Återupptagande av sessionen
Ordföranden
Jag förklarar Europaparlamentets session för återupptagen efter avbrottet den 15 maj 1998.

Parentation
Ordföranden
Mina damer och herrar, jag är djupt berörd när jag nu uppfyller min plikt att hedra minnet av vår kollega Francisco Lucas Pires. Som ledamot av vårt parlament alltsedan Portugals anslutning och vice ordförande i vår institution två gånger, använde professor Lucas Pires sin lysande intelligens och kultur för det europeiska byggets ideal, där han berikade den parlamentariska debatten genom att bidra med de historiska erfarenheterna från en av de äldsta nationerna i Europa.
Francisco Lucas Pires, vars sista offentliga framträdande var invigningen av Europeiska unionens paviljong på " Expo 98" , kommer att bevaras i våra minnen som ett mönster för god europeisk medborgaranda, en man som var djupt engagerad i sitt lands frågor, och som alltid kunde försvara det europeiska byggets imperativ.
För att hedra honom är vår unions flagga hissad på halv stång. Jag ber er om en minuts tystnad till hans minne.
(Parlamentet höll en tyst minut.)

Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från fredagen den 15 maj 1998 har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Rübig
Herr ordförande! Jag vill bara be om att man tar till protokollet att den franska polisen under förra sammanträdesperioden bevakade Europaparlamentet på ett utomordentligt sätt, och att den synbarligen var i närheten av parlamentet.

Medina Ortega
Herr ordförande! De anställda vid flygbolaget Air France har varslat om strejk från måndag och två veckor framåt. Om denna strejk bryter ut kan inte Europaparlamentarikerna komma till Strasbourg under nästa sammanträdesperiod. Har ordförandeskapet vidtagit några åtgärder inför vad som kan inträffa?

Ordföranden
Herr Medina! Den enda åtgärd jag kan vidta - och som jag också vidtar - är att hela tiden påminna de franska myndigheterna - förra veckan talade jag med den ansvarige ministern - om den beklagliga situation som kommunikationerna till Strasbourg befinner sig i. Naturligtvis kommer jag, med tanke på strejkvarslet, att ånyo vända mig till honom för att be honom vidta de extraordinära åtgärder som behövs.

Kreissl-Dörfler
Herr ordförande! Jag är naturligtvis också glad över att den franska polisen bevakar oss så bra, men jag skulle vilja fråga Rübig om han kanske har någon annan låt på sin repertoar, och äntligen slutar tråka ut oss med denna smörja!

Banotti
Herr ordförande! Jag är säker på att ni kommer att ta upp det, och jag är säker på att kollegerna kommer att dela vår glädje i Irland över ratifikationen av båda våra folkomröstningar.
(Livliga applåder) Det var en överväldigande seger för Belfastavtalet, en lite mindre överväldigande seger, men ändå med sextio procent, för Amsterdamfördraget och vi hoppas nu att vi får se ett liknande resultat i Danmark om några dagar.

Ordföranden
Fru Banotti! Ni sade det mycket bättre än jag skulle kunnat.

Roth
Herr ordförande, kära kolleger! Jag hänvisar till bilaga V i arbetsordningen, artikel 1.1b. Det handlar här om tryckning och distribution av rapporter från revisionsrätten. Låt oss erinra oss Amsterdamfördraget. Där talas det väldigt mycket om insyn. Under de senaste dagarna har jag emellertid frågat mig hur det egentligen är beställt med insynen och offentligheten här i vår kammare! För det första är det ett absolut otyg att ordföranden, enligt vad vi hört, i ca en månads tid har haft tillgång till en officiell interimsrapport från revisionsrätten om ersättning av omkostnader och andra ersättningar för ledamöter i Europaparlamentet, och att presidiet har haft den sedan den 13 maj, men att inga grupper har informerats, och inte heller har ledamöterna av detta parlament erhållit detta viktiga dokument, utan måste få kännedom om detaljerna via pressen!
(Applåder) Jag måste säga att jag anser att ordföranden och presidiet med ett sådant förhållningssätt verkligen har handlat oansvarigt och att detta framkallar vårt misstroende.
(Protester från Wijsenbeek) Vi kräver att rapporten genast offentliggörs, internt och externt, och kräver information om huruvida det finns ytterligare rapporter, eller om det exempelvis finns en bilaga.
För det andra är det - nu håller ni klaffen, herr Wijsenbeek - ett oacceptabelt tillvägagångssätt att Europeiska demokratiska unionen bakom stängda dörrar diskuterar och beslutar i en fråga som rör alla ledamöter i alla grupper, och att man där utesluter vår grupp och ARE-gruppen. Vår generalsekreterare utvisades i morse ur salen. Vi kräver därför ett extra sammanträde med ordförandekonferensen, eftersom det inte får gå till på så sätt att beslut och debatter med en spännvidd, som verkligen rör oss alla, tas i en instans där inte alla grupper i kammaren är representerade!
(Applåder) För det tredje kritiserar vi på det skarpaste hur nödvändiga och sedan länge begärda reformer systematiskt förhalas och förhindras, reformer som är absolut nödvändiga om Europaparlamentet vill vara trovärdigt, om det gör anspråk på att bli accepterat, och om det vill kräva fler rättigheter för sin del.
Revisionsrättens rapport tar upp exakt dessa missförhållanden ...
(Ordföranden avbröt talaren.)
Ordföranden
Fru Roth, när man nämner en artikel måste man börja med att läsa den. Vad artikeln ni har åberopat, tvingar till, är att publicera revisionsrättens särskilda rapporter, tillsammans med institutionens svar. Det dokument ni hänvisar till är vissa preliminära observationer och inte en rapport. Därför har ännu inte presidiet i detta parlament, vilket är det behöriga organet, publicerat svaren.
För det andra, fru Roth, fick alla politiska grupper ett exemplar av rapporten i går. Dessa preliminära observationer har skickats till alla politiska grupper. Därför kan ni naturligtvis om ni vill, berätta det för ledamöterna av er grupp. Ni kan göra det, liksom de övriga ordförandena kan göra det. Den är inte hemlig, det står i er makt att göra det. Vad jag inte kan göra är att sprida ut ett sekretessbelagt dokument, vilket måste behandlas av presidiet innan. De första som skall få det är vice ordförandena och de är de första som har fått det. Läs arbetsordningen. Inte det den gröna gruppen vill läsa, utan vad arbetsordningen säger. Och om ni vill förändra den, gör det då via de korrekta kanalerna. Så länge den inte ändras följer jag den.
Herr Brinkhorst, har ni några synpunkter på protokollet?

Brinkhorst
Herr ordförande! Som en reaktion på det ni just sade: Jag förstår att presidiet vill diskutera det här, men jag tycker att vi har rätt att snart få veta vad som händer. Vi blir ständigt anfallna av pressen i Tyskland, Nederländerna och i andra länder. Ur den synvinkeln hoppas jag således att ni har viss förståelse för att det finns ett intresse för dessa frågor.

Ordföranden
Jag förstår vad ni säger, men det första jag måste göra är att tillämpa arbetsordningen. I enlighet med arbetsordningen har jag tillkännagivit observationerna, inte en rapport - jag upprepar det -, för i första hand presidiet, vilket är behörigt att få reda på dem, och i andra hand, om det finns frågor om denna rapport, har de politiska grupperna fått den. Rapporten kommer således att publiceras när den är färdig, inte nu eftersom den är provisorisk. Vänd er till er grupps ordförande så får ni rapporten där.
Wijsenbeek begär ordet för personliga uttalanden. Vilka uttalanden avser ni, herr Wijsenbeek?

Wijsenbeek
Herr ordförande! På grundval av artikel 108, personliga uttalanden:
Om man här talar om att hålla klaffen, vet vi alla vem som varje gång öppnar munnen och misstänkliggör flitiga och ärliga kolleger, eftersom de gröna vill bygga sin valkampanj på dessa misstänkliggöranden, och därför tar jag till orda.
(Protokollet justerades.)

Föredragningslista
Ordföranden
Jag vill påminna er om att parlamentet vid sammanträdet den 12 maj beslutade att betänkande (A4-0188/98) av Marset Campos för utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi, om regler för företags, forskningscentrers och universitets deltagande i det femte ramprogrammet, skulle föras in i slutet av dagens föredragningslista.

De Melo
Herr ordförande! Vad jag kan se utgår meddelande från kommissionen om brådskande politiska frågor av större vikt. Jag skulle vilja ställa en fråga. Med tanke på de senaste händelserna i Indonesien är det brådskande att situationen för alla politiska fångar, framför allt timoreserna och deras ledare Xanana Gusmão behandlas här. Jag frågar, herr ordförande: Denna fråga - den första på föredragningslistan - är den upphävd eller uppskjuten till ett lämpligt datum?

Ordföranden
Den är faktiskt uppskjuten till ett annat datum eftersom kommissionen nu föredrar att göra sitt brådskande uttalande om förberedelserna inför Europeiska rådets möte den 15 och 16 juni i Cardiff. Om det inte finns fler synpunkter, godkänner vi därför denna förändring i föredragningslistan och går över till att behandla denna fråga.

Förberedelser inför Europeiska rådets möte i Cardiff
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om förberedelserna inför Europeiska rådets möte i Cardiff den 15 och 16 juni 1998 i Cardiff.

Cook
Herr ordförande! I inledningen av mitt anförande vill jag be om ursäkt för om det jag har att säga om Cardiff inte är lika intressant eller spännande som de ordningsfrågor ni just har hört. Jag ser det som ett privilegium att få lyssna till ett sådant spännande och kraftfullt utbyte av åsikter. Det är en hyllning til demokratins hälsa i vår världsdel.
Jag är här i eftermiddag eftersom Europeiska rådet kommer att träffas i Cardiff om bara två veckor. Det kommer att utgöra kulmen på vårt ordförandeskap. Vi har försökt använda ordförandeskapet till att visa Förenade kungarikets ändrade inställning till Europeiska unionen. Förenade kungarikets regering tillträdde fast besluten om att visa att Förenade kungariket nu är en engagerad och konstruktiv partner inom Europeiska unionen. Jag tycker att vårt ordförandeskap har markerat våra framgångar med att ändra Förenade kungarikets inställning till Europa.
Två av våra viktigaste prioriteter var att ge utvidgningen en flygande start och att få i gång den tredje etappen av Ekonomiska och monetära unionen. Båda dessa viktiga prioriteter har redan infriats. Jag antar att det framkallar frågan om det nu finns tillräckligt mycket kvar att göra i Cardiff för att förhindra att höjdpunkten i vårt ordförandeskap blir en antiklimax jämfört med de resultat av vårt ordförandeskap som redan blivit historiska milstolpar. Jag är glad att till Europaparlamentet kunna säga att vi kommer att ha en fullspäckad, intensiv och viktig dagordning framför oss vid Europeiska rådet i Cardiff. Vid detta toppmöte skall vi ta upp ekonomiska reformer, Agenda 2000 och det europeiska projektets framtid. Vi kommer också att granska hur Europa kan åstadkomma något på de områden som direkt påverkar våra medborgare: brottslighet och miljö. Vid toppmötet kommer vi också att - för sista gången - hälsa president Mandela välkommen. Han kommer att ha lunch tillsammans med Europas statschefer på toppmötets andra dag. Vi skall träffa honom på hans egen begäran för att han innan han avgår skall kunna ta farväl av Europas ledare som så nära har samarbetat med hans regim i Sydafrika för att kunna genomföra ett av de största framsteg för demokratin och för den etniska toleransen som vår generation har varit med om.
(Applåder) Innan vi kommer fram till den punkten i rådet kommer vi att ha avhandlat ett stort antal ärenden. Låt mig börja med frågan om ekonomiska reformer. Vi gick in i ordförandeskapet fast beslutna om att sysselsättningen skulle vara en nyckelfråga och en högprioriterad fråga under hela vårt ordförandeskap. I Cardiff kommer vi att slutföra mycket av det arbete som vi har varit sysselsatta med de senaste månaderna. Vi kommer att granska de framsteg som medlemsstaterna har gjort på den inre marknaden och komma överens om vidare åtgärder vilka skall hjälpa oss fram mot en effektiv och konkurrenskraftig ekonomi som innefattar ett samhälle som omfattar alla och där alla har möjlighet att bidra och delta genom arbete.
Vi planerar också diskussioner om konkurrensprogrammet. Om Europa skall vara framgångsrikt på lång sikt behöver vi skapa en miljö där små och medelstora företag kan blomstra. De behöver ha tillgång till de finansiella resurser som gör det möjligt för dem att blomstra. De behöver slippa byråkratisk stelbenthet. Europa har ingen brist på skaparkraft och fantasi. Vi måste ge den skaparkraften och fantasin möjlighet att göra sig gällande genom en företagaranda som ger Europa välstånd och arbetstillfällen.
Vi kommer också att granska de handlingsplaner för sysselsättningen som medlemsstaterna utarbetat sedan det särskilda rådet i Luxemburg. Detta kommer att vara det första Europeiska råd som framför sig har handlingsplaner från varje medlemsstat om hur de tänker främja sysselsättningen och minska arbetslösheten. Vi skall se vilka slutsatser vi kan dra och vad vi kan lära oss av de planerna. Vi vill se till att varje medlemsstat kan ta del av andra medlemsstaters politiska åtgärder för sysselsättning, anpassningsbara arbetsmarknader och jämlikhet på marknaden. Handlingsplanerna har naturligtvis väckt svåra politiska frågeställningar: frågor om hur vi reformerar våra skatte- och välfärdssystem så att det lönar sig att arbeta och hur vi kan göra det möjligt för kvinnor att kombinera arbete och familj. Om vi skall lyckas måste vi se till att vi delar med oss av våra erfarenheter av de politiska åtgärderna inom vart och ett av dessa områden.
Europeiska rådet i Cardiff kommer också att ge högsta prioritet till en interimsdiskussion om frågorna i Agenda 2000: om reformen av strukturfonderna och reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken, om disciplin i våra budgetförfaranden och om hur vi anpassar Europeiska unionen så att vi själva är förberedda på den utvidgning som så många ansökarländer nu förbereder sina ekonomier och sina samhällen för. Sedan kommissionen i mars offentliggjorde sina detaljerade förslag om Agenda 2000 har ordförandeskapet utarbetat ett intensivt arbetsprogram för att föra diskussioner om kommissionens förslag.
Ministrar har i flera av rådets sammanträden granskat det arbetet och diskuterat hur de står i förhållande till varandra. Vid det allmänna rådsmötet för bara två dagar sedan hade vi en två timmar lång diskussion om ordförandeskapets rapport om det pågående arbetet med avseende på Agenda 2000 Den omfattande diskussionen, som alla medlemsstater deltog i, kommer att vara mycket värdefull för ordförandeskapet när det skall utarbeta en text för Europeiska rådet som kan ge maktbefogenhet och riktlinjer till både kommissionens och rådets tjänstemän för att lyckas med Agenda 2000. Vi är mycket medvetna om att Europaparlamentet vill att det fattas beslut i dessa frågor före nästa val till Europaparlamentet. Det är vår målsättning att i Cardiff komma fram till slutsatser som är i enlighet med en tidtabell som skulle göra det möjligt för ett särskilt Europeiskt råd att under våren 1999 fatta slutgiltiga beslut om Agenda 2000.
Jag vill också betona att ett viktigt tema i Cardiff kommer att vara att visa hur vi, under hela vårt ordförandeskap, har försökt få Europa att arbeta för människorna, att se till att vi koncenterar oss på de frågor som sysselsätter människorna och de frågor som påverkar dem direkt. Om det europeiska toppmötet blir en framgång är det bara därför att de människor som håller ögonen på statscheferna märker att det de talar om och det de beslutar påverkar deras liv. Vi får inte ge en bild av Europeiska rådet som träffas för att diskutera saker som endast berör toppolitiker. De måste visa att de tar upp frågor som är betydelsefulla för de bekymmer som vanliga familjer i Europa har och de liv de lever.
Det finns två särskilda frågor som vi skall rikta vår uppmärksamhet mot i Cardiff: förbättring av miljön och brottsbekämpning. Det gemensamma transport- och miljöministerrådet som vi höll i april - det första gemensamma mötet av det slaget mellan miljö och transport i Europeiska unionens historia - visade hur vi kan integrera miljöfrågor i utvecklingen av andra europeiska politikområden. I Cardiff kommer rådet att diskutera en rapport från kommissionen om hur vi kan se till att det tidigare sammanförandet av miljöstrategi med transportpolitik blir en norm för hela Europeiska unionens arbete och inte ett undantag.
Rådet kommer också att diskutera de framsteg vi har gjort i vårt gemensamma bekämpande av brottslighet, särskilt i det arbete vi nu utför genom Europakonferensen med alla ansökarländer för att se till att nuvarande och framtida medlemsstater nu - inte när de har blivit medlemmar i Europeiska unionen utan nu - tillsammans arbetar med de gemensamma problemen med gränsöverskridande brottslighet som påverkar både de nuvarande medlemmarna och de framtida medlemmarna.
Det blir alltså en intensiv dagordning i Cardiff. Det blir stora områden att täcka och jag hoppas jag har visat att en stor del av dagordningen kommer att gälla praktiska, specifika åtgärder som visar vår befolkning att vi gör verkliga framsteg. Medan vi arbetar med den praktiska dagordningen så är det dock viktigt att vi framför oss ser bilden av det Europa vi försöker skapa. När vi nu för samman Europas regeringschefer verkar det bara rätt och riktigt att vi i den överfulla dagordningen försöker få utrymme för dem att ta upp frågan om vilken typ av Europa vi försöker bygga upp. Det är också därför som det vid detta Europeiska råd, till skillnad från de senaste Europeiska råden, under lunchen kommer att hållas en öppen debatt om vilken typ av Europa vi vill uppleva nästa sekel och hur modellen kan se ut, om vad vi måste göra för att skapa ett Europa som kan fungera och fungera väl med 26 medlemmar till skillnad från de sex medlemmar som Europa startade med. Och, i synnerhet, hur vi driver de institutionella frågor som inte slutfördes i Amsterdam, men som är nödvändiga om vi skall reformera Europas struktur och beslutsprocesser så att de passar det nya större Europa som vi kommer att få uppleva under nästa sekels första decennium.
Det är en spännande uppgift. Jag tror inte att många personer i våra egna länder ännu har begripit vilket jättelikt historiskt steg som utvidgningen innebär för Europa. En mycket liten del av vår befolkning har ännu insett att någon gång under de kommande tio åren kommer vi att ha ett Europa som sträcker sig från Portugal till Polen, från Skottland till Sicilien, ett Europa vars yta kommer att öka med nästan hälften och vars befolkning och konsumenter på den inre marknaden kommer att öka med en tredjedel. Det är ett otroligt språng för Europa. Det är därför det är rätt att vi i Cardiff ger utrymme för att tänka efter vad detta innebär för Europa och vilken typ av Europa och vilken modell för Europa vi helst vill kunna erbjuda, och som tillmötesgår de nuvarande medlemmarnas fortsatta vision och den hungriga strävan hos de nya medlemmarna i den demokratiska familj av nationer som vi har byggt upp. Om vi kan ha en framgångsrik diskussion på det temat har dagordningen i Cardiff den rätta jämvikten mellan praktiska, noggranna framsteg och diskussioner fyllda av visioner om modellen för det framtida Europa. Jag ser fram mot att i eftermiddag höra Europaparlamentets synpunkter på hur vi kan ta upp dessa två delar av dagordningen i Cardiff.
(Applåder)
Santer
Herr ordförande, herr rådsordförande, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Jag skulle i dag, inför det kommande Europeiska rådet i Cardiff, kort vilja sammanfatta den europeiska integrationens nuvarande läge. Jag skall också ta upp de stora politiska frågor som utkristalliserar sig inför toppmötet i Cardiff, innan jag skissar upp några diskussionsvägar inför framtiden.
Det är till att börja med ett optimistiskt budskap som jag vill överlämna till er i dag. Allteftersom Europeiska rådet i Cardiff närmar sig tycker jag mig märka att en framgångsvind blåser över unionen, på grund av det förestående införandet av euron och Ekonomiska och monetära unionen. Allteftersom Europeiska rådet i Cardiff närmar sig tycker jag mig märka att förtroendet återvänder och ökar; den makroekonomiska balansräkningen är stabil och lovande, räntorna är låga, inflationen minimal, de offentliga utgifterna står under sträng kontroll, uppgången berör en rad branscher, den ekonomiska reformen på utbudssidan börjar ge effekter och de första tecknen på en minskning av arbetslösheten visar sig.
Låt oss till detta lägga att Amsterdamfördraget snart skall ratificeras, att de detaljerade förslag som vi har lagt fram inom ramen för Agenda 2000 ligger på förhandlingsbordet och att utvidgningsprocessen har inletts. Är inte det ett bevis för att Europeiska unionen är på frammarsch, att den håller sina löften, respekterar tidsfrister och att den är på rätt väg? Herr ordförande! Jag är glad att detta program från kommissionen är föremål för en utvärdering.
I nära samarbete med parlamentet och unionens ordförandeskap - jag tar för övrigt tillfället i akt att tacka det brittiska ordförandeskapet för att ha lagt ned så mycket möda - spelar våra institutioner fullständigt sin roll som drivande i denna starka rörelse mot en ökad integration. Det politiska budskap som Europa i dag sänder till resten av världen är kristallklart: Unionen kan agera och den agerar. Politiskt borde vi ta tillfället i akt.
Det finns emellertid en punkt som förefaller mig ännu viktigare: Jag skönjer en tilltagande politisk konsensus här och i medlemsstaterna om de medel som krävs för att gripa sig an de återstående strukturproblemen. De nationella handlingsplanerna för sysselsättningen, som godkändes vid Europeiska rådet i Luxemburg, är särskilt viktiga i detta sammanhang. Redan de vittnar om ett överflöd av goda idéer, konvergens inom politiken för att bekämpa arbetslösheten kring gemensamma riktlinjer, och mobilisering tillsammans med arbetsmarknadens parter.
Jag märker också att det finns en gemensam politisk vilja att snabbt genomföra den inre marknaden, i enlighet med vår handlingsplan för den inre marknaden. Jag är särskilt glad över att kunna konstatera att överflyttningen av gemenskapens lagstiftning förbättras.
Jag ser också att vi alla känner behov av en union som är betydligt mer företagsam, en union som kan göra nya idéer och teknologier till sina och utveckla dem inom unionen, som kan hjälpa småföretagen att få ett uppsving, växa och frodas, som också kan avskaffa all onödig byråkrati och låta våra kreativa talanger mogna, som slutligen i förlängningen kan skapa sysselsättning och välstånd. Dessa frågor kommer säkerligen att diskuteras mycket i Cardiff.
Avslutningsvis känner jag också att merparten av oss är medvetna om att vi kan göra mycket mer på området rättsliga och inrikes frågor och när det gäller GUSP, det räcker med att gemensamt finna den nödvändiga politiska viljan.
Diskussionerna i Cardiff kommer att gälla den ekonomiska reformen, Agenda 2000, utvidgningen och våra yttre prioriteringar. Vi får också tillfälle att tala om miljön, bl.a. hur miljön bättre skall integreras i utarbetandet av den övriga gemenskapspolitiken. Alla våra institutioner måste snabbt göra framsteg för att uppnå denna målsättning. Jag antar att det också blir fråga om gemenskapens och medlemsstaternas framsteg när det gäller att fullgöra de åtaganden man har gjort i protokollet från Kyoto om att minska växthusgaserna.
Jag är också särskilt glad över att tid har avsatts för en debatt om Europeiska unionens inriktning och kommande utveckling, de utmaningar den skall möta, nödvändigheten av att vinna våra folks förtroenden och den vision vi behöver för att uppnå detta.
Debatten om de ekonomiska reformerna kommer att täcka hela det spektrum av politiska inriktningar som krävs för att stärka och maximera fördelarna med den ekonomiska och monetära unionen. Målsättningen är naturligtvis att främja sysselsättningen, med hjälp av ökad konkurrenskraft och social sammanhållning i en makroekonomisk miljö. Bland andra områden kommer vi också att diskutera godkännandet av de stora ekonomiska riktlinjerna, för att komplettera detta utmärkta förfarande med en ökad mikroekonomisk övervakning och för att på nära håll följa graden av integration för produkt-, tjänste- och kapitalmarknaderna i unionen, i syfte att öka fördelarna med den gemensamma valutan.
Europeiska rådet kommer också att granska de framsteg som har gjorts när det gäller de nationella handlingsplanerna för sysselsättningen. Vi befinner oss förvisso bara i en mellanliggande fas, men jag är imponerad av samtliga medlemsstaters beslutsamhet att få processen att fungera. I Cardiff skall vi sammanfatta de huvudsakliga frågor som uppstår i dag: ökade möjligheter att komma in på arbetsmarknaden, skapande av ett klimat som gynnar utveckling och tillväxt av företagsandan, bl.a. när det gäller små företag. Denna konstruktiva process kommer att ge upphov till en ömsesidig multilateral utveckling, en kollektiv tävlingsanda tack vare den press som jämbördiga utövar.
Före Wien, alltså det österrikiska ordförandeskapet, har vi fyra etapper att ta oss igenom för att förbättra sysselsättningsstrategin. Vi måste för det första definiera gemensamma indikatorer och en gemensam terminologi. För det andra: Få medlemsstaterna att föra in sina åtgärdsplaner för sysselsättningen i sina nationella budgetar. För det tredje: Förstärka samarbetet och genomförandet tillsammans med arbetsmarknadens parter, och slutligen upprätta förbindelser mellan de nationella handlingsplanerna för sysselsättning och de projekt som finansieras av Europeiska socialfonden.
Den 18 mars lade kommissionen fram sina lagstiftningsförslag för Agenda 2000. I höst kommer dessa förslag att kompletteras med en rapport om hur systemet med egna medel fungerar. Vi har då alla beståndsdelar för att kunna fatta beslut om samtliga åtgärder med full sakkännedom, för vi behöver lagstiftningsbeslut innan det nya Europaparlamentet skall väljas. Dessutom måste vi ta fram praktiska villkor som gör det möjligt för Europaparlamentet att fullständigt spela sin roll, såsom det gjorde förra gången, i enlighet med vår fulltecknade tidsplan. De första intensiva förhandlingarna under det brittiska ordförandeskapet har inletts.
De olika åsikter jag har hört stärker mig i min uppfattning att våra åtgärder är rättvisa och balanserade. I Cardiff skall vi notera vilka framsteg som gjorts. Vi måste vara fullständigt överens, annars blir det inget avtal. Jag hoppas ändå att vi kommer att kunna konstatera att det föreligger en bred konvergens när det gäller uppfattningarna på flera områden: nödvändigheten av att fördjupa reformen inom den gemensamma jordbrukspolitiken, nödvändigheten av att reformera strukturfonderna på grundval av koncentration, förenkling och tydlig begränsning av ansvaret; tydliga bestämmelser på jordbruksområdet inför anslutningen, strukturåtgärder, investeringsstöd och administrativt stöd, som förbereder alla kandidater för att överta gemenskapens regelverk; en balanserad ekonomisk ram som gör det möjligt att finansiera reformer och föranslutningsstöd, som respekterar budgetdisciplinen och lämnar tillräcklig marginal för att finansiera den första vågen av anslutningar. Slutligen måste ett nytt interinstitutionellt avtal förhandlas fram, som grundas på det fruktbara samarbete som har funnits mellan de två budgetinstanserna under den senaste perioden.
Om vi utifrån denna bas kan gå framåt, bör vi kunna göra viktiga framsteg under året. Jag önskar att Europeiska rådet inleder detta i Cardiff och fastställer ett sista datum för hela processen. I Cardiff skall vi sammanställa de avsevärda framsteg som har gjorts när det gäller att genomföra slutsatserna från Luxemburg om utvidgningen. Efter det senaste Europeiska rådet har den fullständiga utvidgningsprocessen framgångsrikt inletts. Europakonferensen träffades i London den 12 mars och öppnade på så sätt officiellt ett forum som syftar till att samla Europeiska unionens medlemsstater och de europeiska stater som vill bli medlemmar och som delar de inre och yttre värderingarna och målsättningarna.
Europeiska kommissionen beklagar att Turkiet ännu inte har bekräftat att man avser att delta i denna konferens, och hoppas att landet, som är en mycket viktig partner, inom kort kan bestämma sig för att delta i de arbeten som pågår inom denna ram.
Anslutningsprocessen har inletts för elva kandidatländer, och förhandlingar har startat med sex av dem. Vi betraktar det som en grundläggande etapp att partnerskap för anslutning har utarbetats med de tio kandidatländerna i Central- och Östeuropa. På samma sätt som de nationella strategierna som upprättats av dessa länder, har partnerskapet för anslutning öppnat vägen för att förhandlingarna skall lyckas och att de skall integreras i Europeiska unionen.
I Cardiff kommer också Europeiska rådet att uppmärksamma det stora antal evenemang som har ägt rum under de senaste sex månaderna på det utrikesområdet. Jag skall begränsa mig till att erinra om det uppmuntrande resultatet vid det senaste toppmötet mellan Europeiska unionen och Förenta staterna, som ägde rum den 18 maj i London. Det politiska avtal som slöts på högsta nivå gör det möjligt att lösa den handelskonflikt som har uppstått genom Helms-Burton- och d'Amatolagarna. Vi hoppas att de åtaganden som har gjorts av Förenta staternas regering i sin helhet kommer att stödjas av den amerikanska kongressen.
Herr ordförande! När jag lade fram min politik " agera mindre, agera bättre" i början av min mandatperiod som kommissionens ordförande, hade jag för avsikt att göra den till en allmän riktlinje för vårt arbete. Med andra ord satsa det viktigaste - kommissionens initiativrätt - på våra nyckelprioriteringar, i fullständig överensstämmelse med subsidiaritetsoch proportionalitetsprinciperna.
Kommissionen kommer att överlämna en rapport om situationen till Europeiska rådet. Rapporten har titeln " Fakta" och den konstaterar en mycket stark nedgång i antalet lagstiftningsförslag sedan 1990. Vi har ökat rådfrågningen med kommissionens parter, vi har förbättrat lagstiftningens kvalitet, vi har också förenklat denna lagstiftning, vi har informerat våra medborgare bättre och överföringen håller på att förbättras.
Men rapporten konstaterar också att vi alltför ofta är tvungna att agera inom områden som inte borde sortera under gemenskapen, att de påtryckningar som manar till lagstiftning, framför allt från medlemsstaterna - ibland t.o.m. från Europaparlamentet - fortsätter, särskilt på det tekniska området, framför allt från medlemsstater som viftar mest med subsidiaritetsflaggan. Det händer att våra enkla förslag fyllda av sunt förnuft ibland omvandlas till åtgärder som är så komplicerade att jag gärna skulle kalla dem " bysantiskt kafkabetonade" .
Kommissionen måste fortsätta att spela sin politiska roll med kraft och fullständigt oberoende. Kommissionen skall även fortsättningsvis vara fördragets väktare. Vi skall lägga fram förslag som syftar till att fördjupa och utvidga den europeiska integrationen inom de områden som omfattas av fördragen. Det är vår roll, vilket för övrigt på nytt har bekräftas av Amsterdamfördraget.
Vi måste emellertid veta vart vi vill gå, och vi måste också finna medel och få möjlighet att övertyga de övriga institutionerna om att vi är på rätt väg. Om vi granskar vårt politiska slutresultat, är det en sak som tydligt framgår: De verkliga framstegen görs i allmänhet inom de områden där kommissionen spelar rollen som drivande och initiativtagare, genom att utnyttja sin initiativrätt.
Det är anledningen till att jag säger ja till subsidiariteten, ja till en mer politisk och bättre definierad Europeisk union, men jag säger nej till dem som vill utnyttja subsidiariteten för att sakta ned processen med den europeiska integrationen, och jag säger ännu mer bestämt nej till dem som försöker ändra den institutionella balansen i vår union.
Herr ordförande! Jag vill göra Europeiska unionen till den största plattformen i världen för internationell handel och investering. Jag vill att vi tillsammans skall bygga en europeisk modell för tillväxt och välstånd som verkligen är universell, och som erbjuder möjligheter, partnerskap och delaktighet för arbetsmarknadens parter och samhällets samtliga aktörer, och som vilar på lika möjligheter och rättvisa.
För att nå dit måste vi hela tiden gå framåt, och jag anser att vi behöver en ny diskussion för att på nytt sätta fart på den sociala dialogen och det sociala Europa: nya idéer om det som vi avser med " allmänt intresse" , nya uppfattningar om världsmarknadens betydelse som ekonomisk referens, nya metoder som syftar till att integrera etik, vetenskap och miljö i vår process med att utarbeta politiska inriktningar, en bredare bild av handeln, som omfattar miljön och de sociala rättigheterna, en intensifiering av det multilaterala synsättet eftersom det alltid varit till vår fördel tidigare och kommer att vara det i framtiden, samt en förstärkning av vår förmåga att bestämt agera utanför unionen.
Jag tror också att stunden har kommit för att ännu en gång fundera över våra kollektiva roller; kommissionens roll, men också parlamentets, och rådets arbete. Utmaningen har aldrig varit mer uppenbar; det handlar om att för Europeiska unionen skapa ett institutionellt system som är bättre än alla andra, med andra ord, ett system som är smidigare och kan reagera snabbare, är bättre anpassat, effektivare, demokratiskt och fullständigt öppet. Det handlar också om att skapa ett system som på bästa sätt motsvarar våra medborgares förväntningar, som kan intressera dem och få dem att ytterligare delta i den europeiska integrationen och, slutligen, som utan dröjsmål kan fatta det stora antal beslut som de omfattande europeiska intressena medför.
Sammanfattningsvis, herr ordförande, behöver vi en stomme av lagstiftning, yttre förbindelser och samarbete som är en verklig institutionell tillgång för unionen under det nya århundradet. Jag är övertygad om att Europeiska rådet i Cardiff kommer att utgöra en ny viktig etapp på vägen mot dessa djärva målsättningar.
(Applåder)
David
Herr ordförande! I inledningen av det brittiska ordförandeskapet uppmanade den brittiske premiärministern till ett Europa som arbetar tillsammans som ett team. Tony Blair sade att det brittiska ordförandeskapets uppgift var att " få Europa att arbeta för människorna" .
Nu när vi närmar oss toppmötet i Cardiff och slutet på det brittiska ordförandeskapet anser vi i den socialdemokratiska gruppen att den brittiska regeringen verkligen har stått vid sitt ord. Sysselsättningen har fått den uppmärksamhet den förtjänar. Avtal har träffats för införandet av den gemensamma valutan den 1 januari nästa år. Utvidgningsprocessen har inletts och ordförandeskapet har inte dragit sig för att se till att arbetet med svåra frågor som reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken och strukturfonderna har inletts ordentligt. Jag hoppas dock att alla lagstiftningsförfaranden med avseende på Agenda 2000 skall vara genomförda i juni 1999 och att Europaparlamentet blir fullt delaktigt i alla förfaranden. De framstegen som har gjorts på vägen mot skapandet av en effektivare gemensam utrikes- och säkerhetspolitik bör också nämnas. Jag vill särskilt lyckönska Cook till hans initiativ i fråga om en uppförandekodex om vapenexport.
Framsteg har gjorts inom dessa och inom många andra områden, men jag vill särskilt hänvisa till att det brittiska ordförandeskapet verkligen varit fysiskt närvarande i Europaparlamentet. Jag har läst på lite grand och jag har till min glädje upptäckt att brittiska ministrar har varit närvarande vid varje plenarsammanträde under ordförandeskapet. 16 gånger har de varit närvarande och övervakat 30 olika debatter, ordförandeskapet har varit närvarande i utskotten 48 gånger och när ordförandeskapet är över har vi fått uppleva över 80 framträdanden av ministrar i den brittiska regeringen. Det är en mycket bra förebild, och om någonting markerar en tydlig avvikelse från den föregående regeringen så är det den mycket fysiska närvaron i Europaparlamentet.
Nu när vi närmar oss toppmötet i Cardiff får vi inte bara göra en inventering av vad som har uppnåtts, utan det är kanske ännu viktigare att vi ser framåt. Vi behöver en fokusering på de frågor som tar oss från Cardiff till Wien, och för den socialdemokratiska gruppen måste ekonomin och sysselsättningen stå överst på dagordningen. Vi välkomnar varmt det faktum att de nationella regeringarna har lagt fram handlingsplaner för sysselsättningen efter toppmötet i Luxemburg. Den mest brådskande uppgiften just nu är dock att se till att planerna genomförs så snabbt och så effektivt som möjligt.
Planerna kommer naturligtvis att variera mellan medlemsstaterna, men det är viktigt att vi alla inser behovet av gemensamma frågor bland våra olika tillvägagångssätt. Om till exempel Europa i sin helhet skall blomstra i en global ekonomi så måste vi kunna konkurrera effektivt i den globala ekonomin. Konkurrenskraft är inte en fråga om att ta en chans eller låta bli, tvärtom, konkurrenskraft är en nödvändig förutsättning för en hållbar ekonomisk framgång. Samtidigt måste vi inse att det finns ett antal faktorer som avgör om vi kan konkurrera på ett effektivt sätt eller inte. Bland dessa märks arbetskraftens kunskaper, anpassningsförmåga och motivation, den utsträckning i vilken vi kan utveckla en företagsam och innovativ kultur, och den omfattning i vilken vi kan investera i vår ekonomi för framtiden.
Det är därför mycket viktigt att vi alla inser vikten av forskning och utveckling och av vetenskapen i allmänhet. I det avseendet uppmanar jag rådet att göra lämpliga fonder för det femte ramprogrammet om forskning och teknisk utveckling tillgängliga.
Slutligen är jag, som den ledamot av Europaparlamentet som representerar Cardiff, mycket stolt över att det europeiska toppmötet hålls i Wales huvudstad. I dag träder Cardiff fram som en verkligt europeisk stad. Det är en stad som är stolt över sina traditioner, men även en stad som ser framtiden an med optimism. Med tanke på att detta toppmöte kommer att avsluta ett ordförandeskap som jag är säker på kommer att betraktas som en rungande framgång, kunde man knappast ha valt en bättre värdstad än Cardiff.

Provan
Herr ordförande! Vi i Europeiska folkpartiets grupp hoppas på en stor framgång i Cardiff. Vi vill att det skall bli en stor framgång eftersom, låt oss erkänna det, ordförandeskapet nu behöver en framgång.
I egenskap av brittisk ledamot är det med viss känsla av sorg - inte ilska, inte politisk antagonism - som jag hör upprepade hänvisningar till detta ordförandeskaps brist på framgång i ledandet av Europeiska unionen. Nyckeln till alla framgångsrika ordförandeskap är ledarskap. I vilken utsträckning kan en utrikesminister, vars ställning i sitt eget land har fallit till en ganska låg nivå, göra anspråk på att tala för Europeiska unionen? Hittills har detta ordförandeskap gjort lite för att råda bot på unionens bristande inflytande, till och med i vår närmaste omgivning. Vi har inte lyckats med särskilt mycket i Algeriet, Israel, Mellanöstern eller, som kommissionens ordförande hänvisade till, i Turkiet.
Det här ordförandeskapet kommer tyvärr att gå till historien som ansvarigt för den sämst skötta tjänstetillsättning på hög nivå i internationellt sammanhang någonsin, nämligen Europeiska centralbankens ordförandeskap. Det kunde ha undvikits och omfattande skador kunde ha undvikits om, när problemet blev tydligt, man hade insett behovet av en kompromiss tidigare. EMU-projektet skulle inte i sin helhet ha framstått som så löjligt som det gjorde den 2 och 3 maj.
Hela det politiska systemet i Europeiska unionen framstod verkligen just då som löjligt. Låt oss vara mer positiva, vi vill ha en framgång. Vad skulle kunna uppnås i Cardiff för att kompensera detta sorgligt misskrediterade ordförandeskap?
Först och främst måste vi se verkliga framsteg med Agenda 2000. Agenda 2000 är viktig, som alla hittills har sagt. Den är viktig eftersom Världshandelsorganisationen och dess förhandlingar kommer att inledas i början av 1999, vilket man kom överens om i Genève förra veckan. Det ser just nu ut som om Europa förväntar tryck utifrån i Världshandelsorganisationens samtal om att tvinga fram reformer i den gemensamma jordbrukspolitiken. Vi har talat om en reform av den gemensamma jordbrukspolitiken i många år, och det är dags att vi verkligen börjar göra framsteg så att utvidgningen kan äga rum.
Utvidgningen är antagligen den viktigaste enskilda frågan som Europa står inför just nu. Vi måste sträcka ut vår vänskapliga hand eftersom det är nio långa år sedan som Berlinmuren började falla sönder. Det är inte bara den nuvarande politiken som behöver omprövas, utan också hur besluten i Europeiska unionen skall fattas i framtiden. Det är viktiga frågor mina damer och herrar, och jag hoppas att rådet kan driva dem i Cardiff.
Den tredje verkligt viktiga aspekten, som rådets ordförande nämnde, är sysselsättningen. Vi behöver samhälle som inkluderar alla, och det innebär att vi måste ta oss an vissa av dagens tröga regler. 20 miljoner arbetslösa är ett dåligt rekord och resultatet av skapande av arbetstillfällen är också bedrövligt på europeisk nivå. Vi behöver flexibilitet, lägre skatter, friare handel och sänkning av de sociala kostnaderna. Herr ordförande! Jag hoppas vi kan se fram emot en framgång i Cardiff.

Pasty
Herr ordförande, kära kolleger! Vi förväntar oss tre viktiga riktlinjer från det kommande toppmötet i Cardiff. För det första, vilket förbundskansler Kohl och president Chirac önskade vid det senaste fransk-tyska toppmötet, en politisk nysatsning på Europeiska unionens institutionella reform som fullständigt lades åt sidan vid antagandet av Amsterdamfördraget. Inte nog med att denna reform bör äga rum innan de pågående förhandlingarna om medlemskap avslutas, utan den skulle också avsevärt förenkla det hela om den snabbt ledde till tydliga riktlinjer för den pågående ratificeringsprocessen för Amsterdamfördraget.
Det är svårt att få den allmänna opinionen att förstå att de europeiska institutionerna måste få nya befogenheter så länge som deras definitiva uppbyggnad inte har fastställts, vare sig det gäller röstviktning med kvalificerad majoritet, att få de nationella parlamenten att delta i utarbetandet av en politik för den andra och tredje pelaren eller att inrätta en trovärdig mekanism som syftar till att garantera att subsidiaritetsprincipen respekteras. Slutligen bör toppmötet i Cardiff ta fram politiska riktlinjer för förhandlingar om det som kallas Agenda 2000. Jordbrukarna i Europeiska unionen behöver få lugnande besked när det gäller framtiden för den gemensamma jordbrukspolitiken och hur den skall finansieras. De har emellertid hittills inte fått de lugnande löften de väntar på. De är inte fientligt inställda till en reform av den gemensamma jordbrukspolitiken som går mot större rättvisa i fördelningen av stödet, men de vill inte offras i frihandelns namn eller för de finansiella krav som ställs genom utvidgningen. De som för närvarande åtnjuter stöd från strukturfonderna måste få garantier för att den politik som inletts för att förstärka den sociala och territoriella sammanhållningen inom Europeiska unionen fortsätter.
Toppmötet i Cardiff som föregår genomförandet av Amsterdamfördraget om politisk konvergens när det gäller sysselsättning skall granska de åtgärdsprogram som de olika medlemsstaterna lägger fram. Det är viktigt att detta inte bara blir en formell åtgärd och att rådets ordförande begränsar sig till att samla in skrivningarna från de olika eleverna i Europaklassen, för att läraren skall dela ut bra och dåliga betyg. Det vi behöver är en verklig gemensam strategi när det gäller att skapa sysselsättning, som borde inrikta sig på en betydande lättnad i de kostnader som tynger den minst kvalificerade arbetskraften, en harmonisering av momsnivån, som borde sänkas för verksamhet som omfattar en stor del av löner och sociala kostnader, och en stark stimulans till utveckling av de sektorer som skapar sysselsättning - små och medelstora företag och industrier, hantverk, fria yrken och närliggande tjänster.
Det föreligger uppenbarligen stor konsensus om alla dessa frågor som finns upptagna på föredragningslistan för toppmötet i Cardiff, men vi kan konstatera från det ena rådet till det andra att denna konsensus inte konkretiseras ordentligt i konkreta och förnimbara genomföranden av dessa goda föresatser. Vi önskar att man äntligen skall leva upp till våra europeiska medborgares stora förväntningar. Låt oss hoppas att toppmötet i Cardiff inte blir en ny besvikelse för dem.

Watson
I januari berättade rådets ordförande att varje nytt ordförandeskap för med sig sin egen nya nationella kraft och nya erfarenhetsområden och en ny beslutsamhet att göra något bra. Cardiff kommer att bli det avgörande ögonblicket för det nya brittiska ordförandeskapet. Kommer det att utmärkas av den nya kraften och den nya beslutsamheten hos nya Labours nya ordförandeskap? På det ekonomiska området är dagordningen gedigen: Liberalisering av kapital- och arbetsmarknaderna, nya initiativ för riskvilligt kapital, ett nytt program med handlingsplaner för utbildning och sysselsättning. I sitt ordförandeskap har er regering, precis som på hemmaplan, följt en ekonomisk politik som era monetaristiska föregångare skulle ha varit stolta över. Jag undrar dock helt enkelt om de i Cardiff, vid de walesiska dalgångarna som gav näring åt socialismen i Storbritannien, kommer att minnas sina fädrars ansikten när de kom gående hem från gruvan.
Arbetslösheten fortsätter att vara vår världsdels gissel och samtidigt som vi välkomnar det arbete som har gjorts behövs mer än utbildningsprogram och skattesänkningar. Var är åtgärderna för att få bort det byråkratiska krånglet för små företag? Var är planerna på att lyfta bort skattebördan från de saker vi vill ha mer av, som till exempel jobb och investeringar, och till de saker vi vill ha mindre av, som till exempel slöseri med naturresurser och föroreningar? Var är investeringarna i Europas transportnät som bokstavligt talat skulle få vår ekonomi i rörelse. Premiärminister Wilson sade: " Inom politiken är en vecka en lång tid" . Inom politiken är sex månader en ordförandeera. Vad kommer ni att kunna visa upp?
Det brittiska ordförandeskapet har stöttats upp av utrikesdepartementets skicklighet och av dess beredvillighet att arbeta med Europaparlamentet. Det kan fira framgångar inom vissa områden som till exempel förberedelser inför anslutningen och valutaunionen. Även här hindras det dock av Förenade kungarikets obeslutsamhet att gå med i valutaunionen - dess ovillighet att ta steget fullt ut, dess misslyckande att ens bestämma ett datum för en folkomröstning och dess självbelåtna undervisning av den brittiska allmänheten om Europa.
Utanför det ekonomiska området, varför har det på dagordningen i Cardiff inte tagits upp något om Europol-avtalet, om den energiskatt som man enades om i Kyoto, om reformen av EU: s institutioner som man enades om i Amsterdam? Utan tvivel har ni ädla ambitioner och en väl tilltagen övertygelse. Utan tvivel står lärjungarna redo och är kyrkan organiserad. Ni kan dock inte förvänta er att gospelkören skall framträda under fotosessionen med Nelson Mandela.
I vår debatt i januari påminde jag er om sir Francis Bacons ord: " Hoppet är en bra frukost men en ganska dålig middag." Liberaldemokraterna i denna kammare förväntade sig mer av Förenade kungarikets ordförandeskap. Ni må ha bytt ut er politiska handväska mot en portfölj från Gucci. Det som är viktigt är dock innehållet snarare än utanpåverket. Den store brittiske labourpolitikern Aneurin Bevin anklagade en gång sina motståndare för att sätta braskande etiketter på tomt bagage. Om inte ovanligt mycket kan åstadkommas under de kommande månaderna kan de orden slå tillbaka på hans efterträdare.

