
Talmannen.
   Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet torsdagen den 23 juni 2005. 
Talmannen.
   Mina damer och herrar! En fruktansvärd tragedi har drabbat vår kollega Filip Adwents familj. Som ni vet omkom han, hans dotter, hans far och hans mor i en trafikolycka lördagen den 18 juni. Parlamentet har förlorat en kollega, en förträfflig parlamentsledamot, en ledamot av utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, vice ordföranden för delegationen till den gemensamma parlamentarikerkommittén EU–Ukraina och en suppleant i utskottet för transport och turism. Jag tror att alla som arbetat tillsammans med honom i dessa utskott och vi allesammans minns hans seriösa arbete och hans engagemang för parlamentet.
Filip Adwent var läkare. Han var känd för sin rättvisekänsla och för den övertygelse med vilken han kämpade för det han trodde på. I många år deltog han i arbetet med humanitär hjälp till Polens fattiga och missgynnade. I denna smärtsamma stund vill parlamentet framföra sitt deltagande till fru Adwent och hela Filip Adwents familj – de återstående medlemmarna av hans familj.
Jag skulle vilja, mina damer och herrar, att vi höll en tyst minut till minne av vår kollega.
Talmannen.
    Mina damer och herrar! Jag skulle vilja göra ytterligare ett uttalande beträffande vissa händelser denna helg.
När ni kom till kammaren blev ni kanske förvånade över att se det stora, vita band som omger den.
Jag tror detta är första gången vi i denna byggnad har använt en symbol för en kampanj, en så stor symbol, och jag skulle vilja berätta lite om vad detta vita band betyder.
Jag skulle vilja påminna er om att detta band symboliserar det ”globala uppropet mot fattigdom”, som lanserades av Brasiliens president Luiz Inácio Lula da Silva i Porto Alegre i januari 2005.
Sedan dess har mer än 600 icke-statliga organisationer världen över, även de största organisationerna, anslutit sig till denna kampanj och söker stöd från regeringar och offentliga personer.
Det är nu vår tur, Europaparlamentets tur, och vi har därför valt denna sammanträdesvecka, som sammanfaller med G8-mötets öppnande i Gleneagles på onsdag.
Mina damer och herrar! Vi är alla eniga om att kampen mot fattigdom är det främsta målet för unionens utvecklingspolitik och att detta år erbjuder en fantastisk möjlighet att göra framsteg i det avseendet, eftersom flera konferenser på hög nivå kommer att hållas om detta ämne under året.
Ni känner också till att EU i år kommer att bidra med 46 miljarder euro i utvecklingsstöd, vilket innebär att EU är världens största givare på detta område.
Detta kan vi givetvis vara stolta över, men vi bör kanske titta på vad denna siffra – 46 miljarder euro – betyder relativt sett. Tänk på att de 70 euro som varje europé i de rika länderna betalar varje år för utvecklingsstöd motsvarar kostnaden för en kopp kaffe i veckan. Det är vad vår insats betyder i relativa termer: priset för en kopp kaffe i veckan för varje invånare i de rika länderna. Längre än så sträcker sig inte vår generositet.
Vid rådets möte i juni godkändes beslutet att öka EU:s utvecklingsstöd till 66 miljarder euro 2010, dvs. från 46 till 66, kostnaden för en och en halv kopp kaffe. Vi får dock vänta fem år på detta.
Jag menar att detta är det ambitiösa budskap som EU sänder till G8-mötet den här veckan, men vi måste också komma ihåg att vi för detta ändamål kommer att behöva en budget som vi ännu inte har.
Målen för denna kampanj är rättvis handel, minskad skuldsättning och en ökning av biståndet, både kvalitativt och kvantitativt sett.
Jag vill också påminna er om att de icke-statliga organisationerna har en rad stånd utanför kammaren, och fram till på onsdag kan ni få mer information från dem.
På onsdag förmiddag kommer en debatt att hållas om Afrika, om globaliseringens utmaningar och även, givetvis, om kampanjen mot fattigdom. Jack Straw, Hilary Benn och Louis Michel kommer att delta.
Det vita bandet är symbolen för denna kampanj, och efter debatten kommer alla talare och jag själv, på allas vägnar, att skriva våra namnteckningar på ett annat vitt band som ett tecken på vårt stöd. Detta band kommer att klippas av, och Hilary Benn tar det med sig till Gleneagles.
Vi behöver emellertid stöd från er alla, och jag vill därför be er att skriva era namnteckningar på det vita bandet vid ingången till kammaren som ett tecken på ert engagemang och er vilja att bekämpa fattigdomen, så att Hilary Benn kan förmedla ett kraftfullt budskap från Europaparlamentet i Gleneagles.
Jag vill dock be er att när ni skriver ert namn tänka på att vi är medborgare med större befogenheter än de vanliga medborgarna. Vi har budgetbefogenheter, vi röstar om och tilldelar medel och vi godkänner politik. När ni skriver ert namn, kom ihåg att vi som parlamentariker under de kommande åren skall godkänna EU:s budget, med eller utan budgetplan, och att det åtagande som er namnteckning innebär även är ett åtagande att använda parlamentets makt för att göra en verklig insats för att utrota fattigdomen i vår värld.
Tack för att ni deltar i kampanjen. 
Talmannen.
   Det slutgiltiga förslaget till föredragningslista som upprättades av talmanskonferensen vid sammanträdet torsdagen den 30 juni har delats ut (artiklarna 130 och 131 i arbetsordningen). Flera ändringar har föreslagits som vi skall överväga dag för dag.
Gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa har begärt att betänkandena av Kurt Joachim Lauk om Europeiska centralbankens årsrapport för 2004 och Jules Maaten om en informations- och kommunikationsstrategi för euron och Ekonomiska och monetära unionen skall debatteras tillsammans. 
Jules Maaten (ALDE ).
    Herr talman! De två frågorna – Laukbetänkandet om Europeiska centralbanken och betänkandet om kommunikationsstrategin för euron – skulle ursprungligen ha debatterats tillsammans. Det var bra eftersom ordföranden för ECB, Jean-Claude Trichet, skulle ha närvarat vid debatten. När man sedan skilde de två frågorna åt innebar det att ordförande Trichet bara kunde vara närvarande vid debatten om Laukbetänkandet och därför inte skulle kunna diskutera kommunikationsstrategin för euron med oss. Det är beklagligt både för oss och för ordförande Trichet, som efter vad jag förstår gärna vill delta i den debatten. Det tycks vettigare med en gemensam debatt om de två betänkandena för att göra det möjligt för ordförande Trichet att delta i debatten om båda betänkandena snarare än bara i den om årsrapporten från ECB. Därför har vi framställt vår begäran. 
Pervenche Berès (PSE ),
   . Herr talman! Låt mig försäkra både er och Jules Maaten om att jag definitivt tillhör socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet, och jag talar alltså inte för gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa, utan som ordförande för det utskott som ansvarar för de två betänkandena. Egentligen är den begäran om ändring av föredragningslistan som vi skall överväga något paradoxal, för hela den strategi som föredragandena och kommissionen har följt har varit inriktad på en gemensam debatt om dessa två texter: centralbankens policy och informations- och kommunikationsstrategin för euron. Den föreslagna föredragningslistan, där betänkandena följer på varandra, återspeglar i hög grad denna avsikt. Men det är något märkligt med allt detta: hur uppstod idén om två separata debatter i stället för en gemensam debatt på vår föredragningslista? Jag hoppas att kammaren röstar för att låta saker och ting återgå till ordningen, som det sunda förnuftet påbjuder. 

 Vid sammanträdet den 10 maj återförvisades betänkandet av Niels Busk om förslaget till förordning om undantagsåtgärder till stöd för marknaden till utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, i enlighet med artikel 52. Det utskottet begär nu återförvisning till utskott enligt artiklarna 52 och 168 i arbetsordningen. 
Joseph Daul (PPE-DE ).
    Herr talman! Vi har återförvisat detta betänkande till utskottet. Föredraganden har kommit överens med den berörda kommissionsledamoten om att lägga fram ett nytt förslag i frågan vid sammanträdet i september. Vi begär därför förlängd bordläggning med kommissionens samtycke. 

Socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet har begärt att frågorna till kommissionen skall utgå. 
Hannes Swoboda (PSE ).
    Herr talman! Jag vill börja med att framföra min grupps deltagande till den avlidne Filip Adwents familj och även önska Armin Laschet lycka till i sin nya roll. Vi kommer att sakna honom som motståndare i utskottet för utrikesfrågor.
Jag vill, även om det bär mig emot, föreslå att frågorna till kommissionen återigen flyttas till en annan dag, eftersom vi har mycket att säga om strukturfonderna och därför gärna vill delta i debatten om dem. Även om denna debatt antagligen inte kommer att leda till några större förändringar är det många ledamöter som vill tala i den.
Vi kommer under de kommande månaderna att ställas inför en liknande situation vid flera tillfällen – jag tänker t.ex. på tjänstedirektivet och REACH. Jag vill därför be er, herr talman, och tjänsteavdelningarna, att tänka över hur de skall hanteras. Jag hoppas slippa göra samma begäran varje gång och beröva ledamöterna något de har rätt till. Vi måste tillsammans överväga hur vi kan behålla frågestunden och ändå avsätta mer tid för viktiga debatter. I dag vill jag dock på min grupps vägnar föreslå att vi avstår från frågestunden och, som sagt, att tjänsteavdelningarna tänker över dessa frågor. 
Françoise Grossetête (PPE-DE ).
    Herr talman! Jag vill faktiskt erbjuda stöd från gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater för det förslag som lagts fram av socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet, eftersom debatten om strukturfonderna är så betydelsefull att föredragningslistan, som den nu ser ut, inte ger ett stort antal ledamöter möjlighet att tala. Jag anser därför att det är mycket viktigt att vi förlänger debattiden. 
Det är dock beklagligt att tiden för frågor till kommissionen och rådet utgår. Ni kunde kanske överväga, herr talman, att disponera debattiden vid plenarsammanträdena i Strasbourg mer effektivt. Vi skulle vilja att frågestunden med kommissionen och rådet flyttades. Flera av mina kolleger föreslår till och med att debatten hålls på kvällstid på tisdag och onsdag. Jag vet inte om det är möjligt. Vi hoppas i vilket fall som helst, herr talman, att ni tar frågan under nytt övervägande. Under tiden stöder vi förslaget från PSE-gruppen. 
Bill Newton Dunn (ALDE ).
    Herr talman! Vid det senaste sammanträdet vid exakt denna tidpunkt föreslog Hannes Swoboda att frågestunden skulle begränsas eller avskaffas. Nu är det dags igen! Detta är outhärdligt. Att ställa frågor till det verkställande organet, att ställa frågor till kommissionen, är en av de viktigaste saker vi gör här i parlamentet, viktigare än att hålla våra små anföranden.
Det är inte godtagbart att detta förslag kommer upp två sammanträden i följd. Jag är i hög grad emot förslaget. Men de två stora grupperna står bakom det, så det verkar som att det kommer att gå igenom. Jag vädjar till mina kolleger att rösta nej till förslaget från de två gruppledarna. Låt oss behålla frågestunden.

 Othmar Karas och 38 andra ledamöter har begärt att ett uttalande av kommissionen om situationen i Bulgarien efter valet och om Bulgariens och Rumäniens framsteg med hänsyn till nästa framstegsrapport skall införas. De kräver givetvis framsteg mot dessa länders fullständiga och faktiska anslutning. Vidare begär de omröstning om en resolution i denna fråga. 
Othmar Karas (PPE-DE ).
    Herr talman, mina damer och herrar! För att undanröja alla tvivel vill jag göra tre inledande anmärkningar. För det första röstade de flesta ledamöterna i min grupp för Bulgariens och Rumäniens anslutning den 1 januari 2007. För det andra har det i talmanskonferensen hållits en debatt om när observatörer från dessa länder kan inbjudas att delta i kammarens arbete. Jag ser detta som en fråga som bör debatteras i kammaren och anser att det är för tidigt att fastställa en tidpunkt. För det tredje anser vi, med tanke på att de stater som anslöt sig till oss 2004 fick sända observatörer till Europaparlamentet ett år före anslutningen, att samma regel bör gälla, med exakt samma tidsramar, och att inget anslutningsdatum kan fastställas ännu, helt enkelt därför att ratificeringen av anslutningsfördragen inte har fullgjorts. Kommissionen har inte heller lagt fram sin framstegsrapport. Konsekvenserna av denna är ännu inte kända. Det skulle fortfarande vara möjligt att skjuta upp anslutningen till den 1 januari 2008, och vi har inte gjort några finansiella eller organisatoriska förberedelser för att observatörskapet skall kunna inledas tidigare.
Vi vill därför att kommissionen gör ett uttalande om läget när det gäller den planerade framstegsrapporten, så att vi kan komma fram till våra egna slutsatser, i stället för att ge de blivande nya medlemsstaterna en fördelaktigare situation i fråga om observatörskap och samarbete än vad de senaste tio medlemsstaterna som anslöt sig fick. 
Hartmut Nassauer (PPE-DE ).
    Herr talman, mina damer och herrar! Ledamöterna av kammaren betvivlar inte på något sätt att Bulgarien och Rumänien kommer att gå med i Europeiska unionen. Det är dock fortfarande en öppen fråga när de kommer att göra det. Talmanskonferensen har beslutat att bjuda in observatörer i september, och även om vi givetvis godtar dess beslut med största ödmjukhet och aktning skulle kammaren kanske kunna tillåtas att själv få bestämma sådana här saker ibland.
Det finns tre skäl till att tidpunkten för att sända observatörer är alltför tidigt satt. Till att börja med har det aldrig tidigare skett att observatörer har bjudits in så tidigt. För det andra innehåller fördragen uttryckliga bestämmelser om att anslutningsdatumet kan skjutas upp, och om så sker skulle observatörerna vara här i mer än två år. För det tredje skulle de vara här när kommissionen lägger fram sin nästa framstegsrapport, där vi kan förvänta oss ett svar på om anslutningen skall äga rum i början av 2007 eller 2008, och det är ingen bra idé att debattera med observatörer närvarande. Vi begär därför att denna fråga sätts upp på föredragningslistan, så att vi på grundval av kammarens beslut kan överväga frågan noga.
Graham Watson (ALDE ).
    Herr talman! I Köpenhamn 1993 enades unionen om en utvidgningsstrategi med tio plus två länder. Vi har följt strategin, som har varit till enorm fördel för de tolv länderna och för övriga medlemsstater när det gäller ökad stabilitet, ökat välstånd och ökade möjligheter för våra medborgare. Oavsett vilken ståndpunkt premiärministrarna i PPE-DE hyser, har det inom PPE-DE-gruppen alltid funnits en tradition av motstånd mot Bulgarien och Rumänien. För två månader sedan agerade de för att skjuta upp vårt godkännande av anslutningsfördragen. Mer nyligen försökte de skjuta upp utnämningen av observatörsledamöter, och nu försöker de hindra observatörer från att komma hit, trots att ni, herr talman, redan har skrivit officiella brev till talmännen i de berörda parlamenten och bjudit in observatörer.
Vi känner alla till att PPE-DE är svagt i de två länderna, Vi vet att PPE-DE-gruppen här i kammaren skulle verka mindre efter observatörernas ankomst. Men det krävs en unik kombination av politisk list och vilja att skapa oordning i dessa två länder för att gå till väga så cyniskt nu, och jag hoppas att parlamentet kommer att förkasta förslaget. 

 Jag vill meddela att två lagstiftningsförslag från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor under de två senaste sammanträdesperioderna har förkastats av kammaren och därför har återförvisats till utskottet i enlighet med artikel 52 i arbetsordningen.
Vad beträffar Luxemburgs initiativ när det gäller att anta ett rådsbeslut om justering av grundlöner och tillägg för Europols personal, begär utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor att kammaren bekräftar sitt förkastande under denna sammanträdesperiod genom att rösta för lagstiftningsresolutionen och därmed avsluta samrådet. Om det inte finns några invändningar kommer omröstning i frågan att hållas på torsdag.
När det gäller förslaget till beslut om bevarande av uppgifter – Alvarobetänkandet – som återförvisades till kommissionen den 22 juni, måste jag meddela att parlamentsutskottet skulle vilja ha mer tid för att Europeiska kommissionen skall få möjlighet att lägga fram ett alternativt eller kompletterande förslag i samma ämne.
Anser ni att vi bör ge utskottet mer tid och att parlamentet, när utskottet lagt fram sitt förslag, bör besluta om det lämpligaste förfarandet för att hantera denna fråga i enlighet med fördragen? 
Jean-Marie Cavada (ALDE ),
   . Herr talman! Ni har just förklarat allt för oss. Om jag förstått saken rätt kommer alltså hela frågan att gå till omröstning på torsdag. Jag vill tacka er och mina kolleger i parlamentet. 
Talmannen.
   Låt mig precisera vad vi just röstat om: resolutionsförslag kan läggas fram till och med kl. 10.00 i morgon tisdag, och ändringsförslag och gemensamma resolutionsförslag kan läggas fram till och med kl. 10.00 på onsdag. 
Hannes Swoboda (PSE ).
    Herr talman! Skulle ni än en gång vilja tala om för oss exakt när denna debatt om Bulgarien och Rumänien skall hållas och hur lång tid den kommer att vara? 
Talmannen.
   Debatten kommer att hållas som sista punkt på onsdagens föredragningslista. 
Talmannen.
   Efter den mödosamma ommöbleringen av föredragningslistan går vi vidare till nästa punkt, nämligen ledamöternas anföranden på en minut. Jag kommer att fortsätta att tillämpa det förfarande som jag informerade er om i en skrivelse, som ingen har invänt mot och som tillämpades vid den förra sammanträdesperioden. 
Péter Olajos (PPE-DE ).
    Under de senaste veckorna har det i Tyskland förekommit en ny serie räder utan motstycke, som organiserats på regeringsnivå. Dessa aktioner har pågått i mer än ett år nu med oförminskad intensitet och är enligt rapporter i pressen brutala, orättfärdiga och olagliga. De strider mot antagandet om oskuld och andra grundläggande mänskliga rättigheter och har till syfte att kollektivt krossa ungerska företag och tränga ut dem från den tyska marknaden, med andra ord, från EU:s inre marknad. Den ungerska regeringen har protesterat och krävt en förklaring, de drabbade har skrivit till kommissionen, och jag har, som ledamot av kammaren, också ställt en fråga till den behöriga kommissionsledamoten. Frågan har emellertid inte kunnat lösas.
Nu skriver jag tillsammans med mina kolleger i parlamentet på nytt för att uppmana kommissionen att agera, och vi tänker faktiskt föreslå att parlamentet debatterar dessa och andra diskriminerande åtgärder från medlemsstaternas sida, som innebär ett allvarligt brott mot EU:s bestämmelser. Herr talman! Var vänlig och följ noga dessa händelser, för jag är övertygad om att vi, genom att hindra den fria rörligheten för tjänster, inte kommer närmare ett uppnående av Lissabonmålen i fråga om konkurrenskraft; vi går i stället i motsatt riktning. 
Eluned Morgan (PSE ).
    Herr talman! Europaparlamentet har godkänt 83 Lissabondirektiv, varav 63 borde vara genomförda. Faktum är att endast tio har genomförts till fullo av alla medlemsstater.
Jag vill fortsätta med min vana att namnge de medlemsstater som underlåter att genomföra EU-lagstiftning, så att de får skämmas. I dag vill jag rikta in mig på en fråga som nu diskuteras på G8-toppmötet, nämligen direktivet om ett system för handel med utsläppsrätter för växthusgaser, som skulle ha genomförts före slutet av 2003. Estland, Italien, Ungern, Polen, Slovenien och Sverige har ännu inte meddelat kommissionen vilka lagar de har stiftat för att förverkliga direktivet. Det är meningslöst att anta dessa lagar om de inte förverkligas. Ett dylikt släpphänt beteende från medlemsstaternas sida äventyrar Lissabondirektiven och den ekonomiska liberaliseringen.
Herr talman! Skulle ni kunna skriva till dessa länder och fråga dem när de har för avsikt att sätta i gång med denna lagstiftning? 
Zdzisław Zbigniew Podkański (PPE-DE ).
      Herr talman! Den 26 juni omkom vår kollega Filip Adwent, ledamot av Europaparlamentet, efter en tragisk bilolycka. Hans närmaste familjemedlemmar, hans föräldrar och hans dotter, avled också i olyckan. Vi har hållit en tyst minut till deras minne.
Vi har förlorat en parlamentsledamot som var godhjärtad, oerhört arbetsam, ädel, vänlig och medkännande. Han var känd för sitt aktiva deltagande i parlamentets arbete, exempelvis i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, och under sammanträdesperioderna, när han slogs för böndernas intressen. Tack vare hans entusiastiska engagemang och storsinthet kunde vi med förenade krafter kämpa för gemensamma saker och det allmänna bästa, trots våra politiska skiljaktiga politiska ståndpunkter.
Vi lade den sista tiden ned mycket gemensam tid på att få slut på EU:s ytterst orättvisa behandling av polska bärproducenter. Filip Adwent finns tyvärr inte hos oss längre, och det kommer alldeles säkert att bli svårare att finna lösningar på sådana problem utan honom. Jag håller Filip Adwent i kärt minne, och jag vill med detta anförande tacka honom för hans vänlighet och samarbete, samtidigt som jag delar hans familjs sorg. 
Alyn Smith (Verts/ALE ).
    Herr talman! I helgen marscherade jag tillsammans med en kvarts miljon människor genom Edinburgh, min hemstad, för att protestera mot fattigdomen i tredje världen. I dag hör vi ledsamt nog att några hundra bråkmakare för närvarande bevakas av Edinburghpolisen och att de har för avsikt att ställa till med oroligheter i min hemstad. Jag hoppas att polisen kommer att vidta handfasta åtgärder mot dem.
Som ni sade tidigare är det nu vår tur här i parlamentet. Vi måste ta tillbaka initiativet från dessa bråkmakare, från dessa protestmakare. Jag vill uppmärksamma parlamentet på de aktiviteter som kommer att äga rum den här veckan. Jag vill uppmana mina kolleger att stödja dem. Jag vill också be er att skriva under den skriftliga förklaringen i mitt namn om att göra fattigdom till ett minne blott.
Vid en tidpunkt då förväntningarna på politiker i allmänhet ligger så högt vill jag uppmana mina kolleger att visa EU-medborgarna att vi går i takt med dem, liksom vi gick i takt med dem i helgen, och att vi gör vad vi kan för att göra fattigdom till ett minne blott. 
Koenraad Dillen (NI ).
    Herr talman, mina damer och herrar! Jag är, i likhet med alla andra, imponerad av den våg av solidaritet som gått över hela västvärlden i samband med Live 8-galan. Genom att följa konserterna i Hyde Park, Versailles eller Toronto via 140 TV-kanaler har miljontals människor världen över sänt ett tydligt budskap om att vi inte får vända Afrika ryggen.
Frågan är dock om den lösning som föreslagits är den bästa. Det återstår att se om G8-ländernas avskrivning av Afrikas skulder är det bästa sättet att få afrikanerna att ta ansvar för att förbättra sitt öde. Vi bör också ställa oss kritiska till en hel del afrikanska ledare och, som den sydafrikanske presidentens bror Muletsi Mbeki gjort i , våga säga högt att Afrikas problem har sin grund i plundringen av kontinenten och kan skyllas på dess egna ledare.
Som flamländare vet jag alltför väl att belgiska politiker i det förflutna har stött Mobutu, som var en simpel tjuv, och även att den franska Afrikapolitiken ofta gick ut på skrupelfritt samarbete med politiska figurer som struntade blankt i sitt eget folks misär.
Jag kan därför inte hålla med Bob Geldof om att vi inte bör ägna korruptionen alltför mycket uppmärksamhet. Afrika förtjänar vårt helhjärtade stöd, men inte när våra pengar hamnar i fickorna på korrupta politiker. 
Georgios Karatzaferis (IND/DEM ).
   – Herr talman! Den brittiske premiärministern, som just tagit över ordförandeskapet för rådet, har sagt att han inte bryr sig om de fyra procent av befolkningen som är jordbrukare och som står för två procent av bruttoinkomsten. Men det är inte alla européer som bor i Mayfair i London eller på Champs Elysées i Paris eller på Via Veneto i Rom. Väldigt många européer bor i regionerna, på landsbygden.
I mitt land, som var ett av de första som anslöt sig till EU, är situationen tragisk. Fabriker slår igen; folk handlar i grannländer; arbetslösheten har nått toppnivåer i Europa; vi har två och en halv miljon olagliga invandrare, fler än Italien som har 45 miljoner invånare; läget är kritiskt.
Vi tigger inte. Vi vill be er att säkra Greklands gränser, Europas gränser. Varje dag sker mellan 40 och 50 olagliga inresor. Detta har tvingat oss att spendera 5,2 miljarder US-dollar på utrustning. Om vi lagt dessa pengar på jordbruk, eller på fabriker, skulle vi inte ha behövt be Tony Blair om pengar i dag. Snälla, rädda oss från de turkiska hoten. 
Daniel Marc Cohn-Bendit (Verts/ALE ).
    Herr talman! Journalisten Akbar Ganji och juristen Nasser Zarafshan hålls i häkte i Iran under oerhört kritiska förhållanden. Ni kommer att få en detaljerad uppdatering om deras situation, och jag skulle vilja att ni, på Europaparlamentets vägnar, kontaktar de behöriga myndigheterna och begär att de släpps av medicinska skäl. Alla stora humanitära organisationer ställer detta krav, liksom Nobels fredspris. Det vore därför ett betydelsefullt steg för vårt parlament att, med er röst, ingripa till stöd för ett frisläppande av dessa två intellektuella. 
Bairbre de Brún (GUE/NGL ).
 Herr talman! Förra veckan fängslades fem bönder i Irland för att ha gjort motstånd mot att en potentiellt farlig gasledning skulle läggas på deras marker och nära deras hem. De fem männen fängslades eftersom de vägrade att försäkra att de inte skulle hindra arbetet på sina marker.
Dessa mäns farhågor är legitima, och vi borde dela de farhågorna av miljöskäl. Det Shell-styrda multinationella konsortiet, där Marathon och Norska Statoil ingår, har för avsikt att lägga en ledning över bebodd mark och bredvid bostäder utan att en oberoende säkerhetsgranskning har genomförts. Här har vi multinationella företag som inte tar någon hänsyn till lokala samhällen eller till miljön och en följsam regering som tillåter att samhällen utsätts för dessa potentiella risker. Lokalbefolkningen argumenterade för att ledningen skulle läggas ute till havs. Man har inte visat att läggningen av ledningen är förenlig med nödvändiga säkerhetshänsyn. 
Vytautas Landsbergis (PPE-DE ).
    Herr talman! Jag vill uttrycka min uppriktiga tacksamhet, och jag är säker på att alla Europaparlamentsledamöter från de baltiska staterna sluter upp bakom mig, för ert uttalande nyligen där ni hedrade den 65:e årsdagen av det totalitära Sovjetunionens ockupation av våra tre suveräna stater 1940. Sanningen om detta bör göras känd och bli ihågkommen av alla, och även erkännas av vissa med en ursäktande känsla, eftersom det var en så blodig och långvarig tragedi. Minnet kräver rättvisa. Därför är jag säker på att en ny särskild Nürnbergprocess eller en särskild Haagdomstol kommer att upprättas även för sovjetiska krigsförbrytelser och för förövarna. Låt oss dela hoppet om att i framtiden få ett Ryssland som delar våra värderingar. 
Proinsias De Rossa (PSE ).
    Herr talman! Jag vill be er att så snart som möjligt ta upp frågan med Förenade kungarikets regering om dess underlåtenhet att på ett tillräckligt och fullständigt sätt fullgöra sina skyldigheter enligt Euratomfördraget och EG-direktiv om kärnkraftssäkerhet. Återkommande tillkortakommanden på British Nuclear Fuels Limiteds kärntekniska anläggning i Sellafield riskerar hälsan och välbefinnandet för dem som arbetar där, för de omgivande samhällena och för dem som bor på Irlands östkust. Nyligen avslöjades det att 83 000 liter radioaktivt material som innehöll 20 ton uran och plutonium hade läckt ut obemärkt från en trasig ledning till en förvaringsbehållare under en åttamånaders period från augusti 2004 till april 2005. Detta är inte en godtagbar säkerhetsnivå i en verksamhet där bristande säkerhet kan få katastrofala följder. 
Gay Mitchell (PPE-DE ).
