Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?
(Protokollet justerades.)

Hallam
Fru ordförande! En ordningsfråga. Jag vill bara göra denna kammare uppmärksam på föredragningslistan för denna vecka, i synnerhet föredragningslistan för fredag, där den enda punkten på föredragningslistan är Hallams betänkande...
(Applåder) som handlar om den inre marknadens agromonetära ordning, 1 juli 1995 till 30 juni 1996. Oss emellan, fru ordförande, så är detta knappast världsomskakande nyheter. Jag undrar om det inte vore klokt för parlamentet att i stället för att ha en halvtimmeslång debatt på fredag - jag är mycket smickrad över att vi har denna debatt - flytta fram den och ha den tillsammans med Hardstaffs betänkande på torsdag, och skjuta upp omröstningen till nästa onsdag i Bryssel, och därigenom spara in tusentals pund åt Europas skattebetalare, genom att inte öppna denna byggnad på fredag.
(Applåder)
Ordföranden
Herr Hallam! Ni tar upp en känslig fråga, som för övrigt har granskats av ordförandekonferensen. Som ni vet har en ovanlig serie sammanträffanden lett till att er punkt är den enda på fredagens föredragningslista. Icke desto mindre har era kolleger gjort sina förberedelser, bokat sina plan, och så vidare. Själv anser jag - och det är min personliga uppfattning, då ordförandekonferensen naturligtvis kan ta upp frågan på nytt - att det skulle vara väldigt märkligt om vi plötsligt ändrade vår föredragningslista och slopade en hel förmiddag av vår sammanträdesperiod.
Efter det övertygande försvarstal ni nyss höll hyser jag inte minsta tvivel om att alla nu närvarande kolleger kommer att vinnlägga sig om att närvara när ni framlägger ert betänkande, och jag uppmanar dem varmt att göra detta.

Donnelly, Alan
Fru ordförande! En ordningsfråga. Den rör denna kammares arbetsordning. Som ordförande för parlamentets delegation för förbindelser med Förenta staterna hade jag anordnat ett möte denna förmiddag med ordförande Santer, inför vårt besök i Washington nästa vecka för att diskutera angelägna frågor mellan Europa och USA. Vi fick besked om att vi till följd av denna kammares arbetsordning inte kunde sammanträffa med kommissionens ordförande en onsdagsförmiddag, utan att vi bara kunde träffas på onsdag eftermiddag. Nu finner jag att ordförandekonferensen kallat till extra ordinarie sammanträde nu på förmiddagen för att träffa ordförande Santer, för att diskutera kommissionens arbetsprogram.
Fru ordförande! Ni kanske tycker att detta är ett lustigt ärende, men låt mig berätta för er att det tycks finnas en uppsättning regler för gruppordförandena i denna kammares och en annan uppsättning regler för resten av denna kammare.
(Applåder) Jag vill be ordföranden skriva till mig, så att jag kan förklara för delegationen för förbindelser med Förenta staterna varför vi förvägrades ett sammanträffande med Jacques Santer, samtidigt som ni senare denna förmiddag kommer att ha ett sammanträffande med kommissionens ordförande.

Ordföranden
Herr Donnelly! Jag ser alls ingen anledning att skratta åt ert inlägg. Som ni vet är jag ledamot av presidiet och deltar alltså inte i ordförandekonferensen, men jag ser att vi har några gruppordförande med oss och vill ge dem ordet. Fru Green har begärt ordet för att svara Donnelly, eller hur?

Green
Fru ordförande! Jag vill inte svara Donnelly, jag vill bekräfta vad han sade. Jag talade i själva verket med ordföranden vid ordförandekonferensen i förra veckan och bad honom reservera tid för delegationen för förbindelser med Förenta staterna, på grund av karaktären hos de frågeställningar vi måste diskutera mellan Europa och Förenta staterna. Jag försäkrades om att så skulle bli fallet, varför jag är något bestört om det Donnelly sade stämmer.

Ordföranden
Vi skall reda ut saken. Vi får se. Hur som helst, herr Donnelly, skall jag se till att den här sortens händelser inte upprepas, naturligtvis i den mån detta står i min makt.
Ordet går till Bloch von Blottnitz, för ett förslag som rör förfaranden. Och då menar jag förslag som rör förfaranden.

Bloch von Blottnitz
Fru ordförande! För tre månader sedan ställde jag presidiet frågan om hur det kunde vara möjligt att det nederländska ordförandeskapet på Cites-konferensen i Zimbabwe på frågan, vilken åsikt parlamentet hade, svarade: parlamentet har ingen åsikt i frågan - trots att parlamentet i en brådskande debatt åtta dagar innan förde fram sin åsikt klart och tydligt. En av era kolleger sade - jag minns nu inte vilken ordförande det var - att jag skulle få ett svar. Jag har till dags datum inte fått något svar och så småningom har jag fått känslan eller nästan förvissningen att vi här visserligen godkänner resolutioner men inte vet huruvida de över huvud taget når mottagarna. Tydligen har de inte nått dem. Då kan vi ju spara in hela debatten på torsdag eftermiddag och åka hem på torsdagskvällen! Således skulle jag gärna vilja ha ett svar!

Ordföranden
Ärade kolleger! Om jag förstått saken rätt hade ni fått löfte om ett svar som ni inte har fått. Vi ska titta närmare på det och se till att ni så snart som möjligt får svar på er fråga.

Situationen i Algeriet
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om situationen i Algeriet.
Jag överlämnar ordet till herr Wohlfart, rådets ordförande.

Wohlfart
Fru ordförande, ärade parlamentsledamöter! Som inledning vill jag tacka Europaparlamentet för att det erbjuder mig detta tillfälle att redogöra för hur rådet ser på situationen i Algeriet.
Först och främst vill jag säga att rådet helt och fullt delar er oro och era farhågor över situationen i Algeriet, som vi alla noga följer.
Som vi meddelade i en presskommuniké som publicerades i fredags är Europeiska unionen djupt upprörd över den blodiga vågen av mord och andra illdåd som nu dränker Algeriet. Därom vittnar på ett ett tydligt och drastiskt sätt den siffra på över 60 000 offer som har uppgivits för de senaste åren.
Vi är alla skakade av denna upptrappning av våldet i Algeriet, som under de senaste veckorna har kulminerat. Måste vi påminna om att hundratals människor brutalt har slaktats med yxa eller sabel, eller fått halsen avskuren, för att bara nämna något?
Fru ordförande, mina damer och herrar! Unga flickor har spärrats in, varpå de våldtagits för att sedan mördas. I tidningar, radio och teve talas det om nya massakrer som inte bara drabbar avlägsna landsbygdsområden, utan även huvudstaden. För bara några dagar sedan utsattes Alger för ett första massmord. Över sextio människor mördades i Sidi Yessef, under osedvanligt vidriga omständigheter. Jag kan garantera att rådet precis som ni utan omsvep och med skärpa fördömer dessa terrordåd och detta blinda våld.
Vad beträffar rådets politiska hållning måste jag påminna om att rådet vid flera tillfällen har bekräftat sitt ovillkorliga stöd för den politiska och ekonomiska reformprocess som de algeriska myndigheterna har inlett. I enlighet härmed har vi uttryckt vår tillfredsställelse över det parlamentsval som hölls den 5 juni, samtidigt som vi noterar utlåtandet från den internationella valövervakningskommission som påvisade vissa väsentliga brister. För övrigt hade jag redan tillfälle att beröra detta under frågestunden i juli.
Vi anser emellertid att detta val, som avlöpte under i stort sett tillfredsställande förhållanden, innebar ett steg framåt i denna process och gav det algeriska folket möjlighet att direkt delta i byggandet av ett demokratiskt och fredligt samhälle, där de mänskliga rättigheterna fullt ut skall respekteras.
Fru ordförande, mina damer och herrar! Vad beträffar de mänskliga rättigheterna har internationella människorättsorganisationer och parlamentet självt riktat kritik mot det sätt på vilket Algeriet bekämpar de väpnade islamiska grupperna. Rådet är fullt medvetet om detta och tvekar inte att uppmana den algeriska regeringen att anta en måttfull hållning för att bemöta krisen och respektera de mänskliga rättigheterna.
Rådet understryker också att vi har rätt att förvänta oss att ett land med vilket vi förbereder ett nytt associeringsavtal i möjligaste mån skall använda sig av återhållsamhet och måtta för att försöka lösa en kris som den som nu råder i Algeriet.
När det gäller detta associeringsavtal är jag övertygad om att det nya avtalet på ett väsentligt sätt skulle kunna bidra till den demokratiska och ekonomiska reformprocessen i Algeriet. Rådet hoppas därför att kommissionen snabbt kommer att kunna slutföra förhandlingarna med den algeriska regeringen.
Vad beträffar kommunalvalet vill jag understryka att rådet uppmuntrar Algeriet att fortsätta på -den inslagna vägen mot demokrati och respektera nästa vals utgång - som ni vet gäller det kommunalvalet - ett val som är utsatt till den 23 oktober och följer på presidentvalet 1995, översynen av grundlagen 1996 och parlamentsvalet i juni i år.
Fru ordförande, mina damer och herrar! Sammanfattningsvis följer rådet med oro den inre situationen i Algeriet. Det behöver inte understrykas att Algeriet är en viktig partner för Europeiska unionen inom ramen för Barcelonaprocessen. Vår vision om Algeriet ingår med nödvändighet i ett långsiktigt perspektiv. Algerierna måste själva finna en lösning på den allvarliga och djupgående kris som råder i deras land, genom att fortsätta reformprocessen såväl på det politiska som ekonomiska planet.
I denna anda är unionen fast besluten att fullfölja förhandlingarna om ingåendet av ett nytt associeringsavtal.

Marín
Fru ordförande! Kommissionen instämmer med och delar rådets ordförandes inställning till vad som hänt i Algeriet, och vi tror naturligtvis att rådets uttalande den 12 september om situationen i Algeriet mycket väl återspeglar vad som pågår i detta land.
Som herr Wohlfart också påpekade kan unionen inte längre tiga inför detta blinda våld. Det algeriska samhället har utan tvekan drabbats av en av de grymmaste former av terrorism som drabbat mänskligheten.
Vi har tidigare diskuterat den algeriska frågan i utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor och i utskottet för institutionella frågor under juli månad, och ingen kan neka till att Algeriet befinner sig i en allvarlig politisk kris. Det är sant att man genomfört åtgärder för en institutionell normalisering, inom befintliga begränsningar och naturligtvis i sitt sammanhang. Planeringen och utvecklingen av presidentvalet, och valet till den lagstiftande församlingen, utgör kanske inte helt perfekta exempel, vilket vi hade möjlighet att diskutera i juli, men med tanke på den interna situationen finns det knappast något tvivel om att detta är steg framåt, som Europeiska unionen måste erkänna. Det vi skulle vilja är att den interna situationen också möjliggör genomförandet av kommunalvalen den 23 oktober på det sätt som tänkts.
Hur ser situationen ut när det gäller kommissionens kompetens? Vi befinner oss i en mycket tidig fas i associeringsavtalet. Vi har haft några förhandlingsomgångar, men det råder inget tvivel om att förhandlingarna inte kan lyftas ur sitt samband med den nuvarande politiken i Algeriet.
Jag anser alltjämt, som jag höll fast vid redan i debatten i juli, att det skulle vara bra om dessa förhandlingar gjorde det möjligt för oss att få Algeriet att delta mer i Barcelona-processen, att få landet att delta ännu mer genom avtalet med Europeiska Unionen. Jag anser alltjämt att det är en svår uppgift, det kommer inte att bli enkla förhandlingar, varför skulle jag lura er, men jag tror att uppgiften bör fullföljas eftersom detta land oberoende av vad som håller på att hända också behöver ett internationellt gensvar och om detta gensvar kommer från Europeiska unionen, så mycket bättre!
Dessutom kommer förhandlingarna om associeringsavtalet, i den utsträckning de mänskliga rättigheterna, demokratin och friheten utgör en del av eller utgör den centrala punkten i den typ av politisk dialog som vi för med medelhavsländerna, att göra det möjligt för oss att öppna ett annat forum för politisk dialog med myndigheterna i landet och ta oss an en situation som självklart ger rysningar och som på det interna och internationella politiska planet framstår som extraordinärt komplicerade.
Kommissionen arbetar i första hand på det tekniska planet och vi väntar nu på att den algeriska regeringen, den nya algeriska regeringen, visar oss vilken typ av förhandlingar de vill föra, och som jag redan sagt er kommer Europeiska kommissionen, när Algeriet konkretiserat frågan, att försöka arbeta på normalt sätt. Vi kommer att försöka arbeta som brukligt är trots att vi vet att situationen är mycket svår.

Swoboda
Fru ordförande, herr kommissionär! Det som ni i dag har beskrivit är säkert en position som vi kan ge ett brett stöd, som vi från början kan acceptera och som även är relevant för läget och situationen i Algeriet. Ändå anser jag att vi i parlamentet måste tala ett ännu tydligare språk för att förändra den oerhört svåra situationen i Algeriet i dag. Varje attentat, varje terroristattack är en ny chock, inte bara för algerierna utan även för Europa.
Därför måste vi med allt eftertryck gentemot den algeriska regeringen hålla fast vid att det här inte handlar om inflytande, om en intervention utifrån, utan om våra bekymmer för ett gemensamt livsrum, om ett gemensamt öde. Så skall man enligt min uppfattning förstå parlamentets initiativ.
Vi, parlamentet, fördömer naturligtvis våld lika oinskränkt som ni i rådet och i kommissionen. Våldet förstör inte bara människorna utan även ett folks själ. Våld får inte löna sig, inte heller och just inte i Algeriet! Därför stöder vi entydigt alla åtgärder som går ut på att minska, förhindra våldet. Visserligen måste de mänskliga rättigheterna skyddas. Vi får ibland intrycket att de mänskliga rättigheterna behandlas som en andra klassens fråga. Det kan man förstå till en viss grad i en svår situation, men då överskrider man delvis gränser, och det kan vi på inga villkors vis acceptera.
Det finns, det skall sägas öppet, även i många medier tvivel om om våldet verkligen bekämpas fullt effektivt, med kraftansträngning överallt. Regeringen förebrås för att inte gå fram med den beslutsamhet som är nödvändig. Vi vill inte här insinuera något. Därför har vi inte heller tagit med något i den vägen i resolutionen. Jag ber emellertid rådet och kommissionen enträget att kontrollera om sådana rykten, sådana beskyllningar verkligen är sanna, och på vad sätt våldsbekämpningen kan bli mer effektiv.
Det får inte vara så att människor torteras i timmar, plågas i byar utan att polisen, militären eller andra säkerhetsstyrkor griper in. Jag vill särskilt påpeka detta.
I samband med vad kommissionären sade om associationsavtalet och dess införlivande i Barcelona-processen, kräver vi med eftertryck att man fortsätter dialogen i Algeriet. Gång på gång kommer det bakslag. Människor som förklarar sig beredda till dialog, som säger nej till våld, får ändå inte det stöd och den positiva reaktion, som de förtjänar och som saken förtjänar.
Vi skall även hålla fast vid att dialogen naturligtvis måste föras med de som säger nej till våld. Men som i alla krishärdär, vare sig på Irland eller i andra regioner på denna jord, måste man självklart även vidta många olika mått och steg för att övertyga de krafter som i dag fortfarande hänger kvar vid våldet, att det är bättre att avstå från våld. En verkligt effektiv dialog kan naturligtvis endast föras med dem som säger nej till våldet. Men vi måste driva så många politiska, samhälleliga och religiösa krafter som möjligt till att avstå från våld.
Här är kontakter nödvändiga. Upplysningar, framför allt uppmuntran till den algeriska regeringen. Jag håller det inte för otroligt att den algeriska regeringen är relativt tveksam och tillbakahållande. Vi vill stödja denna dialog, vi vill därför även stödja dialogen mellan Europaparlamentet och det nyvalda parlamentet i Algeriet. Det kan inte vara ett ensidigt erbjudande, utan det måste vara en verklig dialog som har fredsprocessen med ett totalt värnande om de mänskliga rättigheterna för ögonen.
Ännu en gång till det som kommissionär Marin sade med anledning av förhandlingarna. Också vi hoppas att förhandlingarna om associationsavtalet i högre grad skall föra Algeriet in i hela Barcelona-processen. Så tolkar jag ert inlägg och skulle jag å min partigrupps vägnar vilja stödja er till fullo.

Soulier
Fru ordförande, ärade kolleger, herr ordförande, herr kommissionär! Alla som är här känner hur allvarlig denna debatt är och det är tur att parlamentet slutligen har beslutat att uttala sig, och delta i den omfattande debatt som borde leda till att freden i Algeriet återupprättas.
Herr ordförande! Först och främst gjorde ni rätt i att sätta våra åtgärder i ett större sammanhang. Algeriet måste få veta att vi inte förlorar hoppet och att Europa i en tid när stora blockbildningar präglar hela världen inte kan förhålla sig likgiltigt inför vad som utspelar sig i Maghreb, och då särskilt i det yngsta och mäktigaste landet av denna del av världen. Vad vi måste eftersträva är alltså inte nationella bilaterala förbindelser mellan Algeriet och olika länder - jag är ju fransman och alla vet vad jag har i tankarna - utan bilaterala förbindelser mellan Europa och Algeriet, detta land som begåvats med rikedomar så stora att de inte kan undgå att väcka somligas aptit, och jag syftar inte på någon särskild, inte ens en viktig allierad.
I första hand måste inre fred återupprättas. Vi måste undvika två fallgropar. För det första att hänfalla åt misströstan inför det extrema våld som utövas av radikala grupper på båda sidor, och under kritiska skeden kanske även av väpnade förband. Vår kollega från europeiska socialistpartiet förhörde oss emellanåt om märkliga fall av underlåtenhet, men detta är ändå inte kärnpunkten.Vi måste också undvika att ge Algeriet uppfattningen att vi vill blanda oss i landets inre angelägenheter. Följaktligen måste vi formulera ett önskemål och finna en metod för att diskutera detta.
Önskemålet är givet. Steg för steg håller Algeriet på att bygga upp demokratiska institutioner. Ingenting i denna värld är perfekt. Men vi kan väl ändå inte brista ut i våldsam kritik över vad som har gjorts och som fortsätter att göras. Det är är nödvändigt att de politiska krafter som tror på demokratin eller som vill uttrycka sig fritt, vinner insteg i dessa institutioner.
I andra hand måste vi uppmuntra varje gest från den algeriska regeringen som gör det möjligt att återuppta dialogen, tack vare de åtgärder som vidtagits - främst gentemot Madani. Vidare måste de politiska myndigheter och moraliska och religiösa auktoriteter i detta land som fortfarande har styrka och makt nog att uttrycka sig mana till att våldet skall upphöra, om inte Algeriet skall fortsätta att störta ner i avgrunden.
Vilka är då parlamentets befogenheter mot denna bakgrund? Först och främst är det bra att rådet, kommissionen och parlamentet uttalar sig gemensamt. Vi måste bidra till att återupprätta dialogen. Dels genom att uttala en förhoppning, ett önskemål om att den inre dialogen skall fortsätta. Dels genom att fästa de algeriska myndigheternas uppmärksamhet på det förhållande att undertecknandet av associeringsavtalet endast kan bli verklighet om synbara tecken på att freden håller på att återställas verkligen kan visas fram för opinionen i Europa, för att inte säga i västvärlden eller hela världen. Detta kan tänkas bli en ytterst hård nöt att knäcka.
Vårt parlament måste föra en dialog med det algeriska parlamentet. Europaparlamentet måste förklara att det är öppet för diskussioner med alla politiska krafter som inte hemfaller åt våld. Självfallet skall den mördare, radikal eller extremist som förkastar varje tanke på fredliga diskussioner, även om dessa ibland kan hetta till, avföras från debatten. Men Europaparlamentet skall ta initiativ till kontakter med det nya parlament som valdes i Algeriet i början av förra sommaren.
Fru ordförande! Jag vänder mig inte bara till presidiet, utan även till de olika gruppordförandena. Parlamentet måste enas kring och fatta beslut om sammansättningen av en särskild ad hoc-delegation som skall bege sig till Alger innan algerierna kommer till Strasbourg - till parlamentets säte, det vill jag betona, och inte till någon av unionens medlemsstater - för att föra en dialog med dessa krafter. Vi skall inte dra in medlemsstaterna, rådet eller kommissionen. Från ett parlament till ett annat, i själva den demokratiska debattens vagga, där folkviljan kommer till uttryck genom allmänna val, kommer vi att kunna börja vår vandring på vägen mot fred, måhända vacklande och trevande men dock framåt.
Så skulle parlamentets bidrag kunna se ut. Det vore bra om rådet och kommissionen kunde finna att parlamentet uträttat något av värde.

Pasty
Fru ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Vi är alla förfärade över de fasansfulla massakrer som varje dag lamslår det algeriska folket och som fördöms av en enhällig opinion. Det är främst kvinnor, barn och åldringar som utgör de oskyldiga offren för detta vansinniga dödande, som inte på några som helst grunder kan rättfärdigas.
Våra tankar går till offrens familjer som så grymt har drabbats och vi beklagar uppriktigt deras sorg. Men framför allt är det vår oavvisliga plikt att göra allt som står i vår makt för att få ett slut på dessa barbariska våldsdåd. Förvisso är återupprättandet av ett fredligt klimat i första hand det algeriska folkets angelägenhet, men vi vet att detta folk vill ha fred och att det behöver allt moraliskt stöd från vänligt sinnade folk, för att de som är skyldiga till den fortsatta terrorn till sist skall inse att deras kamp är dömd att misslyckas, även om den förs med dessa medel.
Vi måste välkomna de algeriska kvinnornas modiga kamp när de utmanar terroristernas hot och klart och tydligt uttrycker sitt motstånd och sin vilja både att få attentaten att upphöra och att få sina legitima rättigheter erkända.
Vi måste stödja de ansträngningar som görs såväl från de algeriska myndigheterna - särskilt president Zéroual, vars demokratiska legitimitet inte kan ifrågasättas - som från de olika politiska grupperingar som deltog i det senaste valet för att återupprätta de demokratiska institutionernas normala arbete. Jag ansluter mig helt och förbehållslöst till vår kollega Souliers förslag, eftersom ett möte mellan Europaparlamentet och det algeriska parlamentet skulle kunna främja återupptagandet av detta demokratiska arbete.
Vi måste aktivt stödja alla försök till dialog som banar sig väg för att få de pågående massakrerna att upphöra. Till denna dialog måste vi sammanföra alla skikt av det algeriska folket, men en sådan dialog kan aldrig föras i ett klimat som präglas av skräck. Eller för att citera general de Gaulles berömda uttalande när han med en stor portion mod satte punkt för konflikten mellan Frankrike och Algeriet: "Tiden är inne att lägga ifrån sig knivarna i vestibulen" .
Då kommer Algeriet att kunna återta sin plats i den nödvändiga dialogen mellan Europa och medelhavsländerna, vars huvuddrag fastställdes i Barcelona-konferensen.
När freden har återupprättats och det algeriska folket uppnått nationell försoning kommer algerier och européer sida vid sida att kunna hjälpas åt att bygga det tjugonde århundradets Algeriet. Vi måste ge de mycket stora ungdomsgrupperna möjlighet att förverkliga sina mål, ungdomar som nu misströstar över arbetslöshet och en oviss framtid, vilket tyvärr kanske för somliga har lett till det vansinnesdödande som vi i dag beklagar.
En snabb lösning på den algeriska konflikten kan uppnås genom en uppgörelse mellan alla politiska ledare som bortom varje baktanke måste påbjuda nationell försoning. En långsiktig lösning förutsätter emellertid att algerier och européer gemensamt förmår ge landets ungdom förnyat framtidshopp, dels genom att införa och stödja nödvändiga ekonomiska och sociala reformer och dels genom att stärka partnerskapsförbindelserna folken emellan.
Det tycks mig som om detta i dag är det hoppfulla budskap som Europa måste ge det algeriska folket och dess ledare, samtidigt som vi med skärpa måste upprepa att ingenting kan byggas i ett klimat av hat och mordiskt våld och att alla terrordåd omedelbart måste upphöra.

André-Léonard
Fru ordförande! Jag företräder den liberala gruppen, som vid upprepade tillfällen under de senaste månaderna har begärt en debatt om den svåra kris som skakar Algeriet. Denna debatt har fram till i dag förvägrats oss. Jag tackar alltså rådet och kommissionen för att de äntligen har hörsammat denna begäran. Däremot är jag mycket besviken över deras substanslösa uttalanden om denna tragedi. Deras brist på ansvarskänsla är förbluffande. Respekten för mänskliga rättigheter är en förutsättning för att våra avtal skall gälla. Vad kommer kommissionen och rådet att göra, eftersom de mänskliga rättigheterna inte respekteras?
Avsaknaden av en gemensam utrikespolitik har än en gång lett till ett misslyckande för vår yttre politik och tydligt visat på behovet av att reformera våra institutioner på det här området. Mer än sex år efter upphävandet av det valresultat som utkorade FIS till segrare lever Algeriet i skräck för morgondagen. Barbariet har nått gränsen för det uthärdliga - 60 000 människor har massakrerats och den algeriska staten nöjer sig med att utrota terrorismen genom att bemöta våld med våld.
Det senaste parlamentsvalet och bildandet av en ny regering har inte lett till den så efterlängtade dialogen mellan de olika grupperingarna i det algeriska samhället. Tvärtom har de fåtaliga tecknen på god demokratisk vilja hos de algeriska myndigheterna utplånats av en blind terror. Än värre är att vissa uppgifter låter framskymta ordningsstyrkornas oförmåga att förebygga och i än högre utsträckning förhindra de massakrer som begås, till och med i närheten av kasernerna.
Vi menar att endast ett initiativ från de algeriska myndigheterna, syftande till att mobilisera alla goda krafter inom ramen för det civila samhället, inbegripet de islamiska grupperna, kan göra det möjligt att uppnå en överenskommelse som tar avstånd från våld, i respekt för de mänskliga rättigheterna och de kulturella minoriteterna. Europeiska unionen måste stödja upprättandet av en verklig nationell dialog, som förhoppningsvis kan få ett slut på den terror som slår allt hårdare mot det algeriska folket. Detta handlar inte om inblandning, utan om hjälp till ett folk i fara. Vi kan inte passivt bevittna hur människor dagligen mördas i ett land som vi är knutna till genom starka historiska, kulturella och vänskapliga band. Det är vår plikt att ingripa.
I vår gemensamma resolution kräver vi att en parlamentarisk ad hoc-delegation bildas som skall vara i stånd att inleda en dialog, såväl här som i Alger, för att möjliggöra att freden återupprättas och stärka samarbetet mellan unionen och Algeriet. Låt oss inte försitta denna chans. Vi har inte råd att misslyckas. Dessutom kan vi hjälpa kommissionen som kommer att spela en avgörande roll i den demokratiseringsprocess som skall inledas under förhandlingarna om ett nytt avtal Europa-Medelhavet med Algeriet, i respekt för de mänskliga rättigheterna.
Innan jag slutar vill jag hylla modet och envisheten hos de algeriska journalister som med livet som insats fortsätter att informera oss och jag vill uttrycka mitt djupa deltagande med de familjer som drabbats av detta gränslösa barbari. Det är min förhoppning att detta broderland mycket snart skall återfinna vägen till fred och stabilitet.

Ainardi
Fru ordförande! Det algeriska folket är utsatt för en ny upptrappning av våldet som saknar motstycke sedan 1992. De väpnade islamiska grupperna överträffar varandra i ohyggligheter för att skrämma befolkningen och skapa en kaotisk situation i landet, i syfte att destabilisera den algeriska staten och tvinga den att kapitulera. I likhet med de övriga uttrycker min grupp naturligtvis sin avsky och fördömer mycket skarpt dessa barbariska dåd. Men vi måste gå ett steg längre och entydigt peka ut de fanatiska integristerna och deras ledare, som är de verkliga hjärnorna och upphovsmännen bakom denna terrorvåg.
De senaste uttalandena från Abassi Madani, den nyligen frigivne främste ledaren för före detta FIS, kastar ett klarhetens ljus över hans ansvar. Den utpressning han har försökt utöva genom att utlova ett stopp för massakrerna om myndigheterna rättade sig efter hans villkor utgör ett tydligt bevis för att han helt och fullt samarbetar med terroristgrupperna. Vår grupp vägrar att komma med pekpinnar och kommer därför inte att medverka i någon manöver från något håll som syftar till att låta de ansvariga integristkrafterna som är medansvariga till massakrerna delta i förhandlingarna, exempelvis genom en internationell konferens. Vi säger nej till varje form av inblandning i det algeriska folkets interna angelägenheter. Det algeriska folket besitter självt den nödvändiga kraften för att bekämpa terrorismen och bidra till sin sociala, demokratiska och kulturella frigörelse. De algeriska kvinnorna spelar med sitt beundransvärda mod en viktig roll i denna kamp och är värda en hyllning.
Enligt vår mening är det inte genom att söka en kompromiss med de integristiska krafterna som Algeriet kommer att finna sin väg ut ur krisen med hjälp av demokrati och ekonomiska och sociala framsteg. Europa kan medverka till detta genom att bekräfta sin solidaritet med det algeriska folket, främja ett förstärkt samarbete mellan Europeiska unionen och Algeriet, i nära samarbete med landets goda krafter, särskilt genom att bevilja lättnader i skuldbördan, teknisk assistans för att modernisera infrastruktur och bygga sociala bostäder. Som ett uttryck för vårt stöd till alla män och kvinnor som med livet som insats bekämpar terrorismen föreslår min grupp, i likhet med andra, att parlamentet skall skicka en delegation till Algeriet för att träffa parlamentarikerna liksom alla de krafter som så modigt kämpar i detta land.

Cohn-Bendit
Fru ordförande, mina damer och herrar! Det algeriska folket är ett av historiens martyrfolk. Att bemöta integrismen med världsfrånvänd tankeflykt är lika med feghet och uppgivenhet. Att bemöta utplåningspolitiken på samma sätt är lika med intellektuell perversion. Saken är både komplicerad och mycket enkel. När ett land går igenom en sådan här kris är det mycket svårt för en regering att föra en bra politik. Men när krisen innebär en sådan stegring av våldet, är regeringens reaktioner avgörande för om det är möjligt eller ej att finna en lösning. Även om det finns hemliga fånganstalter, även om massakrer och mord utförs också av regeringsstyrkorna, betyder det inte att regeringen är lika dålig som terrorismen, det betyder att regeringen förstärker den våldsspiral som har utlösts av terroristerna. Att vi säger nej till utplåningspolitiken innebär alltså inte att vi säger ja till integrismen, det betyder bara att vi måste hitta en annan lösning på problemen i Algeriet. Detta var det första jag hade att säga.
För det andra, låt oss sluta lura oss själva! Om vi vill ha en dialog är det uppenbart att den dialogen måste bli så djupgående som möjligt, den måste nå fram till dem som för ett ögonblick trodde att friheten fanns inom skotthåll. Vad det gäller är ju att lägga ner vapnen. Därför måste vi tvinga de elaka att delta i dialogen. Om dialogen bara omfattar de som är snälla fortsätter de att vara snälla men inget händer. Att föra en dialog med dem som ärelaka betyder inte att man håller med dem eller accepterar dem, det betyder bara att man vill övertyga dem om att de saknar framtid.
Därför skall vi gemensamt bege oss till Alger, diskutera med det algeriska parlamentets utskott för mänskliga rättigheter, med alla politiska grupper i det algeriska parlamentet, med de goda krafterna i Algeriet och även med korrupta människor i Algeriet, för att de korrupta skall sluta vara korrupta. Jag är fullkomligt övertygad om att hoppet kommer att återvända i Algeriet när det algeriska folket känner att det finns människor som inte vill blanda sig i Algeriets angelägenheter för att ge dem pekpinnar. Sedan när vill kommunisterna inte längre ge några pekpinnar? Det är en intellektuell helomvändning.
Jag för min del vidhåller att vi måste ge alla som inte vill diskutera en lektion i hur man för en dialog, vare sig det är i Algeriet, Afganistan, Kambodja eller jag vet inte var. Och för det ändamålet skall Europaparlamentet utnyttja alla medel för att säga till algerierna: ni tillhör en värld som är vår och en värld där dialogen är den enda lösningen på massakrer och problem.

Dupuis
Fru ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionär! Jag är förbluffad över de anföranden vi har lyssnat till under förmiddagen. Det talas om dialog. Vår vän Cohn-Bendit har återigen påmint oss om dialogens välsignelser, samtidigt som tillfällena till dialog sedan tre år tillbaka har mångdubblats, samtidigt som den algeriska befolkningen i direkta val har kunnat välja såväl sina företrädare som landets president. Vilka är det som skall föra denna dialog? Är det desamma som nu i dagarna än en gång bevisade att de hade möjlighet att stoppa massakrerna, precis som vår kommunistiska kollega påpekade. Detta är fullkomligt absurdt.
Vad beträffar inblandningen i Algeriet kan man fråga sig varför de algeriska myndigheterna i dag säger nej till inblandning. Det gör de för att man föreslår att den algeriska regeringen och terroristerna skall jämställas. Europeiska unionens uppgift är att stödja den algeriska regeringen och det är endast under den förutsättningen som vi kommer att kunna investera i ekonomiska och politiska reformer, investera för att äntligen få ett fungerande rättssystem, investera för att omfattande privatiseringar äntligen skall kunna genomföras i Algeriet, så att nya framtidsmöjligheter öppnas för de algeriska medborgarna och de inte som i dag tvingas in i arbetslöshet, fattigdom och missmod.
Det talas om att allt detta skall göras inom ramen för Barcelonakonferensen. Detta är exakt detsamma som att säga att Algeriet är ett problem bland andra. När Algeriet borde ges högsta prioritet i vår politik för den sidan av Medelhavet, banaliseras frågan inom ramen för en konferens som hur som helst knappast leder någon vart, vilket alla vet. Vi måste investera miljarder ecu och verkligen vilja se en förändring. På dessa villkor kommer president Zéroual och de algeriska myndigheterna att kunna godta denna form av inblandning, eftersom inblandningen bygger på en dialog...
(Avbrott av Cohn-Bendit.) ... på en verklig dialog, på vänskap. Det är på dessa villkor som något kan förändras. Om det bara handlar om att komma med pekpinnar och vilja agera mellanhand åt båda sidor är det uppenbart att den algeriska regeringen inte kan godta detta. Vi måste välja sida. Vi måste försvara de som likt president Zeroual har valt att upprätta demokratiska institutioner i Algeriet. De fortsätter och vi måste ge dem styrka, vi måste vara med dem och det är bara på dessa villkor kan vi arbeta för att reformera rättsväsendet, reformera fängelserna och utplåna alla de krafter som i dag arbetar i det fördolda och undergräver demokratiseringsprocessen i Algeriet.

Muscardini
Fru ordförande! Rådet underströk i morse sitt stöd till den algeriska regeringen för de ekonomiska och politiska reformer som har genomförts. Jag betraktar valen som genomfördes den 5 juni som ett framsteg; jag ser associeringsavtalet som en förutsättning för framsteg. Kanske är det så: men rådet, liksom kommissionen, har inte lagt fram några konkreta förslag, inga initiativ för att försöka hejda terrorn, massakrerna och våldet och drar slutsatsen att algerierna själva måste hitta lösningen på sina problem. Detta är emellertid inte Alleanza Nazionales ståndpunkt, för vi anser att deras problem även är vårt problem, Europas problem.
Den i allt snabbare takt fortgående försämringen av situationen i Algeriet har gjort att skräcken i detta plågande land numera är en daglig företeelse. Det fullständigt meningslösa våldet, som bärs fram på en blind våg av terrorism och efterföljande repression matas av blodet från ett oskyldigt folk. Även om ansvaret för detta sakernas tillstånd till en del åvilar den nationella befrielsefrontens diktatur, som föddes ur den våldsamma antikoloniala kamp som föregick det nationella oberoendet, så kan man inte förneka att det i dag också är vårt och våra länders ansvar att få ett slut på detta martyrium.
En ung befolkning som den algeriska, som inte har känt till någon annan verklighet än femårsplanernas fattigdom, för att sedan falla ner i de fasor som ett hänsynslöst inbördeskrig som utkämpas i religionsfrihetens namn innebär, är en tidsinställd bomb som inte bara hotar Magreb och hela den väldiga arabvärlden utan också utgör ett allvarligt hot mot Europa som inte får underskattas. Att återge Algeriet hoppet borde vara ett prioriterat mål för unionen, som hävdar värdet av en kulturell och samhällelig modell baserad på tolerans, demokrati och en världslig stat som är öppen för förenings-, tanke- och religionsfrihet.
Det är med andra ord inte bara retorik när man hävdar att den kamp som utkämpas av det algeriska folket som hålls som gisslan av våldet, är vår kamp. Det borde vara möjligt att isolera extremisterna och få igång en dialog mellan parterna, och vi européer har de medel som krävs för att genomföra det: det krävs emellertid en politisk vilja som redan har visat sig saknas i samband med kriget i f.d. Jugoslavien. Ett misslyckande när det gäller att återställa freden i Algeriet skulle ytterligare förstärka bilden av ett försvagat Europa, inkrökt i sig självt, oförmöget att handla, vilket skulle göra det sårbart för splittrande ideologier, som redan har gjort sig påminda och som skulle förstärkas.
Alleanza Nazionale är medvetet om de yttre farorna, men även om de inre om denna situation skulle tillåtas fortgå, och hoppas att Europaparlamentet skall ta ett initiativ för att sammankalla en konferens med berörda parter: Europeiska unionen, Magrebländerna, OSSE, dvs. Organisationen för Säkerhet och Samarbete i Europa. Vi uppmanar Europaparlamentet att engagera de femton medlemsstaternas regeringar i en hård kamp mot fundamentalism, oavsett av vilket slag, och vi begär att man inte gör några eftergifter gentemot dem som har brutalt mördat kvinnor, gamla och barn. Vi hävdar att även väst är skyldigt till att ha lämnat utrymme åt våldet.

Ordföranden
Jag har mottagit sju resolutionsförslag i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.

Titley
Fru ordförande! Om vi är fullständigt ärliga mot oss själva så vet vi faktiskt inte vad vi skall göra när det gäller Algeriet. Allt vi hört hittills bekräftar detta. I själva verket framgick det mycket tydligt i februari i år, i kammaren, när vi misslyckades kapitalt med att enas om en resolution om Algeriet.Vad vi vet är att våldet är barbariskt och oacceptabelt och bör fördömas fullständigt och utan några villkor knutna till det fördömandet. Vi vet också att situationen inte är så enkel som vissa talare här denna förmiddag tycks anse den vara. Vi måste fråga oss varför en del av dessa mord ägt rum nära säkerhetsposteringar, varför militären inte har kunnat skydda sin befolkning. Inte alla dessa mord har ägt rum i oansenliga byar på landet. En del ägde rum i tätbebyggda områden. Varför har dessa mord skett?
Vi vet också att vi i ökad utsträckning tycks se uppkomsten av dödspatruller, i linje med vad vi är väl bekanta med från Sydamerika. Vi vet från erfarenheten i Sydamerika att när det händer så börjar man tappa kontroll fullständigt över en politisk situation. Eftersom Algeriet ligger så nära Europeiska unionen så vet vi att denna farliga instabilitet i slutänden kan underminera Europeiska unionen. Vi måste därför utarbeta en strategi. Det är viktigt att den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken börjar visa tänderna, och börjar vidta effektiva åtgärder. Vi måste uppenbart inleda en politisk dialog. Vi måste uppenbarligen utveckla en interparlamentarisk dialog. Vi måste försöka använda oss av associeringsavtalet, som kommissionär Marin har påpekat, i syfte att utveckla den dialogen och göra Algeriet åtkomligt för icke-statliga organisationer, som kan börja bedöma realiteterna för situationen där. Vi borde uppmuntra den dialogen för att få till stånd en större pressfrihet i Algeriet, så att vi alla kan bli medvetna om vad som händer.
Dessutom måste vi, som herr Dupuis sagt, uppmuntra till ytterligare ekonomiska reformer. I sista hand så är det bara genom förbättringar av den ekonomiska situationen som vi kan börja säkerställa en mer fredlig utveckling i Algeriet i framtiden.

Viola
Fru ordförande, ärade kolleger! Förutom att med eftertryck fördöma de terroristhandlingar som har drabbat ett land som ligger ett fåtal sjömil från Europeiska unionen, ett land som strävar efter att sluta ett associeringsavtal med vår gemenskap och att skapa ett gemensamt område för fritt handelsutbyte, leder mig denna kris till att göra ett par reflektioner.
För det första tror jag att man måste lägga en större tonvikt vid möjligheten att händelserna i Algeriet kan få effekter bortom landets gränser och spridas in i Tunisien och Libyen. Och detta är något mycket oroande som gör att jag måste uppmana till den största möjliga vaksamhet från Europeiska unionens sida vad gäller alla dessa tre länder. Min rädsla är huvudsalkigen framsprungen ur det faktum att jag anser den algeriska terrorismen som en direkt konsekvens av en socioekonomisk kris, snarare än en kulturell eller religiös kris, vilket gör att terrorismen på ett mycket farligt sätt skulle kunna dyka upp även på andra håll, eftersom de andra Magrebländerna befinner sig i liknande ekonomisk situation.
Eftersom jag ser den algeriska krisen som en socioekonomisk kris anser jag att den Europa-Medelhavspolitik som inleddes i Barcelona är av grundläggande betydelse och att Europeiska unionen följaktligen borde reagera på terroristhandlingarna med instrument för strukturell utveckling och finansiell hjälp snarare än med diplomatiska åtgärder. Man måste därför, som en första åtgärd, få till stånd ett associeringsavtal; det är absolut nödvändigt med en uppmuntran av typen ekonomiskt och socialt bistånd i stället för den isolering som Europa och västerlandet i allmänhet förespråkar.
Jag stöder emellertid det faktum att åtminstone Europaparlamentet anstränger sig för att främja dialog och respekt för mänskliga rättigheter, vilka ibland glöms bort under förtrycket. Jag hälsar med tillfredsställelse idén att en delegation från detta parlament omedelbart beger sig till Algeriet för att inleda en så konstruktiv dialog som möjligt med det nya algeriska parlamentet. Låt mig emellertid påminna om att det redan finns en delegation för relationer med Magrebländerna och Arabiska magrebunionen, som utför sitt arbete med ansvarskänsla och som, om den ville, skulle kunna utvidgas för att på ett bättre sätt företräda Europaparlamentet i det aktuella läget.
Jag hoppas att delegationen skall kunna upprätta kontakter med såväl den valda majoriteten som minoriteten och med de olika sociala krafterna och att den skall kunna lägga grunden till en ny Europa-Medelhavsdialog, även inom ramen för det forum för parlamentariska kontakter Europa-Medelhavet som upprepade gånger angetts som nödvändigt för utvecklingen av en dialog som, i fall som detta, utan tvekan skulle kunna vara till hjälp och spela en roll som resonansbotten för alla de europeiska demokratierna.
Låt mig slutligen påpeka att den låsning och kanske också rädsla som gripit tag i Europeiska unionen sedan länge när det gäller spridningen av den islamiska fundamentalismen och terrorismen riskerar att misskreditera, om inte till och med att totalt dränka, samtliga Europa-Medelhavsinitiativ. När detta har sagts, måste jag emellertid hävda att man måste undvika att, vilket vissa gör, alltför lättvindig jämföra Europeiska unionens senfärdighet och skuld - vilka var en realitet - i samband med det dramatiska inbördeskriget i Jugoslavien med fallet Algeriet, just för att understryka att det inte är möjligt att betrakta händelserna i Algeriet som uttryck för en konfrontation mellan etniska grupper eller mellan samhällsgrupper som ställs mot varandra. Man bör med andra ord inte begå misstaget att betrakta den algeriska terrorismen som om den vore en kamp mellan parterna i ett inbördeskrig och därmed ge den ett internationellt erkännande och en internationell legitimitet.
Med detta avser jag inte att rättfärdiga Europeiska unionen. Jag tror bara att det är nödvändigt att på ett korrekt sätt komma fram till ett sätt att fylla det vakuum när det gäller Europeiska unionens handlande som trots allt existerar.

Barón Crespo
Fru ordförande! I samband med denna spiral av fruktansvärt barbari som vi ser i Algeriet måste man också komma ihåg att det handlar om en kamp om den politiska och ekonomiska makten. Vi har i dag ställt oss frågan, och det tycks som om vi gjort det med stort stöd i denna församling. Jag tror det är viktigt att Europa - Europeiska unionen - påtar sig sitt ansvar för sina intressen, för sina åtaganden och för solidariteten med vissa länder, bland dem i första hand Frankrike.
Frågan vi måste ställa oss är vad vi kan göra. Rådet har sagt att man är för associeringsavtalet - i den gemensamma politiska bedömningen som vi delar -. Kommissionen säger att man väntar på att den algeriska regeringen skall vilja förhandla, om jag har förstått det hela rätt. Problemet är vad vi skall göra under tiden, förutom de fördömanden vi skall rösta om.
Jag tror att det när det gäller vår åhörare, som huvudsakligen är den algeriska regeringen, visst finns några saker vi kan och bör göra:
För det första påminna den om att det, vad gäller denna reaktion mot inblandningen, inte bara är Europeiska unionen som tecknat Europa-Medelhavsavtalen. Det finns många länder, bland dem islamiska, som också delar dessa värderingar: respekten för de mänskliga rättigheterna och demokratin.
För det andra vill jag påminna om något viktigt, dvs. att en legitimt bildad regering bland annat har ansvar för att upprätthålla den allmänna ordningen, som börjar med ett säkerställande av rätten till liv, och detta är något som ligger på den algeriska regeringens ansvar. Vi är också beredda att hjälpa till att göra detta i demokratiska termer.
För det tredje, fru ordförande, har vi dialogfrågan. Jag tror att man måste prata och att man måste stödja dialogen. I första hand med den politiska, demokratiska kraften i Algeriet, som inte saknas, som också kan sälla sig till denna process. Därefter kommer dialogen med terroristerna - för man talar alltid om de våldsamma - som massavrättar befolkningen, med den bestämda förutsättningen att de skall isoleras och avväpnas. Man får inte bara ge dialogen ett mirakelvärde, utan man måste också veta vilket vårt ansvar är.