Moreau
Herr ordförande! Att problemet med sysselsättningen har satts upp på dagordningen för toppmötet i Cardiff visar att det inte längre är möjligt att bortse från de sociala och demokratiska krav som ställs i våra länder. Trots att man sedan decennier tillbaka talar om välstånd, konstaterar våra folk bittert att arbetslösheten och fattigdomen ökar. Det som är bra för finansmarknaderna är dåligt för dem.
Rekommendationerna om sysselsättning och tillväxt, som jag skall begränsa mitt inlägg till, utgör ett första steg som vi måste hälsa med tillfredsställelse. De sitter emellertid fast i ett skruvstäd som består av vägen mot den gemensamma valutan, där målsättningen är att sänka kostnaden för arbete och offentliga utgifter. Det är anledningen till att åtgärderna med nationella planer som går i riktning mot anpassningsbarhet, dvs. flexibilitet, och t.o.m. avreglering, gynnas. Enligt vår uppfattning måste vi gå i en annan riktning som prioriterar social lönsamhet snarare än ekonomisk lönsamhet, som prioriterar mänsklig utveckling och ersätter konkurrensen med samarbete.
Vissa av medlemsstaternas åtgärder är en början till denna hållning. I Frankrike och Italien har man sålunda inlett processen med arbetstidsförkortning. I Frankrike finns också arbetstillfällen för ungdomar. På europeisk nivå har vi ett beslut om lån med räntegaranti från EIB för sysselsättning. I den andan lägger vi fram tre serier av åtgärder som skall uppmuntras till förmån för en verklig konkurrenskraft som bygger på sunda principer. Till att börja med naturligtvis arbetstidsförkortning utan sänkt lön, men också harmonisering uppåt av lagstiftningen och det sociala skyddet, utveckling av livslångt lärande, med kvalificerande praktik, yrkesinriktningar och främjande av offentlig service.
Vi föreslår finansieringsmöjligheter för att minska de finansiella kostnaderna för företagen, inte de sociala. Herr ordförande! Ni tog upp byråkratin. Denna byråkrati finns förvisso, men vilken avsevärd betydelse har inte de finansiella kostnaderna för företagens räkenskaper. Det är anledningen till att vi för fram idén med en kreditpolitik med selektiv ränta för sysselsättning, ett skattesystem som avvärjer spekulation med Tobin-skatten, en demokratisk kontroll av det offentliga stödet till sysselsättning för att det inte skall användas till att avskeda personal, en bestämd åtgärd mot social dumping och omlokaliseringar. Detta har blivit ännu viktigare efter kampen mot barnarbete. Vi anser att den marginal som finns i den nuvarande konjunkturen borde komma de sociala framstegen till godo och inte enbart utnyttjas för att minska det offentliga underskottet. Detta bromsar tillväxten och därmed de offentliga inkomsterna. Slutligen måste nya rättigheter, verklig makt till arbetarna, deras fackföreningar och, mer allmänt, till medborgarna införas. De europeiska företagsnämnderna borde t.ex. ha möjlighet att ingripa och inte bara ha rätt till information.
Vi anser att dessa förslag kan leva upp till vår tids stora utmaningar. Vi anser att en medvetenhet håller på att födas, för vilken olyckan inte är något avgörande. Vår grupp har för avsikt att bidra till detta, genom att sprida den sociala rörelsen till Europaparlamentet.

Wolf
Herr ordförande, herr rådsordförande! När jag hörde ert tal, kom jag att tänka på det folkliga talesättet " Om du inte gör någonting, så kan ingenting gå galet!" Initiativ och framträdanden - som kollega David sade - har det funnits många av under ert ordförandeskap. I fråga om förverkliganden skulle jag gärna vilja motsäga Provan, men den längsta middagen var i det avseendet en katastrof! Vi kan nämna konventionen om vapenexport: Jag lyckönskar er till att ni har tagit detta initiativ, men resultatet låter vänta på sig! Här kan vi bara hoppas att vi vid de årliga möten, som man ändå kommit överens om, på lämpligt sätt i efterhand skall kunna göra förbättringar och komma fram till bindande multilaterala bestämmelser.
Mitt intryck är att man här har skyndat på förfaranden, med mycket ståhej, men på bekostnad av det politiska innehållet. Ordförandeskapet har också ett visst ansvar för tillståndet i unionen, och kan inte bara slå sig till ro med sina förpackningsoch formuleringskonster. Det centrala problemet är ändå att om vi vill erbjuda de enkla människorna något, då måste vi ge dem en politik som befattar sig med deras intressen. Vi måste visa dem hur europeisk politik tillfredsställer deras intressen på ett bättre sätt, och här hjälper det inte med geografiska uppräkningar. Geografiska uppräkningar om vem som är vad i Europa kommer inte att mätta några arbetslösas munnar, kommer inte att skapa några jobb, och de kommer inte heller att ge några perspektiv. Det brittiska ordförandeskapet har, som vi återigen klart hört av deras tal, inte något klart definierat projekt, och det betyder naturligtvis också att man inte kan konstatera att de har misslyckats. I sysselsättningspolitiken föreligger det inte någon klar brytning med den misslyckade nyliberala politiska modellen, som Provan - här kan jag säga emot er - här än en gång har erbjudit. Att avreglering och lönesänkning skulle skapa fler arbetstillfällen och någon gång på ett vidunderligt sätt dra i gång tillväxten, det tror ni väl inte själva längre på!
I Luxemburg har det syndafallet inträffat, att sysselsättningspolitiken i stor utsträckning har inskränkts till arbetsmarknadspolitik. Frankrike och Italien har därvid lämnats åt sig själva. Att skapa nya arbetstillfällen med hjälp av arbetstidsförkortning, ny näringslivspolitik, omställning genom miljöskatter, finns inte med på programmet. I några medlemsstater är det enligt de framlagda nationella åtgärdsplanerna uppenbarligen risk för en återgång till förfarandet från Essen. Där, herr Santer, anser jag att kommissionen är ansvarig för att mycket tydligt påpeka det vid bedömningen, och att också kräva förbättringar i efterhand, så att vi verkligen kommer fram till ett bindande förfarande, så att målsättningen inte bara står på papperet, utan också genomförs och förses med budgetmedel och åtgärder, och inte bara med filosofiska reflexioner. Vi behöver inte heller några åtgärder som hur som helst redan är på gång, eller som genomförs av andra - t.ex. kommunerna.
Vi behöver åtminstone energiska åtgärder mot ungdomsarbetslösheten, och det får vi inte som det är nu. Vi ser mycket allvarligt på det nej, som kommissionens ordförande här formulerade: Missbruket av subsidiaritetsprincipen i syfte att genomföra en åternationalisering gynnar i princip högerkrafterna, och, när allt kommer omkring, deras oaptitliga representanter. Här måste vi gemensamt hålla emot.

Macartney
Herr ordförande! Rådets ordförande sade att en mycket viktig händelse kommer att äga rum om två veckor. Jag behöver inte påminna er om att den händelsen naturligtvis kommer att beses av hela Europa, miljoner åskådare, när Skottland tar sig an Brasilien i öppningsmatchen i fotbolls-VM. Jag är säker på att rådets ordförande förenar sig med mig i mina lyckönskningar till det skotska laget.
Jag applåderar hans entusiasm för toppmötet i Cardiff som följer efter den här händelsen. Kanske kan jag klargöra att utmaningen för oss politiker är att göra toppmötet i Cardiff lika viktigt för medborgarna som VM i fotboll. Man kan kanske tycka att det är lite för mycket begärt, men det finns många aspekter av de beslut som kommer att fattas under de närmaste åren som kommer att vara av avgörande betydelse för medborgarna. Utmaningen för det brittiska ordförandeskapet och det österrikiska och alla andra som följer sedan är godtagbarhet. Hur gör vi det Europa som vi försöker bygga upp godtagbart för medborgarna? Jag tror att valet av Cardiff som plats för ett toppmöte är ett gudabenådat val. Folket i Wales visade förra året att de var beredda att utöva sin demokratiska rätt till självbestämmande och så kommer Cardiff för första gången i stadens historia att bli säte för en demokratisk församling. Folket i Irland röstade så sent som förra helgen för viktiga demokratiska framsteg, och jag tror att vi nu befinner oss i början av en ny utveckling som inbegriper mitt eget land Skottland.
Innan det officiella toppmötet i Cardiff äger rum kommer också ett alternativt toppmöte att anordnas med några av Europas statslösa nationer, vilka inspireras av förebilderna Wales och Nordirland, Irland och Skottland. De kommer att lägga fram en alternativ framtidsbild av Europa men den kommer inte att begränsas av grundlagsändringar eftersom vi anser att det finns vissa mycket viktiga frågor som förenar Europas många folk och regioner.
Jag är mycket glad över att rådets ordförande och kommissionens ordförande betonar hur viktig Agenda 2000 är. Den kan ha ett mycket djupgående inflytande på både Europas befolkning och hela det europeiska projektets godtagbarhet. Vad som än blir resultatet av Cardiff så ger det oss gott om tid, i Europaparlamentet, att undersöka följderna av de förslag som då läggs fram. Jag vet att det är en otacksam uppgift för både kommissionen och rådet, men vi måste få det här rätt.
Arbetslösheten, och jag håller fullständigt med kommissionens ordförande, är den viktigaste uppgift vi står inför. Om vi lyckas knäcka arbetslösheten och lösa den och skapa en växande ekonomi i Europa, kommer hela euro-projektet att visa sig värt mödan. Om vi misslyckas kommer människorna att undra vad det egentligen tjänade till.
Bara två avslutande punkter, den resolution som kammaren behandlar i morgon anbefaller den internationella brottmålsdomstolen som en viktig reform, och det är något som grupp har ägnat sig åt mycket aktivt. Jag hoppas att den kommer att få stöd.
Den sista punkten jag vill ta upp när jag sammanfattar utmaningen för Förenade kungarikets ordförandeskap, och jag upprepar Pastys och andras kommentarer, är att den institutionella reformen inte får stanna upp, och jag tror det kommer att vara till stor hjälp om vi vid toppmötet i Cardiff kunde komma med en gemensam stadga så att kammarens ledamöter inte diskrimineras på grund av sin nationalitet. Vi borde alla ha samma villkor, vi valdes för ett mandat.

Muscardini
Herr ordförande, herr minister! Vi har just firat den gemensamma valutan i denna kammare. När kommer vi att kunna fira den politiska unionen, den enda vägen om vi vill skapa ett Europa som inte bara är ett frihandelsområde, som styrs antingen av de enskilda ländernas intressen eller av vissa multinationella företag, utan snarare ett verkligt medborgarnas Europa med gemensamma mål och en säkrare och tryggare framtid?
Vid Europeiska rådets möte i Cardiff kräver vi att man äntligen gör konkreta framsteg mot den politiska unionen, och därför måste vi starta en debatt om de europeiska institutionerna. Naturligtvis måste Europaparlamentet få mer makt, men det krävs också en organisation som kan representera samtliga medlemsstater, åtminstone inledningsvis, när det gäller det gemensamma försvaret, kampen mot den organiserade brottsligheten, skyddet av de 20 miljonerna arbetslösa och de 40 miljonerna nyfattiga, en organisation som även börjar diskutera hur man skall kunna förverkliga en gemensam utrikespolitik för unionen. Europeiska rådet representerar de enskilda regeringarna, men inte den gemensamma europeiska viljan.
I frånvaro av ett sådant organ borde utrikespolitiken utformas, inte bara av rådet, utan framför allt av Europaparlamentet, de europeiska medborgarnas röst. Kampen mot den organiserade brottsligheten kommer aldrig att få konkret form om Europol, till exempel, även i fortsättningen skall blockeras av att det saknas representation i de olika medlemsstaterna. Om Cardiff blir ett upprepande av andra toppmöten eller bara gör minimala framsteg, riskerar vi att få ett Europa som inte längre är medborgarnas, som i euron visserligen ser ett hopp, men som samtidigt lever med osäkerheten att sakna en politisk viljeinriktning som ger ekonomin en säker målsättning. Frånvaron av en politisk linje gör att även den ekonomiska återhämtningen blir osäker.
Det räcker inte att säga att Maastricht innehåller skyldigheter när det gäller stabiliteten och att stabiliteten i dag gör det möjligt att hålla räntenivåer som är klart lägre än tidigare om vi sedan i de olika medlemsstaterna finner banksystem som i vissa fall agerar på ett sätt som klart står i strid med det som deklarerades med så stor entusiasm i denna kammare den 2 maj. Om frånvaron av en politisk union riskerar att, beroende på valresultaten i det ena eller andra landet, förnya de cykliska problemen - Europa existerar antingen som en övernationell enhet eller är inte alltid...
(Ordföranden avbröt talaren.)

Ordföranden
Jag har mottagit 5 resolutionsförslag i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.

Titley
Herr ordförande! Jag skulle vilja börja med att personligen gratulera rådets ordförande till att han har lyckats få till stånd en uppförandekodex om vapenexport. Uppförandekodexen fastslår några viktiga principer som står för ett stort språng framåt i EU: s bidrag till fred och stabilitet i världen. Uppförandekodexen kommer också att ge en tydligare ram för rationaliseringen av den europeiska försvarsindustrin, vilket i sin tur leder till större ömsesidigt beroende som kommer att göra nationellt underbjudande onödigt i framtiden.
Jag skulle också vilja gratulera honom till att han aldrig har försummat att driva frågorna om de mänskliga rättigheterna under sin tid som rådets ordförande. Han hade särskilt stora framgångar när han tog upp dessa frågor med Kina och att driva dessa kinesiska frågor har varit en av ordförandeskapets framgångar.
Den största framgången har helt klart varit genomdrivandet av slutsatserna från Luxemburg om utvidgningsprocessen. Den invecklade förhandlingsprocessen inleddes inte bara i tid, utan Europakonferensen inleddes på ett sådant sätt att den omedelbart började diskutera ärenden som är av direkt betydelse för de europeiska medborgarna, särskilt narkotika och brottslighet. Det var avsevärda resultat som nåddes, men det är viktigt att vi, nu när vi har satt i gång processen, inte låter andra politiska prioriteter som till exempel den gemensamma valutan placera utvidgningen i bakgrunden, där den skulle riskera att köra fast i tekniska diskussioner.
Det är alltså, enligt min åsikt, viktigt att toppmötet i Cardiff sänder ut tydliga budskap. För det första borde det sända ut en tydlig signal om vårt ständiga politiska åtagande med avseende på utvidgningsprocessen. För det andra borde det upprepa rådets och kommissionens åtaganden att hålla parlamentet informerat om utvidgningsprocessen och erkänna den viktiga roll som parlamentet kan spela. Till kommande ordförandeskap skulle jag vilja rekommendera det möte som Henderson höll med de blandade parlamentariska utskottens presidier som ett sätt att göra framsteg.
För det tredje måste vi bedöma de framsteg som har gjorts med kontrollen av acquis och med utvärderingen av föranslutningsstrategin. Jag hoppas att särskild uppmärksamhet kan ges till den sociala dimensionen i länderna i Centraloch Östeuropa. Vi måste se till att kommissionens första årliga rapport, vilken man planerar att lägga fram senare i år, kommer i tid och enligt planerna.
Slutligen, som andra talare redan har sagt, måste vi driva vidare förslagen i Agenda 2000, eftersom det är mycket viktigt att vi slutför lagstiftningsförfarandena före juni 1999 om vi skall kunna hålla utvidgningen på rätt spår. Därför måste vi ha politisk enighet vid toppmötet i Wien.
För övrigt skulle jag vilja gratulera det brittiska ordförandeskapet till att det har drivit slutsatserna från Luxemburg om fredsprocessen i Mellanöstern vidare. Den socialdemokratiska gruppen vet vilka jättelika insatser det brittiska utrikesdepartementet och den brittiske premiärministern har gjort för att få i gång processen på nytt och för att genomföra slutsatserna från Luxemburg, särskilt genom att göra Israels regering uppmärksam på det okloka i att fortsätta med dessa bosättningar och palestinierna på behovet att utveckla en ekonomisk strategi.
Slutligen hoppas jag att toppmötet i Cardiff ser framåt mot de valen i Bosnien. Det är ett annat steg i processen mot fred och stabilitet i f.d. Jugoslavien och jag hoppas att vi helt och fullt kommer att stödja dessa val.
Jag skulle jämföra Europeiska unionens ordförandeskap med Grand National eller The Derby i Förenade kungariket. Det är viktigt för framgången att kunna fullfölja loppet. Det är till och med viktigare för framgången att fullfölja loppet, som den brittiska regeringen gör, med stil och med glans och med reservkrafter över.

Hernández Mollar
Herr ordförande! Det är uppenbart att omständigheterna, under vilka vi diskuterar sysselsättningspolitiken, inte är desamma som tidigare år. Valutaunionen är nu ett faktum. De nationella handlingsplanerna för sysselsättningen har redan presenterats, och den ekonomiska konvergensen har skapat ett klimat av förtroende, vilket inverkar positivt på skapandet av sysselsättning. Detta ordförandeskap har haft turen att nå höjdpunkten av en lång process i det europeiska bygget. Det finns länder, som i fallet Spanien, vilka, ur en sträng politik, ur ekonomisk och social synvinkel redan kan se frukterna av sitt regeringsarbete och sin sysselsättningsskapande politik - vilket alltid kommer att vara bättre än att fördela sysselsättningen - är formuleringarna tillräckligt uttryckta och upprepade från toppmötet i Essen till toppmötet i Luxemburg.
Vi befinner oss, herr rådsordförande, på tröskeln till 2000-talet. Den teknologiska revolutionen, den ekonomiska globaliseringen och de stora marknaderna kräver att staterna gör betydande ansträngningar inom områdena utbildning och yrkesutbildning. En garanti för arbetstillfällen beror på utbildning och yrkesutbildning och även på att utbildningscentrumen utfärdar yrkesdiplom som motsvarar kraven från arbetsmarknaden.
Jag vill också trycka på det absolut nödvändiga i att den sociala dialogen blir området för att anpassa arbetsorganisationen till den nya tiden vad gäller sysselsättningsstabilitet, ständig utbildning eller omorganisation av arbetstiden. Jag anser exempelvis inte att det är lämpligt att regeringarna beslutar om förkortad arbetsdag, när det är företagets egen produktivitetsdynamik eller omfattning som kan ge modellerna för att arbetstagarna och företagarna skall kunna nå överenskommelser i denna fråga.
Slutligen, herr rådsordförande, för att skapa arbetstillfällen måste vi inkludera hela samhället, och de handlingsplaner för sysselsättningen som har lagts fram av länder som Spanien eller Italien lägger tonvikten på behovet att lägga ansvar även på de regionala och lokala myndigheterna. Arbetsförmedlingarna bör närma sig företagens och arbetstagarnas behov och även, i de nya sysselsättningskällorna, söka möjligheter att anställa de som desperat söker ett arbete.
Arbetslöshet och undersysselsättning är källor till utslagning, fattigdom och desperation. Medborgarna är trötta på tal och löften. Euron och handlingsplanerna för sysselsättningen är instrument för att se till att målet blir att förverkliga rätten att arbeta i det framgångsrika och solidariska samhälle som vi alla vill att det nya Europa vi nu bygger, skall bli.

Collins, Gerard
Herr ordförande! Först och främst välkomnar jag möjligheten att för alla oss i Europeiska unionen få gratulera Förenade kungarikets ordförandeskap till dess framgångar. Jag önskar dem fortsatta framgångar under de kommande veckorna och att Cardiff kommer att vara som att fullfölja Grand National, vilket Titley sade. Det faktum att rådets ordförande är rödhårig betyder inte på något sätt att vi skall jämföra honom med Red Rum som var en av uthålligaste i Grand National. Om jag minns rätt vann han sammanlagt tre gånger.
Jag skulle vilja säga att Förenade kungarikets ordförandeskap förde med sig stor entusiasm, energi och en organisatorisk förmåga av hög kvalitet som vi alla uppskattar mycket. Jag är särskilt glad över att de hela tiden respekterade parlamentets och dess ledamöters roll. Jag skulle vilja tacka Förenade kungarikets regering och dess premiärminister för deras jättelika insatser för att leda fredsprocessen i mitt land dit den är just nu. Som alla vet fick den så sent som förra veckan ett massivt stöd från hela befolkningen på den irländska ön. Toppmötet i Cardiff ger Europeiska unionen en perfekt möjlighet att bedöma hur den på bästa sätt kan stödja freds- och försoningsprocessen som fick ett sådant överväldigande stöd från den irländska befolkningen och folkomröstningen. Unionen har givit en hel del politiskt och praktiskt stöd till denna process under årens lopp, och jag hoppas väldigt mycket att det brittiska ordförandeskapet kommer att se till att den viktiga utvecklingen de senaste veckorna får den uppmärksamhet den behöver i Cardiff.
Kommissionen lade nyligen fram ett paket med förslag som, bland annat, uppmanade till en reform av den gemensamma jordbrukspolitiken, strukturfonderna och unionens hela budgetpolitik. Toppmötet borde koncentrera sig på att utarbeta breda politiska riktlinjer med avseende på det förslagspaketet som kommer att ha ett stort inflytande, inte bara på hur de europeiska institutionerna fungerar, utan också på medborgarnas dagliga liv under de kommande åren. Det är till exempel viktigt att de europeiska ledarna på nytt bekräftar sitt åtagande för familjejordbrukarens centrala roll i jordbruks- och landsbygdsutvecklingspolitiken. Varje reform av den gemensamma jordbrukspolitiken borde inriktas på att bevara och uppmuntra familjejordbruket som grunden i den europeiska jordbrukssektorn. Det är lika viktigt att reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken övervägs parallellt med ombildandet av strukturfonderna, eftersom en mycket viktig del i den strukturella politiken över hela unionen borde vara bevarandet av nuvarande befolkningsnivåer i landsbygdsområden och i relativt isolerade områden i unionens utkanter. Det kan endast uppnås genom erkännande av att jordbruket kommer att fortsätta ha en nyckelroll i landsbygdsområden inom en överskådlig framtid och att strukturpolitiken borde inriktas på att maximera utvecklingen av besläktade sektorer som till exempel agroturism, livsmedelsförädling och bevarande av miljökänsliga områden.
Slutligen säger jag återigen till Förenade kungarikets ordförandeskap: Fortsätt det goda arbetet, det är två veckor kvar, och kom ihåg att det sista hindret också är viktigt att komma över innan man framgångsrikt kan passera mållinjen, vilket jag är säker på att ni kommer att göra.

Ojala
Herr ordförande! Det är klart att när EU-ländernas ledare möts i Cardiff riktas det offentliga intresset mot hur arbetslösheten skall minskas och vad man i praktiken avser att göra. Det är bra att nationella sysselsättningsåtgärder i framtiden låter sig bedömas bättre än i dag. Vi behöver tillförlitliga och jämförbara uppgifter till exempel om huruvida ungdoms- och långtidsarbetslösheten håller på att minska i EU-länderna. Att titta enbart på de nationella programmen räcker inte nödvändigtvis för att få reda på om tillväxt- och sysselsättningsstrategin på hela Europas nivå fungerar. Enligt min mening behövs EU-satsning speciellt på program som syftar till att minska ungdomsarbetslösheten och långtidsarbetslösheten. Vid mötet i Cardiff borde man fatta ett principbeslut att skapande av nya arbetstillfällen i Agenda 2000-programmet skall vara en viktigare grund för att bevilja EU-stöd än i dag. Resultatet av den aktiva arbetslöshetspolitiken är till sist den mätare som visar om Europa är kapabelt att lösa de massarbetslöshetsproblem som är förknippade med övergången till det postindustriella samhället.

Lukas
Herr ordförande! Sex månader är en kort tidsrymd för ett ordförandeskap i rådet. Det är knappast möjligt att på denna tid lämna djupa spår efter sig i den europeiska politiska processen. Desto viktigare är kontinuiteten och samarbetet mellan de ordförandeskap som avlöser varandra. Medborgarna får dock det intrycket, vilket delvis förmedlas av de nationella medierna, att varje ordförandeskap står isolerat i det historiska perspektivet. Europa uppfinns så att säga på nytt var sjätte månad. Den fråga jag som österrikisk oppositionspolitiker ställer till det brittiska ordförandeskapet lyder därför: Börjar österrikarna i juli verkligen från noll, som det verkar, eller finns det ett verkligt samarbete mellan det brittiska ordförandeskapet och det kommande österrikiska, som kan sörja för att de påbörjade processerna kan fortsättas utan några skarvar? I så fall, på vilka områden är man överens, och var kan Österrike bygga vidare på brittiskt förarbete?

Van Velzen, Wim
Herr ordförande! När ordförandeskapet meddelade att det ville utvärdera handlingsplanerna för sysselsättningen redan i Cardiff hörde jag egentligen till skeptikerna och ansåg att det var ganska överspänt och rentav otrevligt gentemot Wien, där den processen borde äga rum. Nu när jag kan iaktta sakernas tillstånd lite grand är jag egentligen oerhört glad att ordförandeskapet ändå har gjort det, och därigenom givit en extra impuls till den process som toppmötet i Luxemburg inledde. Om man ser till vad som hittills har presterats av medlemsstaterna sedan Amsterdamfördraget och sedan toppmötet, då är det i själva verket många gånger mer än vad någon förväntade sig vid den tiden. Själv var jag rädd för att man som svar på ordförandeskapets begäran skulle säga: Vi behöver mer tid, vänta ett tag. Vid det här laget har de alla givit sitt uppdrag ett innehåll. Det betyder för övrigt inte att vi har nått fram, för om man börjar bedöma planerna, då finns det fortfarande en hel del att kommentera. Jag hoppas att man i Cardiff också kommer fram till en taktik som har ett innehåll. Det finns fortfarande för många medlemsstater som för närvarande lutar sig tillbaka och har den inställningen att de här riktlinjerna, de gäller för de andra medlemsstaterna, men egentligen uppfyller vi dem redan. Det är struntprat. Det finns inte en enda medlemsstat som kan hävda att den redan uppfyller alla dessa riktlinjer.
Jag skulle vilja framhålla att dessa nationella planer måste vara mer än en teknisk operation där man snyggt och prydligt fyller pappersarken, utan de måste i första hand inriktas på åtgärdernas kvalitet, på förnyelse och på reaktivering. Det får inte heller bli så att medlemsstaterna bara lyfter fram två av de fyra slutna pelarna, och då två mycket förnämliga, nämligen de om lika chanser och om the adaptability som de bara låter ligga och framför allt koncentrerar sig på re-employment eller employability och på entrepreneurship . De två senare ligger vad mig beträffar alldeles för mycket i linje med att säga: du är arbetslös, och det är först och främst ditt eget fel. Du skulle behöva vara mer employable . Eller var inte så likgiltig, prova på att etablera dig som företagare. Jag anser att de är just de två andra som är ytterst viktiga för medlemsstaterna, för de vädjar till medlemsstaternas och arbetsmarknadsparternas ansvar. Det är inte av en tillfällighet som just dessa två hittills har försummats.
En sista punkt. Både Amsterdam och Luxemburg var inriktade på att skapa en balans mellan den makroekonomiska taktikens politik och en aktiv arbetsmarknadspolitik. Hittills har det inte kommit ett enda avtal med något riktigt innehåll. I processen ser vi också att olika generaldirektorat och olika råd fördjupar sig i dessa ämnen. Jag uppmanar ordförandeskapet att i Cardiff ta ett första steg på vägen, både vad förberedelserna som beslutsförfarandet beträffar, till ett gemensamt agerande hos de olika aktörerna.

Schiedermeier
Herr ordförande! Som ordförande i den katolska arbetarrörelsen i biskopsdömet Regensburg kom jag vid diskussionen i dag att tänka på ett ord av kardinal Cardyns: Varje enskild ung arbetare är värd mer än allt guld på jorden. Detta yttrande är gammalt, men innehållet i det är fortfarande aktuellt. Arbetstillfällen är viktiga, men hittills har det varit för många ord, det håller jag med kollega Wim van Velzen om, och för få framsteg.
Nu finns det åtgärdsplaner. Jag hoppas bara att de kan genomföras snabbt och framgångsrikt, annars är även de bästa åtgärdsplaner meningslösa. Det kan hända att metoderna är de bästa, men jag hoppas att de sedan också kommer att anammas snabbt i de länder där de hittills inte har praktiserats. Vi hör hela tiden talas om att de små och medelstora företagen skall stödjas. Inget ordförandeskap i rådet och ingen kommission har hittills dock klarat av att ge dessa små och medelstora företag enkla bestämmelser, som också kan tillämpas. Skatte- och välfärdssystem skall ge en sänkning av lönebikostnaderna, men de måste också vara rättvisa, så att arbetstagarna inte återigen ensamma måste bära bördan. Strukturreformen, Agenda 2000 - kommissionär Santer, jag tycker att landsbygden har blivit mycket styvmoderligt behandlad i " gulasch" -mål 2. Här måste det hända någonting.
Låt mig så säga när det gäller miljön: Vi vill ha människa och natur, tack, och inte natur utan människor! Även när det gäller funktionen hos systemet med egna medel har jag en fråga: Varför har man inga pengar till datorer, när man kan skänka bort miljarder mark till egna medel? Kanske kan ni göra någonting åt detta. Förverkliga den sociala marknadsekonomin fortast möjligt i de nya kandidatländerna, så att vi där inte får samma problem som hos oss. Glöm inte bort subsidiariteten, även om ni i egenskap av centralregering inte gillar den!

Andrews
Herr ordförande! Allra först skulle jag vilja tacka det brittiska ordförandeskapet för deras deltagande i fredsprocessen i Irland. När det gäller Blair tror jag att han är den förste brittiske premiärminister någonsin som har gjort Irland till en prioritet. Jag vill tacka den brittiska regeringen för att den återförenat sig med Europa, eftersom vi verkligen behöver dem i Europa.
Jag och många av kammarens ledamöter beundrar Cooks hållning till och kontroll av vapenindustrin. Jag vill ge honom mitt erkännande för det.
I Jugoslavien är Slobodan Milosevic fortfarande in situ i f.d. Jugoslavien och han har mycket att stå till svars för. Europeiska unionen stod vid sidan av och tittade på när folkmordet i Jugoslavien ägde rum, jag hoppas att vi inte kommer att göra likadant i Kosovo. Vi måste syna Milosevics bluff. Jag beundrar Cook för hans fördömande av blodbadet i Kosovo. Jag vet att Robin Cook är en man med moralbegrepp och att han är uppriktig i sitt fördömande av blodbadet och den etniska rensningen i landet. Han är naturligtvis, liksom vi i denna kammare är, upprörd över det som sker där. Vi måste stoppa den serbiska minoriteten i Kosovo. Jag hoppas också att han vid något tillfälle skall ta upp frågan om Östtimor som ett brådskande ärende, kanske i Cardiff. Hemskheterna i Algeriet, och bristen på reaktioner från den algeriska regeringen på en oberoende kommission för mänskliga rättigheter som skulle besöka Algeriet för att ta reda på vad som händer där, är också något som borde tas upp. Jag vill gratulera det brittiska ordförandeskapet. Det har varit ett fantastiskt ordförandeskap, och jag vill hylla er personligen, herr Cook, för ert mod att ta upp mycket stora frågor.

Papayannakis
Herr ordförande! Resolutionsförslaget, som jag stöder, innehåller konkreta förslag för att förbättra sysselsättningen. Det finns dock punkter som vi borde ta upp igen och framhålla. Jag tänker på minskningen av arbetstiden, som 35-timmarsveckan bara är en symbol för. Vi vet nämligen att företagen, om inte andra åtgärder vidtas parallellt, lätt kan ersätta de förlorade timmarna genom att utnyttja den teknik som ständigt utvecklas. Kanske vi alltså måste tala om mera drastiska åtgärder för att minska arbetstiden.
Jag tänker också på utvecklingen av nya yrken som svarar mot verkliga sociala behov men som inte erkänns av arbetsmarknaden. De skulle emellertid kunna främjas genom sunda ekonomiska insatser, såsom påpekades redan i Delors vitbok och såsom i dag sker i den franska regeringens försöksverksamhet.
Slutligen, herr ordförande, borde vi åter ta upp investeringarna i de omtalade transeuropeiska nätverken, de som - som man sade då - omedelbart och främst indirekt skulle skapa nya arbetstillfällen i hela Europa. Ett projekt som har undergrävts av medlemsländernas finansministrar, av vilka några med all sannolikhet kommer att befinna sig i Cardiff, herr ordförande, utan att ens vara medvetna om denna motsägelsefullhet.

Donnelly, Alan
Herr ordförande! Jag välkomnar varmt den hänvisning Cook gjorde till behovet av ekonomiska reformer. Många av oss i denna kammare anser att, när man fullbordandar Ekonomiska och monetära unionen, det nu i hög grad är Europeiska unionens uppgift att rikta uppmärksamheten mot ekonomiska reformer. Med ett euro-område som står för cirka 20 procent av världens produktion och som är världens största importör och exportör, är det mycket viktigt att det sker ekonomiska reformer inom Europeiska unionen som kommer att göra den gemensamma valutan till en framgång.
Vår gemensamma uppgift är att se till att våra ekonomier inte bara fungerar effektivt, utan även på ett sätt som kombinerar ekonomisk dynamik med social rättvisa. Det är mycket viktigt att ordförandeskapet och statscheferna i Cardiff lanserar ett nytt europeiskt sätt att genomföra ekonomiska reformer. Det måste omfatta ett företags- och möjlighetsvänligt program med åtgärder som stimulerar företagen kombinerat med en politik som garanterar ekonomisk sysselsättning och utbildningsmöjligheter för alla, uppbyggd på vår långvariga styrka avseende stabilitet och sammanhållning.
Parlamentet stöder med kraft ett ekonomiskt reformprogram som avvägs mot processen för en monetär union. Den socialdemokratiska gruppen har angivit tre specialområden som jag hoppas rådets ordförande kommer att ta med sig till Cardiff. Det första är arbetsmarknadsreformerna. Europa har 18 miljoner arbetslösa och medan 10 procent av de arbetslösa i Förenta staterna har varit arbetslösa i över ett år, är nästan 50 procent av Europas arbetslösa långtidsarbetslösa. Förenta staterna lyckas bättre med att sätta sina långtidsarbetslösa i arbete igen. Vi behöver en ny metod och erkänna att i en värld som rör sig snabbt med ständig innovation och tekniska förändringar, kan staten hjälpa till att rusta människorna så att de klarar av dessa oundvikliga förändringar. Staten har mycket mindre möjligheter att förhindra att människor förlorar sitt senaste jobb än att hjälpa människor att skaffa ett nytt jobb.
Vi är mycket bekymrade över kapitalmarknaden och det behövs en kapitalmarknadsreform. Förenta staterna har en jättelik kapitalmarknad och aktiemarknad för att hjälpa till med riskvilligt kapital. Europa har en fragmentarisk och otillräcklig aktiemarknad. Vi måste se till att det finns tillgång till riskvilligt kapital för små och medelstora företag. I Cardiff är det av mycket stor vikt att vi inleder processen att bygga en europeisk aktiemarknad för riskvilligt kapital och för investeringar.
Det tredje området som behöver reformeras är produktmarknaden. Vi har en gemensam marknad, men den är fortfarande uppdelad. Vi behöver fortfarande bygga Europeiska unionens inre marknad. Cardiff är en utomordentlig möjlighet att acceptera processen för en valutaunion och påbörja det viktiga och avgörande arbetet med ekonomiska reformer. Om det är målsättningen har Cook denna kammares fulla stöd.

De Giovanni
Herr ordförande! Amsterdam håller fortfarande på att ratificeras och redan talar vi om institutionella reformer. Det var mycket positivt att i dag få höra rådets ordförande och kommissionens ordförande påminna om betydelsen av de institutionella frågorna för det europeiska projektets framtid. Det är viktiga signaler när det gäller det institutionella frågornas betydelse för det europeiska projektets framtid. Dessutom förekommer det signaler även utanför de officiella institutionerna. Olika personer - från Jacques Delors till vår egen ordförande Gil-Robles och rådets ordförande Blair för ett par dagar sedan - har uttryckt sin oro för de svårigheter som beslutsmekanismerna kan råka ut för i en utvidgad union.
Jag skall inte här gå in på en bedömning av reformerna. Jag tänker bara ställa frågan varför man nu på nytt tar upp frågan om institutionella reformer, när Amsterdamfördraget fortfarande behandlas. Det måste bero på ett grundläggande faktum: de utmaningar som unionen står inför kräver institutionella reformer. Utmaningen från valutaunionen: Valutaunionen driver på i riktning mot en politisk union - det säger alla - men det krävs en enorm politisk-institutionell viljeansträngning, eftersom, inget någonsin har kommit av sig självt. Och sedan har vi utvidgningen. Ingen betvivlar de institutionella konsekvenserna av utvidgningen, för det är uppenbart att det kan födas två olika Europa ur utvidgningen, ett Europa som är mer uttunnat, närmare en stor marknad, och naturligtvis också ett politiskt Europa. Det är av detta skälet som de institutionella reformerna blir allt mer oundvikliga, oavsett vilken uppfattning man kan ha i frågan.
Hur skall vi då gå vidare? Det är detta jag vill ägna andra hälften av mitt inlägg åt. Det finns en resolution från Europaparlamentet från 1997. Vi föreslår en bestämd väg. Vi begär att kommissionen skall ta fram ett meddelande om institutionerna före årets slut, och vi begär detta av kommissionen eftersom vi respekterar kommissionens roll som initiativtagare och eftersom vi anser att när det gäller att på nytt få i gång diskussionen om institutionerna är de olika institutionernas roller av grundläggande betydelse. Vi begär också av rådet att ge kommissionen ett mandat att ta detta initiativ.
Det är detta som är den springande punkten! Inte heller här vill jag göra några värdeomdömen, utan jag vill påpeka att det bara är via en tydlig gränsdragning mellan de olika institutionernas inbördes relationer och de mål som skall uppnås som vi kan skapa ett Europa för framtiden, det Europa vi vill ha, det projekt vi vill förverkliga. Jag anser att det är av den största betydelse att detta parlament skickar ett budskap till nästa parlament - det parlament som skall väljas 1999 - ett budskap om att institutionerna absolut måste förnyas.

Roth-Behrendt
Herr ordförande, herr Santer, kära kolleger! Efter åtskilliga fördrag - Maastrichtfördraget, Amsterdamfördraget - har vi varje gång kommit med en bekännelse, och det har vi också gjort i artikel 6 i Amsterdamfördraget, nämligen om att miljöpolitik och miljöskydd inte bara måste tas med när man lägger fast och genomför gemenskapens politik, utan måste vara ett mycket viktigt mål.
Jag har nu varit med i detta parlament i nio år och känner till vad som sägs, men jag känner också till vad som görs. Det är alltid häftigt med ord, och det brittiska ordförandeskapet i rådet har också i handling gjort ett utomordentligt bra arbete men, herr Santer, jag och denna församling, och förhoppningsvis även kommissionen, har nu stora förhoppningar inför toppmötet i Cardiff. Om vi är övertygade - och det är det brittiska ordförandeskapet såvitt jag vet - om att miljöpolitik är ett viktigt gemenskapsmål för människorna i unionen, och om vi samtidigt är övertygade om att bekämpningen av arbetslösheten är vår viktigaste uppgift, då borde vi vara intelligenta nog för att knyta ihop dessa båda mål. Om vi kan bevisa - och det kan vi - att det går att skapa arbetstillfällen med hjälp av miljöpolitik, striktare miljöstandarder, nya miljönormer som utarbetats tillsammans med kommissionen, Europaparlamentet och med våra partner från industrin och fackföreningarna, då måste vi göra detta. Men gör vi det? Nej, det gör vi inte!
Om vi inte snart börjar ta med miljönormer och miljöskydd och miljökonsekvensbeskrivningar och hållbar miljövänlighet i all annan gemenskapspolitik, då kan vi glömma alla andra tal här. Då kan Bjerregaard inställa sitt arbete, jag kan göra det, och många andra delar av unionen kan också göra det. Alltså måste vi förändra någonting. Vad skall vi förändra? Vi måste ha en förpliktande ramlagstiftning, som säger att miljöpolitik är en del av transport-, energi- och näringslivspolitiken, som min kollega Donnelly redan har beskrivit det.
Det är inte längre tillräckligt att det står i artikel 6 i fördraget. Jag är trött på att läsa fördrag - som jurist har jag gjort det länge nog -, jag vet också vad de kan säga. Jag skulle vilja att ni alla, rådets ordförandeskap, Cook, det brittiska ordförandeskapet och den nya tyska regeringen efter den 27 september i år, ger ert stöd till kommissionen i fråga om förpliktelsen att integrera miljöpolitik i andra typer av gemenskapspolitik. Här vill jag ha en bindande bekräftelse, dvs. jag vill att ni, herr Cook, och toppmötet i Cardiff ger kommissionen i uppgift att lägga fram en ramlagstiftning, dvs. lagstiftning, alltså förpliktande, och inte återigen en sådan nonsensbekännelse!
Låt mig till slut säga att som barn lekte jag gärna med såpbubblor. Man kan blåsa upp dem så att de blir väldigt stora, de skimrar i alla färger och blir mycket imponerande. Sedan förlorar de sin färg, spricker och är borta. Jag har inte längre lust att se på hur ett toppmöte förlorar färg, spricker och försvinner. Herr Santer och herr Cook, var snälla och se till att vi efter toppmötet i Cardiff får en förpliktande lagstiftning, så att miljöpolitik blir en integrerad beståndsdel i all annan gemenskapspolitik!

Schulz
Herr ordförande, herr kommissionsordförande, kära kolleger! Jag är den siste talaren i denna debatt, men jag hoppas att de frågor som jag tar upp står mycket högt upp på rådets program. Jag har en vädjan till er, herr Cook och herr Santer, om att ni tar med er en brådskande förfrågan från Europaparlamentet till Cardiff. Bekämpningen av den organiserade brottsligheten är en av rådets och kommissionens huvudfrågor, men är också en huvudfråga för arbetet i Europaparlamentet. Vi vet att där det blir möjligt att bedriva ett näringsliv utan gränser, där blir det också möjligt med illegal verksamhet utan gränser. Som motstrategi till den gränslösa friheten för dem, som kan missbruka vårt ekonomiska system, behöver vi även ett så gränslöst samarbete som möjligt på det polisiära och det rättsliga området, med uppgift att agera mot det nätverk av brottslingar som opererar över hela Europa.
Denna vackert formulerade process gör emellertid inte de framsteg som Europaparlamentet skulle önska sig. Enligt vår uppfattning beror det i någon mån på att när toppmötets vackert formulerade ord om den europeiska integrationen har klingat ut, vilken behöver genomföras också inom den tredje pelarens områden, väger sedan det nationella förbehållet om suveränitet tyngre än den pragmatiska nödvändigheten av ett samarbete på europeisk nivå, i synnerhet på det polisiära och det rättsliga området. Därför vill jag än en gång mycket exakt formulera den vädjan från Europaparlamentet, som ingår i otaliga resolutioner, och som har författats av oss just med tanke på initiativen och de gemensamma åtgärderna som föranletts av rapporten från högnivågruppen om bekämpningen av den organiserade brottsligheten. Denna bön kommer till uttryck i följande ståndpunkter: Visa mer mod, gå utöver det nationella planet ochundanröj fler existerande hinder, i synnerhet när det gäller det polisiära samarbetet, men även, vilket är lika viktigt, när det gäller det rättsliga samarbetet! Visa mer mod, som kommission, och begär att rådet överför mer ansvar på er, att ni får rättsliga befogenheter inom gemenskapen för att bekämpa den organiserade brottsligheten!
Jag anser att det är en av våra absolut viktigaste uppgifter inom den närmaste framtiden, att vi lär oss att inte bara genomföra en integration av det ekonomiska området i Europa, och inte bara organisera på det nationella planet det som vi absolut behöver av instrument för att bekämpa missbruket. Om vi inte upphäver denna divergens kommer den organiserade brottsligheten att också i fortsättningen ha bättre chanser än polisen.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken 1997
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0169/98) av Spencer för utskottet för utrikessäkerhets- och försvarsfrågor om unionens roll i världen: genomförandet av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken 1997.

Spencer
Herr ordförande! Enligt fördragen skall parlamentet hålla en årlig debatt om utvecklingen av GUSP. Mitt betänkande uppfyller den skyldigheten i samma form som vi gjorde det förra året. Det finns en detaljerad jämförelse i tabellform av användningen av gemensamma åtgärder, gemensamma ståndpunkter och förklaringar över en fyraårsperiod. Det finns en granskning av GUSP på regional basis som börjar med vår närmaste omgivning och rör sig utåt.
Det finns ingenting av särskild vikt att notera i användningen av dessa instrument, förutom att de fortfarande inte lyckats ta sig an de verkliga utmaningar som Europa står inför i världen. Det mest intressanta som hände 1997, förutom Amsterdamfördraget, var faktiskt det interinstitutionella avtalet om finansieringen av GUSP och om parlamentets funktion. Hur effektiv den funktionen blir beror på hur bra samarbetet mellan budgetutskottet och utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor fungerar. Från det avtalet härrör också rådets åtagande att förse oss med ett dokument om " de viktigaste aspekterna och de grundläggande alternativen när det gäller GUSP" . Det är ett minimalistiskt dokument, tömt på betydelse genom den redigering i rådets arbetsgrupper som ägde rum innan dess publicering. Det är historiskt, det är berättande, det ägnar endast en och en halv sida åt framtiden och då i mycket vaga ordalag. Det måste bli bättre nästa år.
Uppmärksamma kolleger har säkert märkt att vi ändrat titeln på årets debatt till " unionens roll i världen" så att vi kan betrakta hela perioden och dra lärdom av det förgångna och projektera det på framtiden. Europas roll i världen är mer än bara de begränsade och, hittills, outvecklade verksamheter som GUSP omfattar. Det omfattar kommissionens kommersiella och andra befogenheter, parlamentets, dess ordförandes, utskotts och delegationers roll. Det måste också omfatta medlemsstaternas utrikespolitik. Som jag säger på sidan 9 i mitt betänkande så skapar vi en gemensam utrikespolitik, inte en enda utrikespolitik. Parallellen med den gemensamma valutan och den enda valutan kan vara upplysande om än inte exakt. En gemensam politik ökar det effektiva inflytandet. En enda utrikespolitik skulle vara produkten av en enda stat, vilket unionen inte är.
Enligt min åsikt borde vi sträva efter att maximera Europas inflytande i världen för vårt eget bästa och, anser jag, för världens bästa. För att göra det borde vi använda alla våra resurser i alla institutioner och i medlemsstaterna. Den 18-månadersperiod som vi utreder täcker tre ordförandeskap som genomförts i tre mycket olika stilar med tre mycket olika grader av erfarenhet. Jag kan försäkra rådets ordförande om att jag inte tänker blanda mig i vare sig det offentliga uppblåsandet av ordförandeskapet som Cooks parlamentssekreterare och sous-chef Titley eller Provans offentliga punkterande av ordförandeskapets påståenden. Jag tänker stiga tillbaka och betrakta alla tre ordförandeskap med avseende på gemensam utrikespolitik. Jag måste sluta mig till att det nu är omöjligt att föra ett intellektuellt eller politiskt tillfredsställande ordförandeskap, med tanke på spänningarna mellan den nuvarande institutionsstrukturen och GUSP: s egen bombastiska och ambitiösa retorik.
Om och om igen ser vi hur Europa godtar att de verkliga besluten fattas av amerikanerna. Vi följer dem tamt och röstar in fonder och trupper i sådana situationer som i Bosnien där vi avstod från effektivt beslutsfattande. De styr och vi betalar. Det är inte bra för dem och det är inte bra för oss. En optimist skulle säga att efter Amsterdam befinner sig GUSP i förvandling. Läget kommer säkert att förbättras när vi, i stället för att skicka i väg rådets ordförande på ett administrativt endagsärende till Ankara och som inte lyckas övertala turkarna att ens vara närvarande vid sitt eget associeringsråd, i stället kunde skicka den höge representanten. En enhet för politisk planering och tidig förvarning skulle säkerligen förbättra vår beredskap. Just nu lyckas vi vara dåligt förberedda inte bara på det förutsägbara, som till exempel de indiska kärnproven, eller på det ständigt närvarande som till exempel Saddam Hussein, utan också på det uppriktigt sagt sedan länge behövliga, som till exempel Kosovo.
Just nu har vi sämsta tänkbara odds. Vi är för stolta för att överlämna alla Europas intressen till Uncle Sam. Vi är för fåfänga för att vara tillbörligt tysta. Vi har för mycket minne och inte tillräckligt mycket vision för att skapa vår egen utrikespolitik. Så vad bestämmer vi oss för? En påfågelsdiplomati som är till för att visa upp och inte för att använda. Den viktigaste rollen för Europaparlamentet och de nationella parlamentens utrikesutskott är inte att kontrollera hur de verkställande myndigheterna utför utrikespolitiken. Det är att uppmuntra dem att föra en utrikespolitik som i första hand är värd sitt namn. Att ha ett Europa som är maktlöst i fredsprocessen i Mellanöstern, tiger still på den indiska subkontinenten och som sätts ur spel på Balkan räcker helt enkelt inte för Europeiska unionen. Jag yrkar om kammarens bifall för betänkandet från utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor.