    Herr talman! Cirka 58 000 människor dör varje år i EU till följd av självmord eller självförvållad skada. Det är ett mycket högre antal än det antal människor som dör i trafikolyckor. Kommissionens generaldirektorat för hälsa och konsumentskydd offentliggjorde förra året en rapport om situationen för den psykiska hälsan i EU. En av de viktiga saker som framkom i undersökningen var att med undantag för Irland är självmordsfrekvensen i befolkningen högst bland de äldre. Självmordsfrekvensen ökar med åldern.
Då det antal personer som uppnår hög ålder ökar, förväntas det totala antalet självmord stiga. Vi vet att flertalet självmord hänger samman med psykisk hälsa, särskilt depression. Man skulle också kunna tänka sig ett samband mellan självmord och viktiga ekonomiska faktorer såsom arbetslöshets- och fattigdomsnivåer. I kommissionens rapport tillstås att trots att en standardisering av flertalet instrument för psykisk hälsa har genomförts på grundval av många studier så är definitionen av tillstånd av psykisk ohälsa en av de svåraste uppgifterna. Därför är det alltid svårt att uttolka eventuella skillnader.
Skulle det nu vara klokt att upprätta ett centralt europeiskt självmordsregister för att möjliggöra en EU-omfattande analys av uppgifterna? På så sätt skulle vi kunna försöka identifiera skälen till och tendenserna för detta fruktansvärda fenomen och undersöka vilka medlemsstaters goda metoder som skulle kunna tjäna som förebild i de andra medlemsstaterna. 
Othmar Karas (PPE-DE ).
    Herr talman! Hans-Peter Martin, grupplös ledamot av kammaren, förekommer nu i österrikiska medier och kommer med svepande, motbjudande, oberättigade insinuationer och förtal riktat inte längre bara mot kammaren och EU:s institutioner, utan även mot dem som bistår oss i vårt arbete som ledamöter och mot Europaparlamentets tjänstemän. Bland annat har han i en dagstidning skrivit följande, jag citerar: ”Assistenterna, huvudsakligen unga akademiker, vänjer sig snabbt vid tre dagars arbetsvecka, lockade, förförda och fördärvade av Bryssel.” Han fortsätter i samma anda, så här: ”Gud hjälpe den parlamentsledamot som förväntar sig hårt arbete på det här stället; nästan allihop tycker det är alldeles för jobbigt. Resultat och ansvar finns inte i deras ordförråd; slapphet är normen. Och framför allt kan personalen varken koncentrera sig eller slutföra saker och ting.”
Jag tillbakavisar kraftigt dessa svepande, nedsättande yttranden om vår personal och kammarens personal.
Jag vill tacka all vår personal. Utan dem skulle vi varken kunna tjäna folket så väl eller kunna hantera så många besökare och så mycket lagstiftningsarbete.
Jörg Leichtfried (PSE ).
    Herr talman, mina damer och herrar! I förra veckan sköt rådet på obestämd tid upp omröstningen om direktivet om ett enhetligt körkort i EU, och jag ser detta beslut som ytterst oansvarigt, kortsynt och faktiskt obegripligt. Ett skäl till att stora delar av allmänheten vänder sig mot EU är att de tror att EU fastställer regler och förordningar om allt möjligt och omöjligt, men att lägga ett direktiv som skulle göra vägarna säkrare på is av rädsla för att frammana en ännu större EU-skepsis framstår som alldeles oerhört obetänksamt.
Det visar också att de ministrar som bär ansvaret för dröjsmålet misslyckats med kommunikationen, eftersom de inte försökte förmedla direktivets betydelse och syfte till allmänheten, och kanske inte vågade göra det. Detta direktiv skulle kunna få stor betydelse för att sätta stopp för ”körkortsturismen” och göra vägarna betydligt säkrare.
En österrikisk minister – transportministern, faktiskt – gav nyligen i en österrikisk dagstidning uttryck för åsikten att det europeiska folket inte borde behandlas så överlägset. Men det är precis vad rådet gör i och med detta beslut, och ministern i fråga är en av dem som bär ansvaret för detta. 
Urszula Krupa (IND/DEM ).
      Herr talman! Dr Filip Adwent, en kollega och ledamot av Europaparlamentet, har gått bort. Han dog tillsammans med sina föräldrar och sin dotter efter en bilolycka som ägde rum under ouppklarade omständigheter.
Jag vill ta tillfället i akt i dag att dela med mig av mina minnen av vår kära kollega, som var en fantastisk, ärlig och godsint man, socialaktivist och patriot. Det är passande att jag säger detta inför Europaparlamentet i Strasbourg, eftersom detta var hans födelsestad och hans hem i 40 år. Jag vill uttrycka min sorg över hans bortgång.
Jag vill också säga att dr Filip Adwent var ett gott exempel på en troende. Han hade upptäckt den ovärderliga evangeliska skatt som fosterlandskärleken utgör, och denna kärlek gav hans liv nytt värde och mening. Han lämnade det vackra Strasbourg för Polen, driven av en önskan att tjäna sina förfäders hemland, utan att fästa något avseende vid varken de många invändningarna, avståndet mellan de två länderna eller det rika liv han levde här.
Låt oss, i tron att livet förändras men aldrig tar slut, be om evigt liv för Filip Adwent och hans närmaste. 
Jim Higgins (PPE-DE ).
    Herr talman! Det har talats mycket om Afrika i dag i debatten, och det med rätta. I lördags uppmanade världens befolkning, särskilt de unga, länderna i G8 att lösa Afrikas ekonomiska problem. ”Live 8” var en fantastisk succé. Förhoppningsvis kommer man att lyssna särskilt till ungdomarnas kollektiva vilja i Gleneagles.
Emellertid har Afrika mer än ekonomiska problem. Kontinenten har också problem med politiska och mänskliga rättigheter. Jag syftar framför allt på Zimbabwe. Sese Seko Mobutu har redan nämnts. Vi har haft Idi Amin och Jean Bedel Bokassa. Nu har vi en annan diktator i Robert Mugabe. Han har inte låtit sig nöja med utrensningen bland vita lantbrukare, utan har nu vänt sig mot den svarta befolkningen, som har ryckts upp med rötterna från landsbygden och lever i skjul utan mat. Vi står nu inför en ny humanitär katastrof i Afrika.
FN vrider sina händer, EU har dragit sig tillbaka, men Sydafrika, en förebild för en fredlig etnisk lösning, borde kunna ta initiativet. Därför är det hoppingivande att Thabo Mbeki har träffat Morgan Tsvangirai, oppositionsledaren i Zimbabwe.
Jag skulle vilja uppmärksamma parlamentet på ett uttalande framför andra: Zimbabwes polischef sade i går att man måste befria landet från ”den krälande massan av larver” – vilken anklagelse mot det egna folket. Vi måste skrida till handling. 
Csaba Sándor Tabajdi (PSE ).
    Herr talman! Under de dramatiska timmar då Luxemburg utkämpade sitt slag under toppmötet föreslog sex nya medlemsstater – Polen, Tjeckien, Slovakien, Litauen, Lettland och Ungern – en kompromiss med syftet att minska det stöd de får för att spara i budgeten för 2007–2013. Detta var varken en rent symbolisk gest eller en uppoffring. I själva verket lågt det helt och hållet i vårt eget intresse, som nya medlemsstater, att en budget skulle kunna antas för den perioden. Europa som helhet skulle förlora på att bli utan den nya budgeten, men de största förlorarna skulle vara de tio nya medlemsstaterna. Vi fortsätter att bidra till utarbetandet av en kompromiss i budgetfrågan. Budapestlösningen, som föreslogs av Ungerns premiärminister Ferenc Gyurcsány, strävar mot samma mål. Det är inte fråga om en ny budget utan om ett slags ”livbälte”, som bygger på förslaget från det luxemburgska ordförandeskapet och syftar till att rädda årets budget. Om rådet inte kan nå en kompromiss måste det alltså dra upp en treårig budget. 
Bogdan Pęk (IND/DEM ).
      Herr talman! EU, eller närmare bestämt Polen och Litauen, delar gräns med Ryssland. Den ryska regionen i fråga, som tidigare var känd som Królewiec (Königsberg), har kallats Kaliningrad i flera årtionden. En mycket uppmärksammad ceremoni hölls nyligen där, men trots att de högsta företrädarna för Frankrike och Tyskland, eller med andra ord Frankrikes president och Tysklands förbundskansler, spelade en framträdande roll för processen, var EU-medlemsstaterna Polen och Litauen inte inbjudna.
Kaliningrad är en symbol för Rysslands imperialistiska politik. Ärligt talat har jag ingen aning om vad för slags budskap dessa EU-ledare försökte förmedla, med tanke på att de band sig för en gemensam utrikespolitik för EU i konstitutionsutkastet. Det finns inga som helst tecken på att en sådan politik förs i praktiken. Den vanliga reaktionen på gester av detta slag är fullständig brist på förståelse, eftersom de inte bara ger en missvisande bild av denna regions historiska betydelse utan också motsäger idén om en verklig intressegemenskap. 
Ursula Stenzel (PPE-DE ).
    Herr talman! En skriftlig förklaring om reumatiska sjukdomar har i dag lagts fram för kammarens ledamöter för undertecknande. Jag vill uppmana er och alla ledamöter att stödja den. Skälet till detta är att reumatiska sjukdomar drabbar 50 procent av EU:s befolkning, och 50 procent av dem som behandlas för sådana sjukdomar kommer att vara arbetslösa inom tio år och dessutom ge upphov till 450 miljoner betalda sjukledighetsdagar i Europa varje år. Resultatet blir en tung börda för våra sociala trygghetssystem och för sjukvården, och dessutom hindras vi från att nå de grundläggande Lissabonmålen.
Jag uppmanar er därför att stödja denna förklaring, där kommissionen uppmanas att en gång för alla erkänna att reumatiska sjukdomar tillhör de största sjukdomarna och därför bör ingå som en särskild kategori i det sjunde forskningsprogrammet. 
Evangelia Tzampazi (PSE ).
   – Herr talman! Handel inom EU med kvinnor och barn från tredjeländer för sexuellt utnyttjande eller tvångsarbete är en företeelse som ständigt ökar i omfattning. Situationen, vars proportioner påminner om en farsot, har sysselsatt EU och de ansvariga institutionerna, dock utan att någon betydande minskning i absoluta siffror har kunnat åstadkommas.
Till Grekland, exempelvis, kommer hundratals barn olagligt varje år, barn som inte åtnjuter några av de rättigheter som tillfaller vuxna flyktingar, som inkvarteras i blandade centrer för både minderåriga och vuxna, som hålls i förvar längre än de föreskrivna tre månaderna och som inte tas om hand när de släppts fria.
Avsaknaden av systematisk identifiering och registrering av minderåriga och avsaknaden av information om deras rättigheter på ett språk de förstår återspeglas av det faktum att inte ett enda barn har beviljats asyl på senare år. Hundratals barn flackar omkring och få kommer till de icke-statliga organisationerna. Den moderna slavhandeln, som transporterar 40 000 kvinnor och barn per år bara i Grekland, måste uppmärksammas och åtgärdas. 
Gerard Batten (IND/DEM ).
    Herr talman! I förrförra veckan talade den brittiske premiärministern, Tony Blair, till oss. Tony Blair vet att EU-projektet befinner sig i kris. Han vet att EU-medborgare inte, och än mindre britterna, kommer att acceptera ytterligare politisk integration om det inte görs åtminstone några kosmetiska förändringar i budgeten för att minska de värsta excesserna. Vi i Storbritannien har uthärdat Nya Labour under de senaste åtta åren. Nu är det er tur att uthärda Nya Europa, i alla fall under de kommande sex månaderna.
Tony Blair hoppas att han skall kunna reformera EU så att det blir mer tilltalande för medborgarna. Han kommer att lära sig samma läxa som Margaret Thatcher, nämligen att EU inte går att reformera. Troligen kommer det efter det brittiska ordförandeskapet att framgå ännu tydligare för det brittiska folket att den brittiska regeringen bör välja den linje som Förenade kungarikets parti för oberoende (UKIP) driver om villkorslöst utträde. 
Toomas Hendrik Ilves (PSE ).
    Herr talman! Innan vi tar semester vill jag ta upp ett problem som har uppkommit i mitt land. Problemet är att Ryssland, efter att ha vägrat att skriva under ett gränsavtal med Estland i nio års tid, till slut gjorde det i förra månaden, men det estniska parlamentet lade till en ensidig, icke-bindande förklaring i enlighet med det vanliga parlamentariska förfarandet där man säger att statens rättsliga kontinuitet fortsätter att gälla även då man avsäger sig ett territorium. Nu har ryssarna sagt att de kommer att dra sig ur gränsavtalet. Detta innebär problem, inte bara för Estland utan även för EU, eftersom gränsen mellan Estland och Ryssland också utgör gräns mellan EU och Ryssland.
Eftersom alla kommer att försvinna på semester och rådet inte kommer att ta upp frågan förrän i september ansåg jag att det var lämpligt att ta upp frågan nu. 
Jo Leinen (PSE ).
    Herr talman! Det sätt på vilket kammarens ledamöter behandlas vid Europeiska rådets toppmöten har i åratal varit en källa till förtret, och det senaste toppmötet i Bryssel var inget undantag. Det är helt enkelt så att bunkermentaliteten i Justus Lipsius-byggnaden är så uttalad att ingen – inte ens medierna – kan få kontakt med folkets företrädare.
Vi fick ett antal passerkort. Jag hörde att tre chaufförer fick passerkort, medan tre utskottsordföranden – för utskotten för budget, medborgerliga fri- och rättigheter samt konstitutionella frågor – inte kunde komma in över huvud taget. Jag skulle vilja be er att inför framtida toppmöten utforma ett system som gör det möjligt för företrädare för kammaren att få tillträde till dessa evenemang. 
Talmannen.
   Vi skall se över det system vi använder så att det fungerar till allas tillfredsställelse, men antalet passerkort begränsas av rådet. Presidiet fördelar de tillgängliga passerkorten mellan de politiska grupperna.
Vi skall undersöka frågan mot bakgrund av vad ni sagt i ert anförande. 
Simon Busuttil (PPE-DE ).
   Jag vill meddela kammaren att det maltesiska parlamentet denna vecka kommer att anta en resolution om ratificering av det europeiska konstitutionsfördraget. Genom denna omröstning, där enhällighet förväntas, ansluter sig Malta till de övriga elva länder som redan ratificerat den europeiska konstitutionen. För Maltas del har dock ratificeringen av den europeiska konstitutionen en mycket speciell betydelse, eftersom det blir första gången som Maltas två största partier går samman och röstar på samma sätt i en EU-fråga. Efter femton år då Malta varit splittrat av EU-frågan och av frågan om huruvida landet skulle gå med eller inte, får vi denna vecka till sist se slutet på denna splittring när båda sidorna i det maltesiska parlamentet röstar för den europeiska konstitutionen. Den europeiska konstitutionen utgör därför för Malta inte bara ett steg mot europeisk enighet, utan också en ny tid av nationellt samförstånd om Europa i Malta.
Tack.
Talmannen.
   Därmed är denna punkt avslutad. 

Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0210/2005) av Diana Wallis för utskottet för rättsliga frågor om begäran om fastställelse av Umberto Bossis immunitet och privilegier (2004/2101(IMM)). 
Diana Wallis (ALDE ),
   . Herr talman! Det handlar här om fyra fall som de italienska myndigheterna har överlämnat till oss gällande Umberto Bossis immunitet och huruvida parlamentet bör häva immuniteten eller inte. Utskottet för rättsliga frågor har övervägt dessa fyra fall under lång tid och har nu nått dithän att man är redo att lägga fram rekommendationer för parlamentet. Parlamentarisk immunitet är naturligtvis en fråga för parlamentet, inte för oss som ledamöter. Syftet är att skydda institutionen när vi utför dess arbete, och därför är det en fråga av största vikt. När det gäller Umberto Bossis fall kommer jag att avhandla dem vart och ett för sig med hänvisning till namnet på den domstol som har hänskjutit dem till oss.
Till att börja med har vi ett fall som jag inte anser erbjöd oss någon större svårighet eller diskussion. Det är det fall som kommer från domstolen i Milano. Det gäller en händelse där Umberto Bossi faktiskt använde sig av fysiskt våld. I det särskilda fallet ansåg vi som utskott att det inte var lämpligt att skydda immuniteten. Om en ledamot brukar tvång eller våld så är det ingenting som har att göra med det egentliga utövandet av parlamentariska plikter, och därför ansåg vi enhälligt att immuniteten bör hävas i det fallet.
Sedan kommer två andra fall, som kanske är svårare och mer komplicerade att avgöra. De kommer från domstolarna i Brescia respektive Bergamo. I båda fallen handlar det om tal som Umberto Bossi har framfört vid flera tillfällen, men tal där han enligt en tolkning tycks använda ett hetsande språkbruk som skulle kunna uppmuntra andra medborgare till att handla på ett sätt som kanske inte vore lämpligt. Det är klart att parlamentet vill skydda ledamöternas yttrandefrihet när de utövar sina plikter och sin rättighet som politiker att tala fritt, och i det avseendet måste vi beakta artikel 9 i arbetsordningen. Emellertid måste detta betraktas mot bakgrund av att de italienska myndigheterna, de parlamentariska myndigheterna, i båda dessa fall har kommit fram till den slutsatsen att Umberto Bossis immunitet bör hävas från Italiens sida. Emellertid ansåg utskottet för rättsliga frågor efter att ha beaktat allt sammantaget att det var rätt att behålla Umberto Bossis immunitet i de två fallen. Det var ganska svåra fall för oss att avgöra, men det blev utskottets slutgiltiga rekommendation. Alla tre fall innefattade åtal väckta av de italienska myndigheterna.
Det fjärde fallet föreföll även det ganska enkelt vid en första anblick. Det avsåg ett civilrättsligt mål där parterna var Umberto Bossi och en annan italiensk politiker. När det lades fram för oss verkade det som om den andre politikern hade stämt Umberto Bossi på grund av dennes yttranden. Mot den bakgrunden var vi beredda att acceptera att immuniteten skulle behållas.
Emellertid fick jag det påpekat för mig i helgen att Umberto Bossi i själva verket var kärande i processen och att processen inleddes av den andra parten som ett genkäromål. Därför befarar jag att Umberto Bossi inte kommer till oss med rena händer, som vi säger i engelsk rätt. Resultatet av utskottets omröstning blev att vi bör behålla immuniteten, men vi bör kanske ha den typ av tvist som det gäller i åtanke, eftersom det tycks som att käranden själv försöker använda parlamentets immunitet på ett sätt som kan ifrågasättas. 
Klaus-Heiner Lehne,
   .  Herr talman, mina damer och herrar! Låt mig först framföra min stora tacksamhet till Diana Wallis för hennes betänkande.
Med detta sagt ber jag dock att få säga något av grundläggande betydelse. Utskottet för rättsliga frågor diskuterar immunitetsfrågor inom stängda dörrar. Det rör sig som regel om mycket känsliga frågor som gäller enskilda ledamöter personligen. Eftersom jag anser att det vore klokt av kammaren att avstå från offentliga debatter om dessa immunitetsfrågor tänker jag inte kommentera sakfrågan i detta ärende utan endast framföra att min grupp stöder den ståndpunkt som föredraganden intar i sitt betänkande. Samtidigt vill jag påpeka att detsamma gäller i fallet med Jean-Charles Marchiani, för vilket Francesco Enrico Speroni är föredragande, som vi skall behandla härnäst. Jag är medveten om att jag därigenom bryter mot parlamentets arbetsordning, och ni får därför gärna stryka mitt inlägg från protokollet.
Jag skulle också vilja be om att denna debatt förs snabbt och effektivt, eftersom Jean-Claude Trichet redan har väntat här i över en timme, och vi faktiskt, tycker jag, har viktigare saker att göra än att avhandla ledamöters privata angelägenheter offentligt.
Maria Berger,
   .  Herr talman! Även jag vill framhålla hur förvånad jag är över att vi faktiskt debatterar dessa immunitetsärenden. Vad jag kan minnas har vi alltid, i det förflutna, hanterat dessa frågor på ett annat sätt. Jag vill tacka Diana Wallis för att hennes noggranna behandling av dessa ärenden. Man måste ha stark mage för att läsa dessa handlingar och få reda på hur lågt vissa italienska politiker sjunker. Jag delar hennes mening, som vi i utskottet också ställde oss bakom, i det tredje fallet, som skall behandlas av en domstol i Milano. Jag anser att de fall som skall upp i domstol i Brescia och Bergamo ligger på gränsen och handlar om att en parlamentsledamot utnyttjat sin immunitet till det yttersta, till och med till förfång för andra. Även om jag anser att man inte kan gå längre än så, skulle jag säga att detta fall är ett exempel på regeln att den anklagade har tvivlet på sin sida.
När det sedan gäller det fjärde fallet, som var särskilt problematiskt för utskottet för rättsliga frågor, skulle jag uppskatta mycket om vi på nytt kunde se över vårt yttrande och vår rekommendation. Jag menar att det rör sig om ett fall där den skyddsmekanism som kammaren förfogar över missbrukas.
Generellt sett visar inte bara detta ärende utan även det nästkommande på det akuta behovet av att se över immunitetsbestämmelserna. Dessa ord gör det också överflödigt för mig att kommentera nästa ärende. Vi hoppas verkligen att detta skall bli verklighet i stadgan, för jag menar att de gällande bestämmelserna är alltför vaga eftersom de inte ger skydd åt de ledamöter som behöver skydd, samtidigt som andra ges möjlighet att utnyttja systemet. 
Talmannen.
   Debatten är avslutad.
Omröstningen äger rum i morgon kl. 11.30. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0208/2005) av Francesco Enrico Speroni för utskottet för rättsliga frågor om begäran om fastställelse av Jean-Charles Marchianis immunitet och privilegier (2004/2105(IMM)). 
Francesco Enrico Speroni (IND/DEM ),
   . Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle vilja påpeka att förutom att immuniteten framför allt skyddar parlamentet som symbol utgör den också en garant för parlamentet som sådant och dess funktion. 
Jag skulle därför inte göra en sådan personlig sak av det. Vad gäller Jean-Charles Marchiani blir jag däremot verkligen upprörd över domen i den franska kassationsdomstolen som utgör en fullständig förnekelse av 1965 års protokoll om Europeiska gemenskapernas privilegier och immunitet genom att ange att de bestämmelser som rör ledamöter av Europaparlamentet inte är desamma som dem för ledamöter av nationella parlament. 
Eftersom detta var ett uppenbart exempel på bristande tillämpning av lagstiftningen vidhöll i stället utskottet för rättsliga frågor det korrekta i att tillämpa protokollet om privilegier och immunitet där det anges att samma förfaranden som är tillämpliga för ledamöter av nationella parlament också är tillämpliga för ledamöter av Europaparlamentet. Med utgångspunkt från detta utarbetades det betänkande som jag förespråkade inför detta plenarsammanträde. 
Talmannen.
   Inga andra ledamöter har begärt ordet.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon klockan 11.30. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om ett betänkande (A6-0203/2005) av Kurt Joachim Lauk för utskottet för ekonomi och valutafrågor om Europeiska centralbankens årsrapport 2004 (2005/2048(INI)),
och om ett betänkande (A6-0197/2005) av Jules Maaten för utskottet för ekonomi och valutafrågor om en informations- och kommunikationsstrategi för euron och Ekonomiska och monetära unionen (2005/2078(INI)). 
Kurt Joachim Lauk (PPE-DE ),
   .  Herr talman! Jag skulle vilja framföra några kommentarer till Europeiska centralbankens årsrapport. Jag borde kanske börja med det allmänna omdömet att rapporten är trevligt presenterad och läsvärd. Det är särskilt tilltalande att olika avsnitt är tydligt åtskilda från varandra och att komplicerade finansiella frågor behandlas på ett lättillgängligt språk. Tack vare detta har ämnet en möjlighet att nå en bredare publik.
Om jag sedan övergår till rapportens innehåll vill jag inleda med att konstatera – och jag är glad över att ECB:s ordförande finns på plats för att höra detta – att banken som helhet har verkat under ett svårt år men agerat med stort skarpsinne. Första halvåret fanns det tecken på att tillväxten var dämpad och att en inflation kunde förväntas på medellång och längre sikt, medan andra halvåret uppvisade en motsatt utveckling. Efter första halvåret hade ECB generellt sett lyckats stå emot frestelsen att höja räntorna för att i stället hålla dem på en stabil nivå.
Under förra året upplevde vi inte bara prisstabilitet: året var också ett av tio när den globala ekonomin växte med i genomsnitt 3,7 procent. Det enda tråkiga är att Europa har avskärmat sig från denna tillväxt. Såsom centralbanken själv påpekar beror inte minst den svaga ekonomiska tillväxten på medlemsstaternas oförmåga att genomföra nödvändiga strukturreformer, och kan därför inte skyllas på ECB, som tvärtom påpekar att medlemsstaterna måste ta större ansvar i detta hänseende.
Därför är det mycket viktigt att notera att centralbanken i själva verket själv har avgett ett antal korta, men tydliga och relevanta uttalanden om reformen av stabilitets- och tillväxtpakten. Debatten i den frågan har avslutats, och vi behöver inte återuppliva den i dag, men vi borde vara väl medvetna om konsekvenserna. Till följd av den nya överenskommelsen har kriterierna förlorat sin stringens, och detta försvagar ECB. Som en konsekvens av att ansvaret för stabiliteten har återgått till medlemsstaterna har bankens uppdrag försvårats på framför allt tre områden: det har blivit oerhört mycket svårare att vidmakthålla disciplinen i medlemsstaterna, för det första i fråga om de nationella budgetarnas storlek, för det andra i fråga om hur statens funktioner och utgifter skall organiseras och för det tredje i fråga om skatteintäkternas struktur. Detta innebär att när stabilitets- och tillväxtpakten nu tillämpas mindre strikt har medlemsstaterna lyckats åternationalisera ansvaret och därmed, i realiteten, gjort det svårare för banken att fullfölja sitt uppdrag.
ECB förespråkar att preventionsmekanismen skall tillämpas. Detta är verkligen en anklagelse mot medlemsstaterna för att de under de goda åren inte hade förmågan att stärka preventionsmekanismen. Nu är detta av högsta vikt. Banken förespråkar visserligen detta, men varnar samtidigt för att paktens korrigerande dimension har försvagats.
Därför måste vi i dag ta upp problemen kring utvidgningen. ECB garanterade att integreringen av de tio nya medlemsstaterna skulle löpa friktionsfritt. Estland, Litauen och Slovenien har deltagit i den europeiska växelkursmekanismen sedan den 28 juni 2004 och följdes den 2 maj 2005 av Lettland, Malta och Cypern. Ett uttryckligt krav som vi ställer på ECB är att oavsett reformen av stabilitets- och tillväxtpakten skall Maastrichtkriterierna även fortsättningsvis tillämpas utan ändringar när länder i framtiden ansluter sig till den gemensamma valutan, och det får inte tillåtas några eftergifter när kriterierna åberopas. När länder i framtiden ansluter sig till den gemensamma valutan måste den situation vi upplevde med Grekland och dess statistik undvikas.
Vårt sista krav på ECB är att dess informationspolitik, som i allmänhet är god, förbättras ytterligare – det finns nämligen utrymme för förbättringar. Vi välkomnar publiceringen av statistisk information och att den kommer allt oftare. Dialogen med banken är bra, även om man i all stillhet ändå kan erkänna att det finns gott om utrymme för förbättringar och att den mycket väl skulle kunna föras mer regelbundet. Vi uppmanar dock banken att följa exemplet från Förenta staternas centralbank och i framtiden publicera något i linje med dess .
Låt mig avslutningsvis konstatera att ECB förra året tog ett stort kliv mot att hantera utbetalningar och ställa säkerheter. Target II-systemet är installerat och har tagits i drift och underlättar automatiserade höghastighetsöverföringar av medel i realtid över Europa och banar därmed väg för allmänna betalningar i realtid i centralbankens valuta. Detta skulle i sin tur kunna bana väg för möjligheten att införa ett gemensamt system i Europa, i stället för dagens lapptäcke. ECB har visat mod när banken vidtagit nödvändiga åtgärder i detta syfte.
Betänkandet talar för sig själv, så jag ber att det antas i dess nuvarande form och att de ändringsförslag som har lagts fram förkastas. 