Robles Piquer
Fru ordförande! Vi måste fråga oss, varför detta hemska våld som dränker Algeriet i blod och dödar civila och militärer, stadsbor och landsortsbor och framför allt kvinnor och barn, med obegriplig grymhet och barbari?
Den algeriska historien har utan tvekan något med detta att göra. Detta territorium fick under förra århundradet aldrig någon statlig struktur, analog med den som t.ex. uppstod kring sultanerna i Marocko eller beyerna i Tunisien. Det kanske också var därför den franska interventionen blev så omfattande och djup att Frankrike faktiskt uppriktigt trodde att området var en del av det egna landet. Det var säkerligen detta som gjorde att den efterföljande algeriska frihetskampen blev så våldsam, att den blev så enormt hård och att den naturligtvis leddes av en väpnad rörelse som tog makten och att det blev en totalitär makt - inte bara total -, en militärmakt i stället för en civil, som på felaktigt sätt förde en ekonomisk politik i stil med de sovjetiska femårsplanerna, som skapade enorma, föga produktiva strukturer, slösade bort resurser, troligen i stor utsträckning förstörde de traditionella källorna till rikedom, gav upphov till korruption och slutligen berövade algerierna hoppet, framför allt bland ungdomarna, vilket i sin tur ledde till att många inriktade sig mot lösningar med religiösa rötter, långt från den autentiska islamiska tron, lösningar med något magiskt över sig och till och med falska mirakel.
Och inför FIS valseger accepterades också - låt oss säga det - ogiltigförklaringen av de efterföljande allmänna valen med en överdriven välvilja från vår sidan, alltid i hälarna på den franska regeringens inställning. Detta måste vi nu erkänna.
Sanningen är att man i dessa hav av blod och smärta hållit val, naturligtvis som vi vet inte perfekta, men tillräckligt bra för att vi skall kunna inlåta oss i en dialog och från parlamentets sida måste vi tala om en parlamentarisk dialog. Jag tror inte det är nödvändigt - och jag avviker här i denna lilla nyans från vad min vän Soulier, ordföranden i utskottet för de mänskliga rättigheterna, sagt - med ett extraordinärt uppdrag. Som herr Viola just påpekat har vi en delegation för förbindelserna med Magreb, och denna delegation har säkerligen vid flera tillfällen besökt Marocko och Tunisien, men inte Algeriet.
Nåväl, det finns nu ett algeriskt parlament vars ordförande - enligt vad man sagt mig - vill ta emot detta besök och jag anser att vad det här parlamentet måste göra är att skicka delegationen. Det extraordinära kanske består i att avsätta medlen för att skicka delegationen nu , inte att vänta på den eventuella turordningen, och det extraordinära kanske också skulle kunna utgöras av en ökning av medlemmarna i delegationen, för att täcka ett så stort område som möjligt. Naturligtvis också för att samtala med alla de politiska krafter som är representerade i det algeriska parlamentet och kanske också för att ta kontakt med andra politiska krafter, som nu skulle kunna lämna våldsattityden - man får heller inte tänka att denna våldsattityd inte kan vändas - till förmån för en måttfull och fredsinriktad attityd.
Fru ordförande! Vi européer har en lång historia, en lång våldsam historia, i bland blodsbegjuten. Nu har vi då kommit till det tillfälle där vi kan ge ett modest exempel på dialog åt andra som i dag är mer våldsinriktade. Vi bör naturligtvis, som vi också gör, stimulera rådet och kommissionen i deras beslutsfattande rörande samarbetsavtalen, men vi bör framför allt predika vårt eget initiativ, som är att inleda denna dialog.

Van Lancker
Fru ordförande! Under de senaste veckorna har jag personligen känt mig väldigt chockad av den passivitet med vilken den internationella gemenskapen reagerat på skräcken i Algeriet och jag är alltså glad över den ton som denna debatt till övervägande del förs i och även med förslaget om att skicka en delegation från detta parlament. Jag är likväl övertygad om, kära kolleger, att alla diplomatiska försök från detta parlament endast kan vara till nytta om vi inte lurar oss själva, om vi inte är selektivt indignerade. Naturligtvis är det tydligt för var och en att det är fråga om en integristisk terror som vill påtvinga människorna sin ideologi med våld och jag tycker förresten att vi inte bara skall hedra de kvinnor som organiserar sig, utan även ge dem stöd härifrån.
Det finns dock ytterligare en aspekt och den har lyckligtvis redan nämnts ett par gånger under denna debatt. Allt fler journalister, allt fler människorättsorganisationer vittnar om det faktum att våldet även kommer från beväpnade gäng inom och runt armén. Bör vi inte också undra över den straffrihet som mördandet sker med? Bör vi inte också undra över militärens oförmåga att skydda civilbefolkningen? Bör vi inte undra över det faktum att de algeriska myndigheterna reagerar med inskränkningar i pressfriheten, med inskränkningar i de mänskliga rättigheterna och i rättsstaten? Det är viktigt att den parlamentariska delegationen även talar om dessa problem med kollegerna i det algeriska parlamentet.
Till sist, kolleger, skulle jag vilja hänvisa till vårt eget ansvar i denna debatt. Fortfarande skickas algeriska flyktingar tillbaka till sitt land utan garantier för sin säkerhet. FN: s flyktingkommissarie har redan flera gånger sänt dramatiska uppmaningar till några medlemsstater som fortfarande tillämpar denna praktik. Han ber att åtminstone tillfälligt sluta med dessa tillbakavisningar tills tillståndet i Algeriet blivit bättre. Jag är övertygad om att det endast kan lyckas om alla medlemsstater tar detta beslut gemensamt och jag uppmanar rådet att lägga fram ett sådant förslag. Jag hoppas att parlamentet kan stödja det också. Algeriets folk, kolleger, har fått nog av våld och som kollega André-Léonard redan sagt: om vi är neutrala under dessa omständigheter skulle det se ut som om vi vägrar att hjälpa ett folk i nöd.

Stasi
Fru ordförande! Inför så dramatiska händelser som de som nu utspelas i Algeriet är det mycket frestande för Algeriets vänner att tiga.
Tiga eftersom det inte är möjligt att med ord uttrycka de känslor av sorg, fasa och avsky som väcks av det upptrappade barbari vi bevittnar i detta arma land. Tiga också för att det är så uppenbart att fanatikerna inte tvekar att massakrera hela byar och är helt okänsliga för alla maningar till besinning. Tiga för att de algeriska ledarna tycks anse att varje uttalande om Algeriet, allt intresse, minsta tecken på intresse som visas det algeriska folket utgör en upprörande kränkning av den nationella suveräniteten och en oacceptabel inblandning i landets inre angelägenheter.
Likväl måste vi, och i all synnerhet vi ledamöter i Europaparlamentet, skrika högre än någonsin. Skrika, för att denna kammare i många människors ögon ute i världen ses som det europeiska folkets röst och samvete. Om vi bemöter händelser som dessa med tystnad, under vilka omständigheter skulle vi då ha rätt att höja rösten? Skrika, för att göra oss hörda av de människor i Algeriet som varje dag riskerar livet, kämpar, lider för demokratin och för den mänskliga värdigheten. Skrika för att visa dem vår solidaritet i striden, i prövningen och även i hoppet. Skrika också för att väcka världssamvetet som med undantag av några smärre ryck skandalöst nog verkar bedövad när det gäller Algeriet. Skrika för att visa att vi inte vill låta oss påverkas, inte skrämmas av den utpressning om inblandning som den algeriska regimen utan att rodna ägnar sig åt.
För övrigt får man ibland känslan av att islamisternas hänsynslösa brutalitet tjänar regimen som alibi för att inskränka folkets frihet och medborgarnas rättigheter. Vi måste hela tiden påminna om att presidentens legitimitet, som är den legitimitet han har vunnit i valet, inte rättfärdigar alla slags handlingar. Vi måste hela tiden påminna om att en regims legitimitet snabbt förverkas om den ständigt bryter mot de principer på vilka legitimiteten vilar.
När en regering visar sig oförmögen att försvara sina medborgare och förhindra massakrer liknande de algerierna utsätts för dag efter dag, är det hur som helst det internationella samfundets plikt att använda sig av sin rätt att bistå ett folk som är hotat till livet.
Men eftersom Europeiska unionen har inlett ekonomiska förhandlingar med Algeriet skall vi inte tveka att utöva påtryckningar på den algeriska regimen, för att den skall bekämpa terroristerna och därvidlag inte stödja eller finansiera kriminella handlingar och allvarliga brott mot de mänskliga rättigheterna - samtidigt som vi naturligtvis med kraft skall fördöma de ohyggliga brott som begås av integristerna. Detta för att regimen skall låta icke-statliga organisationer, främst Amnesty International, utföra det undersökande arbete de bedriver i många av världens länder och i synnerhet besöka fängelserna, så att den internationella pressen fritt kan utföra sitt uppdrag och slutligen för att den algeriska regeringen varaktigt skall eftersträva en dialog med alla grupper i landet som är beredda att avstå från våld, inbegripet de korrupta och elaka, så att inre fred åter skall få råda i detta land och Algeriet återfå sin plats i det euromediterrana sammanhang, där vi otåligt väntar på att få välkomna det.

Izquierdo Rojo
Fru ordförande! Utöver andra hänsyn vore det lämpligt att Algeriet och den algeriska befolkningen förstod att det i denna församling, i Europaparlamentet, finns ett enormt stöd och en önskan om ömsesidiga framsteg. Den viktigaste utmaningen är en för bägge parter gemensam utmaning, där vi skulle kunna bidra med mycket. Utmaningen är att arbeta för att avgörande band knyts mellan Algeriet och Europeiska unionen. Vi föreslår en intensifiering av den politiska och parlamentariska dialogen, och att det inom ramarna för partnerskapet inleds en dialog mellan Europaparlamentet och den algeriska nationalförsamlingen. Vi stöder beslutet att leda in Algeriet på framstegens väg, på vägen mot konsolidering till en demokratisk stat och mot främjandet av de mänskliga rättigheterna. Vi fördömer reservationslöst det brutala terroristgissel som den algeriska befolkningen drabbats av, och vi står i den här frågan på befolkningens, på Algeriet sida.

Lindeperg
Fru ordförande! För att avsluta denna debatt skall jag inte upprepa allt som föregående talare på ett ofta talangfullt sätt har sagt om den fasa det algeriska dramat väcker i oss och om vår beundran för förkämparna för fred och frihet. Jag tänker särskilt på de kvinnliga förkämparna, som är dubbelt utsatta och därför dubbelt modiga!
Däremot vill jag gärna bekämpa den alltför spridda uppfattningen att det inte finns något konkret som omedelbart kan göras för att lindra algeriernas lidande. Det finns en konkret gest som unionen omedelbart kan göra eftersom den ankommer på unionen allena, nämligen att erbjuda de algeriska kvinnor och män som har valt att fly från helvetet i sitt land ett skydd som förtjänar namnet.
Ni invänder kanske att det är Genèvekonventionens sak att spela denna roll. Paradoxalt nog verkar det som om denna konvention inte gäller algerier - fru van Lancker anspelade nyss på detta. Medlemsstaternas rättspraxis gör att skydd med hänvisning till konventionen endast erbjuds personer som förföljs av statsmyndigheterna. Denna rättspraxis bekräftades nyligen, år 1996, genom rådets gemensamma ståndpunkt i denna fråga.
Det är en paradox eftersom islamisterna, som med rätta anser att de förföljs av sin regering, får göra anspråk på skydd i Europeiska unionen, medan deras offer, de frihetskämpar jag nyss nämnde, inte får göra liknande anspråk. Likväl är denna tolkning hädanefter en del av gemenskapslagstiftningen, fast den strider mot flyktingkommissariatets tolkning och mot konventionens anda och ordalydelse. Av det skälet förordar jag att det upprättas ett slags subsidiaritetsskydd, som skulle vara ett mellanting mellan statuten som konventionsflykting och det tillfälliga skydd som för närvarande utreds.
Idén är inte helt tokig, eftersom den sedan flera år finns med i rådets program och jag gläder mig åt att mitt eget land - Frankrike - för närvarande överväger att pröva den, men jag tror att en sådan bestämmelse måste införas på gemenskapsnivå, om den skall ges full innebörd och bli helt effektiv. Fru ordförande, under tiden önskar jag att Europeiska unionen skall inta en mycket öppnare attityd gentemot de algerier som söker skydd i Frankrike, ett skydd som är helt legitimt, vilket framgick av dagens debatt.

Wohlfart
Mina damer och herrar, fru ordförande! Först av allt vill jag tacka alla som har yttrat sig i denna debatt, en engagerad, passionerad men mycket värdig debatt, som väl avspeglar skräcken, utmaningarna och farorna i den aktuella situationen i Algeriet. Jag vill också tacka talarna för den höga kvaliteten på deras inlägg, även om vissa har blivit besvikna över rådets uttalande om den roll Europeiska unionen skall spela i Algeriet.
Jag tror att den gemensamma parollen i denna kammare varit att vi inte får förhålla oss likgiltiga till Algeriet, och att Algeriet - för att inte säga hela Magreb - behöver Europeiska unionen. Men i gengäld behöver Europeiska unionen ett Algeriet och ett Magreb där fred och politisk stabilitet råder. Jag välkomnar det initiativ parlamentet har tagit för att vara med och ta sitt ansvar. Rådet har sin roll att spela, kommissionen sin, närmare bestämt det kommande associeringsavtalet inom ramen för Barcelona-processen, och Europaparlamentet har även det sin roll att spela (det är min helt personliga åsikt).
Det har talats om konstruktiv dialog och där vill jag tillägga "vaksam dialog" i fråga om allt som berör det känsliga området med de mänskliga rättigheterna. Visserligen är alla, eller så gott som alla, överens om att kretsen av deltagare i dialogen, i Algeriet, måste göras så bred som möjligt, men detta är en långsiktig process och vi måste konstatera att det tyvärr finns människor som inte vill veta av någon dialog, i den algeriska krisen precis som i andra konflikter. Vår gemensamma strävan skall därför vara en långsiktig strävan. Algeriet förtjänar vårt stöd, eftersom en övervägande del av dess folk vill ha fred - detta har sagts av talarna och folket självt bevisade det i det senaste valet, liksom i tidigare val.
Innan jag överlåter åt vice ordförande Marín att i egenskap av kommissionens företrädare lägga fram sina slutsatser, vill jag avsluta med att säga att vår roll i denna långsiktiga fredsprocess är att hjälpa och uppmuntra de olika institutionerna att fullgöra de uppgifter som åligger dem, men att alla goda krafter i Algeriet och alla framåtsträvande algerier måste delta i lösningen av detta problem.

Marín
, vice ordförande i kommissionen. (ES) Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag stöder det som här sagts av Wohlfart å rådets vägnar, och jag vill helt enkelt tillägga att om Europaparlamentet skulle vilja få igång en politisk dialog på parlamentsnivå, skulle kommissionen ställa sig till ert förfogande. Just nu är allt som rör öppnandet av nya vägar för dialog med representanter för det algeriska folket intressant.
Til syvende och sidst är förhandlingskonferensen om associeringsavtalet en konferens med ett konkret mandat, med en konkret teknik, med ett konkret språk, som oberoende av att vi talar om politik, inte i sig är ett totalt eller generellt element som gör det möjligt att ge sig in på en slags politisk dialog med de algeriska myndigheterna inom förhandlingsmandatet. Detta innebär att kommissionens dialog, på grund av sakens natur, har begränsningar fastställda i förhandlingsmandatet. Däremot tror jag att ni kanske skulle kunna utgöra en mycket öppnare åsiktskanal, en mycket bredare kanal, i vissa sammanhang mycket generellare, mycket öppnare, mycket friare än det diplomatiska språket, och om parlamentet fattar detta beslut kommer jag att stödja det som sagts av Wohlfart: vi skulle använda alla mekanismer för att denna politiska gärning skulle gå framåt.

Ordföranden
Jag tackar kommissionär Marín.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl.12.00.

Situationen i Mellanöstern
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om situationen i Mellanöstern.

Wohlfart
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag gläder mig åt att vi under förmiddagen även kan beröra denna fråga, som är mycket viktig för freden i Mellanöstern.
Mina damer och herrar! Jag måste kanske påminna om att rådets ståndpunkt i den nuvarande situationen grundas på två omständigheter. För det första samarbetet på säkerhetsområdet och för det andra förhandlingarna - allt enligt mottot "land for peace " . Den palestinska myndigheten måste göra sitt yttersta för att förhindra terrordåd. Rådet intervenerar med jämna mellanrum hos den palestinska myndigheten, främst genom sitt särskilda sändebud, för att uppmuntra den att fullt ut samarbeta med Israel på säkerhetsområdet.
Vi har föreslagit parterna att de skall upprätta en permanent säkerhetskommitté som enligt vår mening skulle kunna bidra till att förhindra extremisterna från att ta fredsprocessen som gisslan. Vi måste till varje pris undvika att förhandlingarna avstannar efter varje ny incident, hur dramatisk, avskyvärd och fördömlig denna än må vara. Förhandlingar som kan leda till ett för båda parter acceptabelt resultat och till en reell förbättring av palestiniernas ekonomiska situation utgör det enda tänkbara sättet att steg för steg skapa det klimat av ömsesidigt förtroende som är nödvändigt för att åstadkomma en situation där maximal säkerhet garanteras.
Vad beträffar respekten för Oslo-avtalet var den amerikanska utrikesministern Madeleine Albright nyligen på besök i området, varvid rådets ordförandeskap tog tillfället i akt att upprepa rådets ståndpunkt om full respekt av ingångna avtal och uppmana Israel att uppfylla sina skyldigheter och åtaganden. Konkreta och trovärdiga förtroendeskapande åtgärder behövs nu mer än någonsin, exempelvis att bryta dödläget för de projekt som krävs för att skapa en livskraftig palestinsk ekonomi. Parterna måste anta en uppförandekodex. Varje återupptagande av förhandlingarna om slutuppgörelsen skall åtföljas av ett samtidigt och sammansatt genomförande av interimsavtalet. Vi är särskilt angelägna om att nästa omstruktureringsfas skall ske i enlighet med avtalet. Båda parter måste undvika ensidiga aktioner, som riskerar att skada slutuppgörelsen, vilket innebär att Israel tills vidare måste avbryta alla nya bosättningar.
Vad beträffar den palestinska ekonomin är läget minst sagt kritiskt och efter de senaste attentaten i Jerusalem fortsätter den israeliska regeringen att tillämpa stränga arrangemang för den palestinska befolkningen i de palestinska områdena. Förutom stängningen av dessa områden fortsätter regeringen framför allt att hålla inne de skatteintäkter som skall tillfalla den palestinska myndigheten, fast regeringen nyligen - så sent som i måndags - tillkännagav att den skulle betala ut hälften av det belopp den är skyldig den palestinska myndigheten, det vill säga 50 % av beloppet som uppgår till i runda tal 50 miljoner shekel. Rådet har vid upprepade tillfällen förklarat att det respekterar den israeliska regeringens legitima rätt att skydda sin befolkning. De åtgärder som israelerna vidtagit är emellertid i våra ögon överdrivna och drabbar inte de verkligt ansvariga för attentaten. Vi har enträget uppmanat Israel att fullgöra sina skyldigheter och betala ut hela beloppet avseende skatteintäkterna till den palestinska myndigheten. För att hjälpa den palestinska myndigheten att klara en del omedelbara behov kommer vi att brådskande utbetala 4 miljoner ecu och i detta sammanhang även undersöka möjligheten att på medellång sikt skapa en omloppsfond avsedd för den palestinska myndigheten.
Jag vill även säga några ord om korruptionen inom själva den palestinska myndigheten. Rådet är synnerligen oroat över de osunda bruk som uppenbarligen är ganska utbredda inom den palestinska myndigheten och vi har i denna fråga vid flera tillfällen uppmanat president Arafat att göra allvarliga ansträngningar för att råda bot på situationen. Det faktum att kritiska rapporter har publicerats av palestinska myndigheter tyder likväl på en vilja till öppenhet från den palestinska myndighetens sida och jag kan försäkra er att rådet tillsammans med övriga viktiga givare mycket noga kommer att bevaka ärendet.
Jag vill också säga något om förbindelserna mellan Europeiska unionen och Jordanien. Jordanien spelar en nyckelroll i den process jag nyss nämnt och just när det gäller Jordanien var det förra måndagen möjligt att i rådet (allmänna frågor) tillkännage att de förhandlingar som förts av kommissionen slutligen resulterat i ett associeringsavtal Europa-Medelhavet, då de två sista hindren i sista stund avlägsnats. Jag gläder mig åt detta resultat.
Låt mig avslutningsvis ta upp Syrien. Jag tror att alla är medvetna om att Syrien har en viktig roll att spela i fredsprocessen och mötena mellan vårt särskilda sändebud och president Assad bekräftade de föregående intrycken. Syrien tycks nämligen vara allvarligt intresserat av att återuppta förhandlingarna med Israel. Det svåraste återstår naturligtvis att göra, och det är att fastställa grunden för dessa återupptagna förhandlingar.

Marín
Herr ordförande, mina damer och herrar! Kommissionen skulle svårligen kunna avstå från att hålla med om denna presentation som herr Wohlfart gjort å rådets vägnar. Den beskrivning han lämnat är korrekt. Kommissionen instämmer helt och hållet, och utan tvekan befinner vi oss - framför allt efter den israeliska regeringens beslut att uppföra en ny bosättning i östra Jerusalem - i en situation där vi kommit in i en spiral som fört fredsprocessen i Mellanöstern till ett mycket ömtåligt läge.
Jag avslöjar ingen nyhet om jag nämner det initiativ som tagits av Förenta Staterna och Madeleine Albrights besök. Det verkar som om ett möte mellan palestinier och israeler planerats till nästa vecka inom Förenta nationernas ramar. Låt oss se om man äntligen, på en Nordamerikansk plattform, lyckas ta några betydande steg i en situation som på det interna planet, på det regionala planet och på det internationella planet verkligen är förringad.
Slutligen skall jag inte dölja, vad gäller kommissionen, det huvudsakliga skälet till vår oro eftersom vi ansvarar för förvaltningen av det finansiella paket som godkänts av rådet och där Europaparlamentet spelade en avgörande roll. Och jag är rädd för att kommissionen, i egenskap av budgetmyndighet, i framtiden måste ta detta ansvar på grund av det beslut som fattats i rådet.
Frågan om stängning av gränserna, bristande transiteringsfrihet, bristande öppenhet och fall med korruption i hanteringen av den palestinska budgeten, finansiella sanktioner - som att inte inlämna uppburna skatter - etc... har omvandlat den palestinska, ekonomiska modellen till en absolut omöjlig modell.
Europeiska unionen och i synnerhet kommissionen - som har haft ansvaret för den palestinska frågan - har snarare skapat ett socialförsäkringssystem som finansierats av det internationella samfundet än en modell för ekonomisk utveckling. Omständigheterna under förra året gör att denna ekonomiska modell för närvarande blir ogenomförbar om man inte snabbt återupptar en fredsplan, som dessutom gör det möjligt att ge den palestinska befolkningen möjlighet att på kort och lång sikt få tillgång till denna ekonomiska utveckling. Fredsprocessen får inte permanent luta sig mot den enorma finansiella ansträngning som under de senaste fyra åren gjorts av det internationella samfundet, och i synnerhet av Europeiska unionen, som, vilket ni känner till, är den största ekonomiska bidragsgivaren, väldigt mycket större än Förenta staterna, de så kallade moderata arabstaterna, Världsbanken och Internationella valutafonden.
Vi har också tillräcklig erfarenhet för att kunna säga följande: rådet har på förslag av kommissionen än en gång fattat beslut om ekonomisk krishjälp för att försöka rädda ett politiskt momentum , och än en gång kommer vi att rädda ett politiskt momentum så att den palestinska ledningen skall kunna betala tjänstemännen, polisen, sjukhusen och de kommunala förvaltningarna. Detta är en insats som i Europeiska unionen redan blivit tradition.
Slutligen har rådet givit kommissionen tillstånd att göra en snabböverföring på ungefär 4 miljoner ecu och presentera ett nytt finansieringssystem genom en ekonomisk fond, som vi vill upprätta för att den palestinska myndigheten lättare skall kunna motverka de olägenheter som följer av stängda gränser och innehållande av de bidrag man borde få från skatter och avgifter uppburna av israelerna och som har sin grund i Oslo-avtalet. Jag säger detta därför att det enda sättet att lyckas, och här har Europaparlamentet mycket att säga till om, är genom det så kallade Notenboom-förfarandet, och när det är dags att beräkna den nya fördelningen måste vi hitta en överenskommelse för att genomföra detta nya politiska beslut, som från och med november månad och så länge skatteproblemen för den palestinska myndigheten inte är lösta - som herr Wohlfart påpekat beror på flera orsaker, men alla orsaker räknas - kommer att göra det möjligt att bevilja ett särskilt hjälpprogram för fredsprocessen i Palestina.
Vi bör fundera på detta, eftersom det nuvarande biståndsprogrammet upphör nästa år. Det är inte Oslo nu, det är inte euforin i Washington nu, det är inte euforin i Casablanca nu, det är inte ett tillfälle att känna eufori Men vi har samtyckt till att göra en finansiell ansträngning - gemenskapen och medlemsstaterna - som i slutet av processen säkerligen kommer att ligga kring 2 miljarder ecu. Detta innebär att vi kommer att ha räddat mycket svåra situationer genom att skjuta till finansiella resurser, men vi befinner oss på gränsen till våra möjligheter. Och anledningen är att den palestinska ekonomiska modellen, som huvudsakligen bygger på internationella donationer, tillsammans med systematiska gränsstängningar, avsaknad av fri cirkulation inom territorierna, omöjlighet att exportera till den europeiska gemensamma marknaden, beroende på infrastrukturproblem och de israeliska myndigheternas systematiska hinder, är den verklighet under vilken en miljon, två miljoner palestinier lever i dessa områden, under fullständigt hopplösa förhållanden.
En av de åtgärder kommissionen måste vidta som en följd av detta, är att föra fram en hel rad stora frågor till rådet och Europaparlamentet, eftersom det är uppenbart att detta, som herr Wohlfart sagt, är en fråga på lång sikt och vi måste nästa år bestämma hur vi skall hantera denna process, eftersom specialbudgeten då upphör. Anledningen att jag säger detta är att vi varit mycket oroliga den senaste veckan, eftersom rådet begärt en finansiell operation till förmån för Palestina och Arafats regering, som vi inte kunde genomföra eftersom vi inte har några pengar kvar.
Som en följd därav måste vi i november, genom Notenboom-förfarandet, finna en lösning och efter 1999 fundera mycket noga på hur vi skall använda så mycket eller mer pengar som vi gjort slut på under de senaste fem åren. Men naturligtvis inte för att underhålla politiska svårigheter eller politiska olämpligheter, utan för att främja en lösning av regional karaktär i Mellanöstern och framför allt en livskraftig, och för det palestinska folket nyttig ekonomi. Om detta inte går, tvivlar jag på att det internationella samfundet kan fortsätta med dessa enorma finansiella insatser, som trots allt inte kunnat förhindra att palestinierna detta år blivit fattigare och haft färre investeringar än under de fyra senaste åren.
Ni förstår säkert att en befolkning som lever på gränsen, som inte ens får någon utdelning av freden, utan som hela tiden blir allt fattigare, där nivån på de privata investeringarna faller radikalt, framför allt under det senaste året, och då i ett område där det inte finns varken europeiska eller nordamerikanska investerare och inte heller investerare från de "moderata" arabländerna. Jag menar att man då förstår att detta är grogrunden till att den moderata inställningen skall gå förlorad. Det är budskapet jag vill ge er, och tala om att vi återkommer till parlamentet. Jag hoppas att vi då får er sympati och ert stöd för att hitta en lösning i november, när vi skall diskutera problemet med den nya resursfördelningen.

Swoboda
Å min grupps vägnar skulle jag verkligen vilja tacka de båda rapportörerna för deras öppna och tydliga ord och herr kommissionär Marin, vi kommer säkert att stödja er i era ansträngningar att komma åt pengar som också kommer att sättas in effektivt och som måste sättas in.
Vi står här åter inför en våldsspiral, som är svår att bryta. Desto mer beklagar vi att den israeliska regeringen vidtagit steg som åter höjt villkoren, förutsättningarna för våldet. Som senast även herr Marin sagt: Det svar på våldet som den israeliska regeringen har gett, med ett större lidande, med ökade svårigheter för den palestinska befolkningen, leder naturligtvis till ytterligare steg på våldets väg. Inte för att dessa steg på något sätt kan rättfärdigas, kan stödjas eller accepteras, men det måste vara helt klart vilket ansvar även den israeliska regeringen har för den totala utvecklingen. Det är naturligtvis framför allt bosättningspolitiken som startade denna nya spiral. En bosättningspolitik som vill skaffa fakta innan man överhuvud taget kommer till samtal och till förhandlingar, denna bosättningspolitik förkastar vi. Den nuvarande israeliska regeringen befinner sig i en situation där de inte längre kan kontrollera de spöken som den lockat fram, eftersom det faktiskt finns nya aktiviteter som t.o.m. för denna regering innebär för mycket av inträngande i det palestinska området. I detta sammanhang måste man emellertid behandla landfrågan. Det är totalt oacceptabelt att människor som säljer land, palestinier till israeler, straffas med döden illegalt eller legalt - inom citationstecken. Men det är självklart varje gemenskaps, varje lands rätt, framför allt i denna svåra fas, att se till att fredsprocessen inte åter hindras på grund av en godtycklig landförsäljning. Jag tror att man även här i en dialog med Israel och palestinierna måste hitta fram till en lösning.
Det har redan sagts: Israeliska regeringens reaktion på att den måste förkasta våldet var orimlig, den var orimligt intensiv och den skapade nya villkor för våldet. Inskränkningar av ekonomisk art, inskränkningar i rörelsefriheten leder till att även nya personer och persongrupper i ett folk, som hitintills förkastat våld, kanske till slut förordar våld som enda utväg ur denna situation. Det anser jag vara katastrofalt och jag hoppas att de åtgärder som kommissionen och rådet tillkännagett och även genom det som kommissionär Marin presenterade i dag och som parlamentet förhoppningsvis även röstar ja till, åtminstone kan täcka den ekonomiska sidan. Men faktum kvarstår att rörelsefriheten massivt inskränks och faktum kvarstår att den enda fredspartner som finns, Arafat och PLO, förlorar förtroendet hos den egna befolkningen.
Den senaste punkten anser jag är viktig och jag är mycket glad över deklarationen från rådets ordförande. Vi vill ha en egen palestinsk stat. Jag tror att det är den enda chansen, allt fler krafter i Israel säger samma sak. Men det måste vara en demokratisk stat och en stat utan korruption. Jag vill starkt betona att man måste se till att just vi som vänner till det palestinska folket kan vara säkra på att den nya staten som byggs upp är en demokratisk stat, en stat som värnar om de mänskliga rättigheterna. Jag ber även kommissionen och rådet att sträva efter att den åtgärd mot korruption som man tillkännagett även genomförs. Ingen i den europeiska befolkningen kommer att vara beredd att satsa mycket pengar om man bara misstänker att dessa pengar inte kommer fram dit de ska, nämligen till Palestinas befolkning.

Dimitrakopoulos
Herr ordförande! Till att börja med skulle även jag vilja gratulera både rådets ordförande för alla de verkligt allvarliga saker han sade oss och också kommissionär Marin för hans högst detaljerade analys.
Det finns, herr ordförande och ärade kolleger, inga tvivel om att vi än en gång vad gäller Mellanöstern befinner oss i ett väldigt kritiskt ögonblick. Det är inte upp till de närvarande att väcka ett detaljerat åtal och att begränsa sig endast till vad som är orsaken. I denna stund måste Europeiska unionen ägna sig åt förslag på åtgärder så att vi skall kunna återgå till fredsprocessen. För min del ser jag följande fyra punkter som generella förslag på åtgärder: för det första, åtgärder i syfte att sätta stopp för terroristaktioner. Det är en nödvändig förutsättning då den förutom många människooffer även har till följd att den skapar allvarliga känslor av osäkerhet hos Israel med försvårande av landets fortsatta delaktighet och utveckling i fredsprocessen som följd. Detta är en väldigt svår uppgift som består av två aspekter. Den ena är hämmande: lokalisering och arrestering av terroristerna. Den andra är långsiktig: utplånande av orsakerna till terrorism. För det andra, åtgärder i syfte att utplåna alla provokativa handlingar och beslut. Som ett exempel på dessa kan bosättningar (settlements) nämnas. Detta i kombination med vissa andra ageranden måste upphöra. För det tredje, åtgärder för det fullständiga tillämpandet av Oslo-avtalet, då Oslo-avtalet som internationellt avtal är grunden för varje fredsförhandling i Mellanöstern. För det fjärde, åtgärder i syfte att den föreslagna nya New Yorkprocessen (en process med två skeden: ett tvådagars, alltså mellan Palestina och Israel och ett tredagars, alltså mellan Palestina, Israel och Förenta staterna) är framgångsrikt. Här bör vi ha i åtanke att New Yorkprocessen inte borde vara en process givet vilken ett resultat måste uppkomma inom 48 timmar. Något sådant är naturligtvis inte möjligt. Däremot borde det vara en konferens under vilken två saker fastställs: först de framtida förhandlingarnas dagordning och sedan det viktigaste, proceduren för att dessa förhandlingar skall äga rum.
Utöver detta finns det vissa andra, mer konkreta förslag. Jag gratulerar rådet till de två förslag som redan offentliggjorts, alltså skapandet av ett permanent säkerhetsråd och förslaget om uppförandekodex. Det är två väldigt viktiga frågor. Jag föreslår dock även följande: till att börja med att den europeiska närvaron i Mellanöstern ånyo undersöks. I stället för et speciella sändebudet bör en s.k. task force skapas av rådet, kommissionen och vågar jag säga, Europaparlamentet, vilken bör vara fast förbunden med Säkerhetsrådet. Det vore nyttigt om fredsprocessen i Mellanöstern ingick i Barcelonafördraget och att det blev en ständig och varaktig omarbetning av Barcelonafördraget om fredsprocessen i Mellanöstern, vilken skulle baseras på upprättandet av arbetsstyrkor. Jag föreslår fyra sådana styrkor: en för säkerheten, i vilken frågor gällande terrorism och relationerna till och aktionerna gentemot de andra länderna ingår, bland vilka är Syrien och Libanon som spelar en roll i fredsprocessen, en andra styrka som skall syssla med bosättningsfrågan, en tredje styrka som skall syssla med ordningsfrågor i de palestinska områdena och Jerusalem samt en fjärde styrka vars uppgift skall vara flyktningfrågan, en väldigt viktig fråga.
Personligen tror jag, herr ordförande och ärade kolleger, att vi bör ägna mycket tid åt dessa processer och förhandlingar. Vi behöver inte i denna stund resultat som är relevanta för televisionen. Vi behöver substantiella resultat.

Van Bladel
Herr ordförande! Mellanöstern är ett område där kolonialmakter med uppdelnings- och härskartaktik till sin egen fördel lagt grunden till den situation som nu råder. Situationen där verkar vara långt från logisk och är full av paradoxer. Jag skall påminna er om några av dem.
Den arabiska världen har återigen börjat använda den ekonomiska bojkotten som vapen, visserligen har de ekonomiska förbindelserna med Israel inte brutits men de går på sparlåga.
De som driver handel med varandra borde också tala med varandra. Självmordskommandon fanns det både när fredsprocessen gick bra och nu när den är fastlåst.
Den israeliska regeringen träffar överenskommelser om Hebron, en positiv signal, men börjar samtidigt bygga hus i Jerusalem, en negativ signal. Lugnande för de politiska anhängarna.
Stängningen av gränserna ökar säkerheten för de israeliska medborgarna, men minskar den samtidigt.
Muslimska ledare i Egyptens, Syriens, Libanons och Irans moskéer fortsätter bokstavligt talat att upphöja de palestinska självmordskommandona till skyarna. Jag besparar er texterna men personligen får de mig att rysa.
Allt detta innebär att israelerna inte ser något logiskt samband mellan fredsprocessen och deras egen personliga säkerhet. Tyvärr hotar avskaffandet av terrorism att bli ett viktigt förhandlingselement. Det får det naturligtvis inte bli.
Palestiniernas och israelernas förtroende för sina politiska ledare har minskat. Det europeiska förslaget att få igång processen igen med hjälp av en uppförandekodex kommer så vitt jag kan se inte att fungera. Endast den känslomässiga insikten med avseende på det oundvikliga i att palestinier och israeler skall existera som folk på just den platsen i världen kan åter stimulera processen. Det är precis det som den amerikanska utrikesministern försöker främja genom att låta parterna för tillfället sköta sig själva, när allt kommer omkring måste de ju klara att leva tillsammans. Samtidigt har dock Albright, över huvudet på palestinierna och israelerna, över Israels gränser, talat till de angränsande områdena. Kollega Dimitrakopoulos idé om en task force kan jag för ögonblicket inte omfatta helt och hållet, men just med avseende på Israels omgivning har Europa en funktion. Det är därför också viktigt att associeringsavtalen med Jordanien och Egypten blir av så snabbt som möjligt. Jag håller med kommissionär Marín om att detta parlament måste göra allt för att garantera palestiniernas finanser och en hållbar ekonomi. Utan utsikter till en rimlig ekonomisk och social utveckling hos Israels grannländer kommer nämligen avundsjukan och rädslan för Israel, en hårt arbetande demokrati, att finnas kvar.
Ordförande, till sist, en garanti från detta parlament att stimulera försoningsprocessen i Israel med hjälp av Beda-fonderna ser jag som en viktig uppgift.

Bertens
Herr ordförande! Detta är ett nödrop och ingen analys för analyserna fick vi hjälp med av herr Wohlfahrt och kommissionär Marín, vilket jag tackar dem hjärtligt för.
Fredsprocessen befinner sig i ett utomordentligt dåligt tillstånd. Alla vet det. Den verkar vara så gott som död och om det inte snart ges en ny impuls så kommer den också att dö. Inte ens den amerikanska utrikesministerns medlingsförsök har givit några öppningar i det rådande dödläget. I en spiral av bombattentat av Hamas och vedergällningsåtgärder verkar fredsprocessen gå i graven och lämna efter sig endast förlorare. Hamas-terrorismen måste bekämpas på alla sätt och av Arafat kan man kräva att han uppfyller sina löften. Genom att under lång tid stänga av de palestinska områdena och frysa in 60 % av statsintäkterna för de palestinska myndigheterna skapar Israels regering dock sina egna fiender i en anda av frustration, fattigdom och hopplöshet.
De politiska ledarna har genom brist på politiskt mod lämnat ifrån sig initiativet och extremister på båda sidor har med eskalerande missdåd skapat ett klimat av misstro och hat som antagligen är starkare än för två år sedan. Om momentumet glider ännu längre bort finns det risk för att de berörda parterna i Mellanöstern går vilse i sin egen sandstorm och förblindas.
Var finns de visionära politiker som startade fredsprocessen? Det behövs nu nya genombrott i dödläget. Det är lättare sagt än gjort, men det går. Med Oslo-avtalen som utgångspunkt måste vi söka en slutgiltig lösning på tvistefrågorna och i det tillvägagångssättet finns det inte plats för tabun och absolut ingen " öga-för-öga-tand-för-tand-taktik" som mellan Israel och palestinierna och mellan Israel och Libanon.
Vi lever i en modern tid med moderna slagord och förhoppningsvis med en modern fred.

Wurtz
Herr ordförande! Förra lördagen var den fjärde årsdagen efter undertecknandet av det så kallade Osloavtalet i Washington, och borde ha varit en glädjens dag i både Israel och Palestina. Det blev en dag fylld av ångest över framtiden för den fredsprocess som nu hänger på en skör tråd. Det blev också en kampens stora dag, vilket gläder mig. Den enade manifestationen i Tel Aviv mot regeringen Netanyahus politik och till försvar för freden är ett hoppfullt tecken som måste välkomnas. Mer än någonsin går skiljelinjen mellan fredsprocessens anhängare och motståndare, i stället för mellan palestinier och israeler.
Reaktionen från mamman till lilla Smadar var imponerande i sin värdighet och i detta sammanhang talande. Smadar var ett av offren för det senaste attentatet i Israel som Hamas tagit på sig, en kriminell handling som vi skarpt har fördömt.Till Benjamin Netanyahu, som anklagade Yasser Arafat trots att attentatsmännen är dennes värsta fiender, genmälde hon: "Det var din politik som dödade henne" . Denna politik, som den franske utrikesministern med rätta har betecknat som katastrofal, leder raka vägen till en explosion av våld och till krig om inget görs för att motverka den i tid. Koloniseringen av västbanken och Jerusalem fortsätter, de självständiga områdena är fortfarande kringskurna och isolerade från varandra, byggnadsarbetena i Gazahamnen är fortfarande lamslagna, flygplatsen stängd, de tusentals politiska flyktingar som hålls fängslade har ännu inte frigivits, de militära tillbakadraganden som uttryckligen står inskrivna i avtalet har inte genomförts och Tsahal dristar sig till och med att på nytt gå in i de självständiga områdena, med följd att det värsta är möjligt och i ett slag kan ödelägga alla hittillsvarande ansträngningar för att försöka garantera alla folk i området säkerhet, fred och en ömsesidig utveckling.
Vad kan då Europa göra, utöver att tillhandahålla bistånd - katastrofbistånd och utvecklingsbistånd - ett bistånd som mer än någonsin är nödvändigt för den palestinska myndigheten? Det problem som Marín i detta sammanhang tar upp är absolut avgörande. Men vad kan Europa därutöver göra på det politiska planet för att rädda freden i Mellanöstern? Jag upprepar än en gång att en omedelbar frysning av associeringsavtalet mellan Europeiska unionen och Israel förefaller mig vara en ändamålsenlig åtgärd, förutsatt att man upplyser den israeliska opinionen om att den inte riktar sig mot Israel utan mot den nuvarande regeringen i syfte att utsätta den för politiska påtryckningar för att förmå den att respektera sina åtaganden från Oslo och Washington. Europa beklagar ofta att den inte har någon lämplig roll att fylla på den internationella arenan Här är ett tillfälle att visa en tydlig politisk strävan - att rädda freden i Mellanöstern.

Gahrton
Herr ordförande! Häromdagen jämförde den franske intellektuelle Edgar Morin Israels premiärminister Netanyahu med den efterlyste bosnienserbiske ledaren Karadzic. Jämförelsen kan tyckas överdriven, men vid närmare eftertanke så ligger det en del i den.
I Palestina begår visserligen båda sidor våldsdåd som vi alla fördömer, inte minst de senaste vansinniga terroristdåden i Jerusalem. Det anmärkningsvärda är ändå att det på den palestinska sidan är fredsvännerna som har den politiska makten och fredssabotörerna som jagas av polisen. I Israel är det snarare tvärtom. Enligt den israeliska oppositionspolitikern Yossi Sarid var premiärminister Netanyahu till och med införstådd med den senaste illegala judiska koloniseringaktionen i ett palestinskt kvarter i Jerusalem. Varför reagerar Netanyahu på detta sätt? Svaret är nog ganska enkelt: Han företräder en ideologisk extremism som lever och frodas endast under ofred, endast när otrygghet är en del av israelisk vardag, endast när ett arabiskt hot kan målas upp med viss trovärdighet.
Vad skulle det bli av Netanyahu, Sharon och de andra israeliska " hökarna" om det blev en slutgiltig fred med en palestinsk stat? Jo, de skulle sopas bort av de fredsälskande israeliska väljarna! Därför finns det tyvärr anledning att oroa sig för framtiden i Palestinaregionen. Det talas i internationell press nu om palestinsk revolt, en ny intifada, som reaktion mot de israeliska provokationerna. Det talas till och med om ett israeliskt s.k. preventivkrig mot Syrien. Sådant har vi ju sett förr ett antal gånger i historien.
Naturligtvis skall vi fördöma alla våldsdåd. Naturligtvis skall vi granska alla aktörer, också den palestinska myndigheten, och inte minst Arafats personliga auktoritära metoder och möjligheterna för korruption som också palestinierna själva nu har undersökt. Men det bör inte finnas någon tvekan i Europeiska unionens agerande om att huvudansvaret för att fredsprocessen nu är hotad ligger hos den nuvarande israeliska regeringen , inte hos det israeliska folket.

Pradier
Herr ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! I Israel sprider fortfarande explosioner och attentat på bussar och marknadsplatser förödelse och död. Alla medborgare som på morgonen beger sig till arbetet har rätt att komma hem levande på kvällen och alla nationella myndigheter har rätt att skydda sin civilbefolkning. Detta är absolut självklart.
Är det bästa sättet att göra detta nödvändigtvis att göra alla vägar på västbanken till militära övervakningsområden? Att konfiskera tusentals hektar från sin närmaste granne? Att stänga in hundratusentals medborgare i deras städer eller byar och därigenom döma människor till arbetslöshet vars enda brott är att de fötts som araber? Är det ett bra sätt att med dynamit spränga sönder en familjs bostadshus, för att en familjemedlem misstänks tillhöra en extremistorganisation? Är det ett bra sätt att på sin grannes territorium etablera kolonier av människor som är beväpnade till tänderna? Att understödja legotrupper i södra Libanon och hindra palestinierna från att exportera sin egen produktion?
De israeliska myndigheterna verkar tycka att det är ett bra sätt, eller åtminstone nödvändigt. Hur som helst är det minsta man kan säga att även om det är nödvändigt, så är det förvisso inte tillräckligt.
De förnyade attentaten mot Israel visar oss tydligt att detta är ett felsteg på den väg man valt att gå. Helt uppenbart är en sådan attityd beklagansvärd. Det är att vända freden ryggen och skapa alla förutsättningar för att fanatikerna skall begå nya attentat.
Europeiska unionen måste göra gemensam sak med de ansträngningar som den amerikanska diplomatin sedan fler år tillbaka oförtröttligt lägger ner och som vi faktiskt måste ge ett visst erkännande, eftersom de små framsteg som gjorts fram till nu, åtminstone under de närmast föregående åren, i själva verket skett genom detta arbete. Alla minns väl de resor Baker varje vecka gjorde till Mellanöstern för att åstadkomma ett undertecknande.
Herr Marín påminde oss hur som helst oss om att Europeiska unionen pumpar in avsevärda penningbelopp och mycket energi - och jag erkänner att hans påpekande skrämde mig en smula - men förutsättningarna är troligtvis inte sådana att detta blir effektivt. Det är därför lämpligt att just denna strävan åtföljs av politiska påtryckningar mot den israeliska regeringen, men även och möjligen i minst lika hög grad mot den palestinska myndigheten för att den skall reformera sina metoder och vanor.