Cook
Herr ordförande! Jag skulle vilja svara på Spencers iakttagelser och får jag säga till honom direkt att det finns nästan oöverstigliga problem med att skapa en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Jag förstår helt den frustration som han uttryckte mycket väl, och jag kan förstå att det måste vara en frustration som delas av många i Europaparlamentet. Det hjälper oss dock inte att finna oss i vår känsla av frustration, om vi inte förstår de mycket svåra problem som finns med att skapa en gemensam politik bland femton medlemsstater som har olika bakgrund, olika historiska band som skapats av denna bakgrund, som har olika språkliga och kulturella relationer till andra länder, vilket ger dem olika inställning till konflikter runt om i världen, och som i dag är inblandade i olika konflikter med grannländer, vilka inte nödvändigtvis delas av alla övriga femton.
Det är därför som det inte är ovanligt när vi träffas i allmänna rådsmötet - som vi märkte vid två tillfällen i måndags - att ett land står ensamt mot de övriga femton. Det är inte alltid samma land. Jag försöker inte urskilja någon särskild medlemsstat eller lägga någon enskild skuld på någon av medlemsstaterna. Ibland säger de flesta medlemsstater att denna fråga är av avgörande betydelse för oss, och vi kan inte nå fram till någon konsensus som de övriga fjorton kan instämma med. Jag vill förklara för Spencer att problemet och den frustration det medför inte går att skilja från antagandet att varje medlemsstat har rätt att behålla sin egen utrikespolitik som en symbol för det faktum att den fortsätter att vara en nationell stat i sig, med sitt eget deltagande i internationella forum. Spencers parti föreslår inte att vi skall ändra den principen, och det gör uppriktigt sagt inte heller de regeringar som är representerade i Europeiska unionen, vilkas partimedlemmar finns här i Europaparlamentet.
Därför, om vi har erkänt den utgångspunkten, måste vi alltså vara realistiska om vad som kan åstadkommas av gemensam politik med utgångspunkt i den särskilda svårigheten. Jag är fullt beredd att acceptera som en bred protest mot vår gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik att vi försöker forma gemensamma ståndpunkter bland femton medlemsstater som kanske inte tar sig an varje problem med samma perspektiv, samma historiska bakgrund eller samma tryck från allmänheten. Om Europeiska unionen skall bli en framgång måste vi se till att den är flexibel nog att urskilja skillnaderna i historia, kultur och allmän opinion.
Mot den bakgrunden och med det mycket stora förbehållet skulle jag vilja sammanfatta att om man ser tillbaka på de senaste månaderna har Europaparlamentet och rådet mycket att vara nöjda över, att ha åstadkommit gemensamma ståndpunkter, åstadkommit ett gemensamt sätt att nalkas världen utanför och vid vissa tillfällen - eftersom vi hade det gemensamma tillvägagångssättet - även kunnat påverka. Om jag får börja med punkten mänskliga rättigheter och demokrati, som står högt på dagordningen i vår egen inhemska politik i Förenade kungariket och därför också har stått högt på ordförandeskapets dagordning, så enades vi i måndags om en uppförandekodex för vapenexport. Uppförandekodexen står för två betydande steg framåt. Den fastslår gemensamma normer enligt vilka varje medlemsstat kan bedöma licensansökningarna för vapenexport. Europas nationer kommer absolut att fortfarande konkurrera mot varandra om dessa beställningar men de kommer att konkurrera mot varandra i pris och kvalitet. De kommer inte att konkurrera mot varandra i respekt för de mänskliga rättigheterna.
För det andra så innefattar kodexen en meddelandemekanism med vilken varje medlemsstat kan meddela de övriga om att den har beslutat att avslå ett kontrakt på grund av mänskliga rättigheter och varje annan medlemsstat som vill ta upp ett sådant kontrakt måste först meddela och samråda med det land som först vägrade. Det är en helt ny mekanism som kan ge medlemsstaterna visst förtroende för att om de avslår ett kontrakt på grund av mänskliga rättigheter, demokrati eller oro för underblåsande av aggressioner, så kommer ingen annan partner att dra fördel av deras beslut genom att ta upp det eller kan i alla fall inte göra det utan att först berätta det, vilket kan vara ett effektivt avskräckningsmedel.
Jag tror inte att kodexen är perfekt. Om jag får säga det själv beklagar jag att det bara var möjligt för oss att få enhällighet om kodexen genom att släppa några av de mål vi hade satt upp för att skapa öppenhet. Jag är nästan benägen att tycka att Spencer och andra skulle ha helt rätt i att framföra kritik mot den kodexen. När vi framför den kritiken så får vi emellertid inte förbise det faktum att kodexen innebär ett stort steg framåt. En av mina inhemska kritiker sade att jag bara hade fått en halv limpa, men jag borde åtminstone gratuleras till att ha fått den halvan av limpan. Det är under dessa omständigheter som vi skapar en gemensam politik för de femton medlemsstaterna.
För det andra hänvisar Spencer till mitt besök i Turkiet. Det problem vi har i Turkiet är egentligen inte ett problem vi har i Europa. Europa är klart för ett associeringsråd med Turkiet. Turkiet är inte medlem i Europeiska unionen. Landet är inte en part i den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Det är inte en part i någon inre ordning som vi själva kan vara som medlemsstater i Europeiska unionen. Jag tror att Turkiet gjorde ett misstag. Det finns en klyfta mellan oss som det borde vara viktigt för Europa och Turkiet att överbrygga, men vi kan inte bygga en sådan bro endast från den ena sidan av klyftan. Turkiet måste också hjälpa till genom att vara villigt att bygga en del av bron från deras sida av klyftan också.
Jag vill också informera Europaparlamentet om att när jag var i Ankara besökte jag Akin Birdal, ordföranden för människorättsorganisationen, som utsattes för ett mordförsök för två veckor sedan. Jag fann Birdal i en förvånansvärt god stämning och med ett mod och en beslutsamhet som jag tyckte var både inspirerande och påbjöd ödmjukhet. Birdal sköts ned från kort håll och hade genomborrats av fjorton kulor. När jag träffade honom bara sju dagar senare satt han upp i sin säng, klar och beslutsam och uttryckte för mig åsikten att det är människor som han som driver på de mänskliga rättigheterna och ett gott styrelseskick och en öppen demokrati i Turkiet och leder in Turkiet på den verkligt europeiska vägen. Det är en syn som alla i Europaparlamentet säkerligen skulle vilja instämma i.
Jag skulle också vilja ta upp den iakttagelse som Spencer gjorde om vår roll i f.d. Jugoslavien. Jag skulle vilja säga till Spencer att han underskattar det som har uppnåtts det senaste året. Det har skett en tydlig svängning i Bosnien mot ett genomförande av Dayton-processen. När jag senast var i Sarajevo tidigare i år sade den bosniske utrikesministern: " Ingen vann kriget, vi förlorade kriget allihop." Det var ett uttalande som var absolut sant, men det är också ett uttalande som ingen högt uppsatt bosnisk politiker skulle ha gjort förrän de senaste månaderna. En stor del av den politiska världen i Bosnien inser nu tydligt att enda vägen framåt är att godta Daytonprogrammet och sluta med etniska motsättningar, i stället för att försöka återta den mark som varje etnisk grupp tycker att de förlorat under åren av konflikt.
Europa har spelat en viktig roll i den processen. Först och främst spelade vi en viktig roll genom att vi de senaste månaderna har visat en förnyad handfasthet mot krigsförbrytarna. Enligt min egen starka åsikt kan det inte bli tal om någon meningsfull försoning och etnisk rättvisa i Bosnien förrän de som var ansvariga för de värsta grymheterna under konflikten har ställts inför rätta. Jag är glad över att kunna säga till Europaparlamentet att tack vare det handfasta agerandet väntar nu hälften av de utpekade krigsförbrytarna på rättegång. Det är något vi skulle ha haft svårt att kunna hoppas på för ett år sedan.
För det andra har Europa genom sin höge representant starkt bidragit till upprättandet av öppna och rättvisare normer för tillgången till media. Det var ett handfast agerande av den höge representanten mot televisionen i Republika Srpska som spelade en mycket viktig roll i valet av en regering i Republika Srpska som, för första gången sedan konfliktens slut, nu har engagerat sig i Dayton-processen och åtagit sig att driva den framåt. Som Europeiska unionens ordförandeskap var jag den förste utrikesminister utanför Bosnien-Hercegovina som fick möjlighet att tala till Republika Srpskas representantförsamling och uppmuntra dem på vägen mot etnisk försoning och mot genomförande av Daytonprocessen.
Det sker alltså framsteg i Bosnien - långsamma framsteg, otillräckliga framsteg - men det sker framsteg och det är delvis ett resultat som har uppnåtts av Europaparlamentet, rådet och kommissionen, vilka har reagerat på valet av den nya regeringen i Republika Srpska genom att ge den mer resurser och bistånd. Problemet i f.d. Jugoslavien är att Bosniens två grannländer fortfarande är länder som domineras av politiker som sällan verkar följa Dayton-processen på det sätt som man skulle förvänta sig av personer som har undertecknat Daytonavtalet.
I Kroatien har rådet fördömt president Tudjman och hans regerings upprepade försummelser att ta mer allvarliga steg mot ett återvändande av flyktingar. Det är därför som vi vid det senaste allmänna rådsmötet bad kommissionen att utreda om Kroatien kan behålla sin självständiga handel medan det fortsätter att bryta mot sitt åtagande enligt Daytonavtalet. I Belgrad domineras fortfarande Förbundsrepubliken Jugoslavien av president Milosevic, vars uppförande mot Kosovo har dominerat en så stor del av våra internationella diskussioner de senaste månaderna. Tyvärr måste jag säga att alla våra ansträngningar vid dessa internationella möten, både på europeisk nivå och på kontaktgruppsnivå, hittills inte har lyckats skapa stabilitet och få slut på våldet i Kosovo. Våldet har de senaste dagarna tvärtom blivit mycket akut. Flera byar har förstörts, och det har skett en kraftig ökning med flera hundra flyktingar per vecka som söker sin tillflykt utanför Kosovo, över dess gränser till Albanien och Montenegro.
Den stora tragedin i denna situation är att de enda personer som drar nytta av Belgrads hållning i Kosovo är Kosovos frihetsarmé, för vilken president Milosevic är det bästa rekryteringsbefälet. Jag välkomnar det faktum att Belgrad och Pristina nu för en dialog med varandra, men jag hyser stora tvivel om hur framgångsrik den dialogen kan bli mot en bakgrund av fortsatt våld. President Miliosevic har gått in i dialog, men det engagemanget kommer troligen inte att bli framgångsrikt, eftersom han fortsätter att använda våld mot Kosovoborna själva. Av dessa skäl agerade Europeiska unionen snabbt i enlighet med kontaktgruppens beslut att sätta in ett batteri av åtgärder mot Belgrad - ett vapenembargo, ett visumförbud, en frysning av deras tillgångar utanför förbundsrepubliken. Dessa åtgärder är nu helt genomförda och Europa hade vidtagit dem tio dagar efter kontaktgruppens möte.
Det finns dock en annan sida av vår dialog med Belgrad, och det är vår upprepade beredvillighet att upphäva dessa åtgärder och erbjuda förbundsrepubliken samma inslutning i Europeiska unionen som vi har erbjudit många av de andra länderna i området. Den stora tragedin för Serbiens befolkning är att president Milosevic nu har gjort dem mer isolerade än något annat land i den delen av kontinenten. Jag har träffat några av den yngre generationen i Belgrad, till exempel de som driver den oberoende radiostationen B92. De är kosmopolitiska, framåtsträvande unga människor av den typ som man kan hitta i alla Europas huvudstäder. Det är hos dem hoppet för framtidens Serbien ligger. Det är viktigt att vi, medan vi sätter starkast möjliga press på president Milosevic, även gör det klart för dem som vill ha en annan form av politik att vi står på deras sida och att det skulle vara välkommet om de lyckades i den inre politiska debatten i Serbien.
Jag kan gå med på - och det är bara rimligt efter Spencers inledning - att vi inte har löst problemen i Kosovo, men jag bedyrar mycket bestämt att Europeiska unionen, i sin reaktion på krisen i Kosovo, har visat mycket mer iver, mer solidaritet och har kommit fram till en gemensam ståndpunkt mycket snabbare och mer bestämt, än den någonsin gjorde under de första åren av konflikt i Bosnien. Om vi under de första åren av konflikt i Bosnien hade visat mer iver och bestämdhet så skulle vi nu inte behöva att så mödosamt arbeta oss upp ur det mycket djupare problem som vi befinner oss i nu.
Jag skulle också vilja illustrera de framgångar vi har kunnat visa i en gemensam ståndpunkt med hänsyn till ett antal av de övriga problemen i världen utanför vår världsdel. Tom Spencer nämnde fredsprocessen i Mellanöstern. Fredsprocessen befinner sig fortfarande i ett dödläge. Varje ledamot som är närvarande i kammaren måste oroas av det faktum att dödläget fortsätter. Jag oroar mig kraftigt över att vissa personer i Israels regering tror att det finns två valmöjligheter. Det ena är att göra framsteg i fredsprocessen, vilket kan vara till nackdel för deras intressen, och det andra är ett status quo med det nuvarande dödläget, vilket gör att de inte behöver göra fler kompromisser. Jag fruktar att det är en felaktig uppfattning av de två alternativen. Valet är i verkligheten att antingen gör vi framsteg i fredsprocessen eller också halkar vi tillbaka till konfrontationer och våld och instabilitet i området. Ett status quo håller inte på lång och medellång sikt.
Fastän alla närvarande har rätt att vara missnöjda över att det inte skett mer framsteg i fredsprocessen så vill jag absolut hävda inför parlamentet att vi inte haft något tillfälle under de senaste tre till fyra åren sedan Oslos fredsprocess började då Europeiska unionens ordförandeskap varit mer engagerat i processen än nu. De nyligen genomförda samtalen i London hölls i ordförandeskapets huvudstad. Både amerikanerna som tog initiativet till paketet och de parter som samlades runt bordet under de två dagarna träffade ordförandeskapet flera gånger. Ordförandeskapet kan faktiskt ta åt sig en stor del av äran för att ha övertalat palestinierna att delta i dessa samtal och godta det amerikanska paketet och därmed sätta tryck på Israels regering att också godta paketet.
Ordförandeskapet har också försett de palestinska myndigheterna med en säkerhetsrådgivare och genom vårt speciella sändebud, Moratinos, har vi upprättat en ständig säkerhetskommitté med de palestinska nationella myndigheterna där vi direkt och i praktiska ordalag tar upp säkerhetsfrågor. Det är Europeiska unionen som avsatt mest resurser för att förverkliga flygplatsen i Gaza och det är Europeiska unionen och europeiska företag som investerat mest i Gazas industricentrum. Om vi kan få ett genombrott i frågan om den vidare omplaceringen kommer det att vara Europeiska unionen som är den ledande parten som ser till att båda dessa interimsavtal genomförs med ett mycket verkligt värde för Palestinas ekonomi.
På samma sätt kan vi ta åt oss äran för det faktum att vi har ordnat ett mycket framgångsrikt toppmöte med Förenta staterna för två veckor sedan, med ett genombrott av enorm betydelse för Europa då Förenta staterna tillsammans med oss skrev under ett avtal om sanktionslagstiftning som uttryckligen förkastar extraterritorialitet, vilket är av stor betydelse för oss. Vi har nu den grundval på vilken båda sidor av Atlanten kan komma fram till en gemensam ståndpunkt mot Iran, i stället för att Iran blir en skiljelinje mellan de båda stormakterna på var sin sida av Atlanten. Så sent som i måndags antog vi i allmänna rådsmötet en gemensam ståndpunkt om Afrika som understryker våra åtaganden för gott styrelseskick, mänskliga rättigheter och utveckling. Det är i sig ett mycket viktigt framsteg eftersom, om vi skall vara uppriktiga, ett av de problem som Afrika har haft, även efter kolonialtiden, är rivaliteten mellan de europeiska stormakter som tidigare var kolonialmakter i Afrika. Det historiska resultat vi nådde i måndags skall slutgiltigt göra slut på den inställningen och göra oss eniga om att vi har gemensamma intressen i Afrika och borde komma fram till en gemensam ståndpunkt i vilken vi för fram dessa gemensamma intressen, i stället för att förfäkta misstaget att vi har skilda intressen som skilda nationella makter i Europa.
På grundval av allt detta påstår jag därför med kraft att det har skett framsteg mot gemensamma ståndpunkter, gemensamma målsättningar med avseende på världen utanför och att det har visats mycket solidaritet mellan nationerna. Inom andra områden skulle jag önskat att vi kunnat komma fram till ett mer solitt och enhetligt tillvägagångssätt. Jag skall vara ärlig mot Europaparlamentet och säga att, fastän jag välkomnar det faktum att vi i måndags lyckades komma fram till ett tydligt uttalande som fördömer de kärnvapenprov som Indien nyligen genomförde, skulle det varit bättre om det uttalandet hade backats upp av en mer solid uppsättning åtgärder för att ge våra ord mer kött på benen. Det finns emellertid ingen skillnad mellan medlemsstaterna i hur vi står i förhållande till kärnvapenproven. De har gjort oss bestörta. Vi anser att de skadar det internationella kärnspridningsregimen. Vi anser att de ökar de regionala spänningarna, och vi anser även att det skulle vara mycket bättre för Indiens och de övriga ländernas säkerhet på subkontinenten om vi kunde finna en lösning på Kashmir-problemet, vilket skulle vara mycket produktivare för en lättnad av spänningarna på subkontinenten än några som helst kärnprov av någondera sidan.
Sammanfattningsvis, med hänsyn till svårigheterna och med hänsyn till hur verkligheten ser ut, har vi gjort mycket stora framsteg mot att komma fram till en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik med ett tydligt inflytande på världen utanför unionen. Jag vill avsluta med att säga att när vi närmar oss utvidgningen så bör vi också erkänna att det utvidgade Europa inte bara kommer att ge oss kapacitet till en högre välfärd, det kommer också att ge oss mer kapacitet för ökat inflytande i världen. Vi kommer att ha större makt i världen. Den fråga vi måste fundera över är: Hur använder vi den makten? Hur gör vi den utvidgade Europeiska unionens makt en god makt i världen? En av de saker vi måste göra är att se till att vi använder den makten till att förstärka och understödja Europeiska unionens värden och de värden som Europaparlamentets solida demokrati står för.
Tills helt nyligen var det modernt att se ett spänningsförhållande mellan å ena sidan ett åtagande för mänskliga rättigheter och gott styrelseskick och å den andra ett åtagande för handel, export och välfärd. Det händer fortfarande bland brittiska politiker som inte har följt med sin tid och som inte har lyckats förstå att de sitter fast i en tidsfälla. Jag är benägen att säga att efter den ekonomiska kris som nyligen inträffade i Asien ser klyftan ut att vara alldeles orimligt bred. Det som var så fascinerande med den ekonomiska krisen i Asien var att de länder som kunde stå emot det ekonomiska trycket var de länder som hade de mest öppna och mest pålitliga regeringssystemen och systemen för yttrandefrihet. De länder som i högsta grad tillät individuell frihet och enskilda initiativ kunde bättre tillägna sig de nya teknikerna och klara av öppna finansmarknader.
Omvänt hade de länder som varit mer motsträviga att dela makten med sin befolkning, att dela kunskaper med sin befolkning, att dela friheten med sin befolkning svårast att klara trycket på finansmarknaderna. Det finns inte längre någon spänning mellan målsättningarna att främja våra värden och att främja vår välfärd. De går hand i hand. Därför borde vi se till att vi först erkänner problemen innan vi fortsätter att skapa en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik och se till att det är en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik som återspeglar våra gemensamma intressen som européer och som även återspeglar våra gemensamma värden som européer. Om vi lyckas med det kommer vi att ha en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik som vi alla gemensamt kan vara stolta över.
(Applåder)

Aelvoet
Herr ordförande! Jag tackar naturligtvis minister Cook för det mycket utförliga svaret med anledning av Spencers betänkande, men jag är förvånad över, och jag skulle vilja veta varför det inte har kommit någon som helst reaktion från ordförandeskapet på debatten med anledning av Cardiff?

Fassa
Herr ordförande, mina damer och herrar! Det omfattande och välformulerade anförande som vi just har haft förmånen att få lyssna till från det brittiska ordförandeskapet, borde kunna få oss alla att känna stor tillförsikt. Det är banalt att påpeka att Europeiska unionen saknar utrikespolitik, trots de retoriska utläggningar och förhoppningar som brukar presenteras. Å andra sidan säger ordföranden i allmänna rådsmötet att man har gjort betydande framsteg när det gäller ett flertal punkter och att man har förstärkt Europeiska unionens roll.
Allt detta är enligt min mening ett förhållande som vi alla kan beskriva som nödvändigt men otillräckligt. Vi står med andra ord inför en serie kvantitativa förstärkningar av Europeiska unionens utrikespolitik, som beror på en viss euro-entusiasm eftersom vi just har godkänt den gemensamma valutan, men trots denna ökande intensitet när det gäller att utforma och eftersträva en gemensam utrikespolitik, verkar mycket fortfarande återstå att göra. Det återstår också fortfarande mycket att göra när det gäller den gemensamma utrikespolitikens kvalitet. Jag tror att man, i egenskap av ledamot av detta parlament, måste önska att utrikespolitiken blir en viktig gemensam fråga för samtliga politiska krafter under nästa val till Europaparlamentet.

Titley
Herr ordförande! Jag skulle vilja tacka rådets ordförande för den utförliga rapporten. Ett av problemen i diskussionen om Spencers betänkande har varit att vi ser tillbaka på hur GUSP har fungerat under det senaste året med full vetskap om att den värld vi diskuterar kommer att förändras. Den kommer att förändras när Amsterdam ratificeras. Amsterdam kommer att betraktas som en vändpunkt för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Amsterdam erkänner, på ett sätt som Maastricht inte gjorde, att vi nu är verksamma i en helt ny säkerhetssituation efter det kalla krigets dagar, vilket kräver mer omfattande instrument och mer omfattande åtgärder för att upprätthålla säkerheten i Europa och i världen.
I denna debatt borde vi egentligen ta upp följderna av dessa förändringar och hur vi kan maximera deras effektivitet så att vissa av våra omsorger om hur GUSP fungerat tidigare inte kommer att upprepas i framtiden. Jag hoppas särskilt att Amsterdamfördraget kommer att markera en punkt där vi slutar bli besatta av harmoniseringen av processen och i stället bryr oss mer om hur effektivt resultatet är. Det är inte en fråga om vi har en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik värt sitt namn eller inte som sysselsätter mina väljare, det är om vi kan skapa fred och stabilitet på den europeiska kontinenten eller inte.
Amsterdam för oss framåt på flera sätt. Enheten för politisk planering och tidig förvarning ger oss äntligen möjlighet att analysera vad vi menar med en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Att det finns en hög representant som kan ta hand om de vardagliga frågorna och utarbeta gemensamma strategier ger oss möjlighet att ha en mer sammanhängande taktik. Vi måste också ta upp vissa av de utmaningar som Amsterdam har fört med sig. Parlamentet stöder till exempel - och det gör det rätt i - Petersbergsuppgifterna. Den brittiska armén är dock nu, i förhållande till sin storlek, mer engagerad än någonsin tidigare sedan andra världskriget. Vilka blir därför konsekvenserna för vår nationella utrikespolitik och för vår nationella kapacitet att fullfölja våra ambitioner om Petersbergsuppgifterna utvecklas?
Ett område som vi behöver föra fram är förhållandet mellan rådet och parlamentet. Parlamentet har alltid, i sin hållning till Algeriet, och till Albanien, i inrättandet av ett nätverk för förebyggande av konflikter och i sin inställning till det interinstitutionella avtalet om finansieringen av GUSP, visat att det kan föra en mogen dialog med rådet och kommissionen. Därför skulle jag vilja yrka på att rådet arbetar närmare parlamentet med utvecklingen av GUSP när Amsterdamfördraget har ratificerats.

Günther
Herr ordförande! Först vill jag tacka föredraganden så hjärtligt för det arbete som han har lagt fram för oss. Jag vill gå in på två punkter, nämligen min grupps syn på saken och den syn på saken som utskottet för utveckling och samarbete har. Vi talar ju om en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Här uppstår frågan om hur vi skall hantera konflikter. Föredraganden har påpekat det i sitt betänkande, men det är fortfarande så att vi här upplever obehagliga överraskningar. Vi har redan flera gånger talat för förebyggande av konflikter, och jag vill i detta sammanhang framhålla att vi nu har kommit fram till en code of conduct för vapenhandeln. Dokumentet kommer också att behöva granskas grundligt av oss. Men man får inte bortse från att man med hjälp av detta inte kommer åt den illegala vapenhandeln - och detta är, som alltid, vårt stora problem.
Jag beklagade en aning att rådets ordförandeskapet inte gick in på en del punkter i betänkandet, som jag anser är väsentliga. För att fatta mig kort nämner jag bara siffrorna, nämligen styckena 10, 14, 15 och 17. Detta är de frågor som borde behandlas. Rådets ordförandeskap har visserligen sagt att det är medlemsstaternas sak, och har lämnat ansvaret vidare, men det skulle också ha varit intressant att höra om det här inte finns några idéer som det lönar sig att spinna vidare på.
Jag vill dock nämna en punkt, klausulerna om de mänskliga rättigheterna, som skall tas upp i fördragen med tredje land; ett krav som egentligen redan i stor utsträckning har förverkligats på utvecklingsområdet, och som man även har skapat de rättsliga grunderna för. Här visar det sig att utrikespolitiken emellanåt även kan lära sig av utvecklingspolitiken.

Daskalaki
Herr ordförande! Utrikesutskottets ordförande har mycket omsorgsfullt utarbetat ett betänkande, som har diskuterats i detalj i utskottet och godkänts enhälligt.
Varje år granskar Europaparlamentet de framsteg som har gjorts i riktning mot ett förverkligande av GUSP, och varje år tvingas vi erkänna att de steg som tas inte är särskilt avgörande, för att uttrycka saken milt.
Spencer har velat vidga hela frågan och sätta in den i ett större sammanhang. Med hänsyn till att GUSP befinner sig i ett övergångsskede och att utrikespolitiken är av annan natur än unionens övriga politik framhåller han - och han betonade det själv i sitt anförande tidigare - att det måste skapas en gemensam, dock inte enhetlig, europeisk utrikespolitik. Han lägger särskilt stor vikt vid Europaparlamentets roll, en roll som vi diskuterar mycket och som ännu inte är den vi skulle önska.
Utöver konkreta redogörelser för de åtgärder till förebyggande av konflikter som fastställs i Amsterdamfördraget har föredraganden i sitt betänkande också tagit med en mycket balanserad redogörelse för de kärnvapenprov som nyligen genomförts av Indien. Han behandlar också det besvärliga problemet med en uppförandekodex för kontroll av vapenförsäljning. Man kan inte behandla frågorna var för sig, det finns det inte tid till. Jag skulle bara vilja säga att alla angelägna frågor som berör unionen är föremål för granskning och att hela vår grupp i stora drag stöder betänkandet. Vi har bara en helt liten, mindre viktig, reservation när det gäller tanken på att kommissionens representationer skall förvandlas till beskickningar.

Bertens
Herr ordförande! Inte heller 1997 var något bra år för GUSP. Rådet förefaller inte vara särskilt beredvilligt att aktivt ta den gemensamma utrikespolitikens instrument i bruk. Det som vid tiden för Maastricht uppnåddes som det stora steget framåt mot en verkligt gemensam politik på det området har visat sig vara en ren formsak. EU skulle behöva lära sig att inte komma med stora löften. Det är nämligen mycket skadligt för relationen till medborgaren. Siffrorna säger mer än ord i kollega Spencers utmärkta betänkande. Antalet gemensamma aktioner har till och med minskat i förhållande till det gångna året. EU drar sig tillbaka till sin håla. Det kan ändå inte vara sant. I Mellanöstern, i området kring de stora afrikanska sjöarna och i Latinamerika bevakar inte EU sina intressen och betalar själv priset för det.
Förra året var också året för Agenda 2000. Jag fruktar fortfarande att kommissionens budgetplan är byggd på lös sand, men detta får inte medföra att tiden för de kortsiktiga perspektiven minskas. EU: s utvidgning är ju en av de viktigaste internationella utmaningarna för EU under detta decennium. De här åren är övergångsår. Amsterdamfördraget ratificeras. Framstegen har dock varit måttliga hittills. Praktiken får utvisa hur mycket Amsterdam har givit. Vetorätten kan komma att kasta oss ännu längre tillbaka. Jag hoppas att medlemsstaterna har förmågan att se längre än sina kortsiktiga intressen och inser att det bara är tillsammans som de har ett intresse av en effektiv gemensam politik. Det sätt på vilket den franska regeringen genom obstruktion förhindrat en verklig förbättring av uppförandekodexen för vapenhandeln är ett svidande exempel på effekterna av vetohotet. Jag hoppas bara att medborgarna kommer att inse att det är deras regeringar och inte deras parlament som bär ansvaret för detta exempel på vanmakt.

Carnero González
Herr ordförande! I en övergångsfas mot en ny internationell ordning, kännetecknad av unipolarism och globalisering, går tyvärr Europeiska unionen vidare, utan att vara uppdaterad om omständigheterna. Orsaken är den bristande politiska viljan och frånvaron av lämpliga instrument för detta. Utan några tvivel har vi ett otillräckligt utnyttjande av de existerande instrumenten och det har också genomförts en otillräcklig reform av fördragen i denna mening. Albanien, Kosovo, Algeriet, liksom den senaste Irakkrisen, är exempel på vad som, givetvis, skapar en stark otillfredsställelse hos medborgarna. Politiken och ekonomin är i obalans och vi måste utan tvivel förändra situationen.
Vilka bör målen för en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik i Europeiska unionen vara? För det första, Europas säkerhet; för det andra, att sätta kampen för de mänskliga rättigheterna och minskningen av fattigdomen i första rummet för utrikespolitiken, detta också med hänsyn tagen till den impuls som kommer genom utvidgningen. Enligt min mening måste vi, i första hand, förhindra den utrikespolitiska splittringen mellan medlemsländerna och, i andra hand, behöver vi inta fler gemensamma ståndpunkter och bedriva mer gemensam politik, och givetvis är det nödvändigt att föregripa händelserna genom att använda oss av det vi kan kalla " förebyggande diplomati" .
Det finns uppenbara prioriteringar. Jag nämnde förut Kosovo, men vi får inte heller glömma fallet Medelhavet: Cypern och Turkiet, Mellanöstern samt Västsahara. Detta parlament har begärt en gemensam ståndpunkt i frågan. Jag skulle vilja veta vad rådets inställning är i denna fråga. Frågan om en internationell brottmålsdomstol är också oavslutad.
Vi bör gratulera till vapenlagen, men inte till det samförstånd som det brittiska ordförandeskapet i rådet och USA har uppnått om Helms-Burtonlagen och de extraterritoriella lagarna. Personligen menar jag att det samförståndet går emot våra egna intressen och inte håller sig till de principer som, i detta parlament och i medlemsstaterna, har understrukits så många gånger. Jag menar att det betänkande som utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor lagt fram har denna inriktning.

Aelvoet
Herr ordförande! Jag tror att bilden som tecknas i kollega Spencers betänkande är en ganska realistisk återgivning av hur medborgarna i Europa ser på den gemensamma politiken. Verkligheten är dock att varje gång ett större konfrontationsmoment äger rum, tänk på Bosnien tidigare, tänk på Kosovo i dag, tänk också på Indiens kärnvapenprov, så kan man egentligen inte göra någonting annat än att klart konstatera att Europeiska unionen förhåller sig mycket maktlös och inte lyckas att verkligen utveckla en pakt baserad på faktiska utvecklingar utanför. Vad det beträffar är och förblir det så att om man skulle fråga en genomsnittsmedborgare om vi har en trovärdig och effektiv gemensam utrikespolitik, då behöver man inte tvivla på svaret. Ändå tror jag att det finns ett stort inslag av sanning i minister Cooks svar, nämligen att kärnpunkten ligger i en brist på politisk vilja hos medlemsstaterna att verkligen göra en gemensam utrikespolitik av utrikespolitiken. Det har vi också kunnat se i samband med Barcelonaprocessen, inte bara i samband med den lamslagna fredsprocessen där naturligtvis Israel bär det största ansvaret för närvarande, utan man ser det också i det faktum att det går så trögt att sluta partnerskapsavtalen och att det ofta förekommer blockader som har allt med trångsynta nationella intressen att göra och ingenting med en gemensam utrikespolitik.

Lalumière
Herr ordförande! Debatten om den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken under 1997 visar på kontrasterande uppskattningar. Å ena sidan röstar jag till fullo för betänkandet av Spencer, som på ett mycket bra sätt har kommenterat ståndpunkterna från utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor. Betänkandet är med andra ord utmärkt eftersom det innehåller stark och berättigad kritik mot det nuvarande läget för GUSP. Vi har egentligen, och det blir min andra kommentar, ingen anledning att glädja oss åt utvecklingen av GUSP sedan förra året. Situationen är medelmåttig, även om rådets ordförande tydligt och talangfullt har försökt visa oss vad som åstadkommits.
Jag skall peka på några punkter. När det gäller institutionerna väntar vi fortfarande på att Amsterdamfördraget skall ratificeras och det innebär att vi ännu inte har någon enhet för planering och tidig förvarning eller någon hög representant kallad herr eller fru GUSP. Om man inom ramen för det institutionella avtalet om villkoren för finansiering av GUSP kan glädja sig åt att parlamentets möjlighet till kontroll över rådets åtgärder har ökat något, kan man, när det gäller parlamentets roll, konstatera att de dokument som rådet hittills har tillhandahållit är alltför lakoniska och fattiga för att tillfredsställa krävande parlamentsledamöter. Spencer beklagade det för övrigt nyss i sitt inlägg.
När det gäller grundfrågan inom utrikespolitik efterlämnar förra årets slutresultat ofta en bitter smak. Många uttalanden gjordes, men mycket få gemensamma ståndpunkter eller åtgärder åstadkoms. Dessutom tog Europeiska unionen inte hand om de stora frågorna. Jag skall nämna frågan om Turkiet. Våra förbindelser med denna stora partner har verkligen inte skötts skickligt. Detta innebär att vi i dag tycks befinna oss i en återvändsgränd. Turkiet är fientligt inställt, Grekland och vårt parlament fortsätter att blockera det finansiella protokollet, Cypernfrågan har kört fast och de femton medlemsstaterna intar olika ståndpunkter när man skulle behöva en tydlig och enhetlig gemensam ståndpunkt. När det gäller kommissionen väntar man fortfarande på att den skall tillkännage dokumentet om strategi gentemot Turkiet, som vi behövt i några år.
Det här är ett exempel på faran med att inte ha en verklig gemensam utrikespolitik. Vi navigerar på känn, och det är inte särskilt effektivt. Jag hänvisar till Tindemans utmärkta betänkande som antogs för fjorton dagar sedan, och jag vill göra samma anmärkning när det gäller säkerhetspolitiken. Allt handlar egentligen om politisk vilja, det har andra sagt före mig, och jag betonar denna punkt: Inget viktigt kommer att göras om man inte vill det.

Souchet
Herr ordförande! Årsrapporten om de framsteg som har gjorts i genomförandet av GUSP, oavsett vem som har skrivit den, gäller mindre uppskattningen av konkreta resultat av de åtgärder som har vidtagits i sammanhanget än framstegen på väg mot en överföring till gemenskapsnivå som successivt undergräver GUSP: s mellanstatliga karaktär, såsom den fastställts av fördragen. Detta trots att GUSP utgör den enda chansen att existera och den enda garantin för effektivitet, såsom vi erinrar om i vårt ändringsförslag nr 10. Betänkandet måste motvilligt av effektivitetsskäl nämna en medlemsstats individuella åtgärd till förmån för hela Europa, såsom Italiens i Albanienkrisen. Man kan hoppas att den dämpande åtgärd som Frankrike genomförde för att undvika en oproportionerlig militär reaktion inför de irakiska förhalningarna kommer att tas upp för 1998. Nej, de enda verkliga framsteg som är värdiga att tas upp skall vara fria från alla band med en medlemsstat.
Betänkandet föredrar alltså att dröja vid Amsterdamfördragets stora genombrott, som i dess ögon är överföringen till gemenskapsnivå av GUSP: s operationella utgifter och möjligheten att fatta vissa beslut om utrikespolitik med majoritet, och i förlängningen förespråka inrättandet av en verklig europeisk gemensam diplomati genom att börja med att omvandla kommissionens representationer till unionens verkliga diplomatiska beskickningar.
Det förefaller oss i stället grundläggande att på nytt tydligt bekräfta, och det är innehållet i vårt ändringsförslag nr 11, skillnaden mellan kommissionens representationer och medlemsstaternas beskickningar, där enbart de sistnämnda förfogar över diplomatstatus som utgör den huvudsakliga informationskällan, som är nödvändig för initiativen inom GUSP, och som huvudsakligen skall genomföra dem. På denna tydliga grund blir ett gott samarbete möjligt mellan de olika avdelningarna och bidrar till att undvika skadliga missförstånd i mottagarlandet. Beroende på den profil som GUSP i framtiden kommer att anta, den blygsamma som kompletterar eller den maximalistiska som ersätter den nationella diplomatin, beroende på om den riktar in sig på variabel geometri eller ökar rösterna med majoritet, kommer den att gå mot effektivitet eller irrealism.
I det hänseendet är de nationella parlamentens okunnighet, den odefinierade utvidgningen av befogenheter inom GUSP som Europaparlamentet kräver, genom att stödja sig på mellanstatliga förskingringar som redan ägt rum, inte lovande. Det ligger inte i någons intresse att GUSP: s mellanstatliga karaktär snart bara är en fasad som täcker en annorlunda verklighet. Den kommer då att glida mot en rent förklarande och abstrakt övning som blir både konstgjord och ytlig.

Antony
Herr ordförande, mina kära kolleger! Det som vår kollega Souchet nyligen på ett utmärkt sätt sade gör att jag inte behöver läsa det tal jag hade förberett, och i stället för att, efter att ha uppskattat det minimalistiska sätt på vilket vår kollega Spencer utan eftergift har behandlat det ämne vi diskuterar, säga hur gärna jag skulle vilja svara på Cooks långa inlägg, skulle jag vilja säga följande, utan att punkt för punkt ta upp det han talade om.
När det gäller Jugoslavien uppskattade jag det sätt på vilket han erkände att vi har reagerat långsamt inför problemet. Låt oss emellertid erinra om att vi huvudsakligen var rörda över en tro på det federala tvångets berättigande, det serbisk-kommunistiska, det serbisk-bolsjevikiska, som jag tycker om att säga. När det gäller flyktingarna förstår jag att han kritiserar de kroatiska och serbiska regeringarnas långsamhet, men för min del tror jag också att det skulle vara lämpligt att undvika att tvinga tillbaka dem dit där de bott, där deras bostäder är förstörda, eftersom man då på nytt skapar orsaker till konflikter. Jag har för min del under fem år, med föreningen kristenhet-solidaritet som jag är ordförande för, hjälpt över 300 föräldralösa barn i Kroatien och Bosnien att överleva. Jag känner dessa länder mycket bra, jag har rest i dem, och jag tror att det sunda förnuftet säger att om man kan behålla de serbiska flyktingarna i Serbien och kroaterna i Kroatien är det bra. Låt oss spara drömmen om en fullständigt integrerad mänsklighet till senare.
När det gäller Mellanöstern kan man inte undgå att märka att man i dag inte längre talar om Libanon. Israels och Palestinas problem är dock nära knutna till problemen i detta land. Man har meddelat att den syriske presidenten Hafez el-Assad kommer till Frankrike i juli. Det handlar om relationer mellan stater, det förstår jag, men Hafez-el-Assad är en diktator precis som Saddam Hussein. Det är kanske en ännu värre diktator: han har förstört staden Hamra, mördat den franske ambassadören Delamarre, mördat våra fallskärmsjägare i Drakkar. Hafez el-Assad kommer till Paris trots att Libanon inte har sin frihet, eftersom det i söder är ockuperat av Israel, och i norr av Syrien, och Samir Geagea räknar nu sin 1500: e dag som fånge, tillsammans med flertalet ledare inom den kristna motståndsrörelsen. Det skulle alltså finnas mycket att säga om det, men jag har inte tid till det.

Van den Broek
Herr ordförande! Jag skulle i likhet med de föregående talarna och i synnerhet också med ordförandeskapet vilja tacka Spencer för det mycket utförliga och genomarbetade betänkande som han utarbetat om genomförandet av GUSP 1997. Det finns inte någon del som han har ägnat för litet uppmärksamhet, och på många punkter kan även jag helt och hållet instämma i hans analys.
Spencer påpekar till och med att 1997 i själva verket måste betecknas som ett övergångsår. Ett övergångsår i den bemärkelsen att nya element har tillfogats fördraget i Amsterdam som inom överskådlig tid måste föranleda en förändring av effektiviteten i den utrikespolitik som EU för. Bilden som framträder i redogörelsen visar att ytterligare förbättringar måste tillfogas på många punkter. När det handlar om de mer geopolitiska frågorna är EU så gott som alltid i stånd att nå fram till överenskommelser om gemensam politik. Jag syftar här framför allt på GUSP i vid bemärkelse och tänker då på politiken som finns och som genomförs i fråga om exempelvis utvidgningen av Europeiska unionen, vilket ju också är en viktig extern politik. Jag skulle också vilja nämna initiativen beträffande Medelhavssamarbetet, fördjupandet av samarbetet med Ryssland, Ukraina och de andra OSS-länderna, uppmärksamheten för den baltiska regionen och det regionala närmandet för länderna i Sydösteuropa.
Kommissionen producerade bland annat även meddelanden om förbindelserna med Kina och den nya transatlantiska agendan. Dessa initiativ följdes alla upp med överläggningar inom ramen för rådet. Samtidigt är det positivt att EU spelar en viktig roll där det handlar om sådana mer horisontella frågeställningar som de mänskliga rättigheterna, demokrati, kärnvapensäkerhet, icke-spridning och även demining . Ordförandeskapet har också givit olika exempel på detta.
Jag håller för övrigt med betänkandet om att det kanske ändå ägnas för litet uppmärksamhet åt utvecklingen på den afrikanska kontinenten. Visserligen har en gemensam ståndpunkt antagits om att förebygga och lösa konflikter i Afrika, men de individuella skillnaderna där som ofta får förskräckliga humanitära följder utgör möjligen en otillräcklig del av utrikesministrarnas förhandlingar. Kanske är de fortfarande benägna att betrakta Afrika mer som ett ämne för rådet för utveckling och samarbete.
Men även denna gång måste man åter konstatera, i likhet med förra året, att EU egentligen inte lyckas att reagera adekvat när det handlar om akuta krissituationer. När det kommer an på ett snabbt beslutsförfarande har ofta nationella reflexer fortfarande övertaget eller så sker samråd om den strategi som skall följas på sin höjd i begränsad omfattning, det vill säga med ett fåtal medlemsstater.
Ja, jag är överens med ordförande Cook om att den politiska viljan ibland fattas att använda de befintliga instrumenten, och, vilket jag redan påpekade i samband med behandlingen av Tindemans betänkande om EU: s försvarspolitik, vi försummade förra året, när en kris inträffade i Albanien med anledning av pyramidspelskandalen, att använda Västeuropeiska unionens möjligheter att spela en framträdande roll för att få den kaotiska situationen där under kontroll.
Jag tror också att det måste sägas att vi på nytt möjligen varit för återhållsamma med att sätta in preventiva medel när det handlar om att förebygga spill over i krisen kring Kosovo. Det har inte ens funnits någon antydan till en diskussion om en möjlig begäran hos Västeuropeiska unionen att göra en analys av situationen och att komma med eventuella rekommendationer till grund för EU: s närmare avvägningar och beslutsförfarande. I själva verket har man avvaktat tills Nato tog på sig det ansvaret. Västeuropeiska unionen är fortfarande mer sleeping än beauty .
Kommer nu de fördragsändringar som avtalades i Amsterdam förra året att efter ratificering innebära en förändring av EU: s hållning i sådana krissituationer och bidra till en större effektivitet och synlighet för vår utrikespolitik? Utnämnandet av en " herr eller fru GUSP" som skall tillföra vår externa politik mer kontinuitet och sammanhang kan säkert vara ett viktigt steg framåt. Inrättandet av en planerings- och analyskapacitet där man kan dra nytta av den gemensamma kunskapen och informationen hos medlemsstaterna, hos kommissionen, hos Västeuropeiska unionen, kommer säkert att kunna ha ett mervärde.
Den svaga punkten förblir naturligtvis det sätt på vilket beslutsförfarandet sker. Visserligen kan Europeiska rådet då det är enhälligt formulera allmänna utgångspunkter, vilka allmänna rådet sedan kan fatta beslut om med kvalificerad majoritet, men frågan kvarstår naturligtvis i vilken utsträckning en sådan uppläggning kommer att hanteras, framför allt då det gäller mer aktuella, akuta frågor där beslut måste fattas på ett snabbt sätt. Nåväl, erfarenheten kommer att få utvisa detta, och det kommande betänkandet kommer säkert att ha en åsikt om detta.
Jag vill med en viss optimism sätta mitt hopp till det nya tillvägagångssättet i enlighet med Amsterdamfördraget. Det är ett tillvägagångssätt som kan befrämja ett stort engagemang hos alla medlemsstater, vilket leder till att det kan uppstå ett större underlag för en gemensam utrikespolitik. Till detta underlag, och det vill jag understryka, ger också Europaparlamentet ett stort bidrag, inte bara genom att föra debatter om aktuella politiska situationer och att anta resolutioner, utan även genom det direkta engagemanget. Jag tänker i det sammanhanget på parlamentsledamöternas besök i tredje länder, på aktiviteter som valobservation och liknande som parlamentsledamöterna deltar i. Detta underlag är av stor vikt, särskilt med tanke på den kommande utvidgningen. Vid sidan av detta anser jag, vilket redan hävdats tidigare, att en sammanbindande impuls kommer att utgå från den monetära unionen. Att föra en gemensam monetär politik kommer säker också att kunna ha en positiv utstrålning till andra politiska områden.
Genom att ge de nya fördragsbestämmelserna ett konkret innehåll, men genom att då också verkligen börja utföra vissa Petersbergsuppdrag, kan EU i varje fall påbörja en gemensam säkerhetspolitik. På längre sikt skulle detta då kunna leda till en gemensam försvarspolitik varigenom EU på jämlik fot kan spela en roll i den europeiska säkerhetsarkitekturen. För närvarande måste det stanna vid konstaterandet, även då det gäller konfliktsituationer som utspelar sig inom eller vid Europas gränser, att vi ännu inte är i stånd att uppfylla en väsentlig roll grundad på jämlikhet. Detta vakuum fylls snabbt av andra och till Europeiska unionen vänder man sig då för det mesta uteslutande på grundval av dess finansiella möjligheter, vilket Spencer med rätta påpekat. Det är bara en väl förberedd och utförd gemensam utrikes- och säkerhetspolitik som kan bringa någon förändring på det området.

Barón Crespo
Herr ordförande! Jag vill först av allt välkomna Spencers betänkande genom att understryka att han har lyckats undvika klagovisan, vilken de inläggen om utrikes- och säkerhetspolitiken i parlamentet ibland har, då de gör ett referat, en litania, över misslyckanden som vi har gjort, och jag anser att Spencer tvärtemot har lyckats hålla en positiv ton. Om ni emellertid tillåter mig att göra ett inlägg i en aktuell debatt - eftersom rådets ordförande, Cook, har gjort bokslut över det brittiska ordförandeskapets insatser på detta område, vi befinner oss redan i mitten av året, och jag anser att han har gjort det på ett bra sätt - är jag överens med rådets ordförande om att vi verkligen är mycket olika, vi har olika historiska erfarenheter, vi har ibland olika pågående tvister, men sanningen är att det finns en viktig motsägelse mellan det vi gör på andra områden och det vi gör inom utrikespolitiken. Inom ramen för Ekonomiska och monetära unionen har vi, trots att vi är mycket olika, beslutat att införa euron, till och med under det brittiska ordförandeskapet, utan att Förenade kungariket för närvarande deltar i den, men det har varit en hederlig administratör. Emellertid tar vi alltid fram skillnaderna och problemen när det gäller utrikespolitiken, och jag menar att det finns ett elementärt påstående om att utrikespolitiken är en projektion och en utveckling av den inre styrka man har, genom historien.
Jag skulle vilja tillägga att det finns ett mycket klart krav på Europeiska unionens närvaro i världen. Det finns en sådan och, trots våra misslyckanden, utvecklar vi den, exempelvis i förhållande till utvidgningen av Europeiska unionen och till Ryssland, och även genom Europeiska unionens representanter i Bosnien och Mellanöstern, vilka är där varje dag och inte enbart när TV-kamerorna är där, och som dessutom försöker nå en viss sammanhållning. Jag har välkomnat modet hos minister Cook, rådets ordförande, i Jerusalem, och vad gäller USA så händer det en del saker som precis i dag, i Knesset, där kongressens talman Gingrich kallade den amerikanska utrikesministern " palestinsk agent" , en sak som jag anser att vi ännu inte säger till varandra.
Jag anser att vi måste förbättra oss, och jag anser att vi befäster allting och har slagit in på en bra väg, men det saknas några viktiga instrument och jag anser att Amsterdam inte tog tillräckligt många steg. Vi har utsett en ordförande för den Europeiska centralbanken, vi har utökat trojkan och till en del konsoliderat kommissionen, men vi har också en herr/fru GUSP som, för ögonblicket, är en tjänsteman som inte syns. Parlamentet har, i budgetmässiga termer, lyckats bli en partner, dock tar man oss inte i beaktande, när det är dags att skapa ett interinstitutionellt avtal, för att lyssna på de rekommendationer och förslag som vi kan komma med. Jag anser att de fortfarande finns tid, inte att ändra Amsterdamfördraget, men att försöka förbättra våra förbindelser. Och därför välkomnar jag de förslag i denna riktning som Spencer har lagt fram.