Jules Maaten (ALDE ),
   .  Herr talman, Europeiska centralbankens ordförande, kommissionsledamöter, mina damer och herrar! Utskottet för ekonomi och valutafrågor har gjort denna debatt om kommunikationsstrategin för euron något bredare och omvandlat den till en diskussion om det nuvarande tillståndet för euron och vad vi egentligen bör göra med den. Den här debatten äger i själva verket rum vid en tidpunkt när hela den politiska debatten om Europa är pressad, något som vi inte har råd att blunda inför. När euron infördes 1999, och i synnerhet 2002, kände många av oss, och absolut även jag själv, att valutan skulle föra Europa närmare dess medborgare som – definitivt de i euroområdet – varje dag skulle hålla en bit av Europa i sina händer och därmed få hjälp att känna en större samhörighet med EU. Jag anser dock att man måste erkänna att detta inte varit fallet. Inte bara i mitt eget land, utan även i andra länder i euroområdet och i länder som kan anslutas till det, har jag upplevt att euron i vissa fall visat sig vara en börda. Detta är något jag verkligen beklagar, men det är en slutsats som vi har tvingats dra.
Sett mot bakgrund av realiteterna är detta en vansinnig situation med tanke på hur väl euron fungerar. Det finns billigare finansieringsalternativ att tillgå, räntorna är lägre än någonsin, vilket stimulerar investeringar och konsumtion och ger konsumenterna verkliga fördelar, till exempel i form av lägre hypotekslåneränta och billigare lån. ECB:s striktare synsätt på hur valutapolitiken skall styras har lett till ökad öppenhet i fråga om priser, och därmed en stabil miljö för euron och låg inflation. Se bara på framgångshistorierna för de länder som ingick i övergången 2001–2002, där inflationen bara uppgick till 2,3 procent.
Euron har gett ekonomierna i euroområdet ökad motståndskraft mot finanskriser. Utan euron skulle den 11 september 2003, den 11 mars 2004 eller 2002 års bokföringsskandaler ha orsakat mycket större turbulens. Så har inte skett, och det är tack vare euron. Valutaväxlingsriskerna har undanröjts, resor inom euroområdet har förenklats, alla typer av administrativa rutiner har blivit överflödiga, liksom kostnaderna vid växling av valuta.
Konsumenterna gynnas av en stark euro. Råvaror och olja på världsmarknaden betalas i dollar, och den fördelaktiga växelkursen, i alla fall fram till folkomröstningarna i Frankrike och Nederländerna, har lett till relativt sett låga bränsle- och livsmedelspriser för Europas konsumenter. Handeln har ökat inom Europeiska unionen: 10 procent överlag och 17 procent i länder som Nederländerna, Spanien, Belgien och Österrike. Då har jag inte ens nämnt att euron är högt värderad av de internationella finansmarknaderna, vilket framgår av dess framträdande roll som internationell valutareserv.
Trots alla framgångar – och jag tror att detta visar att euron mycket väl kan vara ett av EU:s mest framgångsrika, eller till och med dess mest framgångsrika projekt hittills – kan vi notera att många vanliga konsumenter inte verkar hålla med oss. Detta betyder att vi har ett stort problem av samma format som vi mötte i debatten om konstitutionen.
Vad beror detta på? Jag tror framför allt det handlar om problemet med inflation. I vår dialog den 14 mars om den monetära politiken sade ni, herr Trichet, något som jag tror är högst relevant. Jag tror att på grund av att vi inte kommunicerade så bra med allmänheten i fråga om inflationen, så förlorade vi en del trovärdighet i länder där euron nu har införts. Jag märker i mina kontakter med medborgarna att det är en chans som för alltid gått oss förlorad. När jag säger att inflationen är mycket begränsad brukar svaret bli att jag ljuger. När jag säger att det är så och att det finns statistikbyråer och Eurostat som kan bekräfta detta, så svarar de att javisst, men byråerna ljuger också. Trovärdigheten är en bristvara. Det verkar som om vi inte kan förklara hur inflationen, som var ett faktum 2002, nu har försvunnit. Konsumenterna är inte dumma. Eftersom vi inte lyckades förklara för dem vad som orsakade inflationen skyller man nu allting på euron. Vi har bara oss själva och våra institutioner att skylla.
Detta förvärras givetvis av all uppståndelse kring stabilitetspakten, och jag är därför mycket nöjd med ändringsförslaget i ämnet från gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater. Socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet har också lagt fram ett vettigt ändringsförslag som gäller rabaldret kring Lissabonprocessens misslyckande och som syftar till att vi skall kunna gå vidare med processen. Det är viktigt att lösa dessa problem eftersom de nya medlemsstaterna snart ansluter sig till euron. Jag tycker att betänkandet har förbättrats genom det stora antal ändringsförslag som har lagts fram i ämnet, även från utskottet och från ledamöter från de nya medlemsstaterna. Det är viktigt att vi anslår rätt ton gentemot dem när euron införs i deras hemländer, men också gentemot medborgarna i det nuvarande euroområdets medlemsstater – det är nämligen deras dom vi måste kunna möta.
Det är också anledningen till varför jag ber Europeiska centralbanken att varje år avge rapporter till oss; syftet är inte bara att med bankmännens jargong tala i ekonomiska termer om hur bra det går för euron, utan också för att tala om vad euron verkligen betytt för vanliga konsumenter. Det är tråkigt att detta enligt ECB, eller åtminstone enligt vad Jose Manuel González Páramo uppger i sitt brev till mig, skulle leda till ett antal metodproblem. Jag inser att så kanske är fallet, men konstaterar också att brevet skrevs före den nuvarande krisen. Jag skulle ändå uppskatta om Europeiska centralbanken kunde ompröva denna begäran. Personligen skulle jag inte ha något emot att kommissionen ingrep.
Det är lätt att tycka att ”euron finns, och nu måste vi stå ut med den”. En ansvarsmedveten medborgare vägrar att acceptera ett sådant resonemang. Detta är ett problem vi kan lösa. Med tanke på hur ni, Jean-Claude Trichet, brukar kunna kommunicera med utskottet anser jag att ni är rätt person att lösa problemet. Framför allt borde vi – parlamentet, ECB och kommissionen – kunna göra detta på ett ganska enkelt sätt med gemensamma ansträngningar. 
Jean-Claude Trichet,
   . Herr talman, mina damer och herrar! Jag har nöjet att i dag kunna presentera ECB:s årsrapport för 2004. Europeiska centralbanken är medveten om hur stort dess demokratiska ansvar är och har alltid betonat att dess oberoende måste gå hand i hand med ett strikt åtagande att motivera sina åtgärder. ECB fäster därför allra största vikt vid att föra en regelbunden dialog med de europeiska medborgarnas valda företrädare. Jag måste få säga att jag med största intresse lyssnade på inläggen om Lauk- och Maatensbetänkandena. 
 I mina inledande kommentarer kommer jag att först granska den ekonomiska och monetära utvecklingen under 2004 och beskriva vår syn på våra ekonomiska utsikter och den monetära politiska strategin.
Jag kommer därefter att bemöta ett antal kommentarer och förslag som finns i förslaget till betänkande om ECB:s årsrapport 2004. 
Låt mig börja med de ekonomiska och monetära frågorna. 
 Under 2004 verkade ECB:s penningpolitik i ett klimat av gradvis ekonomisk återhämtning i euroområdet. Den reala BNP-tillväxten för hela året stannade vid 1,8 procent, jämfört med 0,5 procent året innan. Under första halvan av 2004 visade den ekonomiska aktiviteten på en relativt dynamisk tillväxt. Emellertid var den ekonomiska tillväxten endast blygsam under den andra halvan, delvis beroende på stigande oljepriser.
När det gäller prisutvecklingen förblev det underliggande inhemska inflationstrycket under kontroll, vilket återspeglade dämpade ökningar i arbetsersättningen och välförankrade inflationsförväntningar. Samtidigt som uppgången i den gemensamma valutans växelkurs 2004 bidrog till att sänka inflationstrycket påverkade prisökningar, indirekta skatter och oljeprisökningar tydligt inflationen. Sammantaget uppgick den årliga inflationen enligt det harmoniserade indexet för konsumentpriser (HIKP) till 2,1 procent, oförändrat jämfört med året innan.
Mot bakgrund av ett dämpat inhemskt pristryck och en gynnsam prognos för prisstabiliteten på medellång sikt förblev de centrala ECB-räntorna oförändrade på historiskt låga nivåer under hela året. Räntorna förblev låga över hela löptidsspektrumet och gav på så sätt betydande stöd till den ekonomiska aktiviteten. Faktum är att våra långa räntor ligger på sin lägsta nivå på hundra år.
Utvecklingen för de offentliga finanserna i euroområdet under 2004 var, som föredraganden har sagt, långt från tillfredsställande. Det genomsnittliga underskottet i de offentliga finanserna stabiliserade sig i stort sett på 2,7 procent av BNP. Detta är en nivå som inte bara innebär en ökande skuldkvot, som skulle kunna bli ohållbar, utan som också innebär att man har en dålig säkerhetsmarginal för kortsiktiga budgetlättnader i händelse av en ogynnsam utveckling.
Diskussionerna om att se över stabilitets- och tillväxtpakten fortsatte under 2004 och resulterade i en rapport som antogs i mars 2005. Både genomförandet av budgeten 2005 och förberedelserna av budgeten för 2006 erbjuder alla inblandade parter ett första tillfälle att strikt tillämpa paktens bestämmelser för att visa att pakten fortsätter att vara en effektiv ram för finanspolitisk samordning och disciplin. Som föredraganden sade vet alla här i parlamentet vilken ståndpunkt ECB intog i dessa diskussioner.
Slutligen gjordes betydande revideringar av tidigare underskott och skuldsiffror i några länder under 2004, något som undergräver effektiviteten i EU:s övervakning av de offentliga finanserna. Det är av vital betydelse att säkra en pålitlig insamling och punktlig rapportering av offentlig ekonomisk statistik.
När det gäller den centrala frågan om strukturreformer välkomnar och stöder ECB den förnyade drivkraften för ekonomiska reformer till följd av nylanseringen av Lissabonstrategin, med en tydligare inriktning på tillväxt och sysselsättning, och den nya ramen för styrelseformer, som syftar till att förbättra genomförandet av reformer. De nya integrerade riktlinjerna för 2005–2008, som innefattar både de nya allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken och de nya sysselsättningsriktlinjerna, bör nu fungera som en plattform för konkreta åtgärder på EU-nivå och från medlemsstaternas sida.
Nu skall jag säga några ord om penningpolitiken i det stora och mångskiftande euroområdet. Omfattningen av inflationsspridningen över euroområdets länder liknar den spridning som har iakttagits i de 14 statistikzonerna i Förenta staterna. I en monetär union är skillnader i inflation och arbetskraftskostnader det naturliga sättet att anpassa relativa priser till en asymmetrisk efterfrågan eller tillgångsutveckling. Sådana anpassningar har varit mer omfattande och vanligare än förväntat i euroområdet. Ur den synvinkeln är euroområdet mer flexibelt än vad många iakttagare hade förväntat sig. Samtidigt som justeringar av relativa priser i allmänhet är ekonomiskt berättigade finns det fall där inflationsskillnader kan bero på en olämplig nationell ekonomisk politik och stelheter på arbets- och produktmarknaderna. För dessa länder är strukturreformer verkligen att rekommendera.
När jag lyssnade till föredraganden noterade jag med glädje att ni delar vår åsikt att en regelbunden dialog är en mycket viktig del av den övergripande ramen. ECB är tacksam för de förslag som Europaparlamentet har kommit med och beaktar dem mycket noga. Jag kan i sammanhanget rapportera att ECB förra året beslutade att i fortsättningen offentliggöra sin rapport om den finansiella stabiliteten, i linje med ett förslag från Europaparlamentet.
Jag märker att de synpunkter som framförs i förslaget till resolution i många viktiga frågor ligger mycket nära ECB:s egna åsikter. Till exempel när det gäller uttalandena om ECB:s penningpolitiska agerande 2004 och diagnosen att den relativa svagheten i den ekonomiska aktiviteten kan bero på avsaknaden av strukturreformer. Er ståndpunkt avseende reformen av stabilitets- och tillväxtpakten låg också väldigt nära ECB:s åsikter i frågan.
Jag välkomnar också att man i förslaget till resolution berömmer oss för vårt arbete med förberedelserna inför EU-utvidgningen, som utgjorde en ny milstolpe på vägen mot en allt tätare union. De gedigna förberedelserna inför denna utvidgning möjliggjorde de tio nya centralbankernas smidiga inträde i ESCB. Vi delar er åsikt i denna fråga om att den bästa möjliga förberedelsen för eurons införande är en hög nivå av hållbar konvergens i enlighet med Maastrichtkriterierna.
Även om det finns många områden där vi helt delar de synpunkter som framförs i förslaget till resolution finns det ett antal punkter där våra åsikter går något i sär. I förslaget till resolution uppmanas ECB att överväga möjligheten att offentliggöra ”protokollsammanfattningar”. Men jag måste få säga att vi fortsätter att se stora fördelar med de kommunikationskanaler som ECB har valt. Det angreppssätt som ECB har valt för att nästan i realtid meddela allmänheten sina penningpolitiska beslut underlättar skapandet av förväntningar och ökar därmed genomslagskraften för penningpolitiken. ECB:s metod har åstadkommit en hög grad av förutsägbarhet i penningpolitiken och har gjort det möjligt att hålla de långsiktiga inflationsförväntningarna på sunda nivåer.
Vi har gett Europaparlamentet omfattande och aktuell information genom flera kanaler, och vi är redo att fortsätta att göra det när det gäller den mycket viktiga frågan om clearing och avveckling. Om man vid ett senare tillfälle antar ett direktiv om clearing och avveckling får dessa normer ändras i enlighet med det, om så blir nödvändigt.
Jag vill också berätta för er att vi har läst förslaget till resolution om genomförandet av en informations- och kommunikationsstrategi för euron och EMU med yttersta intresse. En av de åtgärder som föreslås i denna resolution är att ECB varje år skall genomföra en kvantitativ analys av fördelarna med den gemensamma valutan för medborgarna. Jag är inte säker på att en sådan årlig kvantitativ rapport skulle vara det lämpligaste sättet på det här stadiet på grund av begränsningar när det gäller metoder och uppgifter. Men vi kommer att tänka över alla lämpliga sätt att förbättra informationen om den gemensamma valutans nytta för medborgarna i euroområdet genom att använda oss av så många olika verktyg som möjligt som står till vårt förfogande, däribland presskonferenser, offentliggörandet av årsrapporter och månatliga bulletiner och framförda tal och artiklar som publiceras i hela euroområdet. 
 Herr talman! Jag skulle vilja avsluta med att tillfoga tre kommentarer om Europas nuvarande situation till följd av den franska och den nederländska folkomröstningen.
För det första har Europas utveckling en egen rytm och kan bara bedömas efter en viss tid. Europeiska centralbanken och dess ordförande har förtroende för Europas förmåga att övervinna de nuvarande svårigheterna, och jag hyser precis samma förtroende och beslutsamhet som omedelbart framfördes i ett uttalande undertecknat av er talman Josep Borrell Fontelles, Jean-Claude Juncker och José Manuel Barroso.
För det andra är de utmaningar och möjligheter som Europa står inför i fråga om europeisk historia och världshistoria, demografi, teknik och ekonomi så stora att det är ännu viktigare att genomföra det reformprogram som togs fram i Lissabon och återinfördes vid Europeiska rådets möte i Bryssel i mars. I denna fråga, liksom i många andra, stöder jag till fullo föredragandens slutsatser.
Slutligen kan vi alla vara övertygade om att vi i framtiden, liksom tidigare, fullt ut kommer att hålla fast vid vårt uppdrag: förslaget till konstitution medför inga förändringar av hur Europeiska centralbanken arbetar eller hur den gemensamma valutan fungerar, eftersom de vilar på ytterst stabila grunder som anges i Maastrichtfördraget. Europa kan lita på att Europeiska centralbanken och Eurosystemet under alla omständigheter förblir stabila och trovärdiga fästpunkter och att ECB, inom sitt ansvarsområde, upprätthåller förtroendet.
Joaquín Almunia,
   . Herr talman! Först skulle jag vilja lyckönska de båda föredragandena, Kurt Joachim Lauk och Jules Maaten, för deras utmärkta arbete med sina respektive betänkanden. Jag anser att det är ett klokt beslut av parlamentet att diskutera dem gemensamt i eftermiddag, eftersom det tydligt framgår att eurons läge i dag och dess framtid är nära knutet till Europeiska centralbankens verksamhet och korrekta beslut.
Både euron och centralbanken har utsatts för angrepp de senaste veckorna. Den kritik som framförts i den offentliga debatten har varit logisk och konstruktiv. Om angreppen bygger på avsaknad av argument eller demagogi måste vi besvara dem. Jag anser att denna debatt utgör ett bra tillfälle att bemöta en del av den grundlösa kritik som de senaste veckorna riktats mot den gemensamma valutan och Europeiska centralbanken.
I likhet med vad som framgår av Maatenbetänkandet skulle jag vilja börja med att än en gång poängtera fördelarna med euron och de positiva aspekterna av den gemensamma valutan efter det att den infördes: den har gett oss stabilitet i stället för eventuell monetär oro och kris liknande vad vi tidigare har upplevt; den har gett oss prisstabilitet, till stor del tack vare att Europeiska centralbanken har drivit en korrekt valutapolitik. Tack vare denna stabilitet har euron gett oss låga räntor och skydd mot risker vi inte kan förutsätta att vi har lämnat bakom oss. Euron ger oss möjlighet att hantera sådana risker vi utsattes för tidigare, men vi får inte glömma att dessa risker kan uppstå igen om vi inte upprätthåller tilltron till och trovärdigheten för vår valuta och vår ekonomiska och monetära union.
Det har sagts att en del av kritiken från nej-lägret i samband med folkomröstningarna i Frankrike och Nederländerna behandlade Bryssel som ett slags syndabock. De avsåg att kritisera inslag i världsläget eller sina respektive nationella regeringars strategier, men riktade i stället kritiken mot Bryssel.
Jag har fått intrycket att samma sak håller på att hända med euron och penningpolitiken. Den låga tillväxten i den europeiska ekonomin är inte ett problem som har orsakats av den gemensamma valutan eller av penningpolitiken: den är i grunden ett problem som beror på bristande strukturella reformer, avsaknad av dynamik, flexibilitet och förmåga hos de europeiska ekonomierna att anpassa sig till en globaliserad värld där de ekonomiska gränserna sedan en tid tillbaka inte har samma innebörd som för hundra år sedan.
Om vi skall kunna föreslå våra medborgare rätt ekonomisk politik med strategier för framsteg, tillväxt, välfärd och sysselsättning kan vi inte hänge oss åt nostalgiska återblickar eller hålla fast vid fel motståndare. Det förflutna kommer inte tillbaka, och euron eller penningpolitiken är inte vår motståndare.
Vid denna svåra tidpunkt för Europeiska unionen måste vi därför i både ekonomiskt och politiskt hänseende ta ett särskilt ansvar för att fatta rätt beslut. Som jag vid många tillfällen har framhållit både inom och utom parlamentet anser jag att reformen av stabilitets- och tillväxtpakten, som har ett betydande stöd från parlamentet, är ett korrekt beslut som börjar tillämpas strikt, vilket även ordförande Jean-Claude Trichet nyss efterlyste.
Nästa vecka kommer vi i Ekofinrådet att debattera de förslag till rekommendationer som kommissionen för några dagar sedan antog beträffande Italien. De närmaste veckorna kommer vi att debattera Portugal och före årets utgång ytterligare andra länder: några av unionens grundarländer, men även några av dess nya medlemsländer.
Dessa bestämmelser måste tillämpas med trovärdighet och energi, men också på ett logiskt sätt så att vi inte ger stöd för argumenten från de människor som vill ställa den ekonomiska stabiliteten och budgetdisciplinen emot den ekonomiska tillväxten och skapandet av sysselsättning med argumentet att de inte är förenliga. De är fullt förenliga. Efter reformen innebär den nuvarande stabilitets- och tillväxtpakten att denna förenlighet får praktiska konsekvenser i form av de beslut som antas av kommissionen och rådet.
Såsom ordförande Trichet nyss påpekade, och som även framgår av betänkandet, måste vi stärka dialogen mellan Europeiska centralbanken, vars oberoende måste vidmakthållas, och kommissionen och rådet samt, i synnerhet, med eurogruppen. Jag har förmånen att kunna observera den viktiga dialog som varje månad förs inom eurogruppen, mellan Europeiska centralbankens ordförande och euroområdets finansministrar.
Vi måste ta itu med en mycket viktig fråga som jag gärna avslutar mitt inlägg med utvidgningen av euroområdet till de nya medlemsstaterna som de närmaste åren kommer att ha uppnått en position där de kan ansluta sig till de nuvarande tolv medlemsländerna med ett strikt och samtidigt brett synsätt.
De närmaste månaderna måste vi strikt, ärligt och med en fullständig dialog med de berörda länderna analysera huruvida Estland, Litauen och Slovenien – de tre första utvidgningsländerna som anslöt sig till växelkursmekanismen 2004 – nästa år uppfyller alla de villkor som anges i fördraget för att kunna anslutas till euroområdet, vilket ländernas myndigheter önskar.
I detta hänseende, alltså vad gäller information om euron, skulle jag vilja informera parlamentet att jag de senaste månaderna har inlett ett besöksprogram som kommer att fortsätta de närmaste månaderna och fram till årsskiftet och som omfattar alla de nya medlemsstaterna. Vid besöken skall vi ingående diskutera med myndigheterna, både regeringar och centralbankernas ordförande, i vilken grad de är redo att ansluta sig till euroområdet när tiden är inne. Vi har lärt oss mycket sedan 90-talet: vi kan och vi måste förmedla denna erfarenhet till myndigheterna i de länder som så småningom kommer att ingå i euroområdet, och vi kan använda dessa gradvisa utvidgningar av euroområdet till att förklara för samtliga EU-medborgare, i nya och gamla medlemsländer, vilka stora fördelar euron innebär och samtidigt undanröja några av de felaktiga påståenden som framförts om vår gemensamma valuta.
Ján Hudacký,
   . Innan vi börjar gå in på enskilda aspekter av kommunikationsstrategin vill jag framför allt tacka föredraganden Jules Maaten för ett utmärkt betänkande och gott samarbete.
Jag instämmer också helhjärtat med många av de föregående talarna beträffande införandet av euron i de gamla medlemsstaterna. Detta gjordes vid en tidpunkt med låg tillväxt i euroområdet, med otillräckliga strukturreformer och bristfälligt genomförd Lissabonstrategi. Detta har indirekt fått en kraftig inverkan på våra medborgares negativa uppfattning av euron.
Jag håller med Jules Maaten om att trots att processen med att införa euron i de tolv medlemsstaterna har varit ett av Europeiska unionens mest framgångsrika projekt någonsin har invånarna i de enskilda länderna en helt annan uppfattning, och vi måste inse att i den processen har vi inte lyckats få medborgarna på vår sida. De betraktar eurons införande som skälet till att konsumentpriserna gått upp. Detta har uppenbart fått en allmänt negativ inverkan på allmänhetens uppfattning av eurons införande.
Hur skall vi förhindra att detta även sker i de nya medlemsstaterna som arbetar för att snart införa euron? Redan nu är den dominerande uppfattningen i de nya medlemsstaterna att euron kommer att inverka negativt på konsumentpriserna. Vi måste med kraft använda en mer övertygande, och framför allt en permanent, kampanj som skräddarsys för de olika behoven i varje enskilt land och region.
De nya medlemsstaterna bör också dra nytta av de gamla medlemsstaternas alla erfarenheter, framför allt de positiva, och särskilt inom ramen för program för partnersamverkan. Även om det långt ifrån utgör något krav bör medlemsstaterna hitta partner som de kan utbyta erfarenheter med när det gäller att förmedla de goda nyheterna vid införandet av euron. 
Manuel António dos Santos,
   . – Jag skall givetvis enbart koncentrera mig på Laukbetänkandet, även om jag anser att båda kan diskuteras samtidigt.
Jag börjar med att berömma er, herr Trichet, för den ytterst höga kvaliteten på er rapport och det sätt på vilket informationen har lagts fram, helt i linje med föredragandens inlägg. Jag skulle ändå vilja säga till parlamentet att detta i ärlighetens namn inte är vitsen med debatten. Det som parlamentet skall anta eller förkasta är Laukbetänkandet, och vi måste därför enbart uttrycka våra åsikter om detta.
Det är höjt över alla tvivel att Europeiska centralbankens (ECB) främsta mål, enligt vad som anges i gällande fördrag, är att vidmakthålla prisstabiliteten. Vi vet däremot alla att inom de gällande fördragens räckvidd har den monetära myndigheten också ansvar för att främja den ekonomiska tillväxten, stödja skapandet av sysselsättning och höja den inhemska efterfrågan. Föredraganden har nästan uteslutande koncentrerat sig på bankens huvudsakliga mål att behålla prisstabiliteten och därmed överskattat dess betydelse; han har också i onödan och till leda försökt hamra in parlamentets ståndpunkt i fråga om de senaste ändringarna av stabilitets- och tillväxtpakten. Därigenom har han enligt min åsikt försatt sig i en svår och isolerad ställning, en ställning som vi uppenbart inte kan stödja. Under debatten i utskottet försökte socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet att mildra dessa brister, men olyckligtvis kunde inte våra synpunkter antas på grund av den blockbildning som uppstod vid omröstningen. Vi hoppas därför – i motsats till vad föredraganden uppmanade oss till – kunna korrigera dessa misstag här i kammaren. Det är när allt kommer omkring ingen vits att betona synpunkter som må vara berättigade med utgångspunkt från ett endimensionellt ekonomiskt tänkande, men som inte betyder något för medborgarna och som sticker i ögonen på de företag som möter vardagens verklighet. Den nuvarande krisen inom EU beror inte enbart, eller ens huvudsakligen, på någon institutionell kris. Utan något som helst tvivel är detta en kris för en politik som inte visat sig kunna lösa människors verkliga problem och som inte på ett hållbart sätt kan främja ekonomisk tillväxt eller skapa högkvalitativa arbetstillfällen.
Den ständiga visan om att ekonomiska och sociala framgångar bara kan nås genom strukturreformer börjar alltmer likna tom retorik. Detta beror för det första på att strukturreformer kostar pengar i relation till antalet personer, vilket innebär att utgifterna måste betalas ut innan några fördelar kan noteras. För det andra beror det på att de nationella offentliga finansernas karaktär betyder att benägenheten till offentliga investeringar, framför allt den mest osynliga formen av offentliga investeringar som det på kort sikt är svårt att få partiernas stöd för, i allt högre utsträckning har minskat. Och för det tredje beror det på den restriktiva och fläckvist införda politiken med budgetkonsolidering som blockerar alla former av insatser som är strikt inriktade på detta reformområde, vilket, mot bakgrund av områdets avgörande betydelse, otvivelaktigt befinner sig i ett olämpligt tillstånd.
Att såsom föredraganden – som därmed sällar sig till de mest hårdföra kritikerna av dessa ändringar – kritisera de mindre ändringar av pakten som rådet har gjort, betyder att man förbigår de större sammanhangen i Europa och EU:s ekonomiska och sociala problem. Det är uppenbart att ECB:s verksamhet måste ses mot bakgrund av att det saknas en modell för europeisk ledning; en sådan ledning är något positivt, men utgör inte ämnet för diskussionen. Kurt Joachim Lauk fäster stor vikt vid detta – och det är verkligen något vi också kan tänka på – men det jag åsyftar är det konservativa ställningstagandet som jag omöjligen kan ansluta mig till. Jag ber därför parlamentet, herr talman, mina damer och herrar, att ni rättar till några av de brister som finns i Laukbetänkandet. 

Wolf Klinz,
   .  Herr Trichet, kommissionsledamot Almunia, mina damer och herrar! Eurons och Europeiska centralbankens historia är utan tvekan en framgångshistoria. Trots politiska omvälvningar har euron visat sig vara rätt stabil, den blir alltmer en viktig reservvaluta och som vi har hört är EU:s nya medlemsstater angelägna om att införa den snarast möjligt.
ECB:s arbete har inte precis underlättats av olika ekonomiska utvecklingar i euroområdet och politiska påtryckningar, men trots det har den alltsedan starten behållit sitt oberoende och handlat på ett professionellt sätt. Jag vill uppmuntra Europeiska centralbanken att hålla fast vid sin strävan efter oberoende och fortsätta att se bevarandet av eurons stabilitet som sin främsta uppgift. Som ni ser finns det här en djup klyfta mellan grupperna i kammaren, och Manuel António dos Santos och jag är inte av samma åsikt.
