, men jag anser det också vara nödvändigt att anta en gemensam strategi på EU-nivå vad avser vissa grundläggande rättigheter som måste garanteras. Jag vill påminna om att det är fråga om sociala rättigheter som vi inkluderade i rättighetsavsnittet i förslaget till konstitution. Det är här vi måste börja, med en gemensam strategi för att lägga fast vissa riktlinjer, just på grund av att våra nationella samhällssystem står inför sin allvarligaste utmaning: den ekonomiska och finansiella konkurrensen. Vi vill att konkurrenskraft och social sammanhållning ska gå hand i hand och utgöra två sidor av samma mynt i en integrerad samhällsutveckling.
Därför tycker jag att dagens debatt är viktig. Därför tycker jag också att den bör stå på EU:s agenda, även om somliga kanske ifrågasätter detta, eftersom det bara är ett initiativbetänkande om denna fråga. Det räcker inte att diskutera institutionella modeller; det räcker inte att tala om vilken sorts styrelseformer som behövs. Vi måste diskutera konkurrensmodellen för vår fria ekonomi.
Medborgarna vill också veta detta när de gör sina politiska val och när de gör eller avstår från att göra de ekonomiska val vi kommer att be dem att göra för att gynna högre sysselsättning eller av andra skäl. De kommer att undra om dessa sociala rättigheter i alla händelser är ett utmärkande kännetecken för alla välfärdssystem som de olika länderna kommer att tillämpa. 
Sepp Kusstatscher,
   . – Herr talman! Jag är säker på att alla i princip är överens om den europeiska sociala modellen, även om det de säger bara är tomma ord. Vem kan vara motståndare till en gemensam värdegrund, eller vara emot fred, social rättvisa, frihet, jämställdhet och så vidare?
I EU-politiken finns det gott om fina principer och riktlinjer, men i vardagslivet vid sidan om råder fortfarande en bister verklighet med målsättningen att göra kortsiktiga vinster och där samvetslöst utnyttjande och konkurrens är vardag. Många är passiva åskådare till eller blundar inför att få blir rikare, och allt fler människor blir allt fattigare.
I detta dokument hänvisas bara i förbigående till de mest allvarliga sociala problemen, såsom extrem fattigdom, diskriminering mot invandrare och de långtidsarbetslösas grymma öde. I dokumentet belyses inte ojämlikhet och orättvisor tillräckligt starkt, och detta måste bero på subsidiaritetsprincipen – även om den i grunden är en bra princip. Om det man kallar harmonisering av ekonomin ska anses som det mest självklara i världen borde EU också säga ja till harmoniseringsåtgärder på det sociala området och börja harmonisera skatterna och sedan övergå till att diskutera minimiinkomster, grundinkomster och medborgarlön, och att sedan i synnerhet säga ja till harmonisering av pensionssystemen.
Rättvisa kan endast vara en giltig princip i EU om lagstiftningen i hela Europa ger fullständigt skydd åt de svagaste samhällsmedborgarna. 
Ilda Figueiredo,
   . – Denna debatt är mycket viktig med tanke på frågans allvar, den så kallade ”Europeiska sociala modellen”, dvs. de ekonomiska, sociala och arbetsrättsliga rättigheter som arbetstagarna har fått genom årtiondena, något som inte kommissionen tar hänsyn till. Absolut inte, faktiskt.
Det bakomliggande temat i betänkandet är att sociala trygghetssystem hindrar den ekonomiska utvecklingen och att de är ohållbara på grund av de demografiska utmaningar som globaliseringen och den världsomfattande konkurrensen ger upphov till. I betänkandet betonas djupgående strukturella reformer som i praktiken kommer att leda till att de offentliga sociala trygghetssystemen kollapsar, och därigenom skulle det främsta vapen som vi har till förfogande för att värna om social integration, bekämpa fattigdom, ojämlik inkomstfördelning, osäkra arbeten och arbetslöshet samt för att främja arbetstagarnas värdighet omintetgöras.
På detta sätt vill föredragandena i gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater och socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet fortsätta med sin politik som stöder Europas företagsledare och storföretagens intressen genom att öppna nya affärsområden och låta en betydande del av finansieringen av pensionssystemen ligga i händerna på privata vinstintressen. Trenden har alltså gått in på en allt mer nyliberal väg inom den så kallade Lissabonstrategin och stabilitetspakten.
Detta är inte vad de mer än 72 miljoner människor som lever i fattigdom och mer än 18 miljoner arbetslösa hade hoppats på. Det behövs en ändring av denna politik. Det var detta vi tänkte på när vi lade fram våra ändringsförslag som vi hoppades skulle antas. 
Brian Crowley,
   – Herr talman! Även jag vill instämma med mina kolleger och tacka de två föredragandena för deras arbete med detta mycket viktiga betänkande. Jag välkomnar även kommissionsledamoten till kammaren, eftersom kommissionen så småningom kommer att behöva börja genomföra några av de saker som vi talar om här.
En av huvudpunkterna i debatten är att man slutligen har erkänt att den europeiska sociala modellen inte existerar om vi inte kan skapa ekonomiskt välstånd tillsammans med sysselsättningsvillkor för att garantera arbeten, säkerhet och rättigheter efter dessa arbeten.
Som min kollega Jan Andersson helt riktigt påpekade finns det inte en modell, utan en mängd olika modeller. Det enda de har gemensamt är behovet av solidaritet mellan människorna inom de enskilda länderna och över hela EU. Idén att skydda de som är mest utsatta i vårt samhälle är själva kärnpunkten i det som den europeiska sociala modellen bör handla om. När man betraktar listan över frågor och områden som behöver omfattas kommer det naturligtvis alltid att uppstå svårigheter, vare sig det gäller långtidsarbetslöshet, ungdomsarbetslöshet, kvinnlig arbetslöshet, tillgång till socialvård, skydd när det gäller tillgång till bostäder, tillgång till utbildning eller under senare tid den annalkande demografiska situationen och pensionskrisen.
Hur man än försöker hitta lösningar för att ta itu med de problem som finns så finns det en sak som vi bör lära oss av den praktiska erfarenhet vi nu har av ett antal av dessa olika sociala modeller, och det är att en storlek inte passar alla. Det finns ett behov av att tillåta flexibilitet inom dessa modeller, och att garantera att de grundläggande värderingarna, som att sätta människan i centrum för vad den sociala modellen handlar om, förblir det viktigaste. Men när vi talar om harmonisering av beskattning eller harmonisering av minimilön så strider det uppenbarligen mot skapandet av jämlikhet, eftersom länder där man för närvarande har lägre löner och ett högt socialt skydd skulle kunna förlora sin konkurrenskraft. Affärsverksamheter och företag skulle lockas bort med förlorade arbetstillfällen som följd. Därför behövs denna flexibilitet.
Jag stöder betänkandet i allmänhet, och jag är glad över de synpunkter det ger upphov till. Ett ständigt aktuellt problemområde är behovet att garantera en länk mellan ekonomisk utveckling och skapandet av välstånd, som i sin tur sedan måste användas till socialt skydd. Man kan inte ha det ena utan det andra, och när vi talar om att höja skatter så kan man ha de högsta skatterna i världen, men om det inte finns företag som anställer människor och betalar skatt så kan man inte heller erbjuda något socialt skydd. 
Derek Roland Clark,
   . – Herr talman! Betänkandet omfattar tio olika områden, praktiskt taget alla EU-områden, från fred och säkerhet till mänskliga rättigheter och från Lissabon till Laeken. Det är således en strävan, ett försök att hitta en grogrund.
När jag var yngre spelade jag rugby, och jag minns en match som inte gick bra. Lagkaptenen samlade ihop oss och bad oss att ha mer laganda. En tom gest eftersom laganda inte är något som kan framkallas: den uppstår genom spelets natur, dvs. att kombinera olika tekniker, att spela för varandra, att täcka upp för varandras misstag och den sociala stämningen efter matchen.
Av samma skäl är det ingen idé att föredragandena samlar ihop oss för att rösta för en europeisk social modell. Om alla de olika delarna, betänkandena, fördragen, reglerna och bestämmelserna och så vidare är värdefulla och tillämpas av hela detta lag av nationer så kommer den europeiska sociala modellen att uppstå av sig själv. Därför är detta betänkande irrelevant!
I skäl O i betänkandet nämns uttryckligen att det konstitutionella fördraget bör återspegla konceptet för den sociala modellen – och omfatta samma områden. Följaktligen är den europeiska konstitutionen också irrelevant, liksom död!
I betänkandet betonas medlemsstaternas roll och behörigheter, särskilt deras roll i att säkra arbeten som leder till ekonomisk tillväxt och välstånd. Man kommenterar skillnaderna mellan de europeiska medlemsstaterna och säger att vi måste respektera deras traditioner, vilket den finska presidenten stödde i förmiddags. Men allt detta kommer att fösas åt sidan och gå förlorat om EU väljer den dåraktiga vägen mot en konstitution.
Slutligen kanske ni förstår att jag betvivlar uppriktigheten i betänkandet, som innefattar följande mening: ”Europaparlamentet rekommenderar medlemsstaterna att fördjupa samarbetet och utbytet av bästa praxis”. För ett år sedan påpekade jag i kammaren att en av EU:s viktigaste egenskaper var att varje medlemsstat kunde bidra med bästa praxis för att dela med sig till alla de andra. Men när jag tog upp detta i utskottet för sysselsättning och sociala frågor under debatten om arbetstidsdirektivet och försökte bidra med bästa praxis från en medlemsstat – Storbritannien – sa föredraganden bestämt att de inte ville att jag skulle dumpa mina idéer på dem. 
Roger Helmer (NI ).
   – Herr talman! För ett år sedan talade den brittiske premiärministern Tony Blair inför kammaren och ställde en viktig fråga: vad är det för social modell som ger 20 miljoner arbetslösa över hela EU? Det var en bra fråga, och hittills har jag inte fått svaret.
Den europeiska sociala modellen är välmenande, den är medlidsam, den syftar till att göra gott, och ändå har den gett upphov till ett reglerings- och skatteklimat som hindrar företag, raserar välståndet och undergräver konkurrenskraften. Det är dags att acceptera verkligheten: en mans arbetsskydd är en annan mans arbetslöshet. Den sociala modellen är djupt diskriminerande. De som har arbete favoriseras medan de som inte har det diskrimineras. Om vi vill uppnå Lissabonmålen, om vi vill kunna möta globaliseringens utmaningar, om vi vill ha tillväxt och arbetstillfällen och konkurrenskraft och välstånd så måste vi börja avveckla den europeiska sociala modellen. 
Csaba Őry (PPE-DE ).
   – Den europeiska sociala modellen står inför stora utmaningar som särskilt rör förändringar i den ekonomiska miljön och den sociala omvandlingen. Flera ändringar i denna riktning har redan nämnts här i dag. 
Enligt min åsikt är en av nyckelfrågorna behovet av att skapa fler arbeten. När det gäller den sociala modellen är det därför viktigt att betona följande: endast fler arbeten, och därför helt uppenbart, stöd till små och medelstora företag kan göra det möjligt att ens tala om förändringar i den sociala modellen. Det gläder mig att höra vad kommissionsledamot Vladimír Špidla också sa, att detta är en fråga om att bevara de europeiska värderingarna. För att lyckas med detta är det tydligt att strukturella förändringar i den europeiska sociala modellen också är nödvändiga. Huvudfrågan är med vilken EU-strategi och i vilken takt dessa förändringar kan uppnås.
Jag anser i detta hänseende att vi måste harmonisera EU-politiken, och jag välkomnar särskilt det mål som ställts upp i betänkandet: en förstärkt öppen samordningsmetod så att de nationella parlamenten och Europaparlamentet kan ha en mer aktiv roll i detta. Jag är övertygad om att ett bättre samarbete och gemensamma ställningstaganden i samförstånd är nödvändigt i de stora politiska frågorna. Gemensamma uttalanden från EU och politik som är skräddarsydd för varje medlemsstat är därför den strategi vi måste följa. För framtidsutsikterna är denna förklaring tillräckligt pragmatisk och visar tydligt att vi måste samarbeta. Problemen kan bara lösas genom att samla våra krafter, inte genom att splittra dem.
Jag anser att detta är ett bra och försvarbart betänkande, och jag ber så många ledamöter som möjligt att med så bred uppslutning som möjligt stödja betänkandet. 
Stephen Hughes (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill gratulera de två föredragandena som har gjort ett utmärkt arbete.
Förra hösten, under det brittiska ordförandeskapet och under upptakten till det extra toppmötet på Hampton Court, yttrade sig medlemmar av min regering motsägelsefullt om idén med den europeiska sociala modellen. Å ena sidan sa de att det inte existerade någon europeisk social modell – vi har 25 olika nationella sociala modeller – å andra sidan sa de att om det fanns en europeisk social modell så var den ett kontinentalt fenomen och en kvarnsten om halsen på ett antal medlemsstaters ekonomier.
Roger Helmer påminde oss om Tony Blairs uttalande i kammaren. I själva verket har flera ministrar sagt samma sak, och de läser uppenbarligen ur samma manus – dvs. vill vi verkligen ha en social modell där 20 miljoner skickas in i arbetslöshet? Om Roger Helmer lyssnade till debatten skulle han ha fått ett svar på det påståendet från Blair, eftersom detta betänkande avslöjar dessa lögner. I den allra första väsentliga punkten betonas att vi faktiskt har en europeisk social modell som återspeglar allmänna värderingar som bygger på bevarandet av fred, social rättvisa, jämlikhet, solidaritet, främjande av frihet och demokrati och respekt för de mänskliga rättigheterna. I betänkandet klargörs att modellen är allt annat än en börda eller en kvarnsten, utan ska ses som en positiv faktor för EU:s ekonomiska tillväxt, inte bara genom att den skapar ökad produktivitet och konkurrenskraft, utan också genom att den skapar social sammanhållning och bättre levnadsvillkor för medborgarna samt garanterar rätten till grundläggande rättigheter och friheter. Det stämmer helt och hållet, och om vi ser det på det viset blir socialpolitiken en produktiv faktor – temat för det nederländska ordförandeskapet för några år sedan.
I betänkandet erkänner man också det som ett antal personer har sagt, nämligen att det finns ett tydligt behov av att modernisera och anpassa modellen för att möta alla de utmaningar vi står inför: demografiska och teknologiska förändringar, globaliseringen och så vidare. Föredragandena understryker även att reform och modernisering av modellen måste syfta till att bevara och förstärka de värderingar som ligger till grund för den. Det är mycket viktigt. I Storbritannien skakar många på huvudet åt vad de ser som alltför långsamma framsteg när det gäller modernisering och reform i ett antal kontinentala europeiska länder. Vad de tenderar att glömma bort är det brutala, omänskliga och destruktiva sätt som reformen sköttes på under Thatcheråren i Storbritannien. Det som ett antal kontinentala länder försöker göra är att delta i reformprocessen genom samförstånd, samtidigt som den europeiska sociala modellens grundläggande värderingar bevaras. Det är på det sättet det bör göras, och det är ett sätt som jag beundrar mycket.
En sista punkt: jag beklagar att PPE-DE-gruppen har lagt fram ett ändringsförslag till punkt 23 som syftar till att ta bort en specifik hänvisning till behovet av att kommissionen lägger fram en ram för tjänster av allmänt intresse. Jag hoppas verkligen att ändringsförslaget inte godtas, för det hade underlättat betydligt om vi hade haft detta ramverk när tjänstedirektivet antogs. Vi behöver fortfarande ett ramverk, och jag hoppas att kommissionen kommer att ta hänsyn till uppmaningen i betänkandet. 
Bernard Lehideux (ALDE ).
   – Herr talman! Åtgärder från Europeiska unionen anses alltför ofta av våra medborgare vara ingrepp i deras dagliga liv. Dessutom har de ibland rätt. De som ville att konstitutionen skulle förkastas vägrade dock att se att texten skulle ha klargjort unionens och medlemsstaternas makt.
Medborgarna vill faktiskt ha ett Europa som bemöter deras angelägna och praktiska oro, men bara då det är den mest lämpade institutionen som gör det. I denna mening är ett socialt Europa en av många prioriteringar. Vår plikt är att fastställa en ram som – ni sa det själv, herr kommissionsledamot – är modern och balanserad, och som garanterar att de sociala standarderna ligger på hög nivå, men som ger medlemsstaterna tillräckligt handlingsutrymme.
Mina damer och herrar! Låt oss upphöra med dessa ofruktbara debatter mellan dem som ser ordet ”social” som en synonym till återinförande av statlig kontroll och dem som i långa betänkanden föreslår åtgärder som är omöjliga att genomföra och motverkar sitt syfte. Vi måste så snart som möjligt samarbeta, precis som vi gjorde med tjänstedirektivet, för att definiera denna ram, t.ex. genom att börja med att anta texter om arbetstider, tjänster i allmänhetens intresse och ställningen för ömsesidigheten inom EU. 
Gabriele Zimmer (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Det är synd att detta betänkande om en europeisk social modell för framtiden inte för oss särskilt mycket framåt. Ingen av de sociala modeller som finns i EU har hittills ens börjat att fungera som det påstås att de gör och skapa de villkor enligt vilka varje människa verkligen kan leva ett liv i värdighet som hon själv bestämmer över. Enligt min åsikt är de stora utmaningarna, inte minst för EU:s inre marknad, att avskaffa fattigdomen, undanröja de sociala skillnaderna och vidta kraftfulla åtgärder för att skydda klimatet.
Jag anser därför att den ekonomiska och monetära unionen behöver kompletteras med en europeisk social union, en åtgärd som kan införas genom att t.ex. för det första skapa en mekanism för att bekämpa social dumpning, för det andra genom att fastslå sociala minimistandarder i hela EU och för det tredje genom att inrätta europeiska sociala trygghetssystem som gör att fattigdom blir omöjligt. Det är beklagligt att det i föreliggande betänkande om en europeisk social modell för framtiden inte finns några förslag med verkligt innehåll för att åstadkomma ett verkligt socialt Europa som grundas på solidaritet. 
Ģirts Valdis Kristovskis (UEN ).
   – Jag skulle vilka påpeka att detta betänkande naturligtvis innehåller både några välgrundade yttranden och ganska stötande prognoser, men jag vill tala om att var och en av Europas medlemsstater har sociala system som skiljer sig åt i social bemärkelse, men två särskilda grupper av människor. Jag företräder ett land där det finns människor som deltog i saneringen efter kärnkraftsolyckan i Tjernobyl, och nu behöver dessa människor hjälp. De deltog tidigare i att hantera följderna av olyckan medvetna om att de räddade mänskligheten och att de hjälpte Ukraina med sitt arbete, och därmed också Europa. I dag har den lettiska staten inga resurser. Det lettiska samhället kan inte hjälpa dessa människor nu när de har blivit invalider.
Den andra gruppen är människor från Lettland och från andra baltiska och östeuropeiska länder som på grund av Sovjetunionens ockupation sändes till koncentrationsläger. Dessa människor berövades ett normalt liv, fick ingen utbildning, genomlevde en period som slavar och arbetade som slavar. Därför är det omöjligt i dag med de resurser som Lettland har och som de andra baltiska staterna har att rehabilitera dessa människor socialt. Om vi nu talar om den europeiska sociala modellen och om solidaritet, så anser jag att denna också måste innehålla socialt skydd för dessa grupper, ett skydd som till sin karaktär är överstatligt och som inte borde lämnas som en börda att bära för endast ett land – länder som faktiskt redan är de fattigaste staterna i Europa. 

Georgios Karatzaferis (IND/DEM ).
   – Herr talman! Vi måste erkänna att vi verkligen har rört till det i frågan om välfärdsstaten. Sanningen är att vi för några år sedan stiftade ganska många lagar utan att ha förmågan att se att människors livslängd ökar. Då, för 40 år, sedan innebar en infarkt döden. Nu tas en infarkt om hand i en rutinmässig operation.
På samma sätt tänkte vi inte för några år sedan, för tio år sedan då vi undertecknade världshandelsavtalet, på att våra produkter är belastade med en välfärdskostnad medan produkter som tillverkas i Indien och Kina, där hälften av världens arbetskraft finns, inte har några sådana kostnader. Följaktligen översvämmas Europa av kinesiska produkter, våra företag läggs ned och i morgon kommer vi inte att kunna erbjuda denna välfärdsstat.
Sanningen är att vi antingen kommer att gå i konkurs, eller så kommer vi inte att kunna vara lika trygga som medborgare. Detta är fakta. Vi måste därför se hur vi kan hantera situationen på ett realistiskt sätt. Vi sätter skygglappar framför ögonen på folk. Vi kommer inte att kunna stå vid vårt ord.
Nu säger vi att vi måste få pengar från arbetsgivarna, men arbetsgivarna har redan tvingats ned på knä på grund av kinesiska och indiska produkter. Vi måste därför se sanningen i ögonen. Tekniken ska visa oss vägen. För 40 år sedan, när jag var barn, arbetade vi på fälten på sommaren, och 50 människor fanns där för 0,2 hektar. Nu är det en maskin med en förare.
Vi förlorar arbeten till tekniken. Hur kan vi därför trygga denna levnadsstandard i dag? Vi måste finna lösningar som inte är tydliga enligt vårt sätt att tänka. Vi måste inse att vi gjorde ett misstag när vi för tio år sedan genom världshandelsavtalet inte beaktade denna faktor, nämligen deras billiga produkter som i dag dränker marknaden och håller våra produkter borta från affärernas hyllor.
Detta är ett allvarligt misstag som vi kommer att få betala för. Vi måste berätta sanningen för Europas medborgare, att vi inte kan göra kineser till européer och att vi tyvärr måste göra européer till kineser. 
Jan Tadeusz Masiel (NI ).
   – Herr talman! Låt mig få tala om den europeiska sociala modellen ur en medborgares synvinkel som kommer från en ny medlemsstat. Det sägs att vetenskapsmännen har identifierat fyra olika modeller, nämligen den skandinaviska, den anglosaxiska och den kontinentala modellen samt Medelhavsländernas modell. Även om de skiljer sig åt har de vissa gemensamma drag. Jag skulle också vilja tillägga att det finns ytterligare en modell, den postkommunistiska modellen, som inte passar in i någon av de andra modellerna. Den postkommunistiska modellen karaktäriseras av att det inte finns någon modell alls, där personalen i livsmedelsaffärerna arbetar till kl. tio på kvällen, t.o.m. den första maj, eller arbetar 24 timmar om dygnet för 200 euro i månaden.
Därför är inrättandet av en ny social modell som är gemensam för hela Europa och där regler tillämpas åtminstone på en grundläggande nivå framför allt något som ligger i medborgarnas intresse i de nya medlemsstaterna. Tyvärr är det i de nya medlemsstaterna som vi ser de största skillnaderna mellan arbetets kvalitet och betalningen för det. Tillgången till sjukvård är mycket dålig, det saknas ett minimalt socialt stöd för dem med otillräckliga resurser, bidragen till de funktionshindrade och pensionerna är mycket låga och slutligen finns det ett dolt avgiftssystem för tillträde till högre utbildning.
Sorgligt nog är det i de nya medlemsstaterna som tillgången på arbete är som minst och de arbeten som finns är av låg kvalitet; lönen är oftast mellan 200 och 500 euro i månaden medan levnadsomkostnaderna nästan är lika höga som i resten av Europa. Tyvärr är det i Polen, i landet där fackföreningsrörelsen ”Solidaritet” verkade, som vi har de arbetstagare som har det sämsta arbetsrättsliga skyddet i hela Europeiska unionen. Jag hoppas att den europeiska sociala modellen kommer att garantera att de fattigaste medborgarna inte behöver vara rädda för nyheten om en fortsatt utvidgning eller införandet av euron. 
Med tanke på detta är det nödvändigt för oss alla att Europeiska unionen spelar en mer betydelsefull roll. Den europeiska sociala modellen bör syfta till att öka förtroendet för EU-institutionerna, särskilt bland de fattigaste medborgarna. 
Thomas Mann (PPE-DE ).
   – Herr talman! Två ledamöter av Europaparlamentet från olika politiska grupper har tillsammans utarbetat ett betänkande om en europeisk social modell för framtiden, och deras insatser har lett till resultat. I den europeiska sociala modellen definieras en gemensam värdegrund, men också mångfalden i de nationella systemen. De värderingar som vägleder oss är bl.a. solidaritet, social rättvisa, tillträde till utbildning och sjukvård, men det sätt på vilket de genomförs i praktiken är medlemsstaternas behörighet, vilka har olika modeller, den nordiska, anglosaxiska, kontinentala modellen eller Medelhavsländernas modell. Både globalisering och störande demografiska trender gör att de nationella sociala trygghetssystemen i hög grad utsätts för risker.
Här måste långtgående reformer genomföras om hållbar finansiering ska kunna garanteras. Systemen måste bli mer dynamiska och får inte längre vara så rigida som de har varit. Något som jag finner lovvärt i betänkandet är främjandet av små och medelstora företag som fortsätter att skapa de flesta jobben och lärlingsplatserna samt flexibilitet och säkerhet, den innovativa strategi som kombinerar flexibla arbetsmarknader, modern organisering av arbetet, säkerhet och socialt skydd. 
Det finns dock tre problemområden, och det är inte bara tyskarna i gruppen för Europeiska folkpartiet som klassar dem som sådana. Det första området finns i punkterna 13 och 14, där den öppna samordningsmetoden diskuteras, vilken inte får bli ett nytt lagstiftningsförfarande, utan kan godtas endast om den begränsas till utbyte av erfarenhet och bästa praxis. Både de nationella parlamenten och arbetsmarknadens parter måste delta i den.
Det andra problemområdet återfinns i punkt 23, där det anges ett brådskande behov – en begäran som ursprungligen kommer från Stephen Hughes – ett ramdirektiv om tjänster i allmänhetens intresse, men det är uppenbart att det nuvarande läget i förhandlingarna kännetecknas av stagnation.
För det tredje finns fonden för globaliseringsanpassning i punkt 31. Vi förkastar idén om att omflyttning av företag skulle finansieras från EU-nivå. Vi behöver varken omfattande förfaranden för godkännande eller ny byråkrati, och vi behöver verkligen inte privatisering av offentliga medel. Åtgärder för att ge de arbetstagare som påverkats av globaliseringen ytterligare utbildning och omskolning är acceptabelt, men ingenting annat är det. Vi räknar med att Europaparlamentet stöder denna linje, och om parlamentet gör det kan vi rösta för att anta betänkandet i sin helhet. 
Alejandro Cercas (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja börja med att gratulera de ledamöter som har utarbetat detta betänkande om en så viktig fråga som är kärnan i den europeiska integrationen. Det är ett mycket positivt betänkande, eftersom de stora politiska grupperna här i parlamentet och den stora majoriteten av ledamöterna har lyckats fortsätta att arbeta tillsammans om en gemensam strategi och ett gemensamt åtagande. Jag anser att vi i dag har en mycket lämplig möjlighet att än en gång säga att den stora majoriteten av ledamöterna i Europaparlamentet ser den europeiska sociala modellen som en del av en odelbar helhet och att det kommer att fortsätta att vara så i framtiden.
Ett välgjort och förnuftigt betänkande, ett välgjort betänkande som betraktar det förflutna och ser att vi genom vår modell har gjort de största ekonomiska och sociala framstegen i Europa och nått det viktigaste stadiet i de framstegen. Det är ett välgjort betänkande därför att det gör det möjligt för oss att se på framtiden inte bara på ett defensivt sätt, utan också på ett proaktivt sätt, så att de stora utmaningarna och globaliseringen blir en framgång. Det finns dessutom inget skäl till att inte påpeka att man i betänkandet har betonat det mervärde som unionen ger denna modell, där naturligtvis Europa inte har ambition att utföra medlemsstaternas uppgifter, även om unionen har rättslig behörighet att komplettera och stödja de åtgärder som behövs för att nå de gemensamma målen för sysselsättning och social välfärd.
Vi har många verktyg, däribland lagstiftning, genom vilka vi på ett förnuftigt sätt kan kämpa för de grundläggande målen och försvara arbetstagarnas grundläggande rättigheter och förhindra social dumpning. Vi vill ha en ny form av globalisering för hela världen – en globalisering där vi inte har någon social dumpning och mekanismer som förstör arbetstagarnas villkor. Unionen måste förhindra att detta fenomen uppstår på unionens territorium.
Herr talman! Jag ska avsluta med att säga att jag är säker på att vår reformerade modell har en framtid, men jag är också säker på följande: Inte heller Europas ekonomi kommer att ha någon framtid om inte den sociala modellen respekteras. 
Elizabeth Lynne (ALDE ).
   – Herr talman! För det första vill jag säga att jag av princip inte uppskattar att de två största politiska grupperna utarbetar gemensamma betänkanden. Jag anser att det gör att andra grupper utestängs från början.
När det gäller betänkandet är det på det hela taget okej. Jag vet att det låter snålt, men det gläder mig att subsidiaritetsprincipen har nämnts och att vi uppmanar medlemsstaterna att agera och inte EU. Men jag har allvarliga förbehåll när det gäller att tala om en europeisk social modell över huvud taget. Jag vet att vi har gemensamma mål, men vi har inte gemensamma system bland medlemsstaterna – som andra har nämnt – för att uppnå dessa mål. Det bör vi enligt min mening inte heller ha, därav min oro.
Jag vet att andra har tagit upp detta, men jag vill inte att man ska tycka att vi, om betänkandet röstas igenom, vill arbeta i riktning mot en enda europeisk social modell i stället för att respektera den mångfald som vi har för närvarande. Gemensamma sociala mål, ja; en gemensam social modell, nej. 
Mary Lou McDonald (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Först och främst är jag tacksam för denna diskussion. Det finns två klassiska plattityder som förs fram varje gång EU:s sociala modell eller sociala politik diskuteras. Den första är att det sociala EU står i centrum för projektet. Den andra är att detta helt enkelt handlar om att skapa ekonomiska resurser och att en stigande konjunktur kommer att gynna alla. Båda dessa påståenden betvivlas i högsta grad, och om man beaktar statistiken över den fattigdom, hemlöshet och social utslagning som råder i unionen förstår man varför.
I själva verket har det sociala EU till stor del varit en ”utsmyckning” eller ett ”komplement” till den mer allmänna strategin för unionen. Jag anser att vi, om vi ska ha en verklig och givande diskussion om den sociala politiken, är tvungna att ställa de grundläggande och svåra frågorna om EU:s makroekonomiska politik. Vad har avregleringarna och privatiseringarna inneburit för de marginaliserade samhällsgrupperna? Hur ska det bli med den välfärdsstat som smygande håller på att överges? Och är det underligt att det finns en sådan påfallande djup klyfta mellan EU:s medborgare och unionen, när vi för en politik som berövar folket sina medborgerliga rättigheter?
Jag hoppas innerligt att detta betänkande kommer att tjäna som en språngbräda för den mycket djupare diskussion och analys som vi behöver. 
Jana Bobošíková (NI ).
   – Mina damer och herrar! Erfarenheten visar tydligt att den europeiska ekonomiska modellen är ohållbar, ja faktiskt fullständigt ohållbar. Den sociala modellen borde fungera som ett säkerhetsnät eller en språngbräda för medborgare som inte kan arbeta på grund av tillfälliga svårigheter, ålderdom eller sjukdom. Den har i stället blivit en bekväm viloplats för dem som inte vill arbeta. Den europeiska sociala modellen är en övning i högsint populism och drivs genom skuldsättning i många länder. Den uppmuntrar inte personligt ansvar, den motiverar inte människor att förbättra sina kvalifikationer och sin prestationsförmåga. Den uppmuntrar till lättja och bristande ansvar, den gör människor passiva och likgiltiga och leder slutligen till att företagen lämnar EU, vilket leder till hög arbetslöshet i medlemsstaterna.
Det nuvarande populistiska sociala systemet är säkert ett sätt för politiker att vinna röster, men det kommer inte att leda till framtida välstånd för våra medborgare. Det måste klart sägas att den europeiska sociala modellen inte är en självklar rättighet, vilket politikerna vill få oss att tro. Den är bara en tillfällig bonus på grund av ekonomisk effektivitet. 
Mihael Brejc (PPE-DE ).
   Det finns en bred enighet här om att det inte finns en enda social modell i Europa, utan vi har snarare 25 modeller. På samma sätt finns det ett samförstånd kring att socialpolitiken är medlemsstaternas behörighetsområde. Eftersom det råder enighet kring detta är inte frågan huruvida det är möjligt att få till stånd en enhetlig modell, utan snarare huruvida det är förnuftigt att över huvud taget eftersträva en sådan.
Jag tycker att det är viktigt att man i detta betänkande belyser vissa grundläggande gemensamma värderingar och mål för europeiska sociala modeller som t.ex. jämställdhet, icke-diskriminering, solidaritet och allmänt tillträde till utbildning, sjukvård och andra offentliga tjänster. För medborgarna är dessa väsentliga beståndsdelar i en framgångsrik ekonomi och för ett jämställt samhälle. Medlemsstaterna gör därför fortlöpande insatser för att harmonisera ekonomisk effektivitet, konkurrens och social rättvisa. De sätt som vi använder för att göra detta kommer naturligtvis att variera.
Socialpolitiken är inte en ekonomisk börda, utan en positiv aspekt av ekonomisk tillväxt i Europeiska unionen, eftersom den leder till social sammanhållning, ökar levnadsstandarden och garanterar grundläggande rättigheter och jämställdhet. Socialpolitiken är en viktig faktor för social fred, politisk stabilitet och ekonomiska framsteg.
Det är just denna fråga som tas upp i detta betänkande då man uppmanar till reformering av de ekonomiska och sociala systemen, så att de kan möta de utmaningar som de demografiska förändringarna, globaliseringen och snabba tekniska utvecklingen innebär. Europeiska unionen spelar givetvis en viktig roll här genom att samordna olika insatser för genomförande av Lissabonstrategin, förbereda gemensamma riktlinjer för tillväxt och sysselsättning och säkerställa en viss grad av samordning på socialförsäkringsområdet. Inställningen i detta betänkande är att social trygghet varken är förbehållet högern eller vänstern, utan att det är nödvändigt för ett modernt samhälle.
Varje medlemsstat i Europeiska unionen söker efter den lämpligaste modellen, och detta betänkande är en passande drivkraft och utgångspunkt för förändring av medlemsstaternas sociala modeller. Jag vill tacka de båda föredragandena. 
Françoise Castex (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle också vilja börja med att gratulera de båda föredragandena till deras arbete. Med detta betänkande, som stöds av utskottet för sysselsättning och sociala frågor – jag vill betona detta – tar vi ett stort kliv framåt mot en definition av en europeisk social modell: en balanserad kombination av vad som är ekonomiskt nödvändigt och vad som är nödvändigt för att uppnå social rättvisa.