Antony
Herr ordförande, kära kolleger! Den judiska och israeliska historikern Bat Yeor utvecklar i sitt utomordentliga verk "De kristna i Orienten, från jihad till dhimmitude" , teorin att de kristna ofta har haft tillfälle att bryta mot det kristna kärleksbudskapet medan muslimerna när de utför våldshandlingar å sin sida däri bara efterliknar profeten Muhammed själv, den grymme härföraren från Medina som i tusenden halshögg sina fiender och överlämnade kvinnor och barn åt sina soldater.
Det är sant att många suror i Koranen påbjuder att de otrogna skall utplånas - jag stöder mig på en utgåva av la Pléiade, som godkänts av universitetet i Alazar - och utifrån vad som gagnar islam beslutar om de judar eller kristna som förekommer i Skriften skall dö eller tillåtas leva vidare, enligt en regel som gäller dhimmi . Tyvärr finns det ingen alternativ Koranen.
Men mot det islamiska fundamentalistiska våldet står det judiska fundamentalistiska våldet. Det här är tillfället att välkomna det arbete som utförts av professorn vid Tel Avivs universitet, Israel Schak, som i sin bok "3 000 års liv i Israel" modigt pekar ut grundvalarna för vad den berömde filosofen Yoshua Leibowicz i Jerusalen i tidningen " le Monde" inte tvekade att beteckna som judisk nazism.
Ett exempel på detta. Ett regionalråd från det franska departementet Ile de France, den rödgröne Konopnicki, som cyniskt tror att ingen kommer att undersöka saken närmare, förklarar i nr 463 av "l´Arche" sin beundran för den berömde rabbinen Elie Munk, Maimonides store förkunnare som i boken "Egarés" , sid. 615, hävdar att turkar och negrer inte är människor och som för övrigt ingående utvecklar behovet av att, jag citerar: "bland Guds bud, följa budet att döda avgudadyrkarnas avkomma, fast det är små barn, tillsammans med deras far och farfar."
Konopnickis läromästare Elie Munk, om vi nöjer oss med att ta upp honom, har vunnit stor spridning i Frankrike och särskilt i den stora judiska bokhandeln Colbo. Han företräder en religiös ideologi som har sina rötter hos Maimonide och som jag tror tillsammans med många andra förklarar regeringen Netanyahus handlingsmönster, som härrör både från denna teokratiska kultur och från Gordons extremistiska nationalism, Gordon som var Ben Gurions läromästare.
Det är ur denna fruktansvärda envig, och de utrotningsivrande läror som framförs av Abrahams avlägsna ättlignar, som kriget mellan israeler och araber - fiendebröder sedan århundraden tillbaka - tyvärr vidmakthålls. Men Netanyahu misstar sig. Israel kan inte vinna fred genom att fortsätta att förtrycka det palestinska folket som till sist kommer att återvnna den arabiska solidaritetens stöd.
En gång trodde jag att det kanske inte var fel av afrikanderna i Sydafrika att vilja organisera helt skilda folks utveckling på skilda sätt. När jag mötte verkligheten bakom apartheidsystemet, med dess taggtråd, townships och bantoustans förstod jag omedelbart hur vansinnig denna politik och dess praktiska konsekvenser var. Samma sak gäller Israel, som oavsett Förenta staternas enorma uppbackning inte i längden kan hålla en visserligen fattig, men ung, oförvägen, intelligent och driftig palestinsk befolkning instängd mellan vakttorn på utspridda jordplättar. Jag upprepar att apartheid är vansinne för Israel, precis som det var vansinne för Sydafrikanska unionen.
Om Israel inte kan hitta en lösning i överensstämmelse med folkens och individernas värdighet kommer ingenting att kunna rädda landet från katastrof. När man betänker att arabiska medborgare i Israel inte har samma identitetshandlingar som judar kan man inte annat än befara det värsta.
Till sist vill jag ställa en fråga, herr ordförande. Varför accepterar vissa, som utan inskränkningar vill ge utlänningar samma rättigheter som fransmän, att araber behandlas så illa därnere i Mellanöstern, där de hör hemma? Misstaget som sker vid floden Seine kan uppenbarligen endast mäta sig med motsvarande misstag vid floden Jordan.

Ordföranden
Jag har fått in sex resolutionsförslag som inlämnats i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.

Colajanni
Herr ordförande! Vi vägrar att säga att Oslo-avtalet är dött, eftersom vi förutom krig inte ser några alternativ. Om det finns alternativ till Oslo, vilket ibland verkar framgå av de israeliska myndigheternas uttalanden i pressen, så har det internationella samfundet - dvs. Förenta staterna, Europa och Ryssland, som var de som garanterade avtalet - rätt att få reda på det nu. Fredsprocessen genomgår en mycket allvarlig kris, ett skäl till att alla ansträngningar för att hindra att den skadas utan att det finns alternativ måste göras nu. Det finns inte mycket tid till förfogande, för situationen är mycket allvarlig. Av den anledningen stöder vi förslaget från rådets ordförande att skapa en permanent säkerhetskommitté med representanter för Europa och Förenta staterna som kan ingripa för att utöva största möjliga tryck på båda parter.
En uppförandekodex är nödvändig för att undvika en katastrof, men nästa toppmöte i New York, i slutet av månaden, måste framför allt klargöra strategin: är fredsprocessen fortfarande ett realistiskt alternativ för de båda parterna? Toppmötet måste klargöra om fredsprocessen fortfarande gäller för den israeliska regeringen. Detta är en avgörande punkt, eftersom det verkar som om den inte gör det! I annat fall har den israeliska regeringen en skyldighet att presentera det nya sammanhängande och omfattande förslag som, som jag tidigare sagt, då och då dyker upp i tidningarna. Utan detta grundläggande förtydligande kommer inget delförslag att få någon effekt.
När man väl har förtydligat denna punkt i New York kan man godkänna en uppförandekod, diskutera de åtgärder som palestinierna tänker vidta mot terrorismen och komma fram till gemensamma förslag, som inte bara är militära eller polisiära, i kampen mot terrorismen. Jag säger " inte bara militära eller polisiära" eftersom den terror som utövas av Hamas inte är den enda terrorn i världen. I de länder där terrorismen har isolerats och besegrats - och jag skulle kunna nämna flera exempel - så har detta alltid skett på basis av framför allt ett politiskt och inte ett militärt eller polisiärt nederlag. Den israeliska regeringen verkar ha glömt att man endast kan besegra terrorismen genom att isolera den politiskt från folket och den handlar inte så för närvarande, med tanke på att den skapar svårigheter av alla de slag för Arafat, till exempel politiska och ekonomiska problem och problem när det gäller trovärdigheten.
Terrorismen kan isoleras om människorna upplever att fredsprocessen går framåt, att det finns fördelar, att ledarna, i första hand Arafat och Rabin, har agerat i människornas intresse. Om processen avstannar hämtar naturligtvis motkrafterna styrka och framför allt terrorismen. Endast på detta vis kan man isolera terrorismen. Det är en mycket viktig punkt eftersom den israeliska regeringens krav på säkerhet och anklagelsen mot palestinierna att inte göra tillräckligt baseras på en uppfattning om hur kampen mot terrorismen skall bedrivas som kan diskuteras, eftersom det förmodligen är ett sätt att bekämpa terrorismen som inte ger resultat.
När det gäller kommissionär Maríns frågor skall jag fatta mig kort. Ni har rätt, i november skall Europaparlamentet försöka lämna sitt bidrag.

Provan
Fru ordförande! Jag måste säga att det är med stor sorgsenhet som jag medverkar i denna debatt här i dag. Vi har under lång tid hoppats att fredsprocessen i Mellanöstern skulle komma till något slags resultat. Jag minns mycket väl att jag, när Europaparlamentets delegation besökte Israel tidigare i år, kom hem med en djup känsla av nedslagenhet. Det tycktes inte föreligga någon samstämmighet inom Israel, eller inom PLO, och den palestinska frågan i allmänhet, om hur man bör gå vidare. När det föreligger brist på samstämmighet är det mycket svårt att komma till ett resultat.
Jag lyssnade mycket uppmärksamt till vad rådets ordförande och kommissionären sagt denna förmiddag. Jag måste säga att jag uppfattade kommissionär Marín såsom ytterst rättfram och mycket öppen och, sannerligen, modig i sina påpekanden. Dessa saker måste sägas i nuläget, och parlamentet måste komma fram till ett resultat eftersom det har en roll att spela i denna process.
Men det finns många andra som har en roll att spela, och man förstår inte alltid att vi behöver en bättre samordning av det sätt på vilket vi tacklar de svårigheter som för närvarande föreligger i Mellanöstern. Syrien är, som jag tidigare nämnt, en nyckelaktör och har mycket att stå till svars för när det gäller misslyckandet med att hitta en lösning på den fredsprocess som vi alla vill se lyckas. Och detsamma gäller Iran. Särskilt dessa två länder bör ställas till svars, inte bara av Förenta staterna utan också av Förenta nationerna och av Europeiska unionen. Jag hoppas att EU i synnerhet kommer att försöka uppmuntra FN - som i detta ögonblick är i färd med reformer - att reagera på händelser i världens problemområden. Det är inte nödvändigtvis rätt att vi alltid litar till Förenta staterna att vara världspolis. Europeiska unionen har förvisso också en roll att spela. Vi har stora intressen där som påpekats: de ekonomiska bidrag vi lämnar till palestinierna och också, naturligtvis, de handelsassocieringsavtal vi har med israelerna.
Men, på det stora hela, så uppmuntrades jag av att höra Colajanni säga vad som kanske är den enda sak vi alla kan enas om - att terrorism måste isoleras. Men hur detta än ska lyckas så måste det ske i samarbete med Syrien och med iranierna. Jag uppmuntrades också av att höra att våra förbindelser med den jordanska regeringen - som har en nyckelroll att spela i denna fråga - för närvarande är goda. Egyptierna har alltid ansett att de har en huvudroll att spela i Mellanöstern, och jag vill uppmuntra dem att medverka som fullödiga deltagare i denna samlade diskussion, som vi sannerligen måste försöka ta itu med ur detta internationella perspektiv.
Vi hoppas alla att överläggningarna i Washington i nästa vecka blir framgångsrika. Men låt oss också påminna alla om att livet går vidare i Mellanöstern. 30 000 palestinier korsar den israeliska gränsen varje dag för att arbeta. Vi har stora möjligheter att som europeisk union se till att få dessa resultat och denna fredsprocess realiserad, så att vi inte behöver fortsätta denna debatt för evinnerlig tid.

Nordmann
Herr ordförande! Jag tror att det största misstag parlamentet i dag kan begå vore att i förtid begrava fredsprocessen. Vid en genomgång av situationen kan man konstatera att läget som det heter är allvarligt, men inte hopplöst.
Albrights resa till Mellanöstern utmynnade i ett resultat som inte är så negativt som vissa velat göra gällande.Hävandet av blockaden är ingen försumbar åtgärd i ett land som tvingas försvara sig mot ett terrorhot som dagligen utlöses. Vad vi måste försöka göra är att undvika att gjuta olja på elden.
Ur den synvinkeln är den franske utrikesministerns uttalanden nyligen att beklaga. Fredsprocessen skall komma till stånd mellan palestinierna sådana de är och den israeliska regeringen sådan den är, det vill säga demokratiskt vald. Vi skall inte förolämpa vare sig den ene eller den andre; det skulle vara att förolämpa freden.

Carnero González
Herr ordförande! Att försöka föra ner den pågående krisen i fredsprocessen i Mellanöstern till en säkerhetsfråga, skulle utan tvivel vara ett allvarligt fel. Vi fördömer alla kraftigt de oacceptabla attentat som orsakat oskyldiga offer i Israel. Vi vet emellertid alla att nyckeln till det som händer i detta område är just det bristande uppfyllandet av Oslo-avtalet, ett brott där Benjamin Netanyahus regering på ett betydande sätt spelar huvudrollen. Premiärminister Netanyahu försöker omförhandla eller snarare införa något annat än vad som undertecknats och inte bara då vad gäller bosättningarna. Det tillbakadragande som överenskommits med den palestinska nationella myndigheten fortlöper t.ex. inte. Dessutom blockerar man de territorier som styrs av denna myndighet och håller tusentals personer fängslade. Vad uppnår Netanyahu med denna fördärvbringande politik? För det första försvagar han president Arafat, för det andra skapar han frustration bland palestinierna och ger näring åt terroristerna, och för det tredje ger han alltså luft under vingarna till dessa terroristgrupper. Slutligen ger han också näring åt de israeliska extremister som under senare tid vidtagit så beklagansvärda och provocerande åtgärder som de i Ras al Amoud.
Netanyahu går till och med längre än så och håller sig inte för god för att genomföra åtgärder mot Libanon, som landets väpnade styrkor på ett legitimt sätt tvingats besvara. Med andra ord har Netanyahu huvudansvaret för vad som håller på att hända, eftersom han inte följer Oslo-avtalet och glömmer den internationella lagenligheten.
Förenta staterna förlorar sakta men säkert sin medlarroll i denna fråga. Albright agerar helt i motsatt riktning mot Baker. Albright har rest dit för att stödja Netanyahu, inte för att fördöma det väsentliga. Vad Europa nu måste göra är att begära att Förenta staterna återupptar en åtminstone minimalt balanserad roll och utövar påtryckningar på Netanyahu, t.ex. genom att frysa gällande avtal med Israel och naturligtvis genom att stödja hjälpen till den palestinska nationella myndigheten. Jag vill stödja Maríns förslag i denna riktning.

Ullman
Herr ordförande! Missio pacis, mission för fred. Med denna översättning har den uttydde den gammalkyrkliga bibeltolkningen Jerusalems namn. Kan man upprätthålla denna tolkning med tanke på fredsfiendernas barbariska terror? Den måste inte bara upprätthållas, den kan det också, ty denna Yad Vashems stad och staden som lund för de rättfärdiga från alla folk, står för att terrorn kan besegras. Terrorn kan besegras, men bara på ett sätt: Genom den orubbliga övertygelsen om att det inte finns några alternativ till fred och till fredsprocessen. Därför skulle jag här vilja - och jag är medveten om ensidigheten i min röst - å min grupps vägnar vädja till president Netanyahu och hans regering att uppfylla Oslo-avtalet, bokstavstroget, fullständigt och i fredsprocessens anda. För om säkerheten är centrum i hans politik då är det också tydligt att denna säkerhet för det israeliska folket endast kan nås via den väg som påbörjades i Washington och i Oslo.

Cellai
Herr ordförande! Gruppen från Alleanza Nazionale vill uttrycka sitt djupaste deltagande med det israeliska folket för det nyligen utförda kriminella attentat som det drabbats av.
Samtidigt vill vi med fasthet fördöma den på nytt framväxande islamiska fundamentalismen som, hur rätt den än må ha i sak, inte på något sätt kan rättfärdiga att man tillgriper urskiljningslösa attentat som dräper oskyldiga civila i alla åldrar.
Utan tvekan har fredsprocessen lidit svårt av den omedgörlighet som demonstrerats så många gånger av araber och israeler. Och tyvärr måste vi ännu en gång understryka bristen på en kraftfull politik från Europeiska unionens sida i detta krisområde, som än en gång utelämnats nästan fullständigt till den amerikanska diplomatin.
Detta, herr ordförande, kolleger, är ett Europa som vi inte tycker om, ett Europa som försöker göra framsteg inom ekonomi och valutapolitik men som förblir passivt, eller frånvarande, när det gäller internationella politiska och diplomatiska initiativ: ett stympat Europa. Vi skulle vilja se att, bredvid våra amerikanska allierade, även den europeiska representanten agerade för freden och för en lösning på konflikten i konkreta termer, en representant som skulle kunna uttrycka sig inte bara formellt utan vars uttalanden och beslut skulle omsättas i medvetna val från Europas nationers sida.
Men vi måste fråga oss, ställda inför den aktuella situationen, vad vi kan göra för att stoppa detta eskalerande hat och denna växande intolerans. Vi anser att Europeiska unionen, å ena sidan, borde utnyttja alla sina ekonomiska och kommersiella påtryckningsmedel för att straffa de stater som skyddar och understödjer terroristgrupper och, å andra sidan, vända sig till den nuvarande israeliska regeringen med en uppmaning om att omvärdera sin bosättningspolitik.
Avslutningsvis anser vi att Shimon Peres uttalande var klokt och värt att begrunda, när han påminde om att det är en stor skillnad mellan att vinna krig - Israel har redan vunnit tre - och att besegra terrorismen.

Caudron
Herr ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! För att undvika all eventuell tveksamhet kring min ståndpunkt vill jag med en gång säga att jag stöder förslaget till en gemensam resolution om dödsattentaten i Jerusalem och om fredsprocessen i Mellanöstern. Jag samtycker till balansen i resolutionen och ställer mig bakom appellen liksom de åtgärder som föreslås för att återuppta fredsprocessen. Detta är det enda sättet att varaktigt garantera säkerhet för Israels medborgare och folk, och samtidigt respekt, värdighet och frihet för det palestinska folket.
Men jag vill nu ägna huvuddelen av min talartid åt att säga att inget, och då menar jag inget, kan rättfärdiga terrorism, attentat mot civila och massakrer på oskyldiga. Terrorismen har alltid upphovsmän, en organisation, nätverk, finansiärer, men aldrig något berättigande! Många av världens länder har upplevt den för inte så länge sedan, eller upplever den fortfarande - här i Europa, i Italien och Tyskland, Frankrike, Storbritannien och Spanien. I dagens Algeriet massakreras tusentals oskyldiga i en utvecklingsfientlig islamistisk ideologis namn. Alla dessa länder var eller är fortfarande helt olika och likväl har de alla lidit eller lider fortfarande under terrorismen och de har alla kämpat mot den eller gör så än.
I själva Israel drabbade terrorn Jerusalem under Peres regering, mitt under pågående fredsförhandlingar, precis som den nu drabbar Jerusalem under Netanyahus regering. Bara med hjälp av ett kraftfullt och massivt fördömande från världsopinionen, villkorslöst och utan avvikelser, och bara med hjälp av en samordnad organisation som omfattar alla länder och civiliserade folk och syftar till att bekämpa terrorismen, kan denna pressas tillbaka, om än inte utrotas. Det är priset för fred i Mellanöstern. Och det är priset för fred i världen.
Jag vill avsluta med att säga att vad de plågade offren i Jerusalem, eller i Alger, väntar sig av oss inte är tårar, utan just denna reaktion. Det är Europas och vårt parlamentets skyldighet att inskärpa detta hos alla denna förmiddag!

De Esteban Martín
Herr ordförande, mina damer och herrar, herr kommissionär! Vi ser oss tyvärr än en gång tvingade att i detta parlament tala om undermineringen av fredsprocessen i Mellanöstern och detta mina damer och herrar är verkligen frustrerande.
Som vi sett återstår det mycket innan målet att uppnå fred och stabilitet i området nås, och de senaste terroristhändelserna är enbart en manifestation av orättvisan och ett hinder för fredssträvandet. Jag tror det är viktigt att understryka att ingen av huvudaktörerna i denna process helt kan införa sitt eget koncept för de bestående problemen och än mindre genom provokation eller våld.
Konfrontationen mellan araber och israeler undgår ingen av oss, den är komplex och utgörs av ett stort antal faktorer som enbart kan lösas med bestämd politisk vilja. Men vi bör kräva av parterna att de samarbetar: den israeliska regeringen skall inte fortsätta med sin politiska provokation att uppföra bosättningar och den palestinska lagstiftande rådsförsamlingen skall stärka sin kamp mot terrorismen, gripa aktivisterna, ta kontroll över och återupprätta ordningen samt vidta repressiva åtgärder mot dessa terroristgrupper.
Den enda vägen till en lösning som gynnar fredsprocessen - vi har upprepat detta många gånger - är en dialog och ett strikt uppfyllande av Oslo-avtalet. Vi bör därför här i parlamentet med tillfredsställelse ta emot förslaget från rådets ordförande om att skapa en ständig säkerhetskommitté, där Europeiska unionen och Förenta staterna arbetar tillsammans för att kunna medla i konflikten. Europeiska unionen bör därför bekräfta sin roll och svara med snabbhet, och med en enda röst, på det inträffade. Kommissionär Maríns tal om möjligheten att kommissionen avslutar fonderna för hjälp till den palestinska befolkningen har oroat mig mycket, om det inte är så att jag förstått fel.
Jag tror hur som helst herr Marín att det också är nödvändigt att Europeiska unionen gör en betydande insats för att på ett mer effektivt sätt få med arabländerna så att dessa samarbetar i fredsprocessen och inte ger fristad åt terroristgrupper i sina länder, samt så att de bidrar ekonomiskt för att underlätta utvecklingen av det palestinska samhället, gentemot de ekonomiska aggressionerna från de israeliska myndigheternas sida, som vi redan talat om här i parlamentet.
Slutligen herr ordförande, låt mig avsluta med dessa ord: fasthet och politiska åtgärder, som gör det möjligt att kontrollera stabiliteten i området, och stöd från den internationella sektorn för en fortsatt dialog mellan berörda parter. Låt oss hoppas att tillkännagivandet om förhandlingar mellan Palestina och Israel i slutet av denna månad leder till något positivt och att ingen provokation kommer att omintetgöra dessa.

Alavanos
Herr ordförande! Jag tror att scenariot som vi nu, efter mordet på premiärminister Rabin och maktövertagandet av Netanyahu, ser utveckla sig inte längre är något som skulle kunna beskrivas som verklighetsfrämmande.
Tyvärr är den internationella dimensionen, utöver vad som redan sagts, väldigt viktig. Israels relationer med alla arabiska länder springer i luften. Europas relationer till länder med muslimsk befolkning undermineras, om ni så vill. Relationerna mellan Grekland och Turkiet, Cypernproblemet, blir mer ostadiga. Av detta skäl tror jag att bestämda åtgärder är nödvändiga. Sådana åtgärder har inte vidtagits, inte ens från Förenta staternas håll. Jag tror att det grundläggande är att Oslo räddas. Vi kan inte gå ifrån Oslo och söka en annan verklighet. Det måste finnas klart och tydligt tryck mot Israel och naturligtvis behövs det stöd till de palestinska myndigheterna med de villkor som många av mina kolleger har framfört.

Féret
Herr ordförande, kära kolleger! Ingenting nytt under Mellanösterns sol. Mot varandra står två folk, två nationer: den ena intolerant, kolonialistisk, förmodligen den enda stat som helt ostraffat är i grunden rasistisk och den andra, det palestinska folket, som i årtionden sökt en land, sitt förlovade land, sitt fosterland, sina anfäders land och ett land för sina barn.
Det säger sig självt att vi reservationslöst fördömer de palestinska terroristernas aktioner. Det finns ingen ursäkt för de blodiga attentaten och inte heller för den hebreiska statens provokationer eller för onkel Sams välvilja gentemot Israel.
Under de tre senaste åren i detta parlament har jag ett otal gånger hört talas om skyldigheten att ingripa. Är inte tiden inne för Europa, som satsar avsevärda belopp på fred i Mellanöstern, att göra sin röst hörd och med en beslutsamhet som skulle överrumpla världen hävda sin vilja att respektera folkens rättigheter; mäns, kvinnors och barns rätt till fred, säkerhet och frihet?

Schulz
Herr ordförande, mina damer och herrar! Det sades mycket i morse om tillståndet, men låt oss titta på ett perspektiv, på ett scenario som skulle kunna hota i Mellanöstern. Netanyahu har fört sin valkamp och även vunnit - det vill jag än en gång påminna herr Wurtz om. Det israeliska folket valde honom nämligen med majoritet, med tre " nej" : nej till bosättningsstopp, nej till truppbortdragande, nej till två stater, således nej till en palestinsk stat.
Om inte detta omformas till tre "ja" som i grund och botten innebär ett återvändande till Oslo och därmed att en aktiv fredspolitik bedrivs, då är den farliga utvecklingen som Netanyahu inlett, inte stoppad och då kommer den att kombineras med ytterligare en farlig utveckling. Naturligtvis måste Arafat stoppa terroristerna. Naturligtvis måste vi hela tiden upprepa detta krav, det är fullständigt riktigt. Men vi måste också vara på det klara över att terroristerna träffar inte bara civila israeler, de träffar även Arafat och det är enligt mitt förmenande deras politiska mål, för de som kastar bomber har, parallellt med målet att träffa Israel, som är deras huvudsakliga mål, även ett inompalestinskt mål som är att försvaga Arafat. Om Arafat försvagas - låt oss anta att han t.o.m. skulle störtas - då har ni som scenario en med tre "nej" opererande Netanyahu, som står mot en palestinsk ledning som uteslutande är inställd på våldsoperationer eller i varje fall representerar en stor del av palestinierna som vill detta.
Då är perspektivet enligt mitt förmenande entydigt en långvarig krigskonflikt. Det vill säga, vi är i en mycket svår och farlig situation. Lyckligtvis klarade Albright av att under sin nyligen genomförda resa skapa sig den balanserade distans, som helt uppenbart är nödvändig, till såväl Israel som till terrorismen. Från början såg det annorlunda ut.
Om Amerika skulle inta en ensidig position till förmån för den ena eller andra parten, då skulle för övrigt även fredsprocessen vara avslutad. Därför måste Europeiska unionen, herr rådsordförande - och även tack till er, herr kommissionär, ni har pekat på detta - överta en väsentligt aktivare roll. Endast då kan vi ger vårt bidrag till en fredsgaranti.

Terrón i Cusí
Herr ordförande! Jag tror inte det finns mycket kvar att säga om situationen i Mellanöstern, men jag skulle vilja kommentera det som vice ordförande Marín sagt. Vi borde verkligen, som han ber oss, vara medvetna om att vi för närvarande upprätthåller förhållandet med en finansiering som inte är avsedd för utveckling utan för palestiniernas sociala trygghet. Jag tror att vi kan göra det, och att vi bör fortsätta göra det, men naturligtvis har detta en begränsning.
Parlamentet kommer utan tvekan att reagera positivt på hans begäran för jag tror att det inte bara för Palestina utan också för Israel och övriga folkgrupper i området är nödvändigt att se att medborgarna får det något bättre, om denna process skall överleva den här mycket ömtåliga situationen. Det var detta budskap Mashreq-delegationen fick vid sin senaste resa och som vi får av alla dem som besöker oss här.
Jag vill utnyttja detta tillfälle till att säga att jag i det här sammanhanget känner mig mycket glad för associeringsavtalet med Jordanien och att de hinder som svårligen kunde rättfärdigas och förstås, och som ännu fanns kvar har undanröjts. Ingenting av detta kommer att lösa problemet, det vet vi. Lösningen ligger inte i våra händer, den ligger i Israels händer, i den palestinska nationella myndighetens händer: Vi har inget annat val än att fortsätta att tro på Oslo, att sätta vår tilltro till Oslo.
Jag vill därför här ge uttryck för vårt stöd till den resolution vi lägger fram, som innehåller en hälsning, en lyckönskning av detta parlament för de politiska initiativ som Europeiska unionen tagit under de senaste veckorna och som bör leda framåt.

Wohlfart
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag vill gärna tillägga några ord efter denna debatt, en debatt som har präglats av en känsla av beklämning och frustration inför den verklighet som råder fyra år efter undertecknandet av Oslo-avtalet, vilket alla inlägg vittnade om. Men jag är fortsatt hoppfull och konstaterar att ingen av talarna hänföll åt resignation. Även om vi genomlever en dramatisk och mycket svår period och vissa talar om en sista chans för fredsprocessen är alla överens om att alla vägar måste prövas för att vända nederlaget till seger, eftersom andra alternativ helt saknas.
I klarspråk: konsekvenserna skulle bli ödesdigra för Israel och palestinierna, för deras grannar, men också för världssamfundet. Jag är läkare till yrket och dristar mig till att säga att patienten svävar i livsfara, kanske till och med ligger för döden. Men vi har fortfarande möjlighet att ge intensivvård och på den punkten instämmer jag med min vän Manuel Marín. Jag betvivlar starkt att man genom att stänga gränser, hamnar och flygplatser och hålla inne skatteintäkter, kort sagt avbryta vad som motsvarar det för patienten livsviktiga syret, skall kunna lyckas rädda dennes liv.
Det är rådets, kommissionens och Europaparlamentets plikt att stödja de ansträngningar som görs på internationell nivå, inte enbart av Förenta staterna utan även av vårt särskilda sändebud, och gripa denna sista chans. Det finns en möjlighet att lyckas, först och främst under förutsättning att en säkerhetskommitté upprättas. Det är nödvändigt att ta hänsyn till Israels legitima oro för sina medborgares säkerhet och fördöma och isolera terrorismen. Arafat kan inte ensam komma till rätta med terrorismen. Detta syns mig vara en självklarhet. Han måste få hjälp, men då måste vi också erbjuda framtidsutsikter för en palestinsk ungdom som för närvarande genomlever en ytterst svår situation, vilket snarast är en underdrift. Samtidigt måste vi också försöka fastställa formerna för denna säkerhetskommitté, som i teorin är en god sak, men inom vilken konfrontationer kommer att äga rum som kräver ett neutralt skiljeförfarande.
Vad beträffar uppförandekodexen är jag väl medveten om att denna inte utgör någon mirakellösning, men det är ett instrument som kan vara användbart, förutsatt att man på politisk nivå inom Europeiska unionen har modet att fortsätta de politiska påtryckningarna mot parterna i fredsprocessen. Detta gäller även övriga aktörer som medverkar i processen.
Jag vill avsluta med att tacka alla som på ett verkligt uttömmande sätt upprepat sitt stöd för fredsprocessen i Mellanöstern.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl.12.00.

ONP och en allmän tjänst för telekommunikationer
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A4-0263/97) från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om rådets gemensamma ståndpunkt (C4-0256/97-96/0226(COD)) antagen av rådet inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om tillhandahållande av öppna nätverk (ONP) för taltelefoni och samhällsomfattande tjänster för telekommunikation i en konkurrensutsatt miljö (föredragande Read).

Read
Herr ordförande! Det gläder mig att presentera andra behandlingen av detta förslag från kommissionen, i synnerhet som denna grundläggande taltelefonitjänst är den som är den allra viktigaste för konsumenterna. Det är av den anledningen som ett antal av mina ändringsförslag koncentrerar sig på konsumenternas rättigheter, på de blinda och döva konsumenternas rättigheter, och de rättigheter andra konsumenter på marginalen har, samtidigt naturligtvis som man stärker principen för samhällsomfattande tjänster, och lägger till några ytterligare kommentarer.
Jag vill helt kort påminna er om definitionen av samhällsomfattande tjänster i samtrafikdirektivet, som jag också var ansvarig för. Jag citerar: "en definierad minsta omfattning tjänster med definierad kvalitet, som finns tillgängliga för alla användare, oavsett deras geografiska belägenhet, och mot bakgrund av specifika nationella förhållanden, till skäliga priser" .
Kommissionen kommer att upptäcka att ett av ändringsförslagen i min grupps namn anhåller om en halvårsrapport till parlamentet om framstegen med avseende på samhällsomfattande tjänster. Jag tror det skulle vara av värde för kommissionen och få lite granskning och kommentarer - konstruktiva kommentarer hoppas jag - från parlamentets sida.
Jag noterar med gillande att kommissionens och rådets första behandling accepterade ett antal av mina egna förslag om delvist medtagande av mobiltelefonfrågan inom ramen för detta direktiv, även om parlamentet vid tidpunkten ifråga inte höll med. Jag är ganska säker på att, och kommissionen kanske vill kommentera detta, mobiltelefoner och fasta telefoner sett ur konsumentens synpunkt, mycket snart i realiteten kommer att bli en och samma marknad.
Jag har också lagt fram två ändringsförslag om tidsplanen för omläggning och genomförande. Jag vet att det alltid är svårt om parlamentet ändrar sig när det gäller genomförandet - det uppfattas av medlemsstaterna som en signal att de inte behöver skynda sig. Jag inser betydelsen av den allmänna tidsfristen för liberalisering den 1 januari 1998, men det verkade verkligen som, också enligt min grupps uppfattning, två månader verkligen var en otillräcklig tid för medlemsstaterna för att ställa om.
Jag skulle vilja framföra min egen, och ett antal kollegers besvikelse över att rådet inte ens tog ett antal av parlamentets ändringsförslag från förstabehandlingen under övervägande, i synnerhet eftersom vi uppmanades att genomföra vårt arbete snabbt och faktiskt också gjorde det. Jag anser att det har lett till ett beklagligt klimat för andrabehandlingen, och för eventuella ytterligare förlikningar.
Den sista punkten rör frågan om kataloger, och jag har fått mycket påtryckningar från lobbygrupper i det sammanhanget: frågan om privatlivet, rätten till konfidentialitet, rätten att uppföras i kataloger utan kostnad för konsumenten och, inte i detta skede men så småningom, en undersökning av hur utgivare av kataloger, och andra som kommer att få del i vinsterna inom denna sektor, bör anmanas att bidra till den samhällsomfattande tjänsten. Det är en mycket kort beskrivning, i beaktande av tiden för den stora huvudriktningen för detta. Jag hoppas att kommissionen kommer att kunna godta dessa ändringsförslag, så som de faktiskt godtog många av ändringsförslagen från förstabehandlingen. Jag vill också tacka kolleger i andra politiska grupper, som jag arbetat hårt tillsammans med för att få till stånd en del kompromisser. Vi kommer, förstås, att få en genomgripande genomgång från kommissionen sida under 1999 med avseende på hela huvudriktningen i telekommunikationslagstiftningen, och jag är säker på att detta tredje försök till liberalisering av taltelefonin kommer att ses över på nytt under 1999.
Jag rekommenderar kammaren andra behandlingen.

Herman
Herr ordförande! Å min grupps vägnar skulle jag först vilja lyckönska fru Read, som i vanlig ordning har gjort ett utmärkt arbete. Hon har varit ytterst känslig för de olika synpunkter som har kommit till uttryck och sin vana trogen har hon med stor stridslystnad försvarat konsumenternas och användarnas intressen. I allt väsentligt är vi överens. Det finns två frågor där våra meningar går en smula isär och jag vill gärna förklara varför.
Den första frågan gäller uppgifterna i telefonkatalogen. I flera länder organiseras detta på ett sätt som skiljer sig en del från hur man gör i England och annorstädes. Det finns länder där detta är en affärstransaktion, särskilt katalogens företagssidor, det som brukar kallas gula sidorna. De som ansöker om att få sina uppgifter införda där och som vill använda katalogen som en form av reklam måste naturligtvis erlägga en avgift. Det sätt på vilket Read har formulerat vissa ändringar utesluter denna möjlighet, vilket skapar problem och ett betydande ekonomiskt bortfall.
Jag vet att det inte finns någon idealisk lösning, eftersom man i vissa länder har ett annorlunda upplägg. I våra länder är upplägget mer affärsinriktat och följaktligen är det bästa man kan göra att åberopa subsidiaritetsprincipen och låta varje enskilt land finna sin egen lösning på problemet. Vi tror hur som helst att det finns väsentliga rättigheter: rätten att stå med i katalogen, rätten att inte göra det och rätten att korrigera alla uppgifter som strider mot verkliga förhållanden eller den berörda personens intressen. Problemet är att veta under vilka förhållanden detta skall ske och och det är här det uppstår några smärre svårigheter.
Vad beträffar problemet med datumet, vet ni att den 1 januari är ett symboliskt datum. Den 1 januari 1998 skall telekommunikationsmarknaden avregleras. I tre års tid har man nu diskuterat, agerat, lagt förslag och lagstiftat utifrån detta datum. Frågan vi i dag ställer oss är därför, så här några månader från deadline, om vi måste visa oss realistiska och ändra datumet i lagtexterna, av skälet att vissa stater inte kommer att vara i stånd att respektera tidsgränsen. Vi menar för vår del att det utsatta datumet den 1 januari 1998 skall behållas, men vi förstår också om man är rädd att inte kunna klara hela omställningen på tre månader.
Jag skulle vilja att kommissionsledamoten klargjorde kommissionens ståndpunkt i denna fråga. Svaret kommer att vara avgörande för hur vi röstar om Reads ändringsförslag 28 och 27.
Herr ordförande! Detta var vad jag ville säga. Än en gång, tack till både kommissionen och den föredragande för det utmärkta arbete ni fram till nu har utfört.

Thors
Herr ordförande! Det är en glädje att tala för första gången när ni sitter som ordförande. Eftersom föredraganden har varit sammanjämkande konciliant, kommer också vår grupp att i huvudsak stödja betänkandet. Det viktigaste nu är nämligen att ärendet går framåt. Vi skall sedan se tiden an hur regelverket fungerar, vilka ändringsförslag som finns.
I sin motivering säger föredraganden att hon är ledsen över att mobiltelefonin inte i sin helhet är med i detta betänkande. Jag vill säga att jag är glad över det, eftersom det, t.ex. när det gäller fondsakerna, ger utvecklingsmöjligheter för den delen av telefonin. Det är utvecklingsmöjligheter som behövs i dag.
Betänkandet är som sagt konciliant. Det försöker sammanjämka förenhetligande på europeisk nivå och beaktande av nationella särdrag. Tyvärr tycker jag dock att vissa delar i betänkandet har alltför mycket strukit hänvisningarna till de nationella särdragen.
Det finns välmenande förslag om att beakta särskilda grupper. Det är riktigt att medlemsstaterna skall få avgöra på vilket sätt man tar hänsyn till olika särskilda grupper, antingen genom avgiftspolitik eller social service. Däremot är vi oroliga för att det som sägs om gratis nummerupplysningstjänster kommer att bli ett förslag där vi återigen kan säga att det bästa är det godas fiende.
Jag har ett exempel från mitt hemland. Vi har där på ett alldeles utmärkt sätt kunnat genomföra att ett litet telefonverk genom konkurrens fick ansvara för nummerupplysningstjänster för alla landets blinda, och de har i dag en hög servicenivå. Går detta förslag igenom tror jag inte att det finns samma intresse att utveckla kvaliteter.
Vi stödjer också dataskyddsaspekten. Jag tror att det är viktigt att också detta betänkande föreslår att abonnenten kan se till att alla uppgifter, eller vissa delar av dem, kan hemlighållas. Det behövs i den osäkra värld där människor i allt större utsträckning kan kombinera olika register, vilket gör att äldre människor upplever sin situation som väldigt osäker.

van Velzen, W.G.
Herr ordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar, kolleger! Allra först vill jag gratulera Mel Read till det utmärkta arbete som hon, ibland under stort tryck, lagt ner. Låt mig direkt bara ange de punkter i betänkandet som är viktiga för min politiska grupp. Till att börja med vill jag påpeka att rådet i första behandlingen övertagit ett antal viktiga ändringsförslag från Europaparlamentet och i synnerhet de från Europeiska folkpartiet. Jag påminner till exempel om våra ändringsförslag med avseende på omstrukturering av priserna och nummerportabiliteten. Vidare gläder sig PPE-gruppen åt att den europeiska medborgaren tack vare detta direktiv garanterat kommer att ha tillgång till en bred uppsättning av viktiga telekommunikationstjänster. Varje medborgare har ju rätt till en betalbar nätanslutning, till larmtjänster, till ett godtagbart kontrakt och tillgång till offentliga telefonautomater. Ändå finns det utrymme för förbättringar. När det gäller punkten samhällsomfattande tjänster är skillnaderna stora mellan de olika medlemsstaterna, vilket innebär att de avgifter som marknadens parter måste betala för samhällsomfattande tjänster varierar. Vi har vid upprepade tillfällen nåtts av klagomål angående detta från nya marknadsparter. Europeiska folkpartiet intar den ståndpunkten att för den på EU-nivå uppställda tjänstekorgen får en sådan avgift begäras av marknadsparterna men att avgifter för extra krav måste skaffas fram från andra finansieringskällor. Dessa skillnader och de höga avgifterna skapar ju ett mycket osäkert investeringsklimat för telekommunikationssektorn, lägger hinder i vägen för bildandet av en inre marknad och det innebär enligt oss lägre sysselsättning. Därför är ändringsförslag 11 så viktigt för oss.
PPE vill vidare mer uppmärksamhet för de handikappades, blindas och hörselskadades rättigheter och mer på EU-nivå fastställda priser för telekommunikationstjänster och till en viss gräns mer konsumentskydd. Därför stöder vi ett antal ändringsförslag inom detta område. Mer uppmärksamhet för de handikappades, blindas och hörselskadades rättigheter ligger oss för övrigt varmt om hjärtat. Man kan naturligtvis undra om särskilda anordningar för dessa grupper inte mer hör hemma i en mer allmän omgivning och då framförallt på grund av subsidiaritetsprincipen måste regleras på nationell nivå. Tillgång till till exempel telefonautomater är dock av stor betydelse för att handikappade personer skall kunna fungera bra och integreras i samhället.
De samhällsomfattande tjänsternas betalbarhet borde vidare i större utsträckning bestämmas på EU-nivå. Min politiska grupp stöder detta. En medlemsstat skulle ju kunna vara benägen att sätta så låga priser att en de facto monopolsituation fortsätter och en god kontroll över detta från kommissionens sida med hjälp av riktlinjer är ett utmärkt instrument. Vi har beslutat att stöda PSE-gruppens ändringsförslag 26, de samhällsomfattande tjänsterna är ju inte ett konstant utan ett dynamiskt begrepp. Vi nås alltid av nya intressanta utvecklingar. Genom till exempel Internets tillkomst, men främst genom intranäten, förväntas stora kostnadsbesparingar inom området dokumentpostförsändelser för företagen. Men vi kan också förvänta oss drastiska förändringar inom taltelefonin. Microsoft startar till exempel en tjänst där konsumenterna via sin TV har tillgång till entertainment -tjänster som levereras via Internet. Det innebär alltså att vi måste ta hänsyn till dessa förändringar. Jag ber alltså även kommissionären om en reaktion på detta.

Schörling
Herr ordförande! Vi är ganska positiva till detta betänkande när det gäller att stärka användarnas och konsumenternas rättigheter, och också när det gäller att förstärka tillgången till alternativa tjänster för handikappade, blinda, synskadade, döva och hörselskadade, att de skall få avgiftsfria upplysningstjänster. Vi tycker också att det är bra att abonnenter har rätt att avgiftsfritt undanhålla uppgifter om sig själva och att dessa uppgifter inte skall lämnas ut till kommersiellt syfte. Uppgifterna skall inte heller kunna användas på ett sådant sätt utan att konsumenterna och användarna har givit sin tillåtelse till detta.
Det ju medlemsländerna som skall säkerställa telefonitjänster. Därför tycker vi att det också bör vara medlemsländerna som slutligen fastställer taxorna. Däremot kan man ju diskutera och också komma överens om på EU-nivå vad som skulle kunna vara ett överkomligt pris. När det gäller att säkerställa kvaliteten och kostnadsnivån tycker emellertid vi, liksom rådet och kommissionen, att detta hör hemma hos medlemsländerna. Det är också litet överdrivet som föreslås att kontroll av kvaliteten skall ske två gånger per år av kommissionen. Det tycker jag också är onödigt.

Bangemann
Herr ordförande! Med tanke på tiden som gått är det väl enklast att jag tillkännager kommissionens inställning till ändringsförslagen, som ni strax skall rösta om. Vi har ofta diskuterat denna sak och det behövs väl knappast nu att vi ännu en gång går igenom principerna.
Vi kan acceptera ändringsförslag 4, 5, och 16, i princip även ändringsförslag 14, 15, 19 och 26 med några inskränkningar. Vi kan inte stödja ändringsförslag 12, 13, och 24 om förteckningarna, eftersom de inte stämmer överens med bestämmelserna i dataskyddsdirektivet. Vi kan faktiskt inte besluta något som står i motsatsförhållande till något vi själva beslutat.
Vi röstar nej till ändringsförslag 25, men ja till 16. Vad anbelangar handikappade användare stödjer vi ändringsförslag 3, 7 och 17. Vi skulle emellertid vilja hänvisa till att en uttömmande behandling av alla möjliga fall i den lagstiftande delen varken är motiverad eller går att genomföra. Det är bättre att vi gör det i förklaringarna och i hänvisningarna. Vi är för ändringsförslag 6 och 10, men mot 1, 8, 9 och 23. Vi kan i princip stöjda ändringsförslag 11 och 2, även till fullo 21 och 22 samt 20. Det är helt riktigt som Fernand Herman har sagt angående tidpunkten: Om vi nu fastställer omsättningstidpunkten till den 1 januari nästa år kommer inte alla medlemsstater kunna hinna till dess.
Man måste emellertid även säga att vi redan arbetar med utgångspunkt från ett befintligt direktiv, vars skyldighet att omsättas inte berörs av detta direktiv, dvs. flera medlemsstater arbetar redan i denna riktning, som här än en gång kommer att fastläggas i detalj. Så helt omöjligt är det inte. Det som mest övertygar mig är det argument som Fernand Herman presenterat, nämligen att vi nu inte borde ifrågasätta datumet den 1 januari 1998. Vi borde inte skapa några missförstånd och därför anser jag att vi skall låta det vara som det är och inte acceptera ändringsförslag 27 och 28.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum om en liten stund.

Omröstning
Duhamel
Herr ordförande! Jag tar till orda för att göra ett förslag som rör förfaranden, artikel 126, och helt kort hänvisa till arbetsordningen, artiklarna 127 och11, plats för mötet. Ursäkta min nybörjarnervositet, det är första gången jag yttrar mig i kammaren.
En hänvisning till arbetsordningen, artkel 11, plats för sammanträden. Det finns upphettade nationalister i alla länder, men också förnuftiga européer och fler än man tror. Tiden tycks vara mogen att hitta en förnuftig och varaktig lösning när det gäller platsen för våra möten, som kan tillfredsställa både Strasbourg och Bryssel, fransmän och andra, kort sagt alla europeiska parlamentsledamöter, Frankrike och Europa. Vi får inte låta ultranationalisterna och några alltför ivriga medier förhindra förnuftiga och ärliga själar från att försöka nå en lösning, och jag upprepar dessa båda ord: förnuftiga och ärliga. Parlamentet kommer inte att tas på allvar - som det så väl behöver - om inte en varaktig och konsensuell regel upprättas, men vi fransmän måste tydligen förbli ärkefranska tills någon övertygar oss om att förnuftet kan segra.

Ordföranden
Herr Duhamel! Det är första gången ni yttrar er. Men ni är känd som kunnig i författningsfrågor. Jag vill påminna om att förslag som rör förfaranden är något annat än debatt i sakfrågan. De skall med andra ord hänföra sig till arbetsordningen.

Berthu
Herr ordförande! Jag tar till orda för ett förslag som rör förfaranden, avseende artikel 122. Enligt sekretariatet skall det inte förekomma några röstförklaringar om sammanträdeskalendern, då det sägs att artikel 122 föreskriver att röstförklaringar endast skall tillåtas vid slutomröstning och att det i det här fallet inte sker någon slutomröstning.
Utifrån ett förnuftsmässigt perspektiv måste jag säga att det inte är rimligt att en parlamentsledamot berövas sin röstförklaring. Ledamoten är här, röstar och har rätt att förklara vad han röstar på. Och vill man ha mig till en regelryttare så skall jag vara regelryttare och i så fall hävda att det inte finns någon allomfattande omröstning om sammanträdeskalendern, utan ett antal slutomröstningar, eftersom man ju i tur och ordning bestämmer datum för de olika sammanträdesperioderna. Herr ordförande, jag ber er därför att tillåta röstförklaringar.