En anledning till varför ECB:s arbetsförhållanden är problematiska är att reformen av stabilitetspakten till stor del medförde att den andra pelaren i eurons stabilitet avskaffades, vilket lämnade ECB med huvudansvaret för valutastabiliteten. Parlamentet har föreslagit olika sätt att i praktiken förbättra genomförandet av reformen, vilka rådet har förbisett och därmed visat att även om finansministrarna kanske inte ser försvagandet av pakten som något önskvärt så går de i varje fall inte med på det med en viss grad av samtycke. Varför det är så förklaras inte minst av att de stora länderna i euroområdet – Tyskland, Frankrike och Italien – har brutit mot bestämmelserna i pakten i flera år utan att ha ställts till svars. Tyskland kommer inte att kunna uppfylla paktens krav under de närmaste två åren och definitivt inte i år. Som vi just har hört bröt Italien mot pakten så tidigt som 2003, och även där behöver man ytterligare två år för att komma till rätta.
Låt mig avslutningsvis säga att ECB:s direktion bör utnyttja den möjlighet som ges i artikel 10 i dess stadgar, dvs. att fatta beslut genom enkel majoritet hellre än att till varje pris försöka nå samstämmighet. Samstämmighet representerar ofta inte mer än minsta gemensamma nämnare, och ECB borde inte nöja sig med det. Jag kan mycket väl förstå att ECB i en tid med stora politiska påtryckningar, som det är nu, ogärna offentliggör protokoll, för att inte tala om dokument som visar vem som röstade för vad, men jag hoppas att den dagen kommer då protokoll kan offentliggöras tillsammans med indikationer om vart rösterna gick.
Sist men inte minst skulle jag skriva under på det som Kurt Joachim Lauk sade om att ni bör följa den amerikanska centralbankens exempel och publicera en som innehåller en detaljerad analys av hur ekonomierna i enskilda länder utvecklas. 
Sahra Wagenknecht,
   .  Herr talman, mina damer och herrar! För en månad sedan röstade folk i Frankrike och i Nederländerna överväldigande emot konstitutionsfördraget och gav därmed framför allt uttryck för sitt motstånd mot ”mer av samma sak”, mer av samma nyliberala politik i Europa och, inte minst, deras motstånd mot den så kallade stabilitets- och tillväxtpakten.
Vad har vi fått ut av denna pakt? Prisstabilitet är endast en aspekt av den; den har också fört med sig massarbetslöshet och en kraftig ökning av fattigdom i Europa. Snarare än tillväxt har den fört med sig ett enormt socialt sammanbrott; i stället för stabilitet har storföretagen gjort rekordvinster. Kurt Joachim Lauk är dock i sitt betänkande opåverkad av både sociala omvälvningar och de självklara problem som genomförandet av pakten innebär, och fortsätter att lovprisa den. Vad värre är, och absurt nog, fastställs i betänkandet ett samband mellan arbetstiderna i Europa och ekonomisk kris, som om problemet skulle lösas om de som fortfarande har jobb att gå till skulle arbeta längre och längre tider och driva sig själva till sammanbrott, medan alltfler människor inte ens får en chans att använda sina färdigheter!
De som förstår europeisk politik på detta sätt och presenterar den mot denna bakgrund får inte bli överraskade när fler och fler människor vänder dem ryggen. Vad de misslyckade folkomröstningarna om konstitutionsfördraget i Frankrike och Nederländerna tydligt visade är att de flesta européer vill ha något annat – en ny politik med en social inriktning. 
John Whittaker,
   . Herr talman! EU-institutionerna fortsätter att framhålla för sig själva att euron är en framgång. Om bara allmänheten insåg vilken framgång den är skulle euroskepticismen försvinna, och alla skulle älska euron. Problemet, säger man, är bristen på kunskap. Därav önskan att lägga ut 16 miljoner euro på en kommunikations- och informationskampanj som skall ge neutral och saklig information.
Olyckligtvis är det inte troligt att den neutrala och sakliga informationen kommer att övertyga EU-medborgarna i den riktning som man önskar. Alla de stora länderna i euroområdet, och flera av de små, kämpar med låg tillväxt och stigande statsskulder. Man har struntat helt i reglerna i stabilitetspakten, och ingen ärlig iakttagare kan försöka hävda att den nya flexibla pakten har några tänder, även om kommission nyligen har pekat anklagande på Italien. Ändå vet vi alla att budgetdisciplin är nödvändigt om euron skall bestå som multinationell valuta.
Hur mäter vi då framgång? Det är lättare att resa, säger Jules Maaten, och lägre räntor, säger Jean-Claude Trichet. Men lägre räntor är i högre grad en reaktion på låg tillväxt än ett tecken på framgång. Samtidigt som ECB förtjänar en applåd för framgångarna med en konstant låg inflation erkänner Jean-Claude Trichets ställföreträdare att euron kan ha utgjort en del av problemet och att en enhetlig ränta inte passar sig för länder med olika inflationstakt och konjunkturcykler.
Med euron har man inte lyckats med syftet att binda samman EU-medborgare i en allt tätare union. Man har inte med euron lyckats tvinga länder att vidta strukturreformer som är nödvändiga för att uppnå sunda ekonomier i euroområdet på lång sikt. Är det denna information som man kommer att tillhandahålla genom initiativet? Det borde det vara eftersom detta är viktigt för människors välbefinnande. En objektiv bedömare skulle erkänna att EU med euron försökte skapa en sidenväska av ett grisöra. Nu är det uppenbart att vad vi verkligen har är grisörat, och detta kanske inte är något som vi borde skryta alltför vitt och brett om.
Har vi inte lärt oss någonting av Frankrike och Nederländerna, där regeringarnas ansträngningar för att få ett ”ja” i folkomröstningarna om konstitutionen bara förstärkte opinionen mot den? Att nu lägga ned pengar på att göra reklam för euron vore dumt och oansvarigt. Det skulle också vara typiskt för den arroganta benägenhet att blunda för problemen som vi har kommit att förvänta oss från EU. 
Liam Aylward,
   . Herr talman! Europeiska centralbanken nådde sitt mål att upprätthålla prisstabilitet och lyckades därigenom styra EU genom de många ekonomiska och finansiella utmaningarna i händelseutvecklingen 2004. Emellertid pågår utmaningarna, och de är oroväckande. Konsumenterna får ta stöten för just denna oro.
Herr Trichet! För bara några veckor sedan uppmanade ni de europeiska konsumenterna att öppna sina plånböcker och spendera mer, men det finns inte tillräckligt med säkerhet i det ekonomiska klimatet för närvarande för att främja den ökning i konsumtionen som ni uppmanar till. Jag talar för många av medborgarna i min valkrets när jag säger er att husköpare oroar sig över att räntan kan gå ned, huspriserna upp, när och var, och vilken den långsiktiga prognosen är. De är osäkra på vad den nuvarande uppgången i oljepriserna kommer att innebära, hur länge bieffekterna kommer att hålla i sig och vad man kan förvänta sig på lång sikt, i deras framtid.
Förra veckan var näringslivets förtroende i länder som Tyskland på uppgång. De gynnades av en nedgång i eurons värde, men fick inom några dagar vända andra kinden till för att ta emot en örfil i form av rekordhöga oljepriser. Företag och konsumenter har svårt att avgöra om framtidsutsikterna är bra eller dåliga. En sådan miljö främjar inte hushållens förtroende, inhemsk efterfrågan eller inhemsk tillväxt. Det överskuggande hotet mot tillväxten är de höga energipriserna. För företag och konsumenter som är beroende av olja är de skadliga. Vårt oljeberoende visar sig vara alltför kostsamt på alla sätt. Vi måste se på energifrågan på lång sikt ur en ekonomisk lönsamhets- och hållbarhetssynvinkel.
Beroende av en enda resurs leder till sårbarhet på marknaden. Vi behöver verkliga energialternativ för att motverka detta. Låt oss ta reformen av sockersektorn som exempel. Länder som Irland kommer att drabbas hårt av reformen av sockersektorn. Emellertid måste vi vidta åtgärder både nationellt och på EU-nivå för att motverka de oundvikliga negativa följderna av reformerna. Irländska och europeiska företag behöver få hjälp med att omvandla en sviktande sockernäring till en lönsam alternativ energikälla, som till exempel biobränsle. Det finns många nya näringar, som rapsoljenäringen, som behöver främjas och stödjas ekonomiskt.
Sådana åtgärder, herr Trichet, kommer att bidra till att skapa ekonomisk stabilitet, miljömässig hållbarhet och förtroende bland hushållen. Alla politikområden är beroende av varandra, och ingen ekonomi bör ha en högre grad av beroende av en viss energikälla, och ingen ökning eller sänkning av räntan kan ändra på detta. 
Hans-Peter Martin (NI ).
    Herr ordförande! De som vill ha makt, som vill utforma hur saker och ting är, måste avundas er, för just nu styr ni ett mycket viktigt skepp genom hög sjö, och jag är säker på att ni är medveten om vilket ansvar det innebär. Jag skulle vilja instämma med de som kortfattat påminner er om ett par illusioner som ni inte bör låta er vilseledas av.
I synnerhet under nuvarande politiska förhållanden tror jag att det skulle vara ett misstag att ha alltför bråttom att utvidga euroområdet. Jag anser att öppenheten i er egen institution skulle ha ett stort värde, särskilt när det måste fattas svåra beslut, och det skulle vara bra att veta vem som har stått på vilken sida. Slutligen anser jag att det är er egen institutions trovärdighet som står på spel. Jag föreslår att ni betraktar dess struktur, dess överflödiga befattningar och privilegier innan de blir föremål för offentlig debatt och det slutar med att er institution går samma väg som många andra. 
Alexander Radwan (PPE-DE ).
    Herr talman, herr Trichet, kommissionsledamot Almunia! Jag vill börja med att tacka er, herr Trichet, för ert arbete de senaste åren. I en tid då stabilitets- och tillväxtpakten har varit i skottlinjen kämpade ni tappert mot medlemsstaterna, rådet och även kommissionen för eurons stabilitet. Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater är er varmt tacksam för detta, och vi vill uppmuntra er att fortsätta på samma väg, för saker och ting blir inte lättare.
Stabilitetspakten försvagades, mjukades upp eller – enligt vissa – upphävdes; det är något jag inte tänker kommentera just nu. Vi ser förstås för närvarande i vilken utsträckning den tillämpas och vilka följder den har i Italien, och somliga är skeptiska till detta. Det som har skett de senaste månaderna har dock inte fått bort inflationsrisken, som tvärtom har ökat. Till Sahra Wagenknecht, som olyckligtvis verkar ha ett mer brådskande möte att gå till och som talade om ”ny fattigdom”, skulle jag vilja säga att verklig fattigdom är när pengar förlorar sitt värde. Herr Trichet! Som ni sade bör vi i framtiden ständigt vara noga med att kräva reformerna på nationell nivå, som är så nödvändiga. Jag skulle ha önskat att kommissionen svarade ordentligt när Dominique de Villepin från ert eget land föreslog ett framtida inrättande av ett ekonomiskt och finansiellt råd, vid sidan av ECB, som skulle ansvara för både ekonomisk tillväxt och att skapa arbetstillfällen. Det är ett logiskt andra steg. Det första var att i grunden förändra stabilitets- och tillväxtpakten eller upphäva den helt och hållet, och det andra steget är nu att ge Europeiska centralbanken lika ansvar för både prisstabiliteten och andra åtgärder, inte minst för den ekonomiska tillväxten och skapandet av arbetstillfällen.
Jag kan inte göra annat än att påminna om att nationalstaterna måste göra sin läxa, för det mest ansvarslösa vi kan göra för närvarande – och det är något jag hör från ledamöter från de andra politiska grupperna – är att påstå för människor att det inte behövs någon förändring, att det inte behövs mer än en annan politik från ECB:s sida och att sociala standarder kan förbli som de är. Det är oansvarigt, särskilt eftersom de som talar på det här viset är de som helst borde vara medvetna om att behovet av reformer på nationell nivå är mer trängande än någonsin.
Katerina Batzeli (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Debatten om Jules Maatens betänkande sammanfaller med en period då utvecklingen av Europeiska unionens institutionella sammanhang har avbrutits och då mycket av den politik som utgör ryggraden i dess verksamhet har kritiserats. Lågkonjunkturen, den låga tillväxttakten, restriktioner för socialpolitiken, stigande arbetslöshet, budgetplaner som inte går att ändra och högre inflation har lett EU-medborgarna in i en återvändsgränd eller i någon form av svårigheter. Det har resulterat i att de röstade för ett annorlunda EU eftersom de hade fått intryck av att det dåliga EU och den dåliga euron bär skulden för allting. Därför spelar kommissionens meddelande och framför allt Jules Maatens balanserade betänkande en viktig roll och kan sända ett budskap till EU-medborgarna.
EU-medborgarna måste få ingående information om eurons bidrag till deras vardagsliv och om Europeiska unionens verksamhet när det gäller ekonomiskt välstånd, social solidaritet och det organiserade och avgörande genomförandet av politiken för Lissabonstrategin. Centralbankens och kommissionens analyser kan hjälpa i denna riktning. Denna reviderade kommunikationspolitik om euron borde vara tydlig för de nya länderna med hänsyn till deras integration i euroområdet.
För att förbättra informations- och kommunikationsstrategin skulle det vara bättre att framhålla följande punkter:
fokuserade insatser för att göra den gemensamma valutan mer populär bland särskilda grupper av medborgare, bland konsumenter, i städer och bland små och medelstora företag så att de har möjlighet att anpassa sig bättre.
För att avsluta skulle jag vilja säga att det budskap som i varje fall måste ges är att euron och EMU i allmänhet är en av EU:s kanske mest framgångsrika insatser och bör uppfattas som sådan av alla EU-medborgare. Varje svårighet och varje ny vision av EU:s framtid måste grunda sig på dess framgångar, som inte får schackras bort. För att uppnå detta behöver vi korrekt informerade och upplysta medborgare och en pålitlig gemenskapspolitik. 
Margarita Starkevičiūtė (ALDE ).
    Vi måste tacka båda föredragandena för deras betänkanden. Även om de vid första anblicken kanske verkar något olika är de förenade i ett avseende: både Europeiska centralbankens penningpolitik och euron är föremål för hård kritik just nu. Det är tydligt att samtidigt som den ekonomiska utvärderingen av dessa faktorer, dvs. penningpolitiken och euron, kan variera så måste vi väl ändå medge att kommunikationsstrategin för den gemensamma penningpolitiken och euron inte är någon framgång. Vi borde dra slutsatsen att kommunikationsstrategin bör ses över, och det är särskilt relevant nu under de pågående diskussionerna om Europas framtid.
Utifrån erfarenheter från Litauen kan jag säga att när man inför en ekonomisk reform får det olika följder för olika grupper av befolkningen. När vi talar om EU:s penningpolitik och euron måste vi därför vara medvetna om att följderna av det eller det beslutet kommer att variera mycket beroende på befolkningsgruppen. Jag välkomnar ECB:s avsikt att undersöka inverkan på befolkningsgrupper. 
Vi bör dessutom inte bara nämna de positiva aspekterna utan även de problem som uppstår på kort sikt när en eller annan ekonomisk reform införs, eftersom det inte finns något ekonomiskt beslut som verkar som en mirakelmedicin med omedelbara positiva effekter. Det betyder att när man informerar invånarna är det också nödvändigt att meddela om problemen, t.ex. när priserna ökar i de nya medlemsstaterna, eftersom vi otvivelaktigt bevittnar en priskonvergens mellan de gamla och de nya länderna. 
För det tredje måste informationskampanjen och kommunikationsstrategin vara av permanent natur. Kortsiktiga kampanjer är inte effektiva. Varje dag kommer vi att påverkas av Europeiska centralbankens beslut, och varje dag kommer vi att använda euron och vi kommer ständigt att ha med oss alla dessa problem, vilket innebär att förklaringsprocessen måste vara konstant och ske aktivt.
Georgios Toussas (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Europeiska centralbanken, som är en stark förespråkare för EU:s, Maastrichtfördragets och Lissabonstrategins antifolkliga politik, har under alla år den verkat karakteriserats som en obeveklig verkställare av storföretagens intressen till skada för lönerna, de sociala insatserna och arbetstagarnas levnadsstandard. Drivfjädern till denna politik är att stärka konkurrenskraften hos storföretagens monopol genom att minska kostnaden för arbetskraft. Europeiska centralbanken är den institution inom EU som har fullt och exklusivt ansvar för penningpolitiken, och den försvarar ivrigt sin sociala oberördhet och vidhåller att dess enda mål är prisstabilitet.
Prisstabiliteten och den låga inflationen i euroområdet, som föredraganden refererade till, har inte på något sätt bidragit till att skydda arbetstagarna, för vilka de inte ens gäller, från höga priser och fattigdom som fortfarande ökar ytterligare till följd av oljeprisets uppgång och lönesänkningar. För konkurrenskraftens skull och som svar på storföretagens krav är ett nytt antifolkligt angrepp under uppsegling i medlemsstaterna. Nya antifolkliga åtgärder håller på att föras fram.
Dessutom är punkt 11 i betänkandet, i vilken ECB:s engagemang för en ratificering av den så kallade europeiska konstitutionen välkomnas, en förolämpning med hänsyn till att den nyligen röstades ned av folken i Frankrike och Nederländerna. Sådant här visar inte lite förakt för Europas folk.
Arbetstagarnas tålamod håller på att ta slut. Att omgruppera sig och intensifiera kampen är enda utvägen om arbetarklassen och gräsrötterna skall bli tillfredsställda. 
Sergej Kozlík (NI ).
    Jag är övertygad om att införandet av euron och skapandet av euroområdet är ett av de bästa och mest övertygande bevisen på EU:s vitalitet. EU har blivit starkare, mer stabilt och mer öppet internt. Vi bör dock vänja oss vid att våra medborgare av olika anledningar inte alltid reagerar positivt på nya saker, särskilt om de inte leder till klart positiva fördelar på kort sikt.
Det sägs att bra saker växer av sig själva. Enligt min mening kommer det även att gälla för euron i ett historiskt perspektiv. Äldre och medelålders människor kan visserligen längta tillbaka till de gamla valutorna, men den unga generationen kommer att betrakta euron som sin valuta. På samma sätt kommer den unga generationen inte längre att påverkas av olika fördomar som härrör från decennier av ett delat Europa.
En stabil och pålitlig euro kommer utan tvekan att bli både ett villkor för, såväl som en återspegling av, att både ECB och enskilda medlemsstater för en ansvarsfull politik. En objektiv bedömning behövs dock. Europaparlamentet bör inte svamla på och fördröja ändringsförslag som har antagits som sig bör vid första behandlingen, vilket skedde vid plenarsammanträdet i juni då man diskuterade mekanismer för en effektivare kontroll av budgetunderskotten. 
Othmar Karas (PPE-DE ).
    Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Herr Trichet! Förutom EG-domstolen är er institution den minst kontroversiella i Europeiska unionen. Den har ett tydligt mandat, och ni och ert team utför det som förväntas av er. För det är vi tacksamma. Ni är förutsägbara, konsekventa, pålitliga och inger förtroende och tillit. Er politik karakteriseras av lugn och en säker hand, och allt jag ber er är att ni fortsätter på samma sätt.
Samtidigt uppmanar jag er förstås att ingripa när offentliga uttalanden, statistik eller åtgärder strider mot er övertygelse och de fakta som finns. Som global aktör måste ni göra mer för att förklara för allmänheten om det som sker på den globala arenan, hur vi är beroende av detta och vilka konsekvenser det får för oss, och jag uppmanar er att hjälpa de makthavande att förmedla det objektiva behovet av strukturreformer och budgetbalans och att detta är en förutsättning för en hållbar tillväxt och ett ökat antal människor i arbete.
Herr Trichet! Ni bör vara mer aktiv när det gäller informationen om vad som sker på ekonomifronten och inom penningpolitiken, för information är en förutsättning för medvetenhet. Jag uppmanar er att fortsätta att betona den preventiva dimensionen av stabilitets- och tillväxtpakten, att fortsätta ange varje överträdelse av den och att försvara kommissionen och de länder som förblir stabila då de sköter sitt arbete.
Men jag vill också uppmana er att hindra länder från att dra på sig ett underskott – om så behövs genom högre räntesatser och lägre interna kreditbetyg. Människor måste få veta hur euron tillför värde i form av tillväxt och sysselsättning, i form av lägre räntor, hur euron gynnar EU:s stabilitet och vilken nytta den gör i allmänhetens plånböcker. Vi har en hel del att göra, för den allmänna uppfattningen återspeglar inte verkligheten. 
Pervenche Berès (PSE ).
    Herr talman, herr Trichet, herr kommissionsledamot! Jag anser att granskningen av Europeiska centralbankens årsrapport ger oss en möjlighet att analysera samstämmigheten i den penningpolitik som ECB har fört på hela euroområdets vägnar. Ur den synvinkeln har människor i dag dock kommit att undra över det som ekonomerna kallar en balanserad ekonomisk politik. Det måste finnas en brist i denna berömda politik eftersom det inte har skapats någon tillväxt. När det gäller centralbankens politik har vi sedan länge varit bundna vid behovet att upprätta auktoritet och legitimitet för ECB och förtroende för de beslut den tar. Enligt min mening var det på sätt och vis en institutionell strävan. Jag tycker att vi nu måste nå mogen ålder och avstå från att helt enkelt skylla på regeringarna som dröjer med att genomföra strukturreformerna; i annat fall kommer vi inte att föra debatten vidare. Framsteg är dock nödvändigt för att återupptäcka tillväxt och sysselsättning.
Ur den synvinkeln skulle jag vilja ta upp tre punkter. För det första, herr Trichet, har det sagts att ni är en mycket god lyssnare och att ni har bidragit enormt mycket till euroområdets ekonomi- och finansministrars arbete och att de senare är nöjda över att ha er vid sin sida när de diskuterar situationen i området. Emellertid anser jag att en dialog inbegriper någon form av ömsesidighet och att om ni ingriper i reformen av pakten och de nödvändiga strukturreformerna så måste andra i gengäld kunna tala om för er hur det ligger till med penningpolitiken.
För det andra håller jag med min kollega Wolf Klinz’ iakttagelser när det gäller metoderna för beslutsfattande. Den metod för beslutsfattande som fastställts i fördragen är sannolikt den rätta. Som ni vet har parlamentet från början begärt öppenhet, eller i varje fall information, i fråga om de debatter som äger rum i ECB-rådet, och jag anser att det är en legitim begäran. Om man inte har tillgång till nödvändig information får man i själva verket ett intryck av att det kanske är bristen på samförstånd mellan medlemmarna i ECB-rådet som hindrar beslutsfattandet och att saker och ting utvecklas.
Med ert tillstånd, herr talman, vill jag ta upp en tredje punkt med några få ord. Det handlar om utvärderingen av den ekonomiska politiken och den ekonomiska situationen. Centralbanken är alltför besatt av strukturreformer, utan att inse att det inte kommer att ske några strukturreformer utan tillväxt. Ur den synvinkeln borde man kanske återigen se över målen när det gäller inflationen, eftersom de utvärderades i början av perioden. Ni kanske borde sätta i gång med konsultationer så att man i framtiden har tillgång till en inflationsanalys som är mer i linje med behoven av en ekonomi som måste bära övergångskostnader. Dessa får inte ligga framtida generationer till last, utan snarare vara till fördel för dem eftersom framtida generationer, på basis av en ökning av tillväxten, kommer att kunna finansiera återbetalningen av denna inflation. 
Piia-Noora Kauppi (PPE-DE ).
   Herr talman! Först vill jag lovorda Kurt Joachim Lauk för hans grundliga betänkande och även tacka ordförande Jean-Claude Trichet för hans närvaro.
Europas utsikter till ekonomisk framgång förutsätter strukturreformer. Många av våra kolleger har nämnt detta. I ett ekonomiskt klimat som kännetecknas av otillfredsställande budgetunderskott och utbredd arbetslöshet behöver tyngdpunkten läggas på flera frågor.
För det första kan vi inte låta bli att hänvisa till stabilitets- och tillväxtpakten igen. Den nya ramen för stabilitets- och tillväxtpaktens framtid har nu antagits. Den har en del bra och en del dåliga nya bestämmelser. Jag vill uppmana ECB att göra sitt yttersta för att se till att alla reformer av pakten tolkas korrekt, ökar öppenheten och effektiviteten samt främjar den strukturella konsolideringsprocessen. Det är viktigt att komma ihåg att en eventuell försvagning av den korrigerande delen av stabilitets- och tillväxtpakten kommer att framställa det som en gång var en kraftfull mekanism för tillväxt som ett fall av bristfälliga politiska beslut.
För det andra kan vi utnyttja energin i den europeiska konkurrensen genom att anta och genomföra tjänstedirektivet så snart som möjligt. På samma sätt bör de stora fördelarna för medborgarna få oss att driva på för en fullständig reglering av gränsöverskridande detaljistbetalningar och att arbeta för ett gemensamt europeiskt betalningsområde till 2010. Detta är vad medborgarna förväntar sig av oss.
För det tredje är de reformer som de nationella centralbankerna vidtar för att anpassa sina strukturer till den nya institutionella ramen av yttersta vikt för att vända vår nuvarande nedåtgående trend. Jag är stolt över att kunna säga att Finlands Bank – min egen centralbank – är en av de centralbanker som har gjort imponerande framsteg i riktning mot att nå detta mål. Den har verkligen försökt att reformera sina strukturer för att uppnå en ökad balans i euroområdet.
Slutligen vill jag gratulera ECB till dess kloka beslut att stödja ratificeringen av konstitutionen. Valet att integrera inom ramen för en konstitution kan bara leda till en starkare politisk union. Det är det här som våra väljare i Frankrike och Nederländerna vill, även om de avslog konstitutionen. De vill fortfarande ha en mer politisk union, och konstitutionen är ett sätt att uppnå detta på den ekonomiska fronten. 
Harald Ettl (PSE ).
    Herr talman! Det är ibland svårt att identifiera sig med Europeiska unionen, och detsamma gäller för euron. Gamla och nya idéer måste kommuniceras bättre och diskuteras, och det gäller även euron. Innan den infördes behövde folk övertygas; nu när den finns här har folk fått en positiv syn på den, vilket måste förstärkas och befästas om det ska hålla i sig och folk ska kunna identifiera sig med den, och det är det vi vill åstadkomma med kommunikation. Det bör även sägas att både före och efter införandet var, och är, priser i båda valutorna bland de viktigaste åtgärderna för att underlätta vid införandet av euron. Konsumentorganisationer och ekonomiska och sociala partner har en betydande roll i detta.
När allt kommer omkring kommer förtroendet för pengar och valutan inte att främjas enbart genom att rabbla upp anledningarna till varför prisstabiliteten måste prioriteras. Det är när människor får arbeten och socialt skydd som förtroende byggs upp.
Jag vill tacka Jules Maaten för opartiskheten i hans betänkande. 
Andreas Schwab (PPE-DE ).
    Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle vilja börja med att framföra mitt varmaste tack till min kollega Kurt Joachim Lauk från Baden-Württemberg för hans betänkande i vilket han med rätta uppmärksammar det goda arbete som Europeiska centralbanken och ni, herr Trichet, har utfört det senaste året. Trots den uppenbara inflationen ser många av medborgarna euron som en framgångssaga, och på tal om det vill jag säga att jag instämmer helt med Harald Ettl i att det definitivt inte är enbart prisstabiliteten som bidrar till ekonomisk tillväxt i Europa utan snarare, som Jean-Claude Trichet påpekade, en ekonomisk politik som tillgodoser det nuvarande behovet av reform, och det är det som vi måste se till på nationell nivå.
Det finns en punkt som föredraganden tog upp och som många medborgare fortsätter att betrakta som ett stort problem. Jag syftar på de höga kostnaderna för att överföra pengar över gränserna. Jag hoppas, och jag är säker på, att kommissionen kommer att fortsätta sin strävan att förverkliga ett gemensamt betalningsområde i Europa en gång för alla.
Liksom Alexander Radwan anser jag inte att vi behöver ett gemensamt ekonomiskt råd i Europa som skall granska ECB – vars oberoende är, och måste vara, garanterat – och redogöra för dess politik inför ekonomi- och finansministrarna.