Alltför många européer lider av att unionen inte skyddar dem eller deras offentliga tjänster, och att den inte tillräckligt uppmärksammar globaliseringens konsekvenser. Många upplever hot mot de mest grundläggande strukturella delarna i deras sociala modell. Mot bakgrund av detta lidande är det naturligtvis vårt ansvar att garantera värderingar, men också att bevisa vår vilja genom konkreta åtgärder. Det skulle strida mot våra värderingar och respekt att söka efter de lägsta kostnaderna för arbetskraft, de fogligaste anställda, de lägsta skatterna och de slappaste normerna beträffande miljö, social trygghet, hälsa och välfärd hos våra konkurrenter. Tvärtom bidrar vår identitet och vår styrka till våra utmärkta arbetsvillkor inom produktionen. 
Betänkandet visar att vi bortom våra olikheter har en gemensam tro på ett samhälle som inte enbart styrs av marknadens lagar, utan också bygger på solidaritet, omfördelning av resurser och skydd för våra medmänniskor, dvs. vårt mänskliga kapital, det dyrbaraste och viktigaste kapital vi har. Europa har visat att social trygghet, skydd mot risker i livet och rätten till pension för alla har varit en del av ett recept som har varit bra för medborgarna, bra för samhället, bra för ekonomin och ett system som kommer att finnas kvar på den väg som vi ska gå i framtiden. 
Jan Jerzy Kułakowski (ALDE ).
   – Herr talman! Vi är inne på ett mycket viktigt ämne, men jag är inte säker på att vi har gått in på det tillräckligt djupt, och vi kommer att återkomma till det igen mer än en gång i framtiden. Jag vill dock uttrycka min uppskattning för föredragandenas arbete och resultatet av deras arbete.
Jag är en av dem som anser att det finns en europeisk social modell. Den är dock en sammansatt snarare än enhetlig modell. Det är en modell där många erfarenheter grundas på gemensamma värderingar. Denna modell bör förbättras och anpassas till dagens utmaningar, men förbättringarna får inte leda till att den försvagas.
Det är framför allt dessa slutsatser vi bör dra av denna mycket viktiga debatt. 
Philip Bushill-Matthews (PPE-DE ).
   – Herr talman! Medföredraganden Proinsias De Rossa talade om behovet av ett ”anständigt samhälle”. Frasen stämde bra överens med, och upprepades i, rådets uttalande om behovet av ”social rättvisa”. Jag hoppas att parlamentets båda sidor kommer att enas om betydelsen av dessa fraser, samt enas om att de inte enbart ska utgöra tomma ord, utan begrepp med verklig innebörd. Jag hoppas också att man från parlamentets båda sidor kommer att erkänna betydelsen av att de gäller för alla i en verklig social integration. Med andra ord: att dessa fraser inte enbart ska omfatta de som förvärvsarbetar eller de som inte kan arbeta, utan också de som vill arbeta men som inte kan hitta en sysselsättning på grund av de alltför många hinder som ligger i vägen.
Förutom den första medföredraganden skulle jag därför också vilja gratulera den andra medföredraganden, José Albino Silva Peneda. I sitt anförande nämnde han behovet av att reformera den sociala modellen. Den frasen snappades upp av kommissionsledamoten själv, som talade om behovet av en reform. Jag imponerades särskilt av kommissionsledamotens anmärkning när han sa att status quo inte är ett alternativ. Han hänvisade uttryckligen till de 20 miljoner arbetslösa, för de utgör verkligen en ständig påminnelse om den största sociala orättvisan av alla. Någonting måste göras. Vi måste bidra till detta.
Enligt min mening är nyckelordet ”reformer”. Jag har lagt fram ett ändringsförslag tillsammans med ett dussintal kolleger från olika länder att i ändringsförslag 1 till skäl F infoga frasen ”modernisera och reformera”. Den positiva nyheten är att Stephen Hughes i eftermiddags bekräftade att PSE-gruppen kommer att stödja denna fras. Vi har från parlamentets sida en chans att visa att vi alla stöder denna fras, och att den inte saknar innebörd utan har ett verkligt underlag. Våra väljare vill se en reform. Låt oss i morgon visa att vi också vill det, och att vi röstar för en sådan reform. 
Proinsias De Rossa (PSE ).
   – Herr talman! Jag välkomnar möjligheten att kortfattat svara på debatten så här långt.
Jag måste säga att jag är lättad över att Derek Roland Clark och Roger Helmer anser att betänkandet är omotiverat. Jag var nämligen orolig över att betänkandet fick alltför mycket beröm, och att jag således måste ha gjort något fel om även de ansåg att betänkandet var godtagbart. Det gläder mig verkligen.
Jag är förvånad och förbluffad över att vissa av mina kolleger på vänsterkanten i GUE/NGL-gruppen också tycks anse att betänkandet är omotiverat. Detta kanske är en reflektion på mitt påpekande att skiljelinjen mellan vänster och höger håller på att förändras i vår moderna värld, inte att det saknas olikheter, men att skiljelinjerna förändras.
Brian Crowley välkomnade betänkandet. Med risk för att förlora en röst måste jag emellertid säga att han kanske missförstår det, för även om frågan om stödet till de fattiga är viktig som en del av EU:s sociala modell instämmer jag inte – vilket han tycks göra – med teorin att en stigande konjunktur kommer att gynna alla, för i själva verket gör den inte det. Vi har inte tid att gå in på detta. Det tycks mig emellertid som om påpekandet att den sociala politiken är nödvändig för ett välmående EU är en integrerande del av betänkandet. Det handlar således inte om det ena eller det andra, eller om att det ena ska ge det andra: vi måste åstadkomma båda, och vi måste hitta möjligheter att göra det genom en reform. 
Iles Braghetto (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Våra sociala trygghetssystem tycks allt oftare hamna i svårigheter. Återkommande ekonomiska kriser, demografiska förändringar och invandring tvingar oss att tänka över den europeiska sociala modellen, delvis därför att Europeiska unionen består av både de rikaste och högst utvecklade områdena i världen samtidigt som det i unionen finns andra områden som kännetecknas av stor fattigdom och förindustriell utveckling. Det är skälet till varför vi vill åstadkomma en modell som kan leda utvecklingen och välståndet framåt, så att flertalet får del av detta. Hur ska denna modell se ut? Begreppet subsidiaritet måste sättas i centrum för förhållandet mellan människorna, samhället och staten. På så sätt kan alla Europas medborgare uttrycka sin egen frihet som garanteras genom institutioner som inte utövar förtryck.
Social solidaritet måste främjas, så att sociala framsteg och ökat välstånd styrs av respekt för varje individs värdighet och genom att samhällsgrupper kan ge hjälp åt människor i svårigheter. Detta kan varken anförtros åt offentliga institutioner som ges en exklusiv roll eller åt självreglerande marknadskrafter, utan åt tre typer av solidaritet: individuell solidaritet som sprider positiva värderingar bland människor, samhällsgruppers solidaritet som organiserar sig i sociala nätverk och institutionell solidaritet med få nödvändiga och generellt accepterade regler, åt en stat som kan göra det mesta av hela samhällets energi.
De europeiska företagen är också en del av denna modell, eftersom full sysselsättning är en hörnsten i den sociala modellen. Små och medelstora företag är särskilt viktiga stödben i ett system där ekonomiskt entreprenörskap kombineras med styrkan i samhällets struktur i arbetet mot en ny europeisk social modell som i många olika former och genom olika slags organisatoriska system främjar allas välfärd. 
Ana Mato Adrover (PPE-DE ).
   – Herr talman! Detta betänkande som vi diskuterar i dag om en europeisk social modell för framtiden, om vilket enighet har uppnåtts mellan de två stora politiska grupperna, något som jag särskilt vill bekräfta – och jag vill särskilt nämna att José Silva Peneda och Proinsias De Rossa har gjort stora insatser – är goda nyheter, eftersom det är avsett att bidra till solidaritet, större social sammanhållning, högre livskvalitet och en mer hållbar framtid för Europas sociala trygghetssystem.
Det råder inget tvivel om att medborgarnas Europa, som vi alla eftersträvar, kräver alltmer samordnad politik som gör det möjligt för oss att hantera de nya utmaningar som vi dagligen ställs inför. Demografiska förändringar med högre livslängd, som har nämnts här i eftermiddag, gör oss t.ex. tvungna att införa ny politik, inte bara sjukvårdspolitik, utan också social- och sjukvårdspolitik som gör det möjligt för oss att kombinera högre livslängd med bättre livskvalitet.
Full sysselsättning, tillfälliga arbeten, ungdomsarbetslöshet och kvinnors arbetslöshet kräver en ambitiös sysselsättningspolitik som främjar stabilitet och trygga arbeten. Detsamma gäller integrering av kvinnor på arbetsmarknaden, där vi behöver innovativa modeller för att förena arbetsliv och familjeliv och för att öka arbetstidens flexibilitet. Vi måste också hantera invandringen som jag ser mer som en utmaning än som ett problem. Denna sommar har vi mer än någonsin blivit vittnen till den dramatiska invandringen i mitt land, och den orsakar allvarliga mänskliga problem. Utan att ta hänsyn till attityden hos den spanska socialistiska regeringen, som har gett upphov till falska förväntningar och därför har bidragit till att förvärra detta allvarliga problem, påverkar denna situation hela Europa och kräver därför från vår sida effektiva åtgärder genom samarbete. 
Jag anser att det är viktigt att vi funderar över en europeisk invandringspolitik, och det är viktigt att vi säger det i dag när vi talar om den europeiska sociala modellen, eftersom fenomenet invandring starkt kommer att påverka den europeiska sociala modellen i hela Europa. Jag anser därför att vi borde fortsätta att arbeta för denna europeiska sociala modell och samtidigt beakta de utmaningar vi ställs inför, särskilt när det gäller invandring. 
Vladimír Špidla,
   . – Mina damer och herrar! Jag är tacksam för att jag har fått möjlighet att delta i denna mycket livliga debatt där vi tittat på den europeiska sociala modellen ur flera perspektiv. Jag tror att jag kan sammanfatta min åsikt på följande sätt: de röster som har en negativ inställning till den europeiska sociala modellen tycks vara i minoritet, medan en majoritet har yttrat sig för den europeiska sociala modellen och anser den vara en betydelsefull del av våra liv. Också kommissionen ställer sig huvudsakligen positiv till denna modell.
Mina damer och herrar! Jag skulle vilja återkomma till några av de viktiga punkter som kom upp i denna debatt, så att jag kan använda den tid som tilldelats mig för att belysa de viktigaste områdena. Jag anser att det är viktigt att erkänna att EU i sig självt är en mycket originell produkt, en mycket originell politisk enhet som inte bara kan beskrivas i de termer som vanligen används inom statsvetenskap. Det är inte korrekt att beskriva EU som ett internationellt fördrag eller att tala om unionen i normala politiska termer. Detsamma gäller den europeiska sociala modellen. Den är alldeles för komplex för att rationaliseras till ett enkelt tema. Jag vill därför uttrycka min uppskattning för föredragandena som har utarbetat en text som går in på frågan på djupet enligt min mening.
Ett annat stort ämne i denna långtgående debatt var insikten om att den europeiska sociala modellen inte bara är ett statistiskt begrepp, utan att den huvudsakligen grundas på aktivt deltagande, och i vissa fall på arbete. Anledningen till detta är att arbete, mina damer och herrar, som vi har hört i dag, är mer än bara ett jobb. Det har en tydligt definierad etisk egenskap, och det är just denna etiska verksamhet och etiska solidaritet som stöder den sociala modellen, något som framkom tydligt under debatten.
Mina damer och herrar! Jag kommer att notera resultatet av er omröstning med intresse, och som jag redan har sagt passar många strategier och ståndpunkter som redan har utarbetats av kommissionen in på det som har diskuterats här. Tack så mycket, mina damer och herrar, José Albino Silva Peneda och Proinsias De Rossa, för att ni gav mig möjlighet att delta i denna debatt. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00.
Gábor Harangozó (PSE ).
   – Reformen av EU:s sociala modell står i dag i centrum för debatten i EU. I själva verket finns det ett stort antal utmaningar inom de sociala förändringar som följer av behovet att anpassa sig till globaliseringen, den demografiska utvecklingen och de tekniska innovationerna. I detta skede stöder vi föredraganden när han betonar att unionen inte enbart bör bevara, utan också förstärka, de gemensamma europeiska värderingarna, dvs. fredsbevarande, social rättvisa, jämlikhet, solidaritet, främjandet av frihet och demokrati, samt respekt för de mänskliga rättigheterna. Samtidigt bör man också komma ihåg att den nödvändiga förutsättningen för social rättvisa är ekonomiskt välstånd. Unionen måste uppfylla medborgarnas förväntningar och bemöta den ökade oron för sysselsättningen, den nuvarande låga tillväxttakten och behovet av att reformera systemen för socialt skydd. Föredraganden gör klokt i att betona att det är dags att kräva en EU-omfattande förnyelse av den sociala dialogen, samtidigt som man fördjupar samarbetet och utbytet av bästa praxis genom den förbättrade öppna samordningsmetoden som ett effektivt policyskapande instrument inom området för sysselsättning, socialt skydd, social utslagning, jämställdhet mellan kvinnor och män på arbetsmarknaden, pensioner och hälsovård. 
José Ribeiro e Castro (PPE-DE ).
   – Det kan inte förnekas att den europeiska sociala modellen var en avgörande faktor under återuppbyggnaden av ett demokratiskt Europa under efterkrigstiden och att många miljoner människor har dragit nytta av dess framgång.
Det kan dock inte heller förnekas att den sattes upp under en period av överbefolkning och relativt liten rörlighet inom företags- och industrisektorerna. Detta måste tas upp i dag i en tid då befolkningen minskar avsevärt, då världens ekonomi är mycket konkurrenskraftig och då det råder konstant efterfrågan på användbara resurser. 
Reformer är desto nödvändigare med tanke på att antalet relativt nya sociala faktorer ökar som t.ex. de ohållbara pensionssystemen, långtidsarbetslöshet, ungdomsarbetslöshet och arbetslöshet bland kvalificerade personer.
Den gradvisa minskningen av statens makt och omdefinieringen av statens modell, större frihet för ekonomierna och uppmuntran till privata initiativ, kreativitet, konkurrenskraft och investeringar spelar en central roll för att möta utmaningen att hantera den nya verkligheten.
Trots behovet av flexibilitet och behovet av att begränsa vissa rättigheter som tidigare generationer såg som självklara, anser jag också att det är viktigt att de mest sårbara grupperna i samhället skyddas och stöds. 
Magda Kósáné Kovács (PSE ).
   – José Silva Penedas och Proinsias De Rossas förslag är utmärkt inte bara i professionella och politiska termer, utan också som en moralisk prestation.
Enligt vår åsikt innebär inte den europeiska sociala modellen att luckorna i fördelningssystemen stängs. I betänkandet anses den sociala modellen vara ett viktigt sätt att upprätthålla de europeiska värderingarna som vi endast kan bevara om Europa fortsätter att följa den väg som sattes upp i Amsterdam och Lissabon. Om Europa inte gör det kommer de avgörande besluten att fattas inom den falska klyftan mellan konkurrens och solidaritet. Om uppdraget ska lyckas är det nödvändigt att se ekonomisk konkurrenskraft och människors trygghet som ömsesidigt beroende av varandra, vilka tillsammans skapar villkoren för ett liv i mänsklig värdighet.
Vi vill särskilt tacka författarna till förslaget för att de formulerat yttrandet på ett sådant sätt att de nya medlemsstaterna också kan identifiera sig med det. I analysen av Penedas och De Rossas betänkande avslutas debatten om huruvida sammanhållningens syfte kan förenas med andra, sekundära mål. Yttrandet är entydigt. Europas identitet och trovärdighet är beroende av huruvida vi tillåter länder, regioner och socialt sårbara grupper att gå under. Reformen av den sociala modellen är endast ett redskap och inte ett ändamål i sig. Den är ett redskap för att möta de nya utmaningar som ett multinationellt Europa, globaliseringen och informationsexplosionen ger upphov till.
I yttrandet behandlas behovet av att undvika fattigdomsfällan som i synnerhet hotar de nya medlemsstaterna, särskilt som en allvarlig fråga som tynger Europas samvete. Vi vet att den åldrande befolkningen i Europa själv framkallar de hot som gör människors framtid allt mer hopplös. Det största av dess hot är barns fattigdom. Det Europa som det talas om i detta yttrande kan inte tyst acceptera en fattigdomsfälla som slukar kommande generationer. 
Katalin Lévai (PSE ).
   – Jag vill gratulera föredraganden för den djupgående och tankeväckande analysen av det sociala Europa. Jag instämmer i att den sociala modellen först och främst gäller värderingar. Dessa värderingar, som den gamla kontinenten är så stolt över, ställs inför allvarliga hot som endast kan avvärjas genom gemensamma insatser. 
Även om ekonomisk tillväxt och ökad konkurrenskraft verkligen är förutsättningar för att trygga de insatser som gjorts på det sociala området, kan de inte längre själva få de sociala grupper på fötter som har fallit emellan eller som inte kan hålla takten med eller ens delta i den alltmer accelererade konkurrensen. Tvärtom ökar de dessa sociala klyftor. En skrämmande påminnelse om detta är i Västeuropa den tragiska situationen med flyktingar, och i Östeuropa romerna. 
Skapandet av arbetstillfällen kan om det inte finns lämpliga garantier ändå leda till fällan att människor utnyttjas. Skapandet av en neutral arena leder inte av sig självt till verklig jämställdhet och lika möjligheter för dem som från början har nackdelar. Tvärtom bevarar det och t.o.m. ökar skillnaderna. Förutsättningarna för att minska dessa orättvisor är det stora systemet för socialt stöd och framför allt att göra utbildning av hög kvalitet tillgänglig för alla. 
Segern för de grupper som är konkurrenskraftiga är dock också en förlust. De tydliga skillnaderna och en allt större nedgång gör samhället instabilt, och den sammanbindande vävnaden rivs sönder. Upploppen i Frankrike visade oss att också det allra största välstånd inte kan skydda dig i mitten av en arg folksamling. Samtidigt kommer inte heller sänkning av lönerna till lägst möjliga nivå att göra ett socialt missnöjt samhälle attraktivt för entreprenörer. Även om jag instämmer i att källan till prövningarna av det sociala Europa och möjliga lösningar ligger i ekonomisk tillväxt och konkurrenskraft kan vi av det skälet inte göra misstaget att behandla dessa som absoluta och slutgiltiga mål. Detta uttrycktes kanske bäst av den f.d. ordföranden för den socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet, Robin Cook: Ekonomin måste alltid tjäna människorna, och aldrig ska människor tjäna ekonomin. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om systemet för utbyte av kvoter för utsläpp av växthusgaser: nationella fördelningsplaner (2008–2012). 
Stavros Dimas,
   – Herr talman! Klimatförändring är det viktigaste miljöproblem som vår planet står inför. Om de åtgärder som vi har satt upp som mål för att angripa problemet inte ger resultat, så kommer förändringen att ha mycket olyckliga ekonomiska och sociala konsekvenser i global skala i framtiden.
Det är därför som Kyotoprotokollet undertecknades och ratificerades enligt FN:s ramkonvention om klimatförändringar, där det föreskrivs att utvecklade länder ska sänka utsläppen av koldioxid och andra växthusgaser med 5,2 procent. Inom dessa ramar har Europeiska unionen åtagit sig att minska utsläppen med 8 procent jämfört med 1990 års nivåer.
För att nå detta mål under perioden från 2008 till 2012 har vi vidtagit olika åtgärder på gemenskapsnivå och nationell nivå. Många av dessa åtgärder föreskrivs i det första och andra EU-programmet om klimatförändring. De viktigaste åtgärderna vi har föreskrivit och som inleddes den 1 januari 2005 är gemenskapens system för handel med utsläppsrätter för växthusgaser, särskilt koldioxid.
Med detta system föreskriver vi den billigaste, effektiva metoden för att minska växthusgaserna på medellång och lång sikt. Systemet omfattar ungefär 50 procent av koldioxidutsläppen i Europeiska unionen. Det omfattar ungefär 11,5 miljoner företag och industriella eller andra installationer, och utgör i dag det största systemet för handel med utsläppsrätter i världen. Det är utan tvekan det enda internationella systemet, och många länder har anslutit sig till systemet, som omfattar ett stort antal näringsgrenar.
Framgången för gemenskapens handelssystem är av stor betydelse eftersom det kommer att utgöra en grund som vi tänker använda som utgångspunkt för att skapa ett internationellt system för handel med utsläppsrätter för växthusgaser.
Det är det enda effektiva sättet att minska utsläppen av växthusgaser globalt och, i synnerhet, för oss att hjälpa till att få utvecklade länder som Förenta staterna, det land som är nummer ett när det gäller utsläpp av växthusgaser i världen och som står för en fjärdedel av världens växthusgaser, att bidra till denna minskning och självklart för oss att också hitta åtminstone någon väg som är acceptabel för utvecklingsländerna, som också släpper ut mer och mer växthusgaser.
Ni har säkert alla läst om vad som hände nyligen i Kalifornien, med det initiativ som tagits där för ett liknande system som EU-systemet för handel med koldioxid och andra växthusgaser som ska börja användas där 2009. Samma sak gäller, men enbart för företag som genererar elektricitet, i sju nordöstliga delstater i Förenta staterna, och det tycks som om det finns påtryckningar underifrån inom den federala förvaltningen för att börja diskutera frågan om ett globalt system för handel med utsläppsrätter för växthusgaser.
Jag måste betona att det inte råder någon tvekan om Europeiska kommissionens beslutsamhet att vidmakthålla och förbättra detta system för att stabilisera nivåerna av dessa gaser i atmosfären.
I våras rapporterade de företag som omfattas av gemenskapens system så som de är skyldiga att göra sina utsläpp av koldioxid, vilka verifierats av oberoende granskare, och vi har för första gången en sammanhängande uppsättning av verkliga värden som granskats av oberoende organ för utsläppen av koldioxid i Europeiska unionen.
De faktiska utsläppen var lägre än många väntat. På detta stadium kan följande slutsatser dras:
För det första fungerar systemet mycket bra när det gäller inlämnandet av rapporter och kontroll. Resultaten av 2005 års granskning visar att företagen i tillfredsställande grad uppfyllt de grundläggande förpliktelserna i handelssystemet. Systemets infrastruktur fungerar smidigt.
För det andra är marknadsbaserade mekanismer en framgång, och gemenskapens system för handel med utsläppsrätter bär redan frukt.
För det tredje, och kanske viktigast, kan – och måste – medlemsstaterna förvänta sig att de sektorer som omfattas av systemet ska ge ett betydligt större bidrag till att minska utsläppen, särskilt med tanke på att Europeiska unionen som helhet ännu inte är på rätt spår när det gäller att uppfylla sina åtaganden enligt Kyotoprotokollet.
Som ni vet måste medlemsstaterna anmäla sina nationella fördelningsplaner, vilka som helhet också bestämmer den övre gränsen för hela Europeiska unionen för handelsperioden 2008–2012, vilken sammanfaller med den första åtagandeperioden enligt Kyotoprotokollet.
I går hade kommissionen fått in tio nationella fördelningsplaner som står för ungefär hälften av de totala fördelningarna som kommissionen godkänt under den första handelsperioden. Dessa länder är Tyskland, Estland, Litauen, Irland, Lettland, Luxemburg, Polen, Slovakien, Förenade kungariket och i går Grekland.
Återstående medlemsstater har ännu inte anmält sina nationella planer till kommissionen. Tio av dem är dock redan tillgängliga som preliminära planer inom ramen för allmänt samråd. De kommer från följande medlemsstater: Belgien, Bulgarien, Cypern, Frankrike, Italien, Nederländerna, Portugal och Spanien.
De nationella fördelningsplaner som anmälts håller på att utvärderas av kommissionen. Som ni förstår kan kommissionen inte göra några kommentarer i sak på detta stadium.
När det gäller vår mer allmänna strategi för denna fråga ska jag vara tydlig: kommissionen kommer att utnyttja varje politiskt och rättsligt medel som står till dess förfogande för att se till att de nationella planerna överensstämmer både med de åtaganden som gjorts inom ramen för Kyotoprotokollet och med de faktiska uppgifterna om verifierade utsläpp för 2005. Detta kommer att garantera både en brist på marknaden och ett jämlikt deltagande för företagen.
Ännu viktigare är att för de medlemsstater som uppnår sina mål enligt Kyotoprotokollet måste de nationella planerna användas för att bidra till att uppnå de nödvändiga minskningarna. Ännu viktigare är att de medlemsstater som har de sämsta resultaten måste fördela färre utsläppsrätter jämfört med under den första handelsperioden. Vår uppgift är att garantera en strikt och rättvis utvärdering av alla planer.
Slutligen vill jag försäkra er att kommissionen fäster stor vikt vid att alla medlemsstater lämnar in sina nationella fördelningsplaner för den andra handelsperioden så snart som möjligt, och vi har redan skickat ut en skrivelse, ett slags första varning, till de länder som är försenade, innan vi inleder överträdelseförfaranden.
Om medlemsstaterna underlåter att skicka den information som begärs av dem kommer kommissionen att undersöka möjligheterna att vidta ytterligare åtgärder. Jag är övertygad om att detta inte kommer att bli nödvändigt och att medlemsstaterna inom de närmaste dagarna, inom den närmaste månaden, kommer att skicka in sina planer för fördelning av utsläppsrätterna för växthusgaser. 
Paula Lehtomäki,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Rådet delar kommissionens inställning att systemet för handel med utsläppsrätter i Europeiska unionen är en av hörnstenarna i EU:s klimatpolitik. Det är just detta instrument som har bidragit till att Europeiska unionen kan visa sitt ledarskap som svar på utmaningen från klimatförändringen. Kolpriserna kommer att vara en avgörande beståndsdel i våra ansträngningar att stimulera utvecklingen och spridningen av miljövänlig teknik.
Liksom med alla nya system har också handeln med utsläppsrätter erfarit tilltagande svårigheter i sina inledande faser. Det är därför som vi behöver noga utvärdera hur systemet kan förbättras ytterligare, så att det kan uppfylla sitt syfte att reducera växthusgaserna på ett kostnadseffektivt sätt. Kommissionens kommande utvärderingsrapport kommer att göra detta möjligt.
Ett stort projekt är nu på gång för att utarbeta den andra omgången av nationella fördelningsplaner för handel med utsläppsrätter. Medlemsstaterna håller på att utarbeta planerna, och det kommer att bli kommissionens uppgift att utvärdera dem. Detta anges tydligt i direktivet om handel med utsläppsrätter som rådet och Europaparlamentet antog för tre år sedan.
I våras fick vi en massa värdefull erfarenhet från rapporterna om utsläppsuppgifter för 2005. Nu måste vi tänka igenom hur vi kan förbättra systemets öppenhet på grundval av den erfarenheten. Om systemet är öppet har vi bättre möjlighet att se till att marknadsinformation är tillgänglig för alla aktörer i en sammanhängande och samordnad form vid samma tillfälle.
Parallellt med processen för fördelningsplaner kommer det finska ordförandeskapet att inleda en översyn av direktivet om handel med utsläppsrätter. Det är särskilt viktigt att systemet kan bidra till att ge industrin en tydlig signal om att miljövänlig teknik med låga koldioxidutsläpp är en investering som lönar sig. 
Avril Doyle,
   . – Herr talman! Jag välkomnar kommissionen och ordförandeskapet till denna debatt. Jag måste fråga varför man i sista minuten i fredags gjorde detta tillägg till föredragningslistan utan någon vederbörlig förberedelse inom de olika politiska grupperna. Var det av rent tekniska skäl, för att uppfylla er skyldighet att återkomma till parlamentet senast den 30 juni, trots att ni är några månader sena? Men jag ska gå vidare eftersom tiden är alltför dyrbar för att slösas bort.
PPE-DE-gruppen stöder fullständigt systemet för handel med utsläppsrätter och våra mål enligt Kyotoavtalet. Vi samtycker också till behovet av att fortsätta att utöva påtryckningar gentemot samtliga 25 medlemsstater för att de ska uppfylla sina mål när det gäller växthusgaser enligt överenskommelsen i Kyotoavtalet. Det bör ni ta för givet.
Jag noterar det som kommissionsledamoten just sa angående slutsatserna av 2000 års översyn: ”systemet fungerar bra, resultaten var positiva, systemet har kommit i gång”. Herr kommissionsledamot! Jag vet inte huruvida detta är en PR-övning, och att vi egentligen inte vill att sanningen ska nå ut till dem som kanske lyssnar. Jag stöder helt och hållet ett fullständigt effektivt system för handel med utsläppsrätter, vilket också alla mina kolleger gör, men systemet fungerar inte tillfredsställande. Jag vet att det är lite för tidigt att uttala sig, vilket är en genuin invändning mot allt det vi säger efter den mycket korta översynsperioden av 18 månader. Teorin är positiv, men tillämpningen har varit förfärlig, och den har inte alls överensstämt med teorin. Det finns ett trängande behov av att se över denna situation.
Tanken var att den mängd koldioxid som verkligen hade släppts ut skulle motsvara den mängd utsläppsrätter som ett företag överlämnade till sin regering i slutet av varje år. Detta syftade till att sätta press på företagen att minska sina utsläpp. Vad har hänt? Under det första året, 2005, var det faktiska koldioxidutsläppet från 21 länder 44 miljoner ton lägre än den mängd rättigheter till koldioxidutsläpp som hade fördelats av de ifrågavarande 21 regeringarna. Detta resulterade i att det helt och hållet saknades påtryckningar för att minska utsläppen på en mycket instabil marknad för kolkrediter, som fluktuerade från 31 euro per ton ned till 8 euro per ton och upp igen till 16 euro per ton. Jag håller med om att vi behöver en välfungerande marknad för kolkrediter. Vi behöver få industrin att gå med på våra förslag. Vi behöver trovärdighet, både i praktiken och i teorin. Skulle ni kunna specificera era eventuella förslag till ändringar av direktivet innan de nationella fördelningsplanernas andra period inleds?
Förresten lämnade också Irland in sin nationella fördelningsplan den 13 juli, men ni nämnde inte Irland bland de länder som ni läste upp. Jag vill be er bekräfta att så har skett. Kanske har de ljugit för mig i mitt hemland! 
Dorette Corbey,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, fru Halonen! Denna debatt gläder mig. Jag är också glad över att höra att systemet för handel med utsläppsrätter i kommissionens och rådets ögon fungerar så väl. Vår grupp har lagt ned hela sin själ på att få till stånd detta direktiv, och det är därför viktigt att det också fungerar bra. Trots detta vill jag framföra ett par synpunkter, och precis som Avril Doyle har jag ett antal saker som jag undrar över.
För det första är det olyckligt att endast nio länder hittills har lämnat in sina planer. Det är skönt att veta att kommissionen är inkopplad, men en besvikelse att endast nio länder är klara i tid.
För det andra anser jag att medlemsstaterna har varit för generösa i sina senaste fördelningar, och det är därför som direktivet om handel med utsläppsrätter har haft för liten effekt.
Ett annat politiskt problem som är särskilt iögonfallande är de oförutsedda vinster som elbolagen har gjort. Elbolagen har tilldelats gratis utsläppsrätter som de lyckats sälja till den energiintensiva industrin och även till konsumenterna, och det är självklart svårsmält i en tid då elföretagen ändå ökar sina vinster.
Herr kommissionsledamot! Jag vill se en fullständig utvärdering av direktivet, och jag anser att vi även med hänsyn till dessa generösa tilldelningar och oförutsedda vinster för elföretagen bör fråga oss om det inte vore betydligt bättre att gå över till ett auktionssystem i stället för det system vi för närvarande har med tilldelning av utsläppsrätter på grundval av de utsläppsrätter som tidigare beviljats. 
Chris Davies,
   . – Herr talman! Vi visste alla att detta skulle bli en övning där man lär sig genom praktisk erfarenhet, och att vi inte skulle lyckas första gången – och vi har sannerligen inte lyckats den första gången! Det faktum att antalet rättigheter var fler än mängden utsläpp riskerade uppenbarligen att undergräva hela systemets trovärdighet, men nu har vi inlett processens andra runda och vi måste ha dragit lärdom av detta.
Jag är tacksam för att kommissionsledamoten har kommit hit och indirekt namngett de medlemsstater som hittills har misslyckats med att hålla tidsfristen när det gäller inlämnandet av dessa fördelningsplaner. Vi kommer inte att göra några framsteg om inte medlemsstaterna verkligen gör sitt och håller vad de har lovat. Jag hoppas att ministern kommer att föra upp detta på dagordningen för rådets möte (miljö) den 23 oktober. Nu när vi kan se ministrarna på tv ser jag fram emot att bevittna deras förlägenhet när ni, herr minister, pekar på dem en efter en, och ber dem om en förklaring till varför dessa planer ännu inte har lagts fram.
Alltför ofta lämnas planerna in för sent, och ofta har de utarbetats slarvigt. Kommissionen måste vara rättvis, men också envis. Parlamentet förväntar sig att ni ska se till att dessa nationella fördelningsplaner uppfyller de mål som krävs enligt systemet för handel med utsläppsrätter. Flera av de medlemsstater som är genuint engagerade och som redan har lämnat in sina planer kommer dessutom att stödja er. De vill också att ni ska se till att konkurrensförhållandena är rättvisa och att övriga medlemsstater intar sina platser i ledet.
Vad än medlemsstaterna påstår söker flera av dem en flyktväg från systemet för handel med utsläppsrätter. Det är upp till er att se till att alla utgångar är stängda. 
Claude Turmes,
   . – Herr talman! Vi i gruppen De gröna intar till stor del samma hållning som våra kolleger. Vi befinner oss vid en kritisk tidpunkt: fusket är över. Det som Frankrike, Polen och Tyskland har gjort när det gäller överutbudet av utsläppsrätter kan inte fortsätta. Jag kommer emellertid att använda min talartid till att framhålla en annan fråga, nämligen den som gäller snedvridningen av marknaden.
Om man beaktar Tysklands fördelningsplan finns det en särskild klausul för RWE, som får fyra års utsläppsrätter från ett gammalt kraftverk. Å andra sidan har man fullständigt utarmat de nytillkomna operatörerna. Den tyska elmarknaden domineras redan helt och hållet av fyra företag. Tysklands andra fördelningsplan har en dold agenda – att inte tillåta någon satsning på gaskraftverk i Tyskland, för det är just detta som de fyra storföretagen är rädda för. Därför måste kommissionens generaldirektorat för konkurrens vara fullständigt delaktigt i översynen.
Ni tog upp något annat: Varför gör vi detta? För att prissätta koldioxiden eller för att främja investeringar i effektiv teknik? Ni bör undersöka Polens och Tysklands fördelningsplaner. Vad gör de? Till en investering i ett kolkraftverk i Tyskland har man beviljat 14 års fullständiga utsläppsrätter. Det finns inga prisincitament över huvud taget för att gå över från kol till gas, som har varit det billigaste alternativet i EU för att minska koldioxidutsläppen.
Tysklands och Polens fördelningsplaner är upprörande. De förstör hela systemet för incitament. Herr kommissionsledamot! Ni bär för närvarande ett mycket stort ansvar. 
Roberto Musacchio,
   Herr talman, mina damer och herrar! Denna debatt om handel med utsläpp spelar en viktig men farlig roll i frågan om Kyotoavtalet. Vi är mycket kritiska till det som kan visa sig vara blott en handel med rätten att förorena, ovanpå den skada som åsamkas länder som lider av underutveckling. Som vi har hört har systemet varit ytterst ineffektivt när det gäller att verkligen minska utsläppen.