Stenzel
Herr ordförande! Europeiska unionens utrikes- och säkerhetspolitik svarar tyvärr fortfarande mer mot ett önsketänkande än mot verkligheten. Spencers betänkande påpekar därför med all rätt att allmänheten inte har fått intryck av att det sker några framsteg när det gäller utveckling av en europeisk utrikespolitik. Avsaknaden av ett interinstitutionellt avtal om rätten att informeras och rådfrågas är en svag punkt. Man kan därför bara med beklagande fastställa att det fortfarande finns ett missförhållande mellan EU: s utrikespolitik och dess handelspolitiska aktiviteter.
Med tanke på de stora utrikespolitiska utmaningarna, som Europeiska unionen står inför på grund av utvidgningsprocessen, skulle man behöva göra Europas medborgare delaktiga i denna process genom att involvera Europaparlamentet, inte för att kasta grus i maskineriet, utan för att öka medborgarnas förståelse för utvidgningen i Europa. Den utrikespolitiska handlingskraften hos Europeiska unionen kommer alltid att sättas på prov. Det är viktigt att unionen inte bara talar med en röst när det gäller politik, utan att den också förfogar över nödvändiga säkerhetspolitiska instrument för att vidta fredsbevarande och fredsskapande åtgärder, helt med tanke på att förhindra kriser, vare sig det är i Albanien eller i Kosovo. Österrikes blivande ordförandeskap i rådet har prioriterat läget i Kosovo, som hela tiden försämras. Så länge det saknas politisk vilja att här utöva något verkligt inflytande, hotar emellertid samtliga initiativ att bli till en vanmäktig demonstration, och Europeiska unionen riskerar - liksom tidigare på Balkan - att bli till en passiv åskådare av en okontrollerbar utveckling och förlora initiativet.

Ephremidis
Herr ordförande! Betänkandet och ämnet har en överdådig titel: " Europeiska unionens roll i världen." Efter denna överdådiga rubrik följer en text som består av nio beaktandemeningar och 26 punkter. Och allt detta kännetecknas av irritation, missbelåtenhet och enkla konstateranden, som inte är djärva nog att avslöja vad det handlar om. Europaparlamentets relation till de utrikespolitiska frågorna: parlamentet informeras inte, dess åsikt efterfrågas inte av rådet och kommissionen, beslutet fattas inte av de olika organen gemensamt, så att det blir bindande, såsom fördragen påbjuder.
Å andra sidan, GUSP själv: från icke-existerande till otillräckligt närvarande. Betänkandet säger att GUSP inte uppskattas av allmänna opinionen. Och det är ett faktum. Det finns ingen samordning i vapenexporten. Det nämns inte varför och hur detta går till.
För det tredje, de gemenskapsvärden som betänkandet proklamerar: till dem tas ingen hänsyn i avtalen med tredje land: mänskliga rättigheter och allt annat som man kan lägga in i dessa värden. Man nämner inte det betecknande fallet med Turkiet, som föraktar allt, utan man omhuldar ...
(Ordföranden avbröt talaren.)

Tatarella
Herr ordförande, kära kolleger! I motsats till den kollega som just har talat vill jag gratulera ordföranden till ett utmärkt betänkande. Det är ett viktigt och välskrivet dokument om denna debatt inte skall upplösas i en tom, årligen återkommande ritual utan i stället bli ett bra tillfälle, framför allt för analys och detaljerad, fördjupad och välgrundad utvärdering av utrikespolitiken och Europas roll i världen. I andra hand kan betänkandet bli utgångspunkt för Europaparlamentets rannsakning av den egna rollen, sina egna prioriteringar, sin egen styrka. För det tredje kan det tjäna som en precis och detaljerad vägledning när det gäller lämpliga förslag om hur man skall kunna uppnå verkliga framsteg när det gäller utrikespolitiken.
I sammanhanget är det viktigt att hävda Europaparlamentets rätt att bli informerat och rådfrågat i frågor som rör internationella förhandlingar och bilaterala och multilaterala handelsavtal. Vår arbetsordning, herr ordförande, måste snarast anpassas så att Europaparlamentets roll stärks så att effektiv och komplett information och konsultation garanteras. I dag ignorerar rådet och kommissionen parlamentet. Med den knapphändiga information som lämnas till parlamentet uppfyller de inte sina skyldigheter enligt fördraget och framför allt inte sina skyldigheter gentemot de europeiska medborgarna. Detta är ett parlament som företräder 300 miljoner medborgare, som väljs i direkta val i femton medlemsstater och är den starkaste demokratiska församlingen i världen.
Medvetna om denna demokratiska kraft måste vi se till att parlamentet spelar en mer framträdande roll så att vi kan ge Europeiska unionen en verklig utrikespolitik som alla i dag vet saknas eller är fullständigt otillräcklig.

Truscott
Herr ordförande! Jag skulle vilja tacka rådets ordförande och kommissionen för deras uttalanden denna eftermiddag och Spencer för hans betänkande.
Får jag börja med att lyckönska rådets ordförande till det banbrytande avtalet om EU: s uppförandekod för vapenexport i måndags. Jag välkomnar förstärkningen av de åtta kriterierna som de Europeiska råden i Luxemburg och i Lissabon kom överens om, vilka innebär att vapenexport från EU inte får användas för förtryck innanför landets gränser, aggressioner utanför gränserna eller för stöd till terrorism. Uppförandekodexen ökar effektiviteten i den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Får jag dock vädja om att rådets konsoliderade årsrapport om kodexen publiceras och på så sätt förstärker öppenheten och ger Europaparlamentet en möjlighet att debattera och kommentera införandet av kodexen.
När det gäller verksamheten inom GUSP 1997 kan man ärligen notera att det har skett flera framgångar, inbegripet stärkt demokrati i Central- och Östeuropa. Skapandet av en enhet för politisk planering och tidig förvarning och inrättandet av den höge representanten, i enlighet med Amsterdamfördraget, och som redan nämnts i eftermiddag, kommer att hjälpa oss förbättra GUSP: s synlighet. Ytterligare arbete måste dock läggas ned på att skapa tätare organisatoriska band mellan VEU och EU som i enlighet med artikel J 8 i Amsterdamfördraget måste vara inrättade inom ett år efter att fördraget trätt i kraft. Det är nödvändigt för att kunna förverkliga GUSP, de Petersburgsuppgifter, som kommissionären nämnde, samt den europeiska säkerhets- och försvarsidentiteten. En interparlamentarisk delegation mellan VEU: s parlamentariska församling och Europaparlamentet skulle hjälpa till med denna uppgift.
Under 1998 har vi fått se ytterligare framsteg under GUSP och många av dessa framsteg har skisserats av rådets ordförande, särskilt, skulle jag säga, det framgångsrika igångsättandet av den historiska utvidgningsprocessen.
Under de kommande åren hoppas jag att rådet kommer att etablera ett ännu närmare samarbete med parlamentet eftersom GUSP fortsätter att utvecklas.

Sindal
Herr ordförande! När det gäller Spencers betänkande har det egentligen rått enighet i kammaren om att framstegen har varit få. Det håller jag också med om. Det finns ytterligare tre saker som jag kan hålla med om. Det är att det saknas framsteg, när det gäller viljan att förebygga konflikter, t.ex. på Balkan, som vi har hört. Vidare gäller det det interinstitutionella samarbetet och de formella reglerna. Också jag vill fästa uppmärksamheten på, att om det här skall betraktas som ett folkligt projekt, är det otroligt viktigt att parlamentet blir behörigt att medverka. Jag håller med om vad som sagts om GUSP och analysenheten, men jag vill gärna understryka, att jag betraktar denna analysenhet som support för rådet och inte som ett organ som upphöjts till ny institution.
Men jag har också invändningar. Som dansk är jag lite bekymrad över de goda intentionerna, som beskrivs i betänkandet, när de överskuggas av rustningspolitik och förslag om att integrera Västeuropeiska unionen i unionen. Det tar jag naturligtvis avstånd från. Petersberg-avtalet beskrivs korrekt, och jag stöder det. Amsterdamfördraget ger en god beskrivning av vad som kan kallas möjligheterna att sammanjämka medlemsländernas utrikespolitik, som utrikesminister Cook sade tidigare, under respekt för de enskilda ländernas önskemål. Man skall inte vara så ambitiös att projektet inte håller. Det är inte bara nya säkerhetsstrukturer som skapar resultat, utan det avgörande är viljan hos medlemsländerna.

Donner
Herr ordförande! Cook gjorde ett imponerande uttalande om resultaten av det brittiska ordförandeskapet. Han glömde berätta att fotbolls-VM börjar i juni; kanske det också sker tack vare de brittiska insatserna.
Det finns ett överflöd av pratsamma välmenande personer i unionen, 1997 lade rådet fram 124 förklaringar om utrikespolitiken. Kunde de ändra verkligheten? Svaret är nej. I betänkandet av Spencer som det ser ut i dag finns en önskan om att integrera VEU i unionen. Kanske vissa människor kommer att ha rent samvete efter det.
Alla talar om vädret, ingen gör något åt det. Alla talar om utrikespolitiken, men var är innehållet? Om det går åt alltför mycket tid åt underordnade frågor, blir det för lite tid över för avgörande frågor som utvidgningen och den ofullständiga förmågan att handla.
Allmänpolitik fortsätter att vara kärnpunkten i unionen. Alla vill bevara fred och stabilitet, men viljan till gemensamma åtgärder fortsätter att vara begränsad, som vi såg i Albanien. När fredsprocessen i Mellanöstern långsamt dör, till exempel - tack vare Netanyahu - trots kraftiga investeringar av unionen i området, måste hela idén med en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik granskas på nytt, inbegripet, i det här fallet, ekonomiska och andra sanktioner.
Spencers betänkande visar tydligt att det nästan inte gjorts några framsteg i det utrikespolitiska området. Jag vill gratulera Spencer för att han konstaterat det uppenbara.

Swoboda
Herr ordförande, herr rådsordförande! Först vill jag gratulera kollega Spencer till hans betänkande, som ger anledning till en säkerligen mycket intressant och kritisk debatt. Jag vill efter den livliga diskussionen och de innehållsrika bidragen egentligen begränsa mig till två kritiska påpekanden. Det ena gäller synliggörandet av vår utrikespolitik, och det andra är diplomatkåren Vad gäller synliggörandet av vår utrikespolitik vill jag påpeka att till och med på de områden där vi lyckas komma fram till en gemensam utrikespolitik, är den många gånger kanske inte verkligen synlig för befolkningen i ifrågavarande länder. Jag vet att detta är ett problem. Jag har just kommit tillbaka från Turkiet. Finns det många människor i Turkiet som vet vilken vår utrikespolitik är och vad beslutet vid toppmötet i Luxemburg innebär? Utrikesminister Robin Cook har ju just gjort ett mycket framgångsrikt, mycket positivt besök, även om vi ännu inte kan se resultatet av det, men det vore kanske också att vänta sig för mycket. Finns det då många som förstår att uppskatta de ansträngningar som just EU gör, för att stödja organisationer för de mänskliga rättigheterna? För en kort tid sedan var jag i Israel och Palestina. Hur är det där? Har vi i tillräcklig utsträckning tänkt över hur vi bättre skall kunna synliggöra vår utrikespolitik?
Mitt andra påpekande gäller diplomatkåren. Vi har utmärkta kvinnor och män inom diplomatkären. Jag frågar mig emellertid varför det fortfarande inte finns någon kommissionsrepresentation i Algeriet, efter så många månader av intensiva samtal? Varför har de diplomatiska beskickningarna i Turkiet och i Slovakien så länge varit obemannade? Det kan hända att det inte är kommissionens fel, utan att somliga länder, som är pigga på att skicka dit en representant från sina egna led, behöver så lång tid på sig. Jag tror dock att detta är ohållbart för vår gemensamma utrikespolitik, och jag ber kommissionens representanter, kommissionären är nu här, och även er, herr rådsordförande, att se till att våra intressen tillvaratas mer effektivt på de områden där vi har en gemensam utrikespolitik. Det anser jag vara mycket viktigt.

Cook
Herr ordförande! Jag håller med om de flesta av de målsättningar som har förts fram under denna mycket välfyllda debatt, i vilken alla som deltog talade med energi och tydligt engagemang.
Jag vill direkt klara av det enda anförande som jag inte var ense med. Jag kaninte hålla med om vad Anthony sade om återvändande av flyktingar i f.d. Jugoslavien. Vi får inte glömma orsaken till varför dessa människor blev flyktingar. De blev det på grund av avskyvärda, våldsamma och etniskt grundade konfrontationer. När vi bygger ett nytt Europa så är det mycket viktigt att vi bygger ett nytt Europa som vilar på principen om etnisk pluralism och tolerans av minoriteter. Det är när allt kommer omkring en av de normer som vi tillämpar för länder som ansöker om medlemsskap i Europeiska unionen, och det borde också vara en norm som vi tillämpar på länder som vill sluta handelsavtal med oss.
Jag sade tidigare i eftermiddag hur mycket vi välkomnar att president Nelson Mandela kommer till Cardiff. Vi kan inte hylla avskaffandet av apartheid i Afrika medan vi tolererar det i ett hörn av Europa.
För övrigt instämmer jag i många av de synpunkter som har förts fram här. Den fråga som jag kände löpte som en röd tråd genom diskussionen var att man ibland inte lyckades begripa att det inte räcker med att uttala sin önskan för att det skall ge resultat. Jag var särskilt imponerad av Carnero González lista över den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitikens misslyckanden: Albanien, Algeriet, Kosovo, Västsahara, fredsprocessen i Mellanöstern.
Det finns jättelika problem i världen, och det finns några allvarliga konflikter. Jag tycker att vi ger oss själva en uppgift som utan tvivel gör oss frustrerade när vi kontrollerar om en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik har löst alla konflikter i världen eller inte.
Först och främst är det något ouppnåeligt. För det andra vill jag avråda kolleger från en modern form av imperialism genom att tro att de lösningar som vi själva beslutar är de rätta i Europa, också nödvändigtvis är godtagbara för de som är inblandade i konflikter i andra världsdelar. Vi är skyldiga att erbjuda den bästa hjälp vi kan ge för att hitta lösningar och vidta åtgärder mot dem som uppsåtligt och oansvarigt förlänger en konflikt eller förlänger våldet. Inom dessa två målsättningar att försöka hitta en lösning på en konflikt och hindra personer från att bruka våld för att lösa en konflikt bör vi hitta en gemensam ståndpunkt bland våra länder. Det kommer inte alltid att skapa lösningen, men vi är absolut skyldiga att hitta den gemensamma ståndpunkten.
Om man tittar tillbaka på det som har hänt de senaste månaderna, har Europa i flera av dessa konfliktfrågor verkligen antagit en gemensam ståndpunkt, och försökt nå fram till lösningar. Det har inte alltid lyckats och i de fall där vi har lyckats, till exempel i Bosnien, kommer det oundvikligen att ta lång tid, kanske en generation, att med möda ta sig upp igen från de senaste årens hat. Jag vill be Europaparlamentets ledamöter att, medan de är helt berättigade att kräva gemensam sak och gemensamma åtgärder från rådets sida, inse att det inte nödvändigtvis kommer att ge resultat, och att det absolut inte kommer att ge resultat som är godtagbara i en omedelbar framtid.
Slutligen vill jag ta upp vad en eller två kolleger sade, vilka hänvisade till Amsterdamfördragets mekanismer för att förbättra av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Det är verkligen så att när vi har inrättat enheten för politisk planering och tidig förvarning och den höge representanten, har vi en bättre mekanism för att ge uttryck åt de gemensamma ståndpunkter vi antar. De kommer naturligtvis inte att ha någon rättslig grund förrän Amsterdamfördraget ratificerats. Det är upp till medlemsstaterna. Kollegerna i Europaparlamentet kan resa tillbaka till medlemsstaterna och se till att de får upp farten så mycket som möjligt så att dessa inom kort verkligen ratificerar fördraget. Jag är glad att jag kan informera er om att vi i Förenade kungariket nu nästan är klara med parlamentsprocesserna för ratifikation av Amsterdamfördraget. Om andra parlament har samma tidtabell kan fördraget ratificeras inom några få månader och det ger oss en rättslig grund för att ta dessa steg i den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Under tiden har vi använt vårt ordförandeskap till förberedelser så att vi från det ögonblick vi har den rättsliga grunden att stå på kan gå fort fram med ändringar i personal, anordningar, resurser så att vi kan agera omedelbart inom den rättsliga ramen.
Jag slutar med en vädjan till alla ledamöter. Jag har med stort intresse lyssnat till flera tal i eftermiddag som kräver en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik och fördömer rådet för dess brist på politisk vilja att nå dit. Jag måste säga att i vart och ett av de länder från vilka jag hört talare tala välformulerat och passionerat i eftermiddag kan jag räkna upp flera fall de senaste månaderna då deras medlemsstater har stått emot de övrigas försök att nå fram till en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik, särskilt i fallet Lalumière som kom med de hårdaste kraven på en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik.
Det är inte lätt att bygga upp en sådan gemensam ståndpunkt, det krävs nämligen ständiga kompromisser. Vi kommer aldrig att få en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik genom att en nation kräver att resten av Europa antar deras utrikes- och säkerhetspolitik. Det kommer att krävas kompromisser oss emellan, och de bästa förutsättningarna att lyckas har vi om vi öppet erkänner att alla länder kommer att behöva arbeta för det gemensammas bästa och ibland kommer att behöva överge sina egna nationella ståndpunkter för att kunna göra detta.
Ibland, och mitt eget land förbehåller sig den rätten, måste vi säga att vi kan inte överge denna särskilda nationella synpunkt eftersom den är alltför viktig. Vi måste behålla den rätten att försvara våra nationella intressen. Det gör det naturligtvis svårt att motsätta sig en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik, men jag skulle vilja hävda för Europaparlamentet att det också är mycket viktigt att se till att vi får folkets stöd så att Europeiska unionen behåller sin legitimitet.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Situationen i Sydafrika
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om situationen i Sydafrika.

Henderson
Herr ordförande! Jag skulle vilja tala om hur glad jag är över att parlamentet har valt att debattera detta viktiga ämne vid denna viktiga tidpunkt. Som parlamentet vet har Europeiska unionen sedan 1994 gjort en serie åtaganden för att hjälpa Sydafrika med övergången från apartheidregimen. Vi är fast beslutna att fortsätta hjälpa Sydafrika under de ekonomiska och politiska förändringarna i dess samhälle. Vi i Europa har sett hur samhällen binds samman genom att de når fram till gemensamma mål för ekonomisk utveckling och välfärd. Vi skulle alla kunna hålla med om att handel och samarbete mellan nationer med större sannolikhet för dem närmare varandra. Det bästa sättet Europeiska unionen kan hjälpa Sydafrika på är att ge Sydafrika större möjligheter till handel och ekonomisk utveckling som hjälper landet att överbrygga de klyftor i samhället som orsakats av så många år av hat och förtryck.
Jag tror också att Sydafrika har möjlighet att vara en av katalysatorerna för tillväxt och utveckling i hela Afrika. Europeiska unionen måste fortsätta göra allt den kan för att hjälpa till med att bygga upp den möjligheten. Många av Europeiska unionens åtaganden som jag nämnde tidigare har redan fullföljts. Ett åtagande vi gjorde var att erbjuda Sydafrika begränsad anslutning till Lomékonventionen, och jag är glad att kunna säga att anslutningen äntligen träder i kraft den 1 juni nu när den ratificerats av alla medlemsstater. Jag ser fram emot Sydafrikas fullständiga deltagande i den politiska dialogen mellan AVS och Europeiska unionen, vilken står i centrum i Lomékonventionen.
Europeiska unionen och Sydafrika slöt också ett antal avtal om vetenskap och teknik i november 1996, och samtalen om separata avtal avseende fiske, vin och spritdrycker fortsätter att göra framsteg. Med avseende på bistånd har Europeiska gemenskapen givit ansenlig utvecklingshjälp på över 100 miljoner ecu per år till Sydafrika genom det europeiska programmet för återuppbyggnad och utveckling som kommer att fortgå åtminstone till 1999. Jag kan tala om för parlamentet att det är en prioritet för Förenade kungarikets ordförandeskap att göra så stora framsteg som möjligt i förhandlingarna om ett handels- och samarbetsavtal med Sydafrika och om de besläktade avtalen om fiske, vin och spritdrycker. Under de senaste månaderna har vi kommit en bra bit på vägen, men jag tror att det finns en politisk vilja att gå mycket längre än så före slutet av juni.
Handelsförhandlingarna har tidigare gått långsamt men de fick förnyad energi förra hösten med ett detaljerat sydafrikanskt erbjudande. Chefsförhandlarna på båda sidor anser att ett avtal som är rättvist och fördelaktigt för båda sidor är inom räckhåll. Den 30 mars bad man vid allmänna rådsmötet Coreper att tillsammans med kommissionen undersöka alternativ för att förbättra Europeiska gemenskapens erbjudande. Samtalen befinner sig just nu i ett avgörande läge. Båda sidor behöver göra ansträngningar för att visa flexibilitet. Ordförandeskapet har fortsatt hålla en nära kontakt med Sydafrika hela tiden, och har även samarbetat nära tillsammans med kommissionen och andra medlemsstater. Jag är uppmuntrad av upprepade uttalanden av sydafrikanska ministrar om deras beslutsamhet att sluta ett avtal.
Båda sidor måste på nytt undersöka områden som till exempel ökad täckning av den totala handeln för att komma fram till ett avtal som överensstämmer med WTO: s bestämmelser. Ett avtal måste också uppfylla båda sidors offensiva ekonomiska intressen, till exempel inom jordbruks- och industrisektorn. Naturligtvis förblir hänsynen till gemenskapens intresseområden och ekonomiska intressen de viktigaste målen för våra förhandlare. Hela förhandlingarna igenom har rådet varit medvetet om de eventuella effekter ett avtal kan ha på grannländerna till Sydafrikas utvecklingsgemenskap. Både Europeiska unionen och Sydafrika har vid upprepade tillfällen gjort klart att det kommer att tas hänsyn till dessa länders oro vid förhandlingarna. Avtalet mellan Sydafrika och Europeiska unionen måste vara positivt för hela området.
Med tanke på detta har kommissionen sagt att den skall överväga teknisk hjälp till länder i Södra Afrikas tullunion under en eventuell period av ekonomisk anpassning, och jag är övertygad om att de ekonomiska fördelar som ett avtal skulle ge Sydafrika också kommer att delas av Sydafrikas grannländer. Jag skulle vilja ta tillfället i akt att tacka ledamöterna för det intresse de har visat för rådets insatser att nå fram till ett avtal med Sydafrika. Jag skulle särskilt vilja tacka ledamöterna i delegationen för förbindelserna med Sydafrika, vilka jag träffade tidigare under ordförandeskapet, och vilkas stöd till förhandlingsprocessen har varit mycket välkommet. Jag hoppas att alla ledamöter fortsätter att stödja dessa ansträngningar under de avgörande veckor som kommer och i framtiden när det slutgiltiga avtalet kommer att behöva detta organs samtycke.
Europeiska unionen kommer att få ytterligare en möjlighet att visa hur viktigt den anser att förbindelserna med Sydafrika är vid Europeiska rådets möte i Cardiff när president Mandela kommer att äta lunch med de samlade stats- och regeringscheferna. Jag skulle vilja upprepa min övertygelse att ett tillfredsställande resultat av förhandlingarna kan åstadkommas genom hårt arbete och god vilja från båda sidor. Jag hoppas vi kan fortsätta göra snabba framsteg mot att avtalet sluts och fullfölja de löften vi har givit Sydafrika. Jag vill återigen tacka kammaren för dess fortsatta intresse och stöd och känsla av brådska och prioritet för att ett handelsavtal med Sydafrika kommer till stånd.

Pinheiro
Herr ordförande! Det är snart tre år sedan vi inledde en ambitiös serie förhandlingar med det nya Sydafrika, efter att unionen hade satt upp en unik målsättning: inrättandet av en långsiktig ram för samarbete med denna viktiga partner som skulle understödja dess historiska övergång till demokrati och återspegla den dubbelsidiga arten av dess ekonomi.
I april förra året hade vi nöjet att välkomna Sydafrika som den 86: e medlemmen av Lomékonventionen. Vid ministerrådet AVS/EG i Luxemburg undertecknades ett särskilt protokoll som gav Sydafrika begränsat tillträde till Lomékonventionen. Det markerade slutet på förhandlingarna om den första delen av den kommande ramen för samarbetet mellan EU och Sydafrika.
Efter tre års hårt arbete måste vi dock med viss sorg konstatera att den andra delen, som kommer att leda fram till ett bilateralt handels-, utvecklings- och samarbetsavtal, ännu inte har avslutats. Vi har gjort många framsteg och preliminärt enats om de flesta delarna av det framtida avtalet. Det återstår dock arbete inom flera viktiga områden innan avtalet kan slutas.
Förra månaden hade vi vår 18: e förhandlingsrunda och nästa är planerad till den 10 och 11 juni. På flera punkter måste klyftan mellan EU och Sydafrika överbryggas. Jag tror ändå att vi fortfarande har en god chans att snart kunna avsluta arbetet. Det finns fortfarande möjligheter vi kan använda. Kommissionen gör allt för att fullfölja dessa bilaterala förhandlingar med Sydafrika innan vi inleder post-Lomé-förhandlingarna nästa höst. Vi förstår att det från sydafrikanskt håll finns en önskan att sluta avtalet med EU före valkampanjen inför landets allmänna val som skall genomföras under den första halvan av 1999.
Vilka är de viktigaste ouppklarade frågorna? För det första återstår några problem i samband med andra frågor än handelsfrågor, framför allt formuleringen av vår föreslagna underlåtenhetsklausul och frågan om de framtida ekonomiska resurser som skall avsättas för utvecklingssamarbete med Sydafrika. Inga belopp kommer att nämnas i avtalet men kommissionen har uppmanats att ge en politisk försäkran om att det ekonomiska stödet till Sydafrika verkligen kommer att fortsätta efter år 2000.
För det andra är flera frågor fortfarande ouppklarade med avseende på handelsrelaterade aspekter, vilka är av avgörande betydelse för varje frihandelsavtal. Ytterligare diskussioner och förhandlingar behövs för att komma överens om exakta åtaganden inom områdena anti-dumpning, säkerhetskontroller, konkurrenspolitik, offentlig upphandling, immateriell egendom och sjötransport.
Slutligen behöver vissa verkliga hinder lösas inom handelssektorn för att vi skall komma fram till ett avtal med Sydafrika som överensstämmer med de principer som gemenskapen anser vara avgörande och som jag kort skall ta upp. Den första principen är full överensstämmelse med Världshandelsorganisationens villkor. Som ni vet tas det allmänt för givet att ett frihandelsavtal skall omfatta över 90 procent av den totala handeln mellan parterna för att undvika eventuella tolkningsdiskussioner inom Världshandelsorganisationen. EU: s nuvarande erbjudande täcker 89 procent av importen från Sydafrika. Sydafrikas erbjudande föreslår en liberalisering av 81 procent av dess egen import från Europeiska unionen. Båda erbjudandena står alltså för ett stort steg mot en förbättrad tillgång till marknaden men de är inte tillräckligt tilltalande för den andra sidan och de kanske inte är tillräckliga för att garantera att avtalet uppfyller Världshandelsorganisationens villkor. Det är nu dags för båda sidor att öka täckningen i sina respektive handelserbjudanden.
Vi vet att det inte är ett lätt steg att ta, eftersom det berör känsliga sektorer och intressen på båda sidor. Vi behöver dock röra oss i den riktningen och samtidigt komma ihåg de två principer om ömsesidighet och asymmetri som våra handelspolitiska samtal bygger på. Borttagande av tariffer från Europeiska unionens sida kan i princip ske snabbare och vara klart inom tio år. Det sydafrikanska erbjudandet är grundat på en övergångsperiod om tolv år. Om vi kan röra oss i riktning mot ytterligare handelsförmåner, skulle vi säkerställa djupare förbättringar i tillgången till marknaden och samtidigt ett betydande differentieringselement som skulle ta hänsyn till skillnaderna i utveckling mellan de två sidorna.
Den andra principen är överensstämmelsen med EU: s gemensamma politik. Handelsavtalet med Sydafrika måste stämma överens med befintliga politiska program i Europeiska unionen som till exempel Europeiska unionens gemensamma handelspolitik och, i synnerhet, den gemensamma jordbrukspolitiken och den gemensamma fiskeripolitiken. Sydafrika är det första fallet i unionens historia av ett preferensavtal där frihandelsmålet även gäller jordbruket. Den övervägande delen av Europeiska unionens jordbruksförmåner för Sydafrika är planerade att inledas efter år 2003 eller år 2005 så att de sammanfaller med reformerna i den gemensamma jordbrukspolitiken. Vissa jordbruksprodukter kommer, tills vidare, att undantas från borttagande av tariffer. Även för dessa produkter kan emellertid en delliberalisering övervägas i vissa fall, och en regelbunden granskning skall ordnas. Tarifförmåner planeras också för fiskeriprodukter, men det fortsätter att bero på de framsteg som görs i förhandlingarna om separata fiskeriavtal.
Den tredje principen är överensstämmelsen med bestämmelserna i avtal med andra förmånsberättigade parter. Vårt avtal med Sydafrika måste också överensstämma med Europeiska unionens befintliga utrikesavtal, med särskild uppmärksamhet för Medelhavsländerna och AVS-länderna. Det kommer att behövas en finslipning för att skydda dessa länders viktigaste exportintressen på den europeiska marknaden, men också för att garantera att villkoren för Sydafrikas tillgång till Europeiska unionens marknad kan jämföras med dem för andra länder i ett liknande läge. Överensstämmelse kommer också att sökas inom områdena regler och ursprung.
Den fjärde principen, slutligen, är att vi måste ha en stark utvecklingsdimension, till förmån för Sydafrika och dess grannländer. Det är vårt definitiva mål att se till att avtalen mellan EU och Sydafrika har en positiv utvecklingseffekt inte bara för Sydafrika självt, utan även för södra Afrika och AVS-gruppen i stort.
Redan från början av förhandlingarna för två år sedan inledde vi en process med regelbundet samråd med AVS-gruppen och olika delgrupper som vi träffar regelbundet. På grundval av det vi har fått reda på under denna process är vi övertygade om att avtalet mellan Europeiska unionen och Sydafrika, om det klaras av med framgång, kommer att vara till nytta inte bara för båda parter utan också för många andra som har starka ekonomiska band med Sydafrika.
Hur kan vi garantera den positiva effekt som vi siktar mot? Jag skulle säga att svaret ligger i ett politiskt engagemang grundat på sunda ekonomiska analyser. Det politiska engagemanget finns. Vi arbetar fortfarande på analysen. Ur vår synpunkt kommer effekterna av detta frihandelsavtal mellan Europeiska unionen och Sydafrika att kännas i tre koncentriska cirklar. Först har vi fördelarna för BLNS-länderna - Botswana, Lesotho, Namibia och Swaziland - Sydafrikas fyra grannländer som hör till Södra Afrikas tullunion, SACU. För det andra kommer det att innebära fördelar för SADC-regionen - den vidare cirkeln med 14 länder som täcker hela södra Afrika. För det tredje ser vi den bredare AVS-familjen.
Vi förväntar oss att de pågående undersökningarna skall bekräfta att frihandelsavtalet skall ge lika betydande fördelar för både konsumenter och företag. Affärsvärlden kommer att få tillgång till ett billigare och mer diversifierat utbud av produktionsvaror och av kapitalvaror, och de får alltså bättre möjligheter till investeringar, export och anställning av extra personal. Ökad sysselsättning och en investeringsökning i regionen väntas vara de viktigaste effekterna av vårt frihandelsavtal med Sydafrika, och dessa kommer att öka ännu mer av ett intensivare ekonomiskt samarbete.
De principer som unionen följer i förhandlingarna med Sydafrika ger ingen grund för kontroverser. De återspeglar ambitionerna hos det nya Sydafrika, som har placerat sig självt i spetsen för en " afrikansk renässans" . När Europeiska rådet förbereder sig på att hälsa Nelson Mandela välkommen till Cardiff nästa månad, är det viktigt för oss att se till att gemenskapen översätter sina åtaganden till ett generöst och innovativt avtal som kommer att stödja handeln, förstärka utvecklingen och främja freden och stabiliteten i området.
När vi nu går in i en beslutande fas av dessa ambitiösa förhandlingar med Sydafrika, så är vi fullt medvetna om att det avtal vi skall komma fram till är viktigt för många andra och av många AVS-länder kommer att betraktas som en avgörande test för själva Lomékonventionen. Det är vår sak att visa att frihandel kan ske i utvecklingssammanhang och att förena ömsesidiga intressen med solidaritet. Jag hoppas att våra medlemsstater tillsammans med oss för fram dessa åsikter och om så är fallet i Cardiff är jag säker på att vi mycket snart kommer att lyckas.

Kinnock, G.
Herr ordförande! Jag skulle vilja tacka kommissionären och gratulera Förenade kungarikets ordförandeskap till dess tydliga åtaganden för dessa handels- och utvecklingssamtal. Jag vill också tacka ministern själv för att han ville ta upp det här ämnet med oss i Europaparlamentet. Som de båda har sagt har vi nått en mycket avgörande fas i dessa förhandlingar. Ingen av dem nämnde faktiskt att den nittonde rundan, som skulle ha ägt rum denna vecka, har skjutits upp. Det är en mycket oroande försening i en mycket svår process. Jag har följt den sedan jag var föredragande om interimsavtalet.
Förväntar sig rådet, mot bakgrund av att den sydafrikanska förhandlingsgruppen nu är villig att lägga fram ett nytt - och avsevärt förbättrat - erbjudande med eventuellt 85 procent produkttäckning, att kommissionen från vår sida kommer att lägga fram ett erbjudande med motsvarande justeringar? Låt oss tala klarspråk. Sydafrika säger nu att de själva är villiga att göra betydande justeringar så att vi kan göra tydliga framsteg. Om inte Europeiska unionen är beredd att ta tydliga initiativ för att återuppliva samtalen riskerar vi att äventyra hela processen.
Jag vill inte att rådets ordförande skall tro att jag är den som ringer i varningsklockan i onödan, men verkligheten är den att EU bara har två veckor på sig att ta fram ett lämpligt svar som kan säkerställa att de viktiga handelsdelarna av förhandlingarna slutförs och blir klara för diskussion i Coreper nästa vecka. Naturligtvis förväntar vi oss inte ett slutgiltigt eller fullständigt avtal, men vi borde sikta på en " finslipning" och inte mer än så under det österrikiska ordförandeskapet. Det kommer att ske om vi i grunden har kommit överens om de viktigaste och mest omtvistade handelsfrågorna. Asymmetrin måste tydligen plockas fram ur skåpet och dammas av ordentligt, och måste diskuteras väldigt ingående i förhandlingarna. Kommissionen har redan nämnt det.
I en globalt föränderlig marknad skulle troligen inget avtal om handelsliberalisering inom dessa tidsramar ha en chans att överleva. Vi har reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken, vi har de nya GATT-förhandlingarna, är det då inte troligt att de båda blir föråldrade och meningslösa inom de tidsramar som nu gäller? Låt oss vara beredda att gå tillbaka till grunden. Låt oss sluta köra fast genom att kivas om produkt per produkt. Vi måste vara generösa.
President Mandela närmar sig slutet på sitt presidentskap, efter att ha visat mod och obeveklig beslutsamhet att säkerställa en bättre framtid för sydafrikanerna. Vi har en tydlig roll att spela. Rådets ordförande minns kanske att jag i Strasbourg i januari frågade honom om det kunde gå att bjuda in president Mandela till Cardiff för att underteckna ett avtal. Han kommer nu till Cardiff för att säga adjö till statscheferna - och njuta av de glädjeämnen som Wales huvudstad har att erbjuda! Vore det inte då grädde på moset om vi då kunde tillkännage att vi har nått omfattande överenskommelser mellan Europeiska unionen och hans land Sydafrika?

Maij-Weggen
Herr ordförande! Jag skulle vilja ge en mer övergripande bild av detta problem och i viss mån lämna detaljerna i förhandlingarna. På den tiden när jag själv var minister, även i ministerrådet, fick jag föra olika förhandlingar om bland annat transitoavtal med Österrike och Schweiz, och jag vet hur man fastnar i detaljer om man glömmer den stora helheten.
När Sydafrika efter en lång mörk period med apartheid återgick till ett demokratiskt system på ett mycket respektabelt sätt, var hela västvärlden full av lovord och löften för landets framtid. Även Europeiska unionen ställde sig då bakom dessa lovord och löften. Den ekonomiska bojkott som Sydafrika måste utstå skulle ändras till ekonomiskt samarbete och Sydafrika skulle få generös hjälp från de europeiska utvecklingsfonderna. Det var bilden kort efter självständigheten. Det sistnämnda har lyckligtvis förverkligats. Det har också rådets ordförande liksom även Pinheiro klarlagt. Sydafrika är mottagare av en hel del finansiellt stöd för att komma över följderna av apartheid, och dessa projekt går också bra såvitt jag har hört.
Det stora problemet ligger ändå i handelsavtalet som släpar efter med tre år. Just det avtalet är mycket viktigt för Sydafrika, eftersom det sydafrikanska jordbruket och den sydafrikanska industrin efter alla år av ekonomisk bojkott måste få chansen att växa och exportera, även till Europa. Det är ju det enda sättet att verkligen bekämpa fattigdomen i Sydafrika och att stimulera sysselsättningen, även till förmån för den svarta befolkningen. Det finns en arbetslöshet på 40 procent där, framför allt bland ungdomar. Det är alldeles för högt. Det måste vi verkligen inse. Det är en stor fara för stabiliteten och kanske till och med för demokratin i det landet. Den ökande kriminaliteten har också samband med detta. Mot den bakgrunden är det obegripligt att förhandlingarna släpar efter så länge, och det är egentligen också obegripligt att de har kommit att urarta i sådana detaljer. Naturligtvis har Sydafrika också haft problem. Det vet vi, i synnerhet med de angränsande länderna, och det är också en allvarlig punkt. Den verkliga bromsen på förhandlingarna sitter emellertid ändå helt enkelt hos medlemsstaterna som har vägrat att göra eftergifter, framför allt på jordbruksområdet. Det är där den ömma punkten i det hela sitter.
Min grupp anser att det är hög tid att stoppa denna ödesdigra process med detaljförhandlingar och att göra en gest av god vilja i riktning Sydafrika. Därmed kommer alla medlemsstater att bli tvungna att minska på sina krav. Men då kan det också komma ett verkligt avtal. Vi anser att när president Mandela kommer till Cardiff - jag har haft nöjet att träffa president Mandela flera gånger - bör denna generösa gest tillägnas honom. Kanske behövs bara att regeringscheferna för en gångs skull har modet att i Cardiff helt enkelt dra ett streck över dessa förhandlingar och säga att så kommer vi att göra. Vi vill räcka Mandela en hjälpande hand, och vi vill att Sydafrika kan sluta bra avtal med Europa för att därigenom få chansen att utveckla sin ekonomi. Det behöver vi, herr ordförande. Det är anledningen till min allmänna politiska vädjan utan att gå in på ändlösa detaljer som vi nu återigen får framdukade.

Collins, Gerard
Herr ordförande! Jag skulle vilja tacka rådet och kommissionen för deras uttalanden inför Europaparlamentet i dag. Vi är alla besvikna över hastigheten i förhandlingarna om handels- och utvecklingsavtalet med Sydafrika, men det är viktigt att slutresultatet av förhandlingarna är ett avtal som är förmånligt för båda parters långsiktiga intressen. Sydafrika är den största ekonomiska makten i Afrika söder om Sahara, och Europeiska unionen är dess viktigaste handelspartner. Det är tydligt att varje avtal kommer att ha långtgående följder, inte bara för våra framtida förbindelser med Sydafrika utan även med dess grannländer.
Parlamentet borde ta den möjlighet som kommit fram i dagens debatt att på nytt bekräfta sitt politiska åtagande att nå ett omfattande och innehållsrikt avtal med Sydafrika som är rättvist för båda parters intressen. Jag skulle vilja uttrycka mitt fulla förtroende för kommissionär Pinheiro och hans grupp av förhandlare vilka jag vet kommer att göra allt de kan för att sluta ett avtal i linje med det förhandlingsmandat de har fått av ministerrådet, ett mandat som inte återspeglade de offentliga uttalanden eller åtaganden som stats- och regeringscheferna har givit president Mandela och vilka naturligtvis höjde förväntningarna i Sydafrika väldigt mycket.
I april lade kommissionens tjänstemän fram en serie förslag som skulle ge en öppenhet som ligger på 95 procent, en avsevärd förbättring mot tidigare europeiska förslag. Jag hoppas att Sydafrika inom kort kan reagera på detta förbättrade förslag och att allt nu kommer att göras för att slutföra förhandlingarna så nära det planerade slutdatumet i mitten av 1998 som möjligt, eller senast i slutet av året.
Jag skulle också vilja ta tillfället i akt att i egenskap av ordförande för parlamentets delegation för förbindelserna med Sydafrika säga att jag och mina kolleger i delegationen har haft ingående diskussioner med sydafrikanska ministrar och företrädare för icke-statliga organisationer om det europeiska programmet för återuppbyggnad och utveckling i Sydafrika. Jag är övertygad om att detta biståndsprogram fortsätter att på ett värdefullt sätt bidra till främjandet av den ekonomiska utvecklingen för de mindre lyckligt lottade i Sydafrika och jag hoppas att detta program skall fortsätta efter år 1999.
Jag skall avsluta med att uppmana kommissionen att lägga fram ett förslag för fortsättning av det europeiska programmet för återuppbyggnad och utveckling till parlamentet och rådet så snart som möjligt, så att vi kan ta ställning till det i god tid före slutet av det innevarande programmet.

Bertens
Herr ordförande! Det som började som starten på en ny tidsera har hittills egentligen inte fått någonting annat än en dålig lukt. Ett dubbelt förfarande gentemot Sydafrika med ett kvalificerat medlemskap i Lomékonventionen och en bilateral tillväxt riktad mot frihandeln är det korrekta förfarandet. Resultatet har visat sig vara mindre snyggt. Uteslutandet av 45 procent av jordbruksprodukterna är i strid med andan i det förfarandet. Det måste till en generös gest från EU: s sida. Det handlar här om ett asymmetriskt avtal med ett land där allt ännu inte är i sin ordning.
EU måste också vidta åtgärder för ett uppföljningsprogram för återuppbyggnad och utveckling, och när det nuvarande programmet löper ut 1999 förtjänar det en omedelbar fortsättning. Jag skulle gärna vilja höra av rådet och kommissionen om det i biståndet går att ägna större uppmärksamhet åt säkerhetsaspekterna i utvecklingen. Sydafrika härjas av brottslighet, och en våldskultur tar kontrollen över landet.
Det måste bli mer kontroll över vapenflöden. Kanske kan rådet i det sammanhanget också upplysa om EU: s handlingsprogram beträffande lätta vapen och konferensen som det nyligen arrangerade i Sydafrika.

Querbes
Herr ordförande! Framstegen och de avslutade förhandlingarna mellan Sydafrika och unionen var en i våra ögon grundläggande utmaning. Denna utmaning, som rådets ordförande erinrar om, är att konsolidera de mänskliga och demokratiska framsteg som har gjorts i detta land, bidra till en utveckling som genererar åtgärder och sysselsättning och att med hjälp av Sydafrika och dess påverkan på södra Afrika främja stabilitet, fred och utveckling av en stor del av den afrikanska kontinenten.
I den andan önskar vi att nästa möte mellan president Mandela och ledarna inom Europeiska unionen skall kunna konstatera inte bara nya framsteg i förhandlingsprocessen, utan också en möjlighet att avsluta den. För att uppnå detta måste kommissionen och rådet, såsom deras representanter just har bekräftat, visa prov på det generösa tänkande som genomsyrar de europeiska regeringarna i deras förbindelser med Sydafrika, och noga bedöma de för båda sidor fördelaktiga konsekvenser som skulle kunna uppstå genom utvecklingen av de ekonomiska förbindelserna mellan Europeiska unionen och Sydafrika.
Naturligtvis kan inte utvecklingen av vår handel med Sydafrika leda till att en produktionssektor inom unionen offras, särskilt inte jordbruket, som alltför ofta används som växelkassa i unionens avtal med tredje land. Problemen här är emellertid inte jämförbara. Större delen av produktionen är inte konkurrensmässig på grund av avståndet, och de omvända årstiderna kan bidra till att snarare stärka komplementariteten än konkurrensen. Man måste vara mycket uppmärksam på dessa frågor. Inom ramen för ett nödvändigtvis asymmetriskt synsätt måste vi fördela den solidaritetsansträngning, som vi skall inleda, över unionens alla produktionssektorer. Genom att varje år revidera förteckningen över produkter som skall uteslutas kan vi bättre kontrollera konkurrenssituationen och kan redan från början begränsa antalet berörda produkter.
Avslutningsvis vill jag tillägga att våra åtgärder för gemensam utveckling och solidaritet måste uttryckas med hjälp av andra av unionens instrument, såsom direkt finansiellt stöd eller Lomékonventionen. Jag önskar att kommissionen och rådet i den andan har viljan att under de kommande veckorna sluta ett ekonomiskt avtal som vittnar om de europeiska folkens stöd till det folk som har övervunnit apartheid.

Aelvoet
Fru ordförande! För min grupps räkning skulle jag vilja ge uttryck för en stor oro beträffande tillståndet för förhandlingarna mellan EU och Sydafrika. Redan för flera år sedan formulerade Europaparlamentet mycket exakta förslag som tog hänsyn till arvet från apartheid, till nödvändigheten av regional integration och med en tydlig uppmaning till en asymmetri till Sydafrikas fördel. Förslagen som hittills lagts fram för EU: s räkning uppfyller absolut inte de önskemål som Europaparlamentet mycket klart formulerat. Jag skulle vilja fästa uppmärksamheten på fyra punkter.
För det första: problematiken med alltför begränsat tillträde till vår marknad för Sydafrikas jordbruksprodukter, medan hårt subventionerade jordbruksprodukter från EU å andra sidan förorsakar förödelse på den sydafrikanska marknaden. Så när man talar om samstämmighet på området politik tillsammans med andra sektorer inom Europeiska unionen måste Europeiska unionen i första hand rannsaka sitt eget samvete.
För det andra: protektionism vad gäller vissa färdiga produkter från Sydafrika.
För det tredje: medgivanden som innebär mycket litet på kort sikt eller träder i kraft för sent så att exportörerna under tiden sedan länge tvingats bort från den sydafrikanska marknaden.
Till sist, vad punkten om inkomstförluster från tullinkomster för Botswana, Lesotho, Namibia och Swaziland beträffar finns för närvarande inget adekvat förslag tillgängligt på grund av Europeiska unionen.
Det är anledningen till min vädjan, låt oss verkligen vara generösa. Låt oss vara innovativa, för det har hittills absolut inte varit fallet.

Macartney
Fru ordförande! När Sydafrika gjorde det omöjliga och genomförde en fredlig övergång till demokrati applåderade hela världen den inspiration som president Mandela gav oss. Hela världen applåderade också de offer som staterna i frontlinjen gjorde och som ledde till denna framgång: Botswana, Lesotho, Swaziland, Namibia och de övriga staterna. Alla dessa har ett mycket speciellt kapitalintresse för resultatet av dessa samtal, eftersom dessa länder är inneslutna i ett protektionistiskt system som gynnar dem. Det är inte så att de ville ha det så, utan sådant var systemet. Jag är ännu inte övertygad om att förslagen från Europas sida kommer att ersätta det beroende som de har fått på halsen.
Jag skulle vilja instämma i uttalandena från alla håll i kammaren till förmån för generositet, och jag är mycket uppmuntrad av den enighet med vilken detta hanteras. Detta är en tidpunkt då Europa kan komma fram till en slutsats och förbise några av de detaljerade invändningarna från kapitalintressena och komma till Cardiff och säga till president Mandela: Vi applåderar er, vi hyllar er, men inte bara med vackra ord utan med gärningar. Jag återger stämningen i kammare, n och jag ber rådet och kommissionen att göra detta till en av sina topprioriteter.