Jag är övertygad om att ECB genom att uttala sig om försvagandet av stabilitets- och tillväxtpakten tog på sig en politisk roll, vilket den naturligtvis har rätt att göra. Särskilt den yngre generationen anser att det är oacceptabelt att medlemsstaterna år in och år ut skall göra av med åtskilliga hundra miljarder euro mer än de får in i skatt och att denna praxis i europeisk politik, genom ändringen av stabilitetspakten, skall försvaras på något vis. Jag är därför mycket tacksam mot er, herr Trichet, för att ni inte skräder orden när ni talar om sådana förändringar av pakten, och med de yngre generationernas intresse i åtanke ber jag er att i framtiden fortsätta att hålla ett öga på allt som görs när det gäller stabilitets- och tillväxtpakten och att ständigt ha penningpolitikens behov i minnet. 
Benoît Hamon (PSE ).
    Herr talman, herr kommissionsledamot, herr Trichet! Jag kan föreställa mig hur nöjd ni måste vara när ni läser Kurt Joachim Lauks betänkande, och jag skall inte klandra er för det.
Till att börja med kan den samstämmighet som uppstår inom parlamentet i fråga om ECB:s ortodoxa penningpolitik med rätta fylla er med glädje. Om man sedan noterar i vilken utsträckning Kurt Joachim Lauks betänkande ligger i linje med era rekommendationer och betonar den politiska makt ECB har i praktiken så måste ni vara överlycklig! Ni har inget att frukta från parlamentets företrädare eftersom de är ivriga försvarare av de lösningar som ni rekommenderar och som emellertid, med tragisk automatik, inte har lyckats återupprätta tillväxt och förtroende i Europa.
Så gläd er! I Lauks betänkande läggs det fram bättre förslag än de reformer av sociala trygghetssystem som ni rekommenderar, bättre förslag än de måttliga löneökningar som ni föreslår, bättre förslag än den minskning av offentliga utgifter som ni bevakar. I betänkandet uppmanas till en ökning av arbetstiden i Europa.
Det här är min första mandatperiod i parlamentet. Som ledamot i utskottet för ekonomi och valutafrågor har jag vid flera tillfällen ingripit i kammaren för att uttrycka min oro, bland de tomma bänkarna, över de klena ekonomiska och sociala resultaten av de ekonomiska riktlinjer som kommissionen och er institution har beslutat om. Jag konstaterar i förbigående att de som genom detta betänkande kommer att få bära bördan av ökad arbetstid har varit mer aktiva än ni med att kämpa mot övervärderingen av euron genom att rösta nej, i Frankrike och Nederländerna, till den politik som ni stöder.
Jag är en varm anhängare av Europa. Som sådan är jag för valutastabilitet, och jag försvarar bestämt en större konvergens av de europeiska ekonomierna, men jag uppmanar er att erkänna att det finns fler än en möjlig finans- och penningpolitik och att komma ihåg att resultatet av er mandatperiod kommer först och främst att bedömas utifrån européernas vardagsliv och vad de har att säga om sina liv. 
Avril Doyle (PPE-DE ).
    Herr talman! Jag välkomnar kommissionen och Jean-Claude Trichet. Jag skall begränsa mina anmärkningar till Maatenbetänkandet.
Att euron är impopulär i vissa länder i euroområdet är väl ingen överraskning. De finns två huvudskäl till detta, och inget av dem har något att göra med bristen på kommunikationsstrategi. För det första har uppfattningen att eurons införande har lett till ökad inflation i medlemsstaterna skadat valutans anseende avsevärt, trots att endast 0,2 procent av ökningen kan tillskrivas euron enligt officiell statistik. Detta makroekonomiska medelvärde döljer dock stora prisökningar för en lång rad dagligvaror och tjänster, som kaffe, grönsaker, bröd, hårvård och parkeringsavgifter, till stor del på grund av opportunistiska prishöjningar eller avrundningar under övergångsperioden.
För det andra speglar våra medborgares inställning till euron den ekonomiska situationen i deras egna länder och deras osäkerhet om framtiden, pensionerna, arbetstillfällena för deras barn och många andra frågor. Även om euron kan främja den ekonomiska tillväxten, kan den inte göra det på egen hand utan en klok skattepolitik och god ekonomisk förvaltning i varje medlemsstat.
För att nå Lissabonmålen och inte bara använda oss av samma gamla Lissabonretorik måste vi omedelbart fokusera på ekonomiska reformer, särskilt i länder med oacceptabelt hög arbetslöshet och usel tillväxttakt. Den nye rådsordföranden Tony Blair fokuserade i sitt tal till Europaparlamentet – och vilket otroligt framförande det var; tydligen har diplomaterna haft ett finger med i spelet sedan toppmötet – helt riktigt på detta som en prioritering och på den intoleranta så kallade europeiska sociala modellen, som skyddar de privilegierade och inte gör någonting för att skapa arbetstillfällen och investeringar eller öka den ekonomiska tillväxten. PR- eller informationskampanjerna kommer att vara ett arbete i motvind, slöseri med pengar och tid, såvida de inte sker inom ramen för en god ekonomisk förvaltning. Euron kommer bara att fortsätta att vara en syndabock för medlemsstaternas egna misslyckanden.
När det gäller stabilitets- och tillväxtpakten, som EMU grundades på, är jag säker på att bristen på rättvisa i upptuktelsen av felande medlemsstater kommer att höra till det förgångna under den reviderade och förhoppningsvis stabila pakten. Vår gemensamma valutas trovärdighet och dess offentliga anseende och acceptans är beroende av att alla medlemsstater ansluter sig helt till den och att bestämmelserna tillämpas lika under stabilitetspakten.
Det är ingen tillfällighet att euron har accepterats fullständigt i mitt eget land, Irland. Det stämmer att vi hade ett mycket framgångsrikt övergångsprogram, men än viktigare är att vi har en arbetslöshet på 4 procent, mindre än hälften av genomsnittet i EU, och vår ekonomiska tillväxt närmar sig 6 procent, tre gånger mer än genomsnittet i EU. Vi är villiga att hjälpa nya medlemsstater med deras övergångsförberedelser. Vi har redan samarbetsprojekt med Cypern och Malta.
Sammanfattningsvis är EMU och euron ett mycket framgångsrikt alleuropeiskt projekt för handel, resor och pristransparens, och över en natt har euron blivit en internationell reservvaluta. Euron kan bli pricken över i för en god ekonomisk förvaltning, men ingen propaganda eller vinkling kan någonsin sälja den av egen kraft. 
Antolín Sánchez Presedo (PSE ).
    Herr talman, ordförande Trichet, kommissionsledamot Almunia, mina damer och herrar! Jag välkomnar Europeiska centralbankens årsrapport som ett tecken på öppenhet, och dess presentation och debatt i parlamentet som ett utövande av demokratiskt ansvar.
Under 2004, året för utvidgningen till 25 länder, har räntenivån bibehållits, och priserna har inte förändrats jämfört med slutet av förra året. Det har därför varit en stabil situation, men också en situation med brist på dynamik. De ekonomiska resultaten inom euroområdet har inte uppfyllt förväntningarna: den ekonomiska verksamheten har inte visat någon nämnvärd ökning inom ramen för den största tillväxten i världen under de senaste 20 åren, den internationella handeln har förlorat marknadsandelar och skillnaden mellan produktionen i EU och i Förenta staterna har ökat, medan det inte har skett några större förändringar på arbetsmarknaden.
Det är därför inte bara reflektion som behövs, utan också stort engagemang: en hållbar tillväxt och sysselsättning är européernas största bekymmer. Reformen av stabilitets- och tillväxtpakten är en bra reaktion, eftersom den ersätter ett mekaniskt tillvägagångssätt med förnuft.
Just nu vill vi betona Europeiska centralbankens särskilda förmåga att vidta åtgärder för ekonomiska förhållanden för alla. Vi välkomnar i synnerhet hänvisningen i rapporten till de små och medelstora företagens situation, och vi vill betona att ni även i fortsättningen kommer att ha vårt stöd vid era åtaganden under denna kritiska period när det är nödvändigt att öka förtroendet för det gemensamma projektet. 
Stanisław Jałowiecki (PPE-DE ). –
    Herr talman! Jag för min del håller verkligen med om att mitt land, Polen, bör uppfylla villkoren för att gå med i valutaunionen så snart som möjligt. Men samtidigt är jag stark motståndare till idén om en EU-uppbackad, eurofrämjande propagandakampanj. Den här idén härrör från den felaktiga tron att samhällen inte är kapabla att inse fakta på egen hand och att de behöver den upplysta eliten för att hjälpa dem med detta. Denna tro har nyligen kritiserats i debatten om utkastet till konstitutionsfördraget, och jag är tämligen säker på att det kommer att kritiseras igen.
Jag kommer från en region som hyser den största tyska minoriteten i Polen. Dessa människor reser till arbetet i Tyskland varje dag, och de har känt av den förändring som euron medfört när det gäller deras egna ekonomiska omständigheter. De lever inte socialt isolerade, utan kommunicerar med sina grannar. Vilka teoretiska argument kan vi lägga fram som kan åsidosätta deras personliga erfarenheter? Hur mycket pengar kommer vi att behöva lägga ut för att övertyga dem om att priserna inte kommer att stiga om euron införs, med tanke på att de redan har upplevt en sådan höjning tidigare?
Jag uppmanar EU att erkänna att man har valt fel riktning, och att överge sina försök att använda dyra reklamstrategier för att förändra förhållandena, vare sig de är välformulerade eller inte. Sådana strategier kommer inte att förändra människors inställning. Vad som däremot skulle förändra deras inställning är en stark och stabil europeisk valuta utan behov av lovord. Vi borde skapa de ekonomiska förhållanden som behövs för att euron skall kunna bli just en sådan valuta i verkligheten. 
Joseph Muscat (PSE ).
   Även om införandet av euron var en av de viktigaste händelserna i Europeiska unionens historia gjordes misstag; de var inte små, och de resulterade i att eurons popularitet minskade bland européerna. Vi har, som nya medlemsstater, fördelen att kunna lära oss av dessa misstag. Först och främst måste vi se på effekten på levnadskostnaderna; statistiken visar utan tvekan att den genomsnittliga levnadskostnaden endast ökade minimalt med införandet av euron, men, som några kolleger till mig har påpekat, om man gräver djupare i ämnet inser man att priserna på varor och tjänster som unionens medborgare använder sig av till vardags ökade avsevärt. 
För det första bör en kampanj om euron fokuseras på konsumentskydd och på förebyggande av oegentliga prishöjningar snarare än på ytliga frågor, för vi kan inte tillåta att valutabytet blir ännu en möjlighet för ett fåtal oansvariga affärsmän att ta tillfället i akt att höja priserna mer än de borde. För det tredje finns det behov av ett brett samråd mellan arbetsmarknadsparterna när det gäller införandet av euron. I Malta togs till exempel beslutet att vi skulle gå med i växelkursmekanismen ERM2 nu ensidigt av regeringen utan något som helst samråd, inte ens om referensräntan. Detta är det perfekta receptet för ett ytterligare stärkt motstånd i framtiden. Det är inte på detta sätt som saker bör göras. Jag anser att europrojektet är mycket viktigt för EU och för de nya medlemsstaterna, men det borde genomföras utan onödig brådska, för, som man skulle kunna säga, brådskan sätter krokben för sig själv, och det är enbart de fattigare befolkningsgrupperna som blir lidande av denna brådska.
Zita Pleštinská (PPE-DE ).
    Jules Maatens betänkande ger oss tillfälle att utvärdera ett antal förmåner med medlemskap i Ekonomiska och monetära unionen som en framträdande symbol för den europeiska integrationen och ett sätt att föra EU:s medborgare närmare de ideal som unionen grundas på. Vad som gör det än mer betydelsefullt är att tio nya länder förbereder sig för införandet av euron som sitt lagliga betalningsmedel när de har uppfyllt de fem huvudsakliga Maastrichtkriterierna, på grundval av deras åtaganden i anslutningsfördraget.
Trots att fördelarna med den gemensamma valutan och de åtföljande mekanismerna inte kan bestridas har en viss del av EU:s befolkning en negativ syn på euron, då man också förknippar den med prisökningar. De stöder sig på medborgarnas åsikter hos 12 EU-medlemmar, som i slutändan inte besannats. De återspeglar också oron hos medborgarna i tre av de gamla medlemsstaterna som inte antog euron.
Även om jag träffar en del kolleger som anser att informationskampanjer är pengar kastade i sjön får den färska erfarenheten av de två olyckliga folkomröstningarna i Frankrike och Nederländerna mig att tro att uppbyggnaden av EU:s viktigaste projekt, den europeiska konstitutionen, strandade på grund av brist på information. Och en sammanhängande, ambitiös och långsiktig kommunikationsstrategi vad gäller euron kan hjälpa oss att återfå kontakten med medborgarna och överbevisa dem om fördelarna med EU i vardagslivet. Kampanjen måste vara tydlig och begriplig, men framför allt rättfram och huvudsakligen rikta sig till mer avlägsna regioner med begränsade möjligheter att sprida information till allmänheten. Den borde riktas till personer på arbetsmarknaden och, i synnerhet, till riskgrupper såsom pensionärer, arbetslösa, funktionshindrade personer och minoriteter. Den borde användas för att förklara de grundläggande principerna för konsumenter för att förhindra att de förknippar förändringar i prisnivå direkt med införandet av euron – exempelvis införandet av dubbel prissättning och en passande sammanfattning.
I andan av projektet för monetär stabilitet i EU, som är dess hittills mest framgångsrika projekt, bör vi uttrycka vårt instämmande med detta betänkande, så att de korrekta förfaranden och den korrekta sakkunskap som erhållits i samband med tidigare införande av euron, som förklarats med en lyckad kampanj, också skapar fördelar vid införandet av euron i de nya medlemsstaterna liksom vid framtida utvidgning. 
Justas Vincas Paleckis (PSE ).
    Resolutionsförslaget är av särskild betydelse för de länder i EU som snart kommer att bli medlemmar i euroområdet. De länder som för närvarande är medlemmar i växelkursmekanismen ERM2 är Litauen, Estland, Slovenien och Danmark. De första tre länderna har en god chans att införa euron och dra fördel av dess förtjänster 2007.
Litauen och Estland är de enda av EU:s medlemsstater vars valuta redan har varit knuten till euron sedan flera år tillbaka. Av den anledningen bör anslutningen till den gemensamma valutan gå smidigt. De rykten som cirkulerat om att införandet av euron i de tolv staterna följdes av en stor prisökning kan dock få en negativ inverkan. En konstlad efterfrågan på vissa varor och affärsmäns strävan efter att avrunda priserna grovt för egen vinning kan i onödan väcka panik; därför är en läglig och korrekt informationskampanj särskilt betydelsefull, vilket beskrivs i resolutionen, liksom en studie av såväl de positiva som de negativa erfarenheterna i de stater som har infört euron. 
Tvillingmodellen kan vara till stor hjälp, men med 18 månader kvar till eurons införande har så vitt vi vet de tre nämnda länderna ännu inte fått någon partner i detta tvillingprogram. Dessa stater bör uppmanas att finna partner så snart som möjligt och att arbeta ännu mer energiskt.
Joaquín Almunia,
   . Herr talman! I ett av de första talen sade Wolf Klinz att införandet av euron har varit framgångsrik, och jag delar den åsikten, vilket Wolf Klinz och Europaparlamentet är väl medvetna om, men jag delar också den oro som de människor hyser som under debattens gång har sagt att vi måste fortsätta att anta tydliga beslut och riktlinjer för att säkerställa en fortsatt framgång, för det är viktigt för oss, både som medborgare och som försvarare av projektet för europeisk integration.
Vad gäller de förutsättningar under vilka euron införts stämmer det att det förekommit missbruk, i vissa länder mer än i andra, när det gäller att dra fördel av valutabytet för att avrunda vissa priser uppåt och höja dem. Det är också så att de länder som varit mer och bättre förberedda har kunnat förhindra praktiskt taget all sorts missbruk som förekommit i länder som inte förberett sig inför den gemensamma valutan i tillräcklig grad genom informationskampanjer, men också genom förhandlingar med de sektorer som påverkas, genom öppenhet med förevisande av båda priserna under en rimlig tidsperiod före det faktiska införandet av mynt och sedlar och även genom information under de dagar som följer direkt på det att den nya valutan trätt i kraft.
Det har sagts att både Europeiska centralbanken och kommissionen har studerat de allmänna effekterna av missbruk när det gäller prisindex, som inte överskred 0,2–0,3 procent, men den negativa uppfattningen hos en stor del av medborgarna består. Jag instämmer med Avril Doyles åsikt att de medborgare som är skeptiska till euron nu, flera år efter införandet av mynt och sedlar, är det mycket mer på grund av den ekonomiska situationen, den ökade arbetslösheten, oförmågan att främja investeringar och generera sysselsättning än på grund av deras minne av det missbruk som förekom för några år sedan.
Frågan om missbruk får inte överdrivas. Den danska finansministern, Thor Pedersen, säger i dansk press i dag att prisökningarna inom vissa tjänster – barer, restauranger och vissa tjänster som erbjuds direkt till medborgare – under januari och februari 2002 var praktiskt taget identiska i Danmark, ett land som inte tillhör euroområdet, med de ökningar som ägde rum i de länder som införde euron. Så vi får inte överdriva, men vi måste lära av erfarenheter, i synnerhet när det gäller de nya medlemsstater som strävar efter att integrera sin valuta med euron under de kommande åren, och det är vad vi gör.
Medborgarnas åsikter om den ekonomiska situationen, deras förtroende för den och för politiska och ekonomiska ledare går naturligtvis mycket längre än enbart vad gäller om det har förekommit missbruk i avrundningen av vissa priser eller inte. Vi måste tala om detta, som vi har gjort i den här debatten och som vi kommer att fortsätta göra i andra, om genomförandet av de nödvändiga strukturella reformerna som vi har diskuterat och som vi diskuterar inom ramen för den reviderade Lissabonstrategin; vi måste fortsätta att tala om hur vi skall tillämpa stabilitets- och tillväxtpakten – och jag hänvisade tidigare i mitt första tal till kommissionens åtagande att tillämpa den nya pakten effektivt – och jag skulle vilja be några av er, som har ifrågasatt möjligheten att tillämpa regler om budgetordning i framtiden inom ramen för Ekonomiska och monetära unionen nu när pakten har reformerats, att ta hänsyn till realiteterna när det gäller tillämpningen. Vi har diskuterat hur pakten bör reformeras. Den debatten är över nu. De två nya bestämmelserna har trätt i kraft, och nu tillämpar vi den nya pakten. Och jag vill be de ärade ledamöterna att uttrycka sin åsikt vad gäller hur bestämmelserna tillämpas snarare än hur ni skulle ha velat att bestämmelserna löd, för stabilitets- och tillväxtpaktens trovärdighet beror också – i hög grad – på era åsikter, och när några av era medborgare eller några politiker i medlemsstaterna hör vissa av er uttrycka åsikten att det inte längre existerar några budgetbestämmelser tror de på det, och jag vill inte att vissa finansministrar skall tro att det inte existerar några budgetbestämmelser. 
Jean-Claude Trichet,
   . Herr talman!
Ja, jag skall tala på franska också. Jag talar båda språken. Jag försöker till och med tala tyska, som ni kanske har märkt, och jag skulle vilja kunna tala ännu fler språk. 
 Jag är imponerad av att prisstabiliteten är så väl förankrad hos alla här och hos alla våra medborgare. Jag tycker att det är mycket viktigt att behandla denna fråga, som i viss utsträckning ibland anses vara en besatthet hos ECB. Frågan är en besatthet hos ECB eftersom den är ECB:s uppdrag. Den speglar också tydligt det budskap som vi får från Europas folk. De ber oss att upprätthålla prisstabiliteten, att bevara den. Jag anser att det vore ett stort misstag att ändra definitionen av prisstabilitet. Det är inte vad Europas folk kräver. Detta betyder visserligen inte att nästan 2 procent är bra, men hellre det än nästan 3 procent. Det vore absolut motbjudande i våra medborgares ögon.
Vi uppmanas att åstadkomma prisstabilitet inte bara genom fördraget och genom de budskap som vi får i parlamentet och från våra medborgare, utan den är också absolut nödvändig för förtroendet i Europa: för hushållens förtroende och förtroendet i allmänhet. Förtroende är en viktig beståndsdel för att skapa tillväxt och arbetstillfällen. Det vore ett stort misstag att tro att vi kan motsätta oss prisstabilitet å ena sidan och skapa tillväxt och arbetstillfällen å andra sidan. Genom att vara trovärdiga med prisstabiliteten bygger vi tvärtom upp förtroendet i Europa, och vi säkrar också den mycket låga marknadsränta som har nämnts.
I Europa har vi haft de lägsta räntorna på de senaste hundra åren. Jag talar inte bara om de korta räntorna, utan också om de tioåriga räntorna. De tioåriga räntorna bestäms av marknaden själv, av det fria mötet mellan utbud och efterfrågan på besparingar. Om vi har den lägsta räntan på hundra år, beror det på att prisstabiliteten är trovärdigt, eftersom vi – valutans utgivare – är trovärdiga. Detta är bra för arbetstillfällena och tillväxten. 
Jag vill säga två saker. Med en god monetär politik kan mycket uträttas. Man kan skapa förutsättningar för tillväxt och skapande av arbetstillfällen, men man kan inte uträtta allt. Vi har sett bevis på det i euroområdets själva kärna, i jämförelserna mellan olika länder – och ett flertal ledamöter har yttrat sig mycket välformulerat om sina egna länder. Det är i själva verket andra faktorer som har betydelse. En sund budgetpolitik är utan tvekan en av dem, liksom reformer. Jag skall inte uppehålla mig vid dessa faktorer, men de är helt avgörande. Det är en hållning som vi helt delar med kommissionen, och jag är angelägen om att säga det här.
Jag skulle också vilja ta upp en annan punkt, herr talman, som jag anser är oerhört viktig: frågan om vårt oberoende och om våra förbindelser med de verkställande organen, med parlamentet och med kommissionen, har berörts. Varannan vecka bjuder vi in Joaquín Almunia till ECB-rådet, och varannan vecka bjuder vi in ordföranden för eurogruppen. Som Almunia sade bjuder eurogruppen in mig själv varje månad. Det innebär totalt tre inbjudningar varje månad. Vårt eget inbjudande är för övrigt i enlighet med fördraget. Detta fastställs i själva fördraget: vi träffas varannan vecka, och varannan vecka bjuder vi in ordföranden för eurogruppen. Det finns alltså tillfälle till dialog vid tre tillfällen per månad, vid tillämpning av fördraget, med ett starkt fasthållande vid oberoende. Europeiska centralbanken är helt oberoende, och det är nödvändigt. Vi skulle inte ha våra nuvarande räntenivåer 10 år, 30 år och 50 år framåt om det inte var känt att vi är oberoende och, inte minst, om det fanns det minsta tvivel i fråga om vårt oberoende. Jag säger dock än en gång att personlig kontakt äger rum på bestående grund. Jag har närmare kontakt med Europaparlamentets behöriga utskott, genom Pervenche Berès, och med Europaparlamentets plenarförsamling än min kollega Alan Greenspan har med kongressen i Förenta staterna. Detta är inte nödvändigtvis allmänt känt, men kontakt äger rum mycket ofta, och på samma sätt äger kontakt med de verkställande organen rum oerhört ofta, eftersom det kan ske vid tre tillfällen per månad.
När det gäller frågan om öppenhet vill jag påpeka hur fästa vi är vid den; vi anser att den är oerhört viktig. Vi skapade en ny princip om öppenhet. Ända sedan Europeiska centralbanken upprättades har det beslutats att vi skall fastställa vår prognos omedelbart efter ECB-rådets beslut och att en presskonferens skall äga rum som gör det möjligt för oss att inte enbart utarbeta en prognos utan också svara på frågor. Detta förekom inte före upprättandet av Europeiska centralbanken. Det var inte alls ”aktuellt” bland centralbanker, och vi påverkade dessutom de andra centralbankerna som också började förklara sina aktiviteter. Tidigare förklarade de helt enkelt detta fem eller sex veckor senare, när de publicerade protokollet från sina överläggningar.
Jag skulle vilja ta mig friheten att betona att vad vi gör sträcker sig utöver detta, eftersom vi omedelbart lägger fram en fyra- eller femsidig prognos, vilket är den prognos som vi själva enats om i ECB-rådet. Därutöver har vi presskonferensen.
Det stämmer att mina kolleger och jag i nuläget anser att det är mycket viktigare att kämpa för ECB-rådets kollegiala ställning än att klargöra individuella ståndpunkter. Vi befinner oss i en ytterst ovanlig miljö, EU-miljön, och vi har den gemensamma valutan i 12 suveräna stater. Vi anser att vår uppgift är att kämpa för detta kollegium, som är det relevanta organet.Vi störs emellertid inte det minsta av idén om samråd. Vi debatterar frågor inbördes. Det är inte fråga om att skjuta upp minsta beslut, och jag kan bevisa det. Efter de tragiska händelserna i New York den 11 september hade vi möjlighet att fatta mycket viktiga beslut inom loppet av några få timmar. Av den anledningen kan jag lugna er fullständigt vad gäller den frågan. Vi tror därför verkligen att vår princip om öppenhet, som var nyskapande och som sträckte sig längre än vad som var ”aktuellt” för centralbanker, är den rätta principen för Europeiska centralbanken. 

Tack, herr Trichet! Ni är alltid välkommen till Europaparlamentet.Debatten är avslutad.Omröstningen kommer att äga rum på tisdag. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är en debatt om en andrabehandlingsrekommendation (A6-0196/2005) av Antonios Trakatellis för utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring för tjugoandra gången av rådets direktiv 76/769/EEG om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om begränsning av användning och utsläppande på marknaden av vissa farliga ämnen och preparat (beredningar) (ftalater i leksaker och barnavårdsartiklar) (5467/1/2005 – C6-0092/2005 – 1999/0238(COD)). 
Antonios Trakatellis (PPE-DE ),
    – Herr talman! Det direktiv som debatteras rör restriktioner för användning av ftalater i leksaker och barnavårdsartiklar för att skydda barn, som är en av befolkningens mest sårbara grupper. Anledningen är att ftalater, som i allmänhet används i stora mängder för att ge böjlighet åt leksaker och barnavårdsartiklar gjorda av formbart material, utgör vetenskapligt bestyrkta risker.
Det är anledningen till att Europeiska kommissionen för sex år sedan lade fram det direktiv som vi debatterar nu, som innehåller förslag till ett förbud mot försäljning på marknaden av artiklar som är tänkta att placeras i munnen på barn under tre år och, samtidigt, tilläggsbestämmelser om märkning av alla andra artiklar. I direktivet föreslås till och med ett tillfälligt förbud i väntan på det slutgiltiga antagandet av direktivet.
Europaparlamentet krävde vid första behandlingen ett förbud mot alla ftalater i leksaker samt produkter och barnavårdsartiklar för barn under tre år och märkning av alla dessa produkter tänkta för barn över tre år men som skulle kunna stoppas i munnen på barn under tre år.
Det har tagit fem hela år för medlemsstaterna efter parlamentets första behandling att nå en gemensam ståndpunkt i rådet. Efter fem år av diskussioner – för att inte säga inaktivitet – har rådet alltså lagt fram en gemensam ståndpunkt; såväl kommissionens förslag till direktiv som Europaparlamentets första behandling har dock genomgått betydande ändringar.
Först och främst behandlas de sex ftalaterna inte längre som ämnen inom samma kategori eller som att de utgör samma fara för barns hälsa på grundval av vetenskapliga rapporter av den behöriga vetenskapliga kommittén. Rådet delar in dem i två kategorier:
För den första kategorin med tre ftalater, nämligen DEHP, DBP och BBP, föreslås ett totalförbud mot alla leksaker och barnavårdsartiklar, eftersom riskbedömningen visade att dessa ämnen är cancerframkallande, mutagena och reproduktionstoxiska. Här är rådets ståndpunkt mycket tydlig.
För den andra kategorin, med de övriga tre ftalaterna, nämligen DINP, DIDP och DNOP, har rådet föreslagit ett partiellt förbud. För att uttrycka det lite tydligare: de är förbjudna för barn under tre år, men artiklar som kan komma i kontakt med munnen tillåts såväl att användas som, naturligtvis, att finnas på marknaden för barn över tre år.
Detta skulle inte vara något problem om vi inte hade haft det relevanta expertutlåtandet från Vetenskapliga kommittén för toxicitet, ekotoxicitet och miljö, och om det inte fanns någon tvekan vad gäller dessa ämnens säkerhet. Jag kan tala om att det finns experimentella data från försök på råttor och möss som visar att dessa tre ämnen orsakar neoplasma i lever och njurar. Det finns under alla omständigheter ingen fullständig analys av återverkningarna på människor, och följaktligen har den relevanta riskbedömningen inte avslutats. Hänsyn måste dock tas till försiktighetsprincipen, vilket rådet gör genom att förbjuda dessa sammansättningar för alla leksaker och barnavårdsartiklar för barn under tre år men tillåta dem för barn över tre år, men utan någon säkerhetsventil såsom märkning för information till föräldrar.
I utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet krävde vi i slutändan ett förbud mot de tre ftalaterna när de är tänkta att komma i kontakt med munnen, och i leksaker och barnavårdsartiklar som kan komma i kontakt med munnen, och vi uppmanade kommissionen att göra ett utkast för riktlinjer för direktivets genomförande.
För att göra en lång historia kort fanns det helt klart fortfarande utrymme för inofficiella samtal med rådet i närvaro av kommissionen efter Europaparlamentets resolution. Slutligen nådde vi en överenskommelse. Avtalspaketet innehåller följande:
För det första ett förbud mot användning av de tre ftalaterna i alla artiklar som barn kan stoppa i munnen, för det andra en granskning av alla tillämpningsområden som innehåller dessa ämnen för medicinsk utrustning, för det tredje medtagande av artiklar för barnhygien i definitionen av barnavårdsartiklar, för det fjärde kommissionens antagande av riktlinjer för vad som innefattas av leksaker och barnavårdsartiklar som kan stoppas i munnen på barn och, slutligen, kommissionens studie av riskerna med plastartiklar som innehåller doftkomponenter.
Jag är mycket nöjd med resultatet, för rådet lät sig till sist övertalas av parlamentets argument att det inte är möjligt att tillåta detta ämne för barn över tre år och endast förbjuda det för barn under tre år, med tanke på att det finns anledning till oro kring ämnet.
Jag skulle oförbehållsamt vilja rekommendera att parlamentet röstar för dessa överenskomna ändringsförslag som vi, jag nämner det återigen, kom fram till tillsammans med rådet och kommissionen. Jag är säker på att vi på det sättet kommer att undvika tröttsam officiell förlikning och att detta direktiv kommer att offentliggöras och bli en del av gemenskapslagstiftningen omedelbart efter omröstningen vid andra behandlingen, och jag hoppas att det kommer att antas i morgon.
Jag skulle vilja begära att vi inte överger detta avtalspaket som vi lyckats åstadkomma och, följaktligen, att vi röstar för det som föreslås av de fem grupperna, av gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater, av socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet, av gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa, av gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen och av gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster. 
Günter Verheugen,
   . Herr talman, mina damer och herrar! I Tyskland har vi ett talesätt som säger att det i slutändan kommer att vara värt det. Då kommissionen lade fram sitt förslag till restriktioner för ftalater i leksaker och barnavårdsartiklar för rådet och parlamentet 1999 väntade man sig inte att det skulle gå så lång tid innan direktivet slutligen skulle antas.
Det verkade först inte vara möjligt att sammanföra de olika åsikterna på rådsnivå i en kompromiss, så medlemsstaterna beslutade att skjuta upp sitt beslut tills en serie riskbedömningar hade utförts i enlighet med förordning 793/93.
Jag tycker dock att det är viktigt att påpeka att barnen i Europa inte var utsatta för någon sorts fara i det läget, eftersom kommissionen i ett beslut enligt direktivet om allmän produktsäkerhet hade uppmanat medlemsstaterna att förbjuda vissa leksaker och barnavårdsartiklar som innehöll de nämnda sex ftalaterna, fastän detta beslut regelbundet måste förlängas för att det skall fortsätta att gälla.
Det gläder mig därför mycket att rådet och parlamentet nu har nått en överenskommelse så snart efter det att de flesta av riskbedömningarna har gett resultat och den behöriga vetenskapliga kommittén har framfört sina åsikter. Denna kompromiss, som kommer att tjäna som grund för vad som nu kommer att bli en bestående regel, tar hänsyn till försiktighetsprincipen utan att därför förlora proportionalitetsprincipen ur sikte.
Jag skulle på kommissionens vägnar vilja tillkännage att vi inte är benägna att godta ändringsförslagen 22 och 23, av den anledningen att de inte återspeglar den kompromiss som nåddes mellan parlamentet och rådet.
Under förhandlingarna mellan rådet och parlamentet hade kommissionen erbjudit sig att göra två uttalanden för att underlätta en kompromiss, och detta skall jag göra nu. Det första uttalandet har att göra med sammanställningen av en handbok och lyder som följer: 
 ”Så snart direktivet om begränsning av utsläppande på marknaden och användning av ftalater i leksaker och barnavårdsartiklar (22:a ändringen av rådets direktiv 76/769/EEG om begränsning av användning och utsläppande på marknaden av vissa farliga preparat) antagits, kommer kommissionen i samråd med de av medlemsstaternas experter som ansvarar för förvaltningen av direktiv 76/769/EEG samt de berörda parterna att utarbeta en handledning för att underlätta direktivets genomförande. Handledningen kommer i synnerhet att inrikta sig på bestämmelserna om begränsningar av vissa ämnen i leksaker och barnavårdsartiklar för barn under tre år i den mån de berör det villkor om vad som kan stoppas i munnen av barnen som närmare anges i bilagan till direktivet.” 
Det andra uttalandet rör användningen av doftkomponenter i leksaker för barn och lyder som följer: 
 ”Kommissionen bekräftar sin avsikt att ta sig an problemet med doftkomponenter i leksaker när rådets direktiv 88/378/EEG om leksakers säkerhet skall ses över. Därvid skall klargöras exakt vad som skall anses vara doftkomponenter, föreslås lämpliga åtgärder för att hantera de fastställda riskerna och säkerställas motsägelsefrihet i förhållande till de övriga bestämmelserna i nämnda direktiv.” 
Jag vill avsluta med att gratulera Antonios Trakatellis och det luxemburgska ordförandeskapet för rådet. Utan deras engagemang hade det inte varit möjligt att nå en överenskommelse i denna högst problematiska och betydelsefulla fråga. 
Horst Schnellhardt,
   . Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Rådet väntade i fem år med att lägga fram sin andrabehandlingsrekommendation för parlamentet, och jag betraktar det som ett uppvisande av stark ansvarskänsla, eftersom man väntade på resultaten av den omfattande riskbedömningen av ftalater, i synnerhet av DINP. EU:s riskbedömningar av DINP visar inte på någon risk i samband med användning för någon befolkningskategori, inberäknat spädbarn.
Trots detta förlängde rådet bestämmelsen om begränsning av ftalater i leksaker för barn från noll till tre år, på grundval av den studie som genomfördes av Vetenskapliga kommittén för toxicitet, ekotoxicitet och miljö. Försiktighetsprincipen återspeglades därigenom, på grundval av vetenskapliga resultat, i tillräcklig mån i praktiken.
Jag betraktar därför rådets förslag på stadiet för den andra behandlingen som opartiskt och realistiskt. Det tar hänsyn till behovet av att våra barns hälsa skyddas på ett adekvat sätt och klargör perspektiven för företag inom leksaksindustrin. Det är också positivt att vi har lyckats förhandla fram en överenskommelse mellan parlamentet och rådet, och jag riktar mig till mina kolleger i kammaren när jag säger att jag inte är fullständigt nöjd med den riktning som denna debatt har tagit eller med det resultat som har uppstått ur den. Låt mig förklara varför.
Till att börja med karaktäriseras våra nuvarande tillvägagångssätt av en överdriven betoning på försiktighetsprincipen. Vad är meningen med varningsmeddelanden om det inte finns något att varna för, och vad är meningen med förbud mot doftkomponenter som är tänkta att neutralisera dofter? Om vi fortsätter på det här sättet kommer vi i slutändan att bli en grogrund för förbud och panik. Omvänt finns knappt något dödsfall som kan tillskrivas ftalater, medan 380 människor dör varje dag till följd av rökning, och trots detta har vi ännu inte lyckats förbjuda rökning under sammanträdena här i kammaren. Folk blossar på så att ens ögon rinner.
För det andra överger vi vår mest grundläggande funktion – utformningen och antagandet av lagstiftning – till kommissionen genom att lägga fram dessa kompromissändringsförslag. Vad kommissionsledamot Günter Verheugen sade uppmuntrar till förtroende för kommissionen, och därmed kan jag inte göra annat än att råda till att vi fortsätter att hålla fast vid riskbedömningen med rådets ståndpunkt inför den andra behandlingen; då tror jag att vi kommer att nå ett positivt resultat i slutändan. 
Dan Jørgensen,
   . Herr talman! Jag vill börja med att tacka föredraganden, professor Antonios Trakatellis, som enligt min mening har visat en unik förmåga och en unik villighet att skapa kompromisser. Jag vill även tacka rådet, som också har ansträngt sig på några mycket grundläggande områden och därigenom visat att man tar parlamentet på allvar. Det förtjänar ett tack.
Särskild hänsyn bör tas till det faktum att det är mer än fem år sedan denna lagstiftning påbörjades. Nästan sex år har måst passera innan vi lyckats få en sådan viktig lagstiftning antagen som påverkar våra barns hälsa. Vi har här att göra med cancerframkallande och endokrinstörande ämnen. Detta är en fråga som påverkar alla i Europa varje dag och som människor tänker mycket på, och ändå har det tagit så lång tid. Därför är jag desto gladare över det resultat som vi har uppnått och som nu ligger framför oss. Det är verkligen ett positivt resultat. Först och främst har de tre farligaste ämnena förbjudits totalt, och detta är naturligtvis ett stort steg. För det andra skall de tre näst farligaste ämnena förbjudas i alla former av leksaker som kan stoppas i munnen, och det är förstås kärnan i detta förslag.
Det finns även andra positiva punkter som professor Trakatellis redan har hänvisat till och som jag inte skall upprepa. Jag vill dock betona att detta är ett grundläggande och viktigt exempel på lagstiftning där parlamentet har stått på sig. Vi har inte tillåtit oss själva att påverkas av industrins omfattande satsning på lobbyverksamhet. Industrin har inte tillåtits tvinga igenom sin ståndpunkt. Vi har hållit fast vid vår ståndpunkt att försiktighetsprincipen måste tillämpas på ett sådant viktigt område. Vi får naturligtvis inte heller tappa känslan för proportioner, men det är våra barns hälsa det är frågan om här, så försiktighetsprincipen måste tillämpas.
Vid ett antal tillfällen under förhandlingarna kunde jag inte låta bli att undra om jag hörde rätt – jag var faktiskt nästan tvungen att nypa mig själv för att vara säker – när några föredragande – om än endast ett fåtal – yttrade sig mot detta förslag. Våra barns hälsa stod på spel, och ändå var människor ovilliga att tillämpa försiktighetsprincipen. Jag kan också se att ett antal ändringsförslag, som Günter Verheugen hänvisade till, lades fram. Jag antar att det var fråga om ett översättningsfel, eftersom jag förstod det som att de var delar av kompromissen som personer inte kunde stödja. Dessa ändringsförslag är inte en del av kompromissen. Kompromissen innefattar inte de delar som står att finna i ändringsförslagen 22 och 23. 
Frédérique Ries,
   . Herr talman! Som talesman för gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa vill jag i min tur tacka professor Antonios Trakatellis för hans utmärkta arbete och för kvaliteten på den kompromiss som förhandlats fram med det luxemburgska ordförandeskapet om förbud mot och restriktioner för de sex ftalater som används som mjukgörare i barnleksaker och barnavårdsartiklar, och som delats in i två kategorier som jag inte skall hänvisa till igen här.
Direktivet berör europeiska familjers dagliga liv och markerar början till slutet för dessa sex ämnen, som utgör en fara för hälsa och miljö eftersom de är reproduktionstoxiska och särskilt skadliga för immunsystemet och hormonsystemet. De vetenskapliga bevisen blir allt fler. Jag skall inte ta upp allt här, men alla varningssignaler har börjat blinka.
Det är helt logiskt att de 25 ländernas handels- och industriministrar önskade dra tillbaka dessa sex ftalater från marknaden, i enlighet med det förslag som lades fram av vår före detta kollega, den nederländske liberalen Jan Brinkhorst, i september 2004. Detta skedde på grundval av rekommendationen från Vetenskapliga kommittén för toxicitet, ekotoxicitet och miljö. Det var också av praktiska skäl, eftersom de vet att det finns ett mycket stort antal ersättningsämnen som redan finns på marknaden, som exempelvis citrat.
Parlamentet för sin del önskade stärka den gemensamma ståndpunkten huvudsakligen av två skäl: för det första är det vettigare, eftersom det från och med nu, i och med kompromissen, inte längre görs någon åtskillnad mellan ett barn som är över tre år och ett barn som är yngre som stoppar leksaker i munnen och, för det andra, eftersom det är vårt ansvar som valda företrädare för EU:s medborgare att inte enbart säga nej till dessa ftalater i leksaker utan också – om det skulle behövas – gradvis reglera eller förbjuda alla ftalater.
Vad mig beträffar anser jag att skyddet av våra medborgares hälsa förtjänar bättre än detta fragmenterade förbud. Det är svårt för mig att förklara för väljarna att, som vi har förordnat, en napp med DEHP som mjukgörare är farlig för nyfödda barn, men att en nål som används för dropp och som innehåller samma DEHP å andra sidan är ofarlig för en prematur baby. Faran är egentligen densamma.
Det är anledningen till att denna lagstiftning måste betraktas som en första tillämpning av försiktighetsprincipen för ftalater. Kommissionen, Günter Verheugen, måste agera snabbt på området för medicinteknisk utrustning och på områdena för livsmedelsförpackning och golvbeläggningar. Detta är den sunda lagstiftning som EU:s medborgare väntar på. 
Jillian Evans,
   .Herr talman! Det är anmärkningsvärt att det har tagit åtta år, tre kommissioner och elva ordförandeskap att verkligen nå denna punkt. Direktivet är mycket försenat, men vi kan åtminstone vidta åtgärder för att skydda barnen från dessa höga koncentrationer av giftiga ämnen i deras leksaker.
Det är meningen att leksaker skall vara roliga och säkra. Mjuka PVC-leksaker som innehåller farliga ämnen är varken roliga eller säkra, och det är därför som ett förbud är så viktigt. Det är skandalöst att barns leksaker innehåller ftalater som kan försvaga immunsystemet, orsaka leverskador och påverka hormonbalansen, särskilt när det finns andra alternativ.
Jag vill därför tacka föredraganden, professor Antonios Trakatellis, för hans arbete med att nå denna överenskommelse, och jag upprepar hans uppmaning till parlamentet att stödja kompromissändringsförslagen vid morgondagens omröstning. Det gläder mig att vi har kommit överens om ett förbud i stället för märkning för barn under tre år, vilket inte hade varit effektivt. Det faktum att detta kommer att omfatta alla leksaker som kan stoppas i munnen är också avgörande, liksom kommissionens riktlinjer om vad detta kommer att innebära exakt och vilka produkter som kommer att omfattas för att garantera högsta skyddsnivå. Vi har hört om detta från kommissionsledamoten.
Jag anser att detta är en verklig prestation, trots att det har tagit så lång tid och trots påtryckningar från industrin. Jag anser att vi har dragit rätt slutsats och att denna lagstiftning kommer skydda hälsan för små barn. 
Jonas Sjöstedt,
   . Herr talman! Den andrabehandlingsrekommendation som vi har framför oss anser jag vara en framgång för konsumenterna. Det är en framgång för barnens hälsa och ett väldigt bra exempel på hur försiktighetsprincipen skall tillämpas. När vi har konkreta varningar från de vetenskapliga experterna om att folkhälsan är hotad, är det vår skyldighet som politiker att agera.
En viktig orsak till att vi har nått denna framgång i parlamentet är att föredraganden, Trakatellis, har varit så hård och bestämd i förhandlingarna. Jag skulle vilja tacka honom för hans sätt att genomföra detta arbete som har lett till att vi har kunnat nå denna enighet, så att även de sista tre omstridda ftalaterna kan förbjudas i produkter som är barnleksaker och som används för barn mellan tre och sex år.
Det har varit stor diskussion i utskottet om hur mycket vetenskapliga bevis som krävs för att ett sådant här beslut skall kunna tas. Jag anser att vi vet tillräckligt när flera av de erkända kommittéerna säger att detta är farligt och medför risker. Då har vi en skyldighet att agera. Det är detta som försiktighetsprincipen innebär.
Det finns en annan del av detta beslut som jag också vill lyfta fram, nämligen att det nu är mer heltäckande genom att även produkter som gäller barnhygien tas med, vilket är en ganska stor marknad för dessa produkter. Det är viktigt att vi har fått igenom detta i förhandlingen och att dessa produkter omfattas av beslutet. Självklart kommer hela vår grupp att stödja förslaget till kompromiss med ministerrådet. 
Urszula Krupa,
   . Herr talman! Ftalater tillsätts i produkter, i synnerhet de som är gjorda av PVC, för att göra dem mer böjliga. Det stora antal produkter som detta gäller används till förpackningar, kosmetika, badartiklar och, olyckligtvis, leksaker. Dessa leksaker piper, är mjuka och särskilt roliga för små barn att leka med, vilket innebär att de ofta stoppas i munnen.
Forskning har visat att ftalater kan orsaka allergier samt lever-, njur- och lungskador. De kan också ha en skadlig inverkan på endokrina områden, och är reproduktionstoxiska och cancerframkallande. De nuvarande reglerna, som förbjuder användningen av ftalater på nivåer som överstiger 0,1 procent i vikt i barnavårdsartiklar och leksaker, skyddar barnen till viss del. Men de utgör ett otillräckligt skydd, i synnerhet eftersom den liberala ekonomin och konkurrenslagarna innebär att lagar ibland inte är någonting annat än önsketänkanden.
Behovet av information och utbildning för människor om dessa hot är ett stort problem. Det skulle vara att föredra att produkter som tillverkats av PVC skulle ersättas av sådana som tillverkats av trä, gummi, keramik, läder eller andra naturmaterial. Vi bör komma ihåg att den kompromisslösa reaktionen hos en organism, och i synnerhet hos spädbarn och små barn, på en sådan skadlig kompromiss är sjukdom. 
Liam Aylward,
   . Herr talman! Vi har blivit varnade av Världshälsoorganisationen att det globala antalet cancerfall kan öka med 50 procent till 50 miljoner nya fall till 2020. Med ett cancertal som ökar över hela världen i en sådan omfattning är medborgarna beroende av myndigheterna för att få hjälp, skydd och information. Som vi vet används ftalater i stora mängder. I vissa fall används en andel på upp till 45 procent för att öka böjligheten hos leksaker eller barnavårdsartiklar som tillverkas av mjukgjort material.
Jag stöder lagstiftningen, men innan jag välkomnar det kompromisspaket som företrädarna för Europaparlamentet och rådet har kommit överens om, vilket går längre genom att utvidga förbudet för koncentrationen i leksaker och barnavårdsartiklar till att gälla barn i allmänhet – till skillnad från den ursprungliga ordalydelsen, som hänvisar till barn under tre år – måste vi först få fram ett klargörande om den exakta risk som ftalaterna DINP, DIDP och DNOP innebär för barn. Jag kan konstatera att det finns olika åsikter om den fara som de utgör och skulle uppskatta ett klargörande om effekten så snart som möjligt.
Jag gratulerar föredraganden, Antonios Trakatellis, till jämvikten i betänkandet och stöder den allmänna uppmaningen om mer märkning och information för konsumenten. Jag håller också med om att det krävs mer forskning för att beakta barns exponering för faror från andra källor än leksaker.
Dessutom bör vi absolut forska i begränsning av användning och utsläppande på den europeiska marknaden av farliga ämnen för vilka spädbarn, barn, gravida kvinnor, äldre personer, arbetstagare och andra riskgrupper i befolkningen är kraftigt exponerade.
Sammanfattningsvis bör vi också främja produktionen av säkrare medicinska alternativ och främja deras marknader när de blir tillgängliga. 
Irena Belohorská (NI ).
    Barnleksakernas roll är inte enbart att roa, utan också att lära barn saker och att hjälpa dem att lära känna världen. Leksaker skall ge glädje åt barn, inte skada dem. Och det är av säkerhetsskäl, och för att barnen inte under några omständigheter skall skadas, som jag välkomnar betänkandet, och jag vill framför allt gratulera Antonios Trakatellis, huvudsakligen för att han som läkare respekterar regeln , gör framför allt inte någon skada.
Betänkandet skiljer mellan tre toxiska ftalater som verkligen bör förbjudas och tre andra som det råder tveksamheter om och som bör ersättas av icke-toxiska ämnen.
Enligt min uppfattning finns det ingen större mening med att skilja mellan leksaker som är utformade för barn under tre år och sådana för barn över tre år, för som mamma vet jag att de äldre barnen ofta leker med de yngre, och med samma leksaker. Det är viktigt att påpeka att ftalater inte enbart kan komma in i barnens kroppar genom munnen utan också genom huden, och på det sättet orsaka andra sjukdomar.
Vidare bör också leksakerna som barnen stoppar i munnen uppmärksammas. Av den anledningen föreslår jag att sådana leksaker skall märkas tydligt, och framför allt att de ftalater som en leksak innehåller, eller dess beståndsdelar, skall anges på den. Att använda så olämpliga leksaker som leksaker för djur är inte svaret. 
Bogusław Sonik (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill börja med att tacka Antonios Trakatellis för hans utmärkta arbete och för hans orubblighet i drivandet av den här frågan och i att uppnå lämpliga kompromisser.
Att skydda barns hälsa och säkerhet bör vara vår allra främsta prioritet. Detta gäller i synnerhet i fall där vi har ett direkt inflytande på den fråga som är roten i problemet, och där vi har möjlighet att fatta beslut och införa rättsliga begränsningar som minimerar lidandet hos våra yngsta medborgare och sjukdomsfrekvensen i denna grupp. En politik av det här slaget skulle vara ett bevis på EU:s goda avsikter och skulle vara lätt att förstå för allmänheten.
Forskning och analyser har visat att toxiska ftalater används i stor omfattning i tillverkningen av produkter och kläder för barn och att nivåerna av dessa preparat överstiger de säkerhetsnormer som har antagits i hög grad. Ftalater är kemikalier som tillsätts i plastprodukter, i synnerhet i sådana som tillverkas av PVC, för att göra dem mjukare. I majoriteten av fallen är dessa leksaker för små barn. Som Helen Perivier, samordnare av kampanjer för Greenpeace, med rätta påpekade är vissa tillverkare fullt medvetna om att de tillsätter sammansättningar som utgör ett hot mot barnens hälsa, men de misslyckas med att ta med i övervägandena att det är barn som är mest mottagliga för effekterna av dessa kemikalier.
Så länge som regeringar misslyckas med att tvinga företag att använda oskadliga ersättningsämnen kommer barn att fortsätta att utsättas för effekterna av ämnen som kan orsaka skador på lång sikt.
Forskning har visat att ftalater kan orsaka allergier och allvarliga njur- och leverskador och att de är cancerframkallande. Det har också bekräftats att ftalater har en negativ inverkan på nivåer av det manliga hormonet testosteron, som är nödvändigt för en normal utveckling hos en man. Samtidigt gör de att andra vävnader i människokroppen, inklusive dem i hjärnan, utvecklas onormalt. Nuvarande bestämmelser som styr användningen av sådana kemikalier lämnar mycket övrigt att önska, och omedelbara åtgärder bör vidtas för att förändra dessa förhållanden.
Detta är ett stort problem, och därför är det faktum att det luxemburgska ordförandeskapet och Europeiska kommissionen har lagt fram ett kompromissförslag som utvidgar förbudet mot ftalater till alla leksaker som barn kan stoppa i munnen att välkomna.
Frågan om importer från tredjeländer återstår att lösa. Leksaker som importeras från Fjärran östern har traditionellt innehållit höga nivåer av ftalater. 
Linda McAvan (PSE ).
   Herr talman! Jag är mycket nöjd över att vi har nått denna balanserade kompromiss, och jag är glad över att vi har slagit bort tanken på ett förbud som endast gäller produkter som är avsedda att stoppas i munnen. Vem som helst som har tillbringat lite tid med småbarn och spädbarn vet att de stoppar vad som helst i munnen, så den felaktiga uppdelningen fick utgå – precis som uppfattningen om barn under tre och över tre år, som vi diskuterade i utskottet. Jag är mycket nöjd med att den gemensamma ståndpunkten har ändrats och att vi nu har nått en kompromiss.
Det som slog mig när jag tittade närmare på detta för första gången var att det finns ett alternativ. Det går att använda alternativa kemikalier, så det är helt rätt att förbjuda dessa farliga kemikalier.
Jag har en fråga till kommissionen om kompromissamtalen om en granskning av användningen av ftalater i medicinteknisk utrustning. Har kommissionen nu en tidsplan för granskningen och någon uppfattning om omfattningen? En färsk undersökning från Harvard har gjort mig bekymrad, vilken visar höga koncentrationer av DEHP i spädbarn och nyfödda som har fått läkemedel intravenöst, troligen på grund av att kemikalier läcker från intravenösa slangar och droppåsar.
Slutligen vill jag tacka Antonios Trakatellis. Han har stått emot. Han har inte gett efter trots många påtryckningar, och jag anser att vi har nått en mycket bra kompromiss. 
Chris Davies (ALDE ).
   Herr talman! Avsikten här är att vidta åtgärder så att inte barn kommer till skada, och vem misstycker till en sådan föresats? Väldigt få politiker vill yttra sig mot sådana förslag, av rädsla för att deras uttalanden skall misstolkas, men det finns en viss oro över att sambandet mellan användningen av ftalater i leksaker och faran för barn inte har blivit helt fastställd.
Ftalaterna är farliga kemikalier. Det är även bekämpningsmedlen, men dagligen äter vi fortfarande mat som innehåller dem. Våra åtgärder här styrs av försiktighetsprincipen, och på det hela taget accepterar jag att dess tillämpning är lämplig. Ingen av oss vill att barn skall komma till skada.
Vissa av mina kolleger anser dock att detta är en felbedömning. De hävdar att försiktighetsprincipen tillämpas på en mer känslomässig än vetenskaplig grund, att ett skadligt samband inte har blivit obestridligt fastställt och att detta är en olämplig grund för att skapa en lagstiftning. 
Hiltrud Breyer (Verts/ALE ).
    Herr talman, mina damer och herrar! Jag hoppas att vi i morgon kommer att se början till slutet för mjuk PVC i leksaker. Att det finns säkra alternativ innebär att denna början till att frångå mjukgörare borde ha skett för länge sedan. Tester i Tyskland på Scooby Doo-band och plastdockor gav oroande resultat, och dessa framkallade snabbt utbredd oro genom att visa på en hög koncentration av mjukgörare, men det måste sägas att det genom dessa klargjordes att den befintliga lagstiftningen, som föreskriver kontroller under tillverkning, var otillräcklig. EU:s leksaksdirektiv täcker inte de mjukgörare som misstänks skada lever, njurar och reproduktionsorgan.
Det har redan hänvisats till att denna giftiga blandning inte enbart utsöndras med hjälp av saliv utan också av fett i huden och svett. Att förgifta barn på det här sättet är inte att ge dem en bra start i livet. Förbudet mot mjukgörare som skadar reproduktionssystemet är en milstolpe när det gäller skyddet av konsumenter och i synnerhet barn. Jag skulle vilja att vi satsade på ett genombrott också i den andra kategorin, för då skulle vi kunna visa att den inre marknaden inte enbart ligger i industrins intresse utan även existerar till förmån för och till skydd för barn. Sådana farliga ämnen som ftalater måste tas bort från marknaden och ersättas av ofarliga.
Ftalater i mjuk PVC är dock endast toppen på isberget. Jag hoppas att kommissionen så snart som möjligt kommer att lägga fram ett förslag som täcker medicinteknisk utrustning såsom infusionsslangar och blodpåsar, för det finns alternativ också till dessa, och här kan vi inte heller riskera hälsan hos barn och i synnerhet nyfödda. 
Jens-Peter Bonde (IND/DEM ).