Vi behöver vara ganska tydliga om detta, framför allt inför den partskonferens, den trettonde om klimatet, som symboliskt nog kommer att äga rum i Afrika, i Nairobi. Vi bör inte upprätta en föroreningsmarknad, utan i stället främja en ny miljöutveckling som bygger på en samarbetspolitik som bör göra det möjligt för rikare länder att producera samtidigt som de förorenar mindre och för de fattigare länderna att få hjälp att utvecklas med tillgång till nya, miljövänliga tekniker.
Detta är således en avgörande skillnad som Europeiska unionen måste ta tydlig ställning till när unionen deltar i Nairobikonferensen: man måste uppnå en bra balans mellan handeln med utsläppsrätter och främjandet av verkligt nyttig samarbetspolitik. 
Peter Liese (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar, herr kommissionsledamot! Klimatförändringen är en av de mest avgörande utmaningarna som politiker som vi själva har att möta. Trots att handeln med utsläppen var avsedd att bli ett av de viktigaste instrumenten för att möta denna utmaning utan omsvep, måste det påpekas att de resultat som uppnåtts under dess inledande fas inte har varit verkligt övertygande.
Handeln med utsläppsrätter var planerad att starta den 1 januari 2005, men det finns många medlemsstater där detta inte skedde. De nationella fördelningsplanerna – inbegripet de planer som kommissionen godkänt under den första fasen – var inte särskilt ambitiösa, och det som givetvis verkligen upprörde företagen i länder med ganska ambitiösa planer var att villkoren för beviljandet av utsläppsrätter varierade i mycket hög grad, så att till exempel ett stålverk eller ett kritbruk fick långt fler utsläppsrätter i ett land än i ett annat. Dessa ojämlikheter var inte bara en konsekvens av att bördan enligt Kyoto skulle delas. I vissa fall överdrevs ojämlikheterna, och detta ledde självklart till snedvriden konkurrens.
Under utarbetande av resolutionen om handel med utsläppsrätter, som skedde genom medbeslutande, argumenterade vi i kammaren för mycket tydliga och exakta regler, vilket kommissionen besvarade med att sådana regler var helt onödiga och att det hela kunde ordnas och överdrifter undvikas med hjälp av konkurrenslagstiftning. Mitt intryck är att kommissionen på nytt behöver granska saken betydligt närmare och förhindra snedvridning av konkurrensen mellan medlemsstaterna och mellan företagen inom staterna.
Under nästa stadium får inte målet – som under det första stadiet – vara att handeln med utsläppsrätter ska fungera något så när, tvärtom måste den fungera väl. Snedvridningar av konkurrensen måste så långt möjligt undvikas, och om EU:s politik ska vara trovärdig måste största möjliga minskningar av koldioxidutsläppen uppnås. 
Karin Scheele (PSE ).
   – Herr talman! Kommissionsledamot Stavros Dimas sa att nationella fördelningsplaner har lämnats in av endast nio länder – eller av tio om Avril Doyle har rätt i att Irland också har gjort detta – och att endast sex av dem gjorde detta i slutet av juni som de borde. Vår senfärdighet i frågor som denna är särskilt störande med tanke på att vi faktiskt har sett ännu en ökning av utsläppen, framför allt i de gamla medlemsstaterna. Vad kan då kommissionen, Europeiska rådet och rådets ordförandeskap göra för att utöva påtryckningar inom detta område, påtryckningar som går längre än att bara utarbeta resolutioner till att faktiskt genomföra dem?
Min andra kommentar har att göra med innehållet i dessa nationella handlingsplaner. Det som jag vill veta är hur kommissionen och Europeiska rådet kan se till att de nationella handlingsplanerna är strikta, att våra medlemsstater tvingas att uppfylla Kyotoprotokollets krav, att följa sina egna lagar och förhindras att köpa sig fria från sina skyldigheter? 
Rebecca Harms (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag vill att vi ska ta ännu en titt på den fördelningsplan som lämnats in av Tyskland. Anledningen till detta är att Tyskland nästa år kommer att ta över ordförandeskapet inte bara för EU-rådet utan också för G8. Båda ordförandeskapen är av avgörande betydelse när det gäller klimatskydd och energipolitik. Det är Tyskland som kommer att ha ansvaret för förberedelserna för nästa års – 2007 års – nästa större FN-möte, och det kommer att vara i Heiligendamm som de avgörande besluten fattas.
Enligt min mening talar inte det slags handlingsplan som Förbundsrepubliken har lagt fram för att den tyska regeringen är lämpad att fullgöra sådana funktioner. Tvärtom är det redan nu uppenbart från det sätt på vilket utsläppsrätter ska fördelas att vissa större energileverantörer i Tyskland kommer att använda denna handel med utsläppsrätter som inget annat än ännu en anledning till prishöjningar av det slag som vi redan erfarit under det senaste året.
Det framgår också tydligt av denna fördelningsplan att Tyskland underlåter att erbjuda incitament för övergång från kol till bränslen som genererar mindre koldioxid. Detta anser jag vara skamligt och absolut oförsvarligt med hänsyn till den pågående diskussionen om klimatet. Om EU vill göra vad unionen borde och i framtiden ännu en gång spela en ledande roll när det gäller skyddet av klimatet, då måste den tyska staten – som trots allt kommer att ha ett viktigt ansvar för Kyoto och processen efter Kyoto – uppmanas att bättra sig. 
Evangelia Tzampazi (PSE ).
   – Herr talman! Jag välkomnar kommissionens meddelande om systemen för handel med utsläppsrätter för växthusgaser. Klimatförändring har stora ekonomiska och sociala konsekvenser. Därför måste det bli dyrt att förorena.
En punkt som förstärker trovärdigheten hos det generella systemet är den utsläppsdeklaration som alla företag lämnat in till den behöriga nationella myndigheten. Det finns företag som lämnar in deklarationer som är verifierade av specialiserade organ och företag medan andra deklarationer inte är verifierade.
Kommissionen har därför ett stort ansvar att trygga och stärka trovärdigheten hos handelssystemet, och vi vädjar till kommissionen att vidta nödvändiga åtgärder för att skydda det nya systemet mot sådana snedvridningar.
Jag föreslår att Europeiska kommissionen under tiden fram till utvärderingen av den andra omgången av nationella planer för 2008–2012 vidtar nödvändiga åtgärder för att förhindra att medlemsstaterna beviljar överdrivet generösa utsläppsrätter till vissa företag.
Jag vädjar också till kommissionen att övervaka att den föreskrivna metoden tillämpas strikt, så att utsläppsfaktorer inte tillämpas på förbränningsanläggningarna som helhet utan på varje enskild anläggning. 
Satu Hassi (Verts/ALE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Detta är en fråga om trovärdighet för EU:s politik för klimatskydd. Enligt uppfyller endast fem av de fördelningsplaner för utsläppsrätter som medlemsstaterna offentliggjort huvudvillkoren. Vi vet alla att för att skydda planeten under de närmaste åren måste de största utvecklingsländerna övertalas att gå med på att begränsa sina utsläpp. Hur kan vi tro att de kommer att gå med på det om EU underlåter att leva upp till sina åtaganden enligt Kyoto? Förenta staterna bevakar också vad vi gör. Hittills har EU:s handlande uppmuntrat amerikaner som vill att deras eget land ska engagera sig i skyddet av det globala klimatet, men om vi åsidosätter våra åtaganden enligt Kyoto kommer detta att vara en seger för motståndarna till klimatskydd i Förenta staterna och på annat håll.
Kommissionen måste nu visa fasthet och insistera på att medlemsstaterna i EU uppfyller huvudvillkoren för handeln med utsläppsrätter. Tyvärr är Finland ett av de första medlemsländer där regeringen har böjt sig för kraven från ett förorenande företag under den första fasen av handeln med utsläppsrätter. Jag vädjar till kommissionen att inte tillåta att en finlandisering av detta slag får spridas. 
Paula Lehtomäki,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! För det första vill jag tacka för denna utmärkta debatt, där jag på rådets vägnar vill kommentera vissa punkter.
För det första, i fråga om dessa utsläppsnivåer bör vi inte dra förhastade slutsatser efter endast ett år: vi behöver definitivt undersöka frågan under en längre period än ett år. För oss i Nordeuropa är exempelvis årstemperaturen – om det blir en kall eller mild vinter – och havens, sjöarnas och flodernas tillstånd mycket betydelsefullt, inte enbart för energiförbrukningen utan även för energiproduktionen, och således också för utsläppsvolymerna. Därför kan förhållandena variera mycket från år till år.
Så som har nämnts i debatten är medlemsstaterna nu sysselsatta med fördelningsplanen för nästa fas, och förutom de länder vars förslag redan finns hos kommissionen har runt tio länder redan offentliggjort sina egna planer och befinner sig i slutstadiet av förhandlingarna om dem på nationell nivå. Övriga medlemsstater har inte hunnit så långt ännu, men jag är övertygad om att de gör framsteg. Vi bör vara medvetna om att dessa siffror gäller 27 europeiska länder, inte enbart 25.
Det har nämnts att det finns brister i systemet för handel med utsläppsrätter och därför är det mycket viktigt att kommissionen nu utvärderar dess genomförbarhet mycket noga och från olika utgångspunkter. Vi väntar oss att kommissionens utvärdering ska vara klar senare under hösten, och kanske mycket snart. Trots detta är vi överens om att systemet trots bristerna är absolut nödvändigt, och att det bör utvecklas i riktning mot dess ursprungliga syfte, nämligen att fungera som ett äkta incitament för de berörda aktörerna att investera i kolfri och miljövänlig teknik. 
Stavros Dimas,
   . – Herr talman! Jag vill tacka samtliga talare för deras bidrag till diskussionen denna eftermiddag. Vi förstår att de är mycket bekymrade över detta globala problem och hur EU påverkas av det.
Innan jag fortsätter vill jag försäkra Avril Doyle om att denna diskussion inte har använts som täckmantel av kommissionen, av den enkla orsaken att det var parlamentet och inte vi som bad om denna debatt. Så det handlar inte om någon mörkläggning. Dessutom, vad gällde mitt misstag att inte nämna Irland bland de länder som har lämnat in en nationell fördelningsplan finns den förvisso här bland mina papper. Jag sa tio medlemsstater, och jag tyckte att jag nämnde Irland, men om ni inte hörde detta så har ni rätt.
Vad beträffar översynen på längre sikt håller jag nu på att förbereda en högkvalitativ granskning av EU:s system för handel med utsläppsrätter, i syfte att fastställa de förbättringar som ska göras efter 2012. Detta har inte kunnat göras tidigare eftersom vi fram till och med den 30 juni 2006 inte ens hade mottagit uppgifterna om de faktiska utsläppen. Utsläppen rapporterades den 15 maj 2006, men vissa länder skickade in uppgifterna om sina faktiska utsläpp den 30 juni 2006. Hur skulle vi ha kunnat genomföra en granskning innan vi hade mottagit uppgifterna om de faktiska utsläppen?
Senare i år, efter det att EU:s översynsrapport om systemet för utsläppsrätter har antagits under de kommande veckorna, kommer kommissionen att tillsätta en intressegrupp inom ramen för det europeiska klimatförändringsprogrammet för att intensifiera debatten om översynen. Jag tror fullt och fast att vi behöver inrikta oss på översynsdebatten i ett tidigt skede av processen för att garantera ett högkvalitativt resultat. De prioriterade frågor som kommer att behandlas i översynen är således en harmonisering och utvidgning av direktivets räckvidd, ytterligare harmonisering och bättre förutsägbarhet när det gäller fastställandet av mängden utsläppsrätter och fördelningsprocessen – med hänsyn till bland annat konkurrenskraft, bättre efterlevnad och tillämpning av bestämmelserna, en koppling till handelssystem i tredjeländer, samt en ökad delaktighet från utvecklingsländerna.
Kommissionen har redan bekräftat att den avser att ta itu med luftfartens påverkan på klimatförändringen genom handel med utsläppsrätter. Det finns ett stort antal goda idéer för att handeln med utsläppsrätter ska bli mer effektiv, däribland att tillhandahålla längre säkerhet när det gäller utsläppsrätter samt att öka harmoniseringen på flera områden.
Vi behöver mer tid för att diskutera och ytterligare utveckla dessa värdefulla idéer. Jag strävar därför efter att kommissionen ska lägga fram ett lagstiftningsförslag under loppet av 2007.
Här vill jag ge ett kort svar med hänsyn till den oro som uttrycktes för att elföretag skulle göra oväntade vinster genom att prissätta utsläppsrätterna, trots att de får dem gratis. Vissa företag har gjort detta. Elpriserna steg, inte enbart på grund av systemet för handel med utsläppsrätter, utan huvudsakligen på grund av de höga oljepriserna samt avsaknaden av konkurrenskraft på el- och gasmarknaden, vilket tyder på en bristande avreglering. Men, som en kollega nämnde, kanske skulle en auktionering kunna vara en lösning, tillsammans med en avreglering. På så sätt skulle vi undvika att elföretagen gjorde oväntade vinster och att konsumenterna fick betala ett högre elpris. I enlighet med direktivet är auktionering tillåten under den andra handelsperioden, med upp till 10 procent. Detta är en av de frågor som vi kommer att diskutera under direktivets översynsperiod.
Om vi ser tillbaka kan vi konstatera att det finns en hållbar infrastruktur för handeln med utsläppsrätter, och att marknaden för utsläppsrätter utvecklas relativt bra. Under det första verksamhetsåret, 2005 – åtminstone enligt uppgifter från Världsbanken – rapporterades motsvarande 320 miljoner utsläppsrätter ha köpts och sålts via mellanhänder på marknaden. Dessa värderades till mer än 6 miljoner euro. Så ingen kan säga att systemet för handel med utsläppsrätter har misslyckats.
Under 2006 har den månatliga handelsvolymen stadigt ökat, med volymer motsvarande 80 till 100 utsläppsrätter under en produktiv månad. Ett antal organiserade börser inom EU erbjuder plattformar för handel med utsläppsrätter, och flera andra mellanhänder, såsom mäklare, är också aktiva på marknaden.
Jag vill säga några ord om det så kallade överutbudet av utsläppsrätter till anläggningar som omfattas av systemet för handel med utsläppsrätter. Det stämmer att vi hade omkring 3 procent fler utsläppsrätter fördelade än mängden faktiska utsläpp. Detta kan ha haft olika orsaker, varav en kan ha varit att man inom företagens anläggningar påverkades av systemet för utsläppsbesparingar och de skyldigheter som följde av systemet, och att man därigenom minskade utsläppen på det mest närliggande och enklaste sättet genom att till exempel förbättra energieffektiviteten, eller genom andra enkla åtgärder. Detta var fallet i Tyskland, där vi fick en verklig minskning av koldioxidutsläpp från anläggningar. En annan orsak kan vara den mycket milda vinter som vi hade under 2005, vilket minskade kostnaderna för uppvärmning. Vad som kanske var huvudorsaken var att de företag som deltog i systemet var överoptimistiska över tillväxten inom sina företag och att de följaktligen överskattade sina utsläpp, samtidigt som medlemsstaterna var nöjda över att kunna godta företagens siffror.
Men vi har klargjort för medlemsstaterna att direktivets tolv kriterier ska följas under den andra handelsperioden, och det gäller särskilt för de länder som inte har förbundit sig att uppnå de individuella fördelningsmålen, vilket kommer att bidra till EU:s övergripande mål. Dessutom måste de faktiska utsläpp som vi nu har beaktas till fullo.
Jag kommer att vara hård men rättvis gentemot medlemsstaterna när det gäller de nationella fördelningsplanerna, och jag gläder mig mycket åt det stöd för denna strategi som ni har visat genom era inlägg i dag.
Det åligger först och främst regeringarna att föreslå planer till kommissionen, som i sin tur ska se till att EU:s system för handel med utsläppsrätter bidrar till att uppnå våra fördelningsmål. Samtidigt bör samtliga aktörer delta i processen för att förbättra och utvidga EU:s system, i syfte att säkerställa en global kolmarknad som kan bidra till den utsläppsminskning som krävs för att bekämpa klimatförändringen.
Jag vill tacka er för denna rika debatt med uppmuntrande och viktiga inlägg, samt för ert fortsatta stöd till kampen mot den globala uppvärmningen och hotet mot framtidens generationer. 

 – Debatten är avslutad. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B6-0325/2006).
Följande frågor har ställts till kommissionen.
Talmannen.
Vilka åtgärder föreslår kommissionen inför utvidgningen av EU till nya länder i Öst- och Centraleuropa med gränser som är svåra att kontrollera för att förhindra att de nya utvidgningarna underlättar för olagliga invandrare från tredjeländer att ta sig in i EU? 
Franco Frattini,
   . – Som ni vet är nya medlemsstater tvungna att garantera en hög nivå på gränskontrollen i samband med anslutningen. När det gäller avskaffandet av kontrollerna vid de inre gränserna utvärderas de nya medlemsstaterna av experter från medlemsstaterna och kommissionen för att se huruvida de uppfyller, bland andra förhandsvillkor, Schengens höga standarder för kontroll av de yttre gränserna.
I januari 2006 inleddes utvärderingen av den del av medlemsstaternas regelverk som inte har anknytning till Schengens informationssystem (SIS), och en första uppskattning av medlemsstaternas förberedelser kommer att finnas tillgänglig för rådet i december. Jag kommer att rapportera till ministrarna.
När det gäller olaglig invandring angav kommissionen i ett meddelande som antogs den 19 juli, och som även ni känner till, de områden som den ser som framtida prioriteringar. I meddelandet undersöks särskilt hur de yttre gränserna kan säkras ytterligare, till exempel genom att införa underrättelsestyrd ”e-gränsförvaltning”, och man inriktar sig på ett eventuellt skapande av ett automatiserat system för registrering av in- och utresor, frågan om legaliseringar och behovet av att ta itu med anställningar av olagligt bosatta tredjelandsmedborgare.
Dessutom vill jag betona att kommissionen i juli antog ett förslag om inrättande av en mekanism för upprättande av grupper för snabba ingripanden vid gränserna. Denna mekanism, som kommer att förstärka solidariteten mellan medlemsstaterna och gemenskapen, kommer att göra det möjligt för de medlemsstater som står inför ovanligt stora svårigheter när det gäller att kontrollera sina yttre gränser att tillfälligt utnyttja den expertis och den arbetsinsats som andra medlemsstaters gränsvakter kan erbjuda. 
Manuel Medina Ortega (PSE ).
   – Herr talman! Händelser under senare tid tycks visa att Europeiska unionen inte är förberedd på invandringsvågor från områden i unionens närhet. Jag vill uppmärksamma er på att vid Bulgariens och Rumäniens anslutning nästa år kommer vi att få en ny havsgräns för Europeiska unionen i Svarta havet, att det finns stater vid Svarta havet som Ukraina, Moldavien, Ryssland, Georgien, Armenien och Turkiet och att havet öppnar oss mot hela Asien.
Planerar Europeiska kommissionen att upprätta ett system för Svarta havet liknande det som har börjat upprättas i Atlanten för att förhindra att en flodvåg av invandrare landstiger i Europeiska unionen från den asiatiska kontinenten? 
Franco Frattini,
   Fru talman, mina damer och herrar! Jag kan svara ledamoten att en av de prioriterade frågor som vi arbetar med tillsammans med det finska ordförandeskapet är just att föreslå en EU-modell för integrerad övervakning av våra havsgränser senast i december, med en första utvärdering i oktober.
Vi är medvetna om att en havsgräns skiljer sig mycket från en gräns på land eller en gräns på en flygplats, och därför kommer Svarta havet självklart också att vara ett av de områden som kommer att undersökas.
Får jag lov att tala om för ledamoten att jag återigen träffade den bulgariska inrikesministern så sent som i går, och ännu en gång talade jag om för honom att Bulgarien och Rumänien måste förbereda sig ordentligt för att ge ett starkt EU-bidrag till att kontrollera en ytterst känslig gräns. 
Reinhard Rack (PPE-DE ).
   – Att floden av olagliga invandrare måste stoppas råder det ingen tvekan om. Det exempel som Manuel Medina Ortega gav betonar förfarandet i hans eget land varigenom nationella regeringar genom att börja legalisera – som de kallar det – olagliga invandrare faktiskt sänder ut fel signal. Ser kommissionen möjligheter här, och överväger kommissionen att ange att sådana förfaranden måste stoppas, vars konsekvens är att dessa olagliga invandrare kan ta sig in i alla andra medlemsstater i unionen? 
Franco Frattini,
   . – Ni har tagit upp en fråga som verkligen är angelägen. Jag har vid ett otal tillfällen sagt att det stora problemet med storskalig legalisering är att den hotar att undergräva principen om solidaritet mellan medlemsstaterna. Vi tog upp frågan för första gången i rådet för ungefär fjorton månader sedan.
Vi beslöt att varje nationell åtgärd för att legalisera olagliga invandrare måste föregås av ett EU-samråd som gör att ordförandelandet enligt det roterande ordförandeskapet och Europeiska kommissionen får yttra sig om konsekvenserna av en sådan legalisering för de övriga medlemsstaterna. Även där talade vi om solidaritetsprincipen, och vi godkände ett dokument. Detta dokument har ännu inte formellt trätt i kraft, men det har status som ett politiskt beslut. Jag uppmanar därför alla medlemsstater i unionen att planera legalisering i överensstämmelse med denna skyldighet till preliminärt samråd, för att tillåta övriga medlemsstater att vidta åtgärder med anledning av konsekvenserna av sådan storskalig legalisering. 
James Hugh Allister (NI ).
   – Herr kommissionsledamot! Vilka realistiska åtgärder kommer att vidtas när det gäller den väldiga mängd medborgarskap som Bulgarien har beviljat under de senaste åren till invandrare från Moldavien, Ukraina, Ryssland och andra länder för att kontrollera denna bemyndigade invandring genom Bulgarien och Rumänien?
Genom att de flesta andra medlemsstater inte fick sin beskärda del av invandringen under 2004 års utvidgning, borde då inte länder som mitt hemland, Storbritannien, ha all rätt att vägra att utvidga sin nuvarande öppenhetspolitik gentemot Rumänien och Bulgarien? 
Franco Frattini,
   Fru talman, mina damer och herrar! Detta är verkligen ett ytterst känsligt ämne, och jag kan intyga att jag personligen har tagit upp frågan i mina samtal – även på senaste tiden – med regeringsföreträdarna i både Bulgarien och Rumänien.
Svaren är lugnande i det att båda dessa kandidatländer, vars anslutning är nära förestående, inser vilka konsekvenser det dubbla medborgarskapet kan ha för de övriga medlemsstaterna i Europeiska unionen. De har dock ställt oss inför ett problem som vi i Europeiska unionen bör vara medvetna om. Det är problemet med länder som Ukraina och Moldavien, som kräver en ny förenklad ordning för tillfällig EU-visering. Om vi inte tar dessa krav på en viseringsordning för Ukraina och Moldavien under allvarligt övervägande kommer medborgarna i dessa länder självklart att tillgripa farliga strategier.
När det gäller arbetstagarnas rörelsefrihet finns det naturligtvis hänvisningar i anslutningsfördraget för Rumänien och Bulgarien till möjligheterna att under en övergångsperiod utvidga den fria rörligheten för arbetstagare till att resa till andra länder i Europeiska unionen.
Europeiska kommissionens argument i fråga om de tio nya länderna som har blivit medlemmar av unionen sedan 2004 är att det inte längre finns någon fara för en invasion av arbetstagare, och vi har offentliggjort ett meddelande om detta.
Om de två nya medlemsstaterna ansluts i början av nästa år, som jag själv hoppas att de gör, kommer de att ha vissa begränsningar. Det är begripligt med tanke på att de blir nya medlemsstater i en andra fas av utvidgningen. 
Talmannen.
De amerikanska råoljelagren ökade i veckan fram till den 16 juni med 1,4 miljoner fat till totalt 347,1 miljoner fat. De amerikanska oljereserverna är nu som störst sedan maj 1998.
Behandlades frågan om amerikanernas påfallande stora oljereserver på det årliga toppmötet mellan EU och Förenta staterna i Wien? Kan det vara så att Förenta staterna upprätthåller stora reserver för att på så sätt hålla oljepriset på en konstgjort hög nivå, med alla negativa följder som detta för med sig för den europeiska ekonomin? Hur stor är importen av amerikansk råolja till EU? 
Markos Kyprianou,
   . – Det stämmer att Förenta staternas reserver av råolja och petroleumprodukter nyligen har nått rekordnivåer. Men ökade reserver av råolja eller petroleumprodukter i ett importland borde vanligtvis inte pressa upp världsoljepriset.
Det är en väldokumenterad statistisk övertygelse bland experter att priserna på olja och oljeprodukter stadigt sjunker i samband med ökade reservnivåer i större importländer. Detta beror på att riskpremien är en viktig del av oljepriset på världsmarknaderna, och att den värderas av marknadsaktörer på grundval av evalueringen av olika riskfaktorer. Förutom vederbörliga politiska överväganden är möjligheten för att försörjningen ska störas på grund av en otillräcklig reservkapacitet och av otillräckliga reservnivåer en elementär riskfaktor. Därför tenderar tillräckliga eller till och med rekordhöga reserver av råolja eller petroleumprodukter i större importländer, såsom Förenta staterna, att minska riskuppfattningen hos den stora majoriteten aktörer på de globala oljemarknaderna.
Mot denna bakgrund fanns det inget behov av att diskutera frågan om Förenta staternas reservnivåer för råolja och petroleumprodukter vid det årliga toppmötet mellan EU och Förenta staterna.
När det gäller importen av råolja från Förenta staterna till EU har Förenta staterna under de senaste tre åren levererat obetydliga mängder till EU – mindre än en miljon ton per år. Det är mindre än 0,2 procent av EU:s totala råoljeimport. I själva verket är Förenta staterna själva i hög grad, och i allt större utsträckning, beroende av att importera råolja. 
Andreas Mölzer (NI ).
   – Planerna för vätedrivna bilar till ett överkomligt pris har faktiskt legat i skrivbordslådorna i åratal, och en del tillverkare klarar nu att saluföra hybridbilar till samma pris som konventionella bilar. Vilka praktiska steg vidtar EU för att främja sådana alternativ för att göra oss mindre beroende av både amerikansk oljepolitik och de oljeexporterande länderna? 
Markos Kyprianou,
   . – Det stämmer att ett antal initiativ sedan september 2005 har undersökts och tagits med i den fempunktsplan som kommissionsledamot Andris Piebalgs har lagt fram mot bakgrund av de nuvarande oljepriserna. Dessa initiativ utvecklades ytterligare i grönboken om en europeisk strategi för en hållbar, konkurrenskraftig och trygg energiförsörjning.
Kommissionen strävar efter att gradvis minska EU:s beroende av importerad olja, dels genom att skapa energieffektivitet och dels genom att ersätta oljan med andra energikällor, däribland biomassa och andra förnybara energikällor. Kommissionen strävar också efter att förstärka dialogen mellan producenter och konsumenter med de oljeproducerande länderna, i syfte att främja ny forskning och utveckling för att möta den ökade globala efterfrågan, att främja genomblickbarheten och förutsägbarheten på oljemarknaden, samt att vara väl förberedd på oförutsedda händelser, särskilt genom att se till att medlemsstaterna upprätthåller sina lager enligt vad som anges i relevant EU-lagstiftning.
Det är viktigt att veta att hela denna politik – både vad gäller användningen av bränsle till bilar, biomassa och alla andra åtgärder som nyss nämndes – kommer att få positiva följder på framför allt medellång till lång sikt, och inte inom den närmaste framtiden. 
Hubert Pirker (PPE-DE ).
   – Ett av våra mål är självklart att göra Europeiska unionen betydligt mindre beroende när det gäller energiförsörjningen, och utan tvekan är diversifiering till alternativa och förnybara energislag ett mycket viktigt sätt att åstadkomma detta.
Vilka särskilda typer av förnybar energi kommer ni att ta genomtänkta steg för att främja inom den närmaste framtiden, och i vilken utsträckning? Kan ni också lämna siffror för detta? 
Markos Kyprianou,
   . – Det finns en siffra i kommissionsledamot Andris Piebalgs plan med avseende på detta, så jag vill i nuläget inte räkna upp vilka som är prioriterade och vilka som inte är det. Frågan om biobränsle är en av prioriteringarna i EU. Den har diskuterats i kommissionen och i rådet, liksom även andra områden, som till exempel nyttjandet av vindkraft och solenergi. Eftersom jag inte är någon expert i denna fråga ska jag se till att få ett skriftligt svar från min kollega med fler detaljer. 
Talmannen.
I sin resolution om den europeiska handlingsplanen för miljö och hälsa 2004–2010 av den 23 februari 2006 ger parlamentet sitt stöd till kommissionens planer på att snarast möjligt klassificera miljötobaksrök som ett cancerogent ämne av klass 1. Detta togs dock aldrig upp i det informella samråd om antirökpolitik på EU-nivå som anordnades av generaldirektoratet för hälsa och konsumentskydd (tidsfrist den 14 juni).
Har kommissionen vidtagit några åtgärder för att beteckna passiv rökning som humancancerogen? Om svaret är nej, varför inte?
Avser kommissionen att följa rekommendationen i ASPECT-rapporten (Analysis of the Science and Policy for European Control of Tobacco – analys av forskning och politik för europeisk tobakskontroll) och klassificera passiv rökning som cancerframkallande agens? Om svaret är nej, varför inte? 
Markos Kyprianou,
   . – Jag vill tacka Karl-Heinz Florenz, för varje gång han ställer frågor om detta ämne bidrar han verkligen till utformandet av vår politik.
Det stämmer att man har uppskattat att 25 procent av alla cancerfall i EU kan tillskrivas rökningen. Världshälsoorganisationen, den finska och den tyska regeringen samt nordamerikanska organ har redan klassificerat den passiva rökningen som humancancerogen. Som jag vid flera tillfällen tidigare har nämnt för parlamentet är en av mina huvudprioriteringar att vidta åtgärder för ett rökfritt EU. Före slutet av 2006 avser kommissionen att lägga fram ett dokument om rökfria miljöer, där man kommer att behandla förutsättningarna för att åtgärda den passiva rökningen i EU.
Det stämmer att man i det informella samråd som anordnades av generaldirektoratet för hälsa inte tog upp klassificeringen av passiv rökning som humancancerogen. Detta berodde i första hand på att samrådet hade en förberedande och informell karaktär, och att man försökte få en åsikt från utvalda aktörer. Vi fäster emellertid stor vikt vid parlamentets ståndpunkt att det vore klokt att klassificera rökning som ett cancerogent ämne.
Problemet är rättsligt och inte politiskt, för vi instämmer. Det finns en brist i EU:s lagstiftning, så jag ska ta upp två aspekter. Först och främst har vi problemet att den befintliga lagstiftning i EU som gäller farliga produkter och ämnen inte omfattar rökningen som sådan, utan endast produkter som finns på marknaden. Därför finns det en brist i lagstiftningen här.
Samtidigt liknade strategin den lagstiftning som handlar om skydd mot cancerogena ämnen på arbetsplatsen. Dessa två rättsakter gäller tyvärr endast de ämnen och preparat som finns på marknaden. Enligt dessa rättsakters syften och mål betraktas tobaksrökning i sig inte som en produkt.
Vi har två strategier. Å ena sidan ska vi i samrådsdokumentet föra fram idén om rökfria miljöer; vi ska se till att hänvisa till klassificeringen av passiv rökning som cancerogen – den som gjorts av WHO, Förenta staterna, Tyskland och Finland, så att vi ger korrekt information. Å andra sidan, eftersom tobakens beståndsdelar och ingredienser redan klassificeras i EU:s lagstiftning som cancerogena ämnen – såsom arsenik, butadien, bensen, kväveoxid och andra oxider – bör vi se till att vi även hänvisar till dem. Juridiskt sett kan vi därför i nuläget inte säga att passiv rökning är ett cancerogent ämne, men vi kan säga att passiv rökning innehåller beståndsdelar och ämnen som är cancerogena. Jag anser att budskapet är mycket kraftfullt. Detta är vad vi kan göra inom den närmaste framtiden.
Under mellantiden och i det långa loppet hoppas vi emellertid kunna hitta metoder och undersöka möjligheterna för hur vi i detta hänseende kan använda eller förändra EU:s lagstiftning så att vi kan klassificera den passiva rökningen i sig som cancerogen. Detta kan ske genom att undersöka ändringsförslag till vår lagstiftning. För närvarande pågår också en debatt om översynen av lagstiftningen om cancerogena ämnen på arbetsplatsen, och eventuellt bör vi överväga att ta med den också. Det skulle gälla arbetsplatsen, men det skulle vara ett första steg.
Avslutningsvis kommer vi att presentera alla möjliga aspekter i det dokument som snart kommer att offentliggöras, dvs. före årets slut. Under mellantiden kommer vi emellertid att undersöka hur vi kan förbättra vår befintliga lagstiftning för att se till att vi också har behörighet att klassificera den passiva rökningen i sig som cancerogen. 
Karl-Heinz Florenz (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot! Med hänsyn till att 10 000 människor i Europa varje år dör till följd av passiv rökning, förstår ni säkert varför jag inte är särskilt nöjd med det uttalandet.
Jag förstår naturligtvis att det finns smyghål i lagen, men det är – om jag har förstått saken rätt – er uppgift att täppa till dem. Om vi erinrar oss hur vi under BSE-krisen reagerade på en vag misstanke om risk genom att vända upp och ned på hela Europas livsmedelspolitik under en period av ett eller två år, bör vi verkligen göra mer åt det här problemet där fakta verkligen föreligger i form av cirka 10 000 dödsfall per år.
Vi kan tala om för er att min grupp förvisso kommer att göra någonting åt saken genom att lägga fram ett initiativbetänkande enligt dessa linjer för att stödja er. 
Markos Kyprianou,
   . – Jag håller definitivt med. Jag kan också peka på de problem som nämndes i en rapport i dag, i den brittiska pressen om jag inte minns fel, som påverkar luftvägssystemet och lungorna, samt de andningsproblem som orsakas av passiv rökning. Vi vet också att den passiva rökningen vållar hjärtproblem.
Vårt mål, vilket ni kommer att förstå av det dokument som vi håller på att utarbeta, är en rökfri miljö i EU. Alla dessa argument hjälper oss att gå i den riktningen. Vi kommer att fortsätta att sträva mot det målet, men under mellantiden kommer vi att undersöka vilka ändringar som behövs i vår lagstiftning, så att vi själva kan gå vidare med klassificeringen. Medlemsstater kan göra det och andra internationella organisationer kan göra det, så jag förstår inte varför inte också EU skulle kunna göra det. 
David Martin (PSE ).
   – Herr kommissionsledamot! Jag undrar om ni såg en rapport i pressen denna vecka – förvisso i den brittiska pressen – om en tysk företagares plan att lansera flygningar från Europa till Asien där rökning är tillåten.