Theorin
Fru ordförande! Det är beklagansvärt att det inte har gjorts några ordentliga framsteg i de viktiga handelspolitiska förhandlingarna mellan Sydafrika och EU. Under mer än tre år har Sydafrikas demokratiska regering fått kämpa mot en diskriminerande handelspolitik från EU: s sida. EU är Sydafrikas största handelspartner. Trots det för några länder en protektionistisk politik beträffande bland annat vin, fiske och jordbruksprodukter. EU subventionerar exempelvis tomater på burk, och konkurrerar på det sättet fullständigt ut sydafrikanska tomater på deras egen marknad - med en ökande arbetslöshet som följd. Denna slår särskilt hårt, eftersom det framför allt är kvinnor som genom att arbeta i denna industri var och en försörjer 7-8 personer.
Fortfarande ägs 87 procent av all mark av vita. En tredjedel av befolkningen är arbetslös, en tredjedel har arbete och en tredjedel har informellt arbete. Problemen är stora i Sydafrika. Det kommer exempelvis att ta minst 20 år att komma till rätta med bostadsbristen.
Sydafrika är ett land som har rest sig från apartheid och politiskt förtryck. Det är en bred politisk rörelse som målmedvetet kämpar för att skapa ett nytt Sydafrika, något som ingen av oss som under många år arbetade i anti-apartheidrörelsen ens vågade drömma om.
Det är särskilt viktigt att EU stöder denna unga demokrati i dess kamp för fred och stabilitet och bidrar till att öka landets välstånd. Nu har Sydafrika gjort ytterligare eftergifter i förhandlingarna. Ordförandeskapet har ett särskilt ansvar att se till att EU nu äntligen är berett att underteckna detta avtal. Det vore viktigt och angeläget att Nelson Mandela får skriva på detta viktiga avtal för Sydafrika medan han fortfarande är president.
" Politik är att vilja" , sade en gång Olof Palme. Det är dags att visa den viljan från EU: s sida!

Wijsenbeek
Fru ordförande! Nu när Sydafrika som ett undantag har blivit ett exempel på demokrati i den världsdelen borde vi inom Europeiska unionen göra allt för att stödja den processen. Låt oss också tala klarspråk, det sätt på vilket sanningskommissionen under ledning av biskop Tutu för närvarande hanterar bearbetningen av frustration, hat, våld och förtryck är värt allt stöd och ett uppskattande ord och till och med beundran från alla håll. Särskilt när vi lyssnade till rådsordförande Cook i den förra debatten som då sade att vi måste göra allt för att åstadkomma demokratisering i världen och vi då sedan vägrar tillträde till marknaden och att underteckna associeringsavtalet på ett så barnsligt och jag skulle nästan vilja säga småaktigt sätt, då tror jag att vi egentligen bara har en sak kvar att tillfoga det brittiska ordförandeskapet: inget annat ordförandeskap än det nuvarande ordförandeskapet skulle behöva sätta in mer än allt för att i Cardiff, när president Mandela, mottagare av Nobels fredspris, kommer för att tala med alla medlemmar av Europeiska rådet, då kunna presentera ett färdigt avtal för honom.
Vi räknar med att det brittiska ordförandeskapet skall lyckas med detta, men vi vet också att motståndet inte ligger hos kommissionen, att motståndet mot avtalet inte ligger hos parlamentet, utan att det ligger hos rådet och att det inte går att uppnå någon enighet bland medlemmarna i rådet, och det ser inte bra ut för er, herr rådsordförande.

Spiers
Fru ordförande! Även jag välkomnar de steg som har tagits för att sluta ett handelsavtal under det brittiska ordförandeskapet och de personliga insatserna av rådets ordförande, men jag hoppas att dessa ansträngningar kommer att belönas så att president Mandela, när han kommer till Cardiff, inte bara helt enkelt tackar de europeiska ledarna för hjälpen under apartheidtiden, utan också kan tacka dem för att de vidtagit åtgärder för att komma fram till ett fullständigt och rättvist handelsavtal.
Kommissionär Pinheiro sade att det behövdes ett politiskt engagemang grundat på sunda ekonomiska analyser. Jag måste säga att det här också finns ett behov av en moralisk dimension, ett erkännande av att EU: s protektionistiska jordbrukspolitik som fortsätter som vanligt orsakar verkligt lidande i Sydafrika.
Henderson nämnde det arbete som har lagts ned av EU: s Sydafrikadelegation, men vad skall vi säga när vi möter sydafrikanska parlamentariker som berättar att överskottet av EU-kött i Namibia förstör köttproduktionen i södra Afrika eller att EU-subventionerade frukter och grönsaker undergräver den inhemska produktionen och förstör den sydafrikanska konservindustrin.
Tidigare i år friställde det största konservföretaget i Sydafrika 2 000 säsongsanställda och 400 fast anställda. Höga tariffer i EU och billig EU-subventionerad export till Sydafrika angavs som de viktigaste orsakerna. Med upp till 50 procent arbetslöshet är effekterna av dessa förlorade arbetstillfällen katastrofala. Om EU hade varit mer tillmötesgående för tre år sedan, så kunde detta ha undvikits och jobben ha räddats.
Jag skulle kunna fortsätta produkt för produkt, kategori för kategori. Det finns också allvarliga problem, vilket jag är säker på att rådets ordförande känner till, med avseende på mejeriprodukter, och den sydafrikanska regeringen behöver mer tid för att utarbeta en regional strategi innan den öppnar sina marknader för ytterligare import av subventionerade produkter från EU. Problemet har verkligen hållit på kategori för kategori, den här småaktiga attityden och det som nu uppenbarligen behövs är den generositet och goda vilja som flera ledamöter har talat om.
Jag skulle avslutningsvis och med hänsyn till Wijsenbeeks kommentar om problemen i rådet vilja säga, att om några av ledamöterna här hade kunnat övertyga sina egna nationella regeringar om denna inställning så kunde vi haft färre problem nu. Det är åtminstone uppmuntrande att kammaren är enig.

Junker
Fru ordförande, kära kolleger! Europeiska unionen är medansvarig för en demokratisk och ekonomiskt blomstrande utveckling i Sydafrika. Med tanke på slitningarna när det gäller detaljfrågor, som ibland är svåra att förmedla, så må det vara tillåtet med frågan om vilka störningar på marknaden som Europeiska unionen måste befara. EU är världens största handelsgemenskap. Miljoner arbetstillfällen hos oss är kopplade till exportnäringen, som i hög grad bidrar till det europeiska välståndet. Med 373 miljoner konsumenter är emellertid Europeiska unionen också en utomordentligt betydande importmarknad, där det inte borde finnas några protektionistiska skrankor, särskilt inte för utvecklingsländer som är hänvisade till tillgången till världsmarknaderna och som absolut behöver sina exportintäkter, för att på ett positivt sätt kunna bemästra sina omvandlingsprocesser.
Även Sydafrika är i akut behov av ett handelspolitiskt perspektiv för att kunna säkra en varaktig fredlig och stabil utveckling. Det kommer också att vara till nytta för hela södra Afrika, som det redan flera gånger helt riktigt har sagts. Det är verkligen på tiden att man åstadkommer ett handelssystem tillsammans med Sydafrika som inte innebär någon diskriminering, och att ofördröjligen klara upp de frågor som fortfarande står öppna, för att man på rådsmötet på ett fördelaktigt sätt skall kunna avsluta förhandlingarna om frihandelsavtalet, och detta utan småaktiga inskränkningar.
Ett tyskt talesätt lyder: Om bara viljan finns, så finns det en möjlighet. Om Europeiska unionen verkligen har viljan - och detta gäller också för rådet - att komma fram till ett positivt avgörande, så kommer den också att stärka förhandlingspartnernas beredvillighet att komma oss till mötes. Jag litar på det brittiska ordförandeskapets goda vilja att skapa ett genombrott och på så vis dra upp väsentliga riktlinjer för en positiv utveckling i Afrika och därmed i hela södra delen av Afrika.

Smith
Fru ordförande! Jag börjar där kommissionär Pinheiro slutade, nämligen vid politiskt engagemang. Vad har hänt med Europeiska unionens löften om stöd till processen för att stärka Sydafrikas bräckliga demokrati? Kan Europas ledare se president Mandela rakt i ögonen när de träffar honom i Cardiff och säga att vi har infriat det löftet? Sydafrika har under de senaste åren tagit kolossala kliv och gjort enorma insatser för att ombilda och öppna en sluten ekonomi. Vad har EU gjort? EU har ständigt ändrat de parametrar som låg till grund för förhandlingarna när Sydafrika gick med. Från en femårig övergångsperiod till ingen övergångsperiod alls, från ett frihandelsavtal baserat på maximal asymmetri till ett frihandelsavtal helt i överensstämmelse med Världshandelsorganisationens regler. Europeiska unionen insisterar fortfarande på parallellt slopande av handelstarifferna i vissa nyckelsektorer. Jag är ganska träffad av ironin i att kommissionen nu använder Sydafrika som modell för framtida handelspolitiska förhandlingar med Lomé-länderna. Det kommer att vara ett test efter att Sydafrika självt vägrades handelstillträde till Lomé, eftersom det inte var ett typiskt Lomé-land.
Vi kan inte vara nöjda med de konsekvenser som dessa förhandlingar för med sig och kommer att föra med sig för Sydafrikas befolkning. I Kapstaden träffas på fredag över 30 företrädare för Sydafrikas fackförbund och ledamöter i Sydafrikas parlament för att diskutera avtalets effekter på den sydafrikanska befolkningens försörjning. Det är deras plikt att ta reda på vilka deras intressen är, och jag hoppas att de kommer att tas upp under de kommande månaderna. Parlamentariker från de länder som ingår i Södra Afrikas tullunion lade nyligen fram ett skriftligt förslag till kommissionär Pinheiro och Förenade kungarikets ordförandeskap. Vi måste granska dessa intressen, och jag skulle vilja att kopior av detta dokument fanns tillgängliga för alla kammarens ledamöter. När det gäller regional strategi vill jag föreslå kommissionären och Förenade kungarikets ordförandeskap att vi överväger en avsiktsförklaring, undertecknad av kommissionen och Sydafrika, som skulle ta upp hur regionala intressen skall hanteras i framtiden.
Slutligen, innan detta förslag till frihandelsavtal kan godtas av våra parlamentskolleger i Sydafrika och i de länder som ingår i Södra Afrikas tullunion, kommer åtminstone jag att betrakta detta avtalsförslag som oacceptabelt, och jag uppmanar kammaren att rösta på samma sätt.

Barros Moura
Fru ordförande! Jag delar den allmänna oron vad gäller det jag anser vara en överdriven förlängning av förhandlingarna med Sydafrika. I likhet med alla mina kolleger anser jag också att Europeiska unionen skall ta sitt ansvar att, genom ekonomisk utveckling, stödja konsoliderandet av en icke-rasistisk demokrati i Sydafrika. En ekonomisk utveckling som också gör det möjligt för Sydafrika att möta kriminalitet och otrygghet som här har tagits upp. Jag är också av den meningen att Europeiska unionen måste stödja Nelson Mandela, denne store världsledare som snart väntas till Cardiff.
Jag vill emellertid veta, och därför frågar jag kommissionär Deus Pinheiro, som inte har några problem att svara på portugisiska, vad det är som sker. Vad är det som förhindrar ett avtal som ger en jämlik behandling, såväl av Sydafrika som, givetvis, de europeiska producenterna? Är det enbart en ogrundad europeisk protektionism eller finns det övertänkta skäl? Vilka är dessa jordbruksprodukter och andra mer problematiska produkter, och vilka alternativ kan finnas till en ren och skär utestängning?
Vilken effekt ger, å andra sidan, ett avtal mellan Europeiska unionen och Sydafrika för grannländerna? På vilket sätt kan bestämmelserna i Lomékonventionen tillämpas i Sydafrika, utan att med detta skada de AVS-länder som är i störst behov av stöd? Det vill säga, hur skall man få Sydafrika att, med ett ömsesidigt intresse och genom att respektera de övriga länderna i regionen, spela rollen av motor i Afrikas ekonomiska utveckling?

Henderson
Fru ordförande! Jag skulle avslutningsvis vilja göra en eller ett par kommentarer. Jag tänker inte beröra de punkter jag tog upp i mitt inledande anförande eller som togs upp i kommissionär Pinheiros anförande. En sak som jag skulle vilja säga är att jag är imponerad av den prioritet som ges till denna fråga och till behovet av att sluta ett handelsavtal från alla håll i parlamentet. Det är mycket viktigt att ha det stödet. Jag är glad över att det stödet även sträcker sig till det viktiga området jordbruk, ett av de svåraste områdena i förhandlingarna.
Flera av dem som deltog i debatten tog upp frågan om vilken typ av flexibilitet som skall visas? Befinner sig kommissionen i ett läge där den kan vara flexibel? Utgångspunkten är att det behövs mer flexibilitet från alla håll om förhandlingarna på ett smidigare sätt skall kunna slutföras. Om Sydafrika visar mer flexibilitet - och jag hoppas att så skall vara fallet - på grund av rådets diskussioner i ämnet tidigare i år, har kommissionen viss flexibilitet att kunna reagera på ett eventuellt initiativ från våra sydafrikanska kolleger.
Med avseende på det sydafrikanska toppmötet och president Mandelas besök tror jag att vi alla varmt skulle välkomna det besöket i bredaste politiska mening. Min ärade vän fru Kinnock sade att det skulle vara som grädde på moset, men det viktiga med president Mandelas besök är att det kan fungera som en sporre för oss alla att fortsätta så smidigt som möjligt genom frågorna, inte göra eftergifter där vi inte kan göra eftergifter och inte ignorera frågor som behöver tas upp. Det är en sporre för oss alla att ta oss an dessa frågor på ett positivt och konstruktivt sätt, så att även om gräddet inte ligger på moset redan i Cardiff, så kan det kanske göra det i höst.

Pinheiro
Fru ordförande! Jag tror att vi alla är ense om att sanningens ögonblick har kommit för båda sidor, och för Europeiska unionen innebär det kommissionen, rådet och parlamentet. Jag vill göra klart att det brittiska ordförandeskapet varit väldigt viktigt och till stor hjälp i att driva detta ärende på ett sätt som jag offentligt vill betona. Som vi alla hört har parlamentet drivit på och lagt all sin politiska tyngd bakom för att få mer flexibilitet och mer generositet.
Jag skulle efter detta vilja beröra två eller tre punkter som kan vara viktiga. Först av allt sköts inte förhandlingarna upp på grund av kommissionen, utan på grund av att sydafrikanerna inte var klara. De ville skjuta upp det hela ytterligare, vilket vi vägrade av ett enkelt skäl. Om vi träffas den 10 och 11 juni finns det fortfarande en möjlighet, om vi jobbar hårt, att rapportera till Coreper. Vi måste göra vårt allra bästa för att åtminstone ge det brittiska ordförandeskapet ett utkast till det vi skulle be om välsignelse för i Cardiff. Vi får inte missa den chansen. Jag har talat med dem av mina kolleger som har varit mer inblandade i förhandlingarna, och de är beredda att arbeta dygnet runt om det behövs för att kunna driva det så långt som möjligt och ge det brittiska ordförandeskapet en chans. Det är inte lätt, men vi vet att det är villigt att ta den.
För det andra, med avseende på BLNS-länderna har vi naturligtvis granskat det hela mycket noggrant, och jag vill säga till parlamentet att vi, liksom vi gjorde för den västafrikanska ekonomiska och monetära unionen, är beredda att ta fram ett liknande program i vilket förlusten av tullinkomster kommer att kompenseras under en övergångsperiod. På medellång och lång sikt är det en automatisk kompensation men på kort sikt kan det orsaka problem, och vi har sagt till länderna att vi är beredda att hjälpa dem under den perioden.
En annan sak jag skulle vilja beröra är att det kanske var sant för några år sedan att köttexporten från Europeiska unionen konkurrerade på ett orättvist sätt på den sydafrikanska marknaden, men det har inte varit fallet de senaste två åren. Det som händer nu är att det billiga köttet från Argentina levereras till sådana priser och kommer in i landet på sådana omvägar att det verkligen är ett problem. Vi har skurit ned exportstödet med nästan 80 procent för att se till att det inte är fallet vad gäller Sydafrika.
När det gäller vin har importen från Sydafrika ökat med 150 procent även med nuvarande tariffer, så ni kan förstå att med överproduktionen av vin i Europa finns det viss oro för en liberalisering av marknaden. Det är inte någon sorts bokföring. Det är allvarliga frågor och vi måste vara konsekventa i de olika aspekterna av vår politik.
Slutligen, när det gäller asymmetri, har det inte något att göra med WTO. Vi kan ha vilken asymmetri vi vill. Vad vi inte kan göra är att komma fram med ett avtal om vilket WTO efteråt säger att det inte är förenligt med dess regler. Vi måste således se till att vi det vi föreslår WTO är förenligt med dess regler så att vi har rättslig säkerhet med avseende på vårt avtal.
Min sista punkt är att Europeiska unionens politiska åtagande gentemot Sydafrika berättigar den typ av flexibilitet som kommissionen har föreslagit. Jag hoppas verkligen att rådet skall godkänna det vi har föreslagit, vilket är ett stort steg framåt med avseende på det europeiska förslaget. Tyvärr är det rådets sak att besluta.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionär Pinheiro!
Enligt artikel 37, stycke 2, har jag erhållit sex resolutionsförslag.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon klockan 11.00.

Medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande (A4-0193/98) av Gasòliba i Böhm för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om kommissionens rekommendation till allmänna riktlinjer för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik (utarbetad i enlighet med artikel 103.2 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen) (KOM(98)0279 - C4-0291/98)

Gasòliba i Böhm
Fru ordförande, ärade ledamöter! Debatten om de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken garanterar den insyn och det deltagande som krävs för den ram inom vilken förvaltning och styrande av euron och de första stegen och riktlinjerna för valutaunionen bör röra sig. De allmänna riktlinjerna i den ekonomiska politiken är nycklar för att definiera den europeiska dimensionen inom den ekonomiska och monetära politik som valutaunionen och euron kräver.
Det betänkande som jag har äran att föredra inför kammaren uttrycker en bred enhällighet i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, där det antogs praktiskt taget enhälligt utan en enda röst emot. Denna enhällighet borde utsträcka sig till de europeiska institutionerna - rådet, kommissionen och parlamentet - eftersom bygget av valutaunionen och euron behöver ett mycket brett och solitt avtal, just för att garantera vederbörlig soliditet och stärka den europeiska valutan och en hållbar tillväxt för en ekonomi på unionsnivå som kan leda till högre sysselsättningssiffror så att vi därmed skall kunna lösa det allvarligaste problemet vi har, arbetslösheten.
Betänkandet betonar och respekterar huvudsyftet, att bevara prisstabiliteten, men ger indikationer om nyckelaspekter för att styra den europeiska ekonomin och garantera en hållbar tillväxt med höga sysselsättningsnivåer. Därför framhävs vikten av investeringar, vilka gynnas av en ekonomi med låg inflationsnivå och låga räntor vilket, som bekant, gynnar investeringar och även sparande. Det rekommenderar också att de fastställda villkoren i tillväxts- och stabilitetspakten fortsätter med den stränghet som krävs och enligt det avtal som skrevs när pakten fastställdes, vilket innebär sanerade offentliga finanser och fortskridande av konvergensprocesserna och den ekonomiska samordningen mellan unionens medlemsstater.
Det överväger inte en ökning av skattetrycket, eftersom vi anser att det skulle kunna störa investeringarna, utan investeringsfaktorn beaktas som en viktig tillväxtfaktor i Europeiska unionen. I denna tillväxt spelar lönefaktorn en mycket viktig roll, vilken betraktas som en nyckel för att garantera en bättre sysselsättningsgrad. Därför föreslås lägre löneökningar vilka drabbar skapandet av arbetstillfällen.
De sociala tjänsterna bör bibehållas men vi bör överväga dess finansiering, baserad på den ekonomiska tillväxten och i lämpliga avtal mellan de ekonomiska och sociala aktörerna, för att dessa avtal skall ge positiva resultat tack vare en fruktbar social dialog.
Betänkandet betonar också behovet av att öka konkurrenskraften i den europeiska ekonomin i en öppen och globaliserad situation som den nuvarande. Därför, för att uppnå denna högre konkurrenskraft, nämns några viktiga aspekter: utvecklingen av en infrastruktur som främjar ett bättre produktivitetssystem, utbildning och yrkesutbildning samt forskning och utveckling, är några nyckelaspekter för att garantera framgången för den europeiska ekonomin den närmaste framtiden. Det är också viktigt med en bredare kompetens.
Jag skulle slutligen vilja betona att det fortfarande finns hinder på Europas inre marknad som måste utplånas, att det finns stelhet och viktiga störningar i bassektorer, som energi och telekommunikationer vilka således måste få en större flexibilitet och öppenhet.
Jag skulle vilja framhålla att det är viktigt att från första början beakta kommissionens förslag och dem som parlamentet framför i detta betänkande, varför jag anser det viktigt att gå framåt. I morgon kommer vi nämligen att, genom ett förslag till muntligt ändringsförslag, insistera på att Ekofin, när det antar de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken, tar stor hänsyn till Europeiska kommissionens och Europaparlamentets förslag.
Fru ordförande, ärade ledamöter! Nu har vi valutaunionen och euron, något som vi inte ser som slutet på en process utan inledningen på en ny etapp där alla unionens instanser bör delta och samordnas, och som givetvis bör leda till att vi uppnår en ny politisk och monetär dimension för Europeiska unionen.

Metten
Fru ordförande! Euron kommer den 1 januari 1999, men euron kommer inte ensam. Det framgår klart av de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken. Riktlinjerna anger framför allt vilken policy mix Europa behöver. Genom att Europeiska centralbanken genomför den monetära politiken och genom att Maastrichtfördraget fått hävdandet av prisstabilitet som den viktigaste uppgiften och först när det har förverkligats får stödja den allmänna ekonomiska politiken till förmån för tillväxt och sysselsättning, har prisstabilitet mer eller mindre blivit ankaret i Europas policy mix , det vill säga budgetpolitiken och löneutvecklingen måste inriktas mot att inte sätta i gång någon inflationsdrivande utveckling. Skulle det ändå inträffa, då reagerar ECB oundvikligen med räntehöjning. Därigenom skulle den ekonomiska tillväxten och sysselsättningen bromsas.
Genom upprättandet av Maastrichtfördraget har budgetpolitik och lönepolitik mer eller mindre blivit fångar under prisstabilitetsmålet. För närvarande är det dock inget problem, eftersom vi med den nuvarande inflationsnivån på 1, 4 procent redan har prisstabilitet. För att kunna behålla denna prisstabilitet kommer medlemsstaterna och arbetsmarknadsparterna att inte bara behöva vara beredda att om det behövs anpassa sin politik, utan även att utveckla instrumenten för att kunna reagera snabbt. Vid inflationshot skulle exempelvis kollektivavtal kunna anpassas eller skatter kunna höjas temporärt. De allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken, som vi i dag talar om, får under perioden efter den 1 januari 1999, när euron och den europeiska monetära politiken finns, en mycket mindre fristående karaktär. För nu räcker det inte längre att bara sörja för att inflationen inte stiger i det egna landet. Om den genomsnittliga inflationen stiger på grund av politiken i andra medlemsstater, kommer ECB ändå att reagera med räntehöjning och bromsning av tillväxten.
Kort sagt, att bara se till att de egna affärerna är i sin ordning räcker inte längre. Alla de elva euroländerna måste medverka. Nu är inflationen för närvarande naturligtvis inte Europeiska unionens största problem. Det är fortfarande arbetslösheten och den otillräckliga tillväxt i de stora länderna som där är en viktig orsak till den.
För att främja tillväxten är det viktigt att Europeiska unionen själv utvecklar de tillväxtimpulser som under det gångna året till stor del inte kom från EU själv. Jag ser dock viktiga ansatser till detta i den kombination av politiska medel som kommissionen serverar oss. Budgetpolitiken 1998 kommer att vara mindre strikt än 1997 då det verkligen gjordes en mycket stor ansträngning. Den monetära politiken kommer att vara något vidgad, eftersom de perifera ländernas räntenivåer kommer att falla i förhållande till den tyska nivån, och lönerna behöver inte nödvändigtvis bli mer än 1 procent efter produktivitetsstegringarna. Ur denna kombination av faktorer kan jag se att det utgår en tydlig tillväxtimpuls för den europeiska ekonomin. Det är den positiva signal som kan utläsas ur dessa allmänna riktlinjer.

Herman
Fru ordförande, kära kolleger! Kommissionens rekommendationer förefaller oss balanserade och måttfulla. De försöker förena kraven på budgetbalans och valutastabilitet med målsättningarna för hållbar tillväxt och ökad sysselsättning. De innehåller mycket konkreta uppmaningar till vissa länder och vissa aktörer inom näringslivet. Allt detta är bra, men det som oroar oss, och det som jag tror oroar hela parlamentet, är vilket öde dessa rekommendationer går till mötes.
Flera kommentatorer och goda observatörer inom det politiska livet har redan visat att hela systemet brister på grund av avsaknad av antingen en ekonomisk regering, eller mekanismer för ekonomisk samordning som verkligen säkerställer att medlemsstaterna kommer att anta dessa rekommendationer. I det hänseendet kan vi känna stark oro. Det blir inte första gången som viktiga uttalanden från politiker, på högsta nivå, på toppen, vare sig det är i Amsterdam eller Luxemburg, successivt och försåtligt töms på sitt innehåll genom samråd, en allians tvärtemot naturen om ni så vill, mellan de nationella myndigheterna, för att de skall upprätthålla sin makt. Eftersom kommissionens rekommendationer måste gå via det kollegium som kommittén för ekonomiska frågor utgör, kan man vara säker på att allt relevant som de innehåller, ibland också med några ojämnheter, kommer att hyvlas av, av alla de despoter som vill behålla sin makt och som, sinsemellan, tillskansar sig rätten att inte såra någon. De kommer på så sätt att se till att kommissionen inte kan låta tillämpa rekommendationer som uppfattas illa eller tas illa upp i den ena eller den andra medlemsstaten.
Det är en komplott som jag känner väl till sedan lång tid och som, tyvärr, riskerar att inte ändras, även om vi har tagit ytterligare ett steg. Artikel 103 skapades för länge sedan och man får hoppas att denna artikel, som i dag måste tolkas på ett helt nytt sätt, eftersom vi nu har centralbanken och en gemensam valutapolitik, kan bidra till att den ekonomiska politiken samordnas. Jag tror att den bestämmelse som står på papperet skulle kunna vara bra om kommissionens rekommendationer var förslag från kommissionen. Som ni vet kan kommissionen dra tillbaka ett förslag som förvrängs av rådet. Här gäller det en rekommendation och den kan inte dras tillbaka. Resultatet blir att man inte vet vad Ekofinrådet kommer att göra, utifrån vilket dokument det kommer att arbeta. Man kan emellertid frukta att detta dokument inte innehåller någon av de mest relevanta rekommendationerna.

Crowley
Fru ordförande! Jag skulle vilja hälsa kommissionären välkommen till kammaren och tacka honom för meddelandet om de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken. Jag skulle också särskilt vilja hylla vår föredragande som har lagt fram ett mycket väl avvägt betänkande som erkänner den nya verklighet i vilken vi nu är verksamma i. Vi har att göra med en global marknad. Det är viktigt för oss som union att ta hänsyn till vår konkurrenskraft och skapa nya möjligheter för sysselsättning och tillväxt.
Dessutom tror jag att det nuvarande Amsterdamfördraget för första gången understryker vikten av sysselsättning i hela Europeiska unionens utveckling. Det är viktigt för oss som parlament att hitta vår roll att förverkliga idéerna om vad Europas befolkning vill. De vill inte ha en årlig debatt här om allmänna ekonomiska riktlinjer, en debatt som inte har någon effekt för de som befinner sig på gräsrotsnivå. De vill ha en positiv utveckling och jag anser nu att det finns flera positiva saker som vi kan göra inom parlamentet.
Först kan vi ta en titt på vår egen roll - titta på den lagstiftning som vi producerar och se till att den inte har en negativ effekt på skapandet av nya arbetstillfällen och på stimulerandet av innovation och företagande i vår gemenskap.
För det andra finns det inom parlamentet ett överflöd av erfarenhet och kunskaper om annorlunda system, annorlunda metoder för sysselsättning och arbetsmarknadspolitik. I stället för att dela upp oss i vänster och höger eller de som är för den fria marknaden och laissez-faire och vad som helst, skulle vi kanske samarbeta och försöka att få ut det bästa av alla dessa idéer och föra dem samman till en enhetlig politik.
För det tredje borde vi i egenskap av budgetmyndighet fokusera oss mer på hur vi anslår pengar från socialfonden och strukturfonderna för att belöna dem som bäst lyckas uppfylla de riktlinjer som denna kammare lagt fram. Vi får inte glömma att vi har en hel massa befogenheter och åtgärder som vi kan använda.
Vår föredragande har redan nämnt några av dem i sitt eget anförande och i sitt betänkande. Jag skulle särskilt vilja fokusera på de små och medelstora företagen och på den typ av stöd som vi kan ge på gemenskapsnivå, nationell nivå och på lokal nivå. Den största motorn för tillväxt och sysselsättning ekonomiskt sett borde få extra stöd.
Slutligen kan jag helt kort ange vår inriktning för framtiden. För 2000-talet borde vårt motto vara att ge våra medborgare verktyg för att samarbeta och arbeta i det nya Europa.

Boogerd-Quaak
Fru ordförande! Såväl de allmänna ekonomiska riktlinjerna som föredragandens arbete blottlägger återigen att ett antal åtgärder borde vidtas av medlemsstaterna och av Europeiska unionen tillsammans efter det att EMU kommit till stånd. Jag skulle gärna vilja ansluta mig till de ord som Herman har sagt om att vi var och en för sig vet vad vi har att göra, men att vi saknar medlen för att få den verkliga samordningen till stånd. Just nu när EMU kommer att genomföras blir det ytterst viktigt att medlemsstaterna vidtar de åtgärder som är nödvändiga, i synnerhet för att reglera arbetsmarknaden på ett sådant sätt att arbetslösheten i Europa minskas.
I detta sammanhang vill jag peka på ett antal utvecklingstendenser i den asiatiska världen där helt andra mönster gäller än i Europa. Vi kan naturligtvis inte bara ställa oss med händerna på ryggen och titta på. Vi borde vara ytterst aktiva för att genomföra de föreslagna åtgärderna. Det har dock varit så under några år att vi har föreslagit dessa åtgärder, men enligt min uppfattning går det inte tillräckligt fort, och jag skulle vilja be Europeiska kommissionen att också uppmana rådet att mycket snabbt genomföra de föreslagna åtgärderna.

Theonas
Fru ordförande! Genom sin rekommendation bekräftar och konkretiserar kommissionen den, enligt vår uppfattning, hårda monetaristiska logik som präglar unionens politik i dess helhet. Denna logik kommer till fullkomligt klart uttryck i stabilitetspakten, som tillämpas i allt snabbare takt och på hårda villkor.
När den allmänna inriktningen kommer till uttryck på detta sätt, bekräftas för första gången den institutionella indelningen av Europeiska unionens stater i medlemsstater med två hastigheter. Denna indelning från kommissionens sida är fullkomligt oacceptabel. Genom sina rekommendationer verkar kommissionen för en ännu strängare finanspolitik, en fortsättning och skärpning av åtstramningspolitiken, gynnande av privatiseringar, avreglering av relationerna på arbetsmarknaden, reformering av socialförsäkringssystemet och minskning av den statliga finansieringen av det. Det är emellertid just denna politik som bär ansvaret för den oacceptabla sociala situationen och arbetslösheten inom unionen.
I samma riktning rör sig också ekonomiutskottets betänkande. Det är inte bara så att betänkandet helhjärtat godtar kommissionens konstateranden, slutsatser och riktlinjer, utan i många fall blir det mera monarkistiskt än monarken och kräver ännu hårdare åtgärder mot arbetstagarna och för kapitalets lönsamhet. Det kräver att de nominella och totala löneökningarna skall underordnas kraven på valutastabilitet och vinstgivande investeringar, det kräver att lönerna skall vara flexibla och sättas i relation till produktiviteten, regionerna och branscherna, det förordar avskaffande av statliga stödåtgärder, det rekommenderar att privatiseringarna skall påskyndas men också att det privata kapitalet skall medverka i offentliga investeringar och i pensionsförsäkringssystemen, och samtidigt visar det likgiltighet inför konsekvenserna för den sociala tryggheten inom unionen.
Fru ordförande! Vi kommer att rösta emot detta betänkande. Den negativa inställning som vi gav uttryck för i utskottet har tyvärr inte noterats i betänkandet. Vi vägrar att godta och stödja en politik som offrar de breda folklagrens rättigheter till förmån för en handfull bankirer och monopol. Vi stöder arbetarnas kamp, en kamp som breder ut sig alltmer, och det kommer vi att fortsätta att göra.

Hautala
Fru ordförande! Detta betänkande tvingades fram mycket snabbt vilket kanske har lett till att det är i någon mån generellt. Hela parlamentet kan säkert skriva under på att samordning av den ekonomiska politiken nu, när euro-området håller på att bildas, är viktigare än någonsin. På denna bas kan vi säkert även i fortsättningen ha ett bra samarbete med kommissionen.
Kommissionen har nu egentligen för första gången tagit steg mot konkreta sysselsättningsmål i form av dessa breda ekonomiska riktlinjer, och vår grupp är mycket nöjd med detta. Vi vill betona att sysselsättningen verkligen i fortsättningen måste bilda tyngdpunkten när man samordnar den ekonomiska politiken. Arbetslöshetsutgifterna är ju en väldig nationalekonomisk belastning. Man måste ovillkorligen handla så att nationalekonomiska resurser kan riktas mot tillväxt och hållbar verksamhet.
Vår grupp vill naturligtvis poängtera att den tillväxt man här strävar efter mera målmedvetet än tidigare skall vara ekologiskt hållbar. Egentligen har det varit förvånansvärt svårt att avancera i den här riktningen, trots att även recepten är tämligen allmänt kända. Vi borde kunna göra miljöförstöringen mera olönsam genom att beskatta den hårdare, och i motsvarande mån kunde vi sedan sänka beskattningen av arbetet. Förhoppningsvis gör kraven i Amsterdamfördraget den här gröna skatteväxlingen mera möjlig och realistisk nu när euron skall tas i bruk.
Vi lever nu på det sättet i en avgörande tid, eftersom Europeiska centralbanken säkert kommer att ta en precis så stor del av den ekonomiska politiken man vill ge den. Min grupp vill betona att det är av yttersta vikt att man verkligen skapar en gemensam ekonomisk politik som motvikt för att Europeiska centralbanken inte skall få en alldeles för dominerande ställning.

Formentini
Fru ordförande! Detta är första gången sedan beslutet den 2 maj som parlamentet har ombetts yttra sig i frågan om den ekonomiska politiken, inte i samband med ett beslut, utan i samband med en rekommendation från kommissionen till medlemsstaterna om deras politik. Vi vet alla hur svårt och känsligt det är att hantera den politiken på grund av det faktum att man har tagit beslutet att starta fördragets tredje etapp, dvs. Ekonomiska och monetära unionen.
Det enda verktyg som i dag står till medlemsstaternas förfogande är skatten, medan budgetverktyget har tagits ifrån dem. Detta kan skapa problem i de enskilda staterna, på grund av de olika territoriella förutsättningarna, just för att man skall kunna garantera hela områdets konkurrenskraft. Den franske ekonomen och bankmannen Antoine Michel säger att det krävs tre förutsättningar för att ett område skall vara konkurrenskraftigt, nu när konkurrensen inte så mycket äger rum mellan olika företag som mellan olika politiska system. Ett sådant system måste vara försett med en effektiv administration, ett rättvist och helst inte betungande skattesystem och de infrastrukturer som krävs för att vara konkurrenskraftigt.
Det måste vara varje medlemsstats plikt att se till att det inte förekommer artificiella överföringar av resurser från ett område till ett annat, eftersom detta är slöseri. Jag tänker framför allt på den italienska staten, där det förekommer massiva överföringar från produktiva områden till områden som i dag är hjälpberoende. Detta skapar allvarliga svårigheter. Detta är inte en politik för balans utan för obalans. Det skulle med andra ord vara lämpligt om det var just Europaparlamentet som sade till medlemsstaterna att resurserna skall stanna och investeras där de skapas, så att Europa i sin helhet växer som en följd av denna goda politik, medan det skulle få allvarliga konsekvenser om detta inte skulle ske.

Hendrick
Fru ordförande! Jag vill börja med att tacka föredraganden, Gasòliba i Böhm, för hans betänkande om de allmänna ekonomiska riktlinjerna. Jag välkomnar, tillsammans med föredraganden, kommissionens betoning av att vi måste försöka nå en hög nivå och hastighet på sysselsättningsökningen. Det framgår tydligt av dessa riktlinjer att vi behöver en policy-mix som främjar den ekonomiska tillväxten. Vad som också framgår är dock att med en inflation på 1, 6 procent i de länder som ingår i den europeiska gemensamma valutan, kan kanske en lite mildare valutapolitik kombinerad med en ökad inre efterfrågan öka den mycket välbehövliga sysselsättningen i hela Europeiska unionen.
Det brittiska ordförandeskapet har fört fram idén med en flexibel arbetsmarknad och detta, tillsammans med en ökad efterfrågan på inhemska produkter, tjänster och kapital, tror jag, förutom en exportledd tillväxt, kommer att vara en katalysator för de viktiga arbetstillfällen som vi behöver här i Europeiska unionen. Man har redan hänvisat till införandet av euron och jag tror, tillsammans med många andra på denna sida av kammaren, att euron kommer att förbättra verksamheten på den inre marknaden och öka sysselsättningen på medellång och lång sikt över hela den inre marknaden. Många av eurons motståndare har hävdat att förlusten av arbetstillfällen har orsakats av att medlemsstater har anpassat sig efter konvergenskriterierna. Jag skulle vilja påstå att på lång sikt kommer det att vara vanligare att sysselsättningen ökar som ett resultat av denna utveckling.
Europas framtid och säkerhet kommer också att bero på möjligheten att få tillbaka så många som möjligt av Europas 20 miljoner arbetslösa i arbete. Depressionerna i början av seklet och särskilt på 1930-talet ledde till massarbetslöshet och två världskrig. Arbetstillfällen skapas, men inte tillräckligt snabbt eftersom arbetstillfällen går förlorade nästan lika snabbt. Arbetslöshetssiffrorna är i dag nästan lika höga som de var när toppmötet i Essen ägde rum, inte långt efter det att jag valdes in i parlamentet 1994. Jag tror att förhållandena nu är de rätta för att skapa nya jobb och, som man säger i mitt land, låt oss smida medan järnet är varmt. Med låg inflation kan vi göra det nu. Därför föreslår jag att Europeiska unionens medlemsstater tar och gör det.

von Wogau
Fru ordförande, mina högt ärade damer och herrar! Man har beslutat att införa den gemensamma europeiska valutan i elva medlemsstater i Europeiska unionen den 1 januari 1999. Europeiska centralbanken kommer från och med denna tidpunkt att vara ansvarig för en enhetlig europeisk penningpolitik. Därigenom blir det allt viktigare att man fortsätter med en avstämning av respektive länders ekonomiska politik. Detta behövs å ena sidan för att man långfristigt skall kunna säkra stabiliteten för den europeiska valutan, och å andra sidan skapa lämpliga ramvillkor för tillväxt och sysselsättning. Europeiska rådets beslut om grunddragen i den ekonomiska politiken är här ett särskilt viktigt instrument. Europaparlamentet medverkar där intensivt - detta föreskrivs i fördraget.
I detta sammanhang vill jag lyckönska kollegan Gasòliba i Böhm från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik till hans utmärkta betänkande. Kommissionen anger riktlinjer i sin rekommendation, som är riktade direkt mot de enskilda medlemsstaterna, för att de skall uppnå sunda statsfinanser. Jag välkomnar dessa konkreta rekommendationer som syftar på den specifika situationen i landet. Jag anser att de är nyttigare än allmänt formulerade förslag som riktar sig till alla länder, utan hänsyn till situationen i respektive land. Jag förväntar mig, och detta är en tillämpning av fördraget, att rådet beslutar på grundval av kommissionens förslag. För det första kommer nämligen kommissionen här med mycket förnuftiga förslag, och för det andra föreskriver också fördraget att man skall förfara på detta sätt.
För att uppnå den nödvändiga starkare samordningen av de olika ländernas budgetpolitik är stabilitets- och tillväxtpakten ett viktigt och innovativt instrument. När tiderna är goda, är målet att man skall ha balanserade budgetar respektive överskott, så att man i ekonomiskt svårare faser kan bedriva en stödjande konjunkturpolitik. Som kristdemokrat skulle jag beteckna det som en ekonomisk politik enligt bibliska regler, där det alltid sägs att man under de feta åren skall sörja för de kommande magra åren.
Stabilitetspolitikens betydelse för tillväxt och sysselsättning kan enligt min åsikt inte framhållas tillräckligt ofta. De i dag historiskt sett låga långa räntorna är ett resultat av konsekvent stabilitetspolitik under de gångna åren. Låga räntor innebär förtroende för stabiliteten i den ekonomiska utvecklingen. Stabilitetspolitik skapar på så vis den miljö där tillväxt och därmed sammanhängande sysselsättning blir möjlig.
Inom skattepolitiken märks de första stegen mot ett bättre samförstånd. Den kodex för företagsbeskattning som rådet nyligen godkände pekar i denna riktning. Även när det gäller räntebeskattning, kan nu en lösning urskiljas. Kvar på dagordningen finns fortfarande en omställning från bestämmelselands- till ursprungslandsprincipen för mervärdesskatten.
Syftet med den ökade tillnärmningen av de olika ländernas skattepolitik är dock inte en total harmonisering. Den inre marknaden lever på sin konkurrens. Dit hör också konkurrensen om vilken stat som med mest fördelaktiga villkor kan erbjuda sina medborgare och sina företag de tjänster, som man förväntar sig av staten. Därför kommer denna konkurrens mellan systemen även i framtiden att vara en väsentlig beståndsdel av den europeiska skattepolitiken. Behovet av avstämning blir också starkare när det gäller konkurrenspolitiken inom gemenskapen och dess medlemsländer, gemenskapens strukturpolitik och skapandet av en europeisk infrastruktur. Det finns ett behov av handling även när det gäller ekologiska och sociala ramvillkor för den europeiska marknadsekonomin. Vårt mål är nämligen att utforma en europeisk ekonomisk politik som är baserad på principerna för en ekologisk och social marknadsekonomi. Kollega Gasòliba i Böhms betänkande är ett viktigt bidrag till detta!

Cars
Fru ordförande! Nu, här och under den närmaste tiden kommer man att ta ställning i alla de frågor som för framtiden skall styra och vägleda Europeiska centralbanken som, om jag är rätt informerad, redan på måndag inleder sin verksamhet.
Det är bra, men var finns i dessa sammanhang mitt land och mitt eget lands regering? Som europasinnad svensk liberal som tillhör ett parti som har tagit klar ställning för det europeiska samarbetet känns det trist - ja, som en sorg - att mitt eget lands regering har ställt sig utanför möjligheten att påverka i dessa för hela Europas framtid så viktiga frågor för jobb och välstånd.

Féret
Fru ordförande! Den 2 maj röstade jag för den gemensamma valutan med begränsad entusiasm. Jag röstade för, eftersom jag anser att euron är bättre än en belgisk franc som för all evighet är ansluten endast till den tyska marken, och det är bättre än en allsmäktig amerikansk dollar.
Men jag har här i kammaren alltid uttryckt uppfattningen att införandet av euron inte kommer att få någon effekt på arbetslösheten, som drabbar nära 20 miljoner européer och som å ena sidan beror på företagens omlokaliseringar till länder där arbetskraften är 40 till 50 gånger billigare än i Europa, och å andra sidan, och det blir samma sak, beror på en immigration av människor från utomeuropeiska länder som gör att de arbetssökande ökar i antal. Jag kan inte heller acceptera trossatsen att räntorna skulle fortsätta att vara låga för evigt. En euro, oavsett hur stark den är, kommer vad man än säger att kräva successiva höjningar av hyran för pengar.
Jag uppmanar därför kommissionen att vara mindre optimistisk, mer realistisk och ha mer mod när det gäller de beslut som måste fattas så snart som möjligt för att skydda den sysselsättning som fortfarande återstår för oss, och för att äntligen ge hopp till de ungdomar som inte längre tror på en ljusnande framtid.

Randzio-Plath
Fru ordförande! När kommissionen denna gång lägger fram de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken tyder det denna gång faktiskt på samma ursprung som det som förde in resolutionerna i Amsterdam och resolutionerna vid sysselsättningstoppmötet i Luxemburg i den europeiska ekonomiska och sysselsättningspolitiken, vilket får oss att hoppas att en lämplig och balanserad policy mix för Europeiska unionens ekonomi äntligen skall se dagens ljus. Därför krävs det av EU: s finansministrar att de påbörjar gemenskapsstrategier för investeringar och sysselsättning och äntligen tar itu med en samordning av den ekonomiska politiken som förtjänar namnet, och som har fastslagits i Maastrichtfördraget.
Europeiska unionen måste ställa den ekonomiska politiken i sysselsättningens tjänst. Omkring en tredjedel av den nuvarande massarbetslösheten beror på att den totala ekonomiska samordningen har misslyckats. Maastrichtfördraget måste genomföras också inom den ekonomiska politiken och sysselsättningspolitiken. Dessutom behöver vi en investeringsstödd, sysselsättningsskapande tillväxt. Vi behöver inte bara en konjunkturuppgång, som utnyttjar ledig kapacitet, utan framför allt en medellång tillväxtprocess, som skapar ny produktionskapacitet och nya arbetstillfällen. Det som här är avgörande är en höjning av investeringskvoten, som fortfarande helt enkelt är skandalöst låg!
Förutsättningarna för en sådan investeringsstödd tillväxtprocess är mer gynnsamma än någonsin, och detta pekar kommissionen med all rätt på. Det är nu nödvändigt att också göra offentliga investeringar och ge ett nytt ansikte åt de infrastrukturprogram för modernisering och innovation som återfinns i Delors vitbok. En europeisk investeringspakt måste leda till att allmänna medel flyter in i produktiva användningsområden, in i ett investeringssamarbete mellan staterna och det privata näringslivet. Här måste den impulsgivande effekten för de medelstora företagen särskilt beaktas.
Uppbrottet in i 2000-talet kan inte genomföras enbart genom en valutaunion. I människornas intresse behöver vi äntligen en europeisk ekonomisk och finanspolitik och mer samordning, det har jag redan sagt. Kommissionen uppmanas att som bidrag till den europeiska politiska styrningen förmå de europeiska näringslivsforskningsinstituten att ta fram ett årligt utlåtande om läget för ekonomin och sysselsättningen i Europeiska unionen.