    Herr talman! Ftalater används för att göra plasten i leksaker mjukare och kan skada foster, orsaka leverskador och minskar människors reproduktionsförmåga. Det är anledningen till att ftalater bör förbjudas i alla leksaker. Direktivet berör sex olika mjukgjorda material som delas in i två grupper. Det har föreslagits ett totalförbud mot den första gruppen för barn i alla åldrar. Det är en skärpning av de danska bestämmelserna, i vilka förbudet enbart gäller för leksaker avsedda för barn under tre år. Det har föreslagits att det skall finnas ett förbud mot den andra gruppen av ftalater i samband med vissa, men inte alla, leksaker avsedda för barn under tre år. Detta skulle innebära en mildring av de danska bestämmelserna, som innehåller ett totalförbud mot den gruppen av ämnen i alla leksaker avsedda för barn under tre år. Direktivet möjliggör ett gränsvärde på 0,10 procent jämfört med Danmarks siffra på hälften av det värdet: 0,05 procent. Det finns ingen mening med att göra åtskillnad mellan barn under och över tre år, för det är svårt för EU att övervaka om lillasyster lånar storebrors leksaker. För att säkerställa en hög skyddsnivå har jag lagt fram två ändringsförslag som innefattar en hälsogaranti, så att vi kan vara säkra på att det finns en plats för alla banbrytande länder i EU. Om förslaget genomförs utan någon hälsogaranti kommer vissa länder, såsom Danmark, ha en lägre skyddsnivå på vissa områden än de har för närvarande. 
Mojca Drčar Murko (ALDE ).
    2004 års projekt ”Kemikalier i leksaker”, som varade i åtta månader med deltagande av konsumentorganisationer från nio länder inom EU och med stöd av det danska teknologiska institutet, kom fram till några oroväckande slutsatser.
Den internationella forskning som mätte mängden av olika kemikalier i leksaker gav också ett intressant resultat. Av de 83 leksaker som tjänade som prov saknade endast 15 fullständigt spår av dessa kemikalier. Av dessa 15 ”rena” leksaker kom majoriteten, nio för att vara exakt, från en grupp av leksaker i plast som inte innehöll ftalater.
Kanske var detta en sidoeffekt av det förbud mot användning av ftalater som infördes i slutet av 1999. Industrin har också ersatt andra kemikalier i leksaker, eftersom bestämmelsens korrekthet kunde godkännas på grundval av försiktighetsprincipen. 
David Hammerstein Mintz (Verts/ALE ).
    Herr talman! Vi ser detta betänkande som ett steg framåt i återhämtningen av den framtid som stulits från våra barn. Betänkandet av Antonios Trakatellis om ftalater i leksaker utgör en seger för de europeiska barnens hälsa, efter att de har lidit av effekterna under årtionden.
Efter år av framhärdande – alltför många år – har Europaparlamentet säkerställt att försiktighetsprincipen tillämpas genom att förbjuda användningen av dem, en användning som förmodligen redan har orsakat hälsoproblem för miljontals barn, vilket framgår av en färsk svensk studie, i vilken man efter analys av fler än 11 000 barn upp till sex år konstaterat att risken att de skall utveckla astma och olika allergier är tre gånger så hög som för icke utsatta barn. Vi talar om linoleumgolv med dessa effekter.
Nu måste vi ägna oss åt debatten om REACH samt om förebyggande forskning och forskning till förmån för folkhälsan inom det sjunde ramprogrammet, som bör innefatta dessa frågor. 
Günter Verheugen,
   . Herr talman! Jag skall försöka besvara ledamöternas frågor. För det första, som svar till Horst Schnellhardt, ingår varken märkning eller doftkomponenter i slutpaketet.
Jag kan bekräfta för Dan Jørgensen att ändringsförslagen 22 och 23 är en del av kompromisspaketet. Därför uppmanar jag ledamöterna att avslå de två ändringsförslagen.
Som svar till Linda McAvan känner kommissionen till den färska undersökning som hon nämnde och som det amerikanska forskningsrådet National Institute of Environmental Health Science (NIEHS) offentliggjorde den 8 juni 2005. Vi har därför begärt ett yttrande från den nyligen inrättade vetenskapliga kommittén för nya och nyligen identifierade hälsorisker. Detta gör att vi kan besluta om EU:s framtida policy när det gäller ftalater som används i medicinteknisk utrustning. Jag lovar att vi kommer att göra det mycket snabbt. 
Talmannen.
   Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på tisdag. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0141/2005) av Riitta Myller för utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet om meddelandet från kommissionen till rådet och Europaparlamentet om främjande av teknik för hållbar utveckling: Europeiska unionens handlingsplan för miljöteknik (2004/2131(INI)). 
Riitta Myller (PSE ),
   . Herr talman, herr kommissionsledamot! Först av allt vill jag rikta ett uppriktigt tack till alla er som har varit med om att förbereda detta betänkande. Er medverkan har varit ytterst värdefull.
Miljöteknik är en av de starkaste broar som binder samman de tre pelarna i EU:s strategi för tillväxt och konkurrenskraft. De kommer att innebära en positiv möjlighet att samtidigt stärka utsikterna till tillväxt, konkurrenskraft och sysselsättning i EU och att förbättra miljöskyddet. 
Miljöindustrin är en lika viktig industribransch i EU som till exempel flygtrafiken eller läkemedelsindustrin, och den växer med mer än 5 procent om året. Miljöindustrin sysselsätter för närvarande över två miljoner människor i Europeiska unionen. Det finns en växande marknad för miljöteknik. Japan, Kanada, Förenta staterna och Kina är alla inriktade på att få del av denna marknad. Men trots tillväxt och hårdare konkurrens har en stor del av miljöindustrins potential ännu inte utnyttjats. 
Kommissionens meddelande om en handlingsplan för miljöteknik är ett försök att visa vilken väg EU och dess medlemsstater bör slå in på för att det skall komma fram nya insikter och genomförbara idéer, och meddelandet kommer också att visa hur vi skulle kunna skapa opartiska och konkurrenskraftiga marknadsutsikter för miljöeffektiva innovationer.
Som föredragande anser jag att grundprincipen här är att endast tillräcklig efterfrågan kommer att ge upphov till innovation och skapa en hållbar marknad. Miljölagstiftningen bör vara tillräckligt ambitiös, tydlig och konsekvent så att ny miljöteknik kan utvecklas. Grundprincipen bör vara att miljökostnaderna helt skall ingå i produktens pris. En viktig faktor här är avskaffande av skadliga subventioner. Det verkliga och konkurrenskraftiga priset på en produkt, en vara eller en tjänst kommer man fram till genom att också sätta en prislapp på produktens skadliga miljöeffekter. Detta kan göras till exempel genom miljöskatter eller genom andra avgifter. Ofta är det också nödvändigt att ta hänsyn till effekten av flera olika faktorer. Priserna på olja och andra begränsade naturresurser är så höga nu att vi måste finna nya och hållbara energiformer. EU måste investera i energieffektivitet och förnybara energikällor. 
I handlingsplanen har kommissionen med rätta betonat att det är nödvändigt att finna metoder för att påskynda den praktiska tillämpningen av forskningens resultat. Här behöver vi inte bara investeringar i forskning utan också riskkapital. Hela Europeiska unionens budget är ungefär en procent av medlemsstaternas bruttonationalprodukt. Detta innebär begränsningar för den direkta EU-finansieringen. Trots det bör EU uppenbarligen öka sina investeringar i miljöteknik. Detta bör synas som ett tydligt prioriterat område i ramprogrammet för forskning och i EU:s framtida ramprogram för konkurrenskraft och innovation. Landsbygdsutveckling, sammanhållning och regionala utvecklingsfonder måste utnyttjas för utveckling och användning av miljöteknik. Europeiska investeringsbanken bör också medverka i finansieringen. Många medlemsstater har bra system. Alla medlemsstater bör få kännedom om dessa system och införa dem. Genom så tydlig märkning som möjligt och genom pålitliga intyg bör också medborgarna få råd om den miljömässiga hållbarheten hos varor och tjänster under hela deras livscykel. 
Det går att uppnå Lissabonstrategins mål om hållbar tillväxt, förbättrad konkurrenskraft och högkvalificerade arbetstillfällen parallellt med höga krav på miljöskydd. Detta kommer dock att kräva förutsättningslösa investeringar i miljöteknisk forskning, produktutveckling och marknadsföring. Europeiska unionen måste då sikta mot en 50-procentig andel av den miljötekniska marknaden, en marknad som växer globalt, som ett led i genomförandet av Lissabonstrategin. 
Stavros Dimas,
   . Herr talman! Handlingsplanen för miljöteknik är ett av de områden där Europeiska rådet, kommissionen och nu Europaparlamentet är inne på samma linje. De betonar naturligtvis ibland olika aspekter, men på många punkter eftersträvar de samma mål.
Jag vill tacka Riitta Myller för det detaljerade och konstruktiva betänkande som hon har utarbetat. Betänkandet kommer att vara ett värdefullt bidrag till genomförandet av handlingsplanen och ge incitament för planeringen av fortsatta åtgärder. 
Stöd till miljöteknik är en politik som gagnar alla parter genom att stärka EU-ekonomins konkurrenskraft och hållbar utveckling. Därför erkänns miljöteknik och ekologisk innovation nu som viktiga inslag i den förstärkta Lissabonstrategin. 
De specifika insatser som planeras i handlingsplanen täcker tillgång och efterfrågan på miljöteknik. Som Riitta Myller just har framhållit måste efterfrågan på miljöteknik stimuleras genom att man fastställer prestationsmål för de viktigaste produkterna, tjänsterna och metoderna. 
Dessa mål måste ge incitament till innovation och till att öppna marknaden för former av teknik som gynnar miljön. Hörnstenen kommer att vara begreppet miljömässig livscykel, och detta kommer också att vara svaret på en av de farhågor som uttrycks i Riitta Myllers betänkande. 
I ett första förberedande skede kommer detta begrepp att utformas på ett lämpligare sätt och testas grundligt innan det tas med i ett mer genomarbetat förslag. 
En annan farhåga som uttrycks i betänkandet gäller de små och medelstora företagens deltagande i handlingsplanen. Det bör framhållas att ett antal av dessa insatser specifikt riktar sig mot små och medelstora företag, även om de inte nämns. Som exempel kan nämnas insatserna för att förbättra testerna och fastställa miljöteknikens prestanda samt stöd till små och medelstora företag, i synnerhet när det gäller att utveckla ekologisk innovation och att marknadsföra produkterna. 
I det ramprogram för forskning och tekniskt stöd som förväntas bli godkänt föreslås stöd genom gemenskapens finansieringsprogram, och detta stöd är naturligtvis mycket viktigt för utvecklingen av ny teknik. I det aktuella fallet vill jag nämna Europeiska miljöbyrån som har utvecklat en ny Internetportal för miljöteknik. Denna portal är sammankopplad med ett stort antal databaser som är användbara både för alla som utvecklar tekniska tillämpningar och för vanliga användare. 
Det framtida genomförandet av handlingsplanen kommer att vara beroende av medlemsstaternas medverkan. Jag hoppas att förberedandet av färdplaner på nationell nivå, vilket godkändes vid Europeiska rådets möte våren 2005, kommer att ge medlemsstaterna en ny möjlighet att studera de specifika nationella åtgärder som behövs för att genomföra handlingsplanen. 
Insatser av medlemsstaterna är lika viktiga när det gäller offentlig upphandling med tanke på att ekologisk, grön upphandling på ett effektivt sätt bidrar till att skapa och utöka marknaderna för miljöteknik. Främjande av miljöteknik i hela världen genom internationell handel och utvecklingssamarbete är ett komplement till de sammanhängande åtgärder som ingår i handlingsplanen för miljöteknik. 
Jag är övertygad om att Europaparlamentets stöd och dess konstruktiva förslag kommer att hjälpa Europeiska kommissionen att uppnå handlingsplanens mål. 
Rebecca Harms (Verts/ALE ),
    Herr talman, herr kommissionsledamot, fru Myller! Min grupp har under diskussionerna klargjort att vi till hundra procent stöder föredraganden Riitta Myllers uppfattning, och på grund av den debatt som sedan i morse på nytt har tagits upp i tidningarna i EU vill jag ännu en gång uppmana kommissionsledamoten med ansvar för miljöfrågor, Stavros Dimas, att även i fortsättningen hålla fast vid de ståndpunkter som formuleras i kommissionens meddelande. 
När man läser dessa dokument finner man inga tecken på någon förnyad diskussion inom kommissionen om huruvida det är någon mening med en ambitiös miljöpolitik eller inte. Jag anser att ni verkligen bör ta siffrorna i ert eget betänkande om miljöteknik till kommissionen och presentera dem för kommissionsledamot Günter Verheugen. Redan 2003 var världsmarknaden för miljömärkta varor värd 500 miljarder euro – mer än marknaderna för flyg- och rymdtrafik, och sedan dess har den vuxit med 5 procent om året, vilket är mer än tillväxttakten för bruttonationalprodukten. Vad är det då mer vi önskar?
Denna framgångsrika utveckling är en framgång för en mycket ambitiös miljöpolitik, och jag kan bara uppmana er, herr Dimas, att inte låta er vilseledas och att vara precis lika ambitiös som er företrädare i ämbetet. 
Chris Davies,
   .Herr talman! Tidningarna är i dag återigen fulla av berättelser om behovet av att minska de betungande regleringarna för industrin, men det finns åtminstone en sektor som inte bara välkomnar nya regleringar, utan även utvecklas av dem. Miljötekniken främjas och utvecklas till följd av regelkrav på förbättringar av nuvarande prestanda. Sådana krav kan förändra investeringsprioriteringar så att pengar anslås till forskning och innovation med stora möjligheter för framtiden. Om vi lyssnar på president George Bush kommer världen faktiskt att skonas från konsekvenserna av klimatförändringarna endast om sådana investeringar stimuleras.
När kommissionen utarbetar sina förslag är den nu fast besluten att göra konsekvensbedömningar. Men miljöindustrin anser inte att dessa riktigt tar hänsyn till den verkliga stimulans för innovation som härleder sig från att höga miljönormer införs. Miljöindustrin säger att kommissionen återigen bör granska sin metod. Konsekvensbedömningarna behöver justeras så att de tar full hänsyn till de enorma ekonomiska fördelarna som denna stimulans kan innebära för vår ekonomi. 
Cristina Gutiérrez-Cortines (PPE-DE ).
    Herr talman! Detta dokument är lovvärt, och jag anser att det är lämpligt att stödja teknik som gäller miljön. Trots det hade jag velat se mer specifika detaljer, för hittills har miljöfrågorna jämställts med bara två eller tre aspekter av vad man kan kalla hållbar utveckling. Jag syftar på klimatförändringen eller uppfattningen att det är miljöteknik som förbättrar de industriella processerna för att förhindra utsläpp. 
Trots det anser jag att det finns många ytterst viktiga former av miljöteknik som inte har integrerats på ett systematiskt sätt och som inte behandlas på samma sätt i Europeiska unionens forskningsprojekt. Som exempel kan nämnas bevarandet av befintliga resurser och bekämpningen av katastrofer. Jag talar om ytterst viktiga aspekter som till exempel kampen mot problemet med skogsbränder, kampen för att bevara vårt arv och kampen för att bevara naturen. 
Men det finns en annan fråga som jag anser måste tas upp nu. Om EU skall uppträda konsekvent, både mot sig själv och mot sina projekt, måste vi inom tekniken för miljö och hållbar utveckling överväga en handlingsplan som gäller vatten och hanteringen av de knappaste resurserna. Framför allt måste vi satsa på alla former av teknik som kan tillämpas i Afrika. Vi talar om kampen mot fattigdomen. I Johannesburg var det många som kritiserade att man betonade vikten av alla former av teknik för vattenförsörjning med motiveringen att det skulle leda till utveckling av stora multinationella företag. Det är inte detta som är problemet. Vi måste förse de delar av världen som lever i fattigdom med instrument för att bevara vattnet och miljön. Detta är den uppmaning jag vill framföra vid denna viktiga tidpunkt. 
Stavros Dimas,
   . Herr talman! Jag vill börja med att tacka ledamöterna för deras konstruktiva kommentarer.
Utvecklingen av en mer spridd användning av miljöteknik är inte bara en uppgift för teknikutvecklare, utan kräver också full delaktighet av alla berörda företag och medborgare i EU. Europaparlamentet spelar en viktig roll när det gäller att förklara vikten av detta projekt och mobilisera nödvändigt offentligt stöd.
Innan jag säger några ord om finansiering och investeringar vill jag säga att jag fullständigt håller med Chris Davies om vikten av konsekvensbedömningar, utökade korrekta aktuella konsekvensbedömningar för miljöteknik och för miljöpolitik i allmänhet.
Beträffande finansiering kräver utvecklingen av miljöteknik omfattande investeringar, vilket många andra tekniker också gör. Bankernas finansiering har en viktig funktion att fylla. Europeiska investeringsbanken medverkar därför i genomförandet av handlingsplanen och har snabbt utvecklat mekanismer, såsom sitt stöd för investeringar i låg kolhalt i samband med Europeiska unionens system för handel med utsläppsrätter. Detta är ett av de fall där reglering har lett till systemet för handel med utsläppsrätter, och det är ett mycket viktigt incitament för utvecklingen av ny teknik.
Riskkapital är också avgörande för att stödja små och medelstora företag. I det framtida ramprogrammet för konkurrenskraft och innovation har kommissionen föreslagit en fortsättning på riskkapitalfonden, med särskild betoning på finansiering av investeringar för miljöinnovation.
Andra gemenskapsprogram har också en funktion att fylla för att stödja investeringar i miljöteknik och miljöinnovation. Detta gäller särskilt strukturfonderna och Sammanhållningsfonden. Jag vill uppmana medlemsstaterna och deras regionala myndigheter att ta tillfället i akt och inkludera miljöinnovation i sina program för att maximera samordningsvinsterna mellan miljöskyddet och den ekonomiska utvecklingen. Givetvis är kommissionens alla förslag mycket beroende av diskussionen om finansieringsramen för perioden 2007–2013.
Slutligen är det mycket viktigt att bekämpa bränderna i Spanien och på andra ställen, särskild under denna torrperiod. Jag vet att det inte har regnat i vissa områden i Spanien och Portugal på mer än ett år. Jag är säker på att ny teknik kan utvecklas för att bekämpa och förhindra skogsbränder. 
Talmannen.
   Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på tisdag. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om tematiska strategier om föroreningar i luften. 
Stavros Dimas,
   . Herr talman! Jag är mycket tacksam för möjligheten att informera er om den tematiska strategin om föroreningar i luften. Denna tematiska strategi är den första i en serie med sju strategier som representerar ett nytt sätt att utarbeta en samordnad miljöpolitik. Förberedelserna för strategin om föroreningar i luften är nu inne i slutskedet efter det omfattande samrådsförfarande där Europaparlamentet har medverkat aktivt. 
Det är ett känt faktum att luftföroreningar har mycket skadliga effekter på människors hälsa: andningsproblem, bronkit, lungcancer och för tidig död bland både unga och äldre. Nuförtiden har ungefär 350 000 dödsfall i förtid om året samband med luftföroreningar. Till och med när den nuvarande politiken och den aktuella lagstiftningen har tillämpats fullt ut kommer vi fortfarande att ha över 270 000 dödsfall i förtid 2020. 
Luftföroreningarna har en negativ inverkan på miljö och ekosystem. Inemot en miljon kvadratkilometer med naturliga ekosystem kommer således även i fortsättningen att vara allvarligt hotade. Kort sagt är skadorna på hälsa och miljö så akuta – över 200 miljarder euro om året enbart för återverkningar på hälsan – att vi måste påskynda våra insatser. Vi måste tänka på att väl förberedda miljöpolitiska insatser kan lämna ett positivt bidrag till konkurrenskraften och leda till att det skapas högkvalitativa arbetstillfällen. Luftföroreningarna har allvarliga ekonomiska återverkningar. De hälsoproblem som de förorsakar och den dåliga kvaliteten på luften som vi andas leder till förlust av 150 000 miljoner arbetsdagar om året, förluster i fråga om produktivitet och som ett resultat av detta till mycket stora sjukvårdsutgifter. Jordbrukssektorn förlorar 2,5 miljarder om året till följd av skador som orsakas av ozon. 
Vi får inte heller glömma att miljön är en fråga som ständigt engagerar EU-medborgarna. Dessutom anser EU-medborgarna själva att gemenskapens insatser på miljöområdet fungerar bättre när de skapar mervärde. 
Insatser av detta slag mot luftföroreningar kommer att vara till direkt nytta för EU-medborgarna. De kommer att leda till en betydande förbättring av kvaliteten på den luft vi andas. Det är någonting som vi är skyldiga EU-medborgarna. Jag är förvissad om att jag kan räkna med ert stöd i det nya skede i miljöpolitiken som nu börjar, och jag hoppas att jag snart kan presentera strategin om föroreningar i luften. 
John Bowis,
   . Herr talman! Detta handlar givetvis om de försvinnande strategierna, och debatten äger rum eftersom vi undrar vart de har tagit vägen. Enligt det sjätte miljöhandlingsprogrammet var tanken att alla tematiska strategier skulle komma till Europaparlamentet och rådet inom tre år. Herr kommissionsledamot! Dessa tre år är till ända den 22 juli. I utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet fick vi den 21 juni en utmärkt översikt över vilka strategier som skulle komma vilka månader, samtliga till den 5 december: en i december, två i november, en i september, två i juli och tre i juni. Fem – om luft, avfall, hållbart utnyttjande av naturresurser, sjöfart och luftfart – skulle vara oss tillhanda före sommaren. Sedan fick vi veta att vi skulle börja med luftföroreningar och den marina miljön i juli. Nu är det juli och vi har ingen av dem.
Det har förekommit rykten i medierna – som vi alltid tror på – om dunkla gärningar i kommissionen: ”Barroso rånar Dimas”, står det i rubrikerna. Generaldirektoratet för miljö intygade sedan att ingenting hade dragits tillbaka, men att det skulle bli en riktlinjedebatt. Jag trodde ju att riktlinjerna drogs upp innan processen inleddes, men uppenbarligen har processen avbrutits medan vi räknar ut vad vi försöker göra. Om vi skall bedöma förenligheten med Lissabonmålen, undrar jag varför inte detta har gjorts tidigare.
Kommissionsledamoten har helt korrekt riktat uppmärksamheten mot problemet med luftföroreningar. Varje år dör ungefär 370 000 personer i förtid – dödsfall som kan förebyggas – på grund av luftföroreningar utomhus och inomhus, på grund av industriella föroreningar, trafik-, jordbruks- och partikelföroreningar. Naturligtvis skall kostnaderna tas med i beräkningen, men jag tror att parlamentet anser att vi skall arbeta med strategin med kommissionen och rådet nu och att vi åtminstone behöver en angiven tidsplan för när vi får var och en av de tematiska strategierna. 
Dorette Corbey,
   .  Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag är mycket besviken över att vi inte har lyckats göra några framsteg på luftkvalitetens område. Det är verkligen nödvändigt att handla omedelbart. Luftkvaliteten måste förbättras. Kommissionen har arbetat mycket hårt på en sund strategi, men nu i slutskedet böjer den sig för industrin, och dessutom för dess mest konservativa del. Världen behöver ren teknik. Kineserna, indierna och koreanerna kämpar också för att leva upp till normerna för luftkvalitet. EU:s industri skulle kunna dra nytta av detta genom att satsa på förnyelse och innovation. 
Som John Bowis sade för en stund sedan är miljön en viktig del av Lissabonstrategin. Innovation på miljöområdet hjälper EU:s ekonomi att utvecklas, något som kommissionen erkände i februari men som tyvärr inte har kommit till uttryck i praktiken. Hur kan allmänheten ha förtroende för en kommission som vägrar att uppmana förorenarna att producera på ett mer miljövänligt sätt? Hur kan de ha förtroende för ett EU som accepterar 370 000 dödsfall i förtid om året till följd av föroreningarna i luften? Vilket slags EU är det som vägrar att agera för att förbättra denna situation grundligt? Är det detta EU ni vill ha? 
Det är inte någon lätt uppgift att förbättra luftkvaliteten. I Nederländerna är det uppenbart hur svårt det är att leva upp till normerna. Nederländerna har gjort enorma ansträngningar, låt vara med en viss försening, för att efterleva EU-överenskommelserna, men det är fullständigt klart att det krävs åtgärder som angriper problemet vid roten för att man skall kunna garantera ren luft. Vi behöver rena bilar, rena dieselmotorer och rena tillverkningsprocesser, men vi måste tyvärr också dra slutsatsen att den inre marknadens regler står i vägen för en djärv politik och ibland till och med omöjliggör den. 
Med tanke på situationens allvar och kommissionens oförmåga att agera är situationen för folkhälsan så allvarlig att jag uppmanar medlemsstaterna att sätta sig över den inre marknadens regler. Det är inte lätt för mig att framföra denna vädjan, för den inre marknaden ligger mig mycket varmt om hjärtat, men jag är övertygad om att det är nödvändigt att ge folkhälsan företräde framför marknaden, i synnerhet nu när kommissionen vägrar att ta initiativet. 
Satu Hassi,
   . Herr talman, mina damer och herrar! Det verkar som om det bokstavligen förs ett smutsigt krig mot allmänhetens hälsa och mot miljön eftersom kommissionen har skjutit upp sitt förslag om en tematisk strategi om föroreningar i luften. Denna försening är i strid med vad vi gemensamt kom överens om när vi skisserade det sjätte miljöhandlingsprogrammet. Detta är någonting som vi inte kan acceptera. 
Föroreningar i luften leder till sjukdom och död. Enligt de senaste informationerna dödas närmare 300 000 människor om året enbart av små partiklar. Just nu, efter de franska och nederländska folkomröstningarna, är kommissionens beslut mycket olyckligt. Det kommer att bidra till att försvaga människors förtroende för EU ytterligare. Opinionsundersökningarna visar att allmänheten vill ha särskilda insatser från Europeiska unionen för att förbättra miljön. 
Enligt uppgifter i pressen har uppskjutandet förespråkats särskilt av kommissionsledamöterna Günter Verheugen och Charlie McCreevy. Om de och Europeiska kommissionens ordförande José Manuel Barroso anser att miljöskyddet försvagar konkurrenskraften vill jag be dem att visa ett bevis för detta. Alla de offentliga undersökningar och de erfarenheter hos människor som har kommit till min kännedom tyder på motsatsen. Miljöskyddet främjar konkurrenskraften. Undersökningar av vad de hittills genomförda miljöskyddsreformerna har kostat visar att de alla har varit billigare än förväntat. Kostnaderna har varit fyra gånger, ja till och med tio gånger mindre än vad som beräknats i förväg. 
Ordförande José Manuel Barroso är inte närvarande, men jag vill ändå påminna honom om att vi också betalar ett pris för passivitet. Enbart när det gäller sjukvårdsutgifter kostar passiviteten oss mellan 200 och 600 miljarder euro om året. I priset ingår också hela 300 000 dödsfall i förtid om året. Dessa siffror är inte påhittade. De avser de faktiska kostnaderna. 
Vi vill veta när förslaget om de tematiska strategierna kommer att läggas fram. Främjandet av miljöskydd skulle vara ett uttryck för just det slags ledarskap som EU så väl behöver just nu. 
Johannes Blokland,
   .  Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Även om jag tillsammans med mina kolleger i gruppen godtar kommissionsledamotens analys av föroreningarna i luften delar jag också Dorette Corbeys besvikelse över att den tematiska strategin ännu inte har offentliggjorts. Våra gruppmedlemmar vill nu ha ett datum för offentliggörandet. Jag blev glad när jag läste i tidningarna att kommissionsledamot Stavros Dimas var rasande, men i den här debatten har jag hittills inte märkt särskilt mycket av det. 
Herr kommissionsledamot! Ni kan räkna med vårt stöd under förutsättning att ni framhärdar och ser till att den tematiska strategin offentliggörs snart. Om kommissionen inte gör det kommer ni att få problem. Det finns ingen tid att förlora nu före presentationen. Euro-5 PM två och en halv är en synnerligen bra strategi och hör hemma i den tematiska strategin. 
Om ni vill få tillbaka allmänhetens förtroende måste ni se till att undanröja alla hinder för att verkligen kunna ta itu med de gränsöverskridande luftföroreningarna och bekämpa dem effektivt. Detta kan göras med hjälp av den tematiska strategin, men vi bör inte vänta längre; vi måste komma till saken och fortsätta. Herr kommissionsledamot! Ni kan räkna med vårt stöd, det har ni mitt ord på, men vi förväntar oss att ni skall göra en helhjärtad ansträngning. 
Richard Seeber (PPE-DE ).
    Herr talman! Samtidigt som jag tar kommissionsledamotens goda vilja för given kan jag inte avstå från att citera några siffror om luftföroreningar för honom: 370 000 dödsfall i förtid om året i EU, vilket är många gånger fler än det antal som dödas på vägarna. I över 60 procent av hela EU:s ekosystem är den biologiska mångfalden hotad. Om ingenting görs fram till 2020 kommer vi att få se 292 000 dödsfall i förtid och över 90 000 människor som tas in på sjukhus med andningsproblem. 650 000 kvadratkilometer – en yta tjugo gånger större än Belgiens – av EU:s ekosystem hotas av kväveföroreningar. 