För det första, är detta något som kommissionsledamoten fördömer? Och för det andra, finns det något som kommissionsledamoten juridiskt sett kan göra för att hindra detta från att ske? 
Markos Kyprianou,
   . – Jag tror tyvärr inte det. Jag vet inte vem som skulle vilja flyga under sådana omständigheter. Jag har själv genomfört en liten undersökning. Jag frågade rökande personer om de skulle vilja flyga i ett rökfyllt flygplan, och de svarade ”nej”.
Som ni vet finns det ingen gemenskapslagstiftning om att förbjuda rökning i flygplan. Det är medlemsstaterna som beslutar i denna fråga. Därför kommer den att fortsätta att falla inom medlemsstaternas behörighet. Mot bakgrund av de senaste meddelandena från Tyskland om att främja en rökfri miljö hoppas jag att de kommer att undersöka detta, och att en särskild lagstiftning kan träda i kraft under 2007. 
Richard Seeber (PPE-DE ).
   – Trots att ingen av oss vill leva i en värld där allting är förbjudet, anser jag att rökning – och i synnerhet passiv rökning – är exempel på en situation där våra egna handlingar är skadliga för andra. Europeiska hotell och restauranger har faktiskt åtagit sig att reservera vissa delar av sina lokaler som rökfria områden, men detta är inte mer än ett frivilligt åtagande. Skulle ni kunna tänka er att genomdriva en förordning för hela EU om att vissa områden måste vara rökfria, och att detta faktiskt övervakades, eftersom effektiviteten hos kontroller för detta i hög grad varierar från en medlemsstat till en annan? 
Markos Kyprianou,
   . – Jag är förvissad om att ni känner till att jag har åsikter om detta, men jag vill inte föregripa slutsatserna från det samrådsförfarande om rökfria miljöer som inom kort kommer att inledas. Utifrån detta kommer vi att förstå vilka ytterligare åtgärder vi kan vidta på EU-nivå.
Jag är väldigt glad över att den ena medlemsstaten efter den andra inför rökförbud på offentliga platser. Litauen och Slovenien fattade nyligen liknande beslut, vilket också Tyskland kommer att göra inom den närmaste framtiden. När det emellertid gäller Europeiska gemenskapen som helhet kommer kommissionen att invänta resultatet av samrådsförfarandet innan den beslutar vilka åtgärder som ska vidtas. Som jag sa under min utfrågning inför parlamentets utskott är mitt mål att få ett rökfritt EU, samt att skydda alla medborgare från passiv rökning, inte enbart i vissa medlemsstater.
Min personliga åsikt är att det inte räcker med att bara skilja rökare från icke-rökare, och det skulle dessutom inte ge ett tillräckligt skydd. Om vi verkligen vill uppnå fördelar för alla måste vi sträva efter fullständiga rökförbud. Inte desto mindre ser jag fram emot parlamentets bidrag till samrådsförfarandet. 

Talmannen.
Under 2005 förekom 140 000 fall av företagsinsolvens i EU15, vilket innebar att inte mindre än 1,5 miljoner arbetstillfällen hotades. Samma år ökade antalet konkursförklaringar bland små och medelstora företag i Grekland markant, med 54,55 procent jämfört med 2004. Med beaktande av dessa uppgifter vill jag fråga kommissionen om vilka de direkta åtgärderna för att rädda de små och medelstora företagen egentligen är? 
Günter Verheugen,
   . – Fru talman, mina damer och herrar! Jag måste börja med att påpeka att kommissionen inte har något direkt ansvar för konkurslagen. Eftersom detta dock är ett område av stor betydelse för små och medelstora företag överväger kommissionen att fungera som förmedlare.
Vi har sett till att beprövade förfaranden har offentliggjorts, och vi uppmuntrar medlemsstaterna att anta dem. Enligt kommissionens mening är dess arbete inriktat på att förebygga konkurser och främja omstrukturering snarare än på att avveckla företag. Vi arbetar på att få till stånd mer företagsvänliga bestämmelser om konkurser där bedrägeri inte förekommer, och vi överväger också hur vi kan stödja nyetableringar och ge företag en andra chans.
I Europeiska stadgan för småföretag hänvisar man faktiskt till att vissa konkurser kan inträffa ett ansvarsfullt initiativ och entreprenörmässigt risktagande till trots, och därför behöver nationella insolvenslagar granskas mot bakgrund av beprövad bästa praktik. Olika steg har tagits i detta syfte. I början av 2001 hölls ett seminarium i Noordwijk om företag som misslyckas, där de viktigaste frågor som diskuterades var förbättring av konkurslagstiftningen och förebyggande av obestånd. I mitten av 2002 offentliggjordes undersökningen ”Konkurs och nyetablering”, som innehöll en samling uppgifter om rättsliga och sociala konsekvenser av företagskonkurser.
Denna undersökning utgjorde grunden för kommissionens ”Best Procedure”-projekt ”Omstrukturering, konkurs och nyetablering” 2003, som var inriktat på de två frågorna om i vilken utsträckning nationell insolvenslagstiftning var ett hinder för ett företags fortbestånd och möjligheter att göra en nyetablering, och vilken effekt misslyckandestämpeln har dels på utsikterna till framgång när ett företag nyetableras efter att ha misslyckats, dels på entreprenörsandan i allmänhet.
Resultaten från projektet redovisades i en rapport i syfte att stödja trenden i Europeiska unionens politiska beslutsfattande att förändra insolvenslagstiftningens rättsliga ramar. De principiella rekommendationerna och riktlinjerna sträckte sig från en betoning av nyttan med extern rådgivning för att förhindra konkurser via betydelsen av moderniserad och tillförlitlig insolvenslagstiftning för att främja uppgörelser och omstruktureringsåtgärder till vikten av att göra en klar åtskillnad mellan bedrägliga konkurser och icke-bedrägliga, samtidigt som man i rapporten också beskriver de olika relevanta rättsliga konsekvenserna. Rapporten bidrog verkligen till att intensifiera ansträngningarna i hela Europeiska unionen att reformera insolvenslagstiftningen.
Som svar på ett antal ståndpunkter antagna i grönboken ”Entreprenörskap i Europa” utökade kommissionen 2004 EU:s handlingsplan för entreprenörskap genom att lägga till företagskonkurser som en prioriterad fråga med tre specifika mål.
Det första av dessa mål var att medlemsstaterna bör främja genomförandet av rekommendationerna från gruppen av experter på ”omstrukturering, konkurs och nyetablering”. Det andra var att företagsmisslyckanden bör förstås bättre, och det tredje var att främja förebyggande åtgärder för företag i riskzonen.
Förutom det andra och tredje målet håller kommissionen som ett led i det fleråriga projektet ”Stigma of Failure and Early Warning Instruments” för närvarande på att utarbeta ett informationspaket och självutvärderingstest som gör det möjligt för entreprenörer att på ett tidigt stadium när utsikterna att få hjälp fortfarande är goda inse de riskfaktorer som påverkar deras företag.
Den 28 mars 2006 arrangerade kommissionen en konferens i Bryssel om ämnet konkurrens och nyetablering, där man granskade metoder att förebygga konkurser och hur man skulle kunna motverka misslyckandestämpeln och främja nyetablering efter icke-bedrägliga företagskonkurser.
Det finns positiva tecken på att dessa prioriteringar tas upp på nationell nivå genom de nationella reformprogrammen för 2005 i anslutning till Lissabonstrategin, som lades fram av ungefär en tredjedel av medlemsstaterna – och jag kan lägga till att Grekland tillhör dessa – inbegripet planer för reformering av medlemsstaternas konkurslagar. 
Marie Panayotopoulos-Cassiotou (PPE-DE ).
   – Fru talman! Tack så mycket för det fullständiga svaret och för uppgifterna om de åtgärder som vidtas av kommissionen och rådet.
Jag vill fråga om Europeiska unionens internationella skyldigheter bidrar till att affärsmän går i konkurs och plötsligt misslyckas. 
Günter Verheugen,
   . – Som jag redan nämnt har vi på EU-nivå inga befogenheter att hantera denna fråga, och vi kan därför inte vidta några åtgärder, vare sig lagstiftningsmässigt eller internationellt sett. Som jag förklarade för er är det bara en sak vi kan göra, nämligen att se till att bättre rättsliga ramvillkor inrättas genom samarbete, samordning och utbyte av erfarenheter i medlemsstaterna. Som jag sa finns det länder där detta redan har skett, medan detta fortfarande är en pågående process i andra. I vissa länder är situationen fortfarande otillfredsställande.
Det jag kan säga i dag är att vi kommer att lägga särskild vikt vid denna fråga när nästa årsrapport om Lissabonstrategins genomförande utarbetas, särskilt när det gäller de länder vars insolvenslagstiftning fortfarande utgör ett hinder för tillväxt och sysselsättning. 
Alexander Stubb (PPE-DE ).
   – Jag måste börja med att beundra kommissionens förmåga att ge svar på detaljerade och svåra frågor om små och medelstora företag i Grekland.
Det bästa vi kan göra när det gäller små och medelstora företag är att avreglera marknaderna och, i synnerhet, att genomföra de fyra grundläggande friheter som redan existerar. Min fråga är om ni i dag skulle kunna garantera att ni kommer att stå emot det tryck som vi får utstå från flera, framför allt tyska, fackföreningar för att ytterligare urvattna tjänstedirektivet, som blev föremål för en sådan fin kompromiss mellan rådet, kommissionen och parlamentet? 
Günter Verheugen,
   – Även om jag måste säga att jag har svårt att se kopplingen mellan parlamentsledamotens fråga och problemet med insolvenslagstiftningen, som vi diskuterar här, så ska jag ändå besvara den. Kommissionen är fast besluten att göra allt den kan för att se till att tjänstedirektivet antas i den form som fastställts i kompromissen med parlamentet. 
Paul Rübig (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot! När stora företag går i konkurs drabbas ofta många småföretag som inte får betalt för sina fakturor. Anser ni att Europeiska investeringsfonden – åtminstone under en begränsad period – skulle kunna träda in där och garantera betalning eller ställa ett lån till förfogande för att ersätta företagens kapitalförlust? 
Günter Verheugen,
   – Jag är säker på att ni förstår att denna fråga måste undersökas närmare, eftersom mitt svar skulle utgöra ett åtagande för institutioner där jag inte har någon direkt befogenhet. Mer generellt kan jag dock säga att jag absolut anser att de instrument som står till vårt förfogande för att mildra konsekvenserna av plötsliga strukturförändringar kan användas även i fall som dessa. Jag kan alltså tänka mig kreativa finansiella instrument i enskilda fall, men de måste verkligen bedömas från fall till fall.
Även här är problemet att EU-lagstiftning inte är möjlig under de nuvarande ramvillkoren. 
Talmannen.
Jag välkomnar en integrerad europeisk industripolitik. Dock anser jag att den i den form den presenteras är alltför ensidigt inriktad på att hävda konkurrenskraft. Konkurrenskraft är förvisso viktigt för att industrin ska kunna utvecklas, men det hade varit välkommet om de sysselsättningspolitiska aspekterna beaktats mera.
På vilket sätt kommer kommissionen att integrera sysselsättningspolitiken i den integrerade industripolitiken? 
Günter Verheugen,
   – I en globaliserad värld är den europeiska industrins konkurrenskraft avgörande för tillväxten och sysselsättningen. De förslag som kommissionen lagt fram om en modern industripolitik är specifikt avsedda att inte bara göra det mesta möjliga av den europeiska industrins sysselsättningspotential, utan även att förstärka denna potential ytterligare.
Det finns alltså en ganska direkt koppling mellan sysselsättningspolitiken och industripolitiken. Jag är tacksam för er fråga, eftersom den ger mig chansen att slå fast att den industripolitik som jag och hela kommissionen vill främja inte är en politik som värnar om aktieägarvärdet. Syftet med denna industripolitik är i stället att säkra högkvalitativa arbetstillfällen på lång sikt i Europa.
Huvudmålet för den politik jag vill värna om är att ge människor högkvalitativa arbetstillfällen, och tillräckligt många arbetstillfällen. I motsats till den åsikt som tidigare fördes fram i Europa är vi i dag mer övertygade än någonsin om att detta mål inte kan nås utan en stark industribas i Europa, det vill säga en industri som är stark, högpresterande och konkurrenskraftig.
Jag vill även göra er uppmärksamma på vissa delar av vår politik som specifikt rör kopplingen mellan industripolitiken och sysselsättningspolitiken. Jag vill framför allt nämna Europeiska fonden för justering för globaliseringseffekter, som nu har inrättats på förslag av kommissionen och vars medel främst är avsedda att hjälpa arbetstagare som drabbats av snabba strukturförändringar att förstärka sin kompetens eller finna ett nytt arbete.
Jag vill betona för er att kommissionen för närvarande håller på att utarbeta en politik som ska komma till rätta med kompetensbristen i Europa, förbättra arbetstillfällenas innehåll och förbättra sysselsättningsmöjligheterna inom ett flertal sektorer, särskilt informations- och kommunikationsteknik, maskinbyggnad, textil- och läderindustrin och olika områden för råvaruproduktion och tillverkningsindustri.
EU verkar även för bättre fungerande arbetsrelationer och är starkt engagerat för företagens sociala ansvar. Er fråga ger mig också tillfälle att klargöra för de europeiska företagen att höga vinster aldrig kan vara ett företags enda mål, eftersom europeiska företag alltid har en social funktion att fylla. Företagen har ett ansvar gentemot samhället, ett ansvar som framför allt består i de arbetstillfällen företagen genererar.
Som ni märker går det i praktiken inte att bedöma vår industripolitik skilt från sysselsättningspolitiken. Möjligen kan den sammanfattas i en enda mening. Modern europeisk industripolitik är ytterst viktig och nödvändig för att förbättra sysselsättningsmöjligheterna. 
Jan Andersson (PSE ).
   – Tack så mycket för svaret som jag tyckte var bra. Jag ser inte heller någon motsättning mellan konkurrenspolitik och sysselsättningspolitik. Jag anser bara att man kanske borde betona sysselsättningspolitiken mer i framtiden. Det är viktigt att vi har en stark industripolitik i Europa för att kunna behålla sysselsättningstillfällena. I ljuset av den demografiska utvecklingen är det emellertid också viktigt att sysselsättningstillfällena i sektorn är av hög kvalitet samt att vi satsar på kompetensutveckling med mera, så att ungdomar söker sig till industrisektorn. Det får med tanke på konkurrensen inte bli svårt att rekrytera ny arbetskraft. Det är en mycket viktig uppgift att lösa detta problem med hänsyn till den demografiska utvecklingen. 
Günter Verheugen,
   . – Jag kan bara säga att jag och parlamentsledamoten är fullkomligt eniga. Detta är exakt vad kommissionen försöker göra, och hans fråga får mig att inse att mer information och bättre kommunikation krävs.
Jag tycker att det verkar som om kanske inte alla i Europa ännu har insett vad kärnan i vår strategi är, så jag upprepar att den nuvarande kommissionens grundläggande strategi är en strategi för tillväxt och sysselsättning. Detta är vad det framför allt handlar om; detta är det huvudsakliga målet. Tillsammans med de många andra medel som står till vårt förfogande är industripolitiken ett de instrument vi har för att nå målet om tillväxt och sysselsättning. 
Philip Bushill-Matthews (PPE-DE ).
   – Jag välkomnar verkligen kommissionsledamotens svar, men kan jag också få fråga huruvida han samtycker till att en större flexibilitet, särskilt inom ramen för översynen av arbetstidsdirektivet, skulle vara bra för både sysselsättningen och konkurrenskraften, och skulle han personligen gå i bräschen för att främja detta? 
Günter Verheugen,
   . – Ni kommer märka att jag inte har någon ledande roll och att jag inte vill inkräkta på mina kollegers ansvarsområden, precis som de inte lägger sig i frågor som tillhör mitt ansvarsområde. Jag vill därför med vederbörlig försiktighet svara att det i alla kommissionsdokument som avhandlar behovet av reformer i Europa betonas att arbetsmarknaderna, åtminstone i vissa sektorer och medlemsstater, är alltför orörliga och inte tillräckligt flexibla, och att ökad flexibilitet på arbetsmarknaderna – även om denna alltid beskrivs mycket exakt i varje enskilt fall – verkligen skulle ge resultat i form av ökad entreprenörsverksamhet, större riskvilja och, i förlängningen, fler arbetstillfällen.
I princip kan jag därför svara ja på er fråga. Flexiblare arbetsmarknader på 2000-talet är en nödvändig del av lösningen på de strukturproblem vi står inför. 
Richard Seeber (PPE-DE ).
   – Om man ser på den aktuella sysselsättningsstatistiken står det fullständigt klart att de primära och sekundära sektorerna, det vill säga jordbruket och industrin, tillsammans med tjänstesektorn drabbas av kraftiga omsvängningar i alla de utvecklade industriländerna.
Jag menar att det är i tjänstesektorn framtiden ligger. Vore det inte bättre om kommissionen koncentrerade sina insatser dit, om den nu har en strategi för sysselsättning och tillväxt? 
Günter Verheugen,
   – Vi skulle kunna ha en ofantligt intressant debatt om detta, men mitt svar är klart och tydligt nej. Ni är kanske förvånade över att jag kan ge ett så entydigt svar. Det är ett grundläggande fel att tro att man kan föra en politik som gynnar tjänstesektorn i stället för tillverkningssektorn. Det förhåller sig i själva verket så att tjänstesektorn inte kan utvecklas alls utan en stark industri – en stark tillverkningsindustri – som köper dess tjänster.
Om man ser på den ekonomiska verkligheten i de medlemsstater som har en förhållandevis stor tjänsteindustri så ser man att många av tjänstesektorns verksamheter tidigare sköttes av industrin, men i grunden är exakt desamma som tidigare. Vårt argument är därför att utan en stark och effektiv industribas kan inte den expansion av tjänstesektorn som är nödvändig för att lösa sysselsättningsproblemet genomföras enbart med detta medel. Jag anser att vi måste betrakta dessa båda sektorer som tätt sammanlänkade. 
Talmannen.
Kan kommissionen ange vilka olika åtgärder den vidtagit under perioden 2005–2006 och fram tills nu för att minska byråkratin inom EU för småföretag? 
Günter Verheugen,
   – Fru talman! Jag måste medge att mitt problem med denna fråga är att själva omfattningen av kommissionens senaste verksamheter och initiativ inom detta område är så stor att jag skulle behöva mycket lång tid för att redogöra för allt vi gör för närvarande. Jag ska därför göra en sammanfattning, vilket också kommer att hjälpa talmannen att spara tid.
Att minska byråkratin och sänka administrationskostnaderna för små och medelstora företag, bland annat genom att höja kvaliteten på vår lagstiftning, är ett av den nuvarande kommissionens främsta politiska projekt. Det är detta den nuvarande kommissionen står för.
Vi har åstadkommit ett verkligt paradigmskifte. Vi genomför för närvarande en systematisk undersökning av hela EU-lagstiftningen – och då menar jag verkligen rättsakt för rättsakt, bestämmelse för bestämmelse – för att se hur den kan förenklas, särskilt för de små och medelstora företagen, och om den innehåller krav som lägger hinder i vägen för dessa.
Som parlamentet vet har kommissionen gett politiken för små och medelstora företag dess rättmätiga plats i centrum för vårt ekonomiska tänkande, eftersom det är dessa företag snarare än storföretagen som är den viktigaste kraften i Europa. Vad dessa företag behöver är större frihet och mer ansvar för sina egna verksamheter. De behöver en miljö som de kan utvecklas i.
Vi är fullt och fast övertygade om att projektet för minskad byråkrati och bättre lagstiftning är en övergripande uppgift för hela kommissionen, en uppgift som berör samtliga generaldirektorat och som kommer att vara ett viktigt bidrag till att stärka de små och medelstora företagens roll och uppmuntra fler människor i Europa att starta eget, att själva ta en risk och därigenom skapa arbetstillfällen för andra.
Fru talman! För att spara tid kan jag kanske ge den långa versionen av mitt svar till parlamentsledamoten, med närmare uppgifter om alla dessa initiativ. Jag står även gärna till tjänst med ytterligare uppgifter vid behov. 
Seán Ó Neachtain (UEN ).
   – Jag vill tacka kommissionsledamoten för hans svar, och fastän han sa att det skulle ta honom längre tid att sammanföra alla åtgärder blev jag ändå uppmuntrad av hans svar.
Herr kommissionsledamot! Stämmer det inte att Lissabonmålen är långt ifrån uppfyllda, och att vi fortfarande ligger efter när det gäller de åtgärder som krävs för att samordna och utveckla de små och medelstora företagen enligt de mål för Lissabonstrategin som vi ursprungligen fastställde? 
Günter Verheugen,
   – Riktigt så starka ord skulle jag inte använda i dag. Förra året skulle jag ha sagt precis samma sak som parlamentsledamoten. Som han vet har dock Lissabonstrategin – den strategi för tillväxt och sysselsättning som jag nämnde nyss – genomgått en fullständig översyn sedan dess, såsom beslutades under våren förra året. Utan att vilja föregripa den rapport som kommissionen ska lägga fram i slutet av året kan jag nog ändå säga en sak, nämligen att positiva effekter faktiskt börjar synas. De märks i medlemsstaternas politik och till och med i den europeiska ekonomin.
Jag vet inte om parlamentsledamöterna erfor samma känsla som jag när de läste tidningen i morse, men för första gången på länge kunde vi läsa att produktionstillväxten i Europa och den generella ekonomiska tillväxten nu är högre än i Japan och Förenta staterna. Vi växer återigen snabbare än våra amerikanska och japanska konkurrenter. Detta innebär att klyftan minskar, och jag hoppas att denna utveckling kommer att fortsätta.
Detta är bara en första fingervisning, men den är hoppingivande och visar att vi är på rätt spår. 
James Hugh Allister (NI ).
   – Herr kommissionsledamot! Utan att vilja vara ovänlig, är det inte riktigt att säga att kommissionens meriter när det gäller att minska byråkratin har varit mycket löftesrika, men att få löften har infriats? Det har definitivt viss betydelse att ni i dag i ert konkreta svar inte har kunnat ge ett enda realistiskt exempel på en minskning av byråkratin, fastän ni hade lovat oss en skriftlig redogörelse av några exempel. Erfarenheten i min valkrets är att näringslivet inte ser något tecken på att den skulle ha minskat. De anser sig vara alltmer belastade av omständigheter som allvarligt hämmar deras konkurrenskraft. 
Günter Verheugen,
   – Jag beklagar att jag måste säga emot parlamentsledamoten, men det förhåller sig faktiskt på rakt motsatt sätt.
På den relativt korta tid som förflutit sedan detta initiativ inleddes har vi uppnått mer än jag någonsin hade kunnat drömma om. För det första har vi, som parlamentsledamoten vet, som ett första steg dragit tillbaka en tredjedel av all planerad lagstiftning, utan att ersätta denna. För det andra har vi anpassat lagstiftningsarbetet och infört obligatorisk fullständig konsekvensbedömning, som i sig innebär en väsentlig förbättring av den befintliga lagstiftningens kvalitet. Parlamentsledamöterna kommer att märka detta här i parlamentet när de debatterar förslag som kommissionen har lagt fram.
För det tredje är programmet för förenkling i full gång. Tyvärr har övriga institutioner inte hållit jämna steg med kommissionen på detta område. Jag är alltid öppen för kritik, men den kritiken vore lättare att ta till sig om rådet och parlamentet kunde fatta beslut om de förslag till förenklingar som kommissionen lagt fram för institutionerna i samma takt som kommissionen lägger fram dem. 
David Martin (PSE ).
   – Kan kommissionsledamoten godta att hans hjärtliga ord om de små och medelstora företagen skulle vara mer trovärdiga om det inte vore så att våra egna forskningsstöd verkar diskriminerande mot små företag? Jag känner till ett exempel med två företag – ett stort och ett litet – inom samma program, där det stora företaget granskas i slutet av programmet och mottar sina stöd i förväg, medan det lilla företaget är tvunget att på egen bekostnad genomföra en årlig revision och dessutom får motta sina anslag i efterskott. Erkänner inte kommissionsledamoten att detta är en omsvängning när det gäller våra prioriteringar? 
Günter Verheugen,
   – Den frågan kan jag inte besvara utan att sätta mig in i det enskilda fallet. Jag uppmanar parlamentsledamoten att lämna de aktuella uppgifterna antingen till mig eller till den av mina kolleger inom kommissionen som berörs – jag vet ju inte inom vilket ansvarsområde detta ska ha inträffat. Därefter kommer fallet att undersökas. Kommissionen har i alla fall ingen politik som går ut på att gynna de stora företagen framför de små. Det är precis tvärtom.
De villkor som ska uppfyllas av små och medelstora företag när de lämnar in anbud avseende kontrakt och projekt är väsentligt mindre krävande än för stora företag. De små och medelstora företagen kan även beviljas en högre procentuell andel stöd än stora företag. Jag är förvånad över det praktiska exempel som parlamentsledamoten tar upp. Det kan inte förhålla sig så generellt utan måste röra sig om ett särskilt fall, och jag ska gärna undersöka det närmare. Jag uppmanar honom att ge oss de aktuella uppgifterna. 
Talmannen.
   – Fråga nr 45 kommer att besvaras skriftligen.
Sedan Malta 2004 anslöt sig till EU har tusentals EU-medborgare upprörts över att den maltesiska regeringen tillåter vårjakt. Parlamentsledamöter har allt sedan dess utövat påtryckningar på kommissionen för att denna ska förbjuda vårjakten i Malta, ett undantag som är oförenligt med EU:s direktiv 79/409/EEG(1) om bevarande av vilda fåglar. I sitt svar på fråga E-1318/06 från juni 2006 säger kommissionen att den starkt ifrågasätter Maltas påstående om att jaktmöjligheterna under hösten är ytterst små varför vårjakten skulle betraktas som berättigad. Kommissionen begärde emellertid att de maltesiska myndigheterna skulle inkomma med kompletterande uppgifter.
Kan kommissionen uppge om den erhållit några (tillfredsställande) kompletterande uppgifter. Om så inte är fallet, kan kommissionen uppge när den förväntas fatta beslut om huruvida Maltas undantag avseende vårjakten är godtagbart så att ärendet ska kunnas avslutas? 
Stavros Dimas,
   – I fågeldirektivet finns ett generellt förbud mot vårjakt, som endast är tillåten på särskilda villkor. Det viktigaste av dessa är avsaknaden av fullgoda alternativ.
Hittills har vissa medlemsstater som begärt sådana undantag inte kunnat visa att fullgoda alternativ till jakt saknas, till exempel under hösten.
Skälet till att vårjakt är förbjuden är att vilda fåglar flyttar till sina häckningsplatser då. Det handlar om fåglar som har överlevt vintern och många andra umbäranden och som är på väg till de platser där de ska föda upp sina ungar. Det finns alltså ett grundläggande skäl att inte tillåta jakt på vilda fåglar under denna period.
Beträffande Malta har vi från den maltesiska regeringen framför allt begärt uppgifter om fågeljakt under en period som sträcker sig tillbaka till hösten 2004. De uppgifter vi har fått från de maltesiska myndigheterna avser vårjaktperioden 2004.
Utifrån dessa uppgifter, som kommissionen noggrant har granskat för att se om skälen till ett undantag verkligen var giltiga, det vill säga att ett fullgott alternativ för jakt under andra perioder saknades, har vi funnit att villkoren inte var uppfyllda. Eftersom det under hösten finns ett stort antal vaktlar och turturduvor, som inte skiljer sig nämnvärt från det antal fåglar som jagas under våren, och med beaktande av EG-domstolens domar, fann vi därför att det finns ett fullgott alternativ och att undantaget därför var otillåtet.
När kommissionen slagit fast detta inleddes rättsliga förfaranden mot Malta i juli 2006 för överträdelse av fågeldirektivet, med hänvisning till att Malta tillåtit vårjakt på dessa två arter.
Jag vill betona att liknande överträdelseförfaranden även har inletts mot andra medlemsstater där de nödvändiga villkoren inte har varit uppfyllda för begärda undantag och att domar nyligen har avkunnats mot bland andra Spanien och Finland på exakt samma grunder. 
Paulo Casaca (PSE ).
   – Fru talman! Efter kommissionsledamotens svar skulle jag vilja fråga honom om han inte anser att det är ett grovt misstag att fatta ett sådant beslut enbart på grundval av statistik som samlats in av jägarna. Vore det inte bättre om kommissionen intog en hållning där större vikt fästs vid den faktiska situationen och där uppgifter från den maltesiska pressen och fågelskådarkollektivet beaktas? 
Stavros Dimas,
   . – Jag vet att det råder tvekan om de uppgifter som de maltesiska myndigheterna har lämnat in till oss, men med hjälp av dessa uppgifter har vi ändå kommit fram till att det inte finns någon grund för ett undantag från förbudet mot vårjakt, och vi har inlett överträdelseförfaranden mot Malta. Vad mer kan vi göra? Vi vill visa alla att vi är mycket noga med att fågeldirektivet tillämpas och upprätthålls, och det gäller även denna bestämmelse. I annat fall, om vi sänder olika signaler, kommer många andra länder att tro att vi har urvattnat fågeldirektivets bestämmelser, och kanske kommer även de att kräva undantag. Vi har således inlett överträdelseförfaranden, och vi får se huruvida de maltesiska myndigheterna kommer att foga sig och förbjuda jakt under våren. 
Bart Staes (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Det är 2004 vi talar om nu, men jag har läst i maltesiska tidningar att ett stort antal flyttfåglar jagades under våren 2005 och 2006, och att många av dem sköts.
Kan ni uppge om de maltesiska myndigheterna redan har lämnat en rapport till kommissionen om undantaget för vårjakten 2005, och vilka skyldigheter myndigheterna har i detta avseende? En rapport borde ha lämnats i juni i år, om jag inte tar fel. Har så skett, och kan ni i så fall säga något om rapportens innehåll och skälen till undantaget? Om inte, när räknar ni med att rapporten kommer? 
Stavros Dimas,
   . – Under denna månad kommer ett möte att hållas mellan de maltesiska myndigheterna och företrädare från generaldirektoratet för miljö. Olika frågor kommer att diskuteras, däribland den om att Malta fortsätter att tillåta vårjakt på turturduvor och vaktlar. Man kommer att undersöka olika sätt för att garantera att fågeldirektivet efterlevs.
Vad beträffar rapporten och siffrorna för 2005 ska de ha lämnats in före årets slut. 
Talmannen.
   – Eftersom de behandlar samma ämne kommer följande frågor att tas upp tillsammans:
I oktober förra året tog kommissionen initiativet till ett EU-förbud mot import av vilda fångade fåglar. Detta beslut togs av hänsyn till människors hälsa.
Denna handel bör förbjudas även pga. att den till stor del är icke hållbar och skapar kraftiga nedgångar i många vilda fågelpopulationer. Importen till EU uppskattas till ca 2 miljoner fåglar per år. Kommissionen förtjänar därför beröm för att man hjälpt till att rädda över en miljon fåglar sedan oktober.
När frågan ställdes om effekterna av denna handel avseende bevarandet av fågelpopulationer försäkrade kommissionsledamot Dimas miljöministrarna i december 2005 att kommissionen skulle se över följderna av denna handel med avseende på naturskyddsaspekterna.
Kommissionen förefaller inte ha inlett någon sådan studie. Kan kommissionen förklara varför detta arbete inte har inletts och när man tänker efterkomma sitt löfte?
Kommer kommissionen att genomföra en ingående studie av effekterna av det tillfälliga förbudet mot import av vilda fåglar, med uppgifter från samtliga medlemsstater? Den olagliga handeln är svår att mäta. Det anses emellertid att denna handel omfattar stora mängder skyddade fåglar som fångats i vilt tillstånd, och grupper som är emot ett förbud har använt sig av argumentet att ett totalförbud mot import av vilda fåglar skulle leda till att handeln övergår till illegal verksamhet och till att den illegala importen av fåglar ökar. En preliminär analys av uppgifter som samlats in sedan i oktober 2005 (när det tillfälliga förbudet infördes), som publicerats i en ny rapport från djurskyddsorganisationen RSPCA/Eurogroup for Animal Welfare, visar att den illegala handeln har minskat och att farhågorna inte har besannats. 
Stavros Dimas,
   – Jag ska försöka besvara de två relaterade frågorna om såväl studien om fåglar som förbudet mot fåglar samt de uppgifter som lämnats av RSPCA (Royal Society for the Prevention of Cruelty to Animals). När det gäller veterinära bestämmelser och hygienkrav vidtog kommissionen snabba och effektiva förebyggande åtgärder i oktober 2005 utifrån den veterinära lagstiftningens befintliga ramar.
Vi hade beviljat en förlängning av importförbudet för alla fåglar till och med den 31 maj 2006, och vi beviljade en ny förlängning till och med den 31 december 2006. Mot bakgrund av fågelinfluensans spridning kommer förbudet sannolikt att förlängas igen.
Kommissionen har även bett Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet om ett expertutlåtande om djurs hälso- och överlevnadsvillkor, vilket berör import av andra fåglar än fjäderfä. Detta expertutlåtande väntas i oktober 2006.
När det gäller skyddet av den biologiska mångfalden och vilda fåglar beställde kommissionen en studie i januari 2006, efter rådets möte i december, för att granska effekten av gemenskapens förordningar om handel med arter av vilda djur och växter.
Den grundläggande ramen för att vidta skydds- och handelsåtgärder är konventionen om internationell handel med utrotningshotade arter av vilda djur och växter, eller CITES, som har införlivats i EU:s lagstiftning genom förordningarna om handel med arter av vilda djur och växter. För närvarande är det enligt dessa förordningar tillåtet med import, förutsatt att den inte äventyrar ordningen för skydd av arter.
EU:s behöriga vetenskapliga kommitté, som alla vetenskapliga myndigheter i EU-medlemsstaterna samarbetar med, ansvarar för granskningen av importen av arter av vilda djur och växter. Det är där nödvändiga åtgärder vidtas för import av arter när problem konstateras, och detta gäller inte bara fåglar utan alla arter.
Den studie vi har beställt har ett brett perspektiv och omfattar frågan om vilken effekt dessa förordningar har på skyddet av arter av vilda djur och växter, med tyngdpunkten på vilda fåglar. Studiens resultat väntas vara tillgängliga i mitten av 2007.
När studien utarbetas kommer givetvis slutsatserna i rapporten från RSPCA och Eurogroup for Animal Welfare att beaktas. 
Caroline Lucas (Verts/ALE ).
   – Tack för det svaret, herr kommissionsledamot. Fastän undersökningen begärdes redan i december 2005 gläds jag åt att den åtminstone har inletts, även om vi blir tvungna att vänta till mitten av 2007. Det tycks ligga relativt långt fram i tiden, men låt oss hoppas att det är värt att vi väntar.