Ordföranden
Herr Berthu! Ni som har gott minne kanske minns att ni redan förra året gjorde samma tolkning. Min företrädare bekräftade då att det inte skulle förekomma några röstförklaringar i denna fråga. Ni hade kunnat vända er till utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet om ni inte var överens om denna tolkning. Detta gjorde ni inte. Jag står fast vid min företrädares tolkning: det blir inga röstförklaringar.

Haarder
Herr ordförande! Ett kort inlägg. Vi var ett mycket stort antal ledamöter som var mycket glada över ert ursprungliga förslag till sammanträdeskalender, där juliperioden flyttades fram en vecka. Finns det någon förklaring till varför detta nu ändrats, så att perioden ligger i mitten av juli istället för i början? Kan Green eller Martens ge en förklaring till denna ändring i sista ögonblicket, som många av oss är mycket bekymrade över?

Ordföranden
Herr Haarder! Det här är inte rätt ögonblick att förklara skälen till ordförandekonferensens beslut, där varje grupp röstar och förklarar sin inställning om man så anser lämpligt. Vad jag däremot kan berätta för er, och alla andra ledamöter, är att det kommer att genomföras en separat omröstning i denna fråga och därför kan alltså församlingen hur som helst ge uttryck för sin inställning i just denna fråga.
(Parlamentet godkände sammanträdeskalendern för 1998 med dessa ändringar.)

Berthu
Herr ordförande! Allra först vill jag utan invändningar instämma i det utmärkta anförandett från vår nya kollega herr Stéphane Buffetaut, som i går kväll här i kammaren lade fram vår idé om ett innovativt Europa i sysselsättningens tjänst.
Jag vill gärna tillägga att denna fråga även i en vidare mening aktualiserar problemet med Europaparlamentets befogenheter. Europaparlamentet är ju inte något parlament med oinskränkta befogenheter. Det är ett parlament som har tilldelats olika befogenheter inom ramen för ett fördrag som har undertecknats av Europas olika folk, ett fördrag som vi måste respektera.
Herr ordförande! Enligt min mening har detta fördrag just skändats genom den föregående omröstningen, i den meningen att omröstningen strök en sammanträdesperiod i oktober nästa år.
Detta beslut strider mot ordalydelsen i beslutet i Edinburgh 1992, som om så behövs kommer att bekräftas av det kommande Amsterdamfördraget. Och om det var kammarens åsikt att sammanträdeskalendern för nästa år innehöll för många sammanträdesdagar, borde man i så fall ha slopat dagar motsvarande extra sammanträden och inte ordinarie sammanträdesdagar. Ändringsförslag 19 från gruppen Oberoende för Nationernas Europa, som syftade till att stryka den förkortade sammanträdesperioden i november gick för övrigt i denna riktning.
Vi beklagar att kammaren har fattat ett inkonsekvent beslut genom att förkasta vårt ändringsförslag och slopa den ordinarie sammanträdesperioden.

Ordföranden
Herr Berthu! Jag märker att ni har blandat ihop Rovsings betänkande med andra omröstningar. Ordförandeskapet ansåg dock att ni skulle få uttrycka er genom att använda en röstförklaring för en annan omröstning, vilket är detsamma som ett klart brott mot arbetsordningen. Jag tror nog att ni uppskattar ordförandeskapets inställning i denna fråga.

Holm
Betänkandet från Rovsing är viktigt, eftersom det rör sig om innovationer inom EU-länderna. Tyvärr måste jag säga att jag inte håller med om alla de slutsatser som antagits. I många fall verkar liberalisering, avreglering och EU-harmonisering vara de stora frågorna, vilket jag inte kan hålla med om. Även mer samordning på EU-nivå, bl.a. gällande forskning verkar vara ett gångbart recept. Jag är dock inte övertygad om att t.ex. forskning bäst sköts på EU-nivå i stället för på regional eller nationell nivå. I Sverige är erfarenheten hittills att många forskningsprojekt inriktas på vad EU tycker är bra så att de kan få EU-stöd i stället för att sätta den aktuella forskningen i första rummet. Detta är tragiskt.
Det finns naturligtvis också bra slutsatser i Rovsings betänkande, bl.a. punkt 3 och punkt 12 som handlar om miljökrav och upprättandet av en kapitalmarknad för expansiva företag för att stödja " risk" -företag som sysslar med nya högteknologiska produkter.
(Sammanträdet avbröts klockan 12.50 och återupptogs klockan 15.00.)

Frivilligorganisationer som är aktiva främst inom miljöområdet
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A4-0264/97) från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om den gemensamma ståndpunkten, antagen av rådet inför antagandet av rådets beslut om åtgärdsprogram för gemenskapen för att främja icke-statliga organisationer som är aktiva främst inom miljöområdet (C4-0217/97-95/0336 (SYN)) (föredragande: Flemming).
Jag hälsar också kommissionär Bjerregaard välkommen.

Flemming
Herr ordförande, ärade fru kommissionär! Jag skulle först vilja tacka min kollega Rübig för att han lagt ner så mycket arbete på detta betänkande i samband med första behandlingen, men jag vill även hjärtligt tacka kommissionen. Samarbetet med kommissionen fungerade utomordentligt väl.
Redan vid första behandlingen godkändes 10 av 21 ändringsförslag och jag hoppas verkligen att kanske en stor del av de sex förslag, som jag i dag lägger fram igen, motsvarar kommissionens intentioner.
För mig handlar det i dag, vid den andra behandlingen, framför allt om att för det första har en ekonomisk referensram ingenting att göra i detta åtgärdsprogram. Vidare handlar det om ett ökat gränsöverskridande europeiskt samarbete med miljöorganisationerna, framför allt i Central- och Östeuropa men även i andra till EU angränsande länder. Detta var även en önskan från en engelsk kollega i utskottet för miljö, folkhäsla och konsumentskydd, och jag följde gärna hennes förslag. Hon tänker här främst på Ryssland och jag anser att det är mycket förnuftigt.
När man vet i vilket katastrofalt tillstånd miljön i de f.d. kommunistiska staterna är och hur litet miljömedvetandet är hos befolkningen, då kan man inte nog uppskatta betydelsen av samarbetet med miljöorganisationerna. Just med tanke på det så viktiga samarbetet med icke-statliga organisationer i de f.d. kommunistiska staterna, gillar jag naturligtvis inte det beräknade beloppet om 10, 6 miljoner ecu under en period av fyra år, men kanske, fru kommissionär, skulle vi kunna räkna med de 10, 6 miljonerna för ett år. Då skulle vi kunna vara mycket glada allihopa, tror jag.
Jag hoppas också mycket på att kommissionen röstar ja till förslag 4 enligt vilket inte 50 % utan 60 % av kostnaderna för de i budgeten planerade aktiviteterna och förvaltningskostnaderna kommer att ställas till förfogande som bidrag från gemenskapen. Organisationer som under de senaste två åren befunnits skyldiga till ett brott av en domstol inom Europeiska gemenskapen skall i regel, så lyder förslaget, inte finansieras. Vi lade fram detta förslag på engelska, men i samband med översättningen tillbaka till tyska uppstod ett fel. Det av oss använda engelska ordet "offence" översattes med "Vergehen" (förseelse). Jag vill här i PPE-gruppens namn förklara att denna översättning inte motsvarar våra intentioner. Vi menar ordet "Verbrechen" (brott). Engelska är inte mitt modersmål, kanske skulle vi ha presenterat det på tyska. Jag tror att vi kanske skulle ha använt det engelska ordet "crime" .
Jag vet redan att det inom Europeiska unionen inte finns någon harmonisering inom straffrättsområdet, men när man vet att i Österrike t.ex. ett brott föreligger när en uppsåtlig handling hotas med ett livslångt eller mer än tre års frihetsstraff, så hittar man säkert även i de andra språken den riktiga översättningen. Med detta utesluter vi varje form av bestraffning inom ramen för en förvaltningsprocess: om således någon felparkerar eller inte har anmält en demonstration, så intresserar det oss absolut inte. Inte heller kränkningar skulle falla under straff, ingen typ av straffbara handlingar som straffas med straff upp till tre år. Allt detta faller inte under ordet brott, men det medger jag, naturligtvis under ordet förseelse, som här kom in felaktigt på grund av översättningen.
Framgångar inom miljöområdet kommer vi för Europa i väst under de närmaste åren framför allt uppnå i de f.d. kommunistiska staterna. Väst har här genom sin kunskap, sin framgång sitt tekniska know-how en stor uppgift. Uppgiften kommer bara att kunna lösas om vi samarbetar mycket nära med de miljöorganisationer som finns där och försöker väcka medvetenheten inte bara hos befolkningen utan även hos de politiskt ansvariga.
En sista anhållan, jag hoppas innerligt, högt ärade fru kommissionär, att ni liksom jag räknar djurskyddsorganisationerna till miljöorganisationerna och även låter någon liten del av den ekonomiska välsignelsen komma dessa så engagerade organisationer till godo.

Myller
Herr ordförande! De frivilligorganisationer som arbetar med miljöskydd gör ett seriöst arbete i syfte att bearbeta den allmänna opinionen så att den skall värdesätta miljön och miljöskyddet. Utan en allmän opinion som förplikar till miljöskydd är också politikerna döva för miljökrav. Det visar sig i att de länder som har en aktiv miljörörelse också har kommit längst med sin nationella miljölagstiftning. Det är mycket befogat att stödja dessa miljöorganisationer med gemenskapsanslag.
Det är också befogat att utsträcka stödet till den verksamhet som dessa organisationer bedriver i samarbete med länder i Central- och Östeuropa. Ett av de största problemet i en av de stater som söker medlemskap i EU är hur den skall komma i nivå med unionens rättsakter och speciellt då de rättsakter som gäller miljön. Därför bör miljösamarbete, också samarbete mellan organisationer, vara en seriös del av strategin i de östeuropeiska länderna före medlemskapet. EU: s medlemsstater och medborgare påverkas också av all verksamhet vid våra gränser. Miljöorganisationernas samarbete över gränserna kan påverka medborgarnas medvetande och bidra till att miljöprojekt startas på gräsrotsnivå. Gemenskapens stöd måste alltså omfatta också den verksamhet som miljöorganisationerna har tillsammans med andra än de öst- och centraleuropeiska grannarna. I både norr och söder finns det gränser där miljöproblemen vid sidan av fattigdom är de mest brännande.
Jag har föreslagit att detta stöd skall nå över alla EU-gränser. Jag är glad att förslaget accepterades i utskottet och över att de som utarbetat betänkandet också själva omfattar tanken. Tolken sade visst att förslagsställaren var engelsman. Jag kommer från Finland.
Jag tror visst inte att problem som gäller St. Petersburg, Murmansk, Kola eller Sydafrika kan lösas genom organisationernas verksamhet allena, men där betyder också en liten verksamhet mer än till exempel inom vår inre marknad. En ecu där skulle genom miljöorganisationer, EU eller olika stater producera mer är på annat håll.
I Flemmings i övrigt förtjänstfulla betänkande har det på slutet insmugit sig ett betänkligt ändringsförslag. Flemming föreslår själv i tredje artikelns tredje punkt en ändring som hon själv nyss beskrev; en ändring som i stor detalj skulle definiera vilken verksamhet gemenskapen har lov att finansiera. Jag tycker att detta är en ändring i ytterst byråkratisk riktning. Här och nu kan vi ju inte veta vilka verksamheter som är finansieringsdugliga och vilka som inte är det.

Rübig
Herr ordförande! Icke-statliga organisationer inom miljöområdet har i Europa en alldeles särskilt stor betydelse. Vi är bundna till den ekosociala marknadsekonomins princip och ekologin utgör en väsentlig livsprincip för oss. Men vi lever också i ett demokratiskt system och därför måste även dessa organisationer följa demokratiska regler. I detta program har vi som absolut prioritet att vi vill stödja miljöorganisationerna på europeisk nivåoch då i Europa, inte bara de femtons Europa utan speciellt även de som finns i det geografiska Europa, dvs. speciellt de som finns i länder som gränsar till Europeiska gemenskapen.
Vi vill framför allt sätta miljöuppfostran i medelpunkten, eftersom miljö även är en fråga om inställning, och man kan inte börja nog tidigt med att visa ungdomarna hur viktig en ren och frisk miljö är för oss alla. För det behöver vi forskning. Vi måste helt enkelt hitta metoder som gör det möjligt för oss att visa ungdomarna vilken väg vi skall vandra. Vi behöver en objektiv grund att stå på, vi måste bort från rädslans maktspråk, från det som skapar rädsla, från det som svärtar ner. Jag tror att vi måste ta fram positiva exempel.
I enlighet med new public management , med best practice borde vi se var i världen de ideala satsningarna finns, som vi kan omsätta hos oss. Vi måste bedriva benchmarking, dvs. utvärdera var miljösituationen blir bättre, med vilka metoder blir den bättre? Vi borde även ställa nödvändig infrastruktur till dessa organisationers förfogande. Det är nödvändigt att de kreativa krafterna på marknaden ständigt visar oss var svagheterna finns och det är vår uppgift att bevisa att vi söker den bättre vägen.
Därför vill vi också öka medlen, inte de föreslagna 50 % utan 60 % av kostnaderna skall ersättas. Vi verkar för att den totala ramen skall få väsentligt ökade medel, men då förväntar oss också från miljöorganisationerna att de agerar utifrån de demokratiska spelregler som finns hos oss i Europa. Vi vill även ha en god bokföring, dvs. vi vill inte ha medel som inte går att kontrollera, som flyter in i kanaler som ej går att granska, som helt enkelt ger miljöorganisationerna en dålig image. Därför är vårt krav: Om mer än 100 000 ecu skall betalas ut, vill vi åtminstone ha en auktoriserad revisor, en balansräkning och en ordentlig utgifts- och inkomstredovisning, såatt den europeiske skattebetalaren ser att hans pengar hanteras ordentligt och korrekt.
Vi måste även alldeles tydligt säga, och det skulle jag särskilt vilja betona visavi kommissionen, vad vi inte vill. Vi vill inte att medlen går till allmänbildning, till en bred allmänhet, till arbete som ofta strävar efter mål som egentligen inte sätter miljötanken i fokus. Vi vill speciellt belysa den ekologiska situationen och i det fallet åstadkomma en förbättring. Vi kräver dessutom att kriminella metoder, terrorister, människor som bekämpar vårt system med verkligt kriminella metoder, inte får pengar från Europeiska unionen. Det är en mycket väsentlig princip. Det går inte att inför Europas medborgare ansvara för att kriminella eller terrorister får stöd från oss. Jag blir glad om vi får bifall från alla demokratiska partier här i parlamentet för detta!

Hermange
Herr ordförande, kära kolleger! Syftet med det förslag som i dag läggs fram för en andra behandling är att rättsligt och ekonomiskt säkerställa ett redan befintligt bruk, vilket består i att bidra till finansieringen av den verksamhet som bedrivs av vissa icke-statliga organisationer som är aktiva främst inom miljöområdet i gemenskapen, genom att för detta ändamål anta ett fyrårigt åtgärdsprogram för gemenskapen.
Upprättandet av ett åtgärdsprogram för gemenskapen för att främja icke-statliga miljöskyddsorganisationer förefaller mig därför i detta sammanhang vara en meningsfull åtgärd för att undvika att användningen av gemenskapsmedel avsedda för miljöskyddsorganisationer skenar iväg. Fru Flemming trycker noga på behovet av att kontrollera och organisera möjligheterna till medfinansiering av frivilligorganisationernas verksamhet genom att skärpa kriterierna för urval och uppföljning och samtidigt bibehålla parlamentets befogenhet att fastställa finansieringsramens storlek.
Jag vll dock tillägga att det inte förefaller ansvarsfullt att utan närmare granskning öka det ekonomiska bistånd som utgår till miljöskyddsorganisationer för informationsverksamhet, vars konkreta resultat är svårt att värdera. Vi får heller inte glömma att miljöskydd även inbegriper skydd av människan och människans framtid. Antoine de Saint Exupéry menade därför att vi inte ärver jorden av våra föräldrar, utan lånar den av våra barn. Barnen är bärare av morgondagens värderingar. Det är därför viktigt att skydda deras totala miljö, såväl den naturliga, sociala och kulturella miljön som familjemiljön.
Av det skälet skulle jag gärna se att icke-statliga organisationer för barnens skydd, som utför ett fantastiskt arbete ute på fältet, skall ges samma legitimitet hos gemenskapens institutioner som icke-statliga organisationre på miljöområdet och att gemenskapens finansiella stöd skall vara i nivå med de mänskliga värden som står på spel. De organisationer som kämpar mot barnmisshandel fick i år för första gången - och som vi vet under påverkan från dagsaktuella händelser - ett belopp på 1, 5 miljoner ecu, vilket är hälften av budgetposten på 3 miljoner ecu, som även omfattar kampen mot kvinnomisshandel. Det är inte i närheten av de belopp som utgår till miljöskyddsorganisationerna.
Det tycks mig därför minst lika viktigt att parlamentet framöver tar strid för denna fråga och att vi fortsätter att kämpa för att en stabil rättslig grund och en flerårig ram skall skapas även i fråga om barnens skydd i Europa.

Dybkjær
Herr ordförande! Eftersom det handlar om en andra behandling skall jag särskilt ägna mig åt ändringsförslagen, men innan det vill jag tacka både den förste och den andre föredraganden för det arbete som fram till nu lagts ner. Det finns ju bara totalt 6 ändringsförslag. Den liberala gruppen kan stödja utskottets 5 ändringsförslag, och jag återkommer till ett av dessa förslag, men ändringsförslag nummer 6, från föredraganden, kan vi inte stödja. Vi anser faktiskt att förslaget, med tanke på att det är många olika länder som skall samarbeta, generellt sett ger vissa begränsningar som är oacceptabla, och förhållanden är otvivelaktigt inte desamma i alla länderna. När det handlar om straffpåföljder tror jag säkert att vi kan överlåta den slags frågor till kommissionen. Jag vet inte något om huruvida man vill dela ut pengar till direkt olagliga och/eller straffade organisationer.
Jag skall nu koncentrera mig på ändringsförslag nr 2, där kommissionen har använt uttrycket "bidrag till en multinationell strategi" som den sista av sina " stolpar" . Det beror i och för sig inte på att vi har problem med den formuleringen, men det tycks oss att den formulering man nått fram till i utskottet - i varje fall en del av utskottet - är lättare att förstå, eftersom vi nämligen mycket gärna ser att man koncentrerar sig på samarbetet med de östoch centraleuropeiska organisationerna. När vi lägger så stor vikt vid detta är det naturligtvis därför att vi står inför den största uppgiften i Europa, nämligen utvidgningen med de central- och östeuropeiska länderna, och det är enbart om alla krafter koncentrerar sig på denna uppgift som den kommer att lyckas. Vi tror att de icke-statliga organisationerna kan vara till mycket stor hjälp i detta arbete.

Gonzáles Álvarez
Herr ordförande, fru kommissionär! Jag tror inte att det kommer att bli några problem med detta dokument. Kommissionen hade redan vid den första behandlingen antagit flera av ändringsförslagen och fru Flemmings dokument godkändes enhälligt i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd.
De flesta ledamöterna har i sina inlägg ansett att det är ett bra betänkande, och man kanske borde framhäva frågan om finansieringen av det gränsöverskridande samarbetet och det faktum att man måste ta hänsyn till objektiva kriterier rörande valet av projekt, framför allt det som enligt Flemmings sammanfattning har att göra med utbildning, och då inkludera miljön i den allmänna utbildningen.
Det visar sig ju nämligen att det i de flesta fall är de som har miljöskyddsutbildning som påvisar miljöangreppen. I går - kommissionären kanske ler något eftersom jag nästan alltid tar upp något exempel - befann sig en plattform för icke-statliga organisationer som arbetar inom miljöområdet här i Strasbourg. De är mycket oroliga över vad som skall hända med nationalparken Doñana, som är klassat som ett världskulturarv, och biosfärreserv, och som vi redan ställt frågor om till kommissionen eftersom en bebyggelse godkänts där.
Nåväl, vad dessa icke-statliga organisationer påtalar är att det efter denna bebyggelse, när man väl öppnat vägen för en bebyggelse, finns ytterligare tre bebyggelser som är tänkta att ligga runt parken och som kan utgöra en fara för ett reservat med dessa egenskaper.
Innan vi år 2000 har ett europeiskt nät av skyddade områden i Europa kommer troligen några av områdena att ha förlorat sin karaktär, förloras sina framtidsmöjligheter, och det är därför det är så viktigt att hjälpa dessa icke-statliga organisationer, eftersom de enligt min erfarenhet är de som informerar oss i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd.
Vi kan inte fara runt över hela det europeiska territoriet, och det är de som uppmärksammar oss på vad som håller på att hända i naturområdena på vår kontinent. De inte bara hjälper de europeiska parlamentarikerna, utan jag tror att de också hjälper Europeiska kommissionen.

Voggenhuber
Herr ordförande, mina damer och herrar! Med hänsyn till en hög teknokratisk medvetenhet i politiken inom Europeiska unionen och med hänsyn till det starka tvivel som finns om demokratins prestationsförmåga i ett komplext samhället är det just i dag utomordentligt viktigt att påminna om att medvetenheten om risker, hot och förstörelse av miljön inte kommit från politiken och inte heller från de etablerade partierna utan från de breda folklagren, från det civila samhällets mitt i tusentals medborgarinitiativ och medborgaraktioner. Så långt välkomnar vi naturligtvis detta försök från Europeiska unionen att stödja de icke-statliga organisationerna på miljöområdet. Dem får vi väl tacka för den största politiska revolutionen i vår medvetenhet under de senaste årtiondena.
Desto mer mållös och bestört står jag inför försöket att utan urskillning diskriminera dessa miljögrupper, något som i hela Europa tas emot med största upprördhet, nämligen genom att åter lägga fram ett ändringsförslag som speglar en föreställning om ett finansieringsförbud för dömda miljögrupper, baserat på ett förlegat synsätt som jag trodde vi gjort oss av med. Det visar sig ju i er översättningslek, hur oklart, hur diffust, hur känslosamt denna sak presenterades.
Mina damer och herrar! Utan civil olydnad, utan den civila olydnaden kultur skulle det aldrig vuxit fram några miljörörelser i Europa. Från Wackersdorf till Hainburg - faktiskt nationella myter, är förknippade med att vanliga människor försökte protestera mot politiken och mot det politiska etablissemanget. Miljögrupperna i Europa träffas djupt av försöket att här urskillningslöst döma dem. Det finns under de senaste åren inte ett enda fall - och här mina damer och herrar, föreställ er att man i denna kammare skulle göra detta förslag som villkor för kultursubventioner eller för ett näringslivsstöd, något som aldrig hänt! Jag protesterar å den gröna gruppens vägnar bestämt mot detta smutskastningsförsök!

Sandbæk
Herr ordförande! Jag hade förberett mig på att under den enda minut jag har till förfogande tala om de straffpåföljder som miljöorganisationerna tar så starkt avstånd från. Nu säger Flemming att man enbart talar om domar på minst tre år, men vem kan för det första garantera att samtliga länder gör denna tolkning? Är det för det andra dessutom så särskilt sannolikt att miljöorganisationerna skulle begå sådana förbrytelser? Det man har tänkt på är ju t.ex. de finska miljöaktivister som 1995 dömdes i en domstol för en aktion mot en fiskodling som var smittad med parasiten G. Salaris, som drabbar lax. De dömdes trots att aktionen fick den finske jordbruksministern att stänga fiskodlingen. Under denna vecka fastställs ett datum för Bellonamedarbetaren Alexander Nikitins rättssak. Han är nu anklagad för spionage, efter att ha skrivit en rapport om kärnföroreningar i Murmansk. Det här är naturligtvis EU, men är det verkligen så svårt att föreställa sig att det också här finns vissa områden som miljöorganisationerna borde hålla sig utanför, eftersom de kanske dras inför rätta och döms? Jag tycker att vi skall rösta mot ändringsförslag nr 6, och om inte parlamentet påtar sig detta ansvar så hoppas jag att kommissionen kommer att förkasta det.

Le Gallou
Herr ordförande! Min grupp intar en mycket reserverad hållning till budgetpost B4-306, som finansierar tre verksamheter: medvetandegörande, ekonomiskt bistånd till icke-statliga organisationer samt publikationer. I klartext handlar det om anslag till propaganda. Vi ser anledning att kritisera biståndet till de icke-statliga organisationerna, i den form det föreslås få. För det första riskerar det att belasta en europeisk budget som man lämpligen borde försöka hitta besparingar i, och inte ytterligare utgifter. Vidare är det alltid riskfyllt att överlåta offentliga medel till privata organisationer. För övrigt medger föredraganden detta och föreslår en extra artikel 3 som skall göra det möjligt att kontrollera bokföringen för de organisationer som mottar ekonomiskt bistånd. Vissa av dessa subventionerade organisationer är i själva verket politiskt militanta rörelser som borde finansieras genom de egna medlemmarnas bidrag och inte via skattemedel.
Detta gäller främst Jordens vänner, en organisation som är etablerad i olika europeiska länder och som 1996 mottog 601 668 ecu, och Greenpeace, som i somras i Frankrike ägnade sig åt en veritabel desinformations- och skrämselkampanj riktad mot invånarna i Nord-Cotentin, där upparbetningsanläggningen för kärnavfall från La Hague är belägen. Vad man där gjorde var att på ett verkligt skandalöst sätt desinformera, skrämma upp och manipulera befolkningen. I vilket fall skall sådan verksamhet självklart inte subventioneras med allmänna medel.
Detta är skälet till att vi vill se en så omfattande kontroll som möjligt av det ekonomiska biståndet till olika föreningar och icke-statliga organisationer.

Hulthén
Herr ordförande! Jag vill börja med att tacka Flemming för hennes arbete med detta betänkande. Litet av diskussionen hittills har visat att vi nog har ganska olika syn på vad en miljöorganisation egentligen är. Detta åtgärdsprogram för att främja icke-statliga organisationer berör grundläggande frågor om samhällets delaktighet och inflytande vad gäller EU: s politik. Samhälleliga och politiska institutioner som är avskärmade från det civila samhället riskerar att förlora sin legitimitet. Medborgarnas medvetenhet och möjlighet att delta i debatten är grundläggande för demokratin. EU: s legitimitet kan aldrig skötas genom någon slags konstgjord informationskampanj som syftar till att övertyga medborgarna i redan fattade beslut. I stället är det, som i detta åtgärdsprogram, stöd och stimulans till ett brett samarbete på europeiskt plan som är viktigt. Därför är det roligt att se att parlamentet i den första behandlingen har fått gehör för kravet att stärka organisationernas självständiga roll i programmet. Nyttan får inte bestå i att använda miljöorganisationerna för att nå ut med EU: s politik, utan i att ta del av de erfarenheter och synpunkter som organisationerna själva har. Eftersom jag är övertygad om att åtgärdsprogrammet har betydelse, så instämmer jag i Flemmings kritik av både det faktumet att rådet fastställt ett referensbelopp och storleken också på detta referensbelopp; 2, 65 miljoner ecu per år är en alltför liten summa för att klara dessa uppgifter.
Min huvudsakliga kritik gäller dock artikel 3.2 som anger vilka kriterier som styr urvalet för verksamheten i fråga. Att enbart ange någon slags kostnadseffektivitet, varaktig multiplikatoreffekt på europeisk nivå, bidrag till en multinationell strategi antyder en viss styrning till egennytta från kommissionens sida. Speciellt kriteriet bidrag till en multinationell strategi bör strykas helt för att undvika misstanken om att man gör detta för sin egen skull.
I miljöutskottet har vi tillsammans formulerat ett antal ytterligare kriterier som starkt betonar åtgärdsprogrammets syfte att stärka just medborgarinflytandet genom en tydligare fokusering på integrering i utbildning. Jag tycker att det är konstigt att inte dessa kriterier har fått gehör under denna första behandling.
Starkast känner jag dock för den fråga som handlar om samarbetet mellan miljöorganisationer inom EU och andra länder, framför allt de länder som nu har ansökt om medlemskap och som inom kort kommer att påbörja förhandlingar om sitt medlemskap i EU. Vi vet att det blir en stor utmaning både för unionen och för miljöområdet.
Vad det gäller PPE-gruppens ändringsförslag nr 6 vill jag säga att det självklart är så att vi skall ställa krav på de organisationer som ansöker om medel från EU. De skall kunna uppvisa att de hanterat tidigare medel på ett riktigt sätt; bokföring och revision är två viktiga delar i detta. Däremot tror jag inte på att man ställer upp något slags renlevnadskriterium om att icke-straffade organisationer är de enda som skall kunna hämta medel ur EU: s kassa. Dessutom är jag ganska övertygad om att brottslagstiftningen inte är harmoniserad inom EU. Vad som utförs av en organisation, eller eventuellt av en grupp individer, är en svår och komplicerad fråga. Därför tycker jag att den skrivning som finns i ändringsförslag nr 6 är helt onödig.
Slutligen vill jag återigen understryka att vårt samhälle faktiskt behöver kritiska, aktiva och självständiga frivilligorganisationer. Vi behöver en kraft som sätter oss i rullning och driver oss framåt. Därmed yrkar jag bifall till miljöutskottets skrivningar och avslag på ändringsförslag nr 6.

Sjöstedt
Herr ordförande! Vår grupp välkomnar Flemmings betänkande. De organisationer som arbetar inom miljöområdet spelar en avgörande roll för att utveckla miljöpolitiken och medvetenheten om miljöproblemen. Det är därför helt riktigt att ge dem en starkare ställning, vilket detta förslag innebär.
Vi kommer att rösta för de ändringsförslag som har antagits av utskottet, dvs. att inte binda sig vid dessa ganska snäva ekonomiska ramar, att kunna ge en högre medfinansieringsnivå från EU: s sida och att det bör vara en strikt kontroll av att medlen används rätt. Vi kommer självklart också att rösta för ändringsförslag nr 2, där kriterierna för stödet görs tydligare. Precis som flera andra här tycker jag att det är speciellt positivt att man betonar det internationella samarbetet gentemot Öst- och Centraleuropa.
Vi kommer dock inte att rösta för PPE: s ändringsförslag nr 6. Det skall jag försöka förklara litet närmare. Vi tycker att det ger för snäva gränser för hur detta stöd skall kunna användas. Detta ändringsförslag, nr 6, innehåller flera punkter. Den första, punkt a, rör att man inte skall kunna ge stöd till information riktad till allmänheten. Det anser vi vara en alldeles för snäv gräns att sätta för denna typ av stöd. Det är i själva verket en mycket viktig del av miljöorganisationers roll, dvs. att arbeta opinionsbildande gentemot allmänheten.
Det andra gäller punkt d i samma ändringsförslag om att en organisation som fälls i domstol inte skall kunna få stöd. Det är självklart att man inte skall kunna ge stöd till organisationer som använder våld eller som kan betraktas som kriminella. Vi vet emellertid alla att många miljörörelser använder civil olydnad och utomparlamentariska aktioner på olika sätt. Det handlar om mycket seriösa organisationer som gör ett omfattande miljöarbete. Att automatiskt utesluta alla dessa organisationer med en sådan här skrivning tror jag är helt felaktigt.
Slutligen vill jag säga något om inlägget från vår franske kollega här som angrep Greenpeace. Jag tycker att man också skall fundera över Frankrikes och Greenpeace historia litet längre tillbaka i tiden. Det är inte så många år sedan fransk säkerhetstjänst sänkte ett av Greenpeace fartyg i en nyzeeländsk hamn. Det kan man också komma ihåg!

Amadeo
Herr ordförande! Jag stödjer helt synpunkterna som framförs i detta betänkande. Samfinansieringen av den administrativa verksamheten inom de icke-statliga organisationer som arbetar inom miljöområdet är ämnet för detta betänkande som har som syfte att ge en fastare form åt samarbetet om miljöforskning som tillkännagavs i det femte ramprogrammet. Framför allt bör enligt min mening stödet till de icke-statliga organisationer som arbetar inom miljösektorn utökas. Vi anser bland annat att det skulle vara lämpligt att prioritera gränsöverskridande projekt som genomförs tillsammans med organisationerna i Central- och Östeuropa samt yrkesutbildning och framför allt att höja taket för Europeiska unionens ekonomiska deltagande i projekten till 60 %.
Detta stämmer inte överens med rådets vilja att låsa budgeten för det fyraåriga programmet till 10, 6 miljoner ecu, en siffra som måste anses vara mycket otillräcklig.

Kronberger
De icke-statliga organisationerna fyller just inom miljö- och det sociala området en viktig offentlig uppgift. Några har tack vare sin kvalitet - jag skulle här speciellt vilja nämna Greenpeace eller WWF - blivit ett sorts politiskt samvete och fyller på så sätt även en offentlig funktion.
På samma sätt är det korrekt att från offentlig sida stödja dem materiellt. Att kriminella organisationer och terrororganisationer principiellt inte är värda att stödja, är naturligtvis självklart. Men jag vill ändå be er tänka på en sak, herr Rübig, när ni applåderar här. Ert försök att nämna miljöorganisationer i samma andetag och därigenom på sätt och vis misskreditera dem, det ger mig en mycket dålig bismak. Det finns nämligen en fara, och ni lade kanske märke till från vilken sida applåderna nyss kom. Här måste man gå fram med särskild försiktighet. Av den anledningen skulle jag vilja föreslå att föredraganden, som jag för övrigt uppskattar mycket just pga. hennes personliga motstånd, kanske drar tillbaka detta ändringsförslag nr 6.

Bjerregaard
Herr ordförande! Jag vill gärna inleda på samma sätt som andra med att tacka föredraganden, Flemming, men också den tidigare föredraganden, Rübig. Det är ett bra och omfattande arbete som här har gjorts. De flesta talarna har talat om de icke-statliga organisationernas viktiga roll. Jag delar helt denna uppfattning. De är viktiga som kanaler för medborgarnas önskemål och betänkligheter och utgör dessutom en väsentlig informationskälla för kommissionens arbete. Jag delar också den uppfattning som Dybkjær och många andra talare gav uttryck för, nämligen att dessa organisationer spelar en betydande roll i samband med de nya demokratiernas utveckling i Central- och Östeuropa, vilket jag återkommer till i samband med ändringsförslagen.
Som ni vet är syftet med detta förslag att få fram ett specifikt rättsunderlag för en praxis som redan fungerat tillfredsställande i ett antal år. Därför är förslaget också ett konkret uttryck för kommissionens påskyndande av de icke-statliga organisationernas bidrag till miljöförbättringen. Texten skall därför naturligtvis vara så klar och tydlig som möjligt, och det är också i den andan vi studerat ändringsförslagen.
Vi kan helt, delvis eller i princip acceptera fem av de sex ändringsförslagen. Ändringsförslagen 1 och 3 kan accepteras i sin helhet. De står i överensstämmelse med kommissionens förkastande av rådets förslag om att införa ett finansiellt referensunderlag i texten. Också ändringsförslag 4, enligt vilket kommissionen kan finansiera upp till 60 % av en icke-statlig organisations budget, kan accepteras i sin helhet.
En del av ändringsförslag nr 2 om stödkriterierna kan accepteras i princip, och det gäller egentligen det som i varje fall Dybkjær var inne på, nämligen ändringen av formuleringen på ett sådant sätt att vi i stället talar om ett "gränsöverskridande samarbete" . Ändringsförslag nr 5 om finansiell kontroll är i princip acceptabelt, men också här krävs en ändring av formuleringen för att uppnå största möjliga tydlighet. Ändringsförslag nr 6 kan kommissionen, liksom åtskilliga av talarna här i dag inte acceptera, eftersom det skulle vara olämpligt att införa sådana uteslutningskriterier i beslutsförslaget.
Med dessa kommentarer vill jag gärna ännu en gång tacka parlamentet för den grundliga behandlingen och därmed också för det intresse det visat frivilligorganisationernas aktiva deltagande i det politiska arbetet.

Ordföranden
Tack fru Bjerregaard.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon klockan 12.00.

Utsläpp av koldioxid och andra växthusgaser
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är Fitzsimons betänkande (A4-0253/97) för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om förslag till rådets beslut om ändring av beslut 93/389/EEG om en övervakningsmekanism för utsläpp av koldioxid och andra växthusgaser i gemenskapen (KOM (96) 369-96/0192 (SYN)).

d´Aboville
Herr ordförande! Herr Fitzsimons är sjuk. Den stackaren har lunginflammation. Han har bett mig att hoppa in och ersätta honom och givetvis även framföra hans beklagande. Jag ska alltså försöka presentera hans betänkande. Jag vet att det är ett dokument som är mycket viktigt för honom.
Vi vet att våra kolleger i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd mer än väl är medvetna om problemen med klimatförändringar och ökad växthuseffekt. Därför skall jag nöja mig med att upprepa att det finns ett bred samsyn kring behovet av att informera opinionen, som i mycket hög utsträckning berörs av effekterna av den stigande temperaturen och koncentrationen och anhopningen av växthusgaser. Det råder heller inget tvivel om att människors verksamheter bidrar till detta fenomen. I december 1995 samlades den mellanstatliga gruppen för klimatförändringar, en panel bestående av över 2 000 framstående forskare, för att uttrycka sin oro över utsläppen av växthusgaser. Om utsläppen ligger kvar på nuvarande nivå kan jordtemperaturen enligt forskarna komma att öka med två grader till år 2000, jämfört med 1990.
Detta skulle som ni förstår kunna få drastiska konsekvenser: förhöjd havsnivå, ökenutbredning, osv. Enligt den grupp inom Förenta nationerna som har ansvar för att granska konsekvenserna av utsläppen av växthusgaser skulle en förhöjd temperatur med en grad celsius kunna orsaka irreversibla skador på ekosystemet, för att inte nämna de omedelbara följderna för ekonomin och de sociala konsekvenser som skulle kunna drabba individerna.
Europaparlamentet har alltid varit mycket aktivt inom detta område och producerat ett stort antal betänkanden och resolutioner, uppfordrat medlemsstaterna att vidta tvingande åtgärder och anta en exakt tidsplan. Vid toppmötet i Rio 1992 konkretiserades dessa strävanden. Över 150 länder undertecknade Förenta nationernas ramkonvention om klimatförändringar, som innebar att en konsensus fastlades med målet att stabilisera koldioxidutsläppen så att de år 2000 skall ligga kvar på 1990 års nivå. Resultaten av de efterföljande diskussionerna och mötena borde visa sig vid toppmötet i Kyoto i december 1997, om det då - vilket vi hoppas - är möjligt att nå en överenskommelse om att stärka konventionen om klimatförändringar och vidta mer tvingande åtgärder syftande till en märkbar minskning av alla växthusgaser.
I mars 1997 kunde rådet (miljö) under nederländskt ordförandeskap enas om ett förslag från Europeiska unionen till toppmötet i Kyoto, trots skilda synsätt i vissa medlemsstater. Målet är att växthusgaserna fram till år 2000 skall minska med 15 %, jämfört med 1990. Vidare skall en grupp gaser tas i beaktande och övervakas, med hänsyn till risken för uppvärmning av klimatet i världen.
Det föreliggande förslaget från kommissionen syftar till att ändra rådets beslut från 1993 om en övervakningsmekanism för antropogena utsläpp, det vill säga utsläpp som härrör från människors verksamheter och som innehåller utsläpp av koldioxid och andra växthusgaser. Det nya förslaget syftar till att uppdatera följande beslut: förlängningen av övervakningen efter år 2000 för att man skall kunna beakta gemenskapens utsläpp, begränsningar och minskningar även efter år 2000 och en utvidgad övervakning som även skall omfatta andra växthusgaser, då koldioxid inte längre är den enda som diskuteras i sammanhanget. Förslaget skulle även gälla metan, koloxid, kväveoxider och flyktiga organiska föreningar samt utsläpp av andra växthusgaser, såsom hydrofluorkarboner, som bland annat finns i sprayförpackningar, kylskåp, osv. och andra gaser som redan har förbjudits i Montrealprotokollet.
Föredraganden formulerar flera önskemål. Han vill att kommissionen skall ta fasta på de av rådet föreslagna årtalen 2005 och 2010 för en minskning av utsläppen med 15 %. Han samtycker helt till övervakning av andra växthusgaser än koldioxid. För vissa av dessa, bland andra metan, som huvudsakligen framställs i jordbruket och dikväveoxid, som framställs i industrin, är felmarginalerna mycket stora och mycket mer forskning är nödvändig. En övervakning för varje enskild gas tycks därför vara säkrare och mer tillförlitlig än gruppbehandling. Herr Fitzsimons anser också att övervakningen av kolsänkor, det vill säga den roll som skogen spelar, inte är motiverad. Denna typ av övervakning är alltför osäker.
Jag närmar mig slutet, herr ordförande. Jämförelsen av uppgifterna är ett annat problem. Vissa medlemsstater saknar fortfarande officiella mål och andra är oförmögna att lämna grundläggande uppgifter. Föredraganden har därför lagt fram ett ändringsförslag i vilket kommissionen uppmanas att säkerställa en översyn av uppgiftshanteringen.
Till sist är vi helt beredda att acceptera Schleichers ändringsförslag, enligt vilket medlemsstaterna skall införliva de metoder som tillämpas av den mellanstatliga gruppen för klimatförändringar. Jag vill dock fråga Schleicher om hon kan godta ett muntligt tillägg som preciserar att metoderna skall följa de senaste bestämmelserna som antagits inom ramen för Förenta nationernas konvention.

Pollack
Herr ordförande! Nu i slutet av sommaren, och med en dag härligt solig dag utomhus, tycker förmodligen många människor att global uppvärmning är någonting ganska angenämt. Men vi vet att i verkligheten leder den till instabila och farliga väderleksförhållanden av stor omfattning och kommer att få en del mycket allvarliga följder runt om i världen.
Jag tänker inte hålla någon föreläsning här i dag om klimatförändringar, eftersom vi har gått igenom denna fråga många, många gånger i parlamentet. Vi vet att huvudsyftet med denna lagstiftning om övervakning av växthusgaser är dubbelt.
För det första syftar den till att skapa en ram inom vilken vi kan mäta dessa utsläpp mot de reduceringsmål vi förbundit oss till i Rio. För det andra är de avsedda att på en mer lokal nivå hjälpa till att uppmärksamma människor på de tillfällen och platser där luftföroreningar innebär hälsorisker.
Det som 1993 inrättades som den ursprungliga övervakningsmekanismen var, ärligt talat, inte mycket mer än en bekräftelse och en överenskommelse på europeisk nivå om föreliggande praxis i medlemsstaterna. Trots att parlamentet efterlyst harmonisering av nationella åtgärder och inventariesammanställning, och av mer insyn vid tidpunkten i fråga, så blev detta lite för mycket för ministerrådet att enas om. Stabilisering av utsläppen har sannerligen inte ägt rum. Jag förväntar mig att vi kommer att se att en del ganska chockerande utsläppsnivåer förekommer, när miljöagenturen inom kort kommer med sin nästa Dobrisrapport.
Vi har exempelvis just fått reda på att Europeiska unionens riktlinjer för NOx i London överstigits i hela staden under i stort sett hela förra året. Kommissionens försök att revidera och förbättra 1983 års beslut är därför mycket välkommet. Vi behöver inte bara bättre och mer heltäckande övervakningsmekanismer förutsläpp av växthusgaser nu, utan det är också av största vikt att skapa en mekanism för övervakningen efter år 2000. Det är särskilt viktigt att beakta andra växthusgaser än koldioxid, såsom metan och kväveoxid.
I december reser vi till Kyoto för att försöka övertyga världen om att gå med på en begränsning på 15 % av ett antal sammanvägda växthusgaser från 1990 till 2010. Jag tror det vore bra om vi ansåg oss själva göra några viktiga framsteg. Belägg visar dessvärre att vi kanske inte kommer att uppnå våra egna mål.
Kommissionen var, med det försiktiga uppträdande den antar nuförtiden, mycket vag när det gällde dess tidsplan. Min grupp stöder därför ändringsförslagen om en rapport varje år över kumulativa utsläpp av växthusgaser och beräknade kumulativa utsläpp fram till åren 2005, 2010 och 2020. Vi anser en sådan kumulativ övervakning vara absolut nödvändig för att hindra länder från att tillåta alltför höga utsläpp under en hel tidsperiod, och bara sänka dem alldeles i slutet för att uppfylla ett mål. Det vore inte till mycket nytta för insatserna avseende den globala uppvärmningen.
Dessutom anser vi det vara bättre att avgöra huruvida mål uppnås med tillämpning av en gas-för-gas-inriktning, i stället för den sammanvägda inriktningen.
Vad beträffar ändringsförslagens innehåll så stöder vi alla från utskottet, men vi stöder inte Schleichers ändringsförslag nummer 13, som tycks oss vara onödigt restriktivt.