Ni har själv sagt till utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet att vi skulle kunna räkna med att få se den tematiska strategin om luftföroreningar i juli. Er generaldirektör Katherine Day kom till oss för fjorton dagar sedan och sade samma sak, att den tematiska strategin skulle vara färdig i juli. Nu verkar det som om industrin har fått övertaget och försöker försena luftstrategin, vilket jag tror sker i blindo. Som jag ser det måste vi arbeta tillsammans i riktning mot just detta Lissabonmål för att kunna göra oss mer konkurrenskraftiga.
Samtidigt som man måste betona kravet på att behålla konkurrenskraften får vi inte glömma kravet på hållbarhet, för det är hållbar tillväxt EU är känt för. På lång sikt tror jag att detta är vår enda chans på världsscenen att säkerställa vår förmåga att konkurrera med Indien och Kina på lång sikt, och därför ber jag er enträget att förmå era kolleger i kommissionen att ansluta sig till er uppfattning och att få fram den tematiska strategin senast till hösten, vilket vi ger er möjlighet att göra så som ni har lovat. 
Stavros Dimas,
    .Herr talman! Först av allt vill jag tacka er för era kommentarer om de tematiska strategierna. Som John Bowis säger ingår de tematiska strategierna 6 och 7 i det sjätte miljöhandlingsprogrammet. Tanken är att de skall läggas fram inom tre år efter det att programmet har antagits.
Ni sade att jag var rasande på Hans Blokland. Jag blir mycket sällan rasande. Jag är alltid lugn, även om något är obehagligt eller svårt för mig. Jag skall med all min kraft försöka övervinna eventuella svårigheter som uppstår, med er hjälp.
Europaparlamentets bidrag förblir mycket viktigt. Parlamentet har deltagit aktivt i utarbetandet av strategin för luftkvalitet. Med fortsatt samarbete mellan parlamentet och kommissionen kommer vi att kunna förse Europeiska unionen med ett effektivt och ändamålsenligt sätt att ta itu med luftföroreningarnas inverkan på människors hälsa och miljön.
Richard Seeber anförde statistik som verkligen är mycket viktig och som kompletterar den statistik som jag tidigare anförde.
I fråga om tidpunkten är strategierna för luftkvalitet klara. Förberedelsearbetet är slutfört och samrådet mellan avdelningarna är över. Kommissionen måste nu fatta sitt slutliga beslut. Mot bakgrund av omfattningen av de hälso- och miljöproblem som uppstår på grund av luftföroreningar, räknar jag med att beslutet kommer att fattas snart.
Jag har hört viss oro uttryckas för att strategin för luftkvalitet inte är tillräckligt ambitiös. Jag håller helt med om att effekterna av luftföroreningarna är allvarliga och att strategin måste garantera ytterligare avsevärda förbättringar. Strategin kommer att vara ambitiös, men den skall också vara möjlig att genomföra. Vi vet att miljöpolitiken kan främja konkurrenskraften och skapa högkvalificerade arbetstillfällen. Intressant nog är det de länder som har den ambitiösaste miljöpolitiken som är närmast att uppnå Lissabonmålen.
Hur som helst har de potentiella effekterna för Europas konkurrenskraft analyserats, och vi är nöjda med att effekterna av strategin för luftkvalitet kommer att vara mycket begränsade. Dessutom vidtar också våra konkurrenter i Kina, Indien, Korea, Förenta staterna och Japan omfattande åtgärder mot luftföroreningar.
Låt mig avsluta med att upprepa vikten av en ambitiös och långsiktig strategi för luftkvalitet. Renare luft minskar det mänskliga lidande som luftrelaterade sjukdomar orsakar i form av astma, bronkit, lungcancer och ökad spädbarnsdödlighet. Luftkvaliteten minskar genomsnittseuropéns medellivslängd med åtta månader. Den förstör våra sjöar och skogar, och detta är vår stora utmaning. Strategin för luftkvalitet har förberetts noggrant. Den är vetenskapligt och ekonomiskt underbyggd. Den har varit föremål för ingående samråd med berörda aktörer och en fullständig konsekvensbedömning, liksom en kostnadsnyttobedömning. 
Talmannen.
   Debatten är avslutad. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0099/2005) av Giles Chichester för utskottet för industrifrågor, forskning och energi om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om åtgärder för att trygga elförsörjning och infrastrukturinvesteringar (KOM(2003)0740 – C5-0643/2003 – 2003/0301(COD)). 
Andris Piebalgs,
   .Herr talman! Det är här viktigt att komma ihåg varför kommissionen lade fram detta förslag redan 2003. Elsystemen i Europa klarade inte av den långa varma sommaren det året, och ett strömavbrott i Italien och en del problem på annat håll innebar att kommissionen betraktade förslaget som nödvändigt. Förslaget bör ge de systemansvariga för överföringssystemen instrumenten för att balansera utbud och efterfrågan på ett mycket bättre sätt.
Delarna i förslaget är inriktade på att befästa en god regleringspraxis, öppna elmarknaden och uppmuntra infrastrukturinvesteringar på en mer konkurrenskraftig marknad. Dessutom krävs i förslaget tydligt att nödvändiga åtgärder skall vidtas för att tillgodose elindustrins behov.
Jag vill tacka föredraganden och utskottet för industrifrågor, forskning och energi för deras engagemang för att trygga elförsörjningen och infrastrukturen. I sitt betänkande har Giles Chichester infört många viktiga och positiva ändringar av kommissionens ursprungliga förslag. Parlamentet har bidragit avsevärt till att förbättra texten.
Kompromissändringsförslagen anger tydligt aktörernas funktioner och ansvarsområden för att trygga elförsörjningen och underhålla näten. Kommissionen kan därför godkänna de flesta ändringsförslag. Vikten av gränsöverskridande sammankopplingsprojekt har dock inte beaktats tillräckligt i parlamentets ändringsförslag. Det finns en klar lucka i lagstiftningen på detta område, och i den form som parlamentet har lagt fram direktivet fyller det inte denna lucka på ett fullgott sätt.
I detta skede noterar kommissionen överenskommelsen mellan Europaparlamentet och rådet och beklagar ändringen av artikel 7.
Kommissionen står fast vid sin ståndpunkt vad gäller behovet av att stärka tillsynsmyndighetens roll vid infrastrukturinvesteringar.
Följaktligen står kommissionen fast vid sina reservationer om kompromissändringsförslag 23. 
Giles Chichester (PPE-DE ),
   . Herr talman! Jag beklagar att rådet inte är här i kväll.
Jag vill börja med att tacka mina kolleger i utskottet för industrifrågor, forskning och energi för deras samverkan i arbetet med betänkandet och förslaget, en samverkan som gör att vi kan lägga fram en klar och enad ståndpunkt för parlamentet. Jag vill också ge rådet en komplimang för att det har arbetat med oss i informella trepartssamtal för att nå en överenskommelse vid första behandlingen.
Genom att ta upp kommentarerna av kommissionsledamot Andris Piebalgs, som jag naturligtvis välkomnar hit i kväll, vill jag trösta kommissionen för det sätt som vi och rådet har skurit i kommissionens text och därmed några av de föreslagna befogenheter som den hade tänkt sig, vilka vi anser vara onödiga.
När vi fick den ursprungliga texten gav den ett något kluvet intryck, eftersom den tog upp fysisk försörjningstrygghet – ha lyset på, infrastrukturinvesteringar – men också marknadsåtgärder som syftar till samma sak. Det går inte att underskatta vikten av energi i allmänhet och elektricitet i synnerhet för vårt sätt att leva, för vår livskvalitet och för vår levnadsstandard. De är en viktig del av ett modernt samhälle och av en modern ekonomi. Följaktligen är det ironiskt att parlamentet har valt att lägga denna fråga om primärlagstiftning sist på måndagskvällen, även om jag givetvis hoppas att vi har sparat det bästa till sist, som information.
Försörjningstrygghet handlar om att ha lyset på. Det måste medges att vi hade en rätt så livlig diskussion med rådet om huruvida en definition av försörjningstrygghet skulle ingå i förslaget och hur definitionen i så fall skulle lyda. Det gläder mig att kunna säga att vi har segrat och att definitionen ingår i artikel 2.
Frågan uppstår hur direktivet bidrar till att trygga försörjningen – ha lyset på, undvika strömavbrott och stopp – och vad vi i Europaparlamentet har tillfört? Målen är helt klara: det handlar om att fastställa åtgärder som garanterar försörjningstrygghet och om att se till att den inre marknaden fungerar väl – dessa två delar av förslaget. Det handlar om att säkerställa en tillräcklig produktionskapacitet, en lämplig jämvikt mellan utbud och efterfrågan och lämpliga sammankopplingsnivåer. Detta beskrivs mycket tydligt i texten.
Sedan har vi i parlamentet insisterat på en definition av funktioner och ansvarsområden för en lång rad aktörer – intressenter, om ni så vill – inom elförsörjningsbranschen. Vi har försökt att få medlemsstaterna att definiera dessa funktioner med tanke på försörjningstryggheten, så att var och en vet vem som är ansvarig för vad. Detta omfattar medlemsstaterna själva. Vi har lyckats införa ett krav på en rapport om övergripande systemtillräcklighet för driftsnätsäkerhet för den avsedda tryggheten med jämvikt mellan utbud och efterfrågan de kommande fem åren och utsikter att trygga elförsörjningen de kommande 15 åren efter det, och därmed uppmärksamma vilka investeringskrav som kommer att behövas. Vi kan alltså ta åt oss äran för att ha skurit ned det ursprungliga förslaget och gett det mer fokus.
Direktivet kommer inte att garantera att det inte blir fler strömavbrott. Det vore omöjligt. Det klargör dock var ansvaret ligger, och detta kommer att bli en uppgift för medlemsstaterna att förklara i detalj så att det inte finns någon ovisshet.
Det huvudsakliga operativa ansvaret måste ligga på de systemansvariga för överföringssystemen och i viss mån på de systemansvariga för distributionssystemen. Vi måste dock allihop erkänna att en rad faktorer spelar in för att kunna upprätthålla en fullständig försörjningstrygghet, inte bara överföring och sammankoppling. Vi måste komma ihåg att huvudansvaret för detta för närvarande ligger på medlemsstaterna.
Jag rekommenderar parlamentet detta förslag. 
Manuel António dos Santos (PSE ),
   . – Herr talman! Det är av största vikt att trygga elförsörjningen och att garantera en tillräcklig sammankopplingskapacitet mellan medlemsstaternas infrastrukturer, särskilt vid en tidpunkt då vi planerar att upprätta och utöka den inre marknaden för energi. 
När utskottet för ekonomi och valutafrågor fick i uppdrag att utarbeta sitt förslag till yttrande över detta betänkande ansåg jag att kommissionen och parlamentet i detta sammanhang borde erbjuda oss ett globalt perspektiv på frågan. Det är uppenbart att det inte går att skapa en sund inre marknad för energi i en miljö där det råder stor ojämlikhet i fråga om energiförsörjning, priser, regelbundenhet och förvisso också beskattning. Denna mycket viktiga marknad kan inte heller växa sig starkare om det inte finns en gemensam vision om användningen av de olika formerna för energiproduktion.
Frågan om säkerhet – för energiförsörjningen och sammankopplingen av infrastrukturer – får inte bara vara en följd av och ett svar på de plötsliga avbrott som har inträffat på senare tid och som har haft en mycket skadlig effekt på EU-ekonomins utveckling. Jag vill understryka att dessa element måste vara byggstenarna i den gemensamma energipolitiken och att de måste vara en katalysator för den synnerligen nödvändiga politiken att öka energieffektiviteten och att utnyttja flera olika energikällor. 
Några av de förslag som jag lade fram i mitt utskott fick tyvärr inte erforderlig majoritet trots att de bygger direkt på den inställning som jag just har redogjort för i detalj, en inställning som jag är övertygad om att de flesta ledamöterna i parlamentet delar. Ett påskyndande av investeringarna i distributionsnätet och i sammankopplingen av nät kommer att bidra till att förbättra medlemsstaternas ekonomiska konkurrenskraft och driva EU-ekonomin framåt. Härigenom blir det också möjligt att uppnå den nödvändiga balansen mellan tillgång och efterfrågan inom ramen för en långtgående differentiering. 
I Giles Chichesters betänkande accepteras dessa punkter, och betänkandet innebär därigenom ett positivt steg i riktning mot förbättring av kommissionens förslag. Trots det måste betänkandet antas så att medbeslutandeförfarandet kan avslutas vid första behandlingen. Den viktigaste prioriteten är dock att EU-institutionerna måste uppfattas som kapabla att reformera energimarknaden utifrån ett EU-perspektiv samtidigt som de anlägger ett globalt synsätt på alla aspekter. 
András Gyürk,
   . Konsumenterna har i allmänhet två huvudsakliga förväntningar på denna speciella vara, elektricitet: att den bör vara billig och att den bör vara tillgänglig vid önskad tidpunkt och med önskad kvalitet och kvantitet. Unionens medborgare förväntar sig vidare garanterad försörjningstrygghet och samtidigt stabila priser. Låt oss därför ställa frågan: motsvarar direktivet dessa förväntningar? Naturligtvis gör det inte det i sig. Men det finns en god chans att vi nu tar ett steg i rätt riktning genom att ta hänsyn till konkurrens och hållbarhet och genom att jämka samman regler och mål som redan har förhandlats fram med dem som kommer att förhandlas fram i framtiden. Vi är säkert överens om att det inte är någon lätt uppgift att sammanjämka dessa olika perspektiv. Men vi måste också vara överens om att det finns ett stort behov av att garantera försörjningstrygghet, rimliga priser och hållbarhet eftersom många EU-medborgare ännu inte har kunnat märka några fördelar med marknadsintegrationen. Vi skulle utan tvivel kunna nämna många exempel på detta, men tillåt mig att som ett sådant exempel anföra kraftverken i Central- och Östeuropa som inte sällan är mer än 40-50 år gamla eller att en ungersk medborgare, om man utgår från köpkraften, i dag betalar två eller tre gånger så mycket för el som medborgarna i några av de äldre medlemsstaterna. 
Direktivet innebär en möjlighet. Det är en möjlighet att öka överföringsnätens kapacitet, en möjlighet att utveckla nya gränsöverskridande sammankopplingar och en möjlighet att återställa produktionskapaciteten. Men vi måste gripa denna möjlighet att se till att denna nya lagstiftning inte innebär ökad administration och alltmer komplicerade tillståndsförfaranden, kort sagt en större börda, utan att den innebär verklig hjälp till sektorn och i sista hand för konsumenterna. Detta är vad EU-medborgarna förväntar sig av oss, så vi bör inte nöja oss med mindre. 
Reino Paasilinna,
   . Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill tacka min kollega Giles Chichester för hans utmärkta arbete. Vi har blivit så beroende av el nu att vi till och med tänder belysningen i dagsljus som till exempel nu. Strömavbrotten under de senaste åren har tydligt visat hur sårbara vi är. 
Den största skadan drabbar som alltid de sämst lottade, de fattiga och de som har begränsade resurser. Därför bör medlemsstaterna och unionen betona vikten av försörjningstrygghet även om vi fortfarande inte har någon pålitlig inre marknad för el. Det är just detta som framhålls i förslaget. 
Det är otvivelaktigt nödvändigt att göra investeringar, till exempel i överföringskapacitet, så att överbelastning kan elimineras. På detta sätt kan den inre marknaden utvecklas till gagn för konsumenten. Överbelastningen bör därför elimineras, vilket kommer att leda till ett effektivare elflöde och ett stabilare nät. Det kommer också att underlätta tillträde till marknaden. Vi måste se till att detta också gäller för de gränsöverskridande näten. I dessa nät finns det naturligtvis betydande flaskhalsar. Pålitlig elhantering, som är så viktig för allmänheten och för näringslivet, och en icke-diskriminerande marknad är mål som går att förena. Medlemsstaterna måste se till att det råder konkurrens och att befintlig lagstiftning genomförs. Ett långsamt genomförande gör att EU som helhet tappar farten. Det är ett tåg som det är svårt för oss att kunna köra i hög fart. 
Jag vill påminna er alla om att Europeiska rådet i Barcelona bad om en utvärdering vid Europeiska rådets möte nästa vår av i vilken utsträckning den inre marknaden för energi har genomförts och således av i vilken utsträckning förslaget har införlivats i nationell lagstiftning. Naturligtvis behöver vi också investeringar i infrastruktur och sammankopplingar. Dessutom bör vi utöka samarbetet med näringslivet och vetenskapssamhället, vilket också är i linje med Lissabonstrategin. Om man talar i ekologiska termer bör den främsta tonvikten uppenbarligen ligga på energieffektivitet och den senaste miljötekniken. Giles Chichesters betänkande innebär ett stöd för dessa unionens grundläggande principer. 
Mina damer och herrar! Min grupp stöder Giles Chichesters ståndpunkt i dess helhet. Det återstår bara en uppgift för oss, och det är att se till att vårt gemensamma beslut blir trovärdigt. 
Jorgo Chatzimarkakis,
   .  Herr talman! Det betänkande vi diskuterar understryker parlamentets betydelse och styrka. Om vi jämför utkastet till direktiv så som det presenterades av kommissionen med den kompromiss som vi hoppas kunna anta i morgon blir det tydligt vad parlamentet kan åstadkomma på energipolitikens område. 
Att parlamentet har kunnat utöva ett betydande inflytande beror i ganska hög grad på föredragandens otvetydiga inställning. Kommissionens ursprungliga förslag tenderade att likna en planekonomi där regeringen skulle ha beslutat inom vilka delar av infrastrukturen företagen skulle tillåtas att investera. Med utgångspunkt från detta dokument som präglas av styrning har parlamentet lyckats utarbeta en strategi som vägleds av konkurrenskraft och som på ett mycket effektivare sätt kommer att ta itu med problemen kring försörjningstryggheten, och detta är så mycket viktigare eftersom den nuvarande utvecklingen i EU präglas av en stigande efterfrågan på el, en efterfrågan som på nytt har fäst uppmärksamheten på behovet av nya kraftverk.
Den riktiga slutsatsen av strömavbrotten i Italien 2003 skulle ha varit att dessa i första hand berodde på bristen på konkurrens i den utslitna infrastrukturen. Särskilt när det gäller allmännyttiga tjänster är privatisering och konkurrens två sidor av samma mynt. Kommissionen tog ett steg i fel riktning när den från början antog att statliga organ skulle kunna dra nytta av bristen på konkurrens och att de i tveksamma fall skulle ha större kompetens att bedöma vilka delar av medlemsstaternas nätinfrastruktur som var i behov av investeringar. Det som nu efter förbättringar finns kvar i förslaget till direktiv visar i sig hur ökad konkurrens kan vara en vinnande strategi. 
Genom att främja de förhållanden där en heltäckande marknad kan fungera tillfredsställande och sända lämpliga prissignaler för investeringar i produktionskapacitet antar EU rätt strategi för att ta itu med frågan om försörjningstrygghet. Strategins viktigaste mål måste vara att skapa livskraftiga energimarknadsstrukturer där företagen kan tjäna pengar, och detta är det rätta incitamentet för att skapa ett investeringsklimat där det kan uppstå infrastruktur. 
Direktivet hör inte till dem som ger uttryck för en negativ inställning till företagsamhet, och det är också bra. Vi stöder därför föredragandens förslag och gratulerar honom dessutom. 
Esko Seppänen,
   . Herr talman, herr kommissionsledamot! Föredraganden Giles Chichester har rätt när han antar att vi alla är helt överens om att energiförbrukningen växer och att elen står för en växande andel av vår energianvändning. Därför är det viktigt med oavbruten elproduktion och trygg elförsörjning. Föredraganden anser att kommissionen har varit alltför upptagen av marknadsmekanismerna och att den i stället borde ha föreslagit någon konkret åtgärd. Vår grupp tror inte heller att marknaden ensam kan lösa alla produktionsproblemen och trygga elförsörjningen. 
Vi i de nordiska länderna har haft dåliga erfarenheter av marknadsmekanismernas effekter på det pris som elkonsumenterna betalar. Elkraften passerar fritt mellan de nordiska länderna Finland, Sverige, Norge och Danmark. Priset på el i det nordiska nätet fastställs på ländernas gemensamma elbörser. Priset återspeglar att det bestäms av marginell kraft som produceras när den är som dyrast, med andra ord till högsta möjliga pris. Denna marknadsmekanism är mycket ogynnsam för konsumenterna. Kärnkraftverk och vattenkraftverk får faktiskt samma pris för sin el under de kallaste vinterdagarna som det som betalas för el från kolkraftverk som är de sista som ansluts till nätet. När priset på el från kolkraftverk stiger ytterligare på grund av utsläppsrätter får de utsläppsfria kärnkraftverken och vattenkraftverken kompensation i motsvarande grad. För konsumenterna är en prismekanism av detta slag helt otillfredsställande. 
De nordiska elmarknaderna är ett bra exempel på att marknaden inte kan lösa alla problem. Marknaderna kan dessutom driva upp priset på el på ett sätt som inte kan anses acceptabelt. Vi behöver regeringsåtgärder för att garantera olika investeringsområden. 
Anna Elzbieta Fotyga,
   .   Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag vill börja med att gratulera föredraganden till det utmärkta resultatet av hans arbete med betänkandet om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om åtgärder för att trygga elförsörjning och infrastrukturinvesteringar. Betänkandet innehåller en rad synpunkter som jag till största delen instämmer i, och jag anser att de är av stort värde.
Samtidigt vill jag dock uppmärksamma parlamentet på tre aspekter av denna fråga som har en direkt betydelse för vad vi menar med att trygga energiförsörjningen. Den första av dessa aspekter är att det är nödvändigt att utnyttja de förnybara energikällorna bättre. Deras miljöfördelar är uppenbara och odiskutabla, och vi bör främja utnyttjande av dem. Den andra aspekten gäller en fråga som också har uppmärksammats av föredraganden, nämligen vikten av att sörja för en balanserad användning av olika primärbränslen vid elproduktion.
Den tredje aspekten, som jag anser vara av helt avgörande betydelse, är att det är nödvändigt att se till att alla typer av primärbränsle kommer från olika källor. Här avser jag inte bara elrelaterade frågor utan också energisäkerhet i allmänhet. Enligt min uppfattning är det oacceptabelt att vissa aspekter av Europeiska unionens energipolitik innebär att medlemsstaterna är helt beroende av en enda källa som till exempel råolja eller, allra viktigast, ryska gasleveranser till Polen som garanteras genom projekt. Jag vill ta tillfället i akt och kräva att man påskyndar byggandet av Yamal-gasledningens andra etapp. 
Leopold Józef Rutowicz (NI ).
      Herr talman! Jag vill tacka Giles Chichester för hans objektiva betänkande om tryggandet av elförsörjningen. Betänkandet tar upp frågor som gäller gränsöverskridande elförsörjning och huvudnätet för energiöverföring.
Småskalig elproduktion, som omfattar ett litet antal kraftverk som drivs med vatten, vind eller jordvärme och gaskraftverk som drivs med biomassa är också av enorm betydelse för energitryggheten i enskilda regioner. 
Det finns väldigt många skäl till att småskalig kraftproduktion av detta slag bör uppmuntras. Förutom att den är miljövänlig minskar den överföringskostnaderna och minimerar effekten av spill i huvudnäten. Men det behövs investeringar för att utveckla regionala nät och småskalig kraftproduktion, och detta innefattar investeringar i forskning. De små kraftverken har ofta problem med nätsammankoppling och synkronisering sinsemellan. Enligt min uppfattning bör dessa problem framhållas mer i direktivet. 
Paul Rübig (PPE-DE ).
   Herr talman, herr kommissionsledamot, herr Chichester, mina damer och herrar! Vi har ett program och kan förvänta oss att medlemsstaterna utarbetar exakta regler senast den 1 december 2007. Kommissionen skulle kunna göra en hel del för att stödja dem i detta arbete, framför allt genom att anta förordningar för att skapa ekonomiska incitament, kanske i form av projekt för att stödja införandet av bästa praxis och normer senast detta datum. Även om det inte går att nå detta mål inom den tiden är det utan vidare möjligt att skapa en stabil miljö för det genom ytterligare ett ramdirektiv. 
Jag anser att den växande efterfrågan som kan förväntas innebär att vi först och främst behöver en stabil investeringsmiljö. Energieffektivitet måste främjas, och jag vill särskilt gratulera kommissionsledamoten för att han betraktar detta som den främsta prioriteten. Ett annat grundläggande krav gäller decentraliserad elproduktion, något som kommer att göra nätet stabilare, och detta kommer att kräva lämpligt underhåll och utvecklingen av en verklig inre marknad. 
Lena Ek (ALDE ).
    Herr talman, ärade kolleger! Vi har lärt oss att en monopolsituation inte fungerar bra. Vi har också lärt oss att en avreglerad marknad kräver kvalitetskontroll, såväl när det gäller mångfald av produktion för att garantera utbudet av elektricitet och motsvara efterfrågan som när det gäller kontroll av själva nätet och nätets uppbyggnad.
Vi har vidare lärt oss att vi måste kontrollera att dessa investeringar faktiskt sker. I Sverige har vi haft ett mycket långt strömavbrott efter den stora stormen i vintras. Då framkom det väldigt tydligt att ingen av dessa kvalitetskontroller till fullo hade genomförts. Det innebär inte bara att industriproduktionen stannar utan också att andra samhällsviktiga funktioner drabbas och att människors livskvalitet dramatiskt beskärs.
Jag skulle vilja gratulera föredraganden men också kommissionen till ett excellent arbete och ett föregångsarbete när det gäller . 
Vladimír Remek (GUE/NGL ).
     Mina damer och herrar! Vid denna tidpunkt betraktar jag Chichesterbetänkandet som en bra kompromiss, och därför kommer jag också att rösta för det. Försörjningstryggheten kan naturligtvis betraktas ur många synvinklar, men enligt min uppfattning bör vi inte inrikta oss enbart på back up-system och andra tekniska aspekter. Att optimera elflödet vid kritiska tidpunkter, det vill säga när belastningen är som högst, skulle faktiskt kunna få en avsevärd effekt för elförsörjningens tillförlitlighet, och det skulle också minska de nödvändiga reserverna och kostnaderna, och, viktigast av allt, det skulle ge större trygghet i potentiella krissituationer.
Därför anser jag att det nu är dags att inrätta något slags oberoende internationellt samordningscentrum. Systemen håller på att sammankopplas, och elhandeln utvecklas snabbare, vilket innebär att det finns ett växande behov av mer detaljerad information i rätt tid om elflödena. Regional samordning sker redan mellan Tjeckien och dess grannländer till exempel, och samma förhållande råder på andra håll. Varför skulle vi inte kunna skapa en organisation för sådan verksamhet i form av ett oberoende samordningscentrum för EU som helhet? 
Andris Piebalgs,
   . Herr talman! Jag vill börja med att lovorda föredraganden för det arbete som han har utfört. Den metod som har använts för att finna den bästa möjliga lösningen för förslaget från kommissionen är mycket beundransvärd. Resultatet är extremt bra.
Samtidigt vill jag säga att vi har satt upp samma mål. Alla vill vi stärka elförsörjningen. Detta betyder att vi bör hitta en väg att trygga långsiktiga investeringar, stabilitet för investeringar, förutsättningar för investeringar, normer för de systemansvariga för överföringssystemen och även för sammankopplingskapaciteten i Europeiska unionen.
Strategiskt har kommissionen instämt i alla diskussioner som har pågått i rådet och parlamentet. Den enda skillnaden som finns är hur vi skall stärka sammankopplingskapaciteten. Ur den synvinkeln hoppas jag väldigt mycket att det förslag som baseras på samarbetet mellan rådet och parlamentet kommer att fungera. Om det inte gör det kanske vi behöver finna andra metoder för att stärka sammankopplingskapaciteten, eftersom den har ett samband med den europeiska energiförsörjningen. I allmänhet kan, som redan har nämnts, direktivet definitivt inte eliminera strömavbrott på vissa platser på den europeiska marknaden. Det minskar definitivt riskerna för sådana strömavbrott och stärker den roll som energisektorn spelar för de europeiska medborgarnas välbefinnande.
Även om kommissionen uttrycker en reservation om en särskild fråga kommer den att välkomna direktivet, om man enas om direktivet på denna grund vid parlamentets första behandling. Jag uppmanar parlamentet att stödja kompromissändringsförslagen i morgon. 
Talmannen.
   Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på tisdag. 