Kan ni förklara varför EU fortsätter att importera fåglar när länder som till exempel Förenta staterna anser att dessa fåglar inte fångas på ett godtagbart sätt? Sedan 1992 har Förenta staterna infört ett moratorium för alla fåglar som omfattas av CITES, såvida det inte finns vetenskapliga bevis för att de fångas på ett godtagbart sätt. Sedan 1992 har man inte kunnat bevisa ett enda fall där fåglarna har fångats på ett godtagbart sätt. Flera utvecklingsländer har också förbjudit export av dessa fåglar. Hur kommer det sig att Förenta staterna har gjort en så pass annorlunda bedömning än EU när det gäller huruvida de fångas på ett godtagbart sätt eller inte? 
Stavros Dimas,
   . – För det första kan jag upplysa er om att Förenta staterna inte har undertecknat konventionen om biologisk mångfald. De har annorlunda regler, de har ett allmänt förbud, men de har också undantag. Vi får mer eller mindre samma resultat genom att betrakta arter separat. Resultaten är emellertid mer eller mindre desamma eftersom det finns en stor olaglig handel i Förenta staterna, vilket det även finns hos oss. Kommissionen kommer att undersöka vad som görs i Förenta staterna och vilka resultaten är. Även om Förenta staterna förbjuder all import måste vi undersöka detta, och i första hand se om ett allmänt förbud gör att den olagliga handeln ökar. Vi vet inte detta. Studien visar att den olagliga handeln eventuellt kommer att minska, men vi vet inte vad som kommer att ske i framtiden. Om vi inför ett permanent förbud för fåglar måste vi beakta hur och varför de behandlas annorlunda än alla övriga arter, såsom koraller och reptiler, för vi har en övergripande politik. Förenta staterna har en annorlunda hållning till detta.
Vi skulle också vilja undersöka huruvida ett obegränsat handelsförbud från Förenta staterna skulle kunna utmanas av exportländer, till exempel inom ramen för Världshandelsorganisationen. Detta skulle också kunna utmana och undergräva våra befintliga, sofistikerade och restriktiva åtgärder som gör det möjligt för EU att vidta tillfälliga åtgärder på grundval av ett samråd med exportländerna. Men vi kommer ändå att undersöka ett förbud med undantag i vår studie. 
John Bowis (PPE-DE ).
   – Vad än Förenta staterna kan göra genom sina undantag har vi ett tillfälligt förbud som har visat sig fungera när det gäller att minska den olagliga handeln, men vi har inte något permanent förbud. Det är också vi i EU som är de största importörerna av vilda fåglar, med 93 procent – vilket motsvarade närmare en miljon per år fram till 2003. Mellan 40 och 70 procent av dessa fåglar dör innan de exporteras, och ännu fler dör på vägen till EU. Är det verkligen inte på tiden att vi permanentar vårt förbud och att vi sedan vägleder resten av världen och föregår med gott exempel för länder som Förenta staterna och Australien? 
Stavros Dimas,
   . – Denna studie har visat att de senaste beslagen har minskat sedan vi införde ett förbud av hälsoskäl. Det är svårt att mäta det exakta antalet djur som omfattas av den olagliga handeln, eftersom vi inte per definition har vetskap om dessa djur.
Mängden infångade och beslagtagna fåglar i EU kan ha minskat nyligen, till följd av det rådande tillfälliga förbudet mot all import. Inga fåglar erbjuds för import eftersom de automatiskt och omedelbart skulle tillbakavisas. Det är av särskild betydelse att fåglar fortfarande infångas, köps och säljs olagligt i medlemsstaterna. De importeras och förs in utan några veterinärkontroller. Återigen får vi se vad studien visar och huruvida ett förbud med undantag skulle vara en bättre lösning än det nuvarande systemet, där arter undersöks från fall till fall. Vi tillåter endast att de fåglar importeras som inte hotas av utrotning. 
John Purvis (PPE-DE ).
   – Kommissionsledamoten nämnde att han var oroad över de fåglar som hotas av utrotning. Han känner emellertid till att jag och en av mina väljare har skrivit till honom ett flertal gånger om fallet med den legitime och laglige importören av fåglar från Förenta staterna, fåglar som på laglig väg har infångats i Förenta staterna. Denna individ har tvingats upphöra med sin affärsverksamhet på grund av detta förbud – som är ett förbud av hälsoskäl, för kycklingar, och som inte är relevant för dessa specifika vilda fåglar i Förenta staterna. De är lagliga, legitima och utgör inte någon hälsorisk.
Varför vidtar kommissionsledamoten denna drakoniska åtgärd gentemot de små företagen i EU? 
Stavros Dimas,
   . – Detta är en fråga för min kollega Markos Kyprianou. Det uppenbara svaret är emellertid fågelinfluensan, och det förbud vi har infört av hälsoskäl. Detta är ett tillfälligt förbud. Det måste förlängas till slutet av december, och det kan komma att förlängas in på nästa år, beroende på hur fågelinfluensan utvecklar sig.
I detta särskilda fall följer Förenta staterna en annorlunda politik, även om resultatet kanske är detsamma. De har ett förbud med undantag, medan vi kan tillåta viss import som avgörs från fall till fall. 
Avril Doyle (PPE-DE ).
   – Herr kommissionsledamot! Jag undrar huruvida ni någonsin har övervägt möjligheten att fastställa omvänd bevisbörda. Min fråga gäller det faktum att det i vårt nuvarande system för att reglera handeln med vilda fåglar krävs bevis på att handeln är skadlig för vildlevande bestånd innan handeln kan suspenderas. Varför kan vi inte fastställa den ekologiska hållbarheten för en vild fågel eller en art innan handeln inleds? I själva verket borde detta tillämpas på samtliga arter och inte bara på fåglar. Dessutom förbjuder EU handel med unionens egna vilda fåglar enligt fågel- och livsmiljödirektiven. Samtidigt fortsätter vi, genom denna handel, att inta en överlägsen attityd gentemot de minst utvecklade ländernas biologiska mångfald, även om det för närvarande finns ett förbud. Är detta ett godtagbart sätt att fortsätta framåt? 
Stavros Dimas,
   . – Bevarandet av vissa fågelarter i världen påverkas av den internationella handeln. Man skulle kunna föreslå att sådana arter tas med i förteckningen i CITES-konventionen, beroende på bilagorna. Handel för kommersiella ändamål är då förbjuden eller reglerad av ett tillstånds- och övervakningssystem. Detta ska beslutas på ett särskilt sätt enligt bestämmelserna i CITES.
I förteckningen finns endast de arter för vilka särskilda kriterier för bevarande och handel har uppfyllts. I de fall då dessa kriterier är uppfyllda stöder kommissionen att ett sådant tillägg till förteckningen görs. Alla eventuella tillägg till förteckningen blir föremål för en omröstning i CITES, och den majoritet som krävs uppnås inte alltid. Vi bör komma ihåg att vi måste agera i enlighet med lagen och uppfylla våra skyldigheter enligt CITES-konventionen. Dessutom kan vi inte förändra något om en omröstning redan har verkställts. Exportländer är också delaktiga, och om vi inte agerar i enlighet med lagen för en viss art kan vi stöta på problem när det gäller andra arter, såsom reptiler, koraller eller andra djur. 
Talmannen.
I april 2006 sände kommissionen en formell skrivelse till kommunalhuset i Madrid och autonoma regionen Madrid som ett led i ett överträdelseförfarande avseende direktiv 85/337/EEG(2) i samband med tunnelarbetena för M-30. Hela förfarandet inleddes genom en begäran om information till följd av den parlamentariska frågan P-0494/04(3)som ställdes av frågeställaren i februari 2004. Har stadsförvaltningen i Madrid och den autonoma regionen Madrid, efter det att tvåmånadersfristen löpt ut, tillhandahållit kommissionen erforderliga uppgifter och kan kommissionen bekräfta att så verkligen skett? Om uppgifterna inte tillhandahållits inom angiven tid, vilka åtgärder kommer kommissionen i så fall att vidta? Om de tillhandahållits, vad innehåller de och hur ställer sig kommissionen till dessa uppgifter? 
Stavros Dimas,
   – Svaret är mycket enkelt. I en mening skulle jag kanske kunna säga att kommissionen har skickat en varningsskrivelse om de spanska myndigheternas förmodat felaktiga tillämpning av det ändrade direktivet om bedömning av inverkan på miljön av vissa offentliga och privata projekt när det gäller projektet med kringfartsleden M30 i Madrid.
Kommissionen skickade denna skrivelse den 10 april 2006, i enlighet med artikel 226 i fördraget, och Spanien svarade den 13 juli 2006. Vi utvärderar för närvarande de spanska myndigheternas svar, och denna utvärdering kommer att vara färdig inom kort. 
Carlos Carnero González (PSE ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot! Mot bakgrund av svaret från de berörda spanska myndigheterna hoppas jag att Europeiska kommissionen kommer att fatta ett snabbt beslut.
Jag vill säga följande: Av kommissionens skrivelse framgår mycket tydligt att kommissionen anser att bestämmelserna i direktiv 85/337/EEG, där stor vikt läggs vid miljökonsekvensbedömningar vid den här typen av offentliga arbeten, inte har följts. Eftersom bestämmelserna inte hade följts av dem som genomförde det offentliga arbetet har Madridbornas – alltså EU-medborgarna i Madrid – legitima rättigheter och intressen skadats.
Ayuntamiento de Madrid fortsätter dock med arbetet både dag och natt, trots Europeiska kommissionens varning. Mot bakgrund av svarsskrivelsen är det därför viktigt att ett beslut fattas omedelbart, eftersom rättigheter annars kommer att kränkas på ett mer eller mindre oåterkalleligt sätt. Detta måste vi försöka undvika. 
Stavros Dimas,
   . – Jag ska fatta mig mycket kort. Jag vill påpeka att kommissionen inledde utredningen efter att ni hade ställt en fråga om detta problem. Projektets dimensioner och komplexitet är sådana att det krävdes åtskilliga utbyten av information mellan kommissionen och de spanska myndigheterna för att samla in allt det faktamaterial och den juridiska information som kommissionen behövde för att på ett korrekt och vederbörligt sätt utreda fallet. Vi kommer nu eventuellt att behöva samla in mer information beträffande inledandet av förfarandena.
Vi drog slutsatsen att projektet med kringfartsleden M-30 inte var föremål för någon vederbörlig konsekvensbedömning enligt rådets direktiv 85/337/EEG om bedömning av inverkan på miljön av vissa offentliga och privata projekt, i synnerhet när det gällde vissa av de underprojekt som arbetet med kringfartsleden M-30 är indelat i. Man har också misslyckats med att åstadkomma en bedömning av dessa projekts kumulativa effekter. Detta är huvudproblemet. Projektet delades in i 19 underprojekt. För vissa underprojekt har det gjorts konsekvensbedömningar, men inte för alla, och det finns ingen övergripande konsekvensbedömning av hela projektet. Det är här vi anser att direktivet har överträtts. 
Talmannen.
   – Frågorna nr 50 och 51 kommer att besvaras skriftligen. Frågorna nr 52 och 53 tas inte upp eftersom ämnet redan förekommer på föredragningslistan för innevarande sammanträdesperiod. Frågorna nr 54–58 kommer att besvaras skriftligen. 
Talmannen.
Vilken rättslig ställning har icke-muslimska religionssamfund, särskilt kristna religionssamfund i Turkiet, främst vad gäller religionsfriheten, rätten till inrättande av fungerande samfund, byggandet av kyrkor och församlingshus samt utbildningen av nya präster? Anser kommissionsledamoten att Turkiet redan till fullo uppfyller Köpenhamnkriterierna på detta område när det gäller demokrati och rättsstatsprincipen? 
Olli Rehn,
   . – Den 20 juni 2006 hade jag en diskussion med utskottet för utrikesfrågor. Jag delgav utskottet kommissionens oro beträffande bristen på drivkraft när det gällde de politiska reformerna i Turkiet, som för närvarande handlar om exempelvis den fråga som Bernd Posselt tog upp. Kommissionen hade hoppats att inledandet av anslutningsförhandlingar skulle ge ökad kraft åt reformprocessen. När det gäller de svårigheter som icke-muslimska och muslimska religiösa minoriteter står inför har bristen på framsteg hittills varit påtaglig.
I praktiken fortsätter icke-muslimska religiösa samfund att möta betydande problem: de saknar rättskapacitet, konfronteras med inskränkt äganderätt och inblandning i förvaltningen av deras stiftelser, och de har inte tillåtelse att utbilda präster. Kommissionen vill också nämna att samfundet Alevi erfar svårigheter när det gäller erkännandet av heliga platser, representationen i berörda statliga organ och i den religiösa grundskoleutbildningen.
Dessutom skulle lagförslaget om stiftelser, som för närvarande väntar på ett avgörande i det turkiska parlamentet – vilket det gjort under alltför lång tid – endast åtgärda vissa av dessa svårigheter, nämligen egendomsordningen för vissa samfund, men inte alla. Kommissionen har upprepade gånger uppmanat de turkiska myndigheterna och den turkiska nationalförsamlingen att ändra lagförslaget om stiftelser, för att bringa det i överensstämmelse med relevanta EU-standarder. 
Bernd Posselt (PPE-DE ).
   – Jag är mycket tacksam mot kommissionsledamoten för hans utmärkta svar. Jag vill bara återigen fråga specifikt om Turkiet har gett honom ett svar och om landet sagt något om vilken tidsram det tänker sig för antagandet av lämpliga rättsliga bestämmelser. Eller har detta skjutits upp till efter det turkiska valet eller till och med helt lagts på hyllan? 
Olli Rehn,
   . – Vi har diskuterat denna fråga när det gäller förfaringssättet. När jag exempelvis för närmare ett år sedan var i Turkiet, efter inledandet av anslutningsförhandlingar den 3 oktober 2005, hade vi en djupgående diskussion om denna fråga med det berörda utskottet från den turkiska nationalförsamlingen. Sedan dess har vi tagit upp frågan vid olika tillfällen, däribland i samband med associeringsrådet i våras. Enligt vår mening, och i enlighet med de turkiska myndigheterna, bör detta utgöra en del av det så kallade nionde reformpaketet som, i sin helhet, fortfarande väntar på ett avgörande. Detta bör dessutom antas utan någon onödig försening av den turkiska nationalförsamlingen och till en del av den turkiska regeringen.
Detta är definitivt ett kritiskt förhandsvillkor för en anslutning till EU, och vi har klargjort att Turkiet inte kan ansluta sig till EU om det inte respekterar denna mycket grundläggande princip. 
Paul Rübig (PPE-DE ).
   – Anser kommissionsledamoten att Europeiska centrumet för övervakning av rasism och främlingsfientlighet, som har sin bas i Wien, skulle kunna fungera som en bas för att regelbundet övervaka situationen för religiösa minoriteter och beställa studier om detta ämne? 
Olli Rehn,
   . – Paul Rübig har föreslagit en mycket intressant idé. Vi använder all den information och de undersökningar som tillhandahålls av byråer såsom den han nämnde i Wien. Vi använder också information från olika människorättsorganisationer. Jag ska undersöka frågan, men såvitt jag har förstått använder vi redan undersökningar som tillhandahålls av denna byrå.
Vi använder en stor mängd undersökningar och information som tillhandahålls av organ såsom Europarådet och OSSE, samt byråer och andra tankesmedjor. 
Georgios Karatzaferis (IND/DEM ).
   – Herr kommissionsledamot! Som vi alla vet stängdes Halkiseminariet för flera år sedan. Har ni agerat på något sätt för att Halkiseminariet ska kunna öppnas på nytt? Det finns en risk att det ekumeniska patriarkatet inte kommer att ha någon som kan väljas till patriark i framtiden.
Kan ni säga något om detta? 
Olli Rehn,
   . – Religionsfriheten och den fria religionsutövningen är en annan nyckelfråga som vi har tagit upp ett antal gånger med den turkiska regeringen. Vi förväntar oss inte enbart överväganden, utan också konkreta åtgärder för att inleda Halkiseminariet, som är mycket viktigt för detta specifika religiösa samfund. 
Talmannen.
EU förpliktade sig 2004 att stödja norra Cyperns ekonomiska utveckling och europeiska integration. Genom att minska de ekonomiska skillnaderna mellan de två sidorna skulle man också sänka kostnaderna för återföreningen för grekcyprioterna och minska turkcyprioternas beroende av Turkiet.
För att säkra att Turkiets anslutning till EU och FN:s förhandlingsprocess kompletterar varandra och inte konkurrerar med varandra, uppmanas kommissionen att redogöra för hur EU engagerar sig för att framsteg ska uppnås på följande områden: fortsatta handelsförhandlingar inom en fastställd tidsram och frigörande av medel till stöd för norra Cyperns regelharmonisering, reformer av den offentliga sektorn, utveckling av hamnen i Famagusta och finansiering av en folkräkning i landets norra del, införande av ett nytt finansieringsinstrument för norra Cypern och upprättande av ett kontor för kommissionens delegation i norra delen av landet i syfte att övervaka tilldelningen av medel för tekniskt bistånd och regelharmonisering, översyn av de nuvarande förslagen om direkt handel så att de omfattar införlivandet av norra Cypern med EU:s tullunion med Turkiet, ändring av förordningen om ”gröna linjen” och gemensam förvaltning av hamnen i Famagusta tillsammans med turkcyprioterna samt garantier för att turkcyprioterna representeras i tillräcklig utsträckning i EU institutionerna? 
Olli Rehn,
   . – När det gäller de mått och steg som kommissionen vidtagit i syfte att underlätta en återförening av ön Cypern och därmed bryta den turkcypriotiska befolkningsgruppens isolering kan följande viktigare åtgärder nämnas.
Kommissionen har som en första åtgärd inlett genomförandet av den förordning som innebär att ett finansieringsinstrument införs i syfte att stödja den turkcypriotiska befolkningsgruppens ekonomiska utveckling. Förordningen antogs den 27 februari 2006, under det österrikiska ordförandeskapet. Programgruppen med ansvar för att förordningen genomförs bör kunna inleda sitt arbete denna månad. Den kommer att disponera ett EU-programkontor i norra Nicosia. De inledande genomförandeprojekten innefattar bland annat åtgärder på områdena fast avfall, energi, lokal infrastruktur och företagsstöd samt andra mycket konkreta åtgärder.
Kommissionen genomför dessutom inom denna ram genom Byrån för tekniskt bistånd och informationsutbyte (Taiex) ett program för institutionsuppbyggnad, som syftar till att förbereda turkcyprioterna för den kommande tillämpningen av gemenskapens regelverk på denna del av ön.
Det förslag till förordning om direkt handel som kommissionen lämnade in till rådet i juli 2004, alltså för mer än två år sedan, ligger fortfarande hos rådet. Kommissionen stöder det finländska ordförandeskapets insatser för att få till stånd ett snabbt antagande av handelsförordningen och därmed uppfylla EU:s åtagande från april 2004. Vi avser inte att dra tillbaka förslaget och lämna in en omarbetad version. Vi har varit och är fortfarande inställda på att gå med på och underlätta införandet av kompletterande åtgärder till stöd för återförening och ekonomisk utveckling, vilka kan godtas av såväl de båda befolkningsgrupperna som samtliga parter och bidra till att det nuvarande mycket olyckliga dödläget bryts. 
Det är en illa dold hemlighet att de kompletterande åtgärderna till stor del har varit inriktade på frågan om hamnen i Famagusta. Som svar på Yiannakis Matsis fråga kan sägas att återlämnandet av Varosha tidigare har varit kopplat till de FN-ledda samtalen om en samlad lösning på Cypernproblemet. Det ankommer därför på de berörda parterna att besluta om frågan även fortsättningsvis ska tas upp inom ramen för en samlad lösning, om den ska diskuteras separat eller om den rentav kan ingå i båda alternativen. Om bara viljan finns är inget omöjligt. Vi förväntar oss nu att båda parter tar sig an frågan och därvid i möjligaste mån bortser från gångna oförrätter och i stället inriktar sig på framtida lösningar. Vi förväntar oss en konstruktiv inställning från alla parter. Det är hög tid att få ett slut på delningen och få till stånd en återförening av Cypern. 
Sajjad Karim (ALDE ).
   – Parlamentets utskott för utrikesfrågor antog i går kväll ett kritiskt betänkande, i vilket Turkiet bland annat uppmanas att ”vidta konkreta åtgärder för att […] normalisera de bilaterala förbindelserna med […] EU:s medlemsstater, däribland Republiken Cypern”. I betänkandet varnas för att om framstegen uteblir ”kommer [detta] att få allvarliga konsekvenser för förhandlingarna och [skulle] till och med […] kunna sätta stopp för dem”. Hur uppfattar kommissionsledamoten betänkandet och möjligheten av att uteblivna framsteg kan innebära att samtalen avstannar? Håller kommissionsledamoten med om att det från Europaparlamentets sida fortfarande finns betänkliga fördomar om Turkiet, som går ut på att fanatiska Turkietanhängare kommer att använda alla upptänkliga svepskäl för att stoppa anslutningsprocessen? 
Olli Rehn,
   . – Jag har informerats om resultatet av omröstningen i utskottet för utrikesfrågor om Camiel Eurlings betänkande om Turkiet. Jag kommer att kommentera betänkandet vid debatten under nästa plenarsession. Jag kommer att göra detta först när jag är ordentligt förberedd och ingående har studerat varje rad och varje stycke i betänkandet.
Om Turkiet skulle misslyckas med att genomföra tilläggsprotokollet till Ankaraavtalet skulle det helt klart få konsekvenser för förhandlingsprocessen i sin helhet. Detta är ett nästan ordagrant återgivande av rådets och medlemsstaternas beslut i september 2005 i den välkända EU-deklaration som föregick inledandet av anslutningsförhandlingarna.
Målet är att så långt möjligt undvika att hamna på kollisionskurs, eftersom ingen har något intresse av att förbindelserna mellan EU och Turkiet allvarligt skadas. Det bästa sättet att undvika detta är att Turkiet uppfyller de skyldigheter som landet påtog sig innan vi inledde anslutningsförhandlingarna. 
Ioannis Kasoulides (PPE-DE ).
   – Jag vill fråga kommissionsledamoten om han känner till att sedan det blev möjligt att passera från norra till södra delen av Cypern har kontakterna med södra Cypern lett till att per capita-inkomsten i den turkcypriotiska befolkningsgruppen, trots den påstådda isoleringen, nästan tredubblats. 
Olli Rehn,
   . – Tack för er ingående redogörelse för den ekonomiska tillväxten i den turkcypriotiska befolkningsgruppen.
Det gläder mig om förordningen om den gröna linjen och de möjligheter den innebär för den interna handeln på ön bidrar till att förbättra turkcyprioternas ekonomiska situation. Vi vill få förordningen om den gröna linjen att fungera bättre. Samtidigt arbetar vi intensivt med att bryta det låsta läget för den direkta handeln och påverka samtliga parter att återuppta förhandlingarna om en samlad lösning i syfte att återförena Cypern. 
Robert Evans (PSE ).
   – Herr kommissionsledamot! Alldeles nyss talade ni om det dödläge som nu råder. Jag är beredd att hålla med, och kanske finns det även vissa likheter med läget mellan Transnistrien och Moldavien, som vi berörde i parlamentet i går.
Jag besökte nyligen för första gången norra Cypern och fann det minst sagt upplysande. Skulle inte EU, trots alla övriga tvistefrågor men med tanke på att människorna i norra Cypern röstade för medlemskap i EU, åtminstone kunna tänka sig möjligheten att tillåta direktflygningar till norra Cypern? 
Olli Rehn,
   . – Tack för frågan. Vår uppfattning om hur de turkcypriotiska befolkningsgruppernas isolering ska brytas är entydig – vi vill genomföra det ekonomiska stödprogrammet nu, och vi vill förenkla möjligheten att bedriva direkt handel, eventuellt med hjälp av kompletterande åtgärder. Vi är samtidigt övertygade om att detta kommer att inge förtroende, så att vi så småningom, förhoppningsvis inom den närmaste framtiden, under FN:s ledning kan återuppta samtalen om en samlad lösning som leder till att Cypern återförenas. 
Talmannen.
   – De frågor som på grund av tidsbrist inte hade besvarats skulle erhålla skriftliga svar (se bilagan).
Frågestunden är avslutad.

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en muntlig fråga (O-0039/2006 – B6-0310/2006) till kommissionen från Thierry Cornillet för gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa om falska läkemedel. 
Thierry Cornillet (ALDE ),
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Vi kan inte blunda för att detta är ett av världens största gissel, ett gissel som absolut inte får betraktas som oundvikligt. Jag anser faktiskt att det finns en möjlighet här att utöva politisk vilja i en omfattning som inte är möjlig vid jordbävningar och tsunamier, där vi står tämligen maktlösa.
Några siffror: Enligt WHO kan tydligen 200 000 av de miljontals dödsfall som orsakas av malaria hänföras till förfalskning eller bristande läkemedelsförvaltning. Enligt den välrenommerade brittiska tidskriften The Lancet kan 192 000 dödsfall i Kina hänföras till bruk av förfalskade läkemedel. Hur många förhoppningar krossas av att dessa läkemedel används? Den nödvändiga moraliska grunden för att motivera kraftfulla politiska åtgärder finns här i denna situation, som inte på något sätt kan jämföras med förfalskningen av lyxartiklar. Jag tänker på varor som handväskor, kulspetspennor, cigarettändare och glasögon, där förfalskningen kräver aktiv medverkan av köparen, som vet vad han köper och ganska sällan låter sig luras. Förfalskning av läkemedel är den mest omoraliska formen av förfalskning, eftersom köparen inte på något sätt är delaktig i denna vid köpet utan skuldsätter sig enkom för att i slutändan döda sina barn.
I detta specifika fall anser amerikanska Food and Drug Administration och WHO att 10 procent av världsmarknaden berörs av förfalskning. 70 procent av läkemedlen mot malaria i sju afrikanska länder är förfalskade. I genomsnitt 25 procent av de läkemedel som används i de minst utvecklade länderna – 50 procent i Pakistan och i Nigeria – är förfalskade.
Vad är det vi talar om? Jag citerar WHO:s definition. Ett förfalskat läkemedel är ett läkemedel som avsiktligt och olagligt felmärks i fråga om identitet eller källa. Läkemedlet är antingen patenterat eller generiskt. Vissa förfalskade produkter innehåller bra substanser medan andra innehåller dåliga eller inga aktiva substanser över huvud taget. Andra återigen innehåller inte tillräckligt av den aktiva substansen och har en missvisande förpackning.
Vad görs i dag? Lite eller ingenting! Som jag sa blir människor lurade, ibland frivilligt. Men om de dödar sker det alltid oavsiktligt. Vi lever i en skyddad miljö här i EU. Vi har ett effektivt hälsosystem. Vår vårdpersonal övervakas. Staten håller ett öka på saker och ting och övervakar samhället. Vi måste dock göra något för de länder som saknar alla våra förmåner. Detta är EU:s plikt, för det är vår heder som står på spel här.
Faktum är att världen är oskyddad. Både internationell och nationell särskild lagstiftning saknas i stor utsträckning. Gränserna är oerhört uppluckrade. Utbredningen av moderna distributionssystem som Internet ökar. Få eller inga myndigheter reglerar och övervakar produktkvaliteten. Distributionssystemen är föråldrade och kontrolleras inte, och det görs ingen åtskillnad mellan förfalskade och skyddade varumärken. Vi kan inte blunda för att det knappast är några naiva amatörer vi har att göra med här. Detta är en mycket välorganiserad undre värld, eftersom förfalskning av läkemedel är mindre riskabelt och mer lönsamt än narkotikahandel. Vi måste därför göra allt vi kan för att stoppa detta och vidta tuffa åtgärder över hela linjen.
Vi uppmanar EU att inta en ledande roll i utarbetandet av en internationell konvention för att bekämpa förfalskning i alla led. Detta är även innebörden i skriftlig förklaring nr 53, som jag vill uppmana mina kolleger att underteckna.
I början av 2006 inrättade WHO en arbetsgrupp för att utarbeta lagstiftning mot problemet med förfalskning, lagstiftning som därefter kan antas av varje medlemsstat. Vi i EU har de politiska medel som krävs för att visa vägen, tack vare vårt nätverk av partner och det intellektuella bidrag, det politiska stöd och den ekonomiska uppbackning som ges av de organ som ansvarar för den tillsyn vi ska kunna utöva.
Mina damer och herrar! Vi har alla medel som krävs för att agera. Vi har ett flertal partner. Vi har den mängd bistånd som krävs – behöver det påpekas att vi är världens största biståndsgivare och att vi skulle kunna lösa problemet med bara en bråkdel av detta bistånd? Vi har även det rättsliga maskineri och de medel som krävs för att sätta press på de viktigaste aktörerna, som måste vara WHO och FN.
Jag vill inte bli sentimental, men vem berörs inte av en mor som sörjer sitt barn i tron att hon gett honom det läkemedel som skulle rädda honom. Föreställ er ett liknande fall i Europa och hur våra medier skulle hantera det. Detta inträffar varje dag i de minst utvecklade länderna. Det här handlar inte om magi eller mirakelkurer. Detta är den krassa verkligheten.
Jag vill tala om för er, herr kommissionsledamot, att jag på Europaparlamentets vägnar och med hjälp av mina kolleger kommer att utöva min rätt att följa upp denna fråga. Om ett år kommer jag att fråga er igen för att se vad som har hänt. Denna kamp får inte mattas av. 
Günter Verheugen,
   – Herr talman, mina damer och herrar! Kommissionen delar den stora oro som Thierry Cornillet just har gett uttryck för, och jag har kommit fram till samma slutsats om denna ytterst kriminella förfalskning.
I frågan tas viktiga tre problemområden upp. Det första är kampen mot förfalskning av läkemedel inom EU. Kommissionen agerar mot detta på två nivåer.
För det första har vi givetvis förstärkt det rättsliga skyddet. Under 2004 antogs ny lagstiftning om skyddet för immateriell äganderätt, och under 2003 och 2004 antogs ny lagstiftning om tullåtgärder mot varor där misstanke finns om överträdelse av vissa immateriella rättigheter. Diskussioner förs för närvarande om två förslag om straffrättsliga åtgärder i syfte att stärka skyddet för immateriella rättigheter.
Enligt en aktuell EU-undersökning har 27 förfalskade läkemedel dykt upp i lagliga distributionskanaler och 170 i olagliga distributionskanaler under de senaste fem åren i EU. På grundval av denna upptäckt håller medlemsstaterna för närvarande på att utforma åtgärder för att bekämpa förfalskningen.
Kommissionen å sin sida håller tillsammans med medlemsstaterna, Europeiska läkemedelsmyndigheten och internationella partner på att undersöka vilka åtgärder som kommer att krävas för att skydda folkhälsan i framtiden. De granskade aspekterna i detta avseende innefattar upprätthållande av befintlig lagstiftning, samarbete mellan olika myndigheter samt kommunikation och åtgärder för ökad medvetenhet. Jag utesluter heller inte möjligheten att den befintliga lagstiftningen kommer att behöva vidareutvecklas och att vi måste överväga att ändra den.
Effektivare tullkontroller är ett viktigt instrument för att begränsa handeln med förfalskade läkemedel. Jag är glad att kunna säga att mängden förfalskade läkemedel som beslagtas av tullen redan ökar. I kommissionens meddelande om hur tullen bör bemöta den senaste utvecklingen inom varumärkesförfalskning och pirattillverkning, som offentliggjordes nyligen, behandlas problemet med förfalskade läkemedel och särskilda åtgärder för att bekämpa detta växande hot förespråkas.
Enligt tullmyndigheternas erfarenhet transporteras en stor andel av förfalskningarna genom EU, ofta med destination utvecklingsländerna. Kampen mot importerade förfalskningar försvåras särskilt av att dessa ofta kommer in i EU i små kvantiteter och att tullmyndigheterna måste spåra de olagliga varorna i ett mycket stort antal små försändelser.
Kommissionen uppmuntrar rättsinnehavarna att fullt ut utnyttja det skydd som rådets förordning (EG) nr 1383/2003 ger. När rättsinnehavarna ansöker om tullåtgärder förser de tullmyndigheterna med den information som krävs för att på ett riktat sätt söka efter högriskförsändelser.
Det andra området rör frågan om vad vi gör för de fattiga länderna, som faktiskt är de huvudsakliga offren för dessa förfalskade läkemedel. Vad gör vi för att hjälpa dem att reglera och övervaka läkemedlens kvalitet på deras eget territorium?
Av princip strävar vi givetvis efter att arbeta på multilateral nivå. Kommissionen stöder därför WHO:s initiativ för att bekämpa förfalskade läkemedel. Den WHO-konferens som hölls i Rom i februari 2006 gav en plattform för särskilda åtgärder. Kommissionen stöder därför inrättandet av en WHO-arbetsgrupp för att bekämpa förfalskade läkemedel på internationell nivå. Resultatet av arbetsgruppens arbete kommer att gynna alla WHO:s medlemmar, även utvecklingsländerna. Kommissionen kommer att spela en aktiv roll i denna arbetsgrupp och tillhandahålla nödvändig information.
Kommissionen genomför även projekt med stöd av Europeiska utvecklingsfonden, särskilt partnerskapet mellan EU och WHO om läkemedelspolitik. Detta partnerskap är avsett att göra det möjligt för AVS-länderna att effektivisera sin lagstiftning och sina kvalitetssäkringssystem för läkemedel och förbättra aspekter som ländernas kontroller, åtgärder mot undermåliga eller förfalskade läkemedel och informationshantering. 2,3 miljoner euro har avsatts för detta.
Den tredje frågan är en eventuell internationell konvention mot förfalskade läkemedel. Tanken på en sådan konvention diskuterades utförligt under förberedelserna inför WHO:s konferens i februari 2006 och under själva konferensen. Flertalet deltagare, däribland kommissionen, ansåg att en internationell konvention för närvarande inte är det effektivaste sättet att bekämpa det växande hotet från förfalskade läkemedel. Den arbetsgrupp som inrättades vid konferensen är bättre lämpad att samla in och vidarebefordra information och utarbeta de lösningar som så väl behövs.
Jag vill slutligen försäkra parlamentet om att kommissionen delar dess oro och är öppen för förslag och även redo att ta ytterligare initiativ. 
Maria Martens,
   . – Herr talman! Även jag vill uttrycka min oro över problemen med förfalskade läkemedel.
Förfalskade läkemedel tillverkas och handlas olagligt utan övervakning. Deras effekter kan inte kontrolleras, vilket gör dem till en potentiell folkhälsorisk. Denna pirattillverkning måste därför stoppas. Thierry Cornillet har redan tagit upp frågan, kommissionsledamoten nämnde den också och själv välkomnar jag alla åtgärder som kommissionen kan vidta för att lösa detta problem.
Eftersom problemen främst uppstår i utvecklingsländerna, de allra fattigaste länderna, är det också där jag tror att problemen kan bli som störst när det gäller att hantera denna pirattillverkning på ett effektivt och lämpligt sätt. I dessa länder är tillgången till tillförlitliga, lagliga läkemedel sällan lika välorganiserad som i Europa. Det innebär relativt sett större möjligheter för dem som handlar med förfalskade läkemedel att sälja sina läkemedel, vars effekter inte kan kontrolleras och som därför till och med kan vara skadliga för folkhälsan.