Schleicher
Herr ordförande, fru kommissionär, ärade damer och herrar! Den största hotbilden i vår tid heter klimatförändring, dvs. uppvärmning, växthuseffekt med svåra miljöföljder, höjning av havsytan eller utbredning av öknar, men även motsatsen, förstörelse av ozonskiktet, med följd att allt liv på jorden skulle omöjliggöras. Beräkningsmodeller ligger som grund för dessa teorier och tycks otvivelaktigt ge bevis för att dessa miljöföljder beror på utsläpp som uppstår av människornas verksamheter.
Beräkningsmodeller är emellertid endast så bra som de antaganden som de bygger på. Här ligger enligt min åsikt en hund begraven. Vi människor vet helt enkelt för litet. Varför uppstod t.ex. istiden för tusentals år sedan och försvann igen? Varför uppstår just nu igen "El Nio" med ett visst tidsintervall vid sydamerikanska västkusten och påverkar vädret? Vilken påverkan har havsströmmarna och oceanerna överhuvud taget? Vilken påverkan har molnbildningen? Är det en tillfällighet att ifrågasättadet av tillförlitligheten i de gängse klimatmodeller, som till ofantliga kostnader produceras i hela världen, åter ökar just nu?
Det största problemet består i, som många seriösa forskare klagar över, att det från flera regioner på jorden inte finns några eller för få mätuppgifter eller, om de finns, kan de ofta på grund av den dåliga standarden i mätstationerna inte utvärderas respektive inte ge någon jämförelse. Detta scenario belyser betydelsen av dagens betänkande om Europeiska unionens planerade system för en övervakningsmekanism för utsläpp av koldioxid och andra växthusgaser.
Sedan mitten av 80-talet redan anstränger sig Europeiska unionen för att bygga upp mätstationer för att täcka områden i alla länder i unionen. Det är viktigt att inte bara freoner reduceras och att dess användning förbjuds, utan att så småningom även alla övriga skadliga ämnen med liknande effekt registreras. Detta kommissionsförslag är ytterligare steg i den riktningen. Vår grupp stöder reservationslöst förslaget.
Visserligen har vi, precis som föredraganden, några förbättringsförslag. För det första måste framtida prognoser, om vi skulle kräva dem, bearbetas utifrån enhetliga kriterier. Dessa finns emellertid inte ännu. Jag ifrågasätter visserligen starkt nyttan av att i förväg göra sådana rena prognoser på längre sikt förutom att de skulle förorsaka en väsentlig byråkratisk kostnad.
Det andra är att alla åtgärder för detta inom EU och i medlemsstaterna är bindande genom överenskommelsen i Rio i det internationella arbete som UNEP, OECD och IPCC, den mellanstatliga panelen för klimatändringar, bedriver. För att detta förslag överhuvud taget skall kunna användas i praktiken, måste medlemsstaterna registrera utsläppen enligt en enhetlig procedur, som måste bestämmas i detta direktiv. Det måste ske enligt den procedur som IPCC för närvarande håller på att utarbeta. Därav mitt ändringsförslag.
För att veta mer måste vi mäta mer. Det kostar emellertid pengar. Inför framtida generationer ha rvi inte bara ansvaret att nyttja de icke förnybara naturresurserna omsorgsfullt utan även de knappa ekonomiska resurserna. Att investera penar i mätstationer över hela världen tycks mig vara en mer ansvarsfull placering än att öra det i delvis även politiskt inspirerade beräkningsmodeller. Jag beklagar att kollega Fitzsimons inte kan vara här, för han var ju redan ansvarig för de båda övriga betänkanden och har bidragit med viktiga förbättringar, som vi helt kan stödja så när som på ett ändringsförslag, nämligen nr 5.
Men jag skulle vilja föreslå att mitt ändringsförslag får ett tillägg, eftersom ni just föreslagit det. Om jag av kommissionen kunde få reda på hur de ser på detta förslag, kunde det eventuellt bli bättre med ett tillägg. Jag skulle inte ha något att invända mot det. Jag är således mycket spänd på hur kommissionen ställer sig till det.

Eisma
Herr ordförande! I Nederländerna var månaden augusti den varmaste månaden sedan man på 1700-talet började mäta temperaturen. Med mätningar från och med 1700-talet har vi kunnat kontatera att de sju varmaste åren inträffat efter 1980, alltså under de senaste 17 åren. Siffrorna från IPCC visade oss förra året än en gång att det verkligen är fråga om en växthuseffekt. Ändå fortsätter utsläppen av koldioxid att öka. I Nederländerna har utsläppen ökat med 8 % från 1990 fram till i år, medan det till 2020 måste sjunka med 10 %. Hur svårt kommer det inte att bli att ändra på det! Som kollega Fitzsimmons, som tyvärr inte kan vara närvarande här, med rätta har angett i sitt betänkande, så är det alldeles nödvändigt med ett bra övervaknings- och rapporteringssystem för utsläppen av växthusgaser för med det kan vi göra en meningsfull bedömning av strategins resultat. Även min politiska grupp tycker att det är riktigt att kommissionen med sitt förslag går längre än år 2000, för i miljörådet har man träffat överenskommelser för nyckelåret 2010. Där måste alltså Europeiska unionens lagstiftning anpassas. För att en minskning av utsläppen av växthusgaser skall uppnås krävs ingripande åtgärder som kommer att ha mycket omfattande konsekvenser för ekonomin. Sådana svåra politiska beslut måste kunna kontrolleras på ett bra sätt. Diskussionen handlar ofta om några få procent. Om det inte finns något exakt mätsystem är debatten mycket lätt att manipulera.
I dag talar vi om övervakningssystem och det gör vi vid en tidpunkt då det ekonomiskt sett går bra för Europa, men ekonomisk tillväxt innebär tyvärr ökande utsläpp av växthusgaser.
Låt oss vara förståndiga och använda det ekonomiska uppsvinget till att fästa extra uppmärksamhet på just den miljöförstöringen.

Blokland
Herr ordförande! Det beslut vi talar om här är inte något annat än ett instrument för att nå fram till ett visst mål, och det målet är att mota tillbaka växthuseffekten. Min politiska grupp tycker det är alarmerande att detta mål i hela världen fått så lite prioritet den senaste tiden. Det är så att Europeiska unionen har en roll som förebild i ansatsen mot Kyoto. Inte bara när det gäller att sätta upp ambitiösa målsättningar utan även när det gäller att genomföra dem.
Därför tror jag att det är bra att kommissionen lagt fram det här förslaget till ändring av beslutet. Övervakning är mycket viktigt för kontroll av utsläppen av växthusgaser. Det måste finnas tillförlitliga och jämförbara uppgifter, för annars blir övervakningen omöjlig. Även det faktum att det inte längre bara är koldioxid som skall mätas utan alla växthusgaser är helt riktigt, framförallt eftersom de andra gaserna är skyldiga till en stor del av växthuseffekten.
På senare tid har man kunnat urskilja en liten strömning i den vetenskapliga världen, som försöker undergräva IPCC: s slutsatser genom att peka på andra orsaker till den stigande temperaturen. Den växlande intensiteten i solens strålning skulle vara den främsta orsaken till temperatursvängningarna på jorden. Det tycker jag är en farlig utveckling.
För det första eftersom du då förbigår försiktighetsprincipen, för det andra eftersom den befintliga teorin på ett övertygande sätt visar att växthuseffekten orsakas av människan.
Redan nu hotar EU-målsättningen för år 2000 att överskridas med 5 %. Då är det extra oroande med tvivel över växthusgasernas inflytande.
Jag ger alltså mitt djupa stöd till kommissionens förslag och till ändringsförslag från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd.

Amadeo
Herr ordförande! I naturen hänger allt nära samman med vartannat: vi är alla en del av den miljö som påverkar vårt välbefinnande. I dag tvingar oss konsumtionssamhället att betala för detta välbefinnande med en ohämmad utveckling som sker till priset av obalans i miljön som blir allt svårare att uthärda. Detta gäller bland annat för de utsläpp av växthusgaser som bland annat orsakar den globala uppvärmningen, ett fenomen som är mycket farligt för planetens ekosystem.
Fitzsimons betänkande understryker betydelsen av att övervaka utsläppen just i syfte att utvärdera de framsteg som gjorts när de gäller europeiska standarder . Vi håller med föredraganden när han föreslår att gemenskapens övervakning skall utsträckas bortom år 2000 och att man därvid också skall ta hänsyn till andra utsläpp av växthusgaser som kommer från industrin.
Vi hoppas slutligen på öppna traditionella kontrollmetoder och ett utbyte av erfarenheter.

Valverde López
Herr ordförande! Jag tror att den text kommissionen presenterat är tillräckligt signifikativ och ger det budskap som bör ges till alla medborgare och inte enbart till regeringarna, utan till alla aktörer och till oss allihop, eftersom vi delar ansvaret för detta fenomen.
Kommissionen påpekar att det finns en viss osäkerhet om möjligheten att uppfylla löftet om denna begränsning till år 2000, och sedan visar den på att det är nödvändigt att omedelbart införa lämpliga, globala strategier. Jag anser att detta är det politiska budskapet och det är det stöd kommissionen i detta fall kommer att få från det här parlamentet. Vi har nu lyssnat på de flesta av representanterna från de politiska grupperna och jag tror att vi här är enhälliga. Vi måste kräva av regeringarna att de faktiskt uppfyller de internationella åtagandena.
Jag deltog i egenskap av representant för detta parlament i Rio-konferensen. Där kom samtliga stats- och regeringschefer överens om att vidta hänsynsfulla och ansvarsfulla åtgärder och ändå uppfyller man inte vad som förutsetts. Detta rop efter ansvar är det viktigaste i kommissionens meddelande och därefter naturligtvis genomförandet av åtgärderna och de nationella planerna.
Jag tror att man inte förankrat detta och många regeringar har inte accepterat verkligheten, och man har inte ens i verklig mening följt principen att "förorenar betalar" . Den har tolkats som att den som betalar har rätt att förorena. Detta var emellertid inte den ursprungliga meningen med principen, utan att den som skall tillverka något och också den som skall konsumera produkten skall betala samtliga kostnader för produkten. Man måste alltså informera hela samhället om att andas, i det fall vi nu talar om, kostar pengar, och det måste vara så, och tillverkarna måste vidta alla nödvändiga åtgärder för att så långt möjligt undvika föroreningarna. Därav följer att kravet - även om detta inte är rätt tillfälle att påminna om det - att den bästa tillgängliga tekniken skall användas ännu gäller.
Jag tror att de ändringsförslag föredraganden presenterat i detta meddelande är rättvisande, de kan genomföras, och jag tror att vi har tillräckliga vetenskapliga skäl och social medvetenhet för att kunna kräva att regeringarna följer dem.
Jag tror att detta är den väsentliga principen och att vi inte kan stödja en ekonomisk politik som utifrån rättfärdigandet av mycket kortsiktiga ekonomiska intressen sätter medborgarnas hälsa och välstånd på spel och till och med hela naturens. Jag upprepar att detta meddelande har vårt fulla stöd.

Le Gallou
Herr ordförande! Jag vill gärna göra några påpekanden om växthuseffekten. Det är sant att vi kan konstatera en temperaturförhöjning, men som Schleicher antyder i sitt inlägg finns det inga bevis för att denna stigande temperatur orsakas av utsläppen av växthusgaser som härrör från människors verksamheter. Låt mig utifrån vanligt sunt förnuft göra några påpekanden. Vi kan konstatera att i Alperna minskar glaciärerna sedan 1820. På den tiden kunde den industriella revolutionen ännu inte ha gett några effekter att tala om. På samma sätt finns det i dag glaciärtäckta alptoppar som förr var isfria och där boskapshjordar passerade på 1100- och 1200-talet. Och vi vet ju att Erik den Röde efter sin Atlantseglats fann ett land som han kallade Grönland, helt enkelt för att det var varmt och grönt. Ändå tror jag inte att vikingaskeppen släppte ut växthusgaser.
Därför är den här frågan sannolikt betydligt överdriven när man anger människors verksamheter som orsak till den stigande temperaturen. Men det är också sant att man aldrig kan vara nog försiktig och att vi antagligen, ja säkerligen, måste försöka begränsa utsläppen av växthusgaser. Koloxiden, CO2, svarar för 65 % av dessa växthusgaser och det är intressant att titta på hur många ton koldioxid per invånare som 1995 släpptes ut av de enskilda medlemsstaterna: Tyskland, 2, 9 ton; Finland, 3, 6 ton; Irland, 2, 7 ton; Grekland, 2 ton; Luxemburg, 6 ton; Storbritannien, 2, 5 ton; Frankrike, 1, 7 ton. Varför släpper Frankrike ut mindre koloxid än övriga länder? Finns det färre städer i Frankrike? Nej. Finns det färre bilar i Frankrike? Nej. Mindre uppvärmning? Nej. Mindre belysning? Nej. Att Frankrike producerar mindre växthusgaser än på annat håll har i själva verket en mycket enkel förklaring, nämligen att kärnkraftverken är fler i Frankrike än på annat håll. Miljövännerna har länge haft en slogan, "kärnkraft, nej tack" som översatts till gemenskapens olika språk. När vi ser vilka effekterna blir i fråga om växthusgaserna får man lust att säga: "kärnkraft, ja tack!" .

Bjerregaard
, ledamot av kommissionen. (DA) Herr ordförande! Jag skall försöka koncentrera mig på det ändringsförslag som presenterats, men jag vill först gärna tacka utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd och föredraganden, Jim Fitzsimons, även om han inte själv är närvarande här i dag. Jag vill då be herr d'Aboville förmedla min önskan om hans snara tillfrisknande och tacka herr d'Aboville för att han i dag övertagit ärendet.
Nästan samtliga ändringsförslag är en förbättring av förslagets kvalitet och tydlighet. Som bekant är syftet med förslaget att ändra rådets beslut från 1993, varigenom den omtalade övervakningsmekanismen infördes. Det kommer att ge mekanismen en generell förättring genom att den då kan användas även efter år 2000 och genom att den utvidgas till att gälla samtliga växthusgaser som inte omfattas av Montreal-protokollet. Om detta fanns det några enkla frågor från en del av talarna.
Kommissionen kan acceptera samtliga ändringsförslag med undantag av nr 5. Nr 7 och 13 kan accepteras i princip, men några ändringar måste göras. De accepterade ändringsförslagen är - som jag redan sagt - välkomna, antingen därför att de gör bestämmelserna tydligare eller p.g.a. den idé som ligger bakom förslagen. Kommissionen stödjer inte ändringsförslag 5, eftersom det lägger ytterligare bördor på medlemsstaterna, utan att ge någon klar fördel. Ändringsförslag nr 7 kan accepteras i princip, eftersom medlemsstaterna därigenom tvingas att lämna sina nationella program senast tre månader efter rådets godkännande av kommissionens förslag och eftersom kommissionen skall genomföra en efterföljande utvärdering senast sex månader därefter. Vi är också säkra på att vi kan hitta en förnuftig lösning för de medlemsstater som just utarbetat egna planer. Ändringsförslag nummer 13 om insamling och inrapportering av data sa jag skulle kunna accepteras i princip. Vi tycker inte om den aktuella formuleringen. Det är möjligt att det i d'Abovilles kommentarer finns några möjligheter att nå fram till en bättre text på det aktuella området.
Sammanfattningsvis anser jag att vi kan se fram emot att detta förslag kommer att hjälpa till att garantera att gemenskapen och medlemsstaterna uppfyller nuvarande och framtida åtaganden gentemot FN: s ramkonvention om klimatändringar och de mål vi hoppas nå i Kyoto-protokollen. Med dessa kommentarer vill jag tacka för behandlingen här i dag.

Ordföranden
Jag ber att få tacka fru Bjerregaard och ansluter mig till hälsningen till herr Fitzsimons.
Jag förklarar sammanträdet avslutat.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon klockan 12.00.

Europa och Japan: De närmaste åtgärderna
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0259/97) av Moorhouse för utskottet för externa ekonomiska förbindelser om kommissionens meddelande till rådet om Europa och Japan: De närmaste åtgärderna (KOM(95)0073 - C4-0147/95).

Moorhouse
Herr ordförande! Detta är den tredje gången jag som föredragande har äran att lägga fram ett betänkande från utskottet för externa ekonomiska förbindelser om förbindelserna mellan EU och Japan. Som tidigare ordförande för vår delegation till Japan känner ni, herr ordförande, mycket väl till det.
Det här speciella betänkande har en bredare spännvidd, och handlar inte bara om handel och ekonomiska förbindelser utan också om allt viktigare politiska aspekter, som jag nog tycker vi har haft en tendens att försumma som Europeisk union.
För så där en tio år sedan, när jag lade fram ett resolutionsförslag i utskottet för externa ekonomiska förbindelser, så var de politiska grupperna mycket oense om vilken syn vi skulle ha på Japan. Det betänkandet antogs i sanning med en ganska knapp majoritet. Lyckligtvis är vi emellertid nu mycket mer ense, vilket utan tvekan säger en del om ändrade attityder, men som lika gärna kan ha att göra med den förändrade beskaffenheten hos förbindelserna mellan Japan och EU.
Vad de politiska aspekterna beträffar så har vi 1991 års japanska regering att tacka för mycket Tillsammans med ministerrådet enades den om en gemensam deklaration som bland annat lyfte fram politiska frågor och säkerhetsfrågor, vilket gav förhållandet en mycket bättre balans. Vi anser att Japan bör uppmuntras att engagera sig mer i internationella frågor. I detta sammanhang vill jag hänvisa kammaren till punkt 4 i resolutionen, där vi förespråkar en omstrukturering av FN-systemet och i synnerhet Säkerhetsrådet, vilket får självklara följder.
Ett betänkande av denna art blir emellertid oundgängligen omsprunget av verkligheten. Jag kan som ett exempel nämna överskottet i handeln EU-Japan, som halverats från 1992 till 1996, till endast 17 miljarder ecu - en hög siffra naturligtvis, men den hade halverats. Dessvärre, ur europeisk synpunkt, så växer den nu åter i och med att den inhemska konsumtionen i Japan har minskat, och exporten förblir den enda del av dess ekonomi som håller sig flytande. Kommissionären kanske skulle kunna kommentera framtidsutsikterna.
En stor del av betänkandet handlar om de eviga frågorna om marknadstillträde och utländska direktinvesteringar. Den första handlar knappast om nya områden, men vissa framsteg kan emellertid skönjas, hur långsamt det än går. Vad som oroar oss mycket är de bristfälliga framstegen de senaste tio åren vad gäller EU: s direktinvesteringar i Japan och liberaliseringen av tjänstemarknaden - kanske med vissa modifieringar.
Vi välkomnar kommissionens tillkännagivande nyligen om att man kommer att genomföra en undersökning för att utforska hindren för investeringar. Jag vill inte förutse undersökningens utfall, men kommissionen har stor erfarenhet av att ha med japanerna att göra. Skulle inte kommissionären kunna berätta för oss vad som oroar honom och vad han avser att göra åt det? I vilken utsträckning kan vi förbättra situationen bilateralt? Eller måste vi vänta på den smärtsamt långsamma processen med att skaffa koncessioner inom WTO: s ram?
Det för mig till de förbindelserna mellan Europa och Japan inom WTO. Jag anser att vi lätt kan enas om att vi vill ha ett nära samarbete med Japan, och punkterna 20, 22 och 23 i resolutionen handlar just om detta.
Delar kommissionären emellertid uppfattningen att detta samarbete skulle kunna sättas i fara, låt säga av överläggningarna mellan Kina och Japan om tullavgifter och kvoter, som kan få till effekt att underminera försöken att nå överenskommelser mellan EU och Japan inom WTO? Jag ställer frågan.
Avslutningsvis så visar förberedelserna för Kyotokonferensen i december oss alla hur viktiga de fördjupade politiska och diplomatiska trepartsförbindelserna mellan EU, USA och Japan är för utövandet av globalt ledarskap i internationella fora.
Jag ser fram emot att få höra vad kommissionären har att säga, för att försäkra oss om att förlegat gammalt handelskäbbel inte tillåts förbittra den politiska och diplomatiska atmosfären mellan världens tre stora handelsmakter, till följd av Japans inhemska ekonomiska svårigheter.
Ett sista ord: man skulle kunna säga mycket annat, men tiden ger mig inte möjlighet att göra det. Låt mig emellertid gratulera kommissionen till det pågående chefsutbildningsprogrammet för unga chefer som får åka till Japan - så där en 600 stycken. Detta förtjänar i sanning allt stöd, och vi i utskottet för externa ekonomiska förbindelser kommer att lämna det detta stöd.

Ordföranden
Tack så mycket herr Moorhouse. Ni har helt rätt i att jag lyssnar på denna debatt med särskilt intresse.

de Melo
Herr ordförande, kära kolleger, herr kommissionär! För några decennier sedan och framför allt efter det sista världskriget byttes européernas sjunkande intresse i Asien och framför allt i Japan ut mot det ökande intresset för Förenta staterna. I egenskap av stor segrare i kriget i stillahavsområdet kunde Förenta staterna införa sina egna regler i utrikespolitiken i detta område och ökade sina ekonomiska intressen i hela Asien, framför allt sina intressen inriktade på Japan. Under senare år har de politiska och ekonomiska förbindelserna mellan Europeiska unionen och Japan haft en måttfull utveckling. De europeiska institutionernas möten med sina japanska motsvarigheter och de normala bilaterala kontakterna mellan medlemsstaterna och Japan har bidragit till denna utveckling.
Kommissionen har i förlängningen och fördjupningen av denna politik publicerat ett dokument om nästa steg i förbindelserna mellan Europa och Japan. Kommissionens förslag om att stärka dessa förbindelser förtjänar allas vårt stöd, både för de ömsesidiga fördelarna, och det ömsesidiga intresset, och för balansen i Japans utrikesförbindelser. I Europeiska unionen kommer Japan att finna en trovärdig partner på den internationella scenen.
Vi tror att det aktiva stödet är till fördel för Europeiska unionen - jag understryker det aktiva stödet - och ligger i linje med Japans fredspolitik och säkerheten i världen. Detta gäller också en fortsatt utveckling av en multilateral och öppen ekonomisk politik.
Det ligger i Europeiska unionens intresse att Japan är en politiskt stabiliserande faktor i sin region och i världen, att landet stödjer systemet med multilateral och fri handel samt främjar den praktiska demokratin och en större respekt för de mänskliga rättigheterna i Asien.
Vad gäller det som tidigare sagts tror vi för det första att Europeiska unionen bör stödja Japans strävan mot en större politisk roll på världsscenen, framför allt vid den omstrukturering som nu diskuteras av systemet i Förenta nationerna. För det andra bör Japan ge större stöd till Europeiska unionens Asien-politik. För det tredje bör den politiska dialogen med Japan inbegripa frågan om de mänskliga rättigheterna, framför allt då vad gäller andra asiatiska nationer. För det fjärde borde det komma till stånd en ökning av Japans deltagande i det internationella samarbetet för fred.
Sammanfattningsvis skulle jag, herr ordförande och kolleger, vilja säga att en välutvecklad politisk förbindelse mellan Europeiska unionen och Japan är en kärnfaktor för en bättre balans i utrikespolitiken på världsscenen. Jag avser då i första hand den obalans som för närvarande råder i det område där Japan ligger, mellan Europeiska unionens och Förenta staternas utrikespolitik. Av dessa skäl är det stöd vi ger vår kollega Moorhouse förklarande betänkande ett stöd som vi vill skall - och det är därför vi står till kommissionens förfogande - göra kommissionens meddelande verkningsfullt.

Ford
Herr ordförande! Jag vill gratulera såväl föredraganden som kommissionären till det arbete de båda lagt ner med avsende på förbindelserna mellan Europa och Japan.
Moorhouse har helt rätt när han säger att när hans betänkanden lades fram, för kanske ett årtionde sedan - då vi båda satt i detta parlament - så var förbindelserna mellan Europa och Japan faktiskt föremål för vissa politiska meningsskiljaktigheter i denna kammare. Och hans tidiga betänkanden gick vid ett antal tillfällen igenom med mycket små majoriteter.
Vad jag välkomnar med hans nya betänkande är det faktum att det endast innehåller fem ändringsförslag, och att dessa fem ändringsförslag kommer från utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi. Skälet till att de kommer från det utskottet är bara att det förelåg ett tekniskt fel vid förmedlingen av forskningsutskottets yttrande till utskottet för externa ekonomiska förbindelser. Snarare än att ta med dem formellt i det skedet så fick vi lov att lägga fram dem som ändirngsförslag, men jag vet att de har stöd tvärsöver kammaren. Vi har ett betänkande som jag för första gången tror kommer att antas så gott som enhälligt av denna kammare. Detta beror delvis på det arbete som kommissionär Sir Leon Brittan lagt ner på Japan. Han vet hur japanerna verkligen sätter värde på det arbetet och på parlamentets arbete.
Utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi anser att vi måste förstärka förbindelserna mellan Europa och Japan, och att vi måste kanalisera våra förbindelser som en forsknings- och utvecklingspolitik på en ny och starkare grund. Det är därför som vi föreslår att vi bör lämna ett starkt stöd åt de föreliggande vetenskapliga och tekniska samarbetsavtalen inom vissa sektorer mellan EU och Japan; som vi stödjer ökat EU-deltagande i det Japaninspirerade programmet "Human Frontiers" , som tittar på nya användningsområden för bioteknologi; som vi välkomnar utbytesprogrammet mellan EU och Japan, med avseende på vetenskapliga utbyten; och som vi, naturligtvis, bör uppmuntra tanken på att upprätta och utväxla en avsiktsförklaring mellan EU och AIST(Agency for Industrial Science and Technology) i syfte att göra det möjligt för europeiska forskare att utnyttja forskningscentrumen i Tsukuba, och andra japanska forskningscentrum. Vi hoppas att det kommer att tas med i betänkandet.
Mer allmänt så anser jag, såsom ledamot av delegationen förförbindelser med Japan de senaste 13 åren - och det anser också nu större delen av delegationen - att det är viktigt för oss att samtidigt samarbeta och konkurrera med Japan. Inom vissa områden bör vi samarbeta med japanerna, inom andra områden måste vi konkurrera med dem. Jag tror att det är mycket viktigt att erkänna denna dubbla strategi. De förlegade gamla trätorna är nu borta. Nu har tullbarriärerna så gott som försvunnit och icke-tariffära, attackeras, inte bara på grund av vad vi säger utifrån utan tack vare den nya politiken i Japan, där japanska politiker också går i riktning mot avreglering och, vid vissa tillfällen, till och med privatisering.
Vi måste inse att när vi misslyckas på den japanska marknaden så beror det väldigt ofta inte på illojal konkurrens - det kan vara det ibland, Japan är inte annorlunda än varje annat land - utan därför att de konkurrerar ut oss, och vi måste inse att sättet att vara framgångsrik på den marknaden består i att vara mer konkurrenskraftig. Vi måste samarbeta med japanerna industriellt. För mig verkar det finnas ett antal olika områden där Förenta staterna helt klart har ledningen, och Europa och Japan släpar efter. Det ligger i vårt intresse att samarbeta där, för att säkerställa att USA inte får en monopolställning.
Man kan ta industrin för stora och medelstora flygplan som ett exempel på ett område där det vore förnuftigt att samarbeta, och även inom andra industriella områden.
Ur ekonomisk synpunkt ligger det i vårt intressee att inte tillåta Förenta staterna att faktiskt dominera världens ekonomiska dagordning, som herr Moorhouse sagt, inom ett antal områden är det viktigt att vi samarbetar politiskt.
Japanerna lämnar ett betydande bidrag till att klara upp Bosniens problem. De väntar sig av Europeiska unionen att faktiskt göra något åt den koreanska energiutvecklingsorganisationen KEDO. Jag har förstått att det i utrikesutskottet föreligger ett visst motstånd mot detta. Mina kolleger i utrikesutskottet tycks inte inse den strategiska karaktären hos sådan hjälp.
Det finns de i Japan som förespråkar en ny relation till Europa. Om vi inte är reagerar på detta fruktar jag att de kommer att vända sig bort, och titta ut över Stilla havet, i stället för att se till Europeiska unionen. Dessa nya politiker finns på bägge sidor om den politiska skiljelinjen; i Shinshinto och i det demokratiska partiet. Det är väldigt viktigt för oss att, när vi antar detta betänkande, säkerställa att det budskapet når fram till dem och den japanska delegationen, som såväl herr Moorhouse som jag ingår i, kommer att förmedla det budskapet till dem när vi träffas i Tokyo i oktober.

Pompidou
Herr ordförande, ärade kolleger! Först av allt vill jag tacka föredraganden för de klargöranden han har gjort i syfte att fördjupa samarbetet mellan Europeiska unionen och Japan, och lyckönska kommissionär Sir Brittan och kommissionen till den helt och hållet sakliga framställningen i kommissionens text.
Inom ramen för marknadernas och handelns globalisering, och globaliseringen av den politiska dialogen, spelar förbindelserna mellan Europeiska unionen och Japan hädanefter en väsentlig roll inom WTO, inom ramen för de årliga toppmötena och ministermötena liksom den interparlamentariska dialogen i delegationen för förbindelserna med Japan, som jag har äran att leda. Herr ordförande, i er egenskap av före detta ordförande för denna delegation är ni väl insatt i frågan och vet att en förstärkning av de politiska, ekonomiska och industriella banden är nödvändig när nästa årtusende randas.
På det politiska planet kan Japan komma att spela en viktig roll inom ramen för det nya partnerskapet mellan Europa och Asien. Det tycks mig till och med som om våra historiska och kulturella band ger landet en nyckelroll, särskilt som de sociologiska likheterna mellan Europeiska unionen och Japan blivit allt mer iögonfallande efter Berlinmurens fall - befolkningens åldrande, förstärkningen av de administrativa myndigheterna, hotet mot sysselsättningen och likafullt starka andelar på de externa marknaderna.
Genom att Japan verkar för att genomföra gemensamma mål syftande till att bevara stabiliteten i Asien, kommer landet att bli en priviligierad samtalspartner för förbindelserna med de asiatiska länderna.
På det ekonomiska planet är situationen överlag tillfredsställande. Under de senaste åren har överskottet i Japans betalningsbalans minskat betydligt jämfört med världsekonomierna. Den obalans som kvarstår mellan Europeiska unionens investeringar i Japan och de japanska investeringarna i Europa borde emellertid snart minska.
Förhandlingarna om en kompromiss rörande ingåendet av ett multilateralt avtal om investeringar skulle ge utländska investerare som vill etablera sig på den japanska marknaden bättre garantier. I detta sammanhang utgör det avregleringsprogram som Japan startade i mars 1995 en utgångspunkt för ett heltäckande avtal som även skulle kunna inbegripa regler för ömsesidigt erkännande av produkter.
Till sist kan jag bara glädja mig åt att det vetenskapliga och tekniska samarbetet mellan Europeiska unionen och Japan stadigt fortskrider. Detta togs nyss upp av Glyn Ford - som för övrigt har behandlat frågan i ett betänkande - och bevisas av det möte mellan vetenskapliga experter på hög nivå som om två veckor skall hållas i Tokyo - och där jag personligen glädjer mig åt att närvara - tillsammans med framstående representanter för det internationella vetenskapliga samfundet.
Det är mot just denna bakgrund jag samtycker till de framlagda ändringsförslagen, som syftar till att stärka det vetenskapliga och tekniska samarbetet mellan Japan och Europeiska unionen. Europeiska unionen upprättar därmed ramarna för en dialog som ömsesidigt kommer att gagna Japans och unionens gemensamma intressen, inför förberedelsen av kommande etapper i våra politiska och ekonomiska förbindelser.

Plooij-Van Gorsel
Herr ordförande, kolleger och herr kommissionär! Jag vill gärna, å min politiska grupps vägnar, grratulera Moorhouse till hans utmärkta betänkande. Herr ordförande, den ojämna handelsbalansen mellan Europa och Japan har under lång tid oroat parlamentet. Min politiska grupp välkomnar den senaste tidens minskning av handelsöverskottet men anser trots detta att för få framsteg gjorts i avregleringen av den japanska marknaden. Framförallt när det gäller upphävandet av de administrativa hindren och det ömsesidiga erkännandet av certifikat och provningar återstår en lång väg att gå. Det är just dessa hinder som ställer den enskilde företagaren inför höga kostnader och minskar hans konkurrenskraft. Den japanska marknaden är inte tillräckligt tillgänglig och antagligen är den senaste tidens kapitalflykt från Japan en följd av detta.
Antalet vetenskapliga och teknologiska samarbetsprojekt mellan Europeiska unionen och Japan är ganska litet. Då Japan är det land i världen som har de högsta utgifterna för research och development , uttryckt i procent av bruttonationalprodukten, är det synd att det finns så lite samarbete på det området. I en allt mer globaliserad ekonomi med ökande konkurrens så räcker det inte längre att endast samarbeta med europeiska partner inom FoU-området. Internationellt samarbete med länder även utanför unionen måste också uppmärksammas mer i det femte ramprogrammet för forskning och teknologi. Naturligtvis måste detta ske på grundval av ömsesidighet.
Unionen bör anstränga sig på alla nivåer för att involvera Japan i vad som händer inom EU, både politiskt och ekonomiskt. Min politiska grupp ger sitt varma stöd till detta.

Kreissl-Dörfler
Herr ordförande, ärade kolleger! Jag anser att det är en utmärkt idé av kommisionen att fundra över hur dialogen och samarbetet mellan Europeiska unionen och Japan skall se ut i framtiden. Trots allt handlar det o m två av världens tre mäktigaste ekonomier, när man ser denna treenighet framför sig. Trots allt produceras i dessa båda block tillsammans de flesta miljösynderna, och det är ett negativt rekord! Trots allt finns det i båda dessa block den mesta makten samlad för att de i världen kan bli förridare för en annan hushållning, en hushållning som inte fortsätter att driva en oansvarig, ekologisk rovdrift på världens ändliga resurser. Det hjälper föga att japanerna i Japan skyddar sina skogar när man i stället skoningslöst avverkar skogar i Asien eller Latinamerika för att göra ätpinnar för engångsbruk!
Det må vara en kulturell åsiktsskillnad, men jag nöjer mig inte med det. Ändå stod det i ursprungsversionen inte ett ord o m detta i den resolution angående ett meddelande från kommissionen, som vi skall rösta om i dag. Vi måste faktiskt först se till att den helt självklara tanken, nämligen att det finns ett gemensamt intresse av en global ekologisk stabilitet, över huvud taget förs in i texten.
I stället för att komma överens om ett gemensamt agerande på vägen mot en varaktig framtid hittar jag i texten kravet på att EU och Japan borde stödja varandra ömsesidigt för att garantera de aktuella globala ekonomiska inflytandesfärerna. För att än en gång komma tillbaka till miljöområdet: Fortfarande ringer i öronen Japans häftiga avslag att inför klimatkonferensen i Kyoto göra någon form av bindande löfte om att reducera utsläppen. Som om inget hade hänt står det nu i vårt meddelande att inom WTO borde man nu tillsammans bli aktiv inom miljöområdet.
Vi vet mycket väl vad som är möjligt inom WTO vad gäller miljöområdet. Det visade Singaporekonferensen mycket tydligt. För mig är det mycket viktigt att Europeiska unionen på denna punkt - och jag uppskattar herr Moorhouse som en alldeles utmärkt föredragande, jag delar i mycket hans tankar i betänkandet - tillsammans med Japan som ett av maktblocken i denna treenighet, som de faktiskt utgör, funderar över hur en social, ekologisk och även solidarisk hushållning samt en solidarisk världshandel är möjlig. För det hjälper oss absolut inte - varken Japan eller oss - om vi agerar som numer ett och Japan som nummer tre, någon måste ändå betala detta tärande på resurserna. För oss handlar det o m att binda upp alla länder för att komma ur dessa tärande, ekologiskt och socialt skadliga villkor.
För mig är det viktigt att i framtiden i högre grad lägga arbetet på kultur- och idéutbyte än att fundera över hur man bäst avreglerar. Varje land bör själv bestämma, hur deras näringsliv skall utformas. Jag kan säga er att måånga avregleringsprocesser i denna värld har utmynnat i det omvända. De rika har råd men de fattiga kan varken när som helst besöka ett sjukhus eller telefonera och inte heller ha del i denna jords gemensamma egendom.

Sainjon
Fru ordförande! Jag vill i min tur gratulera Moorhouse till hans betänkande och formulera några tankar.
Minskningen av underskottet i handelsbalansen mellan Europeiska unionen och Japan, som ofta framställts som en framgång, var i själva verket bara en illusion som skapats av valutakursförändringar. Yenens kursstegring jämfört med dollarn gav den japanska exporten betydande nackdelar och ledde till en massiv utlokalisering av hela segment av den japanska industrin. Så ser verkligheten ut! Nu när yenens kurs är på väg nedåt kan man konstatera en avsevärd ökning av den japanska exporten till Europeiska unionen.
Illusionen upplöstes alltså, men hindrena kvarstår. Med undantag för vissa produkter som läder, skor och vissa jordbruksprodukter, utgör naturligtvis inte de japanska tullarna längre något hinder för marknadstillträdet. Däremot innebär Japans vägran att acceptera internationella normer och förfaranden för provnng och certifiering ett allvarligt problem för handeln med landet.
I denna nyckelfråga är det nödvändigt att de japanska myndigheterna från Europas sida tolererar vad Europa tolererar från Förenta staternas sida. Unionen måste klart och tydligt säga nej till alla skillnader i behandling.
Vi uppmanar nu de japanska myndigheterna att säkerställa handelns frihet inom landet, utan att man skall tvingas gå via de monopolistiska grupper som brukar kallas "keiretsu" . Antingen måste en verklig ansträngning göras på detta område, eller också blir vi tvungna att ompröva det fullständiga öppnandet av våra gränser för japanska bilar 1999.
Vad beträffar direktinvesteringar är sifforna än mer nedslående. Enligt Eurostat har unionens investeringar i Japan mellan 1992 och 1995 minskat med i genomsnitt 300 miljoner ecu per år. Följaktligen kommer obalansen i vår handel med Japan att fortsätta växa under de kommande åren om inget görs.
Det finns ändå ljuspunkter inom området vetenskap och teknik, telekommunikationer, finansiella tjänster och transporter, där ett mycket långtgående samarbete upprättats mellan unionen och Japan.
Kommissionen måste därför nu göra en exakt utvärdering av förbindelserna mellan unionen och Japan varvid alla aspekter skall beaktas, inklusive valutaaspekter, och lägga fram prognoser inom detta område för parlamentet. Tydliga och avgränsade åtgärder måste föreslås för att europeiska produkter skall kunna befria sig från keiretsusystemet och för att de japanska myndigheterna skall ansluta sig till internationella förfaranden för provning och certifiering.
Fru ordförande, de bilaterala förhandlingarna kommer även fortsättningsvis och under lång tid att spela sin roll för världshandeln. Gårdagens debatt om bananer visade i vilken grad WTO fortfarande saknar tillräcklig självständighet för att behandla vissa ärenden av avgörande betydelse för Europeiska unionen. Låt oss inte stänga in oss i multilaterala förhandlingar som ofta bara gagnar de amerkanska multinationella bolagen, utan i stället utveckla en verklig dialog med Japan, som inbegriper mänskliga rättigheter och det dödsstraff som detta land fortfarande har kvar. Det är så en verklig utrikespolitik för gemenskapen kan skapas.

Souchet
Fru ordförande! Vi har i detta betänkande om de framtida ekonomiska förbindelserna mellan Europa och Japan fäst oss vid några nyttiga konstateranden och rekommendationer, men även vid stora brister.
Betänkandet belyser behovet av att kommissionen i högre utsträckning uppmärksammar effekterna av den bilaterala politik som Förenta Staterna enträget tillämpar - ett land som för övrigt har utsett sig till den multilaterala politikens besjungare i fråga om Japan - för att undvika risken för diskriminering av våra varu- och tjänsteföretag på den japanska marknaden i förhållande till deras amerikanska motsvarigheter.
Detta är emellertid fallet i så väsentliga sektorer som sektorerna för halvledare, mobiltelefoner och bildelar. Om kommissionen verkligen vill försvara de europeiska företagens intressen, såsom dess uppgift är, borde den följa Moorhouses rekommendationer som med rätta förordar en mycket mer offensiv politik för att undvika att våra företag hamnar i kläm mellan å ena sidan WTO: s fördömanden av Europa till följd av amerikanska klagomål och å andra sidan sektorsavtalen mellan Förenta staterna och Japan, som förhandlats fram utan hänsyn till våra intressen.
Men borde man inte i detta betänkande gett prioritet åt att undersöka vissa för medlemsstaterna strategiska sektorer, och då främst bilindustrin? Jag hittar emellertid ingen konsekvensanalys av de bestämmelser som kommissionen har antagit på området importkvoter för japanska fordon, och som inspirerats av de amerikanska protektionistiska åtgärderna, och jag hittar ingen rekommendation inför framtiden. Kan de fastställda volymerna och den uppställda tidsplanen effektivt försvara våra tillverkares intressen och de otaliga Små och medelstora företag som är beroende av dessa? Vilka blir konsekvenserna när kvoteringen upphör och vilken form av kompensation kommer att begäras?
På samma sätt sägs det ingenting om det sätt på vilket Japan bemödat sig att skydda sina livsmedelsresurser: jordbruksprodukter, förädlade jordbruksprodukter, fiskeprodukter. Hur kan det komma sig att denna absoluta nettoexportör av varor, tjänster och investeringar har lyckats skydda sina tillgångar när det gäller jordbruksproduktion och jordbrukspriser, varigenom landet undsluppit att anpassa sitt jordbruk till världskurserna och kunnat bibehålla det japanska jordbrukets särart? Är det så att Japan förmår utveckla en japansk jordbruksmodell i enlighet med sina behov, medan vi själva är oförmögna att utveckla en europeisk jordbruksmodell anpassad efter våra behov? Skulle Japan i detta hänseende vara en modell att följa? Herr ordförande, vi skulle önska att detta betänkande, som i övrigt på många områden är omdömesgillt, hade innehållit en redogörelse för det väsentliga i dessa frågor.

Brinkhorst
Fru ordförande! Det tydliga budskapet i betänkandet av Moorhouse är, som flera talare understrukit, att vi de senaste tio åren kunnat se en betydande utveckling av förbindelserna mellan Europeiska unionen och Japan. Vi är nu involverade inom många fler områden än för 10 eller 50 år sedan. Samtidigt tycker jag att det står klart att det forfarande finns ett kulturellt och politiskt avstånd mellan Europa och Japan. Även om Förenta staterna, Japan och Europa ofta beskrivs såsom triangelns tre sidor, så står det helt klart att relationerna mellan Europa och Japan, ur japansk synpunkt, är av vad de kunde säga" lillebrors" karaktär, jämfört med dem mellan Europa och Förenta staterna och mellan Förenta staterna och Japan. Det finns sannerligen inga skäl att sitta nöjd. Vi kan inte ta det för givet att förbindelserna mellan Japan och Europa kommer att utvecklas lika nära som dem mellan Europa och Förenta staterna eller mellan Förenta staterna och Japan.
Dessutom håller vi på att skapa allt närmare förbindelser med andra delar av Asien. Förbindelserna med Kina är "unga" på samma sätt som den övergripande säkerhetsrelation som Japan har med Förenta staterna. För det landet förblir vi det viktiga stödet. Det elementet bortser man väldigt ofta från i Europa. Vi vädjar om exakt samma behandling.
Den fråga jag skulle vilja att ni ställer till Sir Leon är om tiden nu inte är inne att söka hitta en bredare, mer strategisk målsättning i våra förbindelser. Det är märkligt att av alla länder i världen så har Europeiska unionen inga bilaterala överenskommelser med vare sig Förenta staterna eller Japan. Vi har haft en överenskommelse med Kina sedan 1984, och den kommer med säkerhet att utvecklas. Vad Förenta staterna beträffar så har våra förbindelser en helt annan karaktär. Frågan är därför huruvida det vore klokt att eftersträva ett strategiskt ramavtal, som innefattar de olika förbindelser vi har inom de vetenskapliga, ekonomiska, politiska, kulturella och miljömässiga områdena, som ett sätt att säga att detta är den utveckling som ger oss en strategisk länk till framtiden.

Van Dam
Fru ordförande! Betänkandet av kollega Moorhouse i utskottet för externa ekonomiska förbindelser har förberetts noga. Fast jag själv inte kunde delta i det arbetet värderar jag detta betänkande högt. Europeiska kommissionen lägger i sitt meddelande till rådet tonvikten på intensifieringen av de politiska förbindelserna med Japan. Föredraganden rättar mycket riktigt till denna taktik. Europeiska unionens politik måste framför allt riktas in på att förbättra handelsförbindelserna med Japan.
Europeiska företag stöter fortfarande på problem när de skall träda in på den japanska marknaden. Japans ännu höga handelsöverskott gentemot unionen är ett tecken på detta. De direkta investeringarna är också långt ifrån i jämvikt. I meddelandet och betänkandet beskrivs diverse handelshinder. Av Japan kan man begära att de ger tydliga löften om att upphäva dessa hinder. De avsikter som Japan uttalade vid toppkonferensen i Haag den 25 juni i år ger visst hopp i det avseendet.
Världshandelsorganisationen är enligt min åsikt det bästa medlet för att rekonstruera handelsförbindelserna med Japan. Förenade staterna har valt en ensidig aggressiv taktik mot Japan som inte passar för Europeiska unionen. Det är inte bara det att Europeiska unionens position är annorlunda, den amerikanska taktiken har dessutom bara givit begränsade resultat.
Kommissionens och föredragandens strategi att ihållande och på bred front insistera på förändringar tycker jag också är den rätta. Därvid är det viktigt att det snabbt kommer till stånd multilaterala avtal med avseende på direkta investeringar och finansiella tjänster.
Kommissionen lägger fram det egendomliga förslaget att stödja Japans krav på en permanent plats i Säkerhetsrådet. Det tycker jag verkar förhastat och dessutom är det frågan om ett sådant politiskt ställningstagande verkligen hör till kommissionens befogenheter. Det är därför också klokt av rådet att inte anta det förslaget.