Van Velzen, Wim
Fru ordförande! Det är en något märklig situation att jag först får tala som den näst siste, trots att jag officiellt är föredragande för utskottet för sysselsättning, men det är en formalitet som jag inte kan gå vidare in på.
När jag har sett på Gasòlibas slutgiltiga betänkande och kommissionens förslag, kan jag ärligen säga att jag kan lägga märke till ett tydligt framsteg i jämförelse med tidigare betänkanden. Det handlar absolut om en mer balanserad uppmärksamhet för å ena sidan makroekonomisk politik och å andra sidan strukturpolitik. Det innebär inte att jag är helt och hållet nöjd. Enligt min uppfattning underskattas konsekvent sysselsättning eller arbetslöshet i analysen av stabilitet som en faktor eller en störningsfaktor av detta. Däremot överskattas konsekvent flexibilitet där nytta och nödvändighet är ganska omstridda.
Jag ansåg och anser att riktlinjerna är magra då det gäller att erbjuda en konkret strategi för att stimulera frågan som det i själva betänkandet riktas en hel del uppmärksamhet mot. Det enda som det egentligen talas mycket om, det är om en behärskad löneutveckling, och jag får ett intryck av att det då framför allt handlar om avtalsmässiga löner. Om jag ser till erfarenheterna i mitt eget land, Nederländerna, den holländska modellen, då kan jag framhålla att det där handlar om en ytterst behärskad löneutveckling vad de avtalsmässiga lönerna beträffar, men att det förekommer en skandalös utveckling för de icke-avtalsmässiga lönerna, varvid företag som inte ökade med mer än 2, 5 procent haft en ökning på mer än 30 procent för toppinkomsterna. Jag skulle nu uppskatta om det ämnet också kunde uppmärksammas i kommissionens rapporter, för det är skrattretande att hela tiden yrka på låga löneutvecklingar för de avtalsmässiga lönerna och inte tala om på vilket vansinnigt sätt man roffar åt sig i företagstopparna.
Jag tror att det är viktigt att begära att man agerar på ett par punkter, och det allra viktigaste är enligt mig att det nu äntligen skapas en effektiv parallellitet i förberedelse och beslutsförfarande mellan rådet och kommissionen i fråga om sysselsättning och makroekonomiska riktlinjer. Det handlar fortfarande för mycket om en uppsplittring där man såväl på tjänstemannanivå som på rådsnivå sitter och talar helt avskilda från varandra. Jag har tidigare lagt fram ett förslag om att låta beslutsförfarandet äga rum i ett finansminsterråd, Ekofin och socialministerråd, och jag vill här gärna upprepa denna anmodan, detta råd. Annars kommer man aldrig fram till ett seriöst integrerat och balanserat tillvägagångssätt.
Till sist, det förvånar mig att man varje gång på nytt pläderar för en mer regional differentiering på löneområdet. Jag ansluter mig till pläderingen för en löneutveckling som tar hänsyn till, som är baserad på produktiviteten, men jag motsätter mig att plädera för en regional differentiering inom hela Europa på grundval av utvecklingen i Tyskland. Om någon tror att det kan ske omsorgsfullt och utan att skada råder jag er att se på den utveckling som ägt rum i Förenade kungariket.

Lienemann
Fru ordförande, kära kolleger, herr kommissionär! Den enda fråga som européerna i dag behöver veta är om de allmänna ekonomiska riktlinjerna, som kommissionen har lagt fram, på ett effektivt och massivt sätt kommer att gripa sig an problemet med arbetslösheten.
På den frågan är mitt svar tydligt: Om samtliga nödvändiga åtgärder inte vidtas går det inte ihop. Det gläder mig att Gasòlibas betänkande och debatterna i utskottet har fått vårt parlament att betona nödvändigheten av en nysatsning på den inre efterfrågan och också betona det brådskande i en nysatsning genom investeringar. Jag beklagar också att frågan om arbetstidsförkortning fortfarande är illa ställd av kommissionen. Jag kunde bara uppfatta kommissionens text om genomförandet av en allmän arbetstidsförkortning som en provokation när den säger: " kommissionen anser att det skapar stora problem och föredrar därför en mer differentierad och förhandlad lösning" .
Jag anser att det är för mycket eller alltför litet. Det är naturligtvis för mycket, eftersom den franska allmänna opinionen har betraktat texten som ett ifrågasättande av den franska regeringen. Det faller heller inte under kommissionens befogenheter. Det är alltför lite, för om man skall räkna upp allt som ställer till problem i dag för sysselsättningen och för den ekonomiska framtiden i Europa, fattas det mycket. Jag skulle ha föredragit att kommissionen med lika stor hätskhet opponerar sig mot t.ex. en ökad flexibilitet, sänkning av lönerna, det faktum att deltid inte gör det möjligt för ett ökande antal anställda att leva värdigt, alltså att den bromsar den inre efterfrågan och nysatsningen på konsumtionen, dvs. tillväxten.
Antingen upprättar kommissionen förteckningen över allt som kan hota tillväxten och framtiden i Europa, eller också borde den avstå från att kommentera en nationell bestämmelse, och jag beklagar att kommissionen övertar de europeiska arbetsgivarnas idéer på området. Jag gläds ändå åt att Gasòliba och kommissionen på nytt har fastställt förslagen i Delors vitbok, som förefaller mig mycket bättre än kommissionens nuvarande förslag för att lösa problemet med arbetslösheten.

de Silguy
Fru ordförande, mina damer och herrar! I år har förberedelserna av de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken särskilt stor betydelse. Det har kammaren också förstått. Den professionalism med vilken ni har bidragit till att utarbeta politiken är ett bevis för detta. Kvaliteten och konsekvensen i Gasòlibas betänkande måste betonas och jag hedrar honom för det. Å kommissionens vägnar gläds jag också åt Europaparlamentets stöd till hans rekommendationer om de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken under 1998.
Detta stöd är viktigt av två anledningar. För det första för att det betonar den operationella karaktären för dessa allmänna riktlinjer, som är de första i sitt slag efter beslutet om att gå in i Ekonomiska och monetära unionen. För det andra för att stödet bekräftar den konsensus som föreligger om innehållet i den europeiska ekonomiska politiken. Den operationella karaktären i samordningen av den ekonomiska politiken beror både på ramen för detta samarbete och det sätt på vilket det genomförs.
När det gäller ramen för denna samordning, med genomförandet av den ekonomiska och monetära unionen, har de allmänna riktlinjerna möjlighet att blir ett verkligt europeiskt program för ekonomisk politik. De allmänna riktlinjerna för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik för 1998 är också en del av ramen för en verklig multilateral övervakning, där den utökade samordningen av den ekonomiska politiken, som fortfarande faller under nationernas befogenheter, blir mycket betydelsefull.
Det är anledningen till att Europeiska rådet i Amsterdam i juni 1997 och i Luxemburg i december 1997 bad kommissionen formulera rekommendationer i enlighet med rekommendationerna i artikel 103.4, om en medlemsstat på sikt skulle kunna äventyra en väl fungerande ekonomisk och monetär union. Dessa Europeiska råd begärde också att de allmänna riktlinjerna för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik beaktar de fleråriga programmen inom sysselsättning, samt riktlinjerna för sysselsättningen. Kommissionen skall övervaka samstämmigheten i dessa åtgärder och ta sitt fullständiga ansvar på området.
Hur kan denna ram genomföras? Och hur kan samordningen övervakas? De nya allmänna riktlinjerna innehåller just i år särskilda rekommendationer för respektive land, både när det gäller offentliga finanser och på strukturområdet. Kommissionens rekommendationer för eurozonen motsvarar i sin helhet införandet av euron och utgör i sig en nyhet. Dessa olika rekommendationer, som är en följd av resolutionen från Europeiska rådet i Luxemburg, är grundläggande. Att ändra dem för en mindre exakt formulering, och därmed mindre tvingande, skulle inte motsvara behovet av samordning och uppföljning av den ekonomiska politiken i Europa.
Att göra de allmänna riktlinjerna för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik mer operationella när det gäller övervakning och samordning innebär emellertid också en mer exakt roll för samtliga aktörer inom den ekonomiska politiken i Europa, vare sig det gäller den europeiska centralbanken, vad gäller valutapolitiken och dess bidrag till gemenskapens målsättningar, eller gemenskapens institutioner, vad gäller att balansera hela den ekonomiska politiken, eller de nationella regeringarna vad gäller budgetpolitiken och arbetsmarknadens alla parter för att fastställa lönerna. I det hänseendet, herr Wim van Velzen, tror jag inte att exemplet med Nederländerna, som ni citerade, kan generaliseras till hela Europa. Det förefaller mig relativt begränsat. När det gäller den regionala uppdelningen, anser de flesta i allmänhet att den är nödvändig. Exemplet med Italien, särskilt Syditalien, är ett bevis för detta - produktiviteten måste beaktas.
Ni känner till kommissionens förslag om de allmänna riktlinjerna. Det är ett uttryck för denna vilja till överensstämmelse och fullständighet och respekterar samtidigt subsidiaritetsprincipen som strävar efter att genomföra den ekonomiska politiken i Europa. Jag instämmer i de inlägg som har gjorts av flera av er - vare sig det gäller von Wogau, Herman, Boogerd-Quaak eller Randzio-Plath - kommissionen vill för antagandet av dessa nya allmänna riktlinjer för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik undvika att nationell överkänslighet kan få företräde framför gemenskapens eller Ekonomiska och monetära unionens intresse.
I samma anda erinrar jag om att fördraget också innebär att besluten om de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken fattas med kvalificerad majoritet - det är artikel 103.2 i fördraget. Kommissionens rekommendation kan alltså antas av rådet med kvalificerad majoritet. Det är inte nödvändigt att eftersträva enhällighet till varje pris. För att bli meningsfull måste samordningen av den ekonomiska politiken vara det operationella instrumentet för en verklig multilateral övervakning, som leds och förvaltas av kommissionen, i nära samarbete med kammaren. Detta är åtminstone strävan hos stats- och regeringscheferna, vilket återspeglas i slutsatserna från Europeiska rådet i Luxemburg. Så långt filosofin med de allmänna riktlinjerna, som syftar till en operationell karaktär.
Jag skall nu kort komma till innehållet i dessa allmänna riktlinjer, som jag redan har haft tillfälle att i detalj lägga fram för er. Jag skall därför begränsa mig till det viktigaste, såväl när det gäller den makroekonomiska aspekten som den strukturella. Jag vill erinra om att när det gäller den makroekonomiska aspekten fastställer de allmänna riktlinjerna för 1998 två målsättningar på hög nivå: sysselsättningen och framgången med den ekonomiska och monetära unionen. Det är anledningen till att kommissionen gläds åt att er föredragande utan förbehåll godkänt kommissionens strategi, och jag tänker särskilt på punkt 6 i ert resolutionsförslag.
Kommissionen instämmer också, och vår rekommendation är ett bevis för det, i nödvändigheten av att uppnå lämplig omfattning av privata och offentliga investeringar, såsom Randzio-Plath sade. Herr Hendrick! Kammaren oroas också över nivån på den inre efterfrågan. Jag kan försäkra er att de allmänna riktlinjerna för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik beaktar denna dimension av den ekonomiska politiken, även om efterfrågan inte skall stimuleras på konstgjord väg. Målsättningen är att investeringar och konsumtion successivt skall ta över exporten, för att på medellång sikt uppnå en tillväxt som håller i gång sig själv. De senaste prognoserna från kommissionen bekräftar för övrigt att denna dynamik pågår.
När det gäller strukturpolitiken slutligen godkänner er föredragande kommissionens rekommendationer, vare sig det gäller marknaden för produkter, tjänster eller kapital eller arbetsmarknaden. Såsom Europeiska rådet i Luxemburg rekommenderade gör kommissionens rekommendation de allmänna riktlinjerna till, jag citerar: " ett effektivt instrument till tjänst för en hållbar konvergens mellan medlemsstater" . De allmänna riktlinjerna för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik är därför mer än tidigare inriktade på åtgärder avsedda att förbättra tillväxtpotentialen i medlemsstaterna för att öka sysselsättningen.
Det är anledningen till att kommissionen har strävat efter att förespråka rekommendationer för att förbättra konkurrenskraften, effektiviteten på marknaderna för arbete, varor och tjänster, utbildning, undervisning, samt att göra bestämmelserna på skatteområdet och socialförsäkringsområdet mer gynnsamma för sysselsättningen. När det gäller arbetstidsförkortningen är den presentation ni gjorde, fru Lienemann, inte i linje med kommissionens, förefaller det mig, och jag kan säga er att innehållet i betänkandet och kommissionens rekommendationer, varken är mer eller mindre än innehållet i Jacques Delors vitbok från 1993.
Avslutningsvis skulle jag vilja betona att dessa nya allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken fastställer möjligheterna för uppföljning och övervakning av den ekonomiska politiken. Detta synsätt, som behållits och stöds av er föredragande och ert förslag till resolution, är globalt och samstämmigt. Utövandet av denna samordning, och jag väger mina ord, som fastställts av stats- och regeringscheferna, får inte förvanskas i morgon. Genomförandet av de allmänna riktlinjerna för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik, som är nödvändigt för att Ekonomiska och monetära unionen skall fungera väl, och för genomförandet av en samordnad strategi till förmån för sysselsättningen, kommer att bero på den politiska viljan inom gemenskapens institutioner och inom de nationella parlamenten. Kommissionen kommer å sin sida att vara vaksam i den kontroll den utövar och kommer att hålla er noga informerad om detta.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionär de Silguy.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon klockan 11.00.
(Sammanträdet avbröts klockan 20.22 och återupptogs klockan 21.00.)

De nationella myndigheternas samråd med ECB
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande (A4-0195/98) av Herman för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om förslaget till rådets beslut om de nationella myndigheternas samråd med Europeiska centralbanken om förslag till rättsregler (KOM(97)0725 - C4-0147/98-98/0056(CNS)).
Föredraganden är ännu inte närvarande hos oss. I vilket fall som helst, när han förärar oss sin närvaro, kommer han att få ordet. Däremot finns Giansily, från Gruppen Union för Europa här, jag ger honom ordet i tre minuter.

Giansily
Herr ordförande! Det stämmer att det skulle ha varit att föredra, förefaller det mig, att höra mitt inlägg efter att Herman motiverat sitt eget förslag, men jag skall gärna säga vad jag önskar ta upp beträffande hans betänkande.
För det första, herr ordförande, anger artikel 105.4 i fördraget, som återfinns i artikel 4 i stadgarna för det europeiska centralbanksystemet, att Europeiska centralbanken rådfrågas av de nationella myndigheterna om alla förslag till förordning på de områden som faller under dess befogenheter, men inom de begränsningar och på de villkor som fastställs av rådet, i enlighet med förfarandet i artikel 106.6.
Det förslag till beslut som har överlämnats till oss syftar till att precisera villkor, skyldigheter och begränsningar för de nationella myndigheter som avser att anta förordningar som faller inom Europeiska centralbankens befogenheter, med tanke på målsättningen, vilken är att fastställa den praktiska driften av det europeiska centralbanksystemet och av Europeiska centralbanken. Med tanke på medlemsstaternas mångfald när det gäller organisation, lämnar förslaget till beslut dem fria när det gäller de aspekter vi har tagit upp, naturligtvis under förutsättning att principen, och de regler som fastställts i beslutet, efterlevs. Låt oss erinra om att Europeiska centralbanken är det centrala organet och att samtliga myndigheter måste vända sig till den i förväg, varje gång de avser att anta ändringar av gällande regler inom de områden som faller under Europeiska centralbankens befogenheter.
Hela denna utveckling, herr ordförande, har vårt godkännande. Vi delar emellertid inte den oro eller de krav, som föredraganden uttrycker och som han lägger fram i ändringsförslagen. Man förstår lätt, när man läser förslagen från Herman, som jag vill gratulera, att den anda som styr honom är att skynda på processen med ett federalt Europa genom att, bl.a. genom ändringsförslag 4, ge rådet möjligheter till motåtgärder för att påtvinga stater särskilda normer som den nationella banken inte vill ha. Det förefaller mig emellertid som om detta inte är fördragets tanke. Samtliga debatter under de senaste månaderna visar att den stora majoriteten i kammaren vill skydda Europeiska centralbanken från politiska påtryckningar och säkerställa dess oberoende. Att vilja placera den mitt i en påtryckarorganisation förefaller mig vara tvärtemot allt det som sagts de senaste månaderna. Det är också anledningen till att vi i stället för föredragandens, i vår mening alltför restriktiva formulering av texten, föredrar den ursprungliga bestämmelsen i kommissionens text, som förefaller oss väl anpassad, mer flexibel och mer öppen. Dessutom tror vi inte att det nödvändigtvis är bra att i första hand ha en misstroende attityd till de nationella myndigheterna.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Giansily.
Eftersom föredraganden nu har kommit ger jag honom ordet.

Herman
Herr ordförande! Jag ber om ursäkt. Den här byggnaden är så stor, särskilt i de mest avlägsna delarna, att det tog nära fem minuter bara att ta sig från den plats där jag satt i möte och komma hit.
Det är en fördel att som föredragande kunna tala efter övriga talare, eftersom man kan svara dem. Först skall jag emellertid förklara varför jag har lagt fram dessa ändringsförslag. Det är inte alls för att ge centralbanken ytterligare befogenheter. Det är inte alls för att, som Giansily sade, stänga in centralbanken i ett nät av påtryckningar som den skulle falla offer för, inte alls. Vad jag ville göra är följande.
Kommissionen liksom rådet låter sig alltför ofta styras av juristerna. Juristerna hade funnit en formulering som var helt giltig när det gällde att lösa situationen med Europeiska monetära institutet. Varför? Därför att det monetära institutet ännu inte var centralbanken. Ända till den 1 januari 1999 var valutapolitiken och centralbankerna aktiva. Om därför medlemsstaterna vidtog åtgärder som föll under centralbankens direkta eller indirekta befogenheter, var det normalt att de konsulterade centralbanken. Sådan var bestämmelsen. Men eftersom juristerna och diplomaterna inte alltid är så modiga eller petnoga, vad gjorde de? Då texten blev godkänd överförde de den till nästa etapp. De anpassade inte texten för att beakta att man övergick till en annan etapp, att monetära institutet inte är centralbanken, och att centralbanken, när den väl har inrättats, tillämpar en gemensam valutapolitik.
Från den stunden blir det annorlunda. Varför skulle staterna, när vi fått en gemensam valuta, fortfarande ha befogenhet att t.ex. lösa problemet med den rättsliga situationen för en växel eller en check. Vad betyder det för medborgarna att ha en gemensam valuta, men att ha femton olika lagstiftningar om de använder en växel eller en check? Det system som kommissionen föreslår ändrar inte på detta. Man bara rådfrågar banken. Jag fastställer på nytt principen att alla områden som faller under centralbankens befogenheter hädanefter - och det är precis vad som står i fördraget - skall omfattas av europeisk lagstiftning. Jag accepterar dock att lagstiftning bara har en avlägsen koppling till valutan och indirekt faller under nationella befogenheter. Där förefaller mig naturligtvis den bestämmelse om rådfrågning som kommissionen föreslår fullständigt acceptabel och normal. Det är anledningen till att jag har lagt fram ändringsförslag som återupprättar denna punkt. Jag har också glädjen att konstatera att min övertygelse delades enhälligt med underutskottet för valuta, inbegripet själva huvudutskottet.
Herr ordförande, kära kolleger! Det är anledningen till att Giansilys argument inte lämpade sig för min avsikt, eller själva texten, eftersom den text som Giansily läste övertolkar orden, för att få dem att säga något som jag inte ville säga.

Ordföranden
Herr Herman, detta ordförandeskap, som känner till den stränghet och den kärlek inför punktligheten som ni hyser herr Herman, förstod, då ni inte var här, att någonting viktigt hade inträffat. Jag måste emellertid säga er att i inledningen av Giansilys anförande beklagade han att han inte fick lyssna till er först. Ni hänvisade mycket till Giansily, men Giansily har, enligt reglerna rätt att lyssna till er först. Den som utan tvivel har hört er först är Ribeiro som jag nu ger ordet, för Gruppen Europeiska enade vänstern - Nordisk grön vänster, i två minuter.

Ribeiro
Herr ordförande! Ännu en gång lyssnade jag med stor glädje på Herman, trots det som skiljer oss åt. Då euron är godkänd, är det nödvändigt att accelerera allt det som har förberetts för dess införande. Kommissionens förslag har denna inriktning, om det så behagar eller inte, den som från början har varit emot denna process som tjänar en viss strategi.
Detta skulle ge uttryck för artikel 105.4 i fördraget, som förutser att ECB skall höras av de nationella myndigheterna om varje förslag till rättsregler inom ECB: s behörighetsområde. Om kommissionen säger " såra" säger Herman " döda och skinna" . Han anser förslaget vara för decentraliserat, vilket skulle rättfärdigas 1991 för att - som han medger - inte driva vissa medlemsstater i projektet på flykten (effaroucher) . Då det inte längre är nödvändigt att säga motsatsen till det man eftersträvar, för att inte skrämma i väg någon, då allmänheten är progressivt resignerad genom införandet av euron och vad det innebär - vilket också finns med i motiveringen - är det underordnat en desinformerande reklamkampanj - vilket jag säger. För vår kollega Herman räcker det inte med att ta ett steg, även om det är med ökad takt: Hans betänkande vill att vi skall ta ett hopp. Ett hopp är det att, bortom förändringarna, lägga till en artikel till kommissionens förslag som leder till att det inte är berättigat att fortsätta tala med de nationella myndigheterna. Dessa organ som är skyldiga att höra och att följa yttrandena, skulle ha mycket litet av nationell och inget av myndigheter, även om de åtnjuter den demokratiska legitimiteten som ECB uppriktigt sagt lider brist på.
Herman gick för långt. Jag tvivlar på att kollegerna som skall rösta om detta resolutionsförslag har fått tillräckligt med information om vad de skall rösta om, därför var godkännandeprocessen av detta betänkande svindlande.

de Silguy
Herr ordförande, mina damer och herrar! Den debatt som håller oss kvar i kväll kan förefalla teknisk, men den är ändå viktig och nödvändig eftersom den gäller lagstiftningen om inrättandet av Europeiska centralbanken. Kammaren har rådfrågats om fyra förslag från kommissionen och tre från Europeiska centralbanken. Naturligtvis skall jag endast tala om dem som gäller kommissionen.
Tre av de fyra förslagen ställer inte till några problem. Er föredragande föreslår att de skall godkännas: det handlar om fördelningsnyckeln för att teckna kapital i centralbanken, frågor avseende beskattning av personal vid ECB och privilegier och immunitet. Jag kan därför bara glädjas åt ert stöd.
Problemet uppstår när det gäller det fjärde förslaget till beslut, dvs. det om de nationella myndigheternas samråd med Europeiska centralbanken beträffande förslag till förordningar. I det sammanhanget lämnar er föredragande fyra ändringsförslag. Jag skulle först av allt vilja erinra om textens allmänna filosofi, innan jag lägger fram kommissionens ståndpunkt om de fyra föreslagna ändringsförslagen.
På det filosofiska planet, om jag så får säga, är kommissionens förslag inspirerat av en princip och en erfarenhet. Principen är det strikta respekterandet av fördraget. Erfarenheten är den som vi tillsammans förvärvat, avseende sekundärlagstiftningen om Europeiska monetära institutet, en erfarenhet som jag tror varit till belåtenhet.
Jag skulle också vilja påpeka att ingen kan påstå att en gemensam valuta automatiskt leder till en gemensam finansmarknad med euro. Naturligtvis finns det en mycket stark marknadslogik, och vissa tillämpningar kommer automatiskt att närma sig varandra på ett antal av marknadens områden tror jag, särskilt valutamarknaden. Andra närmanden beror däremot på yttre villkor för hur valutamarknaden fungerar och även på den ekonomiska och monetära unionen. Införandet av en fullständigt integrerad gemensam finansmarknad förutsätter därför ett antal harmoniseringar. Vissa av dessa harmoniseringar faller under gemenskapen och andra är helt nationella.
När det gäller gemenskapens befogenheter tänker jag särskilt på lagstiftningen om sparande, där skatteavsnittet just har varit föremål för ett förslag till direktiv som kommissionen helt nyligen har antagit och som har överlämnats till er. Jag tänker även på direktivet om prospekt, eller den möjliga anpassningen och eventuella harmoniseringen av bokföringsreglerna. Detta faller under medlemsstaternas befogenheter och jag tänker särskilt på tidsplanen för staternas suveräna emissioner, men också på reformen av lagstiftningen när det gäller insolvens, konkurs eller regler för finansinstitutionerna. På alla dessa områden krävs omfattande framsteg innan en totalt integrerad finansmarknad med euro kan inrättas, vilket er föredragande också önskar, om jag förstått saken rätt.
Det är andan i våra förslag. Jag kommer nu mycket snabbt till granskningen av de fyra ändringsförslagen. Ändringsförslag 1 och 2 hänvisar egentligen till den fråga jag nyss tog upp, nämligen fördelningen av befogenheter mellan Europeiska centralbanken och medlemsstaterna när det gäller bestämmelser på finansområdet. Såsom jag nyss sade kan inte införandet av euron leda till vare sig en automatisk harmonisering eller en överföring av befogenheter - Giansily betonade det nyss. Denna överföring av befogenheter från nationell nivå till gemenskapsnivå specificeras för övrigt inte i fördraget. De två ändringsförslagen överskrider därför tillämpningsområdet för artikel 105.4. Ja, herr Herman, saker och ting kommer att ändras den 1 januari 1999, och det säger jag ofta till kammaren. Fördraget kommer emellertid inte att ändras och inte heller artikel 105.4. Det är anledningen till att kommissionen inte kan acceptera dessa två ändringsförslag.
Jag skulle bara vilja lugna er. De viktigaste försiktighetsåtgärderna har vidtagits i sammanhanget. I konvergensrapporten har till att börja med Europeiska monetära institutet, liksom kommissionen, utvärderat och bekräftat att lagstiftningen i de medlemsstater som deltar i eurosamarbetet är förenlig, gentemot deras centralbanker, med bestämmelserna i fördraget. För det andra: om en medlemsstat skulle anta en lagstiftningstext, en lag, som påverkar Europeiska centralbankens befogenheter, blir det naturligtvis möjligt att vända sig till EG-domstolen. Detta förslag till beslut från kommissionen är grundat på motsvarande bestämmelser, som för närvarande är tillämpliga på Europeiska monetära institutet, inom ramen för den ekonomiska och monetära unionen. Dessa bestämmelser är tillfredsställande, de är operativa och de har visat att de är effektiva. De förslag från kommissionen som i dag ligger på bordet har godkänts av Europeiska monetära institutet.
Kommissionen kan inte heller acceptera ändringsförslag 4 som i praktiken skulle innebära att de nationella myndigheterna måste vika sig för Europeiska centralbankens yttrande, när den konsulteras. Artikel 105.4 innebär bara en skyldighet att konsultera Europeiska centralbanken utan att för den skull vara tvingande. Men också här är kommissionen, oberoende av artikel 105.4, skyldig att se till att medlemsstaterna respekterar fördraget, bl.a. när det gäller Europeiska centralbankens befogenheter och oberoende. Jag kan försäkra er att den kommer att ta sitt fulla ansvar på området. Till slut, herr Herman, kan jag ändå glädja er: vi kan acceptera ändringsförslag nr 3.
Sammanfattningsvis vill jag tacka föredraganden för hans analys, och personligen vill jag gratulera honom till hans strävan att ge gemenskapstanken företräde. Kommissionen delar detta synsätt men låt oss ändå, i vår egenskap av fördragets väktare, säga att det inte är möjligt att gå längre än bestämmelserna i fördraget och bl.a. tillämpningsområdet för artikel 105.4.

Herman
Tack, herr ordförande, för att ni ger mig denna lilla möjlighet att svara. Jag instämmer fullständigt i vad kommissionären nyss har sagt. Tyvärr läser kommissionären texterna annorlunda. När man talar om områden som faller under centralbankens befogenheter gäller det inte längre områden som faller under nationell befogenhet. Kommissionären borde också veta att domarna vid EG-domstolen i dag inte tolkar texterna enligt författarnas avsikter, eller deras tolkning, utan formellt. Vi såg det nyligen och kommissionen var det första offret, när det gäller problemen med externa förbindelser. Man har sagt att allt som gäller avdelningarna inte faller under kommissionen, eftersom avdelningarna inte återfinns i fördraget. Det är en helt formell tolkning. Herr kommissionär! Ni har alltså domare som tolkar områdena på ett formellt sätt och när man talar om områden som faller under centralbankens befogenheter, är det inte längre områden som faller under nationell befogenhet. Hela er demonstration, samtliga exempel ni nämnde, faller emellertid fortfarande under nationella befogenheter.

de Silguy
Jag skall inte dra ut på debatten eftersom ni har många betänkanden att granska och kammaren är försenad. Jag skulle bara vilja erinra om att på bankområdet, men också på ett antal andra områden, behåller centralbankerna sitt ansvar och sina befogenheter. Man kan inte plötsligt utvidga det området utan att ändra fördraget. Detta tillåter inte det synsätt som Herman förespråkar. Det beklagar jag personligen, men texterna ser ut så.

Ordföranden
Tack, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Europaparlamentets och ombudsmannens budgetberäkningar
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0175/98) av Viola för budgetutskottet om Europaparlamentets och ombudsmannens budgetberäkningar för budgetåret 1999.

Viola
Herr ordförande, kära kolleger! Låt mig börja med att peka på vissa gemensamma drag som utmärker inte bara Europaparlamentets budget för 1999, utan i flera fall också andra institutioners budgetar. Införandet av euron, anpassningen av informationstekniken inför 2000-talet, de kommande valen till Europaparlamentet och informationspolitiken i samband därmed, konsekvenserna av Amsterdamfördraget, flytten till IPE IV och möjligheten att använda köpoptionen på Léopold-byggnaden samt, slutligen, den nya personalpolitiken.
Vissa siffror återspeglar grundläggande val som budgeten för 1999 upplyser oss om. Å ena sidan ökningen under budgetpost 5, motsvarande 4 procent, som parlamentet och ombudsmannen måste finna sig i. Denna ökning, vill jag påstå, får inte uppfattas som ett mål som skall uppnås, utan snarare som ett absolut utgiftstak, vilket innebär att man resonerar på samma sätt som medlemsstaterna, som har ålagt sig en rigorös budgetdisciplin. Å andra sidan måste man vara medveten om, när det gäller fördelningen av avsättningarna till parlamentet och ombudsmannen, att utgångspunkten är grundad på en " nollbudget" , och att alla nya krav är och måste vara åtföljda av en detaljerad motivation.
Respekten för dessa förutsättningar leder till att de totala intäkterna i budgeten för Europaparlamentet blir 916, 1 miljoner ecu, vilket innebär en ökning av knappt 0, 88 procent jämfört med 1998 och en driftmarginal på 28, 5 miljoner ecu, vilket gör det möjligt för oss i oktober att lösa ett antal viktiga problem som fortfarande är olösta, som till exempel hur man skall dela upp de belopp som krävs för köpet av IPE IV i Strasbourg, utgifterna i samband med ledamöternas nya stadga - förslag till dessa skall arbetsgruppen som tillsatts för ändamålet av presidiet lämna till budgetutskottet innan budgeten behandlas första gången - de kostnader som uppkommer i samband med att en stadga för assistenterna utformas och som rör anställningen av frilanstolkar, ett förfarande som fortfarande pågår.
Om jag nu får gå över till en analys av budgeten 1999, kan jag konstatera att införandet av euron och det förberedande arbetet på att lösa problemen i samband med millennieskiftet kommer att ha stor betydelse i den fortsatta budgetprocessen. Därför, och i linje med det som påpekades av Europeiska rådet i Luxemburg i december förra året, kommer vi att vidta lämpliga åtgärder i samband med den första behandlingen.
Om vi så ser till det som rör parlamentet, för vilket tilldelningen uppgår till 19, 4 procent av de avsättningar som görs av resurserna i kategori 5, och de speciella problemen i samband med slutet av den fjärde mandatperioden, vill jag påpeka att de kommande valen kommer att innebära utgifter på cirka 17 miljoner ecu. Detta antagande grundas på den procentuella förnyelsen av institutionens ledamöter och de beledsagande åtgärder som måste vidtas i samband med valen, som till exempel information.
Under alla omständigheter innebär Europavalen, på samma sätt som tidigare, ett tillfälle för att ta ett antal specifika initiativ inom informationssektorn, initiativ som skall öka röstdeltagandet, som till exempel kampanjen Use your vote , som har överenskommits med kommissionen i nära samarbete med Eurostat.
När det gäller konsekvenserna av Amsterdamfördraget och utvidgningen har vi tagit hänsyn till parlamentets behov av tillräckliga mänskliga resurser, även om det har skett inom ansvarsfulla ramar. Detta behov täcks av förslaget att skapa 10 nya tillfälliga tjänster, knutna till utvidgningen, på grundval av den beskrivning av åliggandena som generalsekreteraren presenterar för de behöriga organen innan budgeten behandlas första gången.
När det gäller lokalerna kommer utgifterna, med början 1999, att minska med över 17 miljoner ecu. I det sammanhanget kan man konstatera att de resurser som har skapats tack vare återbetalningar av investeringar för byggnaderna D1 och D2 ställer en marginal till förfogande för nästa räkenskapsperiod på 27 miljoner ecu och att den politiken, om den fortsätter, kommer att leda till en reell besparing för unionens budget även under de kommande budgetåren. Det är i detta sammanhang man får se förslaget från Tomlinson, som upptar presidiets val att använda nu tillgängliga ekonomiska resurser för att utnyttja köpoptionen på rue Belliard och tilldela utskotten de lokalerna, via en ändringsskrivelse i budgeten för 1998, och som jag, i egenskap av föredragande, stöder.
När det gäller ombudsmannen, ligger förslaget om tre nya tjänster - och inte sex, som begärts - bättre i linje med den budgetåtstramning som gäller för samtliga institutioner, även ombudsmannen. Därmed vill jag inte utesluta möjligheterna till en framtida fördjupning av diskussionen, vilket kunde leda till lämpliga ändringsförslag i oktober, i enlighet med vad parlamentets ordförande har angivit när han säger att rådet och kommissionen anser att det är parlamentets uppgift att fastlägga de allmänna principer som skall gälla för ombudsmannen vad gäller antal anställda och tjänsteföreskrifter.
Det är därför jag vill uppmana socialistgruppen att dra tillbaka sitt ändringsförslag eller att omformulera det på lämpligt sätt i ett muntligt ändringsförslag, som jag är redo att dela.
Slutligen vill jag understryka två saker. Å ena sidan det lyckliga val som kommissionen gjorde när man ändrade nomenklaturen och den positiva fortsättning som detta val fått i Europaparlamentet, vilket innebär att parlamentets budget i vår behandling i dag har en bilaga som fördelar budgetens stora poster efter destination, å andra sidan den samstämmighet som skapats med presidiet och framför allt under det senare skedet med dess vice ordförande, som var ansvarig för akten, kollegan och den käre vännen Lucas Pires, vilket är en ytterligare anledning att beklaga hans tragiska och för tidiga bortgång.

Tomlinson
Herr ordförande! Det påstås ofta att de första tecknen på galenskap är när man börjar prata med sig själv. Antalet närvarande vid debatten här i kväll visar hur nära vissa av oss riskerar att komma. Min känsla kan bara mildras något av det mycket varma välkomnande jag ger generalsekreteraren som närvarar vid debatten, samt kommissionär Liikanen.
Jag skulle vilja börja med att gratulera Viola till ett utmärkt betänkande. Det är utmärkt inte bara för att det är bra i sig självt, utan för att det återspeglar det som i budgetutskottet på senare år har blivit en oavbruten ström av budgetprogram till parlamentet. Åtstramningen och det strikta fasthållandet av taket på 20 procent för anslag i kategori 5 är något som Viola har välkomnat och mycket starkt underbyggt i den resolution han lägger fram här för oss i kväll.
Min grupp vill verkligen skriva under på de tre principer som återspeglar den oavbrutna ström som jag talade om: att i allt högre utsträckning försöka basera våra beräkningar på principen om nollbaserad budgetering, att vid budgetens fastställande ta starka hänsyn till genomförandet av anslagen i tidigare budgetar och att yrka på att begäran om nya anslag skall underbyggas med lämplig dokumentation.
Bakom dessa principer lägger Viola också fram mycket tydliga prioriteter. En av dessa prioriteter avser vår fastighetspolitik i parlamentet. Fastän vi har en sådan låg närvaro borde vi kanske notera att en del av den fastighetspolitiken gör tidsformen för Violas prioriteter i motiveringen något föråldrad. I går skrevs de namnteckningar som behövdes för att vi skulle kunna fortsätta köpet av Leopold-byggnaden. Det är mycket viktigt som en del av parlamentets inställning till fastighetspolitiken. Vi utnyttjade vår förköpsrätt före den 31 maj och på så sätt lyckades vi få det nyttiga tillskottet till parlamentets budget på 7, 25 miljarder belgiska franc, vilket hade förhandlats fram mellan parlamentet och Belgien.
De 180 miljoner ecu som Belgien ger som ersättning för kostnaderna för tomtmark och markutveckling är en mycket viktig del av vår fastighetspolitik. Till Violas betänkande har dock lagts ändringsförslag nr 2 från budgetutskottet, ett ändringsförslag som jag vet att Viola stöder. Det är ett ändringsförslag som hänvisar till 1998 års första tilläggs- och ändringsbudget. I det ändringsförslaget ber vi om en ändringsskrivelse från kommissionen för den första tilläggs- och ändringsbudgeten 1998 så att vi kan fortsätta med förvärvet av fastigheter. Presidiet och budgetutskottet anser - och i den frågan är de helt eniga - att vi i tilläggs- och ändringsbudgeten borde försöka köpa byggnaderna Belliard I och II så att de kan göras tillgängliga för Regionkommttén, för Ekonomiska och sociala kommittén och för den gemensamma strukturen som, i enlighet med Amsterdamfördraget, skall upplösas men som fortfarande måste tillhandahålla gemensamma tjänster till dessa två kommittéer. Jag yrkar därför om kammarens bifall för ändringsförslag nr 2, vilket redan fått budgetutskottets stöd.
Prioritet har även en ny personalpolitik fått, en politik som generalsekreteraren förklarat mycket ingående för både parlamentet och personalen. En tredje prioritet som jag särskilt välkomnar är den som avser problemen i samband med införandet av euron och följderna på datorområdet av millennieskiftet. Jag hoppas vi kan få administrationen att utarbeta en rapport till parlamentet om vad denna prioritet innebär i praktiken, kanske redan i år. Det är allvarliga problem för en informationsteknikavdelning som redan är överansträngd på många sätt, och det är antagligen de två viktigaste krav den kommer att ställas inför.
Till sist skulle jag vilja hänvisa till ändringsförslag nr 1 som har utarbetats av min grupp. Vi har lagt fram detta ändringsförslag i Wynns namn för att lämna frågan om ombudsmannens personal öppen fram till första behandlingen då vi kommer att ha en tydligare bild av det allmänna personalbehovet. Vi har gjort det med hänsyn till Barbara Schmidbauers synpunkter, hon är föredragande för utskottet för framställningar om budgeten för år 1999. Jag yrkar om kammarens bifall även för det ändringsförslaget.
Å utskottets socialdemokratiska ledamöters vägnar vill jag framföra vårt djupa instämmande i det Viola sagt om vice ordförande Lucas Pires tragiska bortgång. Han var en mycket bra förbindelselänk mellan presidiet och budgetutskottet. Vi kommer verkligen att sakna honom i den funktionen, men mest av allt kommer vi att sakna honom som en duktig parlamentariker.

Fabra Vallés
Herr ordförande! Tomlinson talade om att det kanske slutar med att vi talar med oss själva. Det påminner mig om när vi går till valkampanj och predikar goda nyheter och ibland kommer till tomma lokaler. Naturligtvis är vi medvetna om det missionärsarbete vi utför, och därför lämnar vi det inte utan fortsätter och det enda vi gör är att säga " skulle ni alla vilja vara vänliga att ställa er i första ledet?" Nåväl, jag anser att vi åtminstone skulle kunna ställa oss i första ledet utan tvinga bort Liikanen från sin plats, vilken han förtjänar, men vi skulle vara litet mer påklädda.
Herr ordförande! Jag skulle vilja börja med att gratulera Viola till den budget som han lägger fram. En budget som är svår, och det är det snygga: att göra en svår budget. Under perioder med feta kor tråkas man ut av budgeten. Detta är en svår budget på grund av de stora investeringarna i fastigheter, inredning och datautrustning för kontoren.
I det dokument som Viola lägger fram skulle jag emellertid vilja koncentrera mig på framför allt ombudsmannens budget. Ombudsmannen är en institution som föddes redan då budgetglädjen hade tagit slut, en institution som föddes - så som alla föds - från noll och således utan krav, och då den inte hade några krav föddes den med en mycket snäv tjänsteförteckning.
Jag anser - och jag inte bara anser det utan detta känner vi - att kraven har ökat och därmed måste vi anpassa tjänsteförteckningen till vad arbetet kräver. Det som arbetet kräver är varken mer eller mindre än den institution medborgarna vill ha. De vill ha en smidig institution med ett gott förhållande mellan kostnader och effektivitet. Således tror jag att det är dags att på allvar fundera på om vi i själva verket skall göra något mer åt ombudsmannens tjänsteförteckning. Inte enbart ge de poster som har begärts vid detta tillfälle, utan diskutera om ombudsmannen i verkligheten behöver en större tjänsteförteckning.
Det är riktigt att reaktionen i medlemsländerna inte har varit densamma. Vissa länder - Finland och Spanien till exempel - har svarat bättre och andra släpar fortfarande efter. Vi vill dock ha en institution som motsvarar omständigheterna och därför måste den även motsvara de övriga institutionerna, och därför måste den ha personal och nödvändiga resurser. Personalen måste ha fasta avtal och den tillfälliga personalen skall vara där för vad den är till för, de arbeten som endast är av tillfällig karaktär.

Virrankoski
Herr ordförande! Jag vill för det första tacka Viola för ett balanserat och sansat betänkande om Europaparlamentets budget för år 1999. Budgetberäkningens anslagsbelopp om 916 miljoner euro motsvarar presidiets förslag. Det innebär en ökning från innevarande år med 5, 2 miljoner euro eller 0, 6 procent. Detta uppfyller gott kravet på att utgiftsökningarna skall hållas i lika strama tyglar som medlemsstaternas egna utgiftsökningar. Utgifternas andel av EU: s alla administrativa utgifter stannar också under 20 procent i enlighet med parlamentets tidigare utfästelser. Budgetens balansering underlättas av minskningen av fastighetskostnaderna med 17 miljoner euro när byggnadsprogrammen i Strasbourg och Bryssel slutförs. Å andra sidan orsakar slutet på mandatperioden och eurons införande nästa år extra kostnader på 16, 8 miljoner euro. Därför har ändringen av budgetberäkningen och speciellt personalkostnaderna krävt stor återhållsamhet.
Jag skulle speciellt vilja ta upp en sak, nämligen ombudsmannens budgetberäkning. Institutionen Europeiska ombudsmannen grundades med Maastrichtfördraget och startade sin verksamhet 1995. Erfarenheterna av två och ett halvt års verksamhet visar redan att den behövs. Ett klart bevis på detta är den explosionsartade ökningen av antalet klagomål, i fjol 40 procent. Att försvara den svagaste medborgaren är enligt min mening en av EU: s och Europaparlamentets centrala uppgifter. Eftersom ombudsmannainstitutionen en gång har grundats enhälligt av medlemsländerna borde den åtminstone ges rimliga resurser för att sköta sina ärenden, annars vänder sig hela systemet mot sina egna syften när ärendena stockar sig och besluten blir fördröjda. Ombudsmannens begäran om sex tillfälliga tjänster är anspråkslös med tanke på arten av institutionens verksamhet och verksamhetsfältets enorma omfattning samt institutionens mycket korta utvecklingsfas. Därför stöder jag Wynns ändringsförslag nr 1. Till övriga delar stöder jag betänkandet.

Müller
Herr ordförande, mina damer och herrar! Det är svårt för mig att i dag tala om Europaparlamentets budget, utan att gå in på de markanta bekräftelserna i den senaste rapporten från revisionsrätten om ersättning av omkostnader och andra ersättningar för oss ledamöter. Därför är det inte någon ringaktning av kollegan Viola och hans arbete om jag påpekar att min grupp kommer att stödja betänkandet och prioriteringarna i det och naturligtvis också ändringsförslagen, i synnerhet vad gäller ombudsmannen, och om jag nu snarare ägnar min talartid åt den särskilda rapporten, i synnerhet som parlamentets budget med säkerhet i detalj kommer att anknyta till förslag som härrör från revisionsrättens rapport, och jag är säker på att Viola där kommer att lägga fram lämpliga förslag!
Det är i högsta grad beklagligt att ordföranden under eftermiddagen avslog inkallandet av en ordförandekonferens och gick tillbaka till formalia. Om allmänheten med all rätt upprörs av de ohållbara reglerna för ersättningarna och antyder att det finns en självbetjäningsmentalitet i parlamentet, borde ordföranden i denna kammare inte förskansa sig bakom arbetsordningsparagrafer. Det vore lämpligt att man agerade offensivt, när allt kommer omkring har vi ju själva anhållit om revisionsrättens rapport, eftersom vi i grund och botten kände till alla de luckor i förfarandet, som vi nu får bekräftade. Att agera offensivt skulle i det här fallet också minska det motsägelsefulla förfarandet till ett minimum. Varför inte 24 timmar, svaret på revisionsrättens fastställanden är ju ändå ytterst lätt att ge. Det borde lyda: " Okej, så är det för närvarande" , och " Okej, så skall vi ändra på det i framtiden" . Men kan man, vad det gäller förändringsbenägenhet, förlita sig på denne ordförande och detta presidium? Där har jag mina tvivel!
Den av ordförande Hänsch inrättade arbetsgruppen har runnit ut i sanden. Granskningen av systemet med pensionsfonden - har runnit ut i sanden. Rationaliseringen av de kvitterade räkningarna - har runnit ut i sanden, åtminstone till hälften. Det vore kanske bäst att ge budgetkontrollutskottet i uppgift att behandla denna rapport. Jag försäkrar er att där skulle vi arbeta snabbt och effektivt!

Ordföranden
Fru Müller, ni kritiserade ståndpunkten hos parlamentets ordförande - som inte är här, men vilken jag representerar i detta ögonblick - och jag är skyldig att påminna er om att ordföranden har förklarat för kammaren att det inte finns någon rapport från revisionsrätten. Det finns vissa provisoriska ståndpunkter, kända för alla parlamentariska grupper eftersom de har överlämnats till ordförandena i var och en av grupperna. Dessutom håller presidiet, som är ansvarigt för att besvara denna provisoriska ståndpunkt, på att utarbeta ett svar. Detta var ganska exakt de ord ordföranden använde och som jag upprepar.
Jag överlämnar ordet för en ordningsfråga på en minut.

Müller
Herr ordförande! Min poäng var inte att bestrida det som ordföranden sade i morse, utan min poäng var att jag hade förväntat mig en politisk reaktion. Det kritiserar jag. Naturligtvis är det bara en preliminär rapport. Naturligtvis delades den ut alltför sent till gruppordförandena, och naturligtvis fick jag som ledamot den också i går kväll. Det är inte det det handlar om! Det handlar om att jag efterfrågar en politisk reaktion från vår ordförande, när pressen där ute är full av förmodanden och antydningar och väntar på svar, som varje ledamot i denna kammare måste ge. Det var politisk kritik och ingen kritik mot förfarandet och mot arbetsordningen! Där har ordföranden med all säkerhet rätt!

Ordföranden
Jag uppskattar att ni officiellt erkänner att ordföranden har agerat korrekt. Era åsikter om pressen är lika respektabla som varje annan åsikt, men jag måste säga er att ordföranden svarar inför kammaren.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! Ju mer öppna och tydliga vi kan vara i detta ärende, desto bättre för parlamentet. Jag erinrar om att jag för länge sedan föreslog att ett utskott skulle ta hand om alla dessa frågor.
Tillåt mig att uttrycka min förvåning över att en budgetdebatt ännu en gång äger rum här, i Bryssel, vilket är ett uppenbart brott mot Edinburghkompromissen, som bekräftats av såväl EG-domstolen som av Amsterdamfördraget. Herr Tomlinson! Vi var fler vid debatten om budgetriktlinjerna som i år ägde rum i Strasbourg.
Efter denna kommentar skulle jag omedelbart på nytt vilja ta upp denna fråga om sätet för att nämna att Violas betänkande innebär " anslag för en sammanträdeskalender med elva ordinarie sammanträdesperioder och sex extra sammanträdesperioder" . Elva sammanträden i stället för tolv, det är alla överens om. Det är valår i år: sex extra sammanträden? Varför? När den tidsplan som antogs av ordförandekonferensen endast innehåller fem.
Den andra viktiga bestämmelsen i betänkandet innebär anslag för att genomföra en neutral informationskampanj om institutionerna för unionens medborgare. Det man föreslår är att anslagen avsedda för informationspolitiken skall öka: 2 750 000 ecu har redan avsatts för detta, genom en överföring som röstades igenom den 28 maj och som införde en särskild åtgärd kallad " Europaval" . Europaparlamentet gör sig alltså berett att rösta för en budget 1999 som slutligen bara kommer att användas för att öka anslagen för propaganda.
Finns det ett enda exempel, i en demokrati, där en särskild informationsåtgärd strax före valet tillkommer utöver de fyra miljarder som redan har avsatts direkt eller indirekt till propaganda av gemenskapens budget? Detta förändrar emellertid ingenting. Den federalistiska propagandan kommer outtröttligt att försöka få dem att ändra uppfattning som, med full kännedom om sakskälen, motsätter sig den europeiska integrationsprocessen.