Utvecklingsländerna saknar dessutom ofta ett adekvat regelverk. Deras lagstiftning räcker helt enkelt inte till för att hantera detta problem på ett effektivt sätt. Till och med när det finns lagstiftning fungerar tillsynen dåligt. I utvecklingsländerna finns ett behov av effektiva och givetvis lagliga läkemedel till rimligt pris, och jag vill därför betona de möjligheter som generiska läkemedel innebär. Dessa läkemedel kan inte trolla bort problemet, men de kan i viss mån lindra det behov som finns. Tyvärr utnyttjas de för närvarande i begränsad omfattning. Mer kan göras på detta område.
Kommissionsledamoten hävdade att en internationell konvention eller standard inte räcker, men jag tror verkligen att en sådan skulle kunna ha effekt. Om den visar sig otillräcklig bör ytterligare insatser genomföras. Jag anser att en tydlig och övergripande strategi är oerhört viktig. Europa måste göra sin del, vilket också innefattar att överföra kunskap för att effektivisera kampen mot förfalskade läkemedel.
Jag skulle vilja veta – och detta har kommissionsledamoten redan delvis svarat på i sitt anförande – vilka nya planer som finns för att bekämpa förfalskade läkemedel och hur denna kamp ska organiseras i framtiden, särskilt när det gäller kriminell verksamhet. 
Karin Scheele,
   . – Herr talman! Jag vill först tacka Thierry Cornillet, vars initiativ vi kan tacka för vår debatt här i dag och antagandet av en resolution om denna viktiga fråga i morgon. I början av sitt anförande redogjorde han för WHO:s definition av vad som avses med förfalskning av läkemedel. Detta anser jag vara mycket viktigt, eftersom diskussionen av denna fråga lätt kan hamna på ett sidospår, där många av oss tror att det handlar om att säga ja eller nej till generiska läkemedel. Genom att ge denna definition och genom sitt ställningstagande klargjorde han att förfalskning kan beröra såväl patenterade som generiska läkemedel.
Som också redan har klargjorts är det främst så kallade livsstilsläkemedel som förfalskas i utvecklingsländerna, och vi har ju alla själva råkat ut för dessa mängder av skräppostmeddelanden med erbjudanden om läkemedel till låga eller mycket låga priser.
I utvecklingsländerna förfalskas läkemedel för behandling av sjukdomar som malaria, tuberkulos och hiv/aids. Ibland kan förfalskade läkemedel mot lindriga åkommor som hosta till och med leda till ett stort antal dödsfall, när giftiga kemikalier som normalt används i frostskyddsmedel har tillsatts. Enligt WHO avled 30 personer i Kambodja 1999 efter att ha tagit förfalskade malarialäkemedel. Det finns en hel förteckning över sådana tragiska fall, och dessutom finns det sannolikt många fler fall som aldrig rapporteras. Därför går det inte att sammanställa någon statistik över problemet med detta slags kriminell verksamhet.
Detta problem berör alla delar av världen, men utvecklingsländerna drabbas givetvis allra hårdast. Det är återigen fattigdom och bristande tillgång till hälsovård som ligger bakom. När människor inte har råd med de läkemedel de behöver försöker de skaffa fram dem billigare via inofficiella kanaler. Detta kan därför inte bekämpas ordentligt utan effektiv hälsovård och läkemedel till rimliga priser.
Åtgärderna för att främja immateriella rättigheter är bra och lämpliga som en del av strategin, men man går inte till botten med problemet.
Det är viktigt – och här vill jag också tacka kommissionsledamot Günter Verheugen för hans bestämda och tydliga klargörande av detta – att vi hjälper de berörda länderna att bygga upp sin kapacitet för att tillverka säkra läkemedel i, och importera sådana läkemedel till, sina egna länder. 
Frédérique Ries,
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Även jag vill tacka min kollega Thierry Cornillet, som tagit initiativ till denna viktiga debatt. Vi är alla eniga om att pirattillverkade läkemedel är ett gissel som dödar, givetvis framför allt i de minst utvecklade länderna. Här är jag helt enig med Thierry Cornillet.
Tyvärr är denna potentiellt livsfarliga förfalskning inte allmänt känd och går nästan obemärkt förbi i de allra flesta fall. Avståndet är långt till de spektakulära processer som inletts av tillverkarna av lyxvaror och som rönt så stor uppmärksamhet i medierna. I ett antal fall har dessa processer också behandlats i högre domstolar, och det bör påpekas att framgångarna inte har varit särskilt stora.
När det gäller antibiotika, p-piller, steroider, modersmjölksersättning, läkemedel mot malaria, som nämndes tidigare, vacciner, förfalskning av exempelvis Tamiflu och Viagra – förfalskningsindustrin kopierar allt utan moraliska betänkligheter, eftersom detta kan ske utan konsumenternas vetskap. Thierry Cornillet tog upp flera talande sifferexempel. Jag noterade att denna handel motsvarar 25 miljarder euro per år. Ett antibiotikum av tre och ett läkemedel av tio i världen är förfalskningar.
Förutom den ekonomiska skada som uppenbarligen döljer sig bakom dessa siffror är den stora frågan här de förödande hälsokonsekvenserna av denna förfalskning. De förfalskade läkemedlen är i bästa fall verkningslösa. I värsta fall kan de som jag nämnde döda, särskilt när det rör sig om läkemedel som används vid dödliga sjukdomar som malaria, tuberkulos och aids. Bara i Kina, detta centrum för all slags förfalskning, dör varje år 200 000 personer efter att ha behandlats med pirattillverkade läkemedel, bland annat på flera sjukhus som drivs av kinesiska Röda korset.
Allt detta är faktum. De bakomliggande orsakerna är också kända, åtminstone delvis. Thierry Cornillet talade länge om dem: bristen på verklig vilja hos de nationella regeringarna att bekämpa detta gissel, och här har mycket lite skett hittills, frånvaron i många länder av lagstiftning som faktiskt skulle kunna verka avskräckande, de löjligt låga priserna för dessa förfalskade läkemedel och, framför allt, fattigdomen i de berörda länderna och det faktum att de allra flesta utsatta befolkningsgrupperna, där behovet av tillgängliga läkemedel är skriande, är utestängda från hälsovårdssystemen.
I en sådan här debatt är det ingen som säger sig sitta inne med lösningen, åtminstone ingen enkel sådan, men en ansvarsfull politik måste föreslås eftersom läget är så akut. I april fördömde kommissionsledamot Franco Frattini alla former av förfalskning här i parlamentet och intog en tuffare hållning när det gäller sanktioner mot europeiska länder och utvecklingsländer.
EU måste visa vägen och i nära samarbete med WHO inrätta en övergripande strategi för att effektivt bekämpa detta gissel. Givetvis behövs rättslig och polisiär samordning och sanktioner, men människor måste även få information och framför allt varnas. I dag består svårigheten i att göra viktiga läkemedel av hög kvalitet tillgängliga för alla befolkningsgrupper i de berörda länderna. 
Marie-Hélène Aubert,
   . – Herr kommissionsledamot! Förfalskning av läkemedel är mycket riktigt ett gissel som är särskilt allvarligt och som dessvärre inte är någon ny företeelse, utan har varit känt under flera år. Vi kan därför hoppas att våra kollegers fråga, som kommer så lämpligt i tiden, äntligen ska ge resultat.
Samtidigt är huvudskälet till förfalskningen att läkemedlen är alltför dyra för fattiga länder och deras befolkningar. Den första åtgärden borde därför vara att se till att fattiga länder och de allra mest utarmade befolkningsgrupperna får tillgång till generiska läkemedel. Detta har min kollega redan tagit upp. Generiska läkemedel utgör fortfarande en alltför liten del av läkemedelsmarknaden.
Jag vill heller inte att kampen mot förfalskning ska bestå i att förstärka patentskyddet inom läkemedelsbranschen och därmed trygga de redan avsevärda vinsterna för läkemedelsindustrin inom många sektorer i framtiden.
Det viktigaste är därför att främja utvecklingen av en folkhälsopolitik i de berörda länderna och även verka för att rättsstatsprincipen tillämpas. Detta är verkligen det allra viktigaste. Ingenting kan göras utan livskraftiga stater och allmän folkhälsopolitik, som framför allt gör det möjligt att övervaka läkemedlen och etablera apotek i enlighet med vederbörligen fastställda regler.
Frågan om en allmän hälsovårdspolitik är grundläggande, och detta gäller även förebyggande åtgärder. Hälsa handlar ju inte bara om läkemedel. Att svälja tabletter är med andra ord inte den enda vägen till god hälsa. Smutsigt dricksvatten är till exempel en dödsorsak i många utvecklingsländer. Ett annat exempel är aids. Förfalskning av läkemedel är mycket vanligt på det området, och vid konferensen i Onusida nyligen fästes stor vikt vid förebyggande åtgärder. Det är därför även genom politik för förebyggande åtgärder, information och utbildning och genom att förlita sig på det praktiska kunnandet i de lokala samhällena som problemet kan få en lösning, inte bara genom att släppa ut tiotals substanser på marknaden till skyhöga priser.
Sammanfattningsvis anser jag att vi i kampen mot förfalskning måste börja med att förstärka de befintliga åtgärderna och samordna dessa bättre. Därefter måste vi framför allt hjälpa utvecklingsländerna och de allra fattigaste länderna att utvecklas till livskraftiga stater och inrätta en allmän politik som omfattar alla hälsoproblem, inte bara tillgången till läkemedel. 
Talmannen.
   – Jag har mottagit sex resolutionsförslag, som ingivits i enlighet med artikel 108.5 i arbetsordningen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0249/2006) av John Bowis för utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet om förbättring av befolkningens psykiska hälsa. Mot en strategi för psykisk hälsa i Europeiska unionen (2006/2058(INI)). 
Markos Kyprianou,
   . – Herr talman! Jag är mycket glad över att parlamentet har tagit så aktiv del i samrådet om kommissionens grönbok om psykisk hälsa. Jag vill ta tillfället i akt att tacka föredraganden John Bowis för hans utmärkta betänkande.
Nästan ett år har gått sedan kommissionen lade fram sin grönbok om förbättring av befolkningens psykiska hälsa. Grönboken var också ett svar på Världshälsoorganisationens (WHO) ministerkonferens, där samtliga EU-medlemsstater deltog. I den deklaration som antogs uppmanade konferensen kommissionen att stödja genomförandet av grönboken.
I grönboken angavs psykisk hälsa som en mycket viktig komponent för folkhälsan i stort och en viktig förutsättning för livskvalitet inom EU. Befolkningens psykiska hälsa ansågs också som avgörande för att EU:s strategiska mål ska uppnås – välstånd, solidaritet, social sammanhållning och även rättvisa.
De europeiska värderingarna och den europeiska sociala modellen innebär krav på att de som lider av psykiska störningar ges nödvändigt stöd och att den sociala integreringen främjas. Detta är kanske ett av de mest grundläggande beskeden från såväl samrådsprocessen som betänkandet och resolutionen – att verka för social integrering och få bukt med den stigmatisering som är kopplad till psykiska problem är avgörande för vårt arbete med hela denna fråga.
Stigmatiseringen gör att människor med psykiska problem blundar för dem och avstår från att söka hjälp. Följden blir inte endast att de inte får behandling utan också att verkligheten bakom och tillförlitligheten i statistiken blir missvisande, vilket i sin tur innebär att frågan inte alltid tillmäts särskilt stor vikt i medlemsstaterna och regeringarna, eftersom siffrorna ibland kan förefalla låga och därmed vara vilseledande. Att ta itu med stigmatiseringen och den sociala integreringen är alltså inte endast en fråga om mänskliga rättigheter eller en skyldighet, utan kan även få praktiska konsekvenser för vårt arbete med att prioritera och lyfta fram åtgärder och verksamheter som syftar till att få bukt med problemet.
I grönboken angavs tre mål. Ett var att ta initiativ till en bred debatt om vikten av att undersöka om en strategi för psykisk hälsa bör utvecklas på EU-nivå och att fastställa de viktigaste punkterna i en sådan strategi. Vi hade ett mycket ingående samråd. Vi fick över 150 bidrag. Ett av de viktigaste bidragen kommer givetvis att vara Europaparlamentets resolution.
Det förslag till betänkande som har lagts fram inför dagens debatt tar upp den psykiska hälsan i all dess komplexitet. Jag välkomnar det stora antalet mycket konkreta förslag som ingår. Detta är mycket viktigt och till stor hjälp för oss i våra kommande åtgärder. Jag håller med om nästan samtliga punkter i betänkandet, och kommissionen kommer att i vederbörlig ordning beakta förslagen när den beslutar vilka åtgärder som ska vidtas framöver.
Just nu pågår arbetet med att analysera resultaten av samrådet, och från och med i går, om jag inte missminner mig, finns samtliga bidrag utlagda på vår webbplats för folkhälsa. Ett dokument med en sammanfattning av resultaten av samrådet kommer att sammanställas och offentliggöras under hösten. Jag kan redan nu konstatera att de preliminära resultaten av samrådet visade att stödet för en utveckling av en strategi för psykisk hälsa på EU-nivå är mycket starkt.
Jag hoppas under det första kvartalet nästa år lägga fram en vitbok från kommissionen med en strategi och ett förslag till ett hållbart samarbete mellan medlemsstaterna, de olika politikområdena och de berörda parterna. Jag har den bestämda uppfattningen att vad vi framför allt behöver i syfte att främja såväl psykisk hälsa inom gemenskapen som social integrering är dialog och samförstånd samt framför allt konkreta åtgärder. Detta är oerhört betydelsefullt.
Att öka kunskapen och utbyta metoder och god praxis är viktiga steg och kan på sikt vara mer effektiva än andra initiativ.
Jag ser fram emot debatten. Jag tackar än en gång parlamentet för initiativet. 
John Bowis (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag tackar kommissionsledamoten för de välkomnande ord som kommit betänkandet till del.
Världen över lever 450 miljoner människor med en psykisk störning. En av fyra av oss kommer att drabbas under vår livstid. I Europa begår 58 000 människor självmord varje år, och tio gånger så många försöker beröva sig livet. Fler människor dör helt i onödan genom självmord än i trafikolyckor och aids. Tre människor av hundra kommer att drabbas av depression – en av tre som uppsöker sin husläkare kommer att ha psykiska problem, men endast en av sex kommer att få denna diagnos. Detta betyder inte att två av tre kommer att ha en god psykisk hälsa – det betyder att vi kanske inte behöver, söker eller erbjuds behandling. Det kan betyda att vi utsätts för en olämplig behandling som innefattar läkemedel, behandlingsformer och kontakt med institutioner och lagar som i bästa fall inte gör någon skada men som i sämsta fall kan leda till fysiska och psykiska skador. Det innebär nästan undantagslöst att vi blir stämplade, att vi blir behandlade som omyndiga, att vi blir föraktade eller att folk är rädda för oss och att vi får uppleva ett större eller mindre utanförskap – i samhället, i familjen, på arbetet, under fritiden och rentav inom hälso- och socialvården.
Vår hela värld vänds upp och ned. Vi kan gömma oss men inte fly. Vi kan varken bidra med något till samhället eller leva ett fullvärdigt och meningsfullt liv på det sätt vi hade velat. Det betyder också att vi nätt och jämnt har skrapat på ytan när det gäller att få till stånd en politik som innebär att medborgarnas välbefinnande främjas redan från tidig ålder, genom vuxenålderns arbete och fritid, på äldre dagar och under de år som kännetecknas av en tilltagande skröplighet.
Därför välkomnar jag de resultat som uppnåtts av framför allt en rad ordförandeskap i rådet, som nu har inletts och nått sin höjdpunkt genom det finländska ordförandeskapet, och av kommissionen som utarbetade grönboken och som kommer att omsätta den i aktiv politik under de kommande månaderna.
När jag som barn för första gången kom i kontakt med psykisk sjukdom var det något man talade mycket tyst om. När jag för första gången kom i kontakt med politiska åtgärder mot psykisk ohälsa hade man inte fjärmat sig särskilt långt från lås och galler, tvångströjor, isoleringsrum, befogenheter att omhänderta människor, tvångsmedicinering med mera – åtminstone verkade det så. Stora framsteg har faktiskt gjorts inom den psykiska hälso- och sjukvårdspolitiken sedan 1960-talet, vilket innebär en humanare miljö och humanare former för terapi och behandling. Patienternas rörlighet har också ökat genom att de har flyttat till kommunalt boende eller tillbaka till det egna hemmet. Allmänheten har inte alltid varit positiv till detta. När man inte längre kunde ha inställningen ”det man inte ser behöver man inte bekymra sig om” sa man i stället ”han eller hon är psykiskt sjuk och bor granne med mig och mina barn”.
Om en modern och human politik för psykisk hälsa ska fungera måste den innefatta ett brett vårdutbud samt olika former av hälso- och socialvård, boende, utbildning, transporter och andra tjänster i nära samverkan. Det måste finnas ett förtroende mellan vårdgivarna, patienterna och familjerna, och det krävs resurser. För att komma i åtnjutande av dessa resurser krävs politisk medvetenhet, vilket i sin tur kräver allmänhetens samtycke och de yrkesverksammas stöd. En vård som inte får de yrkesverksammas, allmänhetens och politikernas stöd innebär ett dubbelt svek mot patienterna och deras familjer. Den utgörs varken av vård eller behandling som sig bör och får allmänheten att allt snabbare mista förtroendet, och därmed förstärks stämpeln.
Stämplingen grasserar i samtliga länder. Den är ett brott mot de mänskliga rättigheterna. Den är oavsiktlig och har sin upprinnelse i en fruktan som bygger på okunskap, men den är precis lika mycket till skada för den drabbade som vilka andra övergrepp som helst. Vi medverkar alla till att stämpla människor som, om de hade en fysisk sjukdom, skulle få vår sympati och vårt stöd. När det handlar om psykisk sjukdom vänder vi emellertid mycket ofta bort huvudet och hoppas att någon annan ska gripa in. Att leva med psykisk ohälsa är tillräckligt tungt som det är, utan att det ska behöva läggas sten på börda genom utestängning och stämpling. Därför måste vi lyssna på patienter och vårdtagare. De bör vara partner och inte endast patienter. Vi har lagstiftat mot diskriminering av människor med funktionshinder. Kanske borde vi göra samma sak för människor med psykiska sjukdomar, vare sig de vårdas på sjukhus eller lever ute i samhället.
Det är detta mitt betänkande handlar om. Det visar på en del av de förändringar som krävs. Om allmänheten känner tilltro kommer den att sätta press på regeringarna, som i sin tur kommer att investera i en bra vård. Detta gör det möjligt att få allmänhetens förtroende. Vi vet att neuropsykiatriska sjukdomar svarar för en tredjedel av alla fall av funktionshinder, 15 procent av kostnaderna för den slutna vården, en fjärdedel av läkemedelskostnaderna, hälften av socialarbetarnas arbetsbörda och så vidare. Jag vill vara säker på att om jag, min fru eller en medlem av min familj någon gång råkar ut för detta problem, vilket mycket väl kan hända någon av oss, jag då möter ett system där de blir omkramade i stället för bortstötta, älskade i stället för bortglömda, ett system där de inte möter okända människor eller inte vet var de befinner sig, ett system där de inte förvaras bakom ödsliga, kalla och främmande murar. Jag vill att de ska känna hopp, inte självuppfyllande förtvivlan. Om vi inser att vem som helst kan drabbas, och många av oss kommer också att drabbas, kommer vi att vinnlägga oss om att skapa en bättre vård.
Jag citerar i betänkandet följande ord av Stefan Heym på Alexanderplatz i Östberlin 1989: 
(De senaste veckorna har vi övervunnit vår mållöshet och är nu i färd med att lära oss gå upprätt.)
Den stämpel som vidlåder psykiskt sjuka bidrar till ett förtryck som kan jämföras med den dåvarande regimen i Östtyskland. Den får oss att tystna och sänka huvudet, och det är vår uppgift att hjälpa människor med psykiska sjukdomar att återigen göra sin röst hörd, att återfå sin värdighet och självrespekt och på nytt gå med högburet huvud.
Kathy Sinnott (IND/DEM ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag har i många år arbetat med frågor som rör människor med funktionshinder och deras vårdgivare. Vissa framsteg har gjorts när det gäller en del av de människor som lider av vissa typer av funktionshinder. Sorgligt nog har dessa framsteg inte i någon större utsträckning kommit människor som lider av psykisk ohälsa till del.
Att döma av det livliga intresse som visats i utskottet för sysselsättning och sociala frågor känner ledamöterna väl till att psykiskt sjuka människor mitt ibland oss utsätts för omänskliga övergrepp, såsom institutionalisering och inläggning på sjukhus, tvångsmedicinering och annan medicinsk behandling, fysiska tvångsåtgärder samt även diskriminering i arbetslivet, utestängning från samhället och misstänksamhet från de offentliga inrättningarnas sida.
Lyckligtvis fanns det i utskottet en uppriktig känsla av att en förändring måste komma till stånd, att behandlingsformer måste lyftas fram som bidrar till att sjukdomen går tillbaka och människor tillfrisknar och som leder till att psykisk ohälsa motverkas och psykisk hälsa främjas. Slutligen måste alla vara överens om att varje människa har ett värde och förtjänar respekt och att denna respekt kräver att människor tillåts föra sin egen talan och fatta sina egna beslut närhelst det mänskligt att döma är möjligt.
I arbetet med att ta fram en strategi för psykisk hälsa inom EU bör vi först och främst fråga oss om detta kommer att bidra till ett bättre liv för någon människa. Jag vill gratulera John Bowis till betänkandet som innehåller många sanningar, exempelvis att läkemedel kan orsaka mer psykisk sjukdom än de botar, att barndomen har betydelse för den psykiska hälsan, vilket ställer krav på familjens stöd, och där arbetslivets såväl positiva som negativa inflytande betonas, liksom behovet av att samråda med dem som har tillfrisknat från psykisk ohälsa i syfte att ta reda på vad som ledde till att de tillfrisknade. Detta är en god början, men om strategin verkligen ska vara till hjälp för någon måste vi ta hänsyn till hela människan och därvid beakta sådant som näringsintag och misslyckanden, framför allt på studieområdet, och av denna anledning stöder jag särskilt Hiltrud Breyers ändringsförslag.
Vi måste också beakta begrepp som hittills har förbisetts, såsom hopp och fruktan, kreativitet och uttrycksförmåga, tro och andlighet. Det förvånar mig att vi kan skriva ihop en hel strategi utan att över huvud taget nämna orden ”ande” eller ”andlighet”. Vi måste acceptera att det i alla människors liv kommer stunder av kris, sorg och påfrestningar, och att vi när vi drabbas kan behöva både stöd och förståelse men inte nödvändigtvis en diagnos och ett läkemedel. Det är så viktigt att göra det rätta. När vi överväger självmord inser vi att det rätta kan vara en fråga om liv eller död. 
Marta Vincenzi (PSE ),
   Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män har haft en engagerad diskussion om strategin för psykisk hälsa. Det är svårt att på den korta tid jag har på mig sammanfatta diskussionens alla delar, men jag vill gärna betona den enhälliga omröstningen, där tre grundläggande punkter föreslås mycket kortfattat.
Den första punkten är det starka samförståndet kring förslaget att avinstitutionalisera den psykiatriska vården. Utskottet anser att målet att undanröja interneringen och segregeringen för psykiskt sjuka är ett framsteg i att bekräfta människors värdighet, och EU har också av denna anledning all rätt att agera här.
Den andra punkten är en stark betoning av en mängd olika förhållningssätt till behovet av förebyggande åtgärder och aktivt engagemang av användare och lokala enheter på alla nivåer i den övergripande strategin, och i ännu högre grad på det förebyggande området.
Den tredje punkten är en uppmaning att beakta könsdimensionen, som är det som framför allt saknas i grönboken. Vi hävdar att de föreslagna åtgärderna måste innefatta systematisk forskning med specifika kvinnostudier, eftersom problem som ätstörningar, neurodegenerativa sjukdomar, schizofreni, depression och självmord ännu inte har studerats ur ett könsperspektiv, vilket innebär att framstegen när det gäller förebyggande och behandling är mindre än nödvändigt. Förhoppningsvis går dock ändå utvecklingen framåt. 
Françoise Grossetête,
   – Herr kommissionsledamot! Jag vill först och främst tacka min kollega John Bowis, som har gjort en anmärkningsvärd insats i en särskilt viktig fråga som berör oss alla, eftersom en fjärdedel av alla EU-medborgare drabbas av psykisk ohälsa någon gång under sin livstid, med de omfattande följder detta får för de drabbades anhöriga. Jag är rädd att detta är en fråga som faktiskt berör alla. Psykisk hälsa berör oss alla, oavsett vem vi är.
Under mycket lång tid har vi dock blundat för dessa svårigheter. Psykisk ohälsa har bara betraktats som ett jobbigt skede i livet, om ens det. De drabbade har känt sig stigmatiserade, eftersom de har varit tvungna att dölja sitt lidande. Sådan betungande tystnad borde inte finnas längre i dag. Att våga tala om psykiska hälsoproblem är redan det att agera. Att tala om dessa sjukdomar är ett första steg i att bota flertalet av dem. Att isolera och diskriminera människor med psykiska hälsoproblem är som att hålla en laddad pistol mot deras huvuden. Jag tänker på den unge man med lovande framtidsutsikter vars liv plötsligt slogs i spillror när han på tröskeln till vuxenvärlden visade sig vara schizofren. Det var en sorg inte bara för honom utan också för hans familj. Antalet självmordsförsök borde få oss att fundera närmare på omfattningen av detta problem. En viss andel av de kriminella handlingarna är dessutom en följd av att vissa typer av psykiska hälsoproblem ökar.
Vår åldrande befolkning borde också få oss att stanna upp och fundera i dessa banor, eftersom ålder tyvärr åtföljs av ökad psykisk ohälsa. Detta måste vi beakta.
EU kan utveckla sina åtgärder för att förebygga psykisk ohälsa, men måste också hjälpa forskarna att bemöta detta problem för att bättre förstå de faktorer som styr den psykiska hälsan, särskilt under den tidiga barndomen, hantera patienternas framsteg mer effektivt, främja de lämpligaste tillgängliga läkemedlen och stödja insatserna för utbildning av hälsovårdspersonal.
Vuxna får inte samma omsorg som barn eller ungdomar. Vi kan även fundera över olika möjliga förhållningssätt som kan väljas beroende på om den berörda patienten är man eller kvinna. Vi får heller inte glömma läkarnas avgörande roll i tillsynen av patienterna. Läkare känner sig ibland mycket ensamma och osäkra på om de bör påtvinga patienter läkemedel eller låsa in dem.
Tillsammans med mina kolleger hoppas jag att kommissionen ska vidareutveckla denna strategi och återkomma till oss med förslag som bygger på de förslag vi ska rösta om i morgon. Det är avgörande att största vikt läggs vid psykisk hälsa i den europeiska hälsopolitiken och att psykiska sjukdomar ses på ett nytt sätt, där människor får den respekt och rättmätiga värdighet som alla människor förtjänar. 
Evangelia Tzampazi,
   – Herr kommissionsledamot! Främjandet av psykisk hälsa är en fråga som inte bara berör psykiatriska patienter och deras anhöriga. Det är i grunden en samhällsfråga, eftersom vi alla någon gång drabbas av någon form av psykisk ohälsa som kan leda till stora ekonomiska och sociala problem.
Dagens debatt om betänkandet av min kollega John Bowis, vars utomordentliga arbete jag vill gratulera honom till, om jag får, är oerhört viktig. Offentliga samråd har inletts i EU om införandet av en strategi för psykisk hälsa. Åtgärder måste vidtas för förebyggande, diagnostisering på ett tidigt stadium och behandling av psykiska sjukdomar, som drabbar delar av befolkningen, för att begränsa de ekonomiska och sociala konsekvenserna för drabbade personer.
Dessa åtgärder måste samtidigt inriktas på bättre information och utveckling av lämpliga förhållningssätt och kompetens för att värna om den psykiska hälsan och bekämpa den stigmatisering som psykisk ohälsa medför.
Jag vill även betona behovet av fortlöpande utbildning i frågor rörande psykisk hälsa för personal inom primärvården, eftersom detta garanterar bästa möjliga hantering av dessa frågor.
Jag anser även att individualiserade metoder måste användas för att främja psykisk hälsa, med beaktande av målgruppernas särskilda behov, däribland de funktionshindrades. Vi måste stödja avinstutionalisering av människor med psykiska hälsoproblem, eftersom vårdresultatet blir bättre när dessa människor behandlas i samhället och långvariga vistelser på psykiatriska institutioner kan förvärra deras tillstånd. 
Jolanta Dičkutė,
   –Mina damer och herrar! Jag håller med Albert Camus om att det värsta inte är att förlora sitt liv. Det som är outhärdligt är att se sitt liv förlora all mening och att se den egna existensen tappa sitt syfte. Att leva utan syfte är omöjligt.
I en värld som ständigt förändras blir allt fler desillusionerade i fråga om sig själva och andra, och upplever stress, tycker att livet saknar mening, klarar inte av nya utmaningar och kan inte lösa sina problem. Nu söker vi i allt högre grad upp de specialister, psykologer och psykiatriker som vi undvek för ett tiotal år sedan. Det är ingen skam att erkänna att man behöver hjälp. Tyvärr stigmatiseras dock fortfarande människor som söker hjälp av samhället.
Den 10 september är Världsdagen för suicidprevention, och den 10 oktober är Världsdagen för psykisk hälsa. Är det inte paradoxalt att vi tvingas fästa samhällets uppmärksamhet på sådana smärtsamma problem varje månad?
Det är svårt att acceptera att antalet människor som lider av psykisk ohälsa ökar till och med när den psykiatriska vården tycks bli bättre. Ökningen av antalet självmord är katastrofal. Var fyrtionde sekund tar en människa sitt liv i världen, och var tredje sekund försöker en människa begå självmord. I mitt hemland Litauen förlorar varje år 1 500 människor livet till följd av självmord, vilket ger oss en tragisk förstaplats i Europa, till och med före Ryssland och andra länder i före detta Sovjetunionen.
Det är uppenbart att vi inte kan blunda för den rådande situationen. Omedelbart efter ministerkonferensen i Helsingfors började Litauen utarbeta en nationell politik för psykisk hälsa, som snart ska godkännas av parlamentet. Psykisk hälsa har dessutom fastställts som en prioriterad fråga i den nationella politiken. Det är ett av fyra områden som kommer att beviljas strukturfondsmedel för hälsovårdssektorn. Vi har insett att vi måste utforma samhällsbaserade vårdenheter som ett alternativ till permanenta vårdinstitutioner, vilket är en modern lösning på frågorna om mänskliga rättigheter.
Man kan inte lida i tysthet, ensam med sin egen sorg. Vi måste därför intensifiera våra insatser för att lösa de psykiska hälsoproblemen. Jag menar att EU:s grönbok ”Förbättring av befolkningens psykiska hälsa” är ett första viktigt steg i att finna en gemensam lösning. Det är inte bara behandling som är viktigt. För första gången talar vi om att främja psykisk hälsa, om att förebygga sjukdom och om tillfrisknande. Vi måste även utbyta information och bästa metoder med våra kolleger från andra länder och utveckla nätverk för informationsutbyte.
Vi har slutligen insett att lösningen på dessa problem inte bara ligger hos specialisterna. Samhället och varje enskild individ måste ta ansvar. Ledorden från Världsdagen för suicidprevention – ökad förståelse, nytt hopp – inrymmer förhoppningen hos dem som inte står likgiltiga inför andras lidande och förhoppningen att samhället ska bistå människor som har det svårt. 
Hiltrud Breyer,
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag hoppas att denna grönbok äntligen ska sända en signal om att den psykiska hälsan i EU måste förbättras. Större politisk medvetenhet om EU-medborgarnas psykiska välbefinnande har saknats länge. Jag anser dock att det är allvarligt att det inte finns någon övergripande analys av orsakssambanden vare sig i betänkandet från utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet eller i kommissionens förslag.
Vi vet att miljöföroreningar, dålig kosthållning och livsmedelsallergier påverkar både det fysiska och det psykiska välbefinnandet. De effekter som giftiga kemikalier har på hormonbalansen är uppenbara. Det finns ett akut behov av att äntligen genomföra en analys av neurologiska störningar till följd av miljögifter och bekämpningsmedel, och av sambandet mellan koncentrationssvårigheter (ADD) och livsmedelsintolerans.
Vi vet också att till exempel högt begåvade barn och ungdomar ofta felaktigt ges psykiatrisk behandling på grund av att man inte förstår deras begåvning. Det måste finnas en bättre beredskap att hantera även denna fråga. Detta är även skälet till min oro över risken för att läkemedelsindustrin ska förstärka denna trend och lansera läkemedel som den enda lösningen.
Vi måste hantera frågan om behovet av en övergripande strategi som innefattar analys och behandling i stället för att i ännu högre grad medicinera och patologisera livsskeenden. Det är trots allt oacceptabelt att friska, livliga barn, barn som tidigare skulle ha betraktats som fullt friska, nu ska få diagnosen ADD eller ADHD och ordineras medicin. På samma sätt är det oacceptabelt att ungdomar exponeras för omfattande våld i medierna och därefter stämplas som psykiskt sjuka och ordineras medicin.
Vi måste också fråga oss själva om det någonsin kan finnas en garanti för lycka i vårt konsumtionssamhälle och om det därför är att ge en felaktig signal att automatiskt behandla människor med antidepressiva läkemedel varje gång de sörjer eller känner sig nere, vilket vi alla drabbas av någon gång.
Jag är därför oroad över att vi går fel väg med denna grönbok, och även med en vitbok. Vi borde analysera orsakssambanden och inte enbart lita till läkemedelsförskrivning. Parlamentets krav att läkemedel bara ska användas som en sista utväg, när orsakerna till den psykiska ohälsan har blivit ordentligt utredda, bör stå i centrum, och vi får inte bli lakejer åt läkemedelsindustrin och ägna oss åt att i ännu högre grad medicinera och patologisera livsskeenden och processer. 
Roberto Musacchio,
   Herr talman, mina damer och herrar! Jag tackar John Bowis innerligt för det här betänkandet som är ett viktigt bidrag till ett bättre Europa där psykiatriska patienters värdighet respekteras, där de får stöd och hjälp att återgå till samhället samtidigt som oacceptabla former som segregering i mentalsjukhus upphör. Det blir kort sagt ett bättre Europa, eftersom en civilisation i stor utsträckning bedöms efter hur den i dessa situationer bemöter de svagaste och mest utsatta individerna.
För ett år sedan kom en grupp människor som vanligtvis kallas ”galna” hit till Strasbourg från Rom i buss tillsammans med mentalskötare och familjemedlemmar. De hade kommit hit för att tala med om oss om situationen i Italien: genom en lag uppkallad efter en psykiatriker, Franco Basaglia – som tyvärr inte finns bland oss längre och som kämpade för dem, dessa ”galna” män och kvinnor och för patienters värdighet – stängdes psykiatriska institutioner och inrättades ett alternativt, lokalt stöd- och rehabiliteringssystem som gjort att människor i Italien i dag har en bättre ställning. Dessa ”galna” män och kvinnor kom för att be oss införa systemet i Europa eftersom de på så sätt skulle känna sig som medborgare i detta Europa där de alltför ofta har varit, och fortfarande är, diskriminerade och berövade sina rättigheter.