Brittan, Sir Leon
Fru ordförande, mina damer och herrar! Får jag först av allt tacka herr Moorhouse och gratulera honom till hans beundransvärda betänkande, som vi är överens med honom om så gott som fullständigt, och tacka honom och andra såsom Ford och Pompidou för deras vänliga ord om utvecklingen av kommissionens politik och min roll i den.
Det är ingen överdrift att säga att av all utveckling inom det utrikespolitiska området, under de år jag varit involverad, så har utvecklingen av politik, framsteg och attityder med avseende på förbindelserna mellan Europa och Japan varit den mest betydande om än inte den mest dramatiska. Den har inte varit dramatisk eftersom den inte har åstadkommits med ett enda språng eller ett enda avtal, men den har varit den mest betydande eftersom vi gått från en tid då förbindelserna, som redan sagts - framför allt handelsförbindelserna - varit omtvistade till en tid då handelsförbindelserna förbättrats avsevärt och när förbindelserna breddats i betydande grad till att omfatta politiska verksamhetsfält utöver ekonomisk verksamhet.
I samband med det politiska verksamhetsfältet har hänvisning gjorts till exempelvis frågan om KEDO, av Ford. Det är av grundläggande betydelse eftersom det åskådliggör det faktum att Europeiska unionen är beredd att medverka i ett arrangemang som kostar oss en del, tillsammans med Förenta staterna, Japan och Korea, som är av djupgående betydelse för säkerheten i regionen. Den är en symbol för vårt mycket större intresse för helheten.
Frågan togs också upp om hur det kommer sig att vi kommit att göra de framsteg vi har, och vilka ytterligare framsteg som kan göras. Detta har åstadkommits genom att vi valt ett tillvägagångssätt som skiljer sig mycket från Förenta staternas, och som för min del absolut lämpar sig bättre för oss och är minst lika framgångsrikt. Det har inte varit någon mjukt tillvägagångssätt. Det har inte varit en inriktning som bara hävdar att vi accepterar allt vad japanerna gör. Vi har varit rättvisa. I våra förbindelser med Japan har vi insisterat på att det inte får förekomma någon diskriminering av oss jämfört med Förenta staterna.
Här tillåter jag mig att ha en annan uppfattning än den Souchet framförde. Han nämnde halvledare. Det är intressant att vi kunde hålla ut, och faktiskt senarelägga hela IT-överenskommelsen, vilket i grund och botten låg i vårt intresse, om inte och tills dess att vi nått en punkt där de exklusiva kännemärkena i avtalet mellan Japan och Förenta staterna med avseende på halvledare tagits bort och vi togs in i halvledarrådet såsom en fullvärig part.
Det är ett exempel på det sätt på vilket vi, genom tillämpning av såväl bilaterala åtgärder som bilaterala påtryckningar, kan försvara oss mot det som var misshagligt, vare sig det kom från Förenta staterna eller från Japan, eller från båda. Men vi har också varit fria och redo att välja den linje som varit lämpligast. När Japan exempelvis hotades av Förenta staterna med åtgärder inom bilsektorn, så ådrog vi oss en betydande fientlighet i Förenta staterna genom att säga att det som Förenta staterna hotade med stod i strid med WTO: s internationella försekrifter. Det fick till följd att Förenta staterna inte fullföljde dessa hot. Vårt intresse var inte av teoretisk art, eftersom varje sak som japanerna hade tvingats till hade kommit att ske på bekostnad av den europeiska industrin. Vi kunde således försvara oss själva på ett effektivt sätt.
Vad gällde Japan så tvekade vi inte att skrida till handling i WTO när det handlade om diskriminering rörande beskattningen av spritdrycker, och vi blev framgångsrika. Jag gjorde det hela tiden klart för våra japanska vänner att detta inte gjordes i något fientligt syfte, utan snarare genom att använda det internationella systemet för att uppnå de målsättningar det fanns där för, nämligen den fredliga lösningen av tvister. Jag hoppas att folk, när de talar om bananer, kommer att komma ihåg också det fallet.
Inte desto mindre så är det förvisso ett faktum att vi, som en följd av dessa åtgärder, som har varit av icke-konfronterande art, men inte mesiga eller svaga, kunnat utveckla en handelsposition med Japan och få tillträde till den japanska marknaden. Framför allt så har vi kunnat visa att våra egna erfarenheter av avreglering är meningsfulla för Japan. Den talare som sade att japanerna, av sina egna interna skäl, nu är mycket oroade över avreglering för att modernisera ekonomin har fullständigt rätt. Vi har kunnat visa att vi har något att lära ut om det, genom egna svårvunna erfarenheter.
Vad framtiden beträffar så behövs fortfarande ytterligare framsteg. Moorhouse talade om uppsvinget i underskottet än en gång, och Sainjon har talat om valutaväxlingarnas inflytande på handelsstatistiken. Detta är alltid fallet och kommer alltid att så vara. Därför måste vi driva på och insistera på ytterligare avregleringar, och lämna råd med avseende på hur det kan åstadkommas. Vi måste också fortsätta med handelstvisterna, där vi fått klagomål med avseende på vad som hänt, exempelvis inom hamnområdet, och inom vissa jordbruksområden dessutom. Men vi gör det i en anda av samarbete. Det som sagts av många talare under denna debatt om vetenskap och teknologi, och om de ytterligare framsteg som kan göras, äger betydande giltighet.
Så jag tror att en politik som går ut på vänskap och samarbete, samtidigt som den förfäktar europeiska intressen med användning av de bilaterala och multilaterala möjligheter som står till vårt förfogande, i kombination med stöd för att Japan ska spela en större roll i världen, som Moorhouse föreslagit, och med oss såsom bidragande till den processen genom att vara redo att medverka själva, som när det gäller KEDO, och att ställa upp med pengar och inte bara prata. Denna kombination av inriktningar har under det senaste årtiondet visat sig vara den rätta, vilket framgår av det faktum att kommissionen och alla delar av kammaren har samlats till en ovanlig uppvisning av en mycket betydande enhällighet i stödet för en politik som ligger i Europas intresse.

Ordföranden
Tack herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 12.00.

Samhällsomfattande tjänster inom telekommunikation
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0270/97) av W.G. van Velzen för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitk om meddelande från kommissionen om kriterier för bedömning av nationella program för kostnadsberäkning och finansiering av samhällsomfattande tjänster inom telekommunikation samt riktlinjer för medlemsstaterna för genomförandet av dessa program (KOM(96)0608 - C4-0647/96).

Van Velzen, W.G.
Fru ordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! I Nederländerna skall den största telekommunikationsoperatören som reklamjippo ge ut ett telefonkort med en " doft" på. Den nyheten stod förra veckan att läsa i Nederländernas största tidning. Vad kan inte liberaliseringen av den europeiska telemarknaden leda till herr kommissionär! I december kommer kort ut på marknaden som luktar gran, fresia, jordgubb eller mint. Herr kommissionär, jag lovar att ni skall få ett sådant kort så snart det är ute på marknaden. Men tillbaka till allvaret nu.
Kostnadsberäkningen av samhällsomfattande tjänster är ett tekniskt, men mycket viktigt ämne för det handlar om väldigt mycket pengar. Vi har i olika telekommunikationsdirektiv definierat vad de samhällsomfattande tjänsterna för telekommunikationssektorn är för något - det anges i fru Reads betänkande om ONP-taltelefoni - och hur finansieringen skall ordnas - det står i samtrafikdirektivet och i det fullständiga konkurrensdirektivet. Meddelandet ger medlemsstaterna anknytningspunkter för beräkning av kostnaderna för samhällsomfattande tjänster.
Denna kammares utskott för rättsliga frågor och medborgarrätt har uttryckt tvivel över meddelandets juridiska status. Bestämmelserna i ett meddelande är ju inte juridiskt tvingande och får enligt domstolen inte ge upphov till några nya förpliktelser. Just där uppstår problemet eftersom operatörerna behöver klara direktiv på detta område medan ett meddelandes juridiska status hindrar just det. Det är ett viktigt problem, vi får nämligen många signaler från telekommunikationsföretag om att priserna för samhällsomfattande tjänster ligger för högt i ett antal medlemsstater för att lönsamma investeringar ska låta sig göras. Till det kommer att själva begreppet " samhällsomfattande tjänster" sprider viss osäkerhet eftersom det inte alltid definieras klart och tydligt.
Jag är mycket ororlig över det här. De europeiska institutionerna kan skapa en fantastisk EU-lagstiftning men om liberaliseringen verkligen skall fungera beror när allt kommer omkring på nya marknadsparters villighet att investera. Det måste finnas en strikt gräns för vad medlemsstaterna kan finansiera via en samhällsomfattande tjänstemekanism. En hög avgift för tjänsterna fungerar ju konkurrensförfalskande, stimulerar höga priser för konsumenten och skadar den ekonomiska utvecklingen i Europa. Jag sa det redan i morse när det andra betänkandet av Read behandlades.
Det bästa skulle naturligtvis vara att komma fram till ett nytt direktiv på detta område men det är antagligen inte möjligt just nu, precis före den fullständiga liberaliseringen, inte heller vill vi öppna Pandoras ask utan stänga den. På kort sikt skulle en omprövning av kommissionens meddelande leda oss en bra bit på rätt väg, tillsammans med det på förmiddagen antagna ändringsförslaget 11 till Reads betänkande. Det ger operatörerna viss klarhet.
En teknisk omprövning är också nödvändig och det vill jag visa med ett antal exempel. Till att börja med: samtrafikpriser, access- deficit avgifter och priser för samhällsomfattande tjänster blandas ihop medan det egentligen är helt olika begrepp: priserna för samhällsomfattande tjänster får bara återspegla de verkliga kostnaderna för de samhällsomfattande tjänsterna och sörja för en avgift från marknadens parter till den operatör som är skyldig att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster; samtrafikspriser är något en nätoperatör tillgodoräknar sig för användandet av sina anordningar. Access deficits uppstår ur en obalanserad prisstruktur. I meddelandets bilaga står att regleringen av access deficits är av tillfällig art och får fortsätta fram till den 1 januari 2000.
Utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik håller fullständigt med om detta. Omstrukturering av priser är ju ett viktigt kännetecken för den avreglerade marknaden och access deficits hör inte dit. Just det borde dock klaras ut nu. Jag förstår av mina kontakter att kommissionen ser ONP-taltelefoni som den punkt där detta måste ordnas. Men någon verklig klarhet kan jag inte se i det här. Ett förtydligande av allt det här i en rättelse av meddelandet skulle vara till stor hjälp.
Sedan har vi den viktiga frågan: vem får leverera de samhällsomfattande tjänsterna och hur bestäms kostnaderna? För att börja med det senare, nettokostnaderna: Gemenskapslagstiftningen bestämmer att nettokostnaderna måste beräknas på objektiva, öppna och icke-diskriminerande grunder. Alla inom sektorn vet att i en avreglerad omgivning krävs det en framtidsinriktad kostnadsberäkning. Ändå anges inte de exakta kostnadsposter och kostnadstyper som måste beräknas i lagstiftningen och det har sektorn just nu ett sådant behov av. Punkterna 1-7 i riktlinjerna i detta meddelande ger goda anknytningspunkter. Tyvärr rör det sig här återigen inte om lagstiftning.
Sedan kommer vi till frågan om tillhandahållandet av de samhällsomfattande tjänsterna. Man får inte, som kommissionen anger i detta meddelande, automatiskt utgå från att den som nu levererar de samhällsomfattande tjänsterna måste fortsätta med det i en fri marknad. Det borde även kunna utses olika leverantörer för olika regioner i ett land. Det är en viktig fråga för jag anser också att det företag som mot de bästa villkoren och mest effektivt kan leverera en samhällsomfattande tjänst även ska få göra det. Det är lämpligt på en avreglerad marknad, men var hittar vi något om det i EU-lagstiftningen? Leveransen av den tjänsten kan dessutom innebära viktiga kommersiella och marknadsföringsmässiga fördelar för telekommunikationsföretaget. Vid beräkningen av nettokostnaderna borde här också hänsyn tas till den så kallade pay or play -taktiken. Men det står det inte något om i den nya EU-lagstiftningen.
Jag är alltså orolig över tydligheten för operatörerna just nu, när det handlar om finansieringen av samhällsomfattande tjänster. Jag ber kommissionären om ett brådskande svar på om han är beredd att göra en teknisk omprövning av detta meddelande.

Read
Fru ordförande! Jag vill börja med att gratulera föredraganden, van Velzen, till ett omsorgsfullt utfört arbete, i linje med vad vi kommit att förvänta oss av honom.
Jag vill framhäva några av de dilemman som uppkommer till följd av detta förslag från kommissionen. Det första är ett som van Velzen redan berört: användningen av ett meddelande i denna fråga. Jag är säker på att kommissionären och ledamöterna av denna kammare känner till att domstolen redan tagit ställning i ett mycket likartat fall och där finns, naturligtvis, risken för att denna specifika inriktning ska leda till att operatörerna eller andra som påverkas väcker talan i domstolarna.
Det andra dilemmat nämns också i van Velzens betänkande - även om det inte direkt framhävs i hans bidrag. Jag vill inte vara alltför kritisk i detta avseende, eftersom ett antal aspekter av denna fråga om finansiering av samhällsomfattande tjänster, och sannerligen av definitionerna, ingår i diverse lagstiftning - av vilka en del men inte alla är logiska. Vi i detta parlament godtar att kravet på att hålla tidsfristen, ja faktiskt de kommersiella och industriella kraven på framsteg med liberaliseringen, gör viss växling nära nog oundviklig. Ibland när jag kommer till denna kammare för att tala om telekommunikationsfrågor känner jag att jag skulle kunna sticka ner handen i en påse och dra upp nästan vilket anförande som helst, och det skulle passa det förslag det handlade om.
Det tredje dilemmat ligger i att vi lägger så stor vikt vid att ta fram samhällsomfattande tjänster inom telekommunikation, att vi vill gripa tag i så gott som varje framsteg. Som ni kan se av van Velzens betänkande så ser vi betydande förtjänster i det väsentliga i det kommissionen har lagt fram. Men jag och min grupp anser ändå att det vore bäst att ha ett direktiv som sammanställer de olika bitarna med lagstiftning inom detta område till en övergripande lagstiftningstext.
Det var beklagligt att vi i dag inte fick höra så mycket som vi hade önskat från kommissionären med avseende på förslagen om taltelefoni. Det gläder mig emellertid mycket att det ändringsförslag som efterfrågade en rapport till detta parlament två gånger om året från kommissionen antogs, och jag hoppas verkligen att parlamentet och kommissionen gemensamt kananvända sig av denna för att befästa en del av detta arbete.
Jag gladde mig också åt att konstatera att punkt 10 i van Velzens betänkande "understryker att samhällsomfattande tjänster är ett begrepp som äunderkastatutvecklingens dynamik och som kan komma att få ett utökat innehåll" . Han och jag kanske inte är överens om takten för den utökningen, men det är väldigt viktigt att dokument som detta bekräftar att det det finns mycket som talar för att ändra vår definition allt eftersom utveckling inom teknologi och på marknaden fortskrider.
Jag hoppas att kommissionären kommer att överväga de punkter som redan tagits upp, eftersom detta är ett exempel där Europas medborgare, såväl i definitionen som i finansieringen av en samhällsomfattande tjänst, kan härleda verkliga värden i sina personliga liv, familjeliv och arbetsliv från vad som kommer från Europeiska unionen.

Ribeiro
Fru ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Detta betänkande skall införas i den förändringsstrategi som uppkommit genom privatiseringen av verksamhetssektorer som var kopplade till en tanke eller koncept om offentlig service. Eftersom denna strategi är gemensam, för att inte säga universell, är det sätt på vilket den konkretiseras mycket olika i de olika medlemsstaterna, vilket naturligtvis är oundvikligt, och ger upphov till en mängd tolkningar och tidsplaner för genomförandet, som föredraganden började med att understryka, även om man talar om stora tolkningsavvikelser och stor spridning. Detta är särskilt oroande på grund av det osäkra investeringsklimatet och konkurrensproblemen.
Det är sant att föredraganden också hänvisar till "den varierande servicenivån för den europeiske medborgaren" , men det förefaller uppenbart, till och med för det utskott där betänkandet har sitt ursprung, att pris- och kostnadsperspektivet är dominerande. Det är alltså här vi känner störst oro. Konceptet med samhällsomfattande tjänster är ett koncept under utveckling - punkt 10 i betänkandet - och vi kämpar för att den offentliga service, som medborgaren har rätt till, inte skall ersättas av detta nya koncept under utveckling, helt och hållet dominerat av prislogiken, trots tillgängligheten - för vem och i vilken utsträckning? - och kostnaderna.
Den andra reservation vi för in i denna debatt handlar om möjligheten att skapa, om än inte uttryckligen, mekanismer för samhällsomfattande tjänster som öppnar möjligheten eller förevändningen för bidragsgivning till privata intressen - som redan kanske utnyttjar privatiseringsprocessen för att lägga beslag på det som tidigare tillhörde kollektivet - för att därigenom kunna konkretisera den samhällsomfattande tjänsten i dessa privata tjänster eller verksamheter, dvs. att det skall finnas bidrag så att det blir överkomliga priser, utan att det påverkar de skäliga kostnaderna, vinsterna för dessa privata intressen eller på ett sätt så att dessa till och med skulle kunna få större förmåner.
Detta kanske är logiken kring denna process och dynamik. Det hindrar emellertid inte, snarare kräver, att vi informerar om och försöker motivera synsättet på denna logik och denna dynamiska process.

Schörling
Fru ordförande! Jag vill börja med att tacka van Velzen för detta betänkande och för att han har gjort sitt bästa för att bena upp och bringa klarhet i ett ganska komplicerat ärende. Vi har ju pratat om detta med telekommunikation och samhällsomfattande tjänster ur ganska många aspekter i dag i olika betänkanden. Det finns ju, precis som föregående talare påpekade, väldigt många olika definitioner av vad samhällsomfattande tjänster innebär. Det finns olika sätt att genomföra de avregleringar som nu sker. Jag tror att det måste få se ut litet på detta sätt i framtiden också, eftersom det finns olika traditioner och kulturer. Vi kan inte på en gång bestämma oss för hur det skall se ut och vilken definitionen skall vara, utan det måste få ta tid, och vi måste acceptera det som kallas mångfald och flexibilitet.
När det gäller just detta meddelande från kommissionen är det så att medlemsstaterna kan besluta om bland annat finansiering av allmänna tjänster och hur det skall ske. Det sker i dag med avgifter eller genom att man omfördelar inkomster mellan de olika operatörerna. Dessutom har vi då olika direktiv. Det finns gemenskapsrätt, konkurrensudirektivet, samtrafikdirektivet och telefondirektivet. Det finns en rad direktiv som ändå ger medlemsländerna vägledning och riktlinjer för hur detta skall gå till. Nu har det kommit ett ganska omfattande meddelande från kommissionen om ytterligare riktlinjer för hur man skall beräkna kostnader och hur man skall fördela kostnader mellan operatörer.
Jag tror att detta meddelande från kommissionen tillsammans med de direktiv som redan finns är alldeles tillräckligt. Att som föredraganden kräva ytterligare ett direktiv anser jag vara att gå för långt. Jag tror att vi behöver den flexibilitet som finns i dag. Därför stöder jag faktiskt kommissionen i detta fall.

De Lassus
Fru ordförande, kära kolleger! Även jag vill gratulera van Velzen till hans betänkande och till hans kloka förslag.
På telekommunikationsområdet sker genomgripande förändringar utan like - optisk fiber, trådlös kommunikation, Internet, avreglering, tillsammans bildar detta den största malström som någonsin virvlat runt på det hittills skyddade telekommunikationsområdet. Men de strategiska allianser som tydligt framträder mellan de europeiska bolagen skall inte enbart dikteras av de största kundernas krav eller av jakten på nya momsbelagda tjänster.
Det är även nödvändigt att beakta bolagspersonalens intressen och givetvis de privata användarnas och medborgarnas intressen. Medborgarna skall inte lämnas utan hjälp vid vägkanten till informationssamhällets autostrador. Det är vår uppgift att värna om att alla skall få tillträde till de nya teknikerna och agera på ett sådant sätt att de privata operatörerna, som är nya på marknaden, inte enbart etablerar sig i storstadsområdena, där de naturligtvis kan hoppas på snabba förtjänster.
För oss politiker är det därför viktigt att fastställa vissa obligatoriska uppdrag för samhällsomfattande tjänster utifrån sociala förväntningar och tack vare de möjligheter den nya tekniken erbjuder. Även om det är väsentligt att utveckla ett europeiskt koncept för allomfattande tjänster är det naturligtvis så att varje medlemsstat skall kunna utveckla sitt eget koncept för allmännyttig verksamhet och garantera alla användare nätanslutning utan avgiftshöjning, eftersom det stora flertalet medborgare som ni vet struntar i om samtalsavgiften mellan Strasbourg och St Petersburg har minskat med hälften! Medborgarens konsumentintresse syns mig vara en faktor som oundgängligen måste beaktas. Det är det enda som kan överskrida vissa dogmatiska skiljelinjer.
Det är troligt att den fria konkurrensen inom sektorn för telekommuniationer i dag är den lämpligaste strukturen för uppdragen av allmänt intresse, men jag vill fästa kommissionens uppmärksamhet på det faktum att avregleringen, om vi inte har en europeisk regionalplaneringspolitik och en politik för social sammanhållning, endast kommer att gynna de intressen som saknar demokratisk legitimitet.

Bangemann
Fru ordförande! Med stort tack till van Velzen och övriga ledamöter i denna kammare för deras bidrag, som under de senaste åren mycket uppmärksamt följt och förbättrat det som kommissionen föreslagit, måste jag säga att diskussionen verkar något förvirrad.
Först och främst handlar det om frågan om vilken rättslig status meddelandet har eller eventuellt skulle kunna skapa. Utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt har genom sin föredragande, Cot, pekat på faran att meddelandet skulle kunna väcka intrycket att det är ett resultat av en lagstiftningsstrategi och skulle kunna skapa en situation av en tredje rättslig väg. Så kan ett meddelande inte tolkas. Det riktar sig till medlemsländerna, det kommer naturligtvis att diskuteras i parlamentet och rådet, men inte som en lagstiftande rättsakt utan som alltid när kommissionen gör ett meddelande ger det genomslag i de övriga institutionerna.
Den direkta adressaten är medlemsländerna och i meddelandet tydliggörs även att vi inte kan göra bindande föreskrifter för medlemsländerna. Även gentemot er har detta meddelande inte status av en bindande rättsakt, utan det ger en sorts vägledning hur man i svåra frågor angående samhällsomfattande tjänster kan utforma sina egna nationella bestämmelser.
När nu parlamentet i fortsättningen - och van Velzen tycks dela den åsikten - har samma åsikt som utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, att detta meddelande trots allt skulle kunna skapa ett sådant intryck, eftersom det på sätt och vis frammanar detta intryck genom formuleringar som "måste" osv., då kan vi gärna ändra det. Det är inte problemet. Vi kan i ett kompletterande meddelande tydliggöra att meddelande för det första inte har någon rättsligt bindande karaktär och för det andra att vissa formuleringar av den anledningen kommer att ändras, så att detta intryck absolut inte uppstår. Det är ett skenproblem. Men även skenproblem kan skapa problem. Av den anledningen kan vi gärna korrigera det. Det har jag här praktiskt taget redan gjort med denna kommentar.
Sedan kommer frågan: Behöver vi ett direktiv? Behöver vi således en lagstiftande rättsakt och om det behövs när och med vilket innehåll? Dessa frågor kan vi för närvarande inte besvara av två skäl. För det första befinner vi oss inte i den situationen att medlemsstaterna skulle acceptera det - och det säger jag i det här fallet och det med rätta - att man utarbetar ett enhetligt koncept för de samhällsomfattande tjänsterna för hela unionen, eftersom varje medlemsland befinner sig i en specifik situation som inte är jämförbar med övriga medlemsländer.
Som exempel blir det tydligt därigenom att även efter den 1 januari nästa år beräknar nio medlemsländer ingen typ av finansiering av samhällsomfattande tjänster, eftersom det inte är nödvändigt i deras system. Där har nämligen konkurrensen lett till, som de Lassus mycket riktigt påpekar, att en sådan finansiering absolut inte är nödvändig. Jag har redan i början av debatten om de samhällsomfattande tjänsterna påpekat att det moderna telekommunikationssystemet ekonomiskt är så utformat att en täckning helst till alla utgör den ekonomiska meningen med en utbyggnad. Med andra ord, operatören och producenten i en infrastruktur har ett eget ekonomiskt intresse av att helst nå alla och kommer därför inte själv att sky några kostnader för att göra detta.
Jag har tidigare spått, under allmän munterhet från några kolleger som inte kunde föreställa sig det - under tiden kan vi belägga det med hjälp av praktiska exempel - att det kommer att finnas telefonbolag som gratis erbjuder telefoninstallation, nödvändiga apparater och t.o.m. tjänsten, med andra ord telefonsamtalen gratis, utan att räkna med avgifter, eftersom det faktum att de har skapat denna förbindelse till en kund erbjuder dem underlag för annan ekonomisk verksamhet.
Det accepterades å sin sida inte av en stor del. Många har uppfattat det som en utopi, några kanske som ett otidsenligt skämt. Under tiden har det blivit en realitet. Var skall jag då finansiera samhällsomfattande tjänster om det skall ske? Trots det, och Read har uppmärksammat det, har vi så att säga redan som en sorts fångsnät i de direktiv, som vi hittills godkänt och det med rättslig verkan, fastlagt vad som hör till samhällsomfattande tjänster. Definitionen på vad som kan räknas dit är därmed bindande.
Vi har visserligen uppmärksammat att det inte kan gälla en gång för alla och för alla tider. Med teknisk utveckling kan naturligtvis större krav täckas. Vad som i dag är en telefonanslutning för voice telephony , kan redan om fem år vara en anslutning till en allmän utbyggnad, till Internet med alla möjligheter till dataöverföring.
Vi har även uppmärksammat att detta fastställande inte gäller för all framtid, utan att vi alltid kommer och måste ompröva definitionen. Det har vi bestämt vid varje lagstiftande rättsakt. 1999 kommer vi i alla fall göra en total omprövning. Vi har även hittills överhuvud taget inte haft några problem med de samhällsomfattande tjänsterna. Vi har problem med att fastställa avgifter för interconnection , sammankopplingen. Men i dessa frågor har medlemsländerna hittills mer eller mindre hittat riktiga lösningar, och där kan vi med hjälp av direktivet om samtrafik med bindande texter korrigera felaktigheter.
Vi är således inte i samma positionen som de som så att säga måste se på vad medlemsstaterna gör utan påverkansmöjligheter. Att medlemsstater för närvarande vill ha den här friheten det förstår jag. De satsar ju på sin egen utveckling utifrån det egna läget. Finland t.ex. jag har aldrig varit så enig med ett bidrag från en ledamot i Gruppen De gröna som i dag, tack vare det som Schörling sagt. Jag hoppas att det inte kommer att skada henne i hennes grupp, att jag säger det, men hon har ju...
(Tillrop från fru Roth.) Er är jag också överens med ibland men inte så totalt som i dag med Schörling - hon har ju talat mot bakgrund av finska förhållanden. I alla dessa frågor kan man närma sig problemlösningen på två sätt. Antingen genom att ägna sig åt olika farhågor som möjligen alls inte infrias eller genom att man en gång tittar på - kom hit och titta, har en berömd tysk med rätta sagt en gång när han relativt avslappat grep sig an ett problem - vad som verkligen händer i realiteten- I Finland och även i Sverige har avregleringen inte gått i den riktningen att avlägsna regioner erbjudits en sämre tjänst. Eller att det inte finns några samhällsomfattande tjänster alls.
Det kommer att vara på samma sätt i andra länder. Ändå utesluter jag absolut inte att vi, om det kommer problem där, inte skulle kunna agera med stöd av ett lagstiftande förslag. Det har vi ännu aldrig uteslutit, om det skulle dyka upp sådana problem. För närvarande har vi med detta meddelande endast gjort en sak: Vi har uppmanat alla medlemsländer att tiita på vad vi föreslår i detta meddelande, så att de när de utformar sina egna förhållanden kan agera på ett förnuftigt sätt. Det behöver de inte om de vill vara oförnuftiga, men kan om de vill. Jag anser att kommissionen inte kan hindra någon i varje fall inte medlemsländer, som är fria, att göra något helt annat. Det är precis meddelandets rättsliga status.
Vi kommer att ändra de formuleringar som kanske kan ge intrycket av att det skulle röra sig om en bindande rättsakt, så att det inte ger det intrycket. Efter det som jag nu sagt skulle det ju vara omöjligt men trots det kommer vi att göra det. Vi kommer att se hur det hela utvecklar sig. Inom två år kommer vi i alla fall att lägga fram ett betänkande för parlamentet. I övrigt har parlamentet nu med sitt beslut om van Velzens betänkande intagit sin position. Även det har ingen rättslig verkan, men det tydliggör vad parlamentet vill.
Om vi inte vill avskaffa instrumentet meddelande helt, då måste vi stå ut med att kommissionen gör ett meddelande där det står något som parlamentet inte gillar. Då fattar parlamentet ett beslut och säger: Det gillar vi inte överhuvud taget! Och om kommissionen arbetar efter sådana linjer då kommer vi att mycket skarpt vaka över att det inte fortsätter på det viset. Ok, det är institutionernas normala samspel. Jag skulle nu inte bli upprörd varken tillgjort eller naturligt utan ni vet vad som står i vårt meddelande. Medlemsländerna vet det också. Vi kommer att undanröja intrycket att det här handlar om en bindande rättsakt och inom två år tar vi upp det igen.

Van Velzen, W.G.
Fru ordförande! Jag är naturligtvis glad över kommissionärens svar och som alltid är det mycket instruktivt. Jag är också glad över att kommissionären lovar att han är beredd att rätta till de formuleringar som är otydliga. Jag fågade dock även kommissionären om han samtidigt skulle vilja ta med några av de tomrum som jag nämnt, till exempel: vem får leverera de samhällsomfattande tjänsterna, pay and play -principen och hur beräknas framtidsriktade kostnader? Om vi även skulle kunna ta med det på samma gång tror jag att det blir tydligt, inte bara för medlemsstaterna utan framförallt för operators , vad man har att hålla sig till och vilken utgångspunkten är för medlemsstaterna. Jag tror att det är mycket viktigt eftersom vi nu har kommit till en väldigt viktig fas och det i en del medlemsstater finns problem runt finansieringen av de samhällsomfattande tjänsterna. Kanske vill kommissionären ge en reaktion på detta?

Bangemann
Herr van Velzen! Oom ni tillåter, skulle jag vilja säga: Nu uppträder ni något motstridigt. Å ena sidan säger ni, att detta meddelande överhuvd taget inte på något sätt får verka bindande. Då måste vi se upp annars hamnar vi i klistret. Och nu säger ni, att det inte är alldeles fullständigt, eftersom både det och det även hör hit. Jag tror att vi borde låta det vara som det är. Vi kommer att rätta till intrycket som möjligen skulle kunna leda till en feltolkning och kommer i alla fall senast inom två år ha tillfälle att då titta på hur det utvecklats. Jag är också beredd, om ett - låt oss anta det - problem skulle dyka upp, att diskutera med berörda medlemmar om detta, hur man bäst kan undanröja det. Men som sagt, hittills har vi inte haft något sådant fall. Det finns inga problem med de samhällsomfattande tjänsterna. I samtrafiken finns det problem och inom andra marknadssektorer, avgifter m.m. Där finns det en mängd problem men bestämmelserna har vi. Vi har inte ett enda problem med de samhällsomfattande tjänsterna. Och skulle ett problem dyka upp är jag gärna beredd att se vad man kanske ytterligare kan göra för att lösa det. Att man nu komplett skulle skriva ner något som eventuellt nån gång skulle kunna förekomma i någon medlemsstat, det verkar på mig en smula överdrivet. Jag ber er att låta det stanna vid det som jag nu har sagt.

Ordföranden
Tack, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 12.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 17.25 och återupptogs kl. 17.30.)

Frågestund (rådet)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B4-0520/97). Vi skall behandla frågor till rådet.
Fråga nr 1 från María Izquierdo Rojo (H-0591/97)
Angående: Maghreb under Luxemburgs ordförandeskap
Beträffande Maghreb inom ramen för Europa-Medelhavspolitiken, vilka framsteg förutser Luxemburgs ordförandeskap i politiska frågor och säkerhetsfrågor? Håller det inte på att gå utför med Europa-Medelhavspolitiken?

Wohlfart
Ärade ledamöter! Som svar på den första frågan, som handlar om Maghreb och om det sätt på vilket det luxemburgska ordförandeskapet avser att föra ärendet med Europeiska unionen och länderna i denna del av världen framåt, vill jag säga att Europeiska unionen fäster alldeles särskild vikt vid sina förbindelser med dessa länder.
Jag tror mig veta att en lång diskussion nu på morgonen ägnades åt situationen i vissa av dessa länder och i angränsande regioner och jag skulle här vilja göra en kort parentes för att understryka rådets intresse för Maghreb.
Inom ramen för Europeiska unionens gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik följer unionen mycket noga den inre situationen i Maghrebländerna, som är föremål för djupgående analyser vid de möten som arbetsgruppen för Mashrek/Maghreb regelbundet håller. Inom ramen för Europa-Medelhavspolitiken har de bilaterala förbindelserna stärkts genom upprättandet av Barcelonaprocessen. Maghrebländerna spelar en aktiv roll i partnerskapet och har visat prov på sin beslutsamhet att bidra till att nämnda process blir framgångsrik.
Det luxemburgska ordförandeskapet är fast beslutet att fullfölja denna politik för att stärka förbindelserna med Algeriet, Marocko och Tunisien, såväl med hjälp av Barcelonaprocessen som på bilateral nivå. Barcelonaprocessens nästa möte mellan högre tjänstemän med ansvar för säkerhetspolitik kommer att äga rum den 23-24 oktober.
Vad beträffar de bilaterala förbindelserna är de nationella parlamentens ratificering av associeringsavtalet med Tunisien långt framskriden och Europaparlamentet har redan beviljat sitt samtycke. Det är därför möjligt att avtalet kan träda i kraft innan årsskiftet. Under dessa omständigheter är det inte uteslutet att ett ytterligare möte i associeringsrådet EU-Tunisien kan hållas under Luxemburgs ordförandeskap. Detta möte kan ge möjlighet att göra en sammanfattning av läget i fråga om avtalet och i ett vidare perspektiv granska de framtida förbindelserna mellan Tunisien och Europeiska unionen.
Detta möte skulle också ge tillfälle till ett åsiktsutbyte om politiska frågor av gemensamt intresse inom ramen för den politiska dialog som föreskrivs i avtalet.

Izquierdo Rojo
Jag tackar rådets ordförande för den stora välvilja han visat, både i det svar han givit på min fråga och i debatten om Algeriet i dag på förmiddagen. Han hänvisade också till den. Jag vill i första hand tacka Luxemburgs ordförandeskap för den välvilja man visat.
Ni, herr rådsordförande, har hänvisat till några viktiga sammanträden, till några pågående arbeten. Ni borde emellertid också veta att dessa sammanträden inte är tillräckliga och att det på grund av dynamiken inom Europa-Medelhavspolitiken finns många fler möten än åtgärder och händelser. Det inträffar dock dagligen tragedier som inte får lämnas utan svar från vår sida, från de europeiska institutionerna, varken från rådets, kommissionens eller parlamentets sida.
I dag har fler än 20 lik vräkts från en flotte i havet i Gibraltarsund. Denna blodspillan på grund av flottarna är alltför vanliga. Herr rådsordförande, jag skulle, med anledning av den välvilja Luxemburgs ordförandeskap visar, vilja att ni ser till att detta problem uppmärksammas och att ni finner ut någon specifik åtgärd som kan bidra till ett stopp för denna tragedi. Dagens tragedi - man håller just nu på att samla in liken - bör leda till en reaktion, och vi vet, herr rådsordförande, att den effektiva åtgärden mot denna emigration är investeringar: sex industriområden i norra Marocko. Det är detta vi behöver för att kunna tala om en effektiv broms mot detta blodbad. Jag ber er, ta upp detta till behandling. Detta är inte en fråga om tjänstemän eller sammanträden, det handlar om handlingar, och akuta investeringar.

Ordföranden
Jag tackar fru Izquierdo, men låt mig påminna om att tiden för att ställa följdfrågor är en minut och ni nu har talat under dubbelt så lång tid som ni har till ert förfogande. Vi ber er än en gång att hålla er inom den avsatta tiden, eftersom det faktiskt är så att det blir många frågor som Wohlfart inte kan besvara om alla ledamöter i församlingen, som har anföranden att göra, använder dubbelt så lång tid som den avsatta.
Jag lämnar nu ordet till herr Wohlfart för att besvara Izquierdo Rojos omfattande fråga.

Wohlfart
Jag skall försöka ge ett kort men kanske också mer konkret svar.
Jag hade inte tänkt ta upp morgonens diskussion om situationen i Algeriet igen. För att sammanfatta debatten underströk jag att inte bara rådet utan även kommissionen och parlamentet hade en roll att spela och jag anslöt mig till det förslag som framförts av era vänner i Europaparlamentet, nämligen att knyta direkta kontakter med era kolleger i det algeriska parlamentet.
Den algeriska frågan berör oss alla. Ni säger att vi måste handla och att situationen inte förändras genom möten. Jag respekterar ert synsätt, men svarar er att ett brett samförstånd har uppnåtts kring den metod som består i att samla meningsmotståndarna runt ett förhandlingsbord, vilket deltagarna i morgonens debatt också kunde konstatera.
Ni säger att det är nödvändigt att Marocko får investeringar. Jag svarar att jag är av samma uppfattning. Jag har besökt detta land, jag vet att det i och med partnerskapet om associering ställs inför en gigantisk, historisk utmaning. Det är ett land vars ekonomi i dagsläget till 40 % är beroende av jordbruk, ett land som kommer att vilja se frihandelszonen med Europa förverkligas inom de tolv närmaste åren. Självklart behöver landet våra investeringar och gemenskapen och ordförandeskapet kommer att göra allt för att associeringsavtalet med Marocko som nu har undertecknats skall ratificeras av alla medlemsstater med det snaraste.
Jag skulle vilja ta upp ett exempel som jag finner anslående. Förra veckan reste jag med premiärminister Junker till Ukraina, inom ramen för ett besök som omfattade både toppmötet mellan Europeiska unionen och Ukraina och de bilaterala förbindelserna. Investeringarna stod därför på dagordningen. Under presskonferensen frågade en journalist de båda premiärministrarna om de hade ingått något avtal om investeringar. De hade bara haft en timmes överläggningar med varandra! Vad jag vill säga med denna lilla anekdot är att investeringar förvisso är livsviktiga för Marocko, men låt oss först skapa nödvändiga förutsättningar för politisk och ekonomisk stabilitet. Där är vi av samma åsikt. När ett gynnsamt klimat väl har skapats kommer investeringarna att dyka upp i regionen.

von Habsburg
) Herr ordförande, jag är mycket tacksam för det som ni sagt. Jag skulle bara vilja ställa en fråga: Hur bedömer ni läget i Marocko just vad gäller investeringar som ni talade om? Mitt intryck av Marocko är att det är det mest stabila Maghreb-landet och vi behöver det.
För det andra skulle jag vilja fråga er: Hur länge kommer förhandlingarna med Marocko att fortsätta enligt er uppfattning, och när kan Marocko i förhandlingarna hunnit till det läge där Tunisien nu befinner sig? Det är mycket viktigt främst för att vi behöver Marocko. Det är ju grannland till det land som man så att säga upplever som Maghrebs mest explosiva område, nämligen Algeriet.
Min sista fråga: Hur ser ni på möjligheterna att tala med parlamentet där? Men detta parlament representerar ju endast en liten del av befolkningen. Är det inte på tiden att även fråga de mindre grupperna som inte är representerade i parlamentet, eftersom de blev uteslutna?

Wohlfart
Jag skulle vilja besvara von Habsburgs tre frågor genom att allra först ge honom mitt personliga intryck beträffande Marocko. Jag besökte landet i ledningen för en delegation med affärsmän så sent som i juni i år. I likhet med mina följeslagare blev jag mycket överraskad över de satsningar som gjorts för att reformera landets ekonomi och institutioner, även om landet fortfarande ligger efter den nuvarande utvecklingsnivån i Tunisien. Jag tror att landet har goda chanser. Jag fann det även överraskande att ett tiotal företag från Luxemburg deltog i vår delegation - för ett litet land är detta mycket - företag som är beredda att gå i bräschen och delta i ett verkligt partnerskap mellan Marocko och Luxemburg, ett partnerskap som Luxemburgs regering å sin sida kommer att stödja finansiellt för att på bästa sätt främja investeringar i Marocko.
Den andra frågan tror jag delvis är beroende av hur snabbt parlamenten i de olika medlemsstaterna kommer att ratificera avtalet. Detta är mycket viktigt för Marocko. Vi har betonat denna fråga och bemödat oss att få budskapet att gå fram, inte bara i ministerrådet, utan också i alla Europeiska unionens myndigheter. Detta politiska budskap är att partnerskapet nu måste få förverkligas. Jag upprepar att det är min förhoppning att vi före årets utgång kommer att ha fullgjort vår skyldighet gentemot ministerrådet och min bedömning är att Marocko, om villkoren uppfylls, inom fem till sex år kommer att kunna uppnå samma nivå som Tunisien. Tunisien som - vilket också överraskade mig - har uppnått en för regionen helt enastående utvecklingsnivå.
Herr von Habsburg får inte bli ond på mig, men när det gäller hans tredje fråga, som är helt berättigad, tror jag att Europaparlamentets ordförande eller ordföranden i parlamentets utrikesutskott är bättre lämpad att besvara den frågan. Det gäller de kontakter som skall knytas mellan Europaparlamentets ledamöter och parlamentsledamöter och övriga politiska krafter i Algeriet.

Ordföranden
Fråga nr 2 från Felipe Camisón Asensio (H0597/97)
Angående: Randområden och " Europaskatt"
Vad anser rådet beträffande den " Europaskatt" som läggs på landsvägstransport inom Europeiska unionen om att Finland och Spanien ännu inte räknas till randområdena?

Wohlfart
Jag skall försöka besvara Asensios fråga. Först och främst har rådet ingen möjlighet att föregripa resultaten av de pågående diskussionerna om förslaget till direktiv om beskattning av tunga lastbilar för användningen av viss infrastruktur, jag talar alltså om "Europaskatt" .
Rådet är dock angeläget att betona att undantaget från trafikavgift enligt direktiv 93/89/EEG endast medger en tillfällig nedsättning av trafikavgifternas storlek för vissa medlemsstater som missgynnas av sin svaga ekonomiska utveckling och sitt speciella geografiska läge, i förekommande fall förvärrat av politiska konflikter i vissa icke-medlemsstater. Man bör samtidigt notera att begreppet randområde inte förekommer i texten till direktiv 93/89/EEG - som under tiden för övrigt har upphävts av domstolen - vars syfte ju var att hjälpa vissa medlemsstater som missgynnas av sin försenade utveckling eller sitt speciella geografiska läge, detta upprepar jag och den ärade parlamentsledamoten är väl medveten därom.

Camisón Asensio
Herr rådsordförande! Man hade informerat oss i denna församlings utskott att det holländska ordförandeskapet under ministerrådet (transport) i juni månad ställdes inför en mycket förbryllande situation i denna fråga. En av motsägelserna utgjordes av ett förslag att Irland, Portugal och Grekland, beroende på att dessa länder räknas till randområdena, skulle få åtnjuta en tillfällig minskning på 50 % av skatten på användande, "europaskatten" .
Detta är ett förslag som vi visserligen anser vara skäligt och rättvist. Trots detta nekade man i debatterna att ge Finland och Spanien dessa förmåner, eftersom man inte ansåg att dessa länder hör till randområdena. Det är där vi ser motsägelserna. Vi anser det vara orimligt att neka ett land som Spanien att räknas till randområdena, med tanke på att det har en tariffnivå som praktiskt taget ligger i Afrika eller Finland som nästan ligger på Nordpolen.
Vi förväntar oss att Luxemburgs ordförandeskap skall förhandla fram en rimligare lösning.

Wohlfart
Jag skall försöka ge ledamoten ett förhoppningsvis tillfredsställande svar. Vi måste konstatera att rådet (transport) vid sitt möte den 17 juni i år inte lyckades enas kring en kompromiss. Ledamoten har redan berört en del av de svårigheter som gör att politisk konsensus inte varit möjlig, förutom det faktum att det också krävs enhällighet.
Låt mig därför säga så här: det luxemburgska ordförandeskapet har för avsikt att ta bilaterala kontakter på högsta politiska nivå för att komma vidare med frågan. Detta är ett åtagande jag gör på ordförandeskapets och min kollega Delvaux´ vägnar, vilken ansvarar för rådet (transport). Men jag vill också tillägga att ordförandeskapet kommer att föra upp denna fråga på dagordningen i ett rådsmöte först när de bilaterala kontakterna har visat att det finns en verklig politisk vilja att nå en lösning.

Ordföranden
Eftersom de behandlar samma ämne kommer frågorna 3 och 4 att tas upp tillsammans.
Rådet kommer att förklara för oss hur man kan anse att två så olika frågor behandlar samma ämne.
Fråga nr 3 från Jonas Sjöstedt (H-0599/97)
Angående: Asylrätt för EU-medborgare
I Amsterdamfördraget finns det ett protokoll med en speciell artikel (" Enda artikel" , svenska översättningen) som avser att reglera och begränsa möjligheterna för EU-medborgare att få en ansökan om asyl prövad i ett annat EU-land. Den konkreta innebörden av artikeln är omtvistad.
Är det en riktig tolkning av protokollets speciella artikel d att ett medlemsland, trots denna artikel, fritt kan pröva alla asylansökningar i enlighet med nationell praxis? Är det en korrekt tolkning av artikeln att den inte på något sätt begränsar medlemsstaternas rätt att individuellt pröva och bevilja asylansökningar från EU-medborgare? Fråga nr 4 från Ulla Sandbæk (H-0505/97)
Angående: " Maastricht-II-fördraget" och miljögarantin
En användning av miljögarantin (artikel 100a.4) kräver ett godkännande av kommissionen. I och med det nya " Maastricht-II-fördraget" är det kommissionens skyldighet att ta ställning inom sex månader.
Kan rådet redogöra för om medlemsstaterna kommer att kunna använda miljögarantin och därmed införa bättre miljöbestämmelser, under den sex månaders period som kommissionen har på sig för att ta ställning till om medlemsstaten kan använda sig av miljögarantin?
Wohlfart
Herr ordförande! Jag erkänner att det vid första anblicken kan förefalla märkligt, men jag skall försöka tala om varför jag hoppas kunna övertyga parlamentsledamöterna om detta förfarande. Ordförandeskapet har föreslagit ett gemensamt svar på frågorna från Sandbæk och Sjöstedt, som båda handlar om vilken tolkning det är lämpligt att göra av de bestämmelser som fastställdes vid toppmötet i Amsterdam inom ramen för översynen av fördragen. Som ett svar på dessa frågor är det min plikt att understryka att det på detta stadium enligt rådets åsikt är för tidigt att göra en tolkning av protokollet i fråga. Mot den bakgrunden bör man hålla i tankarna att det fördrag till vilket protokollet hör ännu inte har trätt i kraft och därtill fortfarande väntar på att undertecknas, vilket om jag inte tar fel kommer att ske den 2 oktober. Under dessa förhållanden anser rådet att alla uttolkningar av texterna från Amsterdam i dagsläget är olämpliga, så mycket mer som den enda institution som är behörig att tolka fördragstexterna är Europeiska unionens domstol.
Så snart fördraget har signerats och dessutom ratificerats i de olika medlemsstaterna och i vissa medlemsstater även prövats i en folkomröstning, är jag övertygad om att vi kommer att kunna ta upp denna fråga på nytt. För närvarande önskar jag av de skäl jag nyss åberopat inte gå in på detaljer och inlåta mig på ett företag som skulle bli i högsta grad vanskligt.

Sjöstedt
Jag vill tacka för svaret, även om jag tycker att det är helt oacceptabelt att rådet inte vill prata om det fördrag som Europeiska rådet precis har slutit.
Vi är nu inne i en demokratisk process med folkomröstning i några medlemsländer och debatt i parlamenten i andra. Det är då helt centralt och en demokratisk fråga att kunna veta vad det är som man skall besluta om. Då måste rådet vara berett att kunna ge besked när fördraget är otydligt och inte är klart, t.ex. vad gäller flyktingfrågan, dvs. om man både skall begränsa asylrätten och samtidigt ha den kvar.
I går diskuterade jag samma fråga om asylrätten med kommissionen som var beredd att diskutera denna fråga, trots att det är rådet som har tagit beslutet. Kommissionen hänvisade dock till rådet och sade att det självklart är rådet som skall bemöta denna fråga, eftersom det är rådet som är ansvarigt. Därför förväntar jag mig ett svar på frågan.