Perry
Herr ordförande! Jag stöder helt behovet av att vara mycket återhållsam med budgeten, framför allt med de pengar vi ger ut på institutionerna. Därför får Viola mitt fulla stöd, precis som han i morgon kommer att få mitt fulla stöd för sitt mycket viktiga betänkande om Europas öregioner. Jag skulle dock som en sidoreplik vilja säga att jag beklagar att vi i personalfrågor inte gör mer bruk av fasta kontrakt. De företag och enskilda personer som skapar Europas välstånd måste alla agera med återhållsamhet och de har inga jobb som varar livet ut.
Vår prioritet måste alltid vara hur vi kan hjälpa Europas befolkning. Även jag skall således koncentrera mig på den del av budgeten som rör ombudsmannen. Europeiska ombudsmannen har en mycket viktig funktion. Det är viktigt för oss att vi ser till att han får de resurser han behöver. Som ledamot av utskottet för framställningar har jag, precis som ni, herr ordförande, haft ett mycket nära samarbete med Söderman. Han är en mycket samvetsgrann tjänsteman. Ingen kan säga att han agerar på ett överdrivet eller överdådigt sätt. Det är inte hans finska stil. Hans kontor är det minsta ombudsmannakontoret i Europa, så när som på Maltas. Hans inledande begäran om sex tillfälligt anställda var sålunda en begäran som åtminstone förtjänade ett noggrant övervägande och en meningsfull dialog.
Det finns tidningar runt om i Europa som förtjänar sitt uppehälle genom att ställa ut den europeiska administrationens fel och brister. Tyvärr finns det för många sådana fel och brister. I ombudsmannen har vi en tjänsteman som kan agera å den europeiska befolkningens vägnar, men om han skall kunna utföra det jobbet ordentligt måste han ha de rätta resurserna för det. Vi borde se till att han får de resurserna. Om vi skall se efter var de pengarna kan tas ifrån så föreslår jag att vi gör en ordentlig lönsamhetsanalys av Ekonomiska och sociala kommittén.

Piha
Herr ordförande! Jag tackar först föredraganden för ett mycket omsorgsfullt utfört arbete. Jag vill också fästa er uppmärksamhet på Europeiska ombudsmannens budgetberäkning. Möjligheten att vädja till ombudsmannen är en av de viktigaste rättigheter som unionens medborgare har. Ombudsmannens uppgift är ju att behandla klagomål som berör missförhållanden som förekommit inom gemenskapens övriga institutioner och organ. Ombudsmannen har nu bedrivit sin verksamhet tillräckligt länge för att man kan uppskatta vilken personalstyrka som behövs för att unionens medborgare skall kunna erbjudas tillräckligt högklassig och snabb service. Antalet framställningar om utredning som framförs till den europeiska ombudsmannen ökar ständigt. Detta bevisar att medborgarna upplever Europeiska ombudsmannen som nödvändig för att rätta till missförhållanden inom unionens förvaltning.
Ledamot Viola föreslår inrättande av tre nya tjänster för att avlasta arbetstrycket hos ombudsmannen. Problemet är dock inte bara de nya tjänsternas antal utan i synnerhet deras kategori. Unionens medborgare har rätt att förvänta sig att Europeiska ombudsmannen som behandlar deras klagomål har juridisk personal med minst samma kompetens som personalen hos gemenskapens institutioner och organ som är föremål för utredningen. I annat fall skapar vi en situation där eurobyråkraterna har en topptrimmad formelbil till sitt förfogande medan ombudsmannen som företräder Europeiska unionens medborgare åker i en vanlig familjebil, till exempel en Mazda 323. Jag tycker inte att det är rent spel gentemot den medborgare som har framfört ett klagomål.
Jag hoppas att vi fortfarande kan överväga ombudsmannens begäran om antalet nya tjänster och speciellt deras kategori innan vi i höst slutgiltigt fastställer budgeten för år 1999.

Rübig
Herr ordförande! Även jag vill gratulera Viola hjärtligt till hans betänkande och genast komma fram till budgetpost 205 om säkerhet och bevakning av byggnaderna. Här har vi en ökning med 67 procent. Totalt ger vi ut 17 miljoner ecu för vår säkerhet, och vi vet att säkerheten i byggnaden helt visst fortfarande behöver förbättras. Vi har många stölder i huset. Därför har jag startat en aktion, Säkerhet och kamp mot brottsligheten. Mer än 150 ledamöter har skrivit under på detta tema, och jag tror att vi borde vara måna om, när vi nu ger ut så mycket pengar på säkerheten, att det också märks att vi drar nytta av det på detta område.
I Strasbourg ställer man under parlamentets sammanträden egna enheter till förfogande för att bevaka parlamentet. Även i Bryssel bevakas parlamentet av polis och naturligtvis av militär. Jag tror att det vore klokt att skynda på de officiella samtalen för att garantera säkerheten i byggnaden och också verkligen fördela kostnaderna på detta område på ett verkligt effektivt sätt. Jag tror att medborgarna i Bryssel och alla medarbetare i Europaparlamentet är måna om det, och att man även är mån om det på europeisk nivå. Jag skulle vilja plädera för att vi diskuterar denna fråga. Ordföranden har sagt ja till det, och jag tror att vi alla borde intressera oss för säkerheten för människorna i Bryssel.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Rübig.
Ärade ledamöter, med Rübigs inlägg har vi kommit till slutet på talarlistan. Kommissionär Liikanen, som jag välkomnar, har sagt mig att han inte önskar komma med något inlägg.
Innan jag förklarar debatten avslutad, skall jag överlämna ordet till föredraganden, Viola, som kanske kan förklara för Perry om Maltas ombudsman har ett mindre eller större kontor, eftersom jag vet att Viola kom från Malta i går.

Viola
Herr ordförande! När det gäller frågan om ombudsmannen, som flera av mina kollegers inlägg har handlat om, skulle jag vilja säga ett par saker. Ingen förnekar att ombudsmannens verksamhet har ökat under de senaste åren. Det han begär innehåller emellertid element som strider mot reglerna i tjänsteföreskrifterna och reglerna om en effektivisering av administrativa utgifter som har fastslagits av de tre institutionerna. Ombudsmannen kan till exempel inte kräva tjänster som inte ingår i det som ursprungligen bestämdes. Han kan inte direkt kräva högkvalificerade tjänster, som till exempel att en tjänst i A3 blir en tjänst i A2 efter bara tre år, dvs. att en tjänsteman som rekryterats externt som A3 skall flyttas till A2 efter tre år verkar uppriktigt sagt att begära för mycket.
Om man närmar sig frågan på ett balanserat sätt är jag benägen att åter ta upp den, under förutsättning att - jag upprepar - det sker på ett balanserat, återhållsamt sätt som respekterar reglerna.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Viola.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Gränsarbetare
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande (A4-0168/98) av Van Lancker för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om situationen för gränsarbetare i Europeiska unionen.

Van Lancker
Herr ordförande, herr kommissionär, bästa, även om ni är få, kolleger! Jag tror inte att jag har fel när jag säger att gränsarbetare kan fungera som en barometer för den sociala integrationen inom Europeiska unionen. Även om de inte är fler än 380 000 i Europa har de en så viktig signalfunktion att de egentligen borde stå högt på dagordningen överallt, både på Montigruppens dagordning om samordning av skatter som i kommissionens handlingsplan om fri rörlighet för arbetstagare och i planerna för en europeisk arbetsmarknadspolitik. Av gränsarbetarnas situation kan vi avläsa hur litet den europeiska arbetsmarknaden ännu är integrerad. Vi ser hur många hinder som fortfarande finns kvar beträffande rörelsefriheten för personer, hur hårt man fortfarande måste arbeta för att föra sociala trygghetssystem och skattelagstiftning mellan medlemsstaterna närmare varandra. Till och från slår denna barometer över på storm. Det skedde till exempel den 1 januari 1994 då 13 000 gränsarbetare drabbades av en löneförlust på i genomsnitt BEF 3 000 i månaden på grund av en ändring i finansieringen av den nederländska socialförsäkringen. Det var således tillräckliga skäl för de belgiska fackföreningarna att ringa i larmklockan, att använda sin petitionsrätt, men detta är egentligen bara toppen på isberget. För vi har hört tillräckligt i samband med hela vår undersökning under utskottssammanträdena, av vetenskapliga studier, av domsluten från EG-domstolen, av vittnesmålen från EURES-konsulenterna att så gott som varje gränstrakt har sina problem.
Ovanpå problemen med överföring av den sociala tryggheten tillkommer också ett kaos med skatteregleringar som regleras i ungefär 220 olika bilaterala fördrag och som till råga på allt inte är samordnade med de sociala trygghetsregleringarna, vilket innebär att i det ena fallet är bosättningslandet tillämpligt, i det andra arbetslandet. Genom att alla länder håller på med reformer med modernisering, ofta med privatisering, såväl inom social trygghet som inom skattelagstiftning, fortsätter problemen bara att öka. Det gör att gränsarbetarna med rätta kräver en europeisk politik.
Gränsarbetarnas krav är mycket rimliga. Vi har också kunnat överta ett antal av deras krav i detta betänkande. Jag hoppas att parlamentet kommer att kunna stödja detta betänkande i morgon. Jag skulle förresten vilja ta tillfället i akt att rikta ett hjärtligt tack till de kolleger som är här för det mycket intensiva samarbetet, för övrigt riktar jag mig också till kommissionen som verkligen har bistått oss med allehanda information.
Det första kravet: Det är bättre att stämma i bäcken än i ån, och vi vill således yrka på att kommissionen skall utarbeta ett förslag till en Europa-prövning varvid all ny lagstiftning rörande skatter, social trygghet och arbetsrätt först skall underkastas en tvingande kontroll beträffande dess effekter för gränsarbetare. Enligt parlamentets rättstjänst, herr kommissionär, erbjuder artikel 49 i fördraget en ordentlig rättslig grund för att göra detta. Jag skulle också gärna vilja få en konkret reaktion från er på den punkten.
Detta betänkande ger för övrigt en mer konkret utformning av Europa-prövningen. En nationell plattform bestående av arbetsmarknadsparterna och experter från den sociala administrationen och skatteadministrationen skulle kunna utföra kontrollen i varje medlemsstat. På europeisk nivå anser vi för övrigt att den rådgivande kommittén för social trygghet och den för arbetskraftens fria rörlighet särskilt skulle behöva uppmärksamma gränsarbetarproblematiken och även komma med förslag till lösningar för de problem som trots Europa-prövningen kommer att finnas kvar.
Det andra förslaget. Vi begär att medlemsstaterna skall instifta kompensationsfonder för den inkomstförlust som gränsarbetare lider på grund av deras lagändringar. Här måste jag säga, kolleger, det förekommer fortfarande en del missförstånd rörande detta förslag. Det handlar här absolut inte om att skapa en europeisk fond. Initiativet lämnas helt och hållet över till medlemsstaterna. Detta är en vädjan från parlamentet. Det avser för övrigt bara de fall där det med anledning av genomförandet av en Europa-prövning ändå kan förekomma att ändringar i skattelagstiftning eller sociallagstiftning resulterar i inkomstmässiga nackdelar och medlemsstaten i fråga ändå beslutar att genomföra ändringen, och ibland har medlemsstater verkligen giltiga skäl till detta, bara i det fallet skulle en kompensationsfond träda i kraft. Jag hoppas också att kollegerna kan låta sina sista invändningar mot det förslaget falla.
Parlamentet vill med detta betänkande också ta ett steg i riktning mot ytterligare europeisk samordning inom den sociala tryggheten och skattelagstiftningen i medlemsstaterna. Vad den sociala tryggheten beträffar, herr kommissionär, kan jag fatta mig mycket kort. Kommissionen har redan kommit med olika förslag. Vi insisterar också på att man även uppmärksammar de nya kompletterande systemen för social trygghet som det ännu inte finns täckning för i förordningen, men där förtjänar kommissionen lovord för de initiativ som den redan har tagit, och vi hoppas bara att rådet nu äntligen kan komma till beslut.
Inom skattelagstiftningen däremot finns det ett virrvarr av regleringar. Därför begär vi att kommissionen skall göra en kontroll av de bilaterala beskattningsavtalen, utarbeta en konvention med europeisk förebild i stället för OECD-konventionen och en bindande europeisk riktlinje beträffande diskriminering av medborgare i en annan medlemsstat på grundval av den för övrigt sedan länge utlovade noten. Jag hoppas att kommissionären även i det fallet kan redovisa sin åsikt, även om det naturligtvis tillhör hans kollega Montis befogenheter.
Bristen på samordning mellan skattelagstiftning och social trygghet förorsakar egentligen fortfarande de flesta problemen. Jag fann skäl i överflöd att plädera för en homogen tillämpning av antingen bosättningslands- eller arbetslandsprincipen för bägge systemen. Jag ansåg själv att arbetslandsprincipen bäst motsvarade den gällande sociala trygghetsregleringen å ena sidan och å andra sidan för övrigt även den allmänna principen för dubbelbeskattningsavtalen. Detta kombinerat med en konsekvent tillämpning av principen om icke-diskriminering i fråga om skatteavdrag och en kompensationsreglering mellan medlemsstaterna hade egentligen kunnat innebära att de sista invändningarna där skulle bortfalla. Uppenbarligen var stämningen ännu inte mogen för detta, herr kommissionär, och därför ber vi kommissionen att noggrant undersöka för- och nackdelarna hos de möjliga alternativen arbetslands- eller bosättningslandsprincip och på grundval av detta tillställa parlamentet ett förslag.
Slutligen håller betänkandet dessutom en varm plädering för att förstärka service- och informationsfaciliteterna för gränsarbetare inom ramen för EURES-nätverken, men vi anser också att de nationella administrationerna måste ta sitt ansvar för gränsarbetarna i mycket större utsträckning. Det får inte längre vara på det sättet att gränsregioner bokstavligen är perifera regioner och att gränsarbetarproblem är marginella problem.
Till sist också detta, vi klagar så ofta över att Europa står långt från människorna. Här har vi nu verkligen hämtat en Eurobarometer direkt ur livet. Det är människor som dagligen har att göra med Europaproblematiken. Jag hoppas att kommissionen kommer att ta till sig dessa människors problem och årligen förelägga oss en lägesrapport, och jag hoppas att vi kommer att permanent kunna behålla denna problematik på dagordningen i vårt parlament.

Glase
Herr ordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Föreliggande betänkande om gränsarbetarnas situation är ett i raden av betänkanden som tar upp problemen för personer som utnyttjar, respektive vill utnyttja, en av de viktigaste grundläggande rättigheterna inom Europeiska unionen. Föredraganden har lagt ned mycket arbete på att utarbeta betänkandet och där peka på de omfattande problemen för arbetstagarna i gränsregionerna. Fastän EU: s inre gränser teoretiskt och praktiskt sett inte skall utgöra några hinder för personers rörlighet, finns det tillräckligt med besvärligheter både i skatterättsligt hänseende och i socialförsäkringshänseende, och därför är det nödvändigt med ett klarläggande som gynnar arbetstagarna.
För det första borde man göra en entydig definition av begreppet gränsarbetare. Alltför ofta tyder man det olika. Det skulle vara en bra uppgift för kommissionen att föreslå någonting här. I vår grupp har vi mycket intensivt ägnat oss åt denna frågeställning, och vi kan förklara oss införstådda med många av föredragandens tankar. Med våra ändringsförslag vill vi bidra till att betänkandet om gränsarbetarnas problem också håller sig till denna fråga och inte blandas ihop med andra problemställningar. Vi vill avvisa de punkter där det handlar om inrättande av kompensationsfonder. Här anser vi att man inte med hjälp av denna mer eller mindre individuella behandling från medlemsstaternas sida kan uppnå någon verklig lösning. Tvärtom skulle det skapa en långbänk som de berörda arbetarna nu verkligen inte vill bli placerade på.
Om det nu över huvud taget hände någonting, vore det att det skulle slutas många mellanstatliga överenskommelser, som skulle öka på förvirringen. Sedan skulle inte något land behöva anstränga sig för att arbeta på en gemensam och principiell lösning av problemet. Jag vill uppmuntra kommissionen att här ta konkreta steg och insistera på de förslag den redan har lagt fram. Rådet lägger själv band på sig med hjälp av enhällighetsförfarandet. Det är bromsklossar som vi med hänsyn till den europeiska saken nu äntligen borde avskaffa. Vi avvisar också kravet enligt vilket man skall kontrollera och styra kollektivavtalen. Avtalssuveränitet är något som vi här alltid i hög grad har försvarat. Vårt ändringsförslag 10, som rör punkt 13, drogs tillbaka av mig, eftersom det hade baserats på ett översättningsfel i den tyska versionen. Detta gäller även begreppet " Europa-prövning" i den tyska versionen, men där har vi redan enats med föredraganden om att man ser till att ändra detta i versionerna på lämpligt sätt.

Boogerd-Quaak
Herr ordförande, herr kommissionär, kolleger! Jag skulle vilja sätta det föreliggande betänkandet i ett något bredare perspektiv. Under eftermiddagen diskuterade vi riktlinjerna för den allmänna politiken, och då konstaterade vi, och egentligen gällde det hela parlamentet, att det fortfarande finns en brist på samordning inom Europeiska unionen på ett flertal politiska områden som är oumbärliga och absolut nödvändiga. Därför behövs verkligen Van Lanckers betänkande eftersom det blottlägger sådant som vid första anblicken ser ut att beröra gränsarbetare, men som ur alla vinklar har att göra med flexibiliseringen av arbetsmarknaden, inte bara inom länderna, utan också möjligheterna att arbeta inom olika länder.
Det handlar här om ett ämne som flera kommissionärer är sysselsatta med. Van Lancker har redan påpekat detta. Montigruppen om samordning av skatter och Veil-gruppen har gjort ett utmärkt arbete. För närvarande ägnar vi oss åt att se vad vi kan göra på pensionsområdet. Trots detta befinner sig gränsarbetarna fortfarande i ytterst svåra situationer, och genom att ta initiativet att arbeta över gränsen förlorar de ofta mycket grundläggande rättigheter och även så grundläggande saker som rätten till pension.
Jag har lagt fram ett ändringsförslag till detta betänkande med anledning av fallen Dekker och Kohll, och jag hoppas att föredraganden vill ta detta ändringsförslag i beaktande eftersom en mycket grundläggande fråga tas upp här, nämligen rätten till sjukvård även efter arbetslivet.
Kort sagt, jag är mycket nöjd med Van Lanckers betänkande. Hon har utfört sitt arbete på ett utmärkt sätt, och jag hoppas då också att detta betänkande kommer att ge anledning till att förbättra några av de brister som fortfarande finns kvar.

Wolf
Herr ordförande! Jag anser att Van Lancker inte bara har arbetat mycket utan framför allt också bra. Hennes tes om signalfunktionen skulle jag vilja ta upp igen. Jag tror att gränsarbetarna är ett slags bioindikatorer, som visar nivån av den fria rörligheten och de lika rättigheterna i denna union. Man måste säga att påfrestningarna där verkar vara höga. Om vi tar dem som måttstock är det absolut nödvändigt att göra något. Det hade vi ju redan enats om. Vi drog till exempel tillbaka Oomen-Ruijtens betänkande tills vi hade kommit fram till bättre förståelse med kommissionen. Här handlar det nu framför allt om social säkerhet och beskattning, och växelverkan av det. Detta är ju inte några kommunalpolitiska frågor. Detta kan man inte belasta gränskommunerna med, utan här måste medlemsstaterna äntligen göra något!
Dessutom handlar det naturligtvis också i praktiken om tillgång till hälsovård, trygghet för familjemedlemmar, förtidspensionering, tilläggspensionssystem, tillgång till arbetslöshetsförsäkring, och om beskattning. Allt detta hänger samman med problemet med enhälligheten i ministerrådet, fastän allt som behövs på andra områden för att förverkliga den inre marknaden inte är underkastat enhällighet, utan kan tas med majoritetsbeslut. Här finns det på något vis ett systematiskt problem. Jag tror att förslaget om en kompensationsfond för diskrimineringarna eller förslaget om ett förvarningssystem med hjälp av samråd före lämplig lagstiftning är ett bra förslag. Tendensen hos Europeiska folkpartiets grupp att med hjälp av ändringsförslag stryka väsentligt innehåll under förevändningen att en global lösning, som skulle kunna komma någon gång, kanske förhindras om man finner mellanlösningar här, övertygar mig inte. Vi bör stödja det som det är. Van Lancker har, tror jag, utarbetat de väsentliga punkterna. Om vi beslutar på så vis, tar vi ett steg framåt.

Striby
Herr ordförande, mina kära kolleger! Den fråga som tas upp i Van Lanckers betänkande förtjänar all vår uppmärksamhet. När vi här i kammaren diskuterar de problem som avsaknaden av harmonisering skulle medföra, t.ex. kalibrering av ärter, mopedmotorer eller skogstraktorers hastighet, finns det nationella medborgare och boende nära gränsen till en medlemsstat, som inte kan arbeta i en närliggande medlemsstat utan att möta oöverstigliga administrativa, sociala eller skattemässiga problem.
Vad skall man tänka om en Europeisk union som med en internationaliserad och elektronisk handel och yrkesmässig och geografisk rörlighet bekänner sig till stora principer, i det här sammanhanget avskaffandet av alla inre gränser, utan att ens lyckas lösa de administrativa problemen. Problemet är känsligt och inte ens euron, som är den stora lösningen på alla problem, kan göra något. Det förekommer i våra medlemsstater olika och ofta komplexa sociala system. Det skulle därför behövas en omfattande politisk vilja och en verklig omtanke om den gemensamma tillgången för att möta frågorna på detta område.
Van Lancker citerade just i sitt betänkande ett stort antal framställningar som det behöriga utskott behandlar på området. Exempelvis det stora antalet fall med dubbelbeskattning i den stat man lever i och den man arbetar i, eller olika bidrag som inte betalas ut för att man lever i en annan medlemsstat. Det är skamligt att i allt flera betänkanden kräva ytterligare medel för medborgarnas rörlighet, eller kräva att ett medborgarnas Europa skapas, när medborgarna själva, varje dag eller varje vecka, passerar de inre gränserna och då möter stora problem.
Till detta kommer de fall när gemenskapens medborgare ställs inför svårigheter på grund av bristande samordning av medlemsstaternas ståndpunkt avseende bilaterala avtal med tredje land. Inte heller här saknas exempel, bl.a. med Schweiz. I Frankrike t.ex. erbjuder oss kommittén för försvar av gränsarbetarna vid Rhens övre lopp flera fall, som exempelvis den italienska medborgare som efter att ha arbetar och betalat 25 år i Frankrike och sedan två år i Schweiz och som, när han drabbas av invaliditet, ersätts på grundval av de två senaste åren, eftersom han är italienare och därför inte berörs av det bilaterala avtalet mellan Frankrike och Schweiz.
Kära kolleger! Låt oss aldrig glömma att vi i första hand är folkvalda som har till uppgift att främja genomförandet av det gemensamma bästa. Europa kommer inte att byggas av stora enheter, uttalanden om avsikter och egna gratulationer, utan av den dagliga anslutningen av dem som utgör Europa, och jag syftar på personer och folk. Det är för att vi skall kunna lyssna till dem och lösa deras problem, när det faller under vår juridiska och tekniska befogenhet, och för att de i sin tur skall kunna lyssna och förstå oss.

Oomen-Ruijten
Herr ordförande! Jag skulle uppriktigt vilja tacka föredraganden som har skrivit ett bra betänkande.
Betänkandet har sitt ursprung i problemen för belgiska gränsarbetare som på grund av den ändrade finansieringen av den sociala tryggheten i Nederländerna drabbades av en köpkraftsförlust på några hundra gulden i månaden. Föredraganden har använt detta och har i sammanhanget bifogat en stor mängd framställningar som har lagts fram för utskottet för framställningar. Utskottet för framställningar är i själva verket det sista halmstrået för tiotusentals som ständigt konfronteras med gränsproblem.
Det finns i Europa drygt 600 000 pendlande arbetstagare, och lägger vi till antalet personer som får en utbetalning från ett arbetsförflutet i en annan medlemsstat, då handlar det om en ansenlig grupp människor som önskar mer europeisk samordning på områdena social trygghet, skattelagstiftning och bidrag eller utbetalningar vid sjukdom. Dessa har ofta en tillbakasatt position i förhållande till arbetstagare eller bidragsberättigade som bor i samma medlemsstat.
Europa försöker att samordna. Det är dock enbart den sociala tryggheten som faller under förordningen som för övrigt har många andra luckor. Ett stort problem är skattelagstiftningen som inte går parallellt med social trygghet respektive utbetalningar vid sjukdom. Nu när sociallagstiftningen ideligen ändras i medlemsstaterna och fler och fler fiskala element introduceras är det hög tid att även ta itu med den fiskala samordningen på europeisk nivå. En studie som universiteten i Limburg gjort med anledning av denna belgiska problematik visar att om man väljer att både förlägga premieuppbörden för social trygghet och utfärdandet av skattsedel till bosättningslandet, eller om man så vill även i arbetslandet, kan det bli slut på de många orättvisorna. I första skedet hade föredraganden klart valt detta sammanflöde, vilket hon sedan låtit falla i samband med de närmare ändringar som hon gjort, inledningsvis med stor bestämdhet. Jag tycker egentligen att det är synd. Nu får Europeiska kommissionen uppdraget att också utarbeta något för skattelagstiftningen. Även om jag gärna hade sett det hårdare formulerat så stöder jag ett snabbt och ständigt förfarande från Europeiska kommissionens sida för att nå fram till en lösning. När kommissionären nu anger vad han tänker att göra, då kan jag åtminstone ge en smula hopp åt mina pendlande väljare för vilka det europeiska idealet, och det kan jag säga, fortfarande är en hjärtesak.
Mycket viktigt, och jag hoppas på ett positivt svar även på den punkten, är ett element i betänkandet som jag för övrigt för ungefär sex år sedan lade fram här via ett ändringsförslag under ett annat namn: " Pendeleffektprövningen" och what's in a name . Fenomenet som i detta betänkande nu kallas Europa-prövning måste leda till att det vid varje ändring av den sociala lagstiftningen eller skattelagstiftningen på medlemsstatsnivå tillkommer en förpliktelse att kartlägga ändringarna för pendlare och före detta pendlare. Att ha kunskap om problemen innebär ju att nationella parlamentariker också börjar att fundera ut lösningar.
Jag kan inte se någon större nytta med den kompensationsfond som skall instiftas för att få bort nackdelar för pendlare. För mig är och var det mycket sympatiskt, och det säger jag också till kollega Chanterie, att den belgiska staten vidtog åtgärder för de belgiska gränsarbetarna när mitt land, när Nederländerna, inte visade sig vara berett att bilateralt nå samförstånd. Jag tycker dock att det är mödosamt att reglera ett sådant lappverk på europeisk nivå.
Jag vill tacka föredraganden som övertagit tanken att inrätta ett experiment, man skulle kunna tänka sig euroregionen Maas/Rhen, där det vad gäller medicinska tjänster inte längre spelar någon roll, i varje fall inte för pendlare, deras familjer och/eller före detta pendlare, var tjänsterna har köpts in. Jag minns att jag bett om detta även i Limburg, utan resultat. Jag ställer mig frågan om kommissionen är beredd att också stödja ett sådant nytt initiativ respektive att sätta i gång det nu när även den typen av frågor har tagits upp via EG-domstolen på ett mycket långtgående sätt.

Ordföranden
Tack så mycket, fru Oomen-Ruijten. Jag måste säga er, fru Oomen-Ruijten, att klockan har allierat sig med er för den började räkna minuter långt efter att ni inledde ert anförande.
Jag ger nu ordet till Chanterie i tre minuter och låt oss hoppas att klockan denna gång fungerar som den skall.

Chanterie
Herr ordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! Jag tror att vi alla är överens om att vi under de gångna åren i väldigt många sammanhang har talat om fördelarna med den inre marknaden. Men de medborgare som är värst drabbade av de nackdelar som existensen och effekten av den inre marknaden medför, det är gränsarbetarna. De bor i ett land och arbetar i ett annat land, i ett angränsande land. De betalar skatter i det ena landet och sociala avgifter i det andra landet.
De berörda ländernas beskattningsregler och sociallagstiftning överensstämmer ofta med innehållet och andan i gemenskapsrätten, men sambandet dem emellan vållar gränsarbetarna en ansenlig inkomstförlust. Och det är situationen. Det är situationen för många gränsarbetare i mitt land som börjar arbeta i Nederländerna eller som börjar arbeta i Frankrike eller som börjar arbeta i Tyskland. Dessa gränsarbetare är offer för detta, för vissa medlemsstater, i första hand Nederländerna, och vi måste klandra Nederländerna för detta, men olika medlemsstater har tagit för vana att ge gränsarbetarna som kommer till deras land för att arbeta en avhyvling i socialt avseende.
Vi är bekanta med detta. Det handlar om frågor som regleras av bilaterala avtal. Det är avtal mellan medlemsstaterna sinsemellan där Europeiska unionen som sådan har mycket svårt att agera. Det är just det som är problemet som vår befolkning konfronteras med. De förväntar sig att Europeiska unionen just kommer att agera, men å andra sidan har Europeiska unionen hittills givit för få instrument för att göra det. Detta, herr kommissionär, är anledningen till detta initiativbetänkande, och jag vill gratulera föredraganden till det, och jag gläds också åt att hon har antagit många av mina ändringsförslag i utskottet, och i den bemärkelsen kommer jag helt klart att stödja betänkandet.
Jag skulle också vilja uppehålla mig något vid prövningsaspekten och kompensationsaspekten. Herr kommissionär! Jag tror att ett mycket viktigt inslag i detta betänkande är Europa-prövningen eller prövningen av vilka de nackdelar är som gränsarbetare kan drabbas av i samband med ny lagstiftning eller nya beslut som kommer till i medlemsstaterna. För närvarande diskuterar man den rättsliga grunden. Jag tror att det finns en ordentlig lösning för detta.
För det andra, kompensationsfonden. Jag är ense med föredraganden om att man inte kan övergå till dagens ordning och vänta tills det kommer en lösning nedfallande från skyn när människor drabbas av en ansenlig inkomstförlust på grund av åtgärder av den här sorten. Jag stöder således helt och hållet kravet på en kompensationsfond och en kompensationsreglering för att också i någon mån tillmötesgå dessa människor som drabbas av denna nackdel.

Schiedermeier
Herr ordförande! Föredraganden fastslår med all rätt att gränsarbetarna med sina 380 000 personer utgör en minoritet i jämförelse med de uppskattningsvis 150 miljonerna arbetstagarna på den europeiska arbetsmarknaden. Å andra sidan är det självklart att den fria rörligheten för arbetstagarna är en viktig rättighet på den inre marknaden. Jag erkänner gärna signalfunktionen med tanke på EU: s målsättning. Därför är jag helt och hållet för att man jämställer gränsarbetarna med de migrerande arbetarna i enlighet med Europeiska kommissionens handlingsplan. Den innehåller ju fem huvudområden, exempelvis förbättring respektive anpassning av de viktigaste rättsakterna beträffande arbetstagarnas fria rörlighet, ökning av öppenheten på arbetsmarknaden, medlemsstaternas övertagande av ansvaret och utbyggnad av samarbetet, bättre information om rätten till fri rörlighet, och förstärkning av den externa effekten och främjande av innovativa projekt inom ramen för Europeiska socialfonden.
Man får inte i något fall fingra på avtalssuveräniteten - en mycket god sak - som det krävs i punkt 7 av Van Lancker. Även subsidiaritetsprincipen måste iakttas. Man bör i samtliga fall föredra bilaterala lösningar. Jag kan inte i något fall rösta för en central kompensationsfond på EU-nivå. Liksom tidigare avvisar jag även en ökning av familjeutvidgningen och en ökning av överförandet av stöd som rör arbetslöshet, pengar och familj, och även uppehållstillstånd för familjemedlemmar från tredje land, innan man har fastslagit vem som hör till den trängre familjekretsen. Den får inte i något fall utgöras av barn över 21 år, som inte omfattas av försörjningsskyldighet, och släktingar i rätt uppstigande led, som inte omfattas av försörjningsskyldighet. För övrigt, kollega Chanterie, vill jag avslutningsvis hänvisa till ett faktum: Gränsarbetarna gör detta helt och hållet frivilligt.

Lulling
Herr ordförande! Av de 380 000 gränsarbetare som är sysselsatta i gränsområdena mellan medlemsstaterna, kommer nära 20 procent från Frankrike, Tyskland och Belgien och arbetar i storfurstendömet Luxemburg. Vi bidrar på detta sätt stort till att minska arbetslösheten i dessa områden. Jag är stolt över att kunna betona att dessa gränsarbetare hos oss har arbete, lönevillkor, arbete, socialförsäkring, bl.a. pensionsregler, som är betydligt mer gynnsamma än i de regioner de lever.
Det skulle därför vara fullständigt absurt att, såsom betänkandet föreslår, inrätta en kompensationsfond. Det är absurt att vilja påstå att det i allmänhet i gemenskapen förekommer inkomstbortfall och diskriminering av gränsarbetare. Ibland har de nationella arbetarna hos oss däremot uppfattningen att de diskrimineras lite. Van Lancker såg tyvärr bara hålen i osten och jag måste säga att vi exporterar barnbidrag, utbildningsbidrag, avgifter för beroendeförsäkringar, som inte ens existerar i Belgien eller Frankrike, till gränsarbetarna.
Jag ville göra dessa klargöranden, herr ordförande, och framför allt bekräfta principen att det är lämpligt att i anställningslandet sammanföra betalning av avgifter till försäkringskassan och beskattning av lönen. Det är en okränkbar princip för oss, i gränsfolkens intresse.

Flynn
Herr ordförande! Först skulle jag vilja tacka Van Lancker för hennes utmärkta betänkande om gränsarbetarnas situation och, i synnerhet, de sociala och fiskala problem som dessa arbetare möter. Kommissionen stöder helt hennes synpunkter. Kommissionens handlingsplan för fri rörlighet för arbetstagare som antogs den 12 november 1997 markerade verkligen hur viktig den gränsöverskridande rörligheten är i unionen. Den underströk särskilt behovet av speciella och tydliga bestämmelser för att klara av de problem för gränsarbetarna som uppstår på grund av skillnader mellan nationella rättssystem inom sådana områden som social säkerhet, skatter, hälsovård och sociala förmåner. Förutom dessa åtgärder avseende lagstiftningen så måste det gränsöverskridande samarbetet gynnas så att det täcker vissa av gränsarbetarnas intresseområden, till exempel social säkerhet och skatter.
Ert resolutionsförslag uppmanar till en rad åtgärder från de olika parter som är inblandade. Jag välkomnar ert förslag att lägga fram resolutionen för rådet, den europeiska arbetsmarknadens parter, medlemsstaternas regeringar och parlament samt för kommissionen. Jag instämmer helt i att det endast är kombinerade åtgärder på samtliga av dessa nivåer som kan ge en meningsfull lösning på de problem som analyseras i motiveringen.
Låt mig först helt kort förklara kommissionen inställning till de punkter som tas upp i resolutionen. Vad skatteärendena beträffar har kommissionen länge känt till gränsarbetarnas särskilda skatteproblem och har försökt bidra till att lösa dem genom lagstiftningsförslag och andra initiativ. Så tidigt som 1979 lade kommissionen fram ett förslag till direktiv för harmonisering av vissa aspekter av skattebehandlingen av icke bosatta i en medlemsstat. Tyvärr antogs inte förslaget eftersom man i rådet inte kunde nå den enighet som krävdes. Därför antog kommissionen 1993 en rekommendation om skatt på vissa inkomster som förvärvats i en annan medlemsstat än den där man är medborgare. Rekommendationen och EG-domstolens domslut i enlighet med rekommendationens inriktning, särskilt Schumacher-domen, gjorde stor nytta för de icke bosatta arbetarnas situation. De flesta berörda medlemsstater har nu, mer eller mindre, anpassat sin lagstiftning om beskattning av icke bosatta som huvudsakligen förvärvar sina inkomster i en annan medlemsstat än den de har sitt hemvist, i enlighet med rekommendationen.
Kommissionen har också granskat lagstiftningen i medlemsstaterna och inlett förfaranden mot flera medlemsstater för att de inte respekterat regeln om icke-diskriminering. Betänkandet understryker behovet av en samordning av skattesystemen på gemenskapsnivå liknande den som finns inom området social säkerhet. Kommissionen kan i princip hålla med om behovet av gemensamma åtgärder. Hänsyn måste tas till behovet av enhällighet för antagande av bindande gemenskapslagar på skatteområdet. I avsaknad av harmonisering av inkomstskatter regleras beskattningsrätten mellan två medlemsstater tills vidare av deras bilaterala skatteavtal.
Nyligen fastställde domstolen att medlemsstater i enlighet med gällande gemenskapslagstiftning har rätt att bilateralt reglera skattelagarna för gränsarbetares inkomstskatter. Varje multilateral samordning i form av europeiska avtal om undvikande av dubbelbeskattning av inkomst och kapital kräver också enhällighet. Kommissionen kommer dock att vara särskilt uppmärksam på behovet av en sammanhängande lösning för de problem i samband med skatter och social säkerhet som gränsarbetare möter.
När det gäller socialpolitiken välkomnar jag parlamentets stöd till kommissionens olika förslag för att ändra förordning 1408/71 om social trygghet för migrerande arbetstagare. I det avseendet känner ni antagligen till att domstolen nyligen fällt två viktiga domar. Dessa domar innebär att en person med sjukförsäkring i en medlemsstat har rätt till ersättning från den staten för all sjukvård han eller hon får i en annan medlemsstat i enlighet med tarifferna i den stat där försäkringen har ingåtts. Eftersom dessa domar kan tillämpas direkt behövs inte de experiment som Van Lancker föreslår i sin resolution.
Jag skulle vilja tacka Van Lancker och hennes kolleger för det stimulerande stödet till EURES-nätverket. De gränsöverskridande EURES-partnerskapen har från första början stötts av Europaparlamentet och vi välkomnar förslaget om att EURES och dess gränsöverskridande partnerskap skall intensifieras. Jag vill dock betona att medan antalet gränsöverskridande partnerskap har ökat från 11 till 18 under de senaste två åren, har vår budget inte ökat. Den har faktiskt minskat något under samma period. De gränsöverskridande partnerskapen står till gränsarbetarnas tjänst med aktuell information om deras rättigheter och skyldigheter. I det avseendet stöder de vissa av resolutionens krav.
EURES-konsulenterna kan hjälpa nationella och europeiska institutioner att så snabbt som möjligt få reda på hinder för rörligheten. I framtiden har vi för avsikt att samla in sådan information på ett mer strukturerat sätt. EURES-parter och deras konsulenter kommer alltså att kunna bidra till inrättandet av ett system för tidig förvarning. Det skall dock stå klart att de inte skall kunna ge en fullständig täckning i alla unionens gränsområden eller i alla aspekter som nämns i resolutionen. Kommissionen kommer dock inom kort att lägga fram en omfattande rapport till parlamentet om arbetet i EURES-nätverket för åren 1996 och 1997. Det borde vara ett bra tillfälle att föra en djupgående dialog om EURES-nätverkets utveckling i framtiden.
Med avseende på förslaget att inrätta informationscentraler för migrerande arbetstagare och gränsarbetare vill jag göra parlamentet uppmärksamt på kommissionens avsikt att införa en ständig dialog med medborgarna. Detta kommer att offentligt tillkännages vid det europeiska toppmötet i Cardiff. Informationscentrum kommer att inrättas i alla medlemsstater efter modellen i initiativet " Citizens First" , för att informera medborgarna om deras rättigheter och om gemenskapsrelaterade problem.
Till sist vill jag kommentera idén med ett förslag till direktiv om införandet av en Europa-prövning där medlemsstaterna skulle pröva vilken effekt deras lagstiftning har på gränsarbetare. Jag vill tydliggöra att det redan nu är kommissionens uppgift att se till att alla nationella lagar stämmer överens med fördraget och gemenskapslagstiftningen. Kommissionen kommer naturligtvis att fortsätta använda sig av sina befogenheter i enlighet med artikel 169 i fördraget och att inleda rättsliga förfaranden mot medlemsstater när de bryter mot gemenskapens lagstiftning.
Jag förstår dock att förslaget till direktiv siktar till att ordna en mer allmän utvärdering av de socio-ekonomiska följderna av nationell lagstiftning som i sig överensstämmer med EG-lagen men som kan ha förlustbringande effekter för gränsarbetare. Jag är inte säker på om det vore lämpligt att föreslå ett direktiv under dessa omständigheter men det verkar dock lämpligt att stimulera, som betänkandet föreslår, en gränsöverskridande samordning av berörda parter i de olika regionerna och på gemenskapsnivå. Jag kan således bekräfta att det är kommissionens avsikt att stimulera denna samordning för att kunna upptäcka överträdelser mot EG-lagstiftningen och den nationella lagstiftningens socio-ekonomiska konsekvenser för gränsarbetaren.
Slutligen skulle jag vilja tacka föredraganden för hennes stimulerande betänkande och understryka kommissionens beslutsamhet att fortsätta sina insatser för att lösa gränsarbetarnas problem.

Van Lancker
Herr ordförande! Jag skulle vilja tacka kommissionären för hans utförliga svar som jag till största delen är nöjd med. Men jag skulle ändå vilja ställa en fråga om denna Europa-prövning. Jag vet att han tidigare inte var så välvilligt inställd till idén om en Europa-prövning, men jag vet också att Europeiska kommissionens rättstjänst höll på med en undersökning angående den rättsliga grunden i fördraget. Skulle kommissionären kunna bekräfta eller dementera om det redan finns ett rättslig grund för en sådan prövning, som inte bara består i att pröva konformiteten hos medlemsstaternas lagstiftning i förhållande till europeisk lagstiftning utan också prövar den beträffande effekterna för gränsarbetare, vilket är en annan sorts prövning. Vår rättstjänst angav artikel 49 som lämplig rättslig grund. Jag skulle mycket gärna vilja att kommissionären kunde upplysa mig om vad Europeiska kommissionens rättstjänst kommit fram till.

Flynn
Herr ordförande! Jag skulle vilja säga till Van Lancker att det enligt min åsikt finns en rättslig grund. Frågan är om den skattepolitiska gruppen först borde ta upp dessa frågor innan de och andra skattefrågor drivs igenom. Den enda svårigheten är att den verkar vara överbelastad med ärenden som skall behandlas i år. Jag vet att de måste behandla en undersökning om pensioner och om energiskatter och om elektronisk handel. Det är ett ganska överbelastat program de har för närvarande. Helt kort är emellertid svaret ja, det kan fastslås att det finns en juridisk grund för detta.

Ordföranden
Herr Flynn, jag tackar för ert inlägg.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Registreringsbevis för fordon
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är (A4-0190/98) av Bazin för utskottet för transport och turism om förslag till rådets direktiv om registreringsbevis för motorfordon och deras släpfordon (KOM(97)0248 - C4-0423/97-97/0150(SYN)).

Bazin
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Jag skulle vilja lämna tre kommentarer: den första gäller den nuvarande situationen, den andra målen med detta förslag till direktiv och det tredje de svårigheter som har uppstått på området.
Man kan säga att den nuvarande situationen framför allt utmärks av en mycket stor variation i denna typ av dokument - det som kallas " carte grise" i mitt land - dessa registreringsintyg. De är mycket varierande, både när det gäller innehåll och form. Denna mycket stora variation, som beror på den i stort sett totala avsaknaden av kodifiering, gör den internationella läsbarheten av dokumentet mycket svår, liksom de ansvarigas användning av det för att kontrollera transitfordonen.
Avsikterna med förslaget till direktiv är enkla: det handlar om att harmonisera utformningen av dokumenten. Man föreslår två delar, att man anger vad som måste finnas på dokumentet, till skillnad från vad som kan finns på samma dokument, och slutligen antar man en enkel alfabetisk kodifiering så att dokumentet enkelt kan läsas från ett land till ett annat. Svårigheterna är många och beror på dokumentets mycket varierande juridiska form från ett land till ett annat.
I vissa länder är det ett enkelt registreringsintyg, i andra nästan ett ägandebevis. I några länder slutligen finns dokumentet inte ens, eftersom det hela är organiserat på ett annat sätt.
Sedan har vi dokumentets funktion. Vissa myndigheter vill bara se det som ett administrativt dokument. För andra har det mer karaktären av poliskontroll. Utifrån de angivelser som finns, eller inte finns, på dokumentet kan det också spela en roll för att kontrollera hur fordonet fungerar. Man ser alltså att mycket olika administrativa filosofier så att säga gömmer sig bakom denna mångfald av dokument.
Det är anledningen, och det blir min slutsats, till att detta förslag till direktiv till att börja med är mycket blygsamt. Det är anledningen till detta och det är därför som jag personligen bara har lagt fram tre ändringsförslag, 1, 3 och 4. Dessa betonade att det var ett första steg, men att det inte fick stanna vid ett första steg. De flyttade datumet för ikraftträdande något och begärde sedan en ömsesidighet i informationen mellan de nationella myndigheterna och kommissionen.
Kollegerna i utskottet för transport och turism önskade för sin del anta Seals ändringsförslag, som föreslog ett antal åtgärder för att bekämpa bedrägeriet. Jag delade deras uppfattning. Däremot kan jag inte instämma i ändringsförslag 7 som har lämnats av Gruppen De gröna, eftersom det bara ytterligare skulle belasta dokumentet med angivelser om hur fordonet fungerar, vilket sannolikt skulle göra det mycket svårt att t.o.m. anta detta första steg, på vägen mot en harmonisering av registreringsbevisen.

Sarlis
Herr ordförande! Jag måste säga att denna reglering, som införs av kommissionen, är lyckad och nödvändig av två orsaker:
För det första därför att landsvägstransporterna har släppts fria. I och med frisläppandet av landsvägstransporterna är det också nödvändigt med effektiv observation och effektiv kontroll av de lastfordon som trafikerar den inre marknadens område.
För det andra, därför att de flesta fallen av smuggling, i synnerhet när det gäller cigarretter och alkoholhaltiga drycker, äger rum i samband med att dessa varor transporteras på landsväg. Detta påvisades också av parlamentets undersökningskommitté för granskning av bedrägerier och smuggling i samband med varutransporter, främst på landsväg. Jag skulle tro att det rör sig om hundratals fall av lastbilar som försvinner med sin last, som ändrar registreringsnummer under vägen, som ändrar färg. Detta finns belagt i kommissionens rapport till denna kommitté för granskning av bedrägerier och transithandel med varor.
När det gäller innehållet i detta förslag, som jag gärna vill gratulera kommissionen och även föredraganden Bazin till, förutsätts två saker:
För det första, om en lastbil eller buss skall registreras i en medlemsstat, måste det gamla registreringsbeviset överföras till denna nya registreringsstat. Detta är mycket viktigt.
För det andra, den stat som utfärdar det nya registreringsbeviset är skyldig att skicka tillbaka det gamla registreringsbeviset till den stat som utfärdat det, så att också den andra staten blir informerad om att fordonet bytt registreringsnummer.
En annan mycket viktig sak är att man nu kan räkna med kontroll av bilar på alla stora genomfartsleder inom Europeiska unionen. När det gäller vissa länder, såsom Storbritannien, Danmark och Sverige, där det inte krävs att lastbilar som framförs inom länderna har med sig registreringsbevis, måste nu dessa lastbilar ha detta bevis när de framförs utanför Storbritannien, Sverige eller Danmark.
Jag måste också säga att Europeiska folkpartiet stöder betänkandet och föredragandens ändringsförslag.