Med det här betänkandet börjar vi i dag ge vårt svar på denna begäran, och vi kan berätta för dem att ”Ni är medborgare som alla andra”. Men för att det ska ske fullt ut måste det här arbetet som vi utfört med hela vårt hjärta, och arbetet i grönboken som kom till genom ett positivt samarbete mellan parlamentet och kommissionen, vändas till något betydelsefullt som också ger de olika länderna riktlinjer: med andra ord ett verkligt direktiv för ett Europa utan mentalsjukhus, som återupprättar alla psykiatriska patienters värdighet.
Urszula Krupa,
   . – Herr talman! Det är ovanligt att frågan om rättigheter och etiska normer tas upp i en debatt om psykisk hälsa. Vissa personer ser till och med omoraliskt beteende som ett symptom på modernitet. Den typen av livsstil leder dock till störningar och förhindrar personlig utveckling. En person drivs också av biologisk stimulans från subkortikala delar av hjärnan som inte kontrolleras eller styrs av hjärnbarken där de mer utvecklade känslorna finns.
Hos dessa individer styrs tankeprocesser och intelligens av instinkter med underutvecklad moral och estetik och en oförmåga att hysa sociala eller patriotiska band. På så sätt kan en störd personlig och känslomässig utveckling påverka inte bara enskilda personer, utan även hela grupper och samhällen. Detta sammanfaller med en ökning av psykopatiska tendenser i samhället, vilket förstör det ytterligare och leder till ökade psykiska störningar och personlighetsförändringar.
Ett annat problem som dagens medicin möter i behandlingen av psykiska sjukdomar är att behandling av symtomen bara tar bort symtomen och ger inte någon verklig bot. 
Irena Belohorská (NI ).
   Frågan om psykisk hälsa är inte något nytt fenomen, utan har diskuterats en hel del på senare i tid i Europa och USA. Jag skulle vilja betrakta frågan från arbetsmiljösynpunkt, eftersom arbetsmiljön bidrar till den försämrade psykiska hälsan. Insatserna för att förbättra våra regioners ekonomi och välstånd har lett till ändrade arbetsvillkor. Distansarbete, mer intensiv användning av kommunikationstekniker, ändrade arbetsrutiner, ökad rörlighet – allt har påverkat arbetstagarnas psykiska hälsa. Arbetslivets krav på flexibilitet, utbildning och kompetens har blivit hårdare med följden att medelålders och äldre arbetstagare inte kan anpassa sig till de ändrade villkoren. Den ständiga stressen ger upphov till psykiska problem.
Utöver de medicinska aspekterna av frågan måste de ekonomiska följderna av befolkningens försämrade psykiska hälsa bekräftas. Stress leder till högre sjukfrånvaro, sämre prestation på arbetet och problem bland kolleger på arbetsplatsen.
Eftersom folkhälsan står på medlemsstaternas nationella dagordningar och eftersom EU har begränsade befogenheter på området måste vi uppmärksamma de länder som har större problem och mindre tillgängliga medel för att avhjälpa problemet.
Trots det stora antalet självmord i Nordeuropa och Storbritannien anser jag att vi framför allt bör uppmärksamma de nya medlemsstaterna, där fem länder har den högsta självmordsfrekvensen inom EU. Länder i Mellan- och Östeuropa, inklusive Slovakien, har gått igenom stora förändringar, och deras medborgare har tvingats anpassa sig till en ny arbetsmiljö, skaffa ny kompetens och nya rutiner som överensstämmer med Västeuropas. De har mycket snabbt tvingats omskola sig och leda nya och mer sofistikerade processer, vilket påverkat framför allt medelålders och äldre arbetstagare negativt. Dessutom har ovannämnda länder drabbats av hög arbetslöshet, vilket också bidrar till försämrad psykisk hälsa.
Det har funnits förslag på att ett nytt organ ska inrättas för att behandla det här problemet. Jag håller inte med om det. Jag anser att det vore betydligt mer effektivt att omstrukturera de befintliga organen, däribland de som direkt hanterar frågor som rör psykisk hälsa. 
Avril Doyle (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka både kommissionsledamoten för en utmärkt grönbok och John Bowis för hans betänkande som har tillfört ännu mer till vad som var en utmärkt början. Tack ska du ha, John. Ditt särskilda intresse och din känsla för detta ämne är en inspiration för många av oss här. 
Tjänster på hälso- och sjukvårdsområdet hör till de enskilda medlemsstaternas behörighetsområde, men enligt artikel 152 har vi i EU ett uppdrag när det gäller främjande, förebyggande insatser och spridande av information. Detta är just vad denna debatt om grönboken kan åstadkomma: att sörja för att vi öppnar hela detta område, att vi inriktar oss på de stora problemen med stigmatisering och diskriminering och att vi utbyter erfarenheter om bästa förfaringssätt och epidemiologiska siffror inom detta område. 
Herr kommissionsledamot! Ni nämnde att siffrorna inte visar vilken börda den psykiska ohälsan i själva verket är. På grund av stigmatiseringen och diskrimineringen är det många som inte söker behandling och hjälp. Jag håller fullständigt med er. Jag skulle faktiskt allvarligt vilja ifrågasätta våra data. Jag skulle säga att dessa data – om man är generös – antagligen svarar mot hälften av den börda som den psykiska ohälsan faktiskt skulle kunna innebära. De flesta anställda med akut eller kronisk depression, till exempel, döljer den för sina arbetsgivare av fruktan för negativa följder för deras karriärmöjligheter. Ett enormt viktigt bidrag vi kan göra här på detta synnerligen viktiga område är därför att öka medvetenheten, att förändra attityderna och framför allt att utbyta erfarenheter om bästa förfaringssätt. 
Siffrorna är häpnadsväckande: 18 miljoner människor runt om i EU lider av allvarlig depression, och 58 000 av våra medborgare begår självmord varje år – en siffra som i stort sett svarar mot att två eller tre små städer i ett landsbygdsområde utplånas varje år. Tio gånger fler försöker begå självmord. Det är sannolikt att en av fyra bland oss kommer att uppleva psykiska hälsoproblem vid någon tidpunkt i våra liv, och över 27 procent av den vuxna befolkningen i EU drabbas årligen av psykiska hälsoproblem. Störningar som depression och ångest, inbegripet stress och ätstörningar, är de vanligaste psykiska hälsoproblemen. Det finns undersökningar där det på ett skrämmande sätt uppskattas att neuropsykiatriska störningar, främst depressioner, kommer att vara den främsta sjukdomsorsaken i den utvecklade världen 2020. En betydande del av dessa sjukdomar beror på att EU:s befolkning åldras, vilket kommer att innebära en särskild utmaning. 
Psykisk ohälsa är möjlig att förebygga och behandla. Vi måste uppmuntra tidiga insatser och såsom min kollega John Bowis föreslog måste vi ännu en gång granska lagstiftningen om diskriminering för att se om vi kan låta diskrimineringen av människor med psykiska hälsoproblem ingå i detta paket. Vi måste göra allt vi kan med den behörighet vi har. Eftersom EU:s konstitutionsfördrag inte har nått den framgång som några av oss hade hoppats är vår behörighet tyvärr ganska begränsad. Detta hindrar oss dock inte från att tillämpa de punkter på dessa områden som finns i nuvarande EU-lagstiftning. Framför allt måste vi öppna detta ämne och inbegripa dem som lider av sjukdom på just detta område. 
Att ignorera problemet och att inte erbjuda den hjälp och behandling som behövs kostar EU tre till fyra procent av vår BNP om året. 
Tack, herr kommissionsledamot, för ert arbete och framför allt ett tack till min kollega John Bowis för hans utmärkta betänkande.

Dorette Corbey (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Europeiska unionen har inte många befogenheter på folkhälsoområdet och så bör det också förbli, eftersom folkhälsan framför allt är medlemsstaternas ansvar.
EU har dock en mycket viktig kompletterande funktion: gemensam forskningspolitik där folkhälsan är en viktig beståndsdel samt åtgärdsprogram för folkhälsan i syfte att förbättra kvaliteten på vård och behandlingsmetoder genom utbyte av uppgifter, sammanslagning av sakkunskap och genom att länderna drar lärdom av varandra.
Eftersom detta tillvägagångssätt har särskilt goda förutsättningar på folkhälsoområdet, herr kommissionsledamot, så välkomnar jag grönboken. Jag tackar också John Bowis för hans engagemang och delaktighet i detta. Han har skrivit ett utmärkt betänkande.
Det har påpekats flera gånger under kvällens lopp att en av fyra européer, eller hundra miljoner av oss, får en allvarlig sjukdom minst en gång i sitt liv. Detta är tragiskt och motsvarar också tre–fyra procent av BNP.
Psykiska problem omfattar en lång rad tillstånd och kan handla om allt från flickors och unga kvinnors ätstörningar, om alkoholism och narkotikamissbruk till beteendestörningar, depression och andra psykiska sjukdomar. Det är svårt att ta fram framgångsrika behandlingsmetoder för dessa sjukdomar. Ta till exempel narkotikamissbruk. På vilket sätt övervinner man narkotikamissbruk bäst? Med läkemedel, metadon, samtalsterapi eller ett Narcononprogram med bastubad och vitaminer? En seriös jämförelse av olika rehabiliteringsmetoders framgångar skulle vara användbar. Eller ta ätstörningar och depressioner: det finns framgångshistorier, men precis lika många misslyckanden.
Det som betyder något är att sakkunskap samlas, att praktiserande läkare drar lärdom av varandra, att patienter eller missbrukare blir medvetna om framgångsrika behandlingsmetoder. På så sätt är det också lämpligt att inrätta en europeisk grupp för samordning av sakkunniga dit patienter, missbrukare och vårdinstitutioner bör knytas. Den bör sedan omvandlas till en slags hjälpcentral med en webbplats där en av fyra européer med familjer kan söka hjälp när de drabbas av psykiska problem. Det är ett bra sätt för samarbetet inom EU att komma till sin rätt. 
Marios Matsakis (ALDE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Först vill jag framföra mina uppriktiga gratulationer till föredraganden för hans utmärkta arbete. John Bowis har på ett grundligt och framgångsrikt sätt behandlat alla de viktiga frågor som berör en strategi för psykisk hälsa i EU, och min grupp stöder helt hans betänkande. 
När det gäller de ändringsförslag som har lagts fram kommer ALDE-gruppen att stödja ändringsförslagen 11 och 12 från PSE men med följande förslag till muntligt tillägg till vardera ändringsförslaget. I båda ändringsförslagen bör orden ”några av” föras in efter ordet ”i” så att texten lyder: ”i några av de nya medlemsstaterna”. Detta är nödvändigt eftersom det som nämns i ändringsförslagen inte gäller alla nya medlemsstater, och det skulle vara olämpligt och felaktigt att inte klargöra detta. Jag är säker på att alla som berörs kommer att kunna enas om denna lilla ändring. 
När det gäller huvudinnehållet i betänkandet vill jag bara ännu en gång understryka ett par punkter. För det första att psykisk ohälsa är någonting ytterst vanligt. Det beräknas att ungefär 100 miljoner EU-medborgare kommer att drabbas av psykisk ohälsa under sin livstid. Den psykiska ohälsan verkar inte vara så vanlig i det dagliga livet eftersom de flesta människor väljer att dölja den. Nu är det dags att sluta förneka och skambelägga den psykiska ohälsan och att ta itu med den på ett öppet, rationellt och effektivt sätt. 
För det andra har vi det faktum att den psykiska ohälsan tyvärr stigmatiseras i våra samhällen. Enligt min uppfattning beror stigmatiseringen på att vi har begränsade kunskaper om hur hjärnan, ett av våra främsta livsviktiga organ, fungerar. Hjärnan kan i likhet med andra livsviktiga organ som hjärtat och lungorna drabbas av sjukdom, vilket leder till dysfunktion. Ett hjärta som fungerar dåligt kommer att ge upphov till hjärtsjukdom. På samma sätt kommer en hjärna som fungerar dåligt att ge upphov till psykisk sjukdom. Den huvudsakliga skillnaden är enligt min uppfattning att vi kanske inte ännu kan identifiera exakt den anatomiska och/eller histologiska och/eller biokemiska anomali som ger upphov till en speciell dysfunktion hos hjärnan. Jag är säker på att vi kommer att kunna göra det i framtiden i takt med att våra vetenskapliga kunskaper inom neurologin och neurovetenskapen gör framsteg. Psykisk sjukdom bör därför inte vara någonting att skämmas över. Den psykiskt sjuka patienten är inte annorlunda än en hjärtpatient eller vilken annan patient som helst. 
Avslutningsvis önskar och hoppas jag verkligen att betänkandet kommer att markera slutet på den mörka tiden i vårt sätt att förhålla oss till psykiska störningar och början på en ny tid som präglas av förståelse när det gäller såväl behandling som förebyggande av psykisk ohälsa.
Jean Lambert (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Även jag vill gratulera John Bowis till hans utmärkta betänkande. Jag vill också säga att det inte bara är en jämställdhetsfråga: förvisso finns det också ett mycket starkt rasperspektiv förknippat med psykisk hälsa och psykisk sjukdom. Vi har åtminstone lämnat bakom oss den tid då sexuell läggning uppfattades som en mental störning, men som andra har sagt återstår det en enorm mängd arbete som måste göras. Som John Bowis själv påpekade har vi bara börjat skrapa på ytan när det gäller vad vi skulle kunna kalla främjande av psykiskt välbefinnande. Världshälsoorganisationen beskriver psykisk hälsa som ett tillstånd av välbefinnande där individen förverkligar sin förmåga, kan hantera de normala stressituationerna i livet, kan arbeta produktivt och fruktbart och kan lämna ett bidrag till det samhälle han eller hon tillhör. 
Detta har enorma följder för den sociala integrationspolitik vi bedriver, och som ledamot av utskottet för sysselsättning och sociala frågor vill jag i likhet med andra ta upp arbetslivet och särskilt inrikta mig på punkt 27 i betänkandet. Den handlar inte bara om hur den psykiska hälsan påverkar en anställning utan om hur en anställning påverkar den psykiska hälsan. Som andra har sagt är stress den potentiellt främsta orsaken till frånvaro från arbetet. Europeiska arbetsmiljöbyrån har lagt ned ett stort arbete på denna fråga. Arbetsrelaterad stress, depression eller ångest som rapporterats av den anställde själv svarade nyligen i Storbritannien för närmare 13 miljoner förlorade arbetsdagar under ett år. Om detta hade varit resultatet av fysisk skada på arbetsplatsen skulle det ha blivit ett enormt rabalder. 
Många företag saknar en policy för att hantera stress. Många företagsledare kan inte känna igen stressen hos sig själva, och de kan inte hantera den hos andra. Därför måste vi utveckla utbildningen på detta område, och vi måste få en kultur på arbetsplatserna där man kan erkänna stress, hantera den på ett seriöst sätt och arbeta med en uppläggning av arbetet som främjar psykiskt välbefinnande. 
Jiří Maštálka (GUE/NGL ).
   – Vi håller förstås med om att psykisk hälsa är en förutsättning för intellektuellt och känslomässigt självförverkligande och för att integrera människor i samhället. Den psykiska hälsan har dock på senare år inte fått tillräckligt mycket uppmärksamhet jämfört med andra områden. Kommissionens grönbok, och framför allt John Bowis enastående betänkande, fyller igen det tomrummet och innehåller en lång rad mycket bra förslag, inte bara till kommissionen, utan också till läkare och allmänhet.
I det här betänkandet fastställs de centrala problem på det psykiska hälsoområdet som ingår i ett större sammanhang, och så intensivt debatterade frågor som stigmatiseringen av psykiskt sjuka, patientbehandlingsmetoder och könsskillnaderna, som är så tydliga inom psykisk hälsa, belyses.
Jag skulle för det första vilja ta upp uppmaningen från John Bowis och kommissionen i grönboken om att förebyggande arbete är det effektivaste sättet att bekämpa den allt högre frekvensen av psykisk sjukdom. Detta borde vara en prioritering i vårt förebyggande synsätt. Just miljöns, sysselsättningens och familjens inverkan borde stå i centrum för vår uppmärksamhet och våra handlingsplaner eftersom dessa områden påverkar den psykiska hälsan, och här kan förebyggande insatser fungera.
Jag är också mycket glad över det viktiga omnämnandet av könsskillnader i fråga om psykisk hälsa, vilket inte togs upp i tillräckligt hög utsträckning i kommissionens grönbok. Kvinnor är mer benägna att söka vård och att äta mer läkemedel, som de har sämre förutsättningar att klara av. De utsätts också ofta för oönskade påtryckningar från sina närstående, vilket kan leda till psykisk kollaps.
Ett område som verkligen bör uppmärksammas i framtiden, inte bara av läkare och politiker, utan även allmänheten är stigmatiseringen av psykiskt sjuka. Den betoning som läggs på denna fråga i betänkandet ger en antydan om situationens allvar. Jag är positiv till föredragandens kommentarer och förslag. Jag anser visserligen att förslagen om bästa praxis är mycket positiva, och jag tror att de kommer att leda till högre normer – i egenskap av läkare ger jag dessa förslag mitt starka stöd – men i mitt land är tyvärr de aktuella programmen extremt dyra och därmed tråkigt nog inte prioriterade. Möjligheterna att inrätta gemensamma EU-program på detta område kan bidra till att lösa problemet. 
Jan Tadeusz Masiel (NI ).
   – Herr talman! Jag lyckönskar John Bowis till hans utmärkta betänkande som hjälper oss att förstå hur viktig den psykiska hälsan är, inte bara för enskilda personer utan också för samhället.
Förebyggande insatser för att förhindra psykiska sjukdomar, psykoterapi för barn, vuxna och familjer, behandling av neurotiska besvär och främjandet av förebyggande psykiskt arbete är väldigt viktiga eftersom vi vet att verkliga psykiska störningar som psykoser kan behandlas, men inte botas. Det är värt att notera att det på det psykiatriska området inte finns några läkemedel som kan bota i ordets verkliga betydelse, och att de som finns upptäcktes av en slump.
I västvärldens civilisationer finns en ihållande tendens att gömma undan och förtränga förekomsten av svagheter, särskilt psykiska svagheter. Bara kroppsliga sjukdomar tolereras. Om vi kan lägga mer resurser på psykologernas och psykoterapeuternas arbete kan vi dock spara pengar på läkarbesök för behandling av kroppssjukdomar och på utgifter inom hälso- och sjukvården som helhet. 
Antonios Trakatellis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Enligt Världshälsoorganisationen är psykisk hälsa en förutsättning för att enskilda personer, samhällen och länder ska fungera och måste därför behandlas globalt utifrån nya grunder och med nya utgångspunkter som ger nytt hopp. Vi använder i detta hänseende uppgifter från Världshälsoorganisationen som riktlinjer och inleder för första gången en systematisk insats för att främja den psykiska hälsan.
De drabbades familjer som ger materiellt och moraliskt stöd till familjemedlemmar med psykiska problem drabbas, tillsammans med den sjuka personen, av de negativa följderna av stigmatiseringen och den diskriminering som följer med dessa sjukdomar. Därför behöver de få stöd från yrkesverksamma så att deras uppenbara behov kan uppfyllas. Dessutom är information och en systematisk kamp mot stigmatiseringen nödvändiga inslag när psykiska sjukdomar ska behandlas.
Lika viktigt är det att undersöka mekanismerna bakom och orsakerna till dessa sjukdomar och att förbättra tillhörande behandling, däribland utvecklingen av nya behandlingsmetoder. Här skulle jag vilja betona att den största skillnaden mellan dessa patienter och flertalet andra allvarliga tillstånd, som till och med kan leda till döden, är att de stör hjärnans funktioner, till exempel minnet, kognitiva funktioner och medvetenheten, med andra ord sådana funktioner som är oupplösligt förenade med människors personlighet. Denna personlighet undergrävs och kan i sista led förstöras vid flera av dessa tillstånd.
Om målet i form av förebyggande arbete och vård verkligen är en allvarligt menad prioritering är därmed också motsvarande mål för neuropsykologiska sjukdomar högsta prioritet om vi vill förhindra kärnan i det europeiska samhället från att undergrävas och förstöras, i synnerhet som detta samhälle är sammansatt av många äldre människor som, vilket vi känner till, är mer utsatta för nervsjukdomar.
Avslutningsvis vill jag berätta att jag hyser stark tilltro till att förebyggande insatser, tidig igenkänning och korrekt behandling betydligt minskar de personliga, ekonomiska och sociala konsekvenserna. Därför anser jag att vi genom att rösta för det utmärkta betänkandet av min käre vän John Bowis slår in på en väg som ger psykiska sjukdomar den tunga prioritering de förtjänar, vilket ger oss mer effektiva åtgärder mot denna moderna plåga. 
Justas Vincas Paleckis (PSE ).
   – Herr talman! Var vänlig ta emot mitt hjärtliga välkomnande av en sådan ovanligt ärlig och personlig redogörelse som detta förslag till betänkande. Betänkandet och de debatter som det gett upphov till är ett viktigt steg när det gäller Europaparlamentets stöd till kommissionen i arbetet med att utveckla en ny politik för psykisk hälsa som är så viktig för de nya EU-medlemsstaterna. Dåliga psykiska hälsoindikatorer, till exempel höga självmordsfrekvenser och hög frekvens av våld och missbruk, särskilt alkoholmissbruk, är inte ovanligt i sådana länder. De nya medlemsstaterna har ärvt ett ineffektivt system för psykiatrisk vård som bygger på stora psykiatriska institutioner vilka enbart bidrar till att förstärka social utslagning och stigmatisering. Även dessa institutioner är i dag underfinansierade och därmed instabila och utan möjlighet att utföra sina redan begränsade uppgifter.
Det finns uppenbart en brist i de gemenskapsbaserade tjänster som borde ingå i vårdstrukturer och sociala strukturer. Vi kan vanligtvis endast rapportera om enstaka framgångsrika fall från vårdhem för psykiatriska patienter, medan vård i hemmet och lokalt baserade tjänster i själva verket är mycket mer humana, mer förenliga med de mänskliga rättigheterna och mer kostnadseffektiva. Vi har ingen tradition med vård i hemmet som kan stödjas av samhället. Därför stretar det gamla systemet emot och vägrar släppa greppet.
Det ökande antalet barn som växer upp på statliga institutioner är särskilt oroande. Detta är ytterligare ett bevis på att det saknas alternativa system för hjälp till föräldrar i högriskgrupper att uppfostra och utbilda sina barn på rätt sätt.
Några nya medlemsstater har redan tagit de första stegen mot att genomföra bestämmelser som överensstämmer med EU:s principer. Litauen har utarbetat en politik för psykiatrisk hälsa som ska läggas fram för parlamentet för godkännande i år. Litauen har också inlett projektet ”Barns och ungdomars psykiska hälsa i ett utvidgat EU: utveckling av effektiv politik och praxis”. Projektet fick stöd av kommissionen, och i det har ingått 18 medverkande länder och 34 associerade partner. 
Marian Harkin (ALDE ).
   – Herr talman! Jag är glad att få tala om detta angelägna och väl genomtänkta betänkande, och jag gratulerar föredraganden. 
För det första håller jag med om att mervärdet i en gemenskapsstrategi för psykisk hälsa framför allt finns på området förebyggande åtgärder och åtgärder för att öka medvetenheten och att alla förslag från kommissionen bör innefatta partnerskap och samråd med alla berörda parter. 
Ett viktigt inslag i varje strategi kommer att vara att ta bort stigmatiseringen av psykisk sjukdom, och detta kommer att kräva en mångfacetterad strategi som omfattar information, utbildning, lagstiftning mot diskriminering, samhällsinriktade strategier och en ansvarsfull rapportering av medierna. 
Jag stöder helt förslaget i betänkandet att medlemsstaterna bör samarbeta och genomföra effektiva strategier för att minska antalet självmord eftersom detta inte bara är en nationell eller europeisk utan också en global fråga. 
I Irland är självmord den vanligaste dödsorsaken för personer mellan 18 och 24 år. Självmordsfrekvensen i denna åldersgrupp är tyvärr den högsta i EU. Sådana dödsfall drabbar familjerna hårt och skapar öppna sår i lokalsamhällena. En nyligen genomförd undersökning i mitt eget område North Leitrim och West Cavan med titeln ”Män vid gränsen” målade upp en sorglig bild av livets verklighet för många ensamstående äldre män: 56 procent av de tillfrågade sa att de kände någon som hade begått självmord. Eftersom jag alltid tycker om att sätta vår verksamhet här i samband med vad som händer i våra valkretsar gläder det mig att kunna säga att denna undersökning delvis finansierades av EU, och jag hoppas att undersökningens rekommendationer kommer att bidra till en förbättring av situationen. 
Samtidigt som utgifterna för den psykiska hälsan hör till de enskilda medlemsstaternas behörighetsområde anser jag slutligen att vi måste uppmärksamma de betydande skillnaderna mellan de enskilda medlemsstaterna när det gäller utgifterna för den psykiska hälsan, och det är utan stolthet jag säger att våra nivåer i Irland är otillräckliga. Jag håller med föredraganden om att det krävs offentliga påtryckningar för att säkerställa en tillräcklig finansiering av åtgärder för att främja psykisk hälsa och förhindra psykisk sjukdom. 
Jean-Claude Martinez (NI ).
   – Herr talman! En tsunami går över Europas ekonomi och samhällen, en jättevåg som är känd som psykisk sjukdom, men som jag hellre kallar neurologiska sjukdomar för att förhindra stigmatisering. Antalet patienter ökar ständigt, och vågen fylls på av den tydligt åldrande befolkningen och den heliga kon ultraliberal ekonomi, som i sig är ett slags neuros. Europeiska kommissionen har säkert en del att säga om detta, vilket även gäller föredraganden som i punkt 24 talar om isolering på landsbygden, arbetsvillkor, otrygga anställningar och arbetslöshet. Men vad är det som har lett till isolering på landsbygden om inte nedmonteringen av den gemensamma jordbrukspolitiken, tillika i frihandelns namn? Vad är det som lett fram till arbetslösheten, om inte det politiska valet att gynna frihandeln? Vad är det som orsakar stress i arbetsmiljön, om inte ideologin om konkurrenskraft och konkurrens?
Det som behövs för att bota dessa neurologiska sjukdomar är samma sak som John Bowis efterlyser: sjukhus, individuell vård, specialistvård och varierad vårdpersonal – med andra ord investeringar, vilket dock förhindras av åtstramningsbudgeten – givetvis utarbetat för en ideologi med konkurrenskraft och frihandel.
Här går vi runt i cirklar eftersom orsaken till sjukdomarna är en felaktig filosofi om ekonomisk konkurrens, och det som krävs för att behandla den är investeringar, som samtidigt förhindras av samma filosofi. Det kanske krävs ett organ som ansvarar för att utforska psykets värld, men lösningen ligger troligen i att bota våra ledare. Jag har bara en sak till att säga. Det sades om Don Quijote från la Mancha att han hade läst så många böcker om riddare att hans hjärna torkade in. När det gäller våra ledare har de läst så mycket av Adam Smith och David Ricardo att de blivit galna. 
Christa Klaß (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Vår största tillgång är onekligen vår hälsa – både den fysiska och mentala.
Alltför ofta har hälsopolitiken förr och nu endast varit inriktad på olika aspekter av fysisk hälsa. Den är påtaglig, ofta till och med synlig, och många gånger lättare att behandla. Det är också mycket kostnadsintensivt att bara vidmakthålla fysisk hälsa. Tyvärr är det fortfarande ofta så att inte alla tillgängliga möjligheter har överkomliga priser i dag. Vårt vårdnätverk, från förebyggande vård till eftervård, ruinerar statskassorna.
Avsikten med detta betänkande, som jag lyckönskar John Bowis till, är inte att EU ska vara aktivt på vårdområdet. Vården ligger inom medlemsstaternas ansvarsområde och bör så förbli. Vi är dock positiva till att ge ut denna grönbok från kommissionen för att stimulera diskussionen om vikten av psykisk hälsa inom EU, vikten av att ha en strategi och prioriteringar. Vi vet nu att god psykisk hälsa också är en förutsättning för goda ekonomiska resultat.
Vi måste ställa frågor till oss själva och även söka svaren. Först och främst: Vem menar vi när vi talar om personer med ”dålig psykisk hälsa”? Varför söker 13 procent av européerna professionell hjälp på det här området? Varför begår så många människor inom EU självmord? Vi har hört siffrorna; vid utfrågningen nämndes siffran 58 000 varje år. Varför är samhället så sjukt? Vad är orsaken? Är kraven i vårt samhälle generellt för höga? Sedan har vi den stora frågan: vad händer med dessa missgynnade samhällsmedlemmar?
De här frågorna måste diskuteras för att öka medvetenheten. En sak är säker: det behövs även sociala förändringar för att förebygga dessa sjukdomar. Som vi vet är det svårt att hantera skärpan och konkurrensen i människors arbetsliv. Många saker är dock lättare att leva med om människor har en fristad, eller en chans att dra sig undan. Jag tänker framför allt på familjen som ger människor möjlighet att vila och ladda batterierna. Familjer behöver dock hjälp och stöd för att kunna uppfylla de viktiga sociala funktionerna.
En sak är säker: det går inte att kontrollera människor genom lagar, men det går och är verkligen nödvändigt att skapa sådana villkor där de och deras hälsa kan öka – psyke, kropp och själ. Låt oss därför ge stöd till familjer. Om detta är en av avsikterna med betänkandet är det ett steg i rätt riktning. 
Bogusław Sonik (PPE-DE ).
   – Herr talman! I många år har frågan om psykisk hälsa varit ett besvärligt ämne som fortfarande överskuggas av andra sjukdomar som drabbar vårt samhälle. Fenomenets omfattning i dag innebär dock att vi inte kan bortse från farorna med psykiska störningar.
Vi kan inte diskutera hälsotillståndet inom EU utan att ta hänsyn till dessa riskmoment. Statistiken visar den grymma sanningen. I genomsnitt 58 000 människor begår självmord varje år. Siffran är högre än antalet döda i bilolyckor, på grund av mord eller dödsfall i aids. Depression är i dag det allvarligaste problem som drabbar vårt samhälle. Det är ett problem som påverkar allt fler människor, framför allt ungdomar och i allt större utsträckning etniska minoriteter.
Ekonomiska analytiker uppskattar att dålig psykisk hälsa kostar EU:s invånare runt tre–fyra procent av BNP, framför allt till följd av försämrad produktivitet och tidig pensionering.
Därför är det viktigt att så snart som möjligt utarbeta och godkänna ett direktiv om psykisk hälsa och skyddet av civila och grundläggande rättigheter för människor som lider av psykiska problem. Genomförandet av direktivets principer kommer att bli den konkreta ramen för genomförandet av gemenskapens program. Förebyggande hälsovård som tar hänsyn till olika åldersgrupper bör också ha en viktig funktion i strategin för psykisk hälsa enligt mottot att förebyggande insatser är bättre än kurer. Det europeiska förbundet mot depression har ett pilotprogram som redan lyckats minska antalet självmord och självmordsförsök hos ungdomar med 25 procent. Därför måste vi tänka igenom frågan ordentligt och vidta nödvändiga åtgärder för att förhindra att ett beroende av modern teknik utvecklas.
I dag är vi nöjda med att ha tillgång till all slags teknik, att allt är möjligt, att vi har tusentals prylar till vårt förfogande. Men till vilket pris? Priset är att framför allt ungdomar blir beroende av sina skärmar och vägrar godta några skäl till att ta bort dem. Detta är vår tids utmaning, och vi måste bemöta den utmaningen. Att införa en gemensam samordnad EU-politik på området psykisk hälsa kommer att hjälpa oss att skapa lämpliga villkor för en harmonisk utveckling av allmänhetens psykiska hälsa. Den kommer att hjälpa människor att lära sig hantera svåra situationer, konflikter eller stressande villkor och skapa bättre relationer med andra människor. 
Richard Seeber (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! I eftermiddags diskuterade vi ett rökfritt Europa. Åtgärder från kommissionen och hela Europa för den psykiska hälsan är dock ännu viktigare. I det sammanhanget är jag glad över att kommissionen tar upp frågan, och jag är också tacksam över att vår föredragande John Bowis tar upp den och lägger fram ett utmärkt betänkande.
Ett av de största problemen med psykisk hälsa är att ämnet är tabu i alla samhällen. Vi borde fråga oss varför det är så. Många skäl kan nämnas, men jag ska bara ta upp några av dem. För det första är vi nog alla rädda att en dag hamna i en liknande situation – särskilt när vi tänker på ålderdomen framför oss.
För det andra är psyket och själen centrum för vår mänsklighet. De definierar själva essensen av mänsklighet.
För det tredje går det inte att tillgripa vår kära mekaniska tolkning av vår miljö på det här området, eftersom det inte fungerar här. Detta är ett fenomen som orsakar starkt lidande, inte bara för enskilda personer, utan för samhället som helhet.
Jag har valt ut några siffror som verkligen är förskräckande läsning. Enligt en undersökning som gjorts av det tyska socialförsäkringsorganet ökade antalet psykiska problem på arbetsplatserna med 70 procent mellan 1997 och 2004. Mot bakgrund av att sjukfrånvaron tenderade minska under samma period ökade frånvaron på grund av psykisk ohälsa med mer än två tredjedelar. Psykisk stress står nu för tio procent av alla sjukdagar i Europas ekonomi.
Världshälsoorganisationen (WHO) uppger att 1990 var lunginflammation, diarrésjukdomar och spädbarnssjukdomar de tre största sjukdomarna globalt sett, men 2020 kommer de vanligaste sjukdomarna att vara ischemiska hjärtsjukdomar, depression, ångestneuroser och trafikolyckor. Produktionsbortfallet uppgår till miljarder euro. Undersökningar som gjorts för EU-15 – de gamla medlemsstaterna – visar att bortfallet ligger på 265 miljarder euro eller ungefär 3–4 procent av gemenskapens BNP.
EU som helhet är därför i sin fulla rätt att fråga sig vad vi tillsammans kan göra åt detta. Vi måste förstås komma ihåg att medlemsstaterna är mycket misstänksamma gentemot EU:s befogenheter och ansvarsområden. Jag anser ändå att mervärdet av åtgärder på EU-nivå är oerhört viktigt. John Bowis beskrev detta mycket bra i sitt betänkande. Vi får inte glömma modellen med bästa praxis eller de mer utförliga siffrorna, eller den stärkta forskningen och utvecklingen. Vårt tänkande bör i huvudsak riktas mot målgrupper så att vi kan nå fram till en lösning och därmed förhindra att EU-maskineriet stannar upp och proppen går ur. 
Frieda Brepoels (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Först och främst vill jag tacka kommissionsledamoten för grönboken och i än högre grad John Bowis för det viktiga arbete han gjort.