Wohlfart
Med tanke på att en ratificerings- och folkomröstningsprocess pågår i olika länder måste jag med risk för att göra ledamoten besviken säga att det vore farligt om ordförandeskapet eller rådet redan nu lade fram tolkningar som riskerar att leda till missförstånd i vissa länder.
Eftersom ni nyss nämnde detta vet ni mycket väl att det handlar om en demokratisk process, där parlamenten, och genom folkomröstningar även folken, uppmanas att göra ett politiskt val. Av de skäl jag nyss åberopade är det därför helt olämpligt att rådets ordförandeskap redan nu ger sig i kast med ett försök till tolkning. Jag skall dock inte låta bollen gå tillbaka till er genom att säga att kommissionen bad er att vända er till rådet. Alla i institutionerna har sina befogenheter.
Jag upprepar att rådets ordförandeskap inte har för avsikt att dölja vad det månde vara, och likafullt önskar jag att denna debatt skall uppskjutas till efter ratificeringen, som kommer att ge oss de pusselbitar vi behöver. Men som gammal parlamentariker förstår jag att det ibland är väldigt svårt att få ett otillfredsställande svar.

Sandbæk
Det är så att jag ställt denna fråga just därför att vi skall ha folkomröstning i Danmark och därför att jag skall ut bland väljarna och förklara vad det står i Amsterdamfördraget, och när de fått veta det, då kan de besluta hur de ska rösta. Jag måste alltså säga att jag frågat rådet, som ju borde ha en förhandstolkning av texten - eftersom det faktiskt är rådet som skrivit den - men att man i rådet säger att man inte visste vad som menades med texten. Dessutom måste jag ju också säga till mina väljare: ni måste köpa grisen i säcken. Jag kan inte förklara för er vad rådet har skrivit. Rådet vill inte förklara för er vad de har skrivit. De menar att ni skall ut och rösta i en folkomröstning helt i det blå, eftersom de anser att ni skall ha tillräcklig tilltro till dem och räkna med att texten säkerligen kommer att tolkas i bästa mening. Det är fullständigt orimligt att folk skall rösta om något som man inte ens kan få en förhandstolkning av. Det är inte bara så att man skriver det på ett sätt så att det inte kan förstås, utan man vägrar därefter att förklara betydelsen inför en folkomröstning.

Wohlfart
Jag måste säga att parlamentsledamotens andra påstående tilltalar mig mycket mer än det första. Hon säger att vi inte var beredda att tolka texterna, samtidigt som hon började med att säga att vi agerade som om vi inte kunde texterna. Det är en nyansskillnad jag noterar i förbifarten.
Fru Sandbaek, ni har mitt fulla förtroende. Ni har säkert läst texterna och vet att tolka dem lika bra som jag, om inte bättre. Därför är jag säker på att ni kommer att göra en riktig behandling, eftersom ni är en ledamot som respekterar sina väljare. Jag är övertygad om att väljarna inte kommer att tvingas köpa "katten i säcken" .

Ordföranden
Jag ber att få tacka herr Wohlfart. Jag tror att ordförandeskapets inställning är tydlig, men Lindqvist har begärt att få ställa en följdfråga. Jag kommer att ge honom ordet eftersom arbetsordningen ger mig möjlighet därtill, men jag vill påminna om att en förlängning av en debatt som alltid leder till samma svar är till men för den tid vi har avsatt för övriga frågor. Jag lämnar nu ordet till herr Lindqvist för en följdfråga.

Lindqvist
Jag måste säga att jag också är förvånad över att man inte får något svar från rådet. Att svara att det är för tidigt eller att det är olämpligt, eller att det dessutom kan vara farligt är ju ett mycket underligt sätt att bemöta frågor från parlamentariker som i sitt respektive hemland skall diskutera dessa frågor eventuellt inför en folkomröstning. Hur skall vi förfara när vi får samma typ av frågor av allmänheten när vi inte kan få minsta besked från ordföranden i rådet?
Jag blir minst sagt bekymrad. Jag tror att det gäller många med mig. Jag har förstått att vi inte får något svar i dag. Jag noterar att det tydligen kommer att vara så fram till dess att medlemsländerna har haft sina eventuella folkomröstningar och tagit sina ja- eller nej-beslut i de nationella parlamenten, dvs. vi får inget besked förrän debatten i respektive medlemsstat är över. Så har jag uppfattat svaret. Jag är mycket bekymrad och ledsen över detta svar från rådet.

Wohlfart
För att använda Sandbæks uttryck om katten märker jag att vi skulle kunna fortsätta den här katt-och-råtta-leken ytterligare en timme i den här frågan.
Jag vill dock inte ersätta demokratiskt valda parlamentsledamöter i de nationella parlamenten och jag har förtroende för deras förmåga att tolka texterna i den form dessa har antagits. De kommer även att göra en behandling av texten och alltså även övertyga sina väljare.
Det är för övrigt även av respekt för era väljare som jag i egenskap av rådets ordförande inte önskar uppträda som domare och därigenom ersätta de nationella parlamenten och de olika regeringarna.

Ordföranden
Fråga nr 5 från Hans Lindqvist (H-0606/97)
Angående: EU: s strukturfonder
I Agenda 2000 föreslås att mål 6-området skall upphöra som enskilt stödområde och gå in under mål 1. " Speciella arrangemang" skall skapas för berörda områden.
Vilka följder kommer denna ändring att få för Sverige i fråga om stöd från EU: s strukturfonder?

Wohlfart
Rådets behandling av kommissionens meddelande Agenda 2000 har precis påbörjats.
Som ni vet mina damer och herrar åhörde rådet vid sitt möte den 22 juli i år ett anförande av kommissionens ordförande Santer om Agenda 2000, samt kommissionens yttranden om ansökarländerna.
Vid detta tillfälle enades rådet om att vid sitt nästa möte, som faktiskt ägde rum i måndags, genomföra en första debatt om de allmänna riktlinjerna för dessa frågor sammantagna. Rådet uttryckte i synnerhet sitt stöd för ordförandeskapets sätt att sköta handläggningen av dessa olika ärenden.
I enlighet med Europeiska rådets slutsatser i Amsterdam kommer rådet att genomföra en ingående granskning av ärendena ifråga och lägga fram en detaljerad rapport för Europeiska rådet i Luxemburg i december.
Vi anser att det i detta skede skulle vara förhastat att uttala någon som helst ståndpunkt om frågan rörande reformen av unionens strukturpolitik, som för övrigt bara utgör en del av åtgärdspaketet i dess helhet.

Lindqvist
Tack för svaret. Sverige och Finland fick ju ett särskilt, nytt mål i strukturfonderna i samband med medlemskapsförhandlingarna, nämligen mål 6. Det tillkom för att den norra delen av Europa, där vi bor, har mycket gles befolkning och hade speciella motiv för att få extra stöd. Nu föreslås det i Agenda 2000 att mål 6-området som specifikt område för stöd skall försvinna, dvs. just detta som bland annat Sverige förhandlat sig fram till. Det skall ingå i mål 1-området. I de dokument som finns att tillgå står det att man genom speciella arrangemang skall se till att stödet utgår ungefär som tidigare, men alltså under mål 1.
Nu finns det förslag från svenska myndigheter som säkert har samband med EU om att man skall göra hela norra Sverige till ett stort stödområde, vilket kommer att innebära att det som ursprungligen var stödområden för speciella glesbygder kommer att få det svårare att få pengar. Osäkerheten är stor, och jag skulle därför väldigt gärna vilja ha ett något mer tydligt svar än det svar jag har fått.

Wohlfart
Allra först vill jag säga att de båda delegationerna från de länder som ledamot Lindqvist nyss nämnde, vid det första åsiktsutbytet i rådet (allmänna frågor) i sina anföranden meddelade de bekymmer de delar med ledamoten. I sin följdfråga berörde han redan själv frågan om slopandet av mål 6, det vill säga förslaget från kommissionen, som i sitt meddelande om Agenda 2000 i kapitlet om ekonomisk och social sammanhållning föreslår att det nuvarande antalet mål skall minskas till tre, varav två regionala mål och ett horisontellt mål för mänskliga resurser, av skäl som sammanhänger med urvalskriterier och effektivitet. I förslaget sägs också att områden som för närvarande är berättigade till stöd enligt mål 6 och som inte skulle vara berättigade till stöd enligt mål 1 torde komma i åtnjutande av särskilda arrangemang.
Rådet har i dagsläget ännu inte lagt fast sin handlingslinje. När det gäller de olika aspekter som sammanhänger med Agenda 2000 har vi fastställt vår arbetsmetod, som består i att undanröja de olika problem som förekommer inom olika områden, särskilt i fråga om strukturfonderna. Därefter kommer vi att föreslå att man på högsta beslutsnivå, det vill säga på ministernivå, i de olika råden - Ekofinrådet och övriga - som ansvarar för förberedelserna inför toppmötet i Luxemburg i möjligaste mån skall beakta önskemål från olika medlemsstater, i medvetande om att en linje håller på att ta form, som för närvarande tycks mig relativt tydlig och som går ut på att en bred majoritet av medlemsstaterna inte vill överskrida det budgettak på 1, 27 % som har beslutats fram till år 2006.
Det finns dock många andra frågor som förtjänar ett svar och ordförandeskapet är i färd att ta i tu med denna uppgift. Detta är också ett av målen för de olika informella råden, som ibland kan påskynda utvecklingen, vilket Lindqvist känner till. Hur som helst kommer vi att ta i tu med att försöka träffa en överenskommelsepå rådsnivå.

Ordföranden
Eftersom frågeställarna är frånvarande bortfaller frågorna nr 6 och 7.
Fråga nr 8 från Imaz San Miguel utgår.
Fråga nr 9 från Hugh McMahon (H-0614/97)
Angående: Philoxenia 1997-2000 (Europeisk turism)
Avser det luxemburgiska ordförandeskapet att sträva efter att Philoxeniaprogrammet för europeisk turism antas under tiden det innehar ordförandeskapet?

Wohlfart
Vad beträffar antagandet av programmet för att främja europeisk turism kommer rådets arbetsgrupp som upprättats för detta ändamål redan i morgon att återuppta sitt arbete.
Det mål som eftersträvas är mycket riktigt att nå fram till en överenskommelse om innehållet i detta program före utgången av december 1997, alltså före årets slut, och ordförandeskapet har för avsikt att som rättslig grund lägga fram ett dokument som kommer att beakta de diskussioner som fram till nu har förts i rådet.
Så snart denna överenskommelse har uppnåtts, planerar ordförandeskapet att sammankalla ett rådsmöte om turism, för att gå vidare med att anta programmet i fråga och slutligt fastställa vilka åtgärder som skall främjas inom sektorn för turism. Dessa åtgärder skall huvudsakligen syfta mot de mål som fått tillräckligt stöd i rådet, exempelvis informationsutveckling och samarbete mellan berörda aktörer.

McMahon
Jag vill tacka rådets ordförande för ett mycket fullständigt svar. Han kanske vill klargöra en sak för mig. Kommer den konferens som ska genomföras att äga rum under det luxemburgska ordförandeskapet eller det brittiska ordförandeskapet?

Wohlfart
Jag skall försöka, men herr McMahon är en specialist på allt som har att göra med frågestunden. Ärade ledamot, jag vill påstå att detta inte enbart beror på ordförandeskapet, utan även på vad vissa medlemsstater vill, som fram till nu har varit mycket noga med att följa subsidiaritetsprincipen.
Antingen lyckas det luxemburgska ordförandeskapet göra detta, om politisk enighet kan nås, eller så får vi förlita oss på att det brittiska ordförandeskapet kan lösa frågan.

Ordföranden
Följande frågor och svar kommer att bli ännu kortare eftersom Sören Wibe, frågeställare av fråga nr 10 inte är närvarande. Så är också fallet med Watson, frågeställare av fråga nr 11. Jag kan heller inte se Alavanos, frågeställare av fråga nr 12. Vi går därför vidare till fråga nr 13. Jag ser just nu herr Wibe. Herr Wohlfart, jag föreslår att ni först svarar fru Jensen som redan var här och därefter tar vi upp herr Wibes fråga eftersom vi nu har turen att han kommit, om ni tycker att det blir bra.
Fråga nr 13 från Kirsten Jensen (H-0635/97)
Angående: Situationen i Burma
Vilka politiska slutsatser ämnar rådet dra av det, att Burma blivit medlem i ASEAN?

Wohlfart
Herr ordförande, mina damer och herrar! Mitt svar på ledamotens fråga kommer att bli något längre än det föregående.
Vad beträffar de politiska slutsatser rådet ämnar dra av att Burma blivit medlem i ASEAN, kan jag upplysa ledamöterna om att rådet (allmänna frågor) den 26 juni i år drog följande slutsatser - något som alla säkert redan vet.
Rådet undersökte hur vissa länders medlemsskap i ASEAN, och då främst Burmas, inverkar på Europeiska unionen. Rådet underströk att den försämrade situationen på området mänskliga rättigheter i Burma allvarligt oroar Europeiska unionen.
Vid flera tillfällen har Europeiska unionen uttryckt sin oro över händelserna i Burma och helt nyligen, den 30 maj, antog Europeiska unionen på årsdagen av 1990 års val ett uttalande i vilket man främst uppmanade State Law and Order Restoration Council , vanligtvis kallat SLORC, att vid detta tillfälle frige de fängslade personerna och inleda en verklig dialog med de grupper som stöder demokrati. Dessutom uppmanade rådet SLORC att inom kort acceptera att en särskild FN-rapportör skulle få besöka landet.
Rådet betonade vidare att det fäster stor vikt vid att förstärka och fördjupa förbindelserna EU-ASEAN, i enlighet med slutsatserna från ministermötet mellan Europeiska unionen och ASEAN-länderna som hölls i Singapor i februari 1997.
Rådet bekräftade att EU håller fast vid dialogen mellan EU och ASEAN, främst i fråga om mänskliga rättigheter och demokratiska principer. Rådet hoppas att Burmas anslutning till ASEAN skall bidra till att främja dessa för Burma grundläggande värden. Det anser att dialogen mellan EU och ASEAN kan ge tillfälle att undersöka situationen i landet.
Med hänsyn till att rådande omständigheter föranlett Europeiska unionen att förlänga sin gemensamma ståndpunkt under en sexmånadersperiod samt uppskjuta förhandlingsstarten beträffande Burmas eventuella anslutning till samarbetsavtalet mellan EG och ASEAN, anser rådet att Burmas deltagande i ministermötena inom ramen för ASEAN: s Post-ministerial Conference (PMC) och ASEAN: s regionala forum (ARF) inte i förväg kan vara avgörande för om landet skall behålla sin observatörsstatus i EU-ASEAN: s nästa gemensamma samarbetskommitté som kommer att samlas i november 1997 eller i andra möten inom den institutionella ramen mellan EU och ASEAN.
Rådet har bekräftat att Burmas medlemskap i ASEAN inte automatiskt innebär att landet skall bli medlem i Asia-Europe Meeting , dvs. i ASEM.
När det gäller eventuellt antagande av nya åtgärder riktade mot Burma har rådet enats om att återkomma till frågan inom kort och granska den utifrån resultaten av ministermötena, ASEAN (Regional Forum post ministerial meeting) och hur situationen utvecklas. Denna ståndpunkt meddelades ASEAN av Poos, ordförande i Europeiska unionens råd, vid organisationens post ministerial conference i Kuala Lumpur den 28 juli i år.

Kirsten Jensen
Jag vill tacka rådets ordförande för det utmärkta svaret, men jag har ändå ett par saker jag gärna skulle vilja fråga honom om. Finns det positiva tecken i denna kritiska dialog? Hur går utvecklingen av våra handelsförbindelser i området? Befinner vi oss politiskt sett inte i själva verket i en situation som påminner om de tidigare förbindelserna med Sydafrika, då det var apartheid där, där Europa som tur var - om än lite sent - insåg att det krävdes en oändlig stark påtryckning för att förhållandena i landet skulle förändras. Det är de mänskliga rättigheterna som står som måltavla. Det är demokratin som står som måltavla. Och som ni vet oroar de folkvaldas situation i Burma detta parlament oändligt mycket. Jag tänker på att ni använder ord som "uppmanat att" , "kräver svar" och liknande. Detta är kanske lite väl diplomatiskt med tanke på att situationen är så allvarlig som den är.

Wohlfart
Jag hoppas ledamoten ursäktar om jag varit alltför diplomatisk. I vanliga fall har jag i Luxemburg inte något rykte om mig att vara särskilt diplomatisk, eftersom jag alltid har en viss benägenhet att säga vad jag tycker. För att besvara era frågor skall jag därför fatta mig kort.
När det gäller framstegen för de mänskliga rättigheterna i själva Burma, tror jag tyvärr att de är mycket små.
Vidare skulle jag bli mycket glad om ni ville ställa er fråga om handelsutbytet till kommissionen. Jag är inte kapabel att ge er de siffror ni efterlyser. Inte för att jag inte vill, utan för att verkligheten är sådan.
När det så gäller er fråga om Sydafrika som berör frågan om att öka påtryckningarna, tror jag mig för egen del kunna påstå att moroten och piskan, som denna politik kallades under åren 90-91, har burit frukt. Även om den till en början kritiserades hårt, eftersom våra vänner i AVS - jag minns ett ministermöte där denna politik ifrågasattes - tror jag att den till sist bar frukt. Jag hoppas att detsamma kommer att kunna sägas om det land ni ömmar för.

Ordföranden
Herr rådsordförande, mina damer och herrar! Låt mig göra en generös tolkning av arbetsordningen för att låta rådets ordförande svara på fråga nr 10, dvs. att vi går tillbaka lite grand. Det handlar här om frågan från Sören Wibe, som nu anlänt. Jag ber er därför, om så är möjligt, besvara denna fråga.
Fråga nr 10 från Sören Wibe (H-0618/97)
Angående demokratins utveckling i Europa
På papperet är i dag samtliga stater i Europa demokratier, vilket är ur historiskt perspektiv helt unikt. Det finns dock en gradskillnad vad gäller fungerande demokratier, demokratiska fri- och rättigheter, rättssäkerhet m.m. och synas staterna närmare finns det stora brister i vissa länder. De länder som har de största bristerna är i nuläget Kroatien och Vitryssland. De har visserligen presidenter valda i demokratisk ordning. Men kontrollen av TV och radio har varit sådan att bara ett budskap - den sittande presidentmaktens - har nått ut till väljarna. Väljarna har inte getts någon skolning i vad demokrati innebär. De har levt under auktoritärt styre hela sitt liv och vet inte vilka rättigheter de har och hur de skall bete sig för att ifrågasätta politiska budskap.
Frågan är vad som kan göras för att sätta press på de regimer i Europa som styr sina länder auktoritärt och genom sträng kontroll av media.
Har rådet diskuterat diplomatiska protester och ekonomisk isolering av de stater, t.ex. Kroatien och Vitryssland, som inte respekterar de grundläggande demokratiska fri- och rättigheter som måste råda i demokratiernas Europa?

Wohlfart
Ni kan känna er helt lugna mina damer och herrar, rådets ordförande är flexibel i fråga om det förfarande som föreslås av ordföranden. Frågan är verkligen mycket viktig och jag har full förståelse för parlamentsledamöter som har mycket att göra. Jag var själv ledamot för några år sedan. Därför fogar jag mig gärna i detta arrangemang.
När det gäller de problem som tas upp av Sören Wibe tror jag att en fråga om demokratins utveckling i Europa förtjänar ett adekvat svar från rådet.
För det första vill jag lugna herr Wibe beträffande respekten för demokrati och mänskliga rättigheter, som fortfarande hör till kärnan i de grundläggande principer som Europeiska unionen försvarar och som rådet är särskilt uppmärksam på. I båda de fall som nämns, Vitryssland och Kroatien, liksom i övriga länder där dessa värden hotas, bemödar sig rådet att vaksamt och beslutsamt utöva sitt inflytande för att så långt som möjligt främja de demokratiska värdena.
Jag skulle vilja gå närmare in på situationen i Vitryssland. Rådet följer med stark oro situationens utveckling i republiken Vitryssland och har aktivt förbundit sig att utöva sitt inflytande på landets myndigheter för att de skall återupprätta full respekt för internationellt accepterade demokratiska skick och principer samt för mediernas frihet.
En undersökningskommission från Europeiska unionen under ledning av en före detta justitieminister i Nederländerna skickades brådskande till Vitryssland i januari i år för att undersöka om grundlagsomröstningen 1996 genomförts enligt lagen, skapa sig en uppfattning om huruvida principerna om delade maktbefogenheter respekterades samt fastställa om oppositionen och media var utsatta för trakasserier.
Kommissionen konstaterade i dessa avseenden allvarliga konstitutionella och politiska oegentligheter i Vitryssland. Med beaktande av kommissionens slutsatser fastställde rådet i februari i år den övergripande strategi som skall omfatta de framtida förbindelserna mellan Europeiska unionen och Vitryssland. I april antog rådet dessutom ett kritiskt uttalande och påminde om att samarbetet mellan Europeiska unionen och Vitryssland inte kunde fortsätta om inte Vitryssland verkligen vinnlade sig om att upprätta ett politiskt system som följer internationellt respekterade normer.
Vidare uppmanade rådet regimen i Vitryssland att respektera sitt åtagande att inleda överläggningar med den trettonde valda Högsta Sovjet, för att genomföra en verklig delning av maktbefogenheterna och inleda en dialog i dessa frågor inom ramen för en tredelad arbetsgrupp bestående av företrädare för Vitrysslands regering, trettonde Högsta Sovjet och experter från Europeiska unionen, Europarådet och OSSE.
Rådet tvingades dock vid sitt möte den 15 september, det vill säga i måndags, konstatera att det under de senaste månaderna inte skett några som helst framsteg i fråga om politiska och ekonomiska reformer i Vitryssland och att den politiska och konstitutionella situationen samt de fortsatta kränkningarna av de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna - i synnerhet mediernas frihet - fortfarande är mycket oroande.
Rådet har följaktligen beslutat att vidta följande åtgärder. För det första, att tills vidare avbryta unionens delatagande i den tredelade arbetsgruppen. För det andra, att vägra stödja Vitrysslands medlemskap i Europarådet. För det tredje, att vägra sluta interimsavtalet och partnerskaps- och samarbetsavtalet. För det fjärde, att begränsa de bilaterala kontakterna på ministernivå. För det femte, att frysa gemenskapens och medlemsstaternas program för tekniskt bistånd, dock med undantag för humanitära, regionala projekt och projekt som direkt stöder demokratiseringsprocessen.
Och nu till Kroatien. I april i år antog rådet slutsatser om att tillämpa villkorlighet i syfte att utarbeta en sammanhängande strategi för Europeiska unionen, som skall vara tillämplig på förbindelserna med de länder i sydöstra Europa som inte har ingått associeringsavtal med Europeiska unionen, i detta fall Bosnien-Hercegovina, Kroatien, republiken Jugoslavien, före detta jugoslaviska republiken Makedonien samt Albanien.
För att stärka fred och stabilitet i regionen och bidra till dess ekonomiska återhämtning har Europeiska unionen för avsikt att utveckla bilaterala förbindelser med länderna i regionen, i ett ramverk som främjar demokrati, rättsstaten, strängare normer på området mänskliga rättigheter och minoriteternas rättigheter, övergång till marknadsekonomi och ett förstärkt samarbete mellan dessa länder.
I den till slutsatserna fogade bilagan har rådet inkluderat olika faktorer för att undersöka att villkoren uppfylls avseende respekten för de demokratiska principerna, de mänskliga rättigheterna, rättsstaten, respekten för och skyddet av minoriteterna samt övergången till marknadsekonomi. Rådet har uttryckligen inkluderat yttrandefriheten i denna förteckning, inbegripet de oberoende medierna.
Herr ordförande, ärade ledamöter, jag kan försäkra er att Europeiska unionen på nära håll följer och regelbundet utvärderar de framsteg som genomförs i länderna i regionen, inbegripet Kroatien, för att uppfylla kraven på villkorlighet. Såsom rådet bekräftade vid sammanträdet i Amsterdam den 16 och 17 juni är strikt iakttagande av respekten för de mänskliga rättigheterna och för minoriteternas rättigheter i alla länder fortfarande ett väsentligt villkor för att förbindelserna mellan Europeiska unionen och Kroatien skall förbättras, vilket även gäller rätten för tvångsförflyttade och flyktingar att återvända hem.
Ett stegvist genomförande av de villkor som specificeras i slutsatserna av den 29 april skulle göra det möjligt att gradvis stärka förbindelserna, naturligtvis under förutsättning av en politisk och ekonomisk utvärdering som skall vara heltäckande och kontinuerlig. Varje land skall därvid bedömas för sig, så även Kroatien. För övrigt fortsätter Europeiska unionen att uppmana Kroatien och övriga länder i regionen att respektera grundläggande friheter och demokratiska rättigheter, som enligt vår åsikt skall råda i europeiska demokratier.

Wibe
Jag vill först och främst tacka för den generositet som har visats mig. Trots att jag kom försent, så får jag både svar och dessutom replik. Jag vill också tacka rådsordföranden för svaret som jag tycker var mycket uttömmande. Vad beträffar planerna för Vitryssland så kände jag faktiskt inte till de detaljerna.
Det är ju uppenbart att vi där också har visat våra " ekonomiska muskler" för att sätta press på regimen. Jag tror egentligen att det är det språk som Vitrysslands härskare förstår. En sak kunde jag dock inte uppfatta av ert svar och har därför en liten följdfråga: Har vi något ekonomiskt påtryckningsmedel på regimen i Kroatien?

Wohlfart
I detta större perspektiv tror jag mig vid två eller tre tillfällen har betonat begreppet villkorlighet. Jag tryckte också på det förhållande att de länder i Sydeuropa som inte har ingått något associeringsavtal med Europeiska unionen, främst Bosnien-Hercegovina och Kroatien, därigenom underordnas denna villkorlighet, som naturligtvis även omfattar handelsförbindelser.

Posselt
Herr ordförande! Kroatien är en ung demokrati som dessutom fortfarande lider av sviterna efter ett krig. Säkert finns det mycket att förbättra där. Jag anser det emellertid otillåtligt att stoppa det i samma fack som Vitryssland, en diktatur. Jag skulle framför allt här vilja säga att herr rådsordförande med rätta har hänvisat till de mänskliga rättigheterna och minoriteternas rättigheter - jag är själv en stor försvarare av minoriteternas rättigheter - men han gjorde det på just den dagen, när en av de största medlemsländerna inom Europeiska unionen förklarade att det inte tänkte ratificera Europarådets konvention om de mänskliga rättigheterna. Vi måste se upp så att vi inte hamnar i en dubbelbottnad situation och därmed driver dubbelmoral. Jag anser att det i varje fall är viktigt - jag var föredragande för associeringsavtalet med Slovenien - att vi snart associerar Kroatien. Just slovenierna, som upplever spänningar med Kroatien, har sagt att ett närmande och en bindning av Kroatien till EU också är i detta lands intresse.

Wohlfart
I all korthet vill jag säga att jag fullständigt delar den ärade parlamentsledamotens synsätt, i det han gör åtskillnad mellan Vitryssland och Kroatien. Den skillnaden existerar även i rådets ögon. Här tror jag att vi är överens.

Ordföranden
Tack herr Wohlfart.
Eftersom frågeställaren är frånvarande bortfaller fråga nr 11.
Herr Wohlfart! Det är farligt att skapa prejudikat och ni och jag har här tillsammans skapat ett prejudikat. Det är nu så att vi har äran att ha herr Alavanos bland oss, som formulerat fråga nr 12, som enligt den kronologiska ordningen och en strikt syn på arbetsordningen skulle bortfallit. Jag föreslår er emellertid, eftersom vi redan gjort ett undantag, att vi gör ett andra och ber er ha vänligheten att besvara denna fråga.
Fråga nr 12 från Alexandros Alavanos (H-0632/97):
Angående: Gemensam förklaring från Turkiet och " Nordcyperns turkiska republik"
Den 19 juli undertecknade Turkiet och den så kallade " Nordcyperns turkiska republik" en gemensam förklaring som innehåller följande profetior:
Vid varje internationell sammankomst som rör Cypern skall också representanter för " Nordcyperns turkiska republik" ingå i den turkiska representationen. För detta ändamål kommer ett ramavtal mellan de två " staterna" att ingås och ett samarbetsprotokoll mellan utrikesministrarna undertecknas.
För att förhindra att " den nordcypriotiska republikens" ekonomi skall påverkas av orättvisa handelsförbud kommer Turkiet och " Nordcyperns turkiska republik" att bilda en ekonomisk och statsfinansiell sammanslutning.
Jag vill fråga rådet om följande:
Kommer rådet att, när och om det blir aktuellt, godkänna en turkisk delegation i vilken representanter för " Nordcyperns turkiska republik" ingår? Och vad tänker rådet göra för att förbudet mot import av handelsprodukter från den ockuperade delen av Cypern skall fortsätta att gälla på den gemensamma marknaden?

Wohlfart
Eftersom vi båda bär ansvaret för detta förfarande skall jag förfara på samma sätt med Alavanos fråga.
För det första strävar unionen i den cypriotiska frågan efter att uppfylla två mål som är både klara och avgränsade. Å ena sidan lägger unionen stor vikt vid den cypriotiska frågan, i enlighet med Förenta nationernas säkerhetsråds resolutioner om en federation indelad i två zoner och med gemenskaplig målsättning. Å andra sidan verkar unionen för att Cypern skall bli medlem av Europeiska unionen.
Ordförandeskapet är för sin del fortfarande fast beslutet att på väsentligt sätt bidra till att finna en lösning på den cypriotiska frågan. Jag vill gärna påpeka för ledamoten att ordförandeskapet nyligen, i slutet av augusti, gjorde ett besök i Aten och Ankara. Ordförandeskapets representant för Cypern kommer noga att följa hur situationen utvecklas från dag till dag.
Herr ordförande, låt mig i detta sammanhang med kraft understryka att Europeiska unionen endast erkänner en regering, som givetvis är republiken Cyperns regering.
Vad beträffar handeln med den norra delen av Cypern vill jag erinra om domstolens dom av den 5 juli 1994 som bekräftar att certifikat från norra delen av Cypern inte kan godtas. Med tanke på genomförandet av tullunionen med Turkiet har rådet och kommissionen åtagit sig att iaktta vaksamhet för att undvika all omdirigering av handel eller andra brott mot gemenskapens regelverk - inklusive domstolens rättspraxis - som kan bli följden av den rådande situationen på den norra delen av Cypern.
Ett faktiskt genomförande av avtalet om ett associeringsråd, som undertecknades av den turkiske utrikesministern och de självutnämnda myndigheterna på norra Cypern den 7 augusti, skulle kräva att man på allvar tog situationen i nytt beaktande och skulle i alla händelser få mer övergripande politska konsekvenser, såsom jag nyss förklarat.

Alavanos
Herr ordförande! Jag tackar både för att ni skapat möjligheterna för att min fråga skall diskuteras och för den klokhet med vilken både ni och ministern bemött den. Jag tackar även ministern för det fullständiga och väldigt positiva svar han gav min fråga. Vid detta tillfälle skulle jag vilja framställa en fråga som har med denna att göra, mer specifikt vill jag framställa det faktum att Ankara i förra veckan bestämde att inga skepp med Cyperns flagga, Cyperns demokratis flagga, får anlöpa landets hamnar. Skepp med Cyperns demokratis flagga, det vill säga ett land vilket är kopplat till Europeiska unionen, ett land som håller på att bli medlem i Europeiska unionen, får alltså från och med förra veckan inte närma sig de turkiska hamnarna. Fram till för några dagar fick de det. Anser ni att denna åtgärd är i tulluniones anda och respektfull mot de grundläggande principer som bestämmer den?

Wohlfart
Med reservation för kompletterande upplysningar från berörda myndigheter är det vi nyss fått veta helt och hållet oacceptabelt om det visar sig riktigt.

Ordföranden
Fråga nummer 14 från Christine Oddy (H-0638/97)
Angående: Lönnmord på Sri Lanka
Känner rådet till lönnmordet på A Thangathurai, ledamot av Sri Lankas parlament och ledande aktivist i den tamilska förenade befrielsefronten TUFL, en organisation som arbetar för icke våld i politiken?
Vad tänker rådet göra för att försöka pressa fram en fredlig lösning på den upptrappning av våldet som just nu karaktäriserar situationen på Sri Lanka?

Wohlfart
I egenskap av rådets ordförande noterar jag det stadigvarande intresse den ärade ledamoten visar för situationen på Sri Lanka, i synnerhet i fråga om respekten eller snarare bristen på respekt för de mänskliga rättigheterna. Rådet har emellertid ännu inte fått kännedom om de tragiska och beklagansvärda händelser som ledamoten nämner i sin fråga.
Vad beträffar Europeiska unionens ståndpunkt avseende inbördeskriget på Sri Lanka kan ledamoten med fördel ta del av svaren på de frågor hon själv ställde under sammanträdesperioderna i maj och juli.

Oddy
Jag tackar rådets ordförande för hans vänliga yttranden och för hans deltagande. Situationen förbättras emellertid inte. Grymheter äger rum på båda sidor hela tiden och civilbefolkningen kommer i kläm. Skulle rådets ordföranden kunda begagna sig av sina goda förbindelser för att underlätta någon sorts politisk fredsprocess på hög nivå, kanske genom att utnyttja Mary Robinson, som nu är Förenta nationernas representant för mänskliga rättigheter?

Wohlfart
När jag nyss läste upp svaret på frågan från Oddy, kunde jag konstatera att nästan alla ärenden vi i dag behandlat, såväl förklaringarna som de frågor jag fått att besvara, handlar om våld, terrorism, brott mot de mänskliga rättigheterna. Jag finner detta oerhört smärtsamt.
När det gäller Oddys förslag skulle vi kunna undersöka möjligheten att uppdra åt Mary Robinson att skicka en delegation med uppgift att främja ett närmande mellan de båda parterna och få ett slut på den konflikt som härjar i landet. Jag är helt öppen för detta förslag. I egenskap av rådets ordförande skall jag förresten träffa Robinson i samband med Förenta nationernas årliga ssession i New York. Detta blir en av de frågor vi kommer att diskutera. Jag tackar för ert förslag.

Ordföranden
Fråga nr 15 från Richard Howitt (H-0646/97)
Angående: Regional representation vid möten
Kan rådet ange vid hur många tillfällen, och i samband med vilka frågor, som regionala myndigheter snarare än ett lands centrala regering har varit representerade vid rådets möten sedan Maastrichtfördraget ratificerades? Kan rådet, mot bakgrund av såväl den nuvarande trenden i Storbritannien med ökat självstyre för Skottland och Wales som förslaget att inrätta regionala kammare i England, bekräfta att det ställer sig positivt till att företrädare för regionala myndigheter och inte regeringsrepresentanter deltar i dess officiella möten?

Wohlfart
Mitt svar ser ut som följer. Utan att det påverkar tillämpningen av artikel 146 första stycket i EG-fördraget som föreskriver att rådet skall bestå av en företrädare för varje medlemsstat på ministernivå, i detta fall en minister med befogenhet att fatta bindande beslut för denna medlemsstats regering, och fastställer reglerna för det beslutsmässiga antal som kräver ett minsta antal närvarande i rådet för att en omröstning skall kunna ske, åligger det varje rådsmedlem att sammanställa sin delegation på det sätt han eller hon finner lämpligt.
På ministernivå får följaktligen en medlemsstat enligt artikel 146 låta sig företrädas av en regional minister, naturligtvis under förutsättning att denne har befogenhet att fatta bindande beslut för ifrågavarande medlemsstats regering.

Howitt
Jag tycker inte att jag fick så mycket av detaljinformation i det svaret, som jag kanske hoppades på när jag ställde frågan. Vi vet naturligtvis att så väl den belgiska som den tyska medlemmen av Europeiska unionen låtit ministrar från regionala myndigheter i sina egna länder medverka i rådets sammanträden. En undersökning bör kanske göras för att ta reda på hur många gånger detta sker för dessa medlemsstater, eller för andra, för att visa att regionala myndigheter kan spela en roll i Europeiska unionen, för att få ner våra beslut närmare medborgaren och för att förbättra vårt beslutsfattande.
I samband med det och min fråga, som jag noterade att rådets ordföranden inte berörde, skulle han nu välkomna det beslut som fattats i Skottland genom folkomröstningen att stödja ett skotskt parlament? En folkomröstning hålls i Wales i morgon, där folket kommer att få möjlighet att besluta om att skapa en egen församling. Kommer han att förena sig med mig i ett välkomnande därav och kommer han att hålla med mig om att detta visar att Förenade kungarikets länder och regioner slutligen tar sina platser i regionernas Europa i besittning?

Wohlfart
Inte bara på Förenade kungarikets regionala karta, herr ordförande. Det gläder mig att kunna förse den ärade ledamoten med ytterligare en upplysning, i fråga om regionala ministrars deltagande i rådets sammanträden. Eftersom detta deltagande existerar, varför inte utsträcka det till att även omfatta övriga regioner, beroende på de olika suveräna medlemsstaternas önskemål?
Sedan fördraget om upprättandet av Europeiska unionen trädde i kraft har två av rådsmedlemmarnas delegationer vid trettio tillfällen bestått uteslutande av en eller flera regionala ministrar. Vid 37 tillfällen har en eller flera federala ministrar haft sällskap av regionala ministrar. Vid dessa 67 tillfällen var rådskonstellationerna de följande: kultur, utbildning, industri, ungdomsfrågor, civilskydd, forskning, transport samt arbetsmarknads- och socialfrågor.

McMahon
Jag skulle vilja tacka rådets ordförande för hans mycket uttömliga svar. Som den enda skotska ledamoten närvarande, och en som röstat dubbelt Ja i folkomröstningen förra veckan, skulle jag vilja säga att vi är särskilt intresserade, i synnerhet som det rör ett område som han inte nämnde, nämligen fiske. Tre fjärdedel av Förenade kungarikets fisk landas i Skottland. Fiske är en av de befogenheter som kommer att läggas på ett skotskt parlament. Så situationen kommer att bli den att inom jordbruket och fisket kommer befogenheter att flyttas från det nationella parlamentet till det skotska parlamentet. Så vad skulle rådets ordförande tycka om en skotsk fiskeriminister - som inte nödvändigtvis skulle tillhöra samma parti som Förenade kungarikets regering - som medverkade i fiskeri- och jordbruksråden?

Ordföranden
Tack så mycket herr McMahon.
Jag lämnar nu ordet till herr Wohlfart för att besvara McMahons fråga, om han vill förstås.

Wohlfart
En mycket intressant fråga! Jag måste tillstå att jag inte är någon fiskare, men jag tror att frågan höjer sig över fritidsfiskets nivå. Om det finns en överenskommelse mellan landets regering och den framtida regionala myndigheten, så varför inte? Om maktbefogenheterna förskjuts till förmån för vår framtida skotska kollega som kommer att ansvara för fiskefrågorna, ser jag inga problem i det, även om han tillhör ett annat parti än premiärministern. Jag vet inte. Hur som helst skulle demokratins regler få avgöra.

Ordförande
Fråga nr 16 från Bernd Posselt (H-0648/97)
Angående: Tjeckiens anslutning till EU
Trots Europaavtalet och trots sin strävan efter anslutning till unionen ämnar Tjeckien fortsatt hindra utlänningar, dvs. även unionsmedborgare, från att köpa fast egendom. Landet ämnar inte heller tillåta unionsmedborgare att anskaffa jordbruksfastigheter i samband med privatiseringen.
Vad anser ordförandeskapet om detta, i synnerhet med beaktande av att annorlunda villkor uppställdes för Slovenien i associationsavtalet, och hur är denna attityd förenlig med strategin inför anslutningen?

Wohlfart
De frågor som den ärade parlamentsledamoten tar upp beträffande möjligheten för utländska medborgare att köpa fast egendom och jordbruksfastgheter i Tjeckien behandlades vid förhandlingarna om ingåendet av ett Europaavtal om associering med detta land. På begäran från den tjeckiska parten accepterade gemenskapsparten att till kapitlet om etableringsrätt (artikel 45 och framåt) foga ett visst antal undantag från den allmänna principen om nationell behandling som Tjeckien skall bevilja bolag och medborgare från gemenskapen.
Sålunda tillhör innehav, användning, försäljning och uthyrning av fast egendom de undantag som Tjeckien i bilaga 16b beviljats fram till övergångsperiodens slut och till dess att avtalet träder i kraft.
Vad beträffar köp och försäljning av jordbruksfastigheter och skog tillhör detta undantagen i bilaga 16c, vilka har permanent karaktär. Det bör för övrigt noteras att liknande klausuler finns i de Europaavtal om associering som ingåtts med andra länder i Central- och Östeuropa.
När det så gäller utsikterna för Tjeckiens anslutning till unionen kommer de nödvändiga besluten om utvidgningsprocessen i dess helhet i enlighet med slutsatserna från toppmötet i Amsterdam att fattas av Europeiska rådet i Luxemburg i december, på grundval av en detaljerad rapport från rådet (allmänna frågor) om yttrandena över anslutningansökningarna, samt på grundval av Agenda 2000. Rådet noterar ledamotens anmärkningar och lovar att beakta dem under förhandlingarna om anslutning.

Posselt
Tack herr ordförande, för det mycket precisa svaret. Jag skulle bara vilja säga att Slovenien fick en specialregel i associationsavtalet och jag tror att en regel som man diskuterar i inträdesförhandlingarna väl knappast kan vara kvar efter Sloveniens associering. Man borde inte här operera med två olika rättigheter. Det är en punkt som jag skulle vilja ta upp.
Den andra är en konkret fråga, om en medlemsstat eller flera medlemsstater har tagit upp detta problem i rådet eller om det kommer att ske först i Luxemburg?

Wohlfart
När det gäller Slovenien har en annan lösning tillämpats. Vidare är problemen enligt rådets mening liknande när det gäller Tjeckien och övriga länder som har ingått associeringsavtal; de uppträder bara i olika sammanhang.
Följaktligen kräver de olika lösningar i sakfrågan. Jag tror att detta är det första jag bygger min bedömning på. Vad beträffar frågan huruvida andra delegationer redan har dryftat det problem ni nämner i er följdfråga i rådet (allmänna frågor), måste jag erkänna att jag inte deltar i alla möten i rådet (allmänna frågor). Så vitt jag vet har emellertid detta problem ännu inte diskuterats.

Ordföranden
Eftersom frågeställaren är frånvarande bortfaller fråga nr 17.
Fråga nr 18 från Bertel Haarder (H-0658/97)
Angående: Bedrägeri i samband med EU: s finansiella intressen
Medlemsstaterna är skyldiga att rapportera om oegentligheter i samband med förvaltningen av EU: s finansiella intressen och det är deras fulla ansvar att driva in belopp som betalats ut orättmätigt. I samband med indrivningen av belopp som betalats ut orättmätigt visar erfarenheten att medlemsstaterna inte lever upp till denna förpliktelse.
Hur vill rådet förklara det faktum att endast en tredjedel av de belopp som härrör från bedrägerifall från tiden före 1993 hittills har betalats tillbaka till EU? Är inte detta ett uttryck för förakt för fördragets artikel 209a?
Kommer rådet att garantera att det inte läggs några hinder i vägen för kommissionen att använda alla till buds stående medel för att driva in dessa skuldbelopp?

Wohlfart
Vid granskningen av årsrapporten för 1996 och av kommissionens arbetsprogram för 1997-1998 på området skydd av gemenskapernas finansiella intressen och bedrägeribekämpning, ansåg rådet att indrivningen av de felaktigt utbetalda beloppen är en väsentlig del av en effektiv bedrägeribekämpningspolitik och följaktligen utgör ett prioriterat mål syftande till att sänka den avgift skattebetalarna erlägger.
Av detta skäl har rådet uppmanat kommissionen att i samråd med medlemsstaterna utreda på vilket sätt det är möjligt att påskynda dessa indrivningar. Rådet har vidare vid flera tillfällen betonat behovet av att förstärka samarbetet mellan kommissionen och behöriga myndigheter i medlemsstaterna i syfte att uppnå detta mål och effektivisera politiken för att spåra bedrägerier.

Haarder
Det är ju en helt fantastisk situation vi har. Rådet har gång på gång talat om att vi skall bekämpa bedrägerierna inom unionen och så visar det sig att nästan alla länder undviker att hjälpa till med bedrägeribekämpningen, och att de inte hjälper till att betala tillbaka de orättmätigt utbetalda pengarna till unionen. Jag ställer frågan eftersom jag vet att kommissionär Anita Gradin känner sig mycket ensam i denna fråga. Hon känner inte att hon får stöd från rådet och därför vill jag gärna fråga er herr Wohlfart följande: Kan ni lova att ni under Luxemburgs ordförandeskap tar upp denna fråga vid ett eller annat tillfälle och håller ett dundrande tal till ministrarna där ni ber dem att gå hem och se till så att de pengar man är skyldig unionen betalas tillbaka. Detta är då det minsta man kan begära om man överhuvudtaget skall tala om att bekämpa bedrägerierna.

Wohlfart
 Herr Haarder överskattar något mina befogenheter att agera skatteindrivare på ministernivå. Jag skall dock bemöda mig att tillfredsställa honom vad beträffar rådets avsikter, eftersom jag tror detta är en fråga som inte enbart intresserar Europaparlamentet och kommissionen, utan också våra skattebetalare. Jag vill då först åberopa mig på de slutsatser som antogs av rådet (ekofin). Jag har dokumentet med mig och jag kan försäkra herr Haarder att det innehåller saker som delvis borde tillfredsställa honom. Men eftersom tiden är knapp kommer jag inte att läsa upp det nu. Jag kan emellertid lämna det till Haarder och samtidigt påminna om att vår luxemburgske premiärminister Jean-Claude Juncker även är finansminister. Såsom jag känner honom kommer han inte att tveka att göra problemet med indrivningen av bedrägerierna till en av sina käpphästar, så mycket mer som han nyligen uppdragit åt en ledamot i Luxemburgs parlament att sammanställa en uttömmande rapport om skattebedrägerierna i vårt land.

Ordföranden
Fråga nr 19 från Concepció Ferrer (H-0670/97)
Angående: Iakttagande av sociala bestämmelser
Ad Melkert, social- och arbetsmarknadsminister, föreslog möjligheten att två dagar före Europeiska rådets möte i juni hålla ett möte i Genève för EU: s social- och arbetsmarknadsministrar och deras motsvarigheter i Asien för att behandla frågan om iakttagande av sociala bestämmelser och om en utvidgning av ILO: s kontrollförfaranden, i enlighet med Singapore-avtalen.
Kan rådet ange om detta möte någonsin hölls? Om ja, vilka blev resultaten av detta möte?