Jarzembowski
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger, mina damer och herrar! Det här är verkligen en debatt bland dem som är försvurna åt transportpolitiken. Betänkandet är aningen tekniskt, men inte så väldigt tekniskt. Låt mig börja med ett hjärtligt tack till ordföranden i utskottet för transport och turism. Det är många gånger hans plikt, som han tar allvarligt på, att ta över uppgiften som föredragande när, på grund av ärendets innehåll, ingen grupp vill ta på sig ett betänkande, och att driva ärendet framåt, och jag tackar honom alldeles särskilt för att han med ett sådant engagemang driver transportpolitiken i vårt utskott.
Till saken: Vi stöder kommissionens förslag till direktiv om att harmonisera registreringsbeviset för fordon och dess släpfordon. Jag tror att harmoniseringen av registreringsbeviset kommer att underlätta trafikkontrollerna i unionen, ty i framtiden kommer bevisen, oberoende av vilket land som ställt ut det, att innehålla en rad klara, enhetliga uppgifter, bland annat i vilket medlemsland fordonet är registrerat och vilken person som är rättmätig innehavare av registreringsbeviset. Detta säger tyvärr fortfarande inte vem som är fordonets ägare, men vi vet åtminstone vem som är den rättmätiga innehavaren av registreringsbeviset. Därigenom främjar förslaget till direktiv samtidigt bekämpandet av fordonsbrottsligheten. Dessutom förenklar harmoniseringen av registreringsbevisen omregistreringen av ett fordon från ett medlemsland till annat.
Min grupp tro emellertid, herr kommissionär, att det bara är ett första steg mot en harmonisering, för inom Europeiska gemenskapen kan det inte vara någon mening med att somliga stater har registreringsbevis som omfattar två delar, och hos andra omfattar de en del, med olika rättsliga konsekvenser i respektive medlemsstat. Det är egentligen inte förnuftigt på en inre marknad. Jag tror att vi på en inre marknad behöver en viss harmonisering. Den måste inte gå in i minsta detalj, men grundläggande data måste harmoniseras på ett förnuftigt sätt. Därför skulle det glädja mig om ni medger att harmoniseringen måste fortsättas utöver detta första steg, i synnerhet som jag tror att stöld och smuggling av fordon inom gemenskapen och även från gemenskapen in i angränsande tredje land måste förhindras i högre grad. Där hjälper det om vi har förnuftiga registreringsbevis. Därför, herr kommissionär, stöder vi ert förslag. Vi hoppas att ni stöder ändringsförslagen från ordföranden i utskottet för transport och turism - bortsett från de grönas förslag naturligtvis, det stöder vi inte heller - och för övrigt hoppas vi att det är ett första steg på vägen mot en försiktig, men sakligt motiverad harmonisering.

Kinnock Neil
Herr ordförande! Får jag börja med att tacka Bazin för hans utmärkta och kortfattade betänkande som har utarbetats med plikttrogenhet men också med viss entusiasm. Som betänkandet anger, och vi hörde det nyss av Bazin, finns det avsevärda skillnader mellan medlemsstaterna avseende förfarande och ändamål med registrering av motorfordon. Dessutom tillämpas Wienkonventionen om vägtrafik från 1968 i olika omfattning mellan medlemsstaterna, så nu gör den ökade rörligheten i gemenskapen och på den inre marknaden harmoniseringen av reglerna om informationen i registreringsbevisen till en känslig fråga, som Sarlis påpekade. Jag är naturligtvis glad över att Bazin och hans kolleger stöder förslagets målsättning. Jag har naturligtvis noga gått igenom de olika ändringsförslagen och de kan räkna med min sympati, men på grund av några rent praktiska överväganden kan jag inte godta dem alla.
Ändringsförslag 1 uppmanar till införande av ett ytterligare uttalande i ingressen i syfte att förslaget skall utgöra ett steg mot en mer fullständig harmonisering. Jag kan visserligen hålla med om syftet med ändringsförslaget, av skäl som Jarzembowski nyligen har förklarat, och jag tror att det i framtiden kommer att tas steg mot en större enhetlighet, men ett tillägg av en sådan ny ingress har ingen riktig juridisk funktion och följaktligen kan kommissionen inte heller godta ändringsförslaget.
Ändringsförslag 3 vill flytta fram datumen för genomförande med hänsyn till förslagets verkliga tidsram. Syftet med ändringsförslaget är visserligen mycket klokt, men behovet av ett ändrat förslag och behovet av en andra behandling innebär att inte ens de nya datum som föreslås kan komma att hållas. Jag tycker därför att det är bäst att återkomma till denna detalj när den gemensamma ståndpunkten skall antas och att då fastställa lämpliga datum. Jag hoppas därför att detta ändringsförslag kan dras tillbaka.
Ändringsförslag 4 uppmanar kommissionen att skicka runt alla kopior av alla registreringshandlingar till alla medlemsstater, och jag kan verkligen stödja det ändringsförslaget som ett nyttigt hjälpmedel för spridning av relevant information.
Ändringsförslagen 2, 5 och 6 handlar om åtgärder för bedrägeribekämpning. Jag kan godta både principen och särskilt ändringsförslag 5 som kräver att motorns identifikationsnummer skall vara inskrivet på registreringsbeviset. Effekten av de övriga två ändringsförslagen skulle dock bli att det behövs nya registreringsbevis när vissa nya reservdelar monteras i fordonet, inbegripet till exempel en ny vindruta. Jag är säker på att det inte kan ha varit avsikten hos dem som utarbetade ändringsförslaget eftersom resultatet skulle vara mycket byråkratiskt. Jag hoppas att ledamöterna inte fortsätter driva dessa ändringsförslag när de har tänkt över saken.
Ändringsförslag 7 skulle innebära att införandet av fordonets miljöegenskaper i registreringsbeviset skulle bli obligatoriskt i stället för valfritt. Eftersom sådana detaljer någon gång i framtiden kan ha en skattefunktion och eftersom sådana egenskaper även skulle kunna komma i fråga för vägkontroller, erkänner kommissionen det nyttiga i att sådan information görs obligatorisk och vi kan därför stödja detta ändringsförlag.
Jag är mycket tacksam mot Bazin och hans utskott för deras konstruktiva inställning till ett förslag som jag är säker på kommer att visa sig mödan värt för fordonsägare och transportmyndigheter och även vara ett nyttigt tillskott i insatserna för att bekämpa stölder och bedrägerier. Därför ser jag, tillsammans med kammarens ledamöter, fram emot dess utveckling till lag.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Potatisstärkelse
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är (A4-0163/98) av Redondo Jiménez för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om förslag till rådets förordning om ändring av rådets förordning (EG) nr 1868/94 om upprättandet av ett kvotsystem avseende produktionen av potatisstärkelse (KOM(97)0576 - C4-0045/98-97/0300(CNS)).

Redondo Jiménez
Herr ordförande, ärade ledamöter! Vi står inför reformeringen av rådets förordning 1868/94, vilken i såväl artikel 1 som artikel 2 talar om kommissionens skyldighet att presentera en rapport om denna förordnings funktion, och om förslaget till förlängning av fristen eller en förändring i någon mening av denna förordning, liksom tilldelning av kvoter av stärkelse. Detta berörde Danmark, Tyskland, Frankrike, Nederländerna och Spanien. I januari 1995 tillkom tre länder - Österrike, Sverige och Finland - på grund av detta förändras kvoten detta datum till en allmän kvantitet på 1 869 000 ton.
Det aktuella förslaget nämner också de förvaltningsinstrument de grundar sig på, såsom lägsta potatispris, kompensationsbetalningar till jordbrukarna och de speciella bidragen till industrin, vilka betalas utifrån tre kriterier: på grund av de strukturella nackdelar det medför att tillverka stärkelse, avsaknaden av användbara biprodukter samt produktionens säsongbetonade karaktär.
Jag skulle här i kammaren vilja behandla de motsägelser som jag finner i kommissionens förslag. Förslaget använder några kriterier som vi, enligt min mening, bör behandla här inför alla. För det första, ärade ledamöter, menar jag att vi måste veta om vi talar om stärkelse eller potatis. Om vi talar om stärkelse bör priset vara detsamma, varifrån den än kommer, oavsett om den kommer från potatis eller spannmål. I detta fall har vi en diskriminering till förmån för potatisstärkelse, med en övervärdering på ungefär 35 procent, vilket borde studeras. Om vi talar om potatis, tillåt mig då, ärade ledamöter, att fälla ett utslag: Vi skall studera denna fråga på djupet och gå mot en reglering av potatisen, inte bara för stärkelseframställning, utan också för andra ändamål, såväl industriella som för livsmedel. Här skulle jag vilja ställa ett krav från många av Europeiska unionens länder: Vi föreslår en gemensam organisation av potatismarknaden.
Vad gäller stöden till stärkelseindustrin, betalas de för den säsongbetonade karaktären, för att man inte utnyttjar biprodukter samt för åtgärder inom jordbruksmiljön. Jag skulle vilja att kommissionen också beaktade att, då det gäller det säsongbetonade, borde man stödja hela jordbruksindustrin. Är kommissionen beredd att betala hela jordbruksindustrin för de produkter som har problemet att de är säsongbetonade? Jag anser att det skulle vara ett allvarligt misstag. Vad gäller arbetslöshet på grund av att det inte finns några biprodukter, skulle vi hamna i samma situation, för, hur många industrier, inte bara saknar användbara biprodukter, utan dessutom betalar för att avskaffa dem? I så fall betalar vi för något som andra betalar för att få utfört.
Tillåt mig säga, vad gäller åtgärder för jordbruksmiljön, att vi i 20 års tid har betalat stärkelseindustrin för att den skall vidta dessa åtgärder. Jag anser att de har haft lång tid på sig att utföra dessa åtgärder.
Vad vill jag då säga med detta, ärade ledamöter? Att vi skall avskaffa dessa subventioner? Nej. Jag anser att kommissionen, liksom vi som är här och bedriver politik, bör vara flexibel och bör beakta såväl de sociala problemen som de regionala och miljömässiga, som presenteras för oss. Därför föreslår jag att man noga studerar införandet av en ny gemensam organisation av potatismarknaden. Vad gäller potatisstärkelse däremot bör man fortsätta under en period på tre år. Jag hoppas att man tar hänsyn till just dessa argument, som jag har uttryckt som motsägelser, när det är dags att studera de nya gemensamma organisationerna av marknaden, vilka vi måste behandla, eftersom man alltid säger oss att vi har finansiella problem, vilket gör att vi inte kan öka vår budget. Emellertid, ärade ledamöter, ökar budgeten, enligt kommissionens förslag, med 26 procent, något jag anser vara mycket betydelsefullt. Man säger oss att genom besparingsåtgärder skulle vi kunna spara 150 miljoner ecu. Ärade ledamöter, när vi talar om matolja rör vi oss med siffror kring 200 miljoner ecu, vilket leder till stora tvister på europeisk nivå. Således måste vi vara konsekventa och tillämpa samma kriterier för de olika gemensamma organisationerna av marknaden.

Hardstaff
Herr ordförande! Jag skulle vilja tacka Redondo Jiménez för hennes betänkande och jag har med visst intresse noterat att hon påpekat några av de faktum som jag påpekade för tre år sedan när jag ombads skriva ett betänkande om kvoter för potatisstärkelse. Om vi ett ögonblick går tillbaka i tiden så infördes kvoterna eftersom produktionen av potatis för stärkelse hade ökat rejält när potatisstärkelse började behandlas, med avseende på ekonomiskt stöd, på samma sätt som spannmål. Potatis som odlas för att ätas som pommes frites eller som potatis får inget ekonomiskt stöd, och det var på grund av den kraftiga produktionsökningen som kvoterna behövdes.
Jag upprepar igen, som jag sade då, att det är mycket tvivelaktigt att använda offentliga medel för stöd till människor för odling av stärkelsepotatis när det finns andra ämnen att tillverka stärkelse av. De resurser som används till att stödja denna produktion har ökat kraftigt. Potatisstärkelsen stod för 48 procent av den totala exporten av stärkelse 1996-1997. Inte mindre än 385 000 ton av den varan! Varför använder vi offentliga medel för stöd till odling av potatis för tillverkning av stärkelse som vi inte kan använda i EU? Vi betalar producenterna att tillverka stärkelsen och sedan betalar vi dem för att exportera den eftersom ingen vill ha den. Det är absolut vansinne och vi borde inte förlänga dessa ekonomiska stödinsatser, vi borde se till att minska kvoterna så att vi åtminstone sparar in exportstödet.

Schierhuber
Herr ordförande, mina ärade damer och herrar! Jag vill tacka Redondo så hjärtligt för hennes betänkande, och jag vill här helt öppet motsäga Hardstaff när hon frågar varför vi inte tar majs eller säd i stället för potatis. Där det växer potatis, växer det varken vete eller majs, och därför är just produktionen av potatisstärkelse oundgänglig, och en väsentlig faktor för många eftersatta regioner i Europa. Därför är det också nödvändigt för stärkelseindustrins framtid - för den säkrar också arbetstillfällen - att man garanterar bönderna producentstöd för potatisstärkelsen. Jag skulle vilja nämna en sak till: Det är klart för oss alla att den avancerade tekniken vid produktion av stärkelse också är väsentlig för företagen eller för potatisstärkelseproducenterna, och även dessa bearbetningsindustrier behöver tillförlitliga partner bland bönderna. Men bönderna kan bara producera potatis om det finns dessa stöd för stärkelsepotatisen. Jag tror att vi bör stödja kommissionens förslag i sin nuvarande form, och också förslaget att kvoterna skall bibehållas för de närmaste tre åren.

Mulder
Herr ordförande! Det är inte alltid det går, men den här gången kan min grupp helt och fullt stödja kommissionens förslag i stora drag. Vi anser att det är nödvändigt att stärkelse från vilken källa den än kommer också betalas på samma sätt, och detta gäller framför allt stärkelse från potatis. Varför anser vi detta?
För det första, de regioner i Europa där potatis odlas som är lämpliga för produktion av stärkelse består i allmänhet av mark som inte är särskilt fruktbar. Det finns inte heller särskilt många alternativ till förfogande. Om vi inte skulle göra det, då skulle det innebära en katastrofal utveckling för stora områden i Europa. Jag håller således inte alls med socialistgruppens talesman. Jag hade egentligen förväntat mig att den typen av argument skulle tilltala henne. Om vi ser till vad alltsammans skulle kosta, för närvarande betalar vi ungefär, vad jag tror, 200 miljoner ecu för denna politik. Sett till helheten för Europas regionala utveckling är detta ytterst lite. Där får vi verkligen något för våra pengar. Vad finns det mer som är tilltalande med denna industri? Det är att den under årens lopp har bevisat att den kan arbeta på ett mycket miljövänligt sätt, inga fler miljöföroreningar. Det är också något som är tilltalande på området användning av jordbruksproduktion för andra ändamål än livsmedel. Det är mycket viktig utveckling. Nyligen var det en rapport i nederländska tidningar om att en av dessa fabriker hade utvecklat en produkt som skulle kunna ersätta gelatin. I samband med BSE-problematiken är det mycket tilltalande. Sådana saker bör uppmuntras. Sådana saker är för oss förmodligen räddningen för den typen av industrier på sikt. Därför är detta stöd som vi ger helt säkert värt mödan.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Mulder. De fem extra sekunderna har ni dock tilldelat er själv, för detta ordförandeskap tar aldrig ordet ifrån någon, det enda som sker är att det, med en viss energi, påpekar när er tid är ute. Ansvaret för att överskrida den eller inte ligger på varje ledamot.
Nu skall vi se om just van Dam, som har en och en halv minut, och som skall tala för Gruppen De oberoende för nationernas Europa, tar för sig mer tid än denna en och en halv minut, och om jag energiskt kommer att påpeka när den är över.

Van Dam
Herr ordförande! Kommissionens förslag om förlängning av kvotsystemet för potatisstärkelse med tre år förtjänar allt stöd. Systemet har bidragit till en stabil utveckling av marknaden. Kostnaderna för denna marknadsreglering för potatisstärkelse hålls under kontroll. I samband med produktionsplaneringen för de kommande åren är det viktigt att beslutsförfarandet om förlängningen av kvoterna avslutas så snabbt som möjligt.
Föredragandens ändringsförslag, som syftade till att sänka stödet till producenterna av potatisstärkelse, har med rätta förkastats av jordbruksutskottet. En ensidig sänkning av stödet till potatisstärkelse skulle allvarligt rubba jämvikten på marknaden mellan å ena sidan stärkelse av spannmål och å andra sidan stärkelse av potatis. Därför måste en eventuell reformering av marknadsregleringen för potatisstärkelse vara samordnad med reformeringarna inom spannmålssektorn. Men jag anser inte att Agenda 2000-förslagen för potatisstärkelse, där kompensationen för prissänkningen endast uppgår till 44 procent, är acceptabla.
Till sist vill jag framhålla att stärkelsepotatis inte kan jämföras med matpotatis. Det handlar om helt olika produkter och marknader. En marknadsreglering för stärkelsepotatis är nu helt enkelt nödvändig eftersom dessa producenter måste konkurrera med producenter av spannmålsstärkelse som får ett betydande stöd via MacSharry-premierna, men det finns inte något som helst behov av den marknadsreglering som det pläderas för i ändringsförslag 3. Den fria marknaden gör det arbete som behövs för den produkten.

Imaz San Miguel
Herr ordförande! Jag skulle i första hand vilja tacka Redondo för hennes betänkande om kvotsättning för produktion av potatisstärkelse. Dessutom, i detta betänkande godkänns ett ändringsförslag, ändringsförslag 3, där man begär en analys av potatisproblemet i sin helhet, även som matpotatis. Därför att en gemensam organisation av marknaden är nödvändig, vilken kan reglera den europeiska potatismarknaden för att den skall kunna skydda jordbrukarna från prissänkningar som denna produkt ofta råkar ut för.
Potatismarknaden drabbas av periodiska upp- och nedgångar, vilka framkallar periodiska prissänkningar som allvarligt drabbar produktionssektorn. Därför är en europeisk intervention nödvändig för att reglera denna marknad, och vi får inte glömma att potatisen är den tionde europeiska jordbruksprodukten, räknat i produktionsvolym, och det är den enda av de 25 första jordbruksprodukterna i Europeiska unionen som inte regleras genom unionen.
Andra typer av produkter kostar gemenskapen, var och en av dem, 2 miljarder ecu, och i vissa fall 1, 5 miljarder ecu, och trots det, vad gäller potatisen, den tionde jordbruksprodukten i Europa, finns ingen typ av reglering. Det är en oelastisk marknad, där en ökning av produktionen och den därpå följande prissänkningen, inte skapar högre konsumtion. Det finns studier som visar att denna marknad kan regleras genom att fastställa ett system av kvoter och areal, eftersom ett samband mellan produktionsarealen, priserna och produkten är påvisat.
Ett regleringssystem av denna typ, skulle, förutom att skydda produkten, potatisen, från växlingarna, inte bli administrativt komplicerat, och de budgetmässiga utgifterna för gemenskapens bidrag skulle vara minimala. Därför instämmer jag i ett godkännande av detta betänkande. Via ändringsförslag 3, bör vi emellertid också uppmärksamma rådet på att de, en gång för alla - efter att ha haft fem eller sex budgetar på sitt bord - att våga finna ett regleringssystem, genom en gemensam organisation av marknaden, som reglerar problemet med matpotatisen i hela Europeiska unionen.

Anttila
Herr ordförande! Jag gratulerar Redondo till betänkandet om produktionen av potatisstärkelse. Jag värdesätter högt att föredraganden var beredd att vid utskottsbehandlingen godkänna kompromissförslag som avsevärt balanserar betänkandet och som tar mera hänsyn till olika länders specifika förhållanden för stärkelseproduktion.
Kommissionen föreslår att kvotsystemet skall bibehålls för att gemenskapens stärkelsemarknad skulle kunna saneras. I Finland kan den inhemska produktionen av potatisstärkelse tillfredsställa endast hälften av den inhemska pappersindustrins behov, och därför har Finland framfört att dess kvot skall höjas till 70 000 ton. Det skulle bättre motsvara den redan befintliga produktionskapaciteten.
På grund av det nordliga klimatet är variationerna i stärkelsepotatisskörden i Finland större än i Centraleuropa. Därför är det svårt att inpassa produktionen inom kvotens toleransgräns på 10 procent. Med hänsyn till de stora skördevariationerna skulle en fexibilitetsmöjlighet på 10 procent vara välmotiverad och i det hänseendet anser jag att ändringsförslag nr sex är mycket lyckat. Där föreslås en möjlighet att avvika från kvoten med 10 procent.

Cresson
Herr ordförande! Först av allt skulle jag vilja tacka föredraganden Redondo Jiménez och utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling som har utarbetat betänkandet om förslaget till att anpassa bestämmelserna för kvotering av potatisstärkelse. Förslaget syftar till att förlänga de nuvarande bestämmelserna för en ny treårsperiod.
Kommissionen accepterar gärna ändringsförslag 1 som betonar den socio-ekonomiska betydelsen av producenterna av potatisstärkelse och motiverar åtgärderna på området. Kommissionen accepterar också ändringsförslag 2 som förstärker målsättningen att bibehålla balansen mellan potatisstärkelse och stärkelse från säd. När det gäller ändringsförslag 3, om potatis som produceras för att användas som livsmedel, är kommissionen medveten om nödvändigheten av att genomföra en gemensam organisation av potatismarknaderna. Det är anledningen till att kommissionen för parlamentet och rådet 1992 lade fram ett förslag i den riktningen. När det gäller ändringsförslag 4, som föreslår att premien som betalas till stärkelsefabriker skall begränsas under säsongen 1998-1999, beklagar kommissionen att vi inte kan acceptera detta ändringsförslag, som skulle leda till att sektorn missgynnas på grund av produktionens strukturkrav. På samma sätt anser kommissionen, när det gäller ändringsförslag 5, inte att det är nödvändigt att precisera treårsperioden som redan fastställts i artikel 1 i förslaget och inte behålla beloppet för premien som fastställts i förordningen. Kommissionen kan därför inte acceptera detta ändringsförslag. När det gäller ändringsförslag 6, som syftar till att öka bestämmelsens flexibilitet, beklagar kommissionen att den inte kan acceptera detta ändringsförslag, som riskerar att öka produktionen på en marknad som redan är relativt mättad.

Ordföranden
Tack så mycket, fru Cresson.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Högskoleutbildning
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A4-0191/98) för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av rådets rekommendation om europeiskt samarbete i fråga om kvalitetssäkring i högskoleutbildning (C4-0191/98-97/0121(SYN)) (föredragande: Heinisch).

Heinisch
Herr ordförande, fru kommissionär, mina damer och herrar! Europeiskt samarbete för att säkra kvaliteten på högskoleutbildningen: Vid första anblicken skulle man kunna tro att det handlar om ett utsiktslöst företag. Medlemsstaterna är suveräna i kulturfrågor, mångfalden utbildningssystem, oberoende och individualitet för högskolorna, alla dessa former av subsidiaritetsprincipen konfronteras nu med nödvändigheten av att man etablerar europeiska kvalitetsnormer inom högskoleväsendet, det finns nämligen i gemenskapen en grundläggande konsensus om att möjligheten att jämföra de europeiska högskoleinriktningarna är en ovillkorlig förutsättning för att främja rörligheten bland de studerande i Europeiska unionen. Detta är allas vår uttryckliga önskan, eftersom vi hoppas att de skall hjälpa till att få Europeiska unionen att växa ihop.
Den möjlighet att jämföra högskolesystemen som krävs för detta åstadkoms dock bara om man lyckas uppnå enighet om hur man skall definiera och till slut mäta kvalitet. Dessutom uppkommer frågan i vilka händer ansvaret för de kvalitetssäkrande åtgärderna rent praktiskt skulle vila. Ståndpunkterna som kommissionen, rådet och Europaparlamentet har företrätt under det arbete som ligger bakom denna rekommendation återspeglar tydligt de svårigheter, som vi så ofta stöter på, när det gäller att med strikt iakttagande av subsidiaritetsprincipen förverkliga mål inom den europeiska utbildningspolitiken som är önskvärda för gemenskapen.
I sitt ursprungliga förslag hade kommissionen räknat med att den skulle vara ensam ansvarig för skapandet av ett europeiskt nätverk, som skulle driva fram kvalitetssäkringen och kvalitetsbedömningen. Detta kunde naturligtvis inte vara acceptabelt för medlemsstaterna, och parlamentet följde därför under första behandlingen också mitt förslag, enligt vilket medlemsstaterna i väsentlig utsträckning borde medverka i skapandet av nätverken. Den bärande tanken var här att ett nätverk endast skulle kunna bli framgångsrikt om det upprättas på basis av ömsesidigt förtroende och i samarbete, och att man endast med svårighet skulle kunna tänka sig ett europeiskt nätverk utan motsvarande nationella ramvillkor.
Den gemensamma ståndpunkten har tagit upp parlamentets tanke på denna avgörande punkt. I enlighet med dess idé kommer man nu att rekommendera medlemsstaterna att inrätta ett nätverk, medan kommissionen får i uppgift att stödja samarbetet mellan de myndigheter som är ansvariga för kvalitetsbedömningen och kvalitetssäkringen inom högskoleutbildningen. Förutom denna väsentliga punkt har rådet tagit med ytterligare 13 ändringar från parlamentet, om inte ordalydelsen så åtminstone andemeningen i dem. Jag anser att det är viktigt att två grundläggande överväganden, som jag hade baserat mitt betänkande på, har tagits till vara i rådets ståndpunkt. På så vis har man lyckats att tydligare framhäva principen om högskolornas autonomi och ta till vara deras pedagogiska uppfattning om sig själva. Likaså har den ganska förpliktande ton, med vilken medlemsstaterna uppmanas att vidta bestämda åtgärder, mildrats i jämförelse med vad som är fallet i kommissionens ursprungliga förslag.
Några av ändringarna i mitt betänkande som parlamentet hade uttalat sig för, har nu ändå inte övertagits. Till exempel har rådet avslagit att länderna i Central- och Östeuropa skall tas med i de åtgärder som rör kvalitetssäkring. Även om en rekommendation till dessa stater för ögonblicket inte skulle fungera därför att den av rättsliga skäl inte kan ges till stater som inte är medlemmar, så är det ändå viktigt för mig att inte förlora betydelsen av denna integration ur sikte, naturligtvis gäller samtliga de mål, som vi syftar till med kvalitetssäkringen, även för de stater som vi inom överskådlig tid vill utvidga vår gemenskap med. De skall också ha del i den integrationseffekt som våra åtgärder syftar till, och just för dem kommer det att vara viktigt att kunna dra nytta av och bidra till Europas innovationsförmåga.
Ytterligare en ändring accepterades inte av rådet. I denna ändring hade jag uttalat mig för att man skall skapa bedömningssystem även inom forskningsområdet. I Tyskland, där undervisning och forskning utgör en enhet, låg tanken väldigt nära att en högskolas kvalitet endast kan bedömas, om även dess forskningsprestationer också utvärderas. Artikel 126 i Maastrichtfördraget, som vår rekommendation baserar sig på, innehåller emellertid ingen referens till forskningsområdet. Den utgör enbart den rättsliga grunden för frågor som rör utbildning.
Med ändringsförslaget som jag nu i den andra behandlingen än en gång har tagit med, försökte jag göra en kompromiss. Detta ändringsförslag inkluderar nu också området forskarutbildning i åtgärderna för kvalitetsbedömning. Därigenom omfattas den av den rättsliga grunden i artikel 126 och kan därigenom ta med forskningsbedömningen i utbildningen.
Jag tror att man på så sätt har överbryggat klyftan mellan subsidiaritetsprincipen och beaktandet av utbildningspolitiska mål. Att vi när vi förverkligar denna kompromiss kommer att behöva bemästra ytterligare en del hinder är vi säkert medvetna om. Likväl borde kompromissen för universitetsutbildningen på det annalkande 2000-talet vara vägledande. I en utveckling i riktning mot en globalisering måste vi inom Europeiska unionen ställa upp internationella måttstockar för oss och även beträda nya vägar inom högskolepolitiken. Hit kommer tvärvetenskapliga och europeiska utbildningslinjer att höra. Vi kommer att bli tvungna att erkänna hur viktigt det är att när det gäller utbildning lägga ett helhetsbegrepp till grund för alla våra utbildningsåtgärder. När allt kommer omkring blir vi alla tvungna att anstränga oss för att utveckla partnerskap och låta dem ersätta rädslan för kompetensförlust.

Elchlepp
Herr ordförande, fru kommissionär, kära kolleger! Vi stöder den gemensamma ståndpunkten och ser att man i den tagit hänsyn till våra ändringsförslag. Säkrandet och bibehållandet av utbildningens kvalitet, den ständiga kritiska kontrollen av den med hjälp av högskolorna och alla inblandade, måste egentligen vara mycket mer självklart med tanke på att ge de bästa möjliga livs- och yrkeschanserna till nyutexaminerad ungdom. Tyvärr är detta inte fallet, i mer eller mindre hög utsträckning, i de olika länderna i Europa, Det är säkerligen bittert för de studerande, när de i dag ofta på basis av tvivelaktiga ranking -förfaranden får veta att deras universitet hamnat på en låg nivå i den allmänna bedömningen, eftersom man där kanske har missat tiden för förändringar. Det borde äntligen bli vanligt att varje högskola gör en bedömning av forskningen och undervisningen och att även internationella externa experter deltar i bedömningsgrupperna.
Universiteten måste exempelvis kritiskt fråga sig hur bra och förutseende deras utbildningsutbud är, om de målinriktat anpassar sina utbildningslinjer på ett europeiskt sätt, i Erasmus anda, och exempelvis erbjuder föreläsningar och seminarier på andra språk, om de har gjort överenskommelser med högskolor eller grenar av näringslivet i andra länder för att kunna erbjuda de studerande praktik i utlandet, eller om högskolorna gör reklam för sig ungefär som regionala utbildningsenheter för yrkesverksamma, eller om ett fackområde deltar i distansutbildning. Detta nya tänkande kommer att vara svårt för en del inom forskningen och undervisningen. Endast på så vis kan man komma åt försteningen. Det är säkert viktigt att låta kvalitetssäkringen ske enligt så likartad måttstock som möjligt. Att skapa nya instanser för det, t.ex. en " nätverks" -institution på europeisk nivå, och detta på ganska tunn is, anser jag vara emellertid tveksamt, och det bör avvisas. Det medför inte några framsteg. Det är viktigt med permanenta erfarenhetsutbyten mellan högskolorna själva, med hjälp av bedömningsförfaranden. Enskilda projekt kan stödjas av EU på ett klokt sätt.
Till slut: Varför skulle det inte i Europa finnas en mångfald högskoleprofiler? Det ligger ju en innovationspotential i detta. Varför skulle man inte kunna erbjuda arkitekturstudier i exempelvis Milano med något annorlunda tyngdpunkt än exempelvis i Aachen, om båda kvalitetsnormerna är bra?

Sichrovsky
Herr ordförande! Tack så mycket för att ni så här sent lyssnar på mina viktiga uttalanden! Kvalitetssäkringen skall säkert välkomnas. Det bör också välkomnas om man bemödar sig att harmonisera kvaliteten i Europa. Det som man dock emellertid inte tar hänsyn till, är det fria tillträdet, som vi tar upp. De studerandes fria tillträde till alla högskolor i Europa kommer att resultera i en högskolehierarki, och orsaka en konkurrens som leder till att högskolorna anstränger sig för att dra till sig studerande. Det kommer att vara mycket viktigare än bestämmelser om att de skall anpassa sig till varandra. Det här omnämnda begreppet forskarutbildning är dock något tveksamt, eftersom forskarutbildning skulle betyda att man måste utveckla egna läroplaner för forskningen.
För det andra saknas det här propaganda om ett samarbete mellan forskning och industri, vi vet nämligen av erfarenhet att forskningen endast fungerar där den organiseras tillsammans med industrin.

Cresson
Herr ordförande! Först av allt vill jag tacka parlamentet, och särskilt utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media, och dess föredragande Heinisch, för att så snabbt ha granskat rådets gemensamma ståndpunkt. I de stora linjerna respekterar den kommissionens förslag. Den övertar också ett stort antal av de ändringsförslag parlamentet lämnade vid den första behandlingen. Man hittar faktiskt i rådets text samtliga era viktiga ändringsförslag, såsom de som rör definitionen av högre utbildningsanstalt, variationerna i de nationella systemen för utbildning och utvärdering, samt självständigheten och den specifika karaktären hos utbildningsanstalterna.
Om vi vill främja en yrkesutbildning och yrkesundervisning som motsvarar framtidens utmaningar, vilket är fördragets målsättning, är systemen för utvärdering av kvaliteten nödvändiga. De bidrar på ett avgörande sätt till politiken till förmån för sysselsättning, tillväxt och konkurrenskraft. Som ni har kunnat konstatera belyses principerna, på vilka systemen för utvärdering grundas, tydligt i rekommendationerna. Ert bidrag har tillfört mycket till genomförandet. Jag erinrar om att de är frukten av en erfarenhet på fältet, till vilken ett stort antal utbildningsanstalter bidragit, och att det är utifrån denna erfarenhet som det varit möjligt för oss att noga fastställa de gemensamma dragen i systemen för att utvärdera utbildningskvaliteten i unionens olika länder.
Jag skulle också vilja nämna betydelsen av detta samarbete om vi vill uppnå en verklig öppenhet i utbildningssystemen, och gynna den ömsesidiga informationen mellan utbildningsanstalter om innehållet och kvaliteten i deras undervisning. Det borde bidra till den rörlighet över gränserna för studenter, till erkännande av examina och kvalifikationer och fri rörlighet bland utbildade i Europa.
När det gäller ändringsförslaget som föredraganden har föreslagit, ansluter jag mig gärna till önskemålet om att de högre undervisningsanstalterna måste förbättra inte bara kvalitén på undervisning och lärande, utan också forskarutbildningen. Kom ihåg att kommissionen inte vid den första behandlingen kunde acceptera ett ändringsförslag som hänvisade till forskning i allmänhet, då detta område inte omfattas av rekommendationens rättsliga grund. Omfattningen av dagens ändringsförslag är däremot tydligt definierad och begränsad till forskarutbildningen. Det förefaller mig användbart att införa den, då forskarutbildning inom den undervisning som bedrivs av de högre utbildningsanstalterna ofta är nära knuten till den allmänna undervisningen.
Jag har redan ofta betonat betydelsen av denna rekommendation för att främja en utbildning med kvalitet i Europa. Jag kan därför bara glädjas åt att den interinstitutionella beslutsprocessen resulterar i ett mycket positivt avtal. Så snart rådet definitivt antagit rekommendationen kommer kommissionen att snarast skapa ett nätverk för att utvärdera kvaliteten, ett nätverk vars arbete blir avgörande för den utformning av det europeiska utbildningsområdet som vi alla så hett önskar.

Ordföranden
Tack så mycket, fru Cresson.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Femte ramprogrammet
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande (A4-0188/98) av Marset Campos för utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi om förslagen till rådets beslut om:
I.regler för företags, forskningscenters och universitets deltagande i genomförandet av Europeiska gemenskapens femte ramprogram (1998-2002) (KOM(97)0587 - C4-0015/98-97/0309(SYN)), II.om regler för företags, forskningscentrers och universitets deltagande i den forsknings- och utbildningsverksamhet som omfattas av fördraget om upprättandet av Europeiska atomenergigemenskapen (Euratom) (1998-2002) (KOM(97)0587 - C4-0016/98-97/0310(SYN)).
Marset Campos
Herr ordförande, fru kommissionär, ärade ledamöter! Förslaget om regler för företags, forskningscenters och universitets deltagande och om regler för deltagande i genomförandet av Europeiska gemenskapens femte ramprogram i Europeiska unionen och Europeiska atomenergigemenskapen uppfyller den oumbärliga uppgiften att möjliggöra ett genomförande av mål och åtgärder som stipuleras i det nämnda ramprogrammet. Vårt utskotts ståndpunkt har varit allmänt positiv, och vi värderade positivt de samlade åtgärderna som övervägdes för att tjäna som tillträdesnyckel till gemenskapens forskning från de huvudperson som är mest intresserade.
Vårt utskott koncentrerade sig på några få frågor som inriktade sig på att försöka lösa några upptäckta problem som ännu beror på tidigare erfarenheter och infordringar och som, trots de förbättringar som införs genom det aktuella förslaget, då de inte är tillräckliga, bör sättas i gång. På detta sätt uttrycker vi vår oro för konsekvenserna av några forskningsteman på grund av den accelererande karaktären hos de teknologiska innovationerna, framför allt vad gäller informationssamhället, såväl i konstituerandet av de sökande grupperna som i dess igångsättande och de budgetmässiga skyldigheterna.
En annan av de införda förbättringarna hänvisar till behovet av att garantera att tillgången till information om infordringar skall komma ut, förutom i Europeiska gemenskapernas tidning, även i övriga elektroniska medier och på alla språk.
Vi har också tagit emot talrika förslag med inriktningen att skynda på beslutsprocessen, så att tidsfristen inte överstiger fyra månader och på så sätt stöder de sökande grupperna.
Vi ansåg det också lämpligt att, vid tidpunkten för det finansiella genomförandet av stöden, beakta de olika beståndsdelar och egenskaper som sätts i gång i varje land där forskningsgrupperna befinner sig och med detta som mål, och inte göra kränkande jämförelser, genom att behandla alla på samma sätt.
En aspekt av särskild betydelse för kommissionen har varit den som tar upp äganderätten till kunskap som är ett resultat av arbete som bedrivs inom ramen för indirekta åtgärder, när gemenskapens bidrag har varit 50 procent eller mer. Vi ansåg det otillräckligt och felaktigt att denna rätt att dela äganderätten bara skulle stipuleras då gemenskapsfinansieringen varit 100 procent.
Ett kapitel av speciellt intresse för hela unionen är det om kampen mot bedrägerier. Även om det tycks omöjligt, har vi nåtts av röster som slagit larm om dessa defekter i vissa fall. Av detta skäl, och med domarna i EG-domstolen, vilka tjänar som prejudikat, som rättslig grund, har vi fört in konkreta mekanismer som gör det möjligt att förebygga, undvika och, i förekommande fall, sanktionera de grupper som uppvisar missförhållanden, uraktlåtenhet och allvarligt missbruk på detta område. Allt detta inom ramen för omsorgen om att skydda Europeiska gemenskapens finansiella intressen vilket förordning 2988/95 garanterar.
Vi bedömer, för att gå in på en annan sak, användandet av alla språk som lämpligt för att underlätta den nödvändiga informationen till avtalsparterna, liksom användandet av alla nuvarande resurser i informationssamhället, framför allt till små och medelstora företag, universitet och forskningscenter.
Slutligen anser vi att, såväl vid godkännande som vid avslag, det är oumbärligt att dessa skall vara noggrant och grundligt motiverade. Vi måste påpeka att den debatt som hölls i utskottet var berikande och behandlade andra aspekter som omsorgen om att omfatta störst antal små och medelstora företag, av liten storlek, eller att slå fast prioriteringar, genom att diskutera om vi skall betrakta prioriteringarna av den teknologiska innovationens konkurrenskraft som avgörande, eller prioriteringen att tillfredsställa den europeiska befolkningens sociala behov.
Man kan kort sagt hävda att Europaparlamentet, tack vare sin funktion att direkt representera den oro och vilja som vi får ta emot, med detta bidrag, eftersträvar att komplettera ett förslag, som i sig är positivt, om denna så avgörande fråga.

Van Velzen, W.G.
Herr ordförande, fru kommissionär, kolleger! Först och främst tackar jag föredraganden för det utmärkta arbete som han har utfört. Det handlar här om regler för företags, forskningscenters och universitets deltagande i forskning. Det handlar naturligtvis om spridningen av forskningsresultaten. Jag anser att detta betänkande egentligen är minst lika viktigt som innehållet i femte ramprogrammet. För man kan göra väldigt mycket, men i det ögonblick som man inte reglerar ordentligt kontraktsmässigt eller som spridningen av resultaten inte förlöper bra, då har vi naturligtvis ändå inte uppnått särskilt mycket.
Vi har naturligtvis en betydande tradition. Vi har redan haft ett antal ramprogram, och kommissionen har med rätta, vilket jag är mycket tacksam för, dragit i gång ett stort antal övervakningsrapporter, den har också gjort ett stort antal utvärderingsstudier, och det är bra att dra lärdom av detta. Låt mig nämna en fem, sex punkter som framkommit i sammanhanget.
När man läser i de olika utvärderingsrapporterna, jag hänvisar exempelvis till Esprit, då ser man att det handlar om långa byråkratiska procedurer. Mycket logiskt, för kommissionen vill göra det ytterst noggrant, men genomströmningstiden är ibland arton månader innan ett beslut fattas. Den finansiella avslutningen tar lång tid vilket är ett problem, i synnerhet när det handlar om mindre företag.
Så ett tredje element som naturligtvis är mycket viktigt, och det är att det inte finns någon fokusering på mycket snabba innovationer. Om man har långvariga procedurer, då går det inte med det. Det förekommer rapportplikt i överflöd vilket är logiskt ur byråkratisk synvinkel, men som naturligtvis medför problem för mindre företag som vill delta i vår forskning.
Till sist, avtalen om spridningen är inte alltid bra. Om vi nu ändå håller på att återigen ställa upp nya regler och förpliktelser, då måste vi således se på detta. Det har också varit anledningen till att vi har lagt fram ett antal ändringsförslag som jag hoppas att även kommissionären vill ta på allvar. Jag fick intrycket av att det från kommissionens sida var ett stort motstånd mot att se på dessa ändringsförslag eftersom man redan hade gjort sig en bild av vad resultatet skulle bli. Jag tror att det är fel, herr ordförande. Jag skulle också särskilt vilja be om uppmärksamhet för att vi under den nuvarande fasen, som vi alltså befinner oss i nu, måste ta med i beräkningen att kluster av små och medelstora företag ofta genomför ett forskningsprojekt tillsammans med ett stort företag, och att man också måste se till detta enda företag tillsammans med klustret av små och medelstora företag så att säga tillsammans skulle kunna utgöra ett rättssubjekt. Det är således vad ändringsförslag 1 handlar om.
Ändringsförslag 2 är mycket viktigt när man har mycket innovativa projekt, vilka så att säga skulle kunna vara borta igen efter ett år, att man då inte måste tillämpa regeln som den tillämpas i Esprit-projektet, nämligen att man måste ha bedrivit verksamhet under minst ett år. Därför pläderas det för att man i dessa specifika fall, alltså inte som allmän regel, skall nöja sig med redogörelsen för meritförteckningar och personalens erfarenhet.
Det tredje ändringsförslaget tar med i beräkningen att förfinansieringen av konsortiet inte får vara längre än högst sex månader. Det kan ibland vara ett problem.
Ändringsförslag 4 säger att vi inte bara skall publicera i Europeiska gemenskapernas officiella tidning, det är mycket bra, det gör alla, men använd nu också teknologin, och därför måste det även, säger jag, alltså inte i stället för, utan även ställas till förfogande i elektronisk form. Vi anser att det är mycket viktigt för att undvika tidsförlust att ett konsortium måste vara berättigat, om man har lämnat in en ansökan hos kommissionen, att då få börja förhandla om rättsliga och kontraktsmässiga förpliktelser. Annars förlorar man tid. Det är inte bra för vår forskning. Om ett konsortium har tilldelats ett kontrakt och sedan inte sätter i gång, även de fallen känner vi till, då måste man sätta in sanktioner. Det är så enkelt som att man då måste säga: om ni inte har satt i gång ännu efter fyra månader, då måste ni lämna in er ansökan på nytt. Därmed upprätthåller man, tror jag, snabbheten i den totala processen.
Det är också mycket viktigt att ange i kontraktet hur det förhåller sig med spridningen och utnyttjandet av resultaten. Det måste man alltså ange på förhand, inte i efterhand. Man måste också ange resultatkraven. Jag har till exempel i projekten sett beskrivningar av forskningsresultat där man i slutänden inte vet vad resultatet kommer att bli. Kommissionen måste tvinga ett sådant projekt att ange sina resultatkrav.
Vi har lagt fram ett antal ändringsförslag av den sorten. Jag hoppas således att kommissionären har sett på dem med välvilliga ögon och sedan är beredd att tillmötesgå oss på den punkten.

Vas da Silva
Herr ordförande, fru kommissionär, ärade föredragande, ärade kolleger! Spridningen och värderingen av resultat är väsentliga aspekter i den vetenskapliga forskningspolitiken i länder med mindre utvecklad industri. Även om dess betydelse är fastställd i kommissionens text, har vi skäl att befara att de i praktiken fortsätter att behandlas på ett otillfredsställande sätt.
Vad gäller spridning är de elektroniska medierna en utmärkt resurs för dem som redan vet vad de söker. Det räcker emellertid inte. Det är nödvändigt att finna andra, bland dem som ännu inte känner till den potential utbytet och samarbetet har inom forsknings- och teknologiområdet. Dessa kan vara forskningscenter såväl som universitet, liksom små och medelstora företag. Jag skall erinra om att det är viktigt att bibehålla definitionen av de små och medelstora företagen inom gränsen för de femhundra arbetstagarna och inte minska dem till tvåhundrafemtio, såsom ändringsförslag nr 1 föreslår. Om detta skulle ske, skulle ett land som Portugal förhindras att delta i stödprogram för de små och medelstora företagen, vilket går emot det som förvisso Marset Campos eftersträvar då han föreslår ändringsförslaget. Sanningen är att emellertid den att i Portugal kan enbart företag av en viss omfattning göra investeringar.
Vad gäller värderingen, det vill säga, förmågan att förvandla en investering till en produkt, kan en god väg vara att främja sammanslagningen med Eureka-programmet. Härifrån vädjar jag till konferensen som i juni kommer att avsluta Portugals ordförandeskap i Eureka, att skapa förutsättningar för samverkan mellan det femte ramprogrammet och Eureka. Och eftersom det handlar om att tillämpa det femte ramprogrammet, ett sista ord för att vädja om att man inte begår misstaget att, just under det internationella havsåret, minska budgeten för havsvetenskap och havsteknologi. Dessa är Europas emblem. Världen skulle inte förstå denna avsaknad av visioner och framtiden skulle inte förlåta oss.

Ordföranden
Tack så mycket, fru Vaz da Silva.
Ärade ledamöter, med Vaz da Silva har vi avslutat talarlistan för kammarens ledamöter. Således överlämnar jag ordet till Cresson.

Cresson
Herr ordförande! Först av allt skulle jag vilja tacka ledamöterna i utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi och särskilt föredraganden, Marset Campos, för det arbete de har utfört. Jag delar fullständigt Marset Campos uppfattning: Våra regler för deltagande och spridning skall vara läsbara för samtliga aktörer inom forskningen. De måste genomföras så öppet som möjligt.
Våra förslag på området är en del av de ansträngningar som kommissionen gjort, för att säkerställa en optimal förvaltning av gemenskapens forskningsprogram. Ansträngningar kommer att göras för att så mycket som möjligt förenkla förfarandena och minska tidsfristerna.
Det förslag vi diskuterar har förberetts på grundval av erfarenheterna med existerande regler. Dessa har totalt sett fungerat tillfredsställande. De är viktiga för deltagarna men, såsom föredraganden med rätta betonar, är de relativt tekniska. Jag skall sammanfatta kommissionens ståndpunkt när de gäller de två förslagen till parlamentets yttrande på följande sätt. Kommissionen instämmer huvudsakligen i målsättningarna för ändringsförslag 4 och 8 (EG, Euratom). Det första anger att en förslagsinfordran skall offentliggöras på andra sätt än genom EGT, det andra utvidgar villkoren för gemenskapens finansiella deltagande. Efter omformulering kan kommissionen delvis godkänna dessa ändringsförslag.
Vi kan inte göra det för de övriga ändringsförslagen. Även om kommissionen delar den oro som genomsyrar dem, anser den ändå att dessa ändringsförslag antingen redan täcks av de föreslagna bestämmelserna, t.ex. ändringsförslag 1 (EG-Euratom) och 5, 11, 16 (EG) eller att de kan införa bestämmelser för daglig förvaltning i principtexterna som kan styra hela forskningspolitiken, exempelvis ändringsförslag 2 och 7 (EG, Euratom) och 14 (EG). Vissa av dem ger problem på rättslig grund, exempelvis ändringsförslag 12 och 13 (EG). Andra kan betraktas inom ramen för åtgärder för genomförande, exempelvis ändringsförslag 3 och 6 (EG, Euratom) samt 9 och 15 (EG).
Jag är tacksam för att Europaparlamentet har vidtagit alla åtgärder med tanke på att ärendet brådskar. Antagandet av yttrandet vid den första behandlingen borde göra det möjligt för forskningsrådet den 22 juni att anta en gemensam ståndpunkt om förslaget. Vi är alla medvetna om att det nuvarande ramprogrammet, dess särskilda program och reglerna för deltagande och spridning löper ut i slutet av året. Vi för därför en verklig kamp mot klockan. Om vi vill undvika ett avbrott i den europeiska forskningsansträngningen måste det femte ramprogrammet, dess särskilda program och nya regler för deltagande och spridning, vara tillgängliga i tid för att fortsätta våra åtgärder redan den 1 januari 1999. Vi är på god väg att nå dit. Jag bortser ändå inte från svårigheterna som väntar oss när det gäller att anta det femte ramprogrammet under tillfredsställande förhållanden. Jag är säker på att jag kan räkna med ert fortsatta stöd för att uppnå denna målsättning.

Ordföranden
Tack så mycket, fru Cresson.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.
Ärade ledamöter, jag meddelar er att föredragningslistan är slut, och jag önskar er en god och stärkande vila som är mycket välförtjänt, och jag påminner om att nästa sammanträde öppnas i morgon, den 28 maj 1998, kl. 09.00 och avslutas kl. 13.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 23.05.)