Det har visat sig bli ett mycket nyanserat betänkande. Inte undra på att det antogs så gott som enhälligt i utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet. Vi hyser därför gott hopp om att betänkandet godkänns av en stark majoritet i kammaren i morgon. Vi hoppas också att det kan sätta den press som behövs på kommissionen så att den kan vidta nödvändiga åtgärder inom sin behörighet. Det framgår nämligen tydligt att mycket kan förbättras inom det psykiska hälsotillståndet i EU.
Patienterna har fortfarande inget att säga till om. Det finns fortfarande inget samarbete mellan olika vårdinrättningar, och sektorn lider av stor resursbrist. Mervärdet av en politik på EU-nivå som vi måste följa ligger huvudsakligen i att främja utbytet och samarbetet mellan medlemsstaterna. Vi måste framför allt kunna förbättra länkarna mellan de varierade och olika åtgärderna på medlemsstatsnivå, både nationellt och regionalt.
Herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Kommissionens grönbok har inte bara dragit i gång en debatt här i parlamentet; nationella och regionala regeringar har också uppmuntrats att frigöra mer resurser. Den nationella hälsoundersökningen i mitt land, i Flandern, visade att så många som en av fem flamländare har psykiska problem och en av åtta till och med allvarliga problem. Då beslutade den flamländske hälsoministern raskt att stärka de psykiatriska vårdinrättningarna ordentligt, framför allt inrättningar för de målgrupper som lider mest, det vill säga barn och ungdomar.
Patientorganisationerna hakade på. De bad företrädare för till exempel ADHD Europa att rikta in sig på ADHD-patienternas levnadsvillkor eftersom denna utvecklingsstörning hos barn ursprungligen inte ens nämndes i grönboken. Om tillståndet inte behandlas kan det leda till mycket skada och nöd, inte bara för patienten, utan också i form av vård- och omsorgskostnader, skolväsendet och hela det ekonomiska systemet.
Jag är därför glad över att vår föredragande var beredd att godkänna ett par viktiga tillägg i detta hänseende. Jag tackar också mina kolleger för deras stöd. Jag hyser nu gott hopp om att kommissionen, med utgångspunkt från det ovannämnda, vid slutet av året kan lägga fram förslag till en strategi för psykisk hälsa inom EU. Jag önskar att kommissionen kan göra det med framgång. 
Péter Olajos (PPE-DE ).
   – Först och främst vill även jag tacka John Bowis för möjligheten att tala i denna mycket viktiga fråga. Alla är rädda för sjukdomar, och de hemskaste sjukdomarna är onekligen de som hotar den psykiska hälsan.
Läkarvetenskapen och samhället har under en lång tid stått lika hjälplösa inför dessa problem och har reagerat genom att sopa frågan under mattan eller isolera offren. Lyckligtvis vet vi i dag att barn med inlärningssvårigheter inte är dåliga ungar, att de som drabbas av depression inte bara kan förväntas skärpa sig, och att med lämplig vård kan också individer med psykiska funktionshinder utvecklas markant. Samtidigt måste vi konstatera faktum att på samma sätt som skrivbordsarbete är dåligt för ryggen, eller användningen av kemikalier ökar mängden allergier, så gör stress, informationsöverflöd och bristen på stabila referenspunkter i vårt samhälle det svårare att bevara den psykiska hälsan. De flesta människor strävar i dag medvetet efter att ha en frisk kropp, men skyddet av vår psykiska hälsa får betydligt mindre uppmärksamhet.
Av den anledningen välkomnar jag att kommissionen har tagit de första stegen på väg mot en gemenskapsstrategi för förbättrad psykisk hälsa. Detta är särskilt viktigt för de nya medlemsstaterna, särskilt Ungern, eftersom den chock som följde med de plötsliga ekonomiska och sociala förändringarna har lett till problem som våra omoderna institutionella system, stora resursbrister och förlegade synsätt inte kan hantera på rätt sätt. Därtill har vi problem som är typiska för regionen, till exempel hög självmordsfrekvens.
I mitt land, Ungern, dog över 45 av 100 000 människor för egen hand när självmordsfrekvensen var som högst för 20 år sedan. Detta är siffror som chockade omvärlden. Enligt Världshälsoorganisationens uppgifter var självmordsfrekvensen 2000 i världen 16 av 100 000, vilket är en uppgång under de senaste 50 åren. För inte länge sedan hade vi vissa år färre döda i Europa på grund av trafikolyckor än på grund av självmord, vilket några av mina kolleger redan har nämnt. Men vi får inte tro att detta bara gäller Europa. Även i Förenta staterna ligger självmorden många gånger före mord som dödsorsak – 1997 registrerades till exempel en och en halv gång så många självmord som mord.
Den långa period då vår region varit eftersatt har inneburit att man i vårt land fortfarande anser att ett besök hos psykologen ska hållas hemligt. Det är inte heller ovanligt att barn med missgynnad bakgrund betraktas som psykiskt funktionshindrade. Många familjer får klara sig på egen hand utan effektiv hjälp utifrån när någon familjemedlem får allvarliga problem. Denna situation måste förändras, och det är därför jag stöder alla de ändringsförslag som uttryckligen anger att särskild uppmärksamhet måste ägnas åt psykiska hälsoproblem i de nya medlemsstaterna. 
Eija-Riitta Korhola (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag tackar först och främst min kollega John Bowis för hans arbete. Jag menar då inte bara det här betänkandet, utan alla hans bidrag och den kraft med vilken han har talat för det psykiska hälsoarbetet inom EU. Jag har varit ledamot av parlamentet i sju år, och under denna tid har John Bowis alltid hållit ämnet på dagordningen. Han är för mig ett lysande exempel på en politiker som förverkligar sin vision av en bättre värld med beslutsamhet och ihärdighet. Bara på detta vis kan saker och ting förändras: När man inte ger efter för godtyckliga politiska nycker och trender, utan själv vet vad man strävar efter och gör det.
Det är lätt att hålla tyst om psykiska problem. Det finns en stark stigmatisering kring den här typen av problem, och det kan till och med förekomma diskriminering, vilket i värsta fall kan förhindra någon från att söka vård. Korrekt information, öppenhet och den typ av kampanjer för psykisk hälsa som föreslås i betänkandet kommer att bidra till att skingra den här meningslösa stigmatiseringen. Vägen till mognad är mer gropig än någonsin. Tillväxten verkar hämmas av samhällets ökade osäkerhet. Det är bra att betänkandet visar medvetenhet om behovet av tidiga ingripanden och vikten av förebyggande arbete. För att förhindra psykiska problem hos framför allt barn och ungdomar måste vi investera mer tid och pengar i förebyggande åtgärder i dagvårdscenter, skolor, barnkliniker och inom skolhälsovården. Ungdomar som behöver hjälp kan vara benägna att låta saker och ting vara, eftersom de kanske inte vet vart de ska vända sig för att få hjälp. Barnets bakgrund, och framför allt familjen, är därför av största vikt.
Med rätt resurser har skolhälsovårdsenheter och barnkliniker mycket bra förutsättningar för att kunna upptäcka barn och ungdomar med problem och ge dem hjälp på ett tidigt stadium. I mitt land är till exempel psykiska problem vanligare bland ungdomar, medan statistiken visar att föräldrar till ett av fem barn har atypiska arbetstider. Skolbarn som lider av ångest kan få bra hjälp på skolan i form av gruppstöd, men det är oerhört viktigt att ge familjerna stöd under veckodagarna. Föräldrarnas och familjens stöd till barnet är en god grund för god psykisk hälsa. Att behandla ungdomarnas problem med läkemedel bör vara en sista utväg. Huvudfokus bör ligga på att fastställa och undanröja de sociala och miljörelaterade faktorer som står bakom smärtan.
Problemen försvinner inte bara för att vi tiger. Depression har kallats för den nya europeiska folksjukdomen. Ytterst få människor under 30 tog antidepressiva medel för 20 år sedan. Nu tar de lika mycket sådana medel som de äldre generationerna. Om inget omedelbart görs för ungdomarnas psykiska problem och om ingen uppmärksamhet ägnas åt att avhjälpa situationen vad gäller tillgången till hjälp blir det pris vi måste betala alldeles för högt. Kommissionens fina ord och intentioner i grönboken måste omvandlas till verkningsfull lagstiftning så fort som möjligt, och vi i parlamentet förväntar oss att snart få ett förslag till direktiv att debattera om. 
Thomas Ulmer (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle vilja stämma upp i lovorden till John Bowis. Än en gång har han visat att för honom är hälsovårdspolitik en passion snarare än en plikt.
Framgångsrik politik och framgångsrik psykoterapi har en sak gemensamt. Båda kräver ett stort mått av öppenhet, ärlighet, tålamod och engagemang. I dag diskuterar vi en intressant och vidsträckt fråga som till stor del har försummats inom Europeiska gemenskapen: psykisk hälsa.
WHO definierar hälsa som ett tillstånd av fullständigt fysiskt, psykiskt och socialt välbefinnande. Det är också realistiskt att uppnå dessa tre mål i denna ordningsföljd. När det gäller psykisk hälsa kan vi se en dramatisk ökning av antalet psykiskt sjuka i EU. Det finns en rad olika symtom, orsaker, diagnoser och behandlingar både i termer av patogenitet och molekylärbiologi: depression, schizofreni, gränspsykos, bulimi, anorexi, fobier, neuroser och manier för att bara ta några exempel.
Jag tänker inte gå in på toxikologiska orsaker och miljöorsaker – det skulle fylla en egen mapp. Jag skulle vilja visa hur EU kan bidra med förebyggande åtgärder, hur vi kan lindra bördan för dem med psykisk ohälsa, hur vi kan upptäcka de inledande sjukdomssymtomen i tid och på så sätt förhindra att sjukdomen bryter ut.
Jag tänkte dela med mig av lite statistik. En av fyra kommer att bli sjuk, varje år begås det 58 000 självmord och tio gånger så många gör självmordsförsök. Vi ser självmord som något svårt, demoniskt, omöjligt att fatta och känner oss skyldiga att förhindra det.
Att ha en psykisk störning innebär att man blir stigmatiserad, medan psykisk ohälsa ofta ger en känsla av underlägsenhet. Europas historia är full av exempel på psykiatriska institutioner som missbrukats för politiska ändamål. Vi kan uppmana våra nationella regeringar att göra mer än tidigare. En sådan uppmaning innebär inte att vi bryter mot subsidiaritetsprincipen. Den är ett uttryck för att vi vill visa hur man kan agera och hur ett paneuropeiskt synsätt kan stärka den mänskliga värdigheten och minska diskrimineringen. Ett exempel är friska familjer där barn kan växa upp och lika möjligheter i hela unionen, både inom EU och i medlemsstaterna.
Vår strategi måste omfatta heltäckande behandling i närheten av var patienterna bor. Behandlingen måste vara holistisk, dvs. måste omfatta både kropp, själ och social miljö. Tvångsvård får bara komma i fråga som en sista utväg. Missbruk av alkohol och såväl lagliga som olagliga droger måste kontrolleras och ingå i denna globala strategi. Fokus här ska ligga på att förebygga.
Med detta betänkande inleder vi nu ett nytt kapitel. Förhoppningsvis utvecklas det inom kort till en vitbok. 
Rodi Kratsa-Tsagaropoulou (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Låt mig gratulera föredraganden, John Bowis, eftersom han med sitt systematiska arbete, vars resultat vi ser i betänkandet, har belyst den psykiska hälsans betydelse och den politik vi måste föra.
Den offentliga hälsovårdsstrategin måste även omfatta psykisk hälsa, både på grund av det personliga välbefinnandet och på grund av den sociala sammanhållningen och social fred och framåtskridande.
”En sund själ i en sund kropp” sa de gamla grekerna en gång i tiden för att visa att både psykisk och fysisk hälsa är väsentliga för mänsklig hälsa. Detta ordspråk är lika aktuellt och betydelsefullt i dag. Otaliga ledamöter har redan hänvisat till olika former av modern psykisk ohälsa.
Inom ramen för detta skulle jag vilja betona att särskild hänsyn måste tas till könsdimensionen, både vid forskning och när det gäller att förebygga och behandla psykoser. Forskningen har till och med visat att vissa biologiska förhållanden och, än viktigare, sociala omständigheter påverkar kvinnor annorlunda.
Vi måste ta hänsyn till könsdimensionen i utbildningen av och informationen till sjuksköterskor. Rent allmänt drabbas samhället och familjerna till dem som lider av psykisk ohälsa eftersom kvinnor med psykiska problem i många fall behandlas som överkänsliga personer och inte som personer som lider och som behöver särskild vård och omvårdnad.
Vi måste med andra ord även skydda de drabbade personerna och deras närmaste omgivning. Tack vare detta kommer de drabbade personernas närmaste också att bli bättre rustade och trovärdigare i den roll som de måste ta på sig för att hantera de problem som personerna i deras omgivning har.
Avslutningsvis skulle jag vilja nämna krigsoffer. De stora psykiska problem som de drabbas av kvalificerar dem för både utvecklingsstöd och humanitärt stöd, och i mer allmänna termer stöd för återuppbyggnad av områden, eftersom det för att återuppbygga områden framför allt krävs att det mänskliga psyket återuppbyggs. 
Markos Kyprianou,
   . – Herr talman! Jag vill tacka alla ledamöterna för den mycket intressanta och nyttiga debatten. Jag kommer att fatta mig kort. 
Den bästa slutsats man skulle kunna dra av dagens debatt är att det här såväl som i den övriga samrådsprocessen finns ett brett stöd för att utarbeta en ny strategi för psykisk hälsa. Detta är en mycket positiv signal för att kommissionen ska kunna gå vidare, för under hela det allmänna samrådsförfarandet, parlamentsförfarandet och samrådet med medlemsstaterna har det uttryckts lika stort stöd för dessa insatser. Sanningen är att det finns ett mervärde i ett initiativ och en strategi på EU-nivå, och därför avser vi att lägga fram en strategi mycket snart. 
Bland annat är det mycket viktigt att vi främjar samarbete kring psykisk hälsa mellan medlemsstaterna, mellan aktörer och mellan olika sektorer. En viktig del i den nya strategin är att göra alla relevanta sektorer delaktiga i insatserna för att skapa en bättre folkhälsa. Som jag sa i början avser vi att låta den psykiska hälsan bli en huvudpunkt i vår hälsostrategi och i initiativen för att förbättra folkhälsan. 
Skolor och arbetsplatser har ett större inflytande på det psykiska välbefinnandet än själva hälso- och sjukvårdssektorn. Det är också viktigt att ge utbildning i föräldraskap. Äldre människor måste få möjligheter att delta aktivt i det sociala livet. 
Det är många mycket intressanta frågor som har tagits upp, och vi kommer att beakta dem när vi utarbetar strategin. Vi kommer att granska de förebyggande åtgärderna, och som ni känner till från tidigare debatter är min viktiga grundinställning och utgångspunkten för min strategi under denna ämbetsperiod att man bör främja förebyggande åtgärder och inte bara behandling. 
Jämställdhetsaspekterna kommer att beaktas. När vi hade en liknande debatt om jämställdhetsaspekter på hälsan sa jag att vår politik från och med då skulle ta hänsyn till jämställdhetsaspekterna i alla våra hälsoinitiativ och på de olika områdena forskning, främjande, förebyggande åtgärder, vård, behandling och rehabilitering. På alla dessa områden kommer jämställdhetsaspekten att beaktas. Den återspeglas i det strategidokument som kommissionen kommer att utarbeta. Som jag sa kommer vi att diskutera förebyggande åtgärder och några av orsakerna av vilka en del, som till exempel åldrandet, är oundvikliga. 
Åldrandet är en realitet och ett faktum. Vi har en åldrande befolkning. Vad det handlar om är att kunna åldras med bibehållen hälsa. Vi lever längre och vi måste få var friska under vår ålderdom, och den psykiska hälsan är en mycket viktig del av detta. 
Mot bakgrund av alla de siffror och statistiska uppgifter som har nämnts här vill jag avslutningsvis säga att detta bara är toppen av isberget. Det är inte bara människor med psykisk ohälsa som berörs: det finns också familjer, vänner, arbetsgivare, anställda och kolleger. Sanningen är att hela samhället blir lidande som ett resultat av de psykiska hälsoproblemen. Det bästa resultatet av hela denna process, inbegripet strategin, skulle därför kanske vara att den psykiska hälsan görs till en prioritet, inte bara för Europeiska unionen – det anser jag att vi i kommissionen och Europaparlamentet redan har gjort – utan också för var och en av medlemsstaterna och för gemenskapen som helhet. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00.
Filip Kaczmarek (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skull vilja tacka John Bowis för hans heltäckande och detaljerade betänkande om förbättring av vår befolknings psykiska hälsa, dvs. strategin för psykisk hälsa i Europeiska unionen.
Psykiska hälsoproblem är gränslösa. Det är därför vi kan diskutera en strategi för psykisk hälsa i hela EU. I vilket fall som helst kan införandet av en gemensam strategi, som syftar till att skapa en samarbetsram mellan olika institutioner och övervaka hur denna genomförs, göra det lättare att på nationell nivå införa och tillhandahålla tjänster för personer med inlärningssvårigheter och personer som har psykiska störningar.
Genom åren har många mått på mänsklig värdighet utvecklats. Ett av dessa är vår attityd till personer som har psykiska störningar. Jag anser att kraven på att avstigmatisera problemet, eliminera fördomarna samt förändra de attityder och stereotyper som finns när det gäller psykiska störningar, är väldigt viktiga. När en politiker i Polen vill förolämpa en annan politiker säger han, eller antyder han, att den andre är psykiskt sjuk eller psykiskt störd. Tyvärr hänger sig t.o.m. vissa av Europaparlamentets ledamöter åt denna typ av beteende. Vi bör emellertid komma ihåg att personer som har psykiska störningar förtjänar att få vård och att behandlas på ett värdigt och humant sätt.
I länder med hög arbetslöshet drabbar detta problem ofta personer med funktionshinder. Därför är jag en varm anhängare av initiativ som syftar till att säkerställa att de som har drabbats av psykisk ohälsa inte diskrimineras och att personer med psykiska störningar integreras i samhället. Dessa åtgärder är extra betydelsefulla eftersom goda arbetsförhållanden påverkar den psykiska hälsan på ett positivt sätt. 
Jules Maaten (ALDE ).
   – EU står inför stora hot mot folkhälsan: cancer, hjärt- och kärlsjukdomar, diabetes, astma etc. Hit hör emellertid även psykisk ohälsa. Varför behandlas personer som lider av psykisk ohälsa annorlunda i förhållande till personer som har hjärtbesvär, aids eller cancer? När patienter alltmer ses som kunder, är bättre informerade och mer inblandade i beslutsfattandet bör attityden till psykisk hälsa ändras för att spegla denna trend.
För närvarande delar EU folkhälso- och hälsovårdsansvaret med medlemsstaterna. Medlemsstaterna har ansvar för nationella hälsovårdstjänster och hälsovårdssystem. EU har endast en sekundär roll på området. Jag är för att EU ges en större roll i folkhälsofrågor, just för att de är så viktiga för människor.
För att främja och stödja samarbetet mellan medlemsstaterna på området mental hälsa, och för att avlägsna skillnader mellan medlemsstaterna, vore det bra om EU vidtog åtgärder på området, exempelvis genom att inleda ett samarbete, främja konsekvens och skapa en plattform. På så sätt kan EU betyda något för medborgarna och förändra den negativa bild av byråkrati och krångel som många medborgare har av EU. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en muntlig fråga (O-0074/2006 – B6-0326/2006) till kommissionen från Giuseppe Gargani för utskottet för rättsliga frågor om europeisk avtalsrätt. 
Klaus-Heiner Lehne (PPE-DE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Den fråga som vi diskuterar i dag är ett av de viktigaste – kanske viktigaste – förberedande lagstiftningsförslaget på EU:s dagordning under denna valperiod. Det är därför bara att beklaga att denna fråga ännu en gång diskuteras precis före midnatt, medan andra förment ”viktiga” frågor får de bästa tiderna i kammaren. Detta är för övrigt ytterligare bevis på att parlamentets arbetssätt måste reformeras.
Låt mig emellertid återvända till de muntliga frågorna. Sedan början av 1990-talet har parlamentet utfärdat sex resolutioner i vilka man om och om igen har uttryckt sitt starka stöd för projektet att skapa en gemensam referensram. Parlamentet har gjort detta av det enkla skälet att både vi och de som praktiserar juridik – EU:s advokater och domare – anser att det behövs ytterligare steg mot gemensamma civilrättsliga principer för att en stor del av EU-lagstiftningen, exempelvis e-handelsdirektivet, ska kunna genomföras.
I rättstvister, särskilt sådana tvister mellan konsumenter och handlare som rör små belopp, är det näst intill omöjligt för advokater och domare att i EU parallellt tillämpa 25 – eller om vi inkluderar Skottland 26 – olika rättssystem. Detta gäller särskilt mot bakgrund av att principerna om ursprungsland och bestämmelseland konstigt nog har placerats sida vid sida i exempelvis e-handelsdirektivet.
Därför behöver vi en högre gemensam standard. Jag kan gott tänka mig en harmoniserad variant. Det finns faktiskt inga motsättningar i denna fråga. Det råder ett brett samförstånd i parlamentet. Även ledande jurister ställer sig bakom denna uppfattning, och detta är ett av skälen till att Rådet för advokatsamfunden i Europeiska unionen (CCBE) planerar att anordna en konferens i Rom under hösten, vilket utgör ett senkommet stöd för projektet.
Därför är det oerhört viktigt att vi inte bara får till stånd en snäv referensram som enbart gäller frågor om konsumentavtalsrätt, utan en ram som i princip omfattar alla civilrättsliga aspekter. Detta är en viktig punkt med tanke på senare beslut om alla eventuella framtida användningsområden för denna referensram. Detta kommer givetvis till stor del att bero på hur bra referensramen är. Vi vill emellertid att alla alternativ ska stå öppna till dess att kommissionen lägger fram det slutliga samrådsdokumentet så att vi kan fatta beslut i frågan vid ett senare tillfälle, tillsammans med andra.
Det är dessutom viktigt att vi avlägsnar oss från betrakta civilrättslagstiftningen sektorsvis och i stället försöker få ett holistiskt synsätt. De många inkonsekvenser som för närvarande präglar EU:s civilrätt kan förklaras med att vi har saknat detta holistiska synsätt och inte sett till helheten utan i stället bara tagit upp enskilda problem.
Ett annat villkor för en referensram är att nätverket i princip fortsätter att fungera och drivas på det sätt som kommissionen hittills har gjort. Som föredragande för utskottet för rättsliga frågor i detta ärende kan jag meddela att samtliga politiska grupper i princip är överens i denna fråga. Dessutom är en kraftig majoritet i kammaren för – något som jag annars sällan har upplevt. Diana Wallis från ALDE-gruppen kunde inte närvara här i kväll. Men hon har uttryckligen bett mig att bekräfta detta ännu en gång.
Vi är alla väl medvetna om att de tre kommissionsledamöter som är ansvariga för denna fråga – kommissionsledamöterna Markos Kyprianou, Franco Frattini och Charlie McCreevy – för närvarande funderar på, eller nyligen har funderat på, hur man ska gå vidare. Skälet till att vi medvetet har placerat denna muntliga fråga på dagens föredragningslista – tillsammans med tillhörande resolution, vilken ni kanske har haft möjlighet att läsa i förslagsform och som utan tvekan kommer att antas av en stor majoritet här i kammaren på torsdag – är för att än en gång kraftigt understryka hur starkt parlamentet stöder detta projekt.
Vi vill att parlamentets resolutioner även ska vara riktlinjer för kommissionen i dess vidare utveckling och hantering av frågan. Hittills har denna fråga alltid präglats av nära samarbete och ömsesidigt stöd mellan kommissionen och parlamentet.
Vi vill att det förblir på det sättet. Det ligger i EU-utvecklingens och EU-lagstiftningens intresse. Mannen på gatan måste kunna hantera och praktiskt tillämpa EU-lagstiftningen. Därför måste projektet fortsätta. Vi ber om fortsatt starkt stöd från kommissionen och uppmanar även kommissionen att ta tillfället i akt och besvara frågan här i kammaren på ett sätt som gör att detta stöd tydligt framgår. 
Markos Kyprianou,
   . – Kommissionen har från början sagt att den välkomnar parlamentets intresse för den gemensamma referensramen (CFR) och det stöd som har uttryckts för detta projekt. 
Kommissionen överväger för närvarande att låta andra avtalsrättsliga frågor än konsumentfrågor ingå i CFR om avtalsrätt. Jag vill förklara att även om vi nu går vidare med konsumentaspekten betyder detta inte att vi har kommit fram till någon slutgiltig slutsats om vi ska låta några andra delar av avtalsrätten ingå. Jag har ett nära samarbete med mina kolleger Franco Frattini och Charlie McCreevy i denna fråga. Dessa andra avtalsrättsliga frågor skulle kunna sättas i samband med EU:s övriga regelverk om avtalsrätt eller allmänna avtalsrättsliga ämnen som har direkt relevans för EU:s regelverk. Sanningen är att kommissionen ännu inte har fattat beslut i denna fråga, men den kommer att fatta ett slutgiltigt beslut snart. 
Vi har noterat Europaparlamentets uppfattning i denna fråga, särskilt den som kommer till uttryck i den nyligen avgivna resolutionen. Jag har också haft tillfälle att diskutera frågan i de olika utskotten. Kommissionen avser också att fråga rådet om dess inställning till det återstående arbetet med CFR. 
Kommissionen avser att använda CFR som ett instrument för ”bättre lagstiftning” för att åstadkomma tydlighet i lagstiftningsarbetet. Exakt vilken rättslig form som bör väljas för att på bästa sätt nå detta mål är en nyckelfråga som kommer att kräva noggrant övervägande. Det kommer att vara lättare att fatta ett beslut när det väl råder större säkerhet om innehållet i CFR. Då kan vi ta ställning till hur vi på bästa sätt kan se till att CFR används så effektivt som möjligt. Vi måste inse att CFR är ett pågående arbete och att det kommer att ta några år innan arbetet blir färdigt. 
Samtidigt som kommissionen kan beakta CFR när den utarbetar nya lagförslag som gäller avtalsrättsliga frågor skulle det inte vara lämpligt eller nödvändigt att skjuta upp framtida lagstiftning om avtalsrätt ända tills alla diskussioner om CFR har slutförts. 
Under tiden har kommissionen redan antytt att den planerar att använda relevanta CFR-resultat i översynen av det regelverk som gäller konsumentavtalsrätt. Som kommissionen tydligt angav i sitt meddelande i oktober 2004 är CFR som sådant inte i första hand avsett att vara ett lagstiftningsinstrument som är direkt tillämpligt på rättsliga transaktioner utan en verktygslåda som kan underlätta och förbättra lagstiftarnas arbete. 
Kommissionen förstår till fullo att parlamentet vill hållas informerat om och vara delaktigt i det pågående arbetet med CFR och skulle därför välkomna parlamentets medverkan i CFR-processen, särskilt genom tillsättandet av parlamentets arbetsgrupp. Kommissionen kommer även i fortsättningen att hålla parlamentet informerat om utvecklingen på lämpligaste sätt, särskilt genom parlamentets arbetsgrupp. 
Avslutningsvis vill jag tacka er för parlamentets uppmuntran och stöd för vårt arbete med denna viktiga fråga. 
Jean-Paul Gauzès,
   – Herr talman, mina damer och herrar! Europeisk avtalsrätt ser verkligen ut på ett sätt som främjar reglering av den inre marknaden. En juridisk konstruktion av denna typ måste emellertid förberedas i en öppen och demokratisk process. De fördelar som ekonomiska aktörer förväntas få i form av rättslig säkerhet och minskade transaktionskostnader beror till stor del på hur tydliga, förutsägbara och stabila reglerna är.
Europeisk avtalsrätt måste baseras på de ekonomiska aktörernas krav och på en bedömning av deras behov. Inkonsekvenser i gemenskapens regelverk måste försvinna. Detta gäller exempelvis i samband med konsumenträttigheter vid återtagandeperioder eller konsumentupplysning.
De förslag som håller på att utarbetas verkar vara oklara och för detaljerade samt inte helt rymmas inom dessa mål. I stället för att slå in på den utopiska vägen genom att för närvarande utarbeta en civilrättslagstiftning på EU-nivå – ett 26:e rättssystem – vore det inte mer realistiskt att utarbeta kontraktmallar eller sektorsspecifika regler?
Trots detta måste reaktionen på de ämnen som tas upp i denna muntliga fråga ge uttryck för större kunskaper om innehållet i de gemensamma referensbestämmelserna. Valet av en rättslig grund för ett redskap som ägnas avtalsrätt måste utgå från ett politiskt val om de berörda målen, snarare än att förekomma ett sådant val. Därför är det viktigt att kommissionen klargör syftet med det arbete som sedan 2003 har finansierats med medel ur EU:s budget och ger Europaparlamentet möjlighet att yttra sig om faktiska förslag.
Det vore otänkbart att ge företag möjlighet att tillämpa europeisk avtalsrätt – vilket en arbetsgrupp föreslog – i stället för direktiv och nationell rätt utan att Europaparlamentet och rådet har godkänt innehållet i fråga på grundval av en mycket grundlig rättslig och ekonomisk konsekvensbedömning. 
Maria Berger,
   – Herr talman! Jag är mycket glad att den muntliga frågan åtminstone har gett oss möjlighet att i dag få reda på hur få konkreta framsteg som har gjorts. Trots den sena timmen hade jag hoppats att kommissionen skulle ha kommit med lite mer specifik information om hur den tänker för tillfället. Det verkar som tiden ännu inte är mogen för detta. Jag hoppas att så snart blir fallet.
Jag tror att både parlamentet, ministerrådet och många andra – själv deltog jag i en konferens som anordnades av det österrikiska ordförandeskapet och kommissionen, och fick se hur djupt intresserade jurister, akademiker, affärsmän och konsumentorganisationer är av denna fråga – har mycket höga och motstridiga förhoppningar, och förlitar sig på att kommissionen ska bringa klarhet i vad som nu sker.
Klaus-Heiner Lehne har redan påpekat att det råder ett brett samförstånd om de grundläggande frågorna, särskilt den utveckling av gemenskapens regelverk på konsumentskyddsområdet som nu har inletts, och om de försök till någon form av harmonisering som har gjorts. Jag har själv vid flera tillfällen varit föredragande i frågor som rört konsumentskydd. Och jag är medveten om de inkonsekvenser som på naturlig väg har utvecklats på detta område under årens lopp. Jag skulle emellertid vilja påpeka att om man överlämnar allt för mycket arbete till experterna i stället för till politikerna leder detta ibland till att saker kallas för inkonsekvenser trots att de inte är inkonsekvenser. I stället rör det sig ofta om vad vi skulle kalla politiska framsteg tack vare ett förändrat synsätt som delas av en majoritet, däribland oss här i parlamentet.
Det råder ingen tvekan om att vi måste ta itu med sektorn för transaktioner mellan företag. Detta var också ett av Wienkonferensens viktigaste resultat, och vi kan givetvis inte förbise detta.
Jag konstaterar emellertid att det finns betydande tveksamheter om allting förutom det snäva området avtalsrätt. I detta sammanhang talas det exempelvis om en europeisk civilrättslagstiftning, och vi måste undersöka snarare än undvika dessa tveksamheter. Den första tveksamheten rör befogenheter och skyldigheter, en annan är frågan om allmänhetens acceptans, dvs. att vi särskilt på civilrättsområdet har rättssystem som är genomsyrade av traditioner och en rättspraxis som har utarbetats under många år. Detta är något som ett 26:e – eller i framtiden blir vi tvungna att säga 28:e – rättssystem skulle sakna. Jag ställer mig själv frågan vad det skulle bli för civilrättslagstiftning utan en rättspraxis som bygger på tidigare mål på området, och hur vi ska kunna skapa tydliga regler som alla kan acceptera. Jag är rädd att vi i slutändan skulle få nöja oss med mycket allmänna skrivningar som inte skulle vara till stor hjälp för någon.
Jag hoppas att vi kan enas om denna resolution. Det är framför allt punkt 6 som vi ifrågasätter. Jag hoppas att vi kan hitta en godtagbar skrivning även i just denna punkt. Detta skulle visa det breda samförstånd som i övrigt råder i denna fråga. 
Ryszard Czarnecki (NI ).
   – Herr talman! Jag håller med om att punkt 6 är mycket viktig, delvis för att det endast finns sex ledamöter på plats just nu. Det är första gången jag har deltagit i en debatt som liknar filmen ”Sju vågade livet”. Den sjunde hjälten är givetvis Europaparlamentets talman. Det hela verkar vara ett lyckligt sammanträffande.
Jag håller med föregående talare om att det inte är någon bra idé att hålla denna debatt så sent, precis före midnatt. Jag kommer i håg polska parlamentsdebatter som höll på till kl. tre på morgonen, och jag trodde aldrig att jag skulle få uppleva något liknande i Strasbourg. Tydligen hade jag för dålig fantasi.
Vi väntar på Europeiska kommissionens beslut om den gemensamma referensramen. Vi hoppas att kommissionsledamöterna från Cypern, Italien och Irland ska kunna förmedla kommissionens slutliga uppfattning i frågan. Syftet med denna lagstiftning är att göra det möjligt för vanliga medborgare i Polen, Tjeckien, Frankrike, Danmark och andra EU-länder att använda sig av sina rättigheter. Det handlar också om att enas om och standardisera konsumenträttigheter och övrig lagstiftning som ingår i gemenskapens regelverk. Detta är en mycket viktig fråga, och jag måste än en gång beklaga att vi diskuterar detta så sent. Jag anser emellertid att kommissionsledamotens uttalande här i dag speglar hur viktigt kommissionen anser att detta problem är. 
Markos Kyprianou,
   . – Herr talman! Att denna debatt hålls sent på kvällen betyder inte att vi inte fäster stor vikt vid frågan. Att det är sent har ingen betydelse här. 
Vi noterar parlamentets ståndpunkt i frågan, och vi tar den faktiskt på stort allvar. Jag beklagar att vi ännu inte kan ange en mer bestämd ståndpunkt om hur vi vill gå vidare eller uttrycka oss mer specifikt, men vi håller nu på att förtydliga och avgöra vad som bör göras härnäst och kommissionens ståndpunkt till detta. 
Som jag sa tidigare har vi fått parlamentets ståndpunkt. Mina två kolleger och jag kommer att diskutera en gemensam skrivelse inom kommissionen under de närmaste veckorna, och därefter kommer vi att samråda med rådet. Om jag ska vara optimistisk räknar jag därför med att vi kommer att ha en klarare bild i slutet av året. Vi kommer inte att låta någon tid gå förlorad eftersom vi kommer att veta hur vi ska förfara när vi är färdiga med den första delen, det vill säga regelverket med konsumentlagstiftning, och därför kommer det inte att bli någon lucka. 
Ännu en gång kan jag försäkra er att vi kommer att hålla er informerade om utvecklingen och diskutera vår framtida strategi med er när vi väl har formulerat den. 
Talmannen.
   – Jag har mottagit ett resolutionsförslag(1), som ingivits i enlighet med artikel 108.5 i arbetsordningen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00. 