Wohlfart
Jag kan informera den ärade ledamoten om att Ad Melkert i sin egenskap av ordförande för rådet (arbetsmarknads- och sociala frågor) mycket riktigt sammanträffade med företrädare för vissa asiatiska länder i Genève den 10 juni 1997, i anslutning till WTO-konferensen. Huvudtemat för åsiktsutbytet vid detta tillfälle var iakttagandet av internationella bestämmelser i arbetslivet. Herr Melkert redogjorde för dessa diskussioner inför sina kolleger i rådet den 27 juni och underströk behovet av sådana kontakter. Det bestämdes att liknande möten skall hållas i framtiden.

Ferrer
Herr ordförande i rådet! Jag tackar för Ert svar. Vad som händer är att man, med tanke på den betydelse detta parlament givit och alltjämt ger uppfyllandet av de sociala miniminormer som ILO rekommenderar och i den utsträckning dessa sociala normer är kopplade till respekten för de grundläggande rättigheterna, fackföreningsfriheten, bortskaffandet av tvångs- och barnarbete, borde begära att denna dialog förs vidare, att man inte helt enkelt nöjer sig med information och utbyte av synpunkter, utan att det verkligen blir en bestämd insats. Detta därför att det är just här vi kan vara trogna ett av våra grundläggande mål, som är att arbeta för respekten för de mänskliga rättigheterna och försvara den europeiska sociala modellen. Vi skall heller inte glömma skyddet av många av våra arbetares arbetsplatser, eftersom detta är orsaken eller en av orsakerna till omlokaliseringen av våra företag.

Wohlfart
Jag förstår utmärkt väl de argument som framförs av den ärade ledamoten. Hon åberopar främst straffarbete och barnarbete, som ofta utförs under avskyvärda sociala förhållanden. Slutligen tar hon upp risken för att denna illojala konkurrens skall leda till utlokalisering, främst beroende på frånvaron av sociala minimibestämmelser för den internationella handeln, detta som brukar kallas social dumping och som orsakas av att de internationella arbetslivsbestämmelserna är alltför disparata.
Vid detta tillfälle handlade det om en första kontakt av sonderande karaktär, för att låta alla parter bekanta sig med de aktuella frågeställningarna. Jag tror att det är i allas intresse att gå vidare på området, som för övrigt är mycket känsligt. Jag vill nämna något om stämningen under detta WTO: s första ministermöte i Singapore. Den sociala dumpingen och åsidosättandet av sociala minimibestämmelser inom viktiga områden stod i centrum för debatten och trots att flera industriländer insisterade, var det omöjligt att uppmana ordföranden för WTO att göra ett uttalande inför ministrarna.
När vi tar upp sociala minimibestämmelser och social dumping är det nämligen många utvecklingsländer som bollar tillbaka frågan och säger: "Ni vill gärna vinkla problemen på det här sättet, men i själva verket ägnar ni er åt ren och skär protektionism" .
Jag nämner detta exempel för att ni skall förstå vidden av det problem vi står inför och den helt och hållet globala dimension som den sociala fråga rymmer. Rådet är likafullt fast beslutet att fortsätta sina ansträngningar inom ramen för en strukturerad dialog, i enlighet med era önskemål.

Ordföranden
Eftersom frågeställarna är frånvarande bortfaller frågorna nr 20 och 21.
Jag förklarar härmed frågestunden för avslutad.
(Sammanträdet avbröts klockan 18.59 och återupptogs klockan 21.00.)

11.Grönbok om handel
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningsordningen är betänkandet (A4-0254/97) av Garosci för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om förslag till rådets resolution om grönbok om handel (KOM(96)0530 - C4-0464/96).

Garosci
Herr ordförande, herr kommissionär! Den här kvällen är helt och hållet min, eller den kommer kanske snarare att helt och hållet ägnas åt handeln och jag tror att det är en fråga som verkligen är förtjänt av detta särskilda sammanträde, som skall ägnas åt distributionssystemet och kommissionens grönbok.
Grönboken om handel avslutades i slutet av 1996 efter närmare två års förberedelser. Det är ett viktigt dokument av främst två anledningar: det är den första samlade text från någon av de europeiska institutionerna som behandlar ett område som alltid har underskattas och som har varit lite känt till alla delar, en sektor som har bidragit mycket och som fortfarande kan bidra mycket till ekonomin och samhället, en sektor som hade förtjänat att behandlas och analyseras för länge sedan i sin helhet och med avseende på sina potentiella möjligheter. Denna försummelse har lett till att vi har missat enorma möjligheter vad gäller företagande och sysselsättning.
Det räcker med ett fåtal siffror för att påminna om handelssektorns värde. Det är den näst största arbetsgivaren inom Europeiska unionen: med 4, 5 miljoner handelsföretag, en tredjedel av samtliga europeiska företag, av vilka 95 procent har minst tio anställda, 22 miljoner direkta arbetstillfällen, 16 procent av den europeiska arbetsstyrkan, 55 procent av de anställda inom detaljhandeln utgörs av kvinnor, 3, 4 miljoner detaljhandelsföretag som sysselsätter 15 miljoner personer, 1, 1 miljoner grossistföretag med 7 miljoner anställda och med 13 procent av den europeiska ekonomins förädlingsvärde.
Grönboken är följaktligen resultatet av en politisk och operativ uppmärksamhet riktad mot handeln. En uppmärksamhet som från och med 1994 har berört även gemenskapens institutioner som fram till den tidpunkten varit mer uppmärksamma på andra ekonomiska sektorer och andra företagsfrågor och verkligen inte främjat handeln och de små och medelstora företagen.
Det är just i form av små och medelstora företag som handeln är som mest spridd och det är tack vare uppmärksamheten och det ökande engagemanget från GD XXIII som man äntligen har kommit fram till ett dokument som analyserar och utvärderar möjligheterna och tillståndet inom den näst största ekonomiska sektorn i Europeiska unionen.
GD XXIII bör, just på grund av sina behörighetsområden - handel, turism, små och medelstora företag - förstärkas, på samma sätt som de sektorer som GD XXIII ägnar sig åt får ökad betydelse, för att man skall kunna hålla en kontinuerlig kontakt med de omistliga konsultativa organ som representerar handeln - Ekonomiska och sociala kommittén, Kommittén för handel och distribution - och även dessa bör förstärkas vad gäller antalet medlemmar, just för att göra det möjligt för varje medlemsstat och varje företagstyp att vara företrädd i Europa inom denna sektor som är av så stor betydelse för den framtida samhällsekonomin.
Det står ställt utom allt tvivel att handeln har ett värde i samhället som få andra sektorer har. Det är runt kaféet, affären, den lilla butiken som människor alltid har samlats, och fortfarande i stadskärnorna och i kommersiella centra sjuder det av ett rikt och varierat liv. Och här har vi en anledning, som också grönboken pekar på, att följa och rikta uppmärksamhet och resurser mot alla de olika typerna av kommersiell distribution.
Det är til syvende og sisdt konsumenten som väljer inköpsställe bland de olika möjligheter som marknaden erbjuder: litet, medelstort eller stort, specialiserat eller generellt, traditionellt eller snabbköp, i kvarteret eller utanför staden. Valet beror på de olika sociala tillhörigheterna: unga, gamla, familjer, ensamstående, etc. Handeln har en skyldighet att erbjuda alla dessa grupper ett alternativ, att till och med försöka föregripa och tolka förändringarna hos slutkonsumenten som har rätt att hitta alla dessa olika typer av distributionskanaler.
Låt mig göra en snabb lista över de sektorer som berörs av handeln och frågor där handeln måste förklara var den står. Jag tänker på sammanslutningar av operatörer inom handelssektorn, framför allt de små och medelstora, ett bättre förhållande mellan grossistled och detaljister, märkesindustrins funktion, den industriella och agrara industrins roll i allmänhet, synergin med turism och tjänster, den tekniska utvecklingen, spridningen av elektronisk handel, den internationella utmaningen och handelsföretagens betydelse, återskapandet av de historiska stadskärnorna genom ett bättre anpassat urbant utvecklingsprogram, skyddet av miljön - även via miljövänligare förpackningar och effektivare logistiksystem - direktförsäljning, rättvis och solidarisk handel, ökningen av nya och moderna typer av handel, franchising, postorderförsäljning.
I och med grönboken har man riktat en uppmaning till alla institutioner, offentliga och privata, och till aktörerna på marknaden, små och stora, att inleda en diskussion med syftet att inom två år kunna skapa en definitiv vitbok.
De olika medlemsstaternas regeringar, som är så olika och som skyddas av subsidiaritetsprincipen, borde vara de första att anamma synpunkterna i grönboken för att i görligaste mån skapa ett övergripande program för hur handeln skall bedrivas i det egna landet. Om de ekonomiska och sociala förändringar som har inletts inte skulle räcka till borde de i morgon, senast i övermorgon, börja tänka i termer av en enhetlig europeiska valuta, ett instrument som enbart kommer att bli framgångsrikt om det fullständigt och så snabbt som möjligt accepteras och får stöd av den kommersiella sfären.
Den europeiska medborgaren kommer i sin roll av konsument inte att träffa på euron i bankerna, utan framför allt i affärer, stormarknader, resebyråer, restauranger och där han eller hon hittar en företagare, en funktionär, en kassör som är redo att förklara hur den gemensamma valutan fungerar. Och ju kortare tiden blir som det tar att begripa den gemensamma valutan, desto lägre kommer kostnaderna att bli för att införa den, kostnader som absolut inte får läggas på den enskilde konsumentens axlar. Det är just mot konsumenten som varje dag miljoner företagare och deras medarbetare riktar alla sina ansträngningar i arbetet med produkter och tjänster som kommer allt närmare en marknad i förändring.

Ordföranden
Herr Garosci! Jag respekterade er möda och lät er överskrida er tid, då vi har vissa marginaler i dag, men jag skulle vilja att vi inte överdrev.

Randzio-Plath
Herr ordförande! Föredraganden har med rätta påpekat att handelssektorn blivit försummad, men att man inte borde underskatta denna sektors betydelse, varken ur ekonomisk eller ur sysselsättningssynpunkt. Siffrorna, som han nämnde, 4, 5 miljoner handelsföretag med 22 miljoner arbetstillfällen, som i genomsnitt skapar 13 % värdestegringen inom EU, imponerar och ger oss anledning till eftertanke, inte minst med tanke på att Europeiska kommissionen i sitt sysselsättningsbetänkande från förra året konstaterar att sysselsättningen även stagnerar inom denna sektor.
Av den anledningen måste utvecklingen hos de mindre och medelstora företagen inom handeln observeras noga Mer och mer måste dessa vika undan för större handelsföretag och -kedjor. Slutligen vet vi att de små och medelstora företagen är de som sörjer för sysselsättningen och det gäller inte bara inom industrisektorn utan även inom handeln.
Av den anledningen måste vi fortsätta att uppmärksamma situationen inom handeln och fundera över vilka strategier som bör utvecklas inom detta område. Slutligen är handelssektorn av central betydelse både för den inre marknaden och för Europeiska unionens utrikesförbindelser. Jag anser att grönboken inte tillräckligt går in på skillnaderna inom handelssektorn. Tillåt mig en anmärkning i detta sammanhang: Efter så lång tid och efter så lång erfarenhet skulle det ha varit lämpligt att inte först lägga fram en grönbok utan en vitbok. Vad det handlar om är inte erfarenheterna som mycket bra presenterades i grönboken om handel utan det handlar egentligen om behovet av handling på europeisk nivå.
Parallellt med moderniseringen av detaljhandeln, problemet med elektronisk handel, även det kommer fram mycket bra i föredragandens betänkande, handlar det helt enkelt om en framtidsorientering inom denna sektor. Av den anledningen skulle jag egentligen ha önskat att man i grönboken mycket bättre hade funderat över aktivitetsmöjligheter i stället för att huvudsakligen inskränka sig till analyser. I det senaste betänkande har flera aspekter kommit till korta. Just i spåren av en förtroendekris, som vi nu i ögonblicket kan konstatera inom nästan alla näringslivssektorer på den inre marknaden, har handeln en särskild betydelse. Frågan om den inre marknaden är ju naturligtvis ett viktigt element för tillväxt och sysselsättning.
Strukturomvandling, förändringar på grund av iinformationssamhället, över huvud taget de nya teknologierna, men även konkurrensförlust och att försörjning som hittills täckt större områden nu försvinner genom koncentrationsprocessen, särskilt inom detaljhandeln, har förändrat handeln inom Europeiska unionen. Vi måste reagera på dessa förändringar. Vi behöver veta vad vi egentligen vill åstadkomma på detta område. Den starka utvecklingen av handelscentra på grönområden utanför orterna, som för det mesta planeras av stora handelskedjor, kan absolut inte bara ses positivt som en form av försörjningsreglering utan skall även bedömas kritiskt. Til syvende og sidst - som redan sagts - måste flera små handelsföretag stänga. De dör ut. Inte bara i närheten av städerna utan även och framför allt ute i glesbygden. Med rätta pekar utskottet för regionalpolitik på problemen som framför allt uppstår i försummade regioner.
Såtillvida måste vi hitta nya svar på de utmaningar, som har uppstått i samband med produktionsutflyttningen, med produktionens internationalisering, utvecklingen i städer och på landsbygden, men även genom trafiken och miljöskyddet. Handelsföretagens ökande marknadsandelar har ytterligare förstärkt denna tendens. Med rätta följer den inre marknaden på den ena sidan målet med marknadsintegrationen. Den nya handlingsplanen för den inre marknaden understryker detta, men dessutom bör snedvridande konkurrens på marknaden undvikas och konkurrensens möjligheter öka.
Handeln spelar en allt större roll i kopplingen mellan produktion och avsättning. Den ökning och öppenhet i konkurrensen som eftersträvas inom den inre marknaden kan få motsatt verkan när handelskedjor och sammanslagningar av dessa ökar. Och det är något som inte ligger i linje med den inre marknaden och dess utveckling.
Helt riktigt ger vi också handeln nya uppgifter. Det gäller framför allt den ekologiska och sociala dimensionen, men även konsumentskydd. Ur konkurrensskäl måste märkningsskyldigheten inom Europa regleras rättsligt med bindande verkan. Här finns det ingen plats för subsidiaritet. Att förbättra den ekologiska dimensionen är oundvikligt, det gäller även för den sociala dimensionen, speciellt med tanke på det prekära sysselsättningsläget, som främst drabbar kvinnor.
Låt mig här göra en anmärkning vad gäller handeln och dess betydelse för Europeiska unionens framtid. Vi vet att införandet av euron kommer inom kort. I det fallet kommer handeln faktiskt att få lika stor betydelse som den finansiella tjänstesektorn - som föredraganden påpekat. Dess uppgifter kommer att bli enorma, eftersom den kommer att ha direkta kundkontakter och det här finns praktiska frågeställningar att lösa. Vi får inte lämna handeln ensam med sina kostnader. Å andra sidan kommer det att vara viktigt att just av konsumentskyddsskäl ålägga handeln vissa prismärkningsskyldigheter med dubbel prismärkning, som visserligen av företagsekonomiska skäl måste lösas så att handeln kan klara de krav som den ställs inför.
Jag skulle i varje fall vilja be kommissionen att så snabbt som möjligt och i vid utsträckning integrera handelssektorn i handlingsplanen för den inre marknaden och i programmen och idéerna för att stödja mindre och medelstora företag samt att stödja den genom särskilda initiativ.

Peijs
Herr ordförande! Sektorns omfattning har redan skisserats. Jag skall inte upprepa det igen. Det finns dock få sektorer med så mycket dynamik som handelssektorn och då vill jag till exempel nämna utvecklingen inom den elektroniska handeln. I Förenta staterna går utvecklingen snabbare än i Europa. Ändå börjar de första förskjutningarna av mönstren att märkas, särskilt i handeln med skivor och böcker. Till den elektroniska handeln hör även ett nytt betalningssystem som måste få både kundernas och företagens förtroende för att bli framgångsrikt, och utan det förtroendet kommer företagen inte att göra några investeringar. Måhända kan kommissionen också göra något för att skapa en grund för det förtroendet . När det gäller kommersiell distribution talar vi om en sektor full av motstridigheter. Vi talar om stora varuhuskedjor, vi talar om detaljhandelskedjor, vi talar om franchise -kedjor och om egna företagare som håller sig upprätt tack vare slående kvalitet och specialisering och som ibland går samman, till exempel i inköpsbolag. Men även den egne företagaren måste bearbeta jättelika förändringar i betalningssystemen såsom till exempel euron och den elektroniska plånboken. Sektorn måste klara av den mest invecklade lagstiftningen i världen när det gäller bland annat livsmedelshygien, miljö och framförallt konkurrensen, tillsammans med våra nationella bestämmelser för bekämpning av karteller. Samarbete mellan de sista egna företagarna gör vi helst så svårt om möjligt.
Administrativa skyldigheter och skatteförpliktelser, tänk till exempel på momsen, har nästan blivit outhärdliga. Alla erkänner att denna sektor skulle ha nytta av ett nytt momssystem. Kan kommissionären tala om ifall det gjorts framsteg med problemen med medlemsstaterna på detta område, vilka hittills hindrat ett införande av det nya systemet? Det är en hel del.
Det har hittills inte funnits någon europeisk syn på vad som händer på marknaden och på den kraftigt förändrade marknadsställningen ute på fältet, där producenter och distributionssektorn själv, i en reaktion på varandra, går samman i ständigt växlande sammanslutningar för att upprätthålla sina inbördes positioner i förhandlingar om pris, kvalitet och hyllutrymme för sina märken i varuhusen. Med avseende på den maktställningen tror jag för övrigt, och jag skulle vilja fästa kommissionärens uppmärksamhet på detta, att i ett land som Nederländerna till exempel blir det bara några få kedjor över. Där ser man alltså att den fria konkurrensen till sist ändå resulterar i monopol, vilket naturligtvis aldrig kan ha varit meningen.
Med euron får alla mycket att göra. Den här sektorn får dock oproportionerligt mycket. Distributionssektorn kommer att vara den naturliga platsen att få euron i omlopp, där den gamla valutan tas in och där många anpassningar måste göras utan att det blir fråga om en icke-förtjänsteffekt som vid import- och exportföretag, varigenom kostnaderna för handeln blir oproportionerliga. Jag vill därför be kommissionen att hos medlemsstaterna insistera på att de från och med år 1999 möjliggör skatteavsättningar och utvidgade avdragsposter. Subventioner är för byråkratiskt: inte ett öre kommer att hamna i den riskvillige företagarens plånbok. Jag tror inte på subventioner.
Det vilar även ett stort socialt krav på distributionssektorn. Christa Randzio-Plath har redan tagit upp det. Man ser hur utsträckta landsbygdsområden och folktomma stadsdelar förlorar sin dräglighet genom att de unga försvinner och att det gröna försvinner, genom förslumning och osäkerhet. Sektorns ekonomiska grund försvinner på det viset. De kraftigt växlande konsumentpreferenserna sköter resten. Gamla och barnfamiljer får bära följderna av detta. Kanske kommer dock de nya formerna av distribution, som till exempel den elektroniska handeln, att ge detta en lösning.
Med beaktande av allt detta och med bedömande av det tryck som egna företagare utsätts för, måste jag säga att kommissionen skänker denna så viktiga och dynamiska sektor alldeles för lite uppmärksamhet. Det tog många år innan kommissionen överhuvudtaget ville prata med denna sektor. Och fortfarande informeras sektorn, på kommissionens villkor, vid av kommissionen inrättade förhandlingar, CCD. Det var bra när sektorn europeiskt sett fortfarande låg i sin linda. Men nu har sektorn blivit fullvuxen. Kommissionär, behandla också sektorn som en vuxen, behandla den som den är. Kommissionen måste också ändra om i sitt eget hus för att kunna betjäna denna sektor, som ständigt fungerar allt mer europeiskt, på ett bra sätt och leda den på ett bra sätt. Det innebär en anpassning av GD XXIII.

Gasòliba i Böhm
Herr ordförande! Jag skulle å min grupps vägnar vilja understryka betydelsen av vår kollega Riccardo Garoscis betänkande, som vi ger vårt reservationslösa stöd. Jag vill också uttrycka min tillfredsställelse över att kommissionen börjat visa handelssektorn allt mer uppmärksamhet, vilket utarbetandet av denna grönbok om handel visar.
I det betänkande vi i dag behandlar avslöjas de kvantitativa och kvalitativa dimensionerna i handelssektorn i ekonomierna inom Europeiska unionen. Den intensiva ändring våra ekonomier drabbats av och den egentliga utvecklingen i alla framstående ekonomier, medför uppenbarligen en allt större roll för tjänstesektorn och däri utgör handeln en nyckelroll. Vi känner mycket väl till detta. I mitt land, i Katalonien, har vi ett talesätt som lyder: "handel är livet" (" el comercio es vida" ). Med det vill vi säga att handeln är en drivande kraft i den ekonomiska aktiviteten. Den är uppenbarligen den viktigaste avsättningsmöjligheten för tillverkande företag. Den är också en mycket viktig del och en grundsten i våra ekonomier samtidigt som den har en mycket viktig social betydelse, vilket visas i grönboken - och understryks i Garoscis betänkande - inom sysselsättningsområdet och främjandet av privata initiativ, som normalt börjar med initiativ från små och medelstora företag. Handeln är en regenererande faktor - som Peijs sa - både på landsbygden och i tätbefolkade områden.
Det finns alltså 10 punkter - som jag inte behöver citera här, men som jag ändå hade förberett att kommentera - som skulle kunna sammanfattas i tre huvudpunkter: för det första de positiva effekter som handeln har på samhället av i dag och utvecklingen av ekonomier som våra - de utvecklade europeiska ekonomierna - för det andra behovet av att - och här är Europeiska kommissionens åtgärder väsentliga - bidra till handelssektorns anpassning till en mycket intensiv och dynamisk omvandling, och för det tredje behovet av att skapa kopplingar mellan Europeiska unionens program - framför allt tillämpningen av strukturfonderna - och kapaciteten inom handelssektorn.
Eftersom jag inte vill missbruka ordförandens tålamod, har jag sammanfattat de tio punkter jag förberett i dessa tre grundläggande punkter.

Ribeiro
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Det finns punkter i detta betänkande som jag har nöjet att kunna instämma med, eftersom de förefaller mig relevanta. För det första är det ett betänkande som riktar uppmärksamheten på handelns betydelse som nätverk för sociala förbindelser, som bör behandlas utifrån ett globalt perspektiv på de ekonomiska förbindelserna, i beaktandet av de produktiva, regionala och sociala nedgångarna och miljöförsämringen.
Det är i detta perspektiv som jag vill understryka den lokala handelns betydelse för den ekonomiska och sociala sammanhållningen och bekräfta mitt stöd till punkt 18 och vad som däri begärs, framför allt vad gäller information till berörda, som är mycket eller lite rutinerade i de kringelkrokar som omgärdar möjligheterna att få tillgång till de gemenskapsfonder de kan dra nytta av och som kommer att vara oumbärliga för att de svagaste länkarna i ett nätverk som kan undvaras ska kunna stå emot i en konkurrensdynamik som kan liknas vid en "ångvält" .
Av samma skäl välkomnar jag också påpekandet om handelns kulturella funktion, såsom detta görs i punkt 45, och som jag tror ändå borde riktas i än större utsträckning mot den lokala handelns roll i den ekonomiska och sociala sammanhållningen, eftersom det inte finns något så kulturellt avkarakteriserande som koloniserade stormarknader. Alla med pretentionen att vara det största i något område i staden, i regionen, i landet, iberiska halvön, i Europa eller i världen. Och som för att kunna bli så stora, så stora på någon plats, är de alla likadana efter olika skalor och sväljer den lokala handeln, sväljer medborgarna med sin uppenbara storhet och bedrägligt finansiella enkelhet.
Eftersom det finns så många positiva saker att säga om detta betänkande är jag rädd att inte kunna ta mig från en oas av goda synpunkter till den ökande utflyttning som följer av att allt skall underställas de finansiella lagarna och mekanismerna och det, som man också kan hitta i betänkandet om man funderar vidare på tanken - som för mig framstår som motsägelsefullt - att handelssektorn kan, eller till och med borde, fungera som ett instrument för att sprida kunskapen om euron, den gemensamma valutan.
Detta motsatsförhållande har stärkts av föredraganden och kollegerna i deras inlägg. Vad är det som är instrument, för vad och för vem? Men låt oss gå vidare. Under denna lugna kväll understryks de positiva punkterna, hur ovanliga de än förefaller och hur nödvändiga de än är, till och med så långt att motsägelserna avslöjas.

de Rose
Herr ordförande, herr kommissionär! Det gläder oss att kommissionen äntligen tar upp den så omfattande handelssektorn i en grönbok, även om de siffror som nämns är helt föråldrade, eftersom de härrör från början av 90-talet. Denna grönbok borde vara särskilt betydelsefull med tanke på den dominerande roll handeln spelar för att finna nya sysselsättningsmöjligheter, då handeln är den näst största arbetsgivaren i gemenskapen.
Men med tanke på att kommissionen kommer att uppmana näringsidkarna att sälja euron, är frågan om det inte snarare finns risk för att kostnaderna överväger fördelarna för detaljhandlarna, som numerärt sett dominerar sektorn. Kommissionen buntar nämligen ihop enskilda näringsidkare, Små och medelstora företag och storföretag, trots att det är uppenbart att de ekonomiska återverkningarna av eurons införande och de svårigheter som uppstår i förhållande till kunderna, i termer av omställning, avrundning och information, inte kommer att upplevas på samma sätt av strukturer som är så olika, även om de alla tillhör handelssektorn.
Vi beklagar att kommissionen endast tar upp frågan om skydd av detaljhandeln inom ramen för förbindelserna och samarbetet med stormarknaderna. Ändå verkar det som om den har snuddat vid grundproblemet när den nämner balansen som måste hittas mellan det bästa priset för konsumenten och bevarande av detaljhandeln i förhållande till integrerade storföretag.
På det här området menar vi att alla länder i unionen och i synnerhet Frankrike har en roll att spela för att försvara detaljhandeln och främja lokala kvalitetsprodukter gentemot stormarknaderna och deras inköpscentraler, även om försvaret av våra partikularismer krockar med gemenskapens överstatliga bestämmelser.
På området avreglering är det intressant att notera att kommissionen tar sin utgångspunkt i två konstateranden, nämligen att det för det första är nödvändigt att handeln är flexibel, konkurrenskraftig och därför inte skall omgärdas med alltför stränga regler och för det andra att reglerna som styr affärsverksamhet tillhör medlemsstaternas kompetensområde. Men kommissionen skyndar sig att rättfärdiga det centralistiska europeiska regelsystemet med att det är nödvändigt att följa gemenskapsbestämmelserna i fråga om konkurrens, etableringsrätt och fri rörlighet för varor och tjänster.
När det gäller frågan om välbehövliga minskningar av administrationskostnaderna, som främst skulle gynna små och medelstora företag, måste man konstatera hur infallsrikt kommissionen höljer den i dunkel. Det är visserligen lovvärt att tala om den roll handeln kan spela för den sociala sammanhållningen, främst detaljhandeln i sönderbyggda stadskärnor eller i glesbefolkade landsbygdsområden, men svårigheten består i att hitta en balans mellan denna sociala roll och den koncentration av handelsinstrumentet som krävs mot bakgrund av den globala konkurrensen.
Det tycks alltså som om kommissionen i sin grönbok nöjer sig med att konstatera problemen inom handelssektorn, utan att föreslå några lösningar. Det är paradoxalt att begära att företrädarna för nämnda handel själva skall finna dessa lösningar, samtidigt samma lösningar förvägras dem, av skälet att gemenskapsrätten på konkurrensområdet åsidosätts.

Paasilinna
Herr ordförande, bästa kolleger! Kommissionen har äntligen fått fram denna efterlängtade grönbok om handel. Handelsföretagen har länge varit den näst största arbetsgivaren inom Europeiska unionen. Här finns fyra och en halv miljon handelsföretag och de sysselsätter tjugotvå miljoner människor. Hur är det då möjligt att att man medan arbetslösheten är en allmän mardröm inom unionens område ökar arbetslösheten genom att från närbutiker med bättre service gå över till förorenande snabbköp? Man har uppsåtligen skapat en förnuftsvidrig struktur. Hundra bilar åker ut ur städerna för att återvända med en last som får plats i en bil. Det föder arbetslöshet, föroreningar, trafikstockningar och förtorkade städer. Dessutom, börjar inte dessa hypersnabbköp likna labyrinter för råttor med sina utstakade rutter och automatiska dörrar?
Den berömda närhetspricipen bör också omfatta en närbutik. Mitt förslag är att vi börjar göra städerna mänskligare och livligare i stället för att torka ut dem. Närbutikernas service kan göras mångsidigare med till exempel postala tjänster, datorkommunikation och måltidsservice för äldre och handikappade.
Vid unionens toppmöte om sysselsättningen i november borde beslut fattas om ett räntestöd på exempelvis tre procent till små och medelstora företag som ger arbetstillfällen. Handeln är en viktig arbetsgivare och borde alltså omfattas av ett sådant stöd. Det skulle förbättra både sysselsättningen och livskvaliteten i ett slag.
Betänkandet betonar stödet till små och medelstora handelsföretag för innovativa marknadsåtgärder, den regionala utvecklingen av handeln och stödet till lokalt kunnande. Allt detta kan man omfatta eftersom det är speciellt viktigt att garantera den regionala detaljhandelns möjligheter i en allt hårdare konkurrens. Just nu gäller det att satsa på stöd till handeln även genom strukturfonderna eftersom sektorn redan nu sysselsätter fler kvinnor än män, vilket självfallet är rätt.
Garoscis förtjänstfulla betänkande om kommissionens grönbok tror på den elektroniska handelns förmåga att stimulera glesbygderna. Det är bra att glesbygdens infrastruktur utvecklas på elektronisk väg. Men den elektroniska handeln gynnar i detta nu de redan existerande snabbköpen, inte den lilla lanthandeln.
Garoscis betänkande tar också upp att det är handeln som mest konkret kommer att känna av den gemensamma europeiska valutan när den införs. På tal om den gemensamma valutan och förberedelserna för den skall man inte när det gäller butiksanställda glömma banktjänstemännen som skall göra allt det praktiska arbete som leder fram till den gemensam valutan och som gör det under hotet att bli arbetslösa. Vi kan alltså inte utgå i från att vi tar ur en ficka med ena handen och alltså stödjer arbetstillfällen för kvinnor inom handeln medan vi samtidigt ser på när bankerna sanerar bort helt arbetsföra fyrtio-femtio år gamla kvinnor.
Kommissionens grönbok om handel är viktig också därför att den tar upp snabbköpens växande makt. Boken behandlar föroreningsproblemen med mera. I Finland till exempel, dikteras koncentrationen av snabbköp av centralaffärerna så att närbutikerna inte kan anlita underleverantörer i sin region utan måste beställa allt genom centralaffären på samma sätt som alla andra. Kommissionen uppmuntrar emellertid till regionalt upphandlingssamarbete och fördömer en vertikal koncentration. Här stödjer jag till fullo kommissionens förslag, för om handelns skarpa strukturer inte kan upplösas kan efterfrågan inte heller tillgodoses. Det nuvarande likriktade utbudet ger inte konsumenten valfrihet och då kan handeln inte heller utvecklas.

Porto
Herr ordförande! Kommissionens initiativ och Europaparlamentets inställning till handelssektorn med grund i vår kollega Garoscis betänkande, som jag också gratulerar, kommer mycket lämpligt.
Det är imponerande siffror som bevisar dess betydelse, 13 % av unionens BNP och en sysselsättning för 22 miljoner personer (en ökning på 2, 3 miljoner från 1982 till 1992) i 4, 5 miljoner företag, av vilka 95 % har färre än 10 anställda och är utspridda över hela territoriet, från de stora städerna till de mest avlägsna byarna.
Handeln spelar alltså en oersättlig roll inom de ekonomiska och sociala områdena. Uppfattningen att den inte skulle öka mer är redan överspelad, att den t.o.m. är en onödig mellanfas som höjer priserna för konsumenten och minskar inkomsterna för dem som arbetar med jordbruks- och industriverksamheter. Det står i dag klart vilken enorm ökning av värdet handeln skapat genom att den styrt konsumentens utgifter, gjort att de lärt känna produkter och erbjudit dem kompletterande stöd å ena sidan och förlängt försäljningsmöjligheterna för dem som ingår i produktionen å andra sidan.
Kommissionens dokument är också uttrycksfullt i det sätt på vilket man understryker handelns sociala roll och, med kommissionens egna ord, "fungerar som medium genom vilket människorna träffas, kommunicerar, skapar kontakter och integreras" , och för många är den "enda regelbundna källan till kontakt och konversation med andra människor och den kringliggande världen" . Det är alltså inte möjligt att med några få ord sammanfatta de omfattande möjligheter och det stöd som bara handeln kan tillhandahålla.
Vissa utvecklingsriktningar i den moderna världen, som utan tvekan är välkomna, leder fortfarande till uppfattningar - som är väl synliga - om handelns traditionella roll, framför allt vad gäller vissa aspekter på dess sociala funktion. Det är detta som inträffar med de moderna systemen för distansförsäljning, som postorder, och till och med de stora ytorna, som gör att de små kvartersbutikerna förlorar i betydelse.
Det vore en meningslös kamp att försöka undvika denna utveckling, som ger ökade fördelar för konsumenten. Vi anser emellertid att det står klart att den småskaliga handeln kommer att fortsätta att spela sin roll och dra nytta av den geografiska närheten och sin personal som gör den oersättlig. Genom att erkänna dess betydelse, även utifrån politisk synvinkel, i ordets bästa bemärkelse, finner man att vad som är betydelsefullt är att alla, handlare och myndigheter, gör gemensamma ansträngningar för att överbrygga sina begränsningar och stärka livskraften.
För de förstnämnda, för handlarna, gäller det att förvänta sig en ännu personligare anpassning till kundernas intressen eller t.ex. ett bredare utnyttjande av företagsformerna, som medger inköp under bättre villkor. För myndigheterna gäller att de kan förvänta sig en minskad byråkratisk belastning. I mitt land skulle detta t.ex. kunna vara underlättande av fullgörandet av skattskyldighet, kreditstöd osv. I synnerhet måste man ge en bättre inramning åt handeln vid stadsplaneringen, med lämpliga lokaliseringar och hjälp till omstrukturering (t.ex. genom program som Urban-programmet, allmänt utbrett för stadsbebyggelsen, inte bara på de största platserna).
I turistområdena kommer handeln ännu, till nytta för alla, att utgöra en särskilt viktig faktor när det gäller att attrahera människor, vilket ger handelns närvaro ett visst värde. Också här åläggs de stora handlarna ett stort ansvar för att främja kvalitetsprodukter kopplade till hantverket eller andra regionala tillgångar och blir alltså på detta sätt privilegierade främjare av sin kultur (som kommer att spridas i hemländerna när turisterna återvänder hem med det de handlat).
I betänkandet framhävs även handelns unika kapacitet att främja gränsområdena. Detta är särskilt viktigt för Portugal, där gränsområdena - inte de inre mot Spanien - är de mest eftersatta och, typiskt nog, har gynnsamma indikatorer bara i städerna kring de traditionella öppningarna mot Spanien.
Med tanke på dessa omständigheter och i stället för att fortsätta att bara privilegiera ett mycket begränsat antal gränsövergångar, är det viktigt att i största möjliga mån öka och värdera kopplingarna mellan länderna. Vinsterna skulle överstiga investeringskostnaderna mycket. Det handlar här om fördelar som kommer att öka avsevärt genom införandet av euron, varvid nuvarande kostnader och begränsningar försvinner med behovet av att växla pengar.

Watson
Herr ordförande! När Europeiska unionen bildades var det förmodligen omöjligt för någon att tänka sig att vi skulle komma till en sådan debatt. Det är först i dag när vi ser de ekonomiska effekterna av utvecklingen i vårt samhälle när det gäller distribution och konsumtion, som vi inser hur viktiga småföretagen har varit, i synnerhet inom den kommersiella sektorn. Vi behöver sannerligen undersöka detta ytterligare liksom effekterna av den allt större koncentrationen av stora företag.
Som många talare sagt i denna debatt så spelar småföretagen inom den kommersiella sektorn en roll, som är större än deras roll ur eknomisk synpunkt. De spelar en roll som är viktig ur social synvinkel och ur miljösynpunkt. De står för en möjlighet för många människor att bli affärsmän och att utveckla företagarfärdigheter, som annars inte skulle ha funnits där.
Jag vill ta den stad jag lever i som ett exempel. Det är en liten stad i sydvästra England som heter Langport. Den ligger 17 engelska mil från närmaste större stad, och 12 engelska mil från en stad som bara med litet god vilja kan kallas för stor. Vi har ett antal affärer. Vi har tur. Vi har tre tobaksaffärer, fem hårsalonger och två slaktare. Och ändå finns det förslag om att öppna ett snabbköp i vår stad. Några av handelsmännen är för det. De säger att deras företag håller på att dö i vilket fall som helst. Andra säger att öppnandet av ett snabbköp, som inte bara skulle sälja livsmedel - vilket har varit tendensen i Storbritannien fram tills nu - utan som skulle sälja många olika saker, skulle ta död på all annan handel i staden. Vi kommer att genomföra en konsekvensbeskrivningar dels ur ekonomisk, dels ur transportsynpunkt innan detta kan gå vidare. Men detta är ett viktigt exempel, eftersom det håller på att hända över hela Storbritannien, och förr eller senare kommer att inträffa i hela unionen.
Jag välkomnar Garoscis betänkande. Det är ett mycket viktigt bidrag till denna debatt. Jag hoppas att kommissionen kommer att följa rekommendationerna i detta dokument, och lägga fram en vitbok inom två år, med erkännande av småföretagens betydelse och med erkännande av att den behöver vår hjälp.

Blokland
Herr ordförande! Europeiska kommissionens grönbok om handel ger en bra analys av den situation som den europeiska handeln just nu befinner sig i. På två punkter har jag kritik.
För det första, kommissionen utgår utan vidare från att den nationella lagstiftningen utgör det viktigaste hindret för handel över nationsgränserna. Det är sant att den inre marknaden inte fungerar fläckfritt. Orsaken försvinner dock inte med enhetlig eller harmoniserad lagstiftning. Det skulle vittna om ett bättre sinne för verkligheten om vi respekterade de ofta djupt rotade kulturella vanorna. Jag vill inte tänka på att marknadsstrukturens mångfald och regioners variationsrikedom ersätts av en endimensionell, tråkig monokultur.
Andra anmärkningen, kommissionen vill att handeln ska gå bra. Jag också. Men är mer handel bättre? Det är träffande att trevlig shopping nämns som ett av de instrument som skall öka omsättningen. Här visar det sig att Descartes devis: " Je pense, donc je suis" ändrats till: " Je dépense, donc je suis" . Om köpa och sälja är de främsta politiska målsättningarna så främjas konsumentpolitik och materialism. Miljöintressena hamnar då på andra plats. Naturligtvis stöder jag kommissionen i dess strävande efter miljövänligare produkter och förpackningar. Men miljöintressena kräver också att vi stimulerar konsumenten till återanvändning och reparation av varor.
Slutligen anser jag att för en mer nyanserad bedömning av handeln måste det komma ytterligare statistisk information om den miljöbelastning som denna sektor orsakar. Jag skulle gärna vilja veta av kommissionären om han vill ta med dessa idéer i den kommande vitboken.

Lukas
Herr ordförande, detta betänkande och denna debatt är mycket viktiga eftersom handeln inte bara är viktig i stort - de imponerande siffrorna bevisar ju det - för den europeiska ekonomin och sysselsättningspolitiken. Handeln innehåller även en kulturell- och socialpolitisk dimension. Den lilla affären runt hörnet eller i byn är en del av europeisk livskvalitet. Den är ofta centrum i det lokala livet och är även av stor betydelse för turismen. Kvartersbutiker som försvinner från stadskärnorna, liksom affärer i glesbygden som måste stänga, river upp hål som drar med sig stora socialpolitiska konsekvenser. Återställandet av en bättre jämvikt mellan små och stora affärer måste därför bli en viktig angelägenhet för medlemsstaterna och även för kommissionen.
Upplevelsen med att handla får inte försvinna ur byarna genom att de sista affärerna stängs. Därför borde allt satsas på att förmå medlemsstaterna att använda strukturfonderna och de gemenskapsinitiativ som finns för dessa ändamål till att behålla detaljhandeln både på landet och i stan.
För att förstå handelns betydelse för den europeiska utvecklingen, måste man se den som ett nät, en länk så att säga, mellan jordbruk, näringsliv, industri och turism.

Secchi
Herr ordförande! Låt mig först av allt säga att jag tycker det är mycket bra att vi håller denna debatt om grönboken - för vilken jag vill tacka kommissionen och framför allt kommissionären - och om en sektor som är så betydelsefull när det gäller bidraget till ekonomin och sysselsättningen i Europa och ställda inför den stora gruppen ungdomar som naturligtvis oroar sig för sin framtid och som, tror jag, skulle kunna dra nytta av den debatt som äger rum här och även se hoppfulla tecken när det gäller de europeiska institutionernas ansträngningar till stöd för de mest lovande sektorerna inom vår ekonomi.
Det torde av detta framgå klart att PPE-gruppen är helt överens med betänkandet från Garosci, som vi vill tacka för det stora engagemang som han har lagt ner.
Låt mig stryka under vissa punkter som redan har framförts och lägga till vissa andra. Jag vill då först av allt peka på det faktum att handeln spelar en mycket viktig roll, inte bara för ekonomin och sysselsättningen utan också ur social synpunkt, eftersom den garanterar mångfalden vad gäller stadskärnornas och landsbygdens funktion, vilket flera av mina kolleger redan har påpekat. Särskilt värdefulla är de små och medelstora företagens verksamhet och möjligheter, eftersom deras närvaro motverkar den ökenomvandling som äger rum i de urbana konglomeraten och eftersom de gör det möjligt att tillfredsställa en mångfald av olika behov.
Men vi måste vara medvetna om att den inre marknaden med sin ökande rörlighet och konkurrens medför utmaningar och problem som är av speciell betydelse, framför allt för detaljhandeln. I ljuset av de många funktioner som detaljhandeln utför, inte bara rent distributiva, krävs politisk vaksamhet så att inte alla de andra möjligheterna går förspillda.
Även den gemensamma valutan - vilket redan föredraganden och andra kolleger har påpekat - innebär speciellt viktiga utmaningar med tanke på att distributionssektorn kommer att stå i främsta ledet tillsammans med banksektorn i gränssnittet mot medborgaren/konsumenten. Distributionssektorn måste med andra ord inte bara bära kostnaderna för att anpassa sig till denna nya verklighet utan också spela en pedagogisk roll, så att problemen i samband med eurons införande snabbt blir lösta.
Jag tror att den europeiska politiken och den nationella politiken, med respekt för subsidiaritetsprincipen, bör ägna större uppmärksamhet åt problemen och möjligheterna inom denna sektor och utarbeta nya handlingslinjer. Låt mig formulera ett par utgångspunkter.
För det första bör denna nya politik klart förbättra sektorns operativa förutsättningar vad gäller byråkrati, regler och skatter. Den bör dessutom stödja sektorn inför de problem som den nu nära förestående introduktionen av euron kommer att medföra, så att handelssektorn samarbetar med institutionerna för att göra euron till en framgång och också blir en värdefull allierad i den intensifierade kampen till skydd för konsumenterna, vilket dessutom anges i Amsterdamfördraget. För det tredje tror jag att man bör skapa ett externt ekonomiskt system som stimulerar handelsföretagens uppkomst och fortlevnad, framför allt de små, med speciell hänvisning till, vilket redan har påpekats, de stora städernas utkanter, små städer och landsbygden. Slutligen krävs det åtgärder som stimulerar olika typer av kollektiv företagsamhet, för att förbättra företagens ekonomiska effektivitet, möta gemensamma problem, sänka kostnaderna och på så sätt garantera medborgaren/konsumenten ett brett urval av tjänster på bästa möjliga villkor.
Tillåt mig komma med en sista rekommendation. Vi väntar naturligtvis spänt, närmast med oro, på att vitboken skall presenteras inom de två år som angetts, men vi hävdar samtidigt, och säkerligen har kommissionären redan tänkt ut något initiativ i sammanhanget, att den fråga som vi debatterar denna eftermiddag måste föras framåt kraftfullt och få en central roll vid konferensen om sysselsättning den 21-22 november och det toppmöte som annonserats i frågan.

Ordföranden
Jag beklagar, men de unga européer som befinner sig på åhörarläktaren har ännu inte informerats om att det inte är tillåtet att skapa tumult. De kan applådera eller inte applådera ett anförande, utan att skapa tumult. Jag ber att detta inte upprepar sig.

Thyssen
Ordförande! Handeln är en sektor med många små och medelstora företag som inte alltid får den uppmärksamhet den förtjänar fast den nästan är den största arbetsgivaren och ger ett viktigt bidrag till många européers ekonomiska och sociala välstånd. Grönboken, herr kommissionär, kommer därför inte en dag för tidigt. Säkerligen inte nu när det rör sig så mycket i den sektorn. Vi har den ökande konkurrensen till följd av den inre marknadens effekter, vilket leder till en jättelik koncentrationstendens. Vi har också den fysiska förskjutningen i detaljhandeln. Den försvinner från stadskärnorna till stadens utkanter och bort från landsbygdsområdena. Vidare har vi det kommande införandet av euron och informationssamhällets frammarsch.
Trots den inre marknaden får vi ändå inte glömma att en stor del av detaljhandelsbutikerna begränsar sin verksamhet till den lokala marknaden och måste överleva där med hjälp av samarbete. Som europeiska arbetsgivare måste vi reglera europeiskt vad som behöver europeiska regler, men också lämna utrymme för det lokalt inriktade företagarskapet som är verksamt i regioner som är olika varandra i strukturellt, kulturellt och demografiskt hänseende och därigenom inte tål ett centraliserat tillvägagångssätt för allt möjligt. Vi måste sörja för fri rörlighet, fri etablering, harmoniserade tekniska och fiskala bestämmelser och, inte att förglömma, konkurrensregler som inte förbiser de små och medelstora företagens specifika egenskaper, medan saker som inplantering av handelsplatser, öppettider och liknande, vad oss beträffar, gärna får överlåtas på medlemsstaterna själva.
En annan sak är den fysiska förskjutningen. I landsbygdsområden kan man konstatera att de små handelsbutikerna får allt färre kunder och frammarschen av affärscentrum i utkanten av städerna och fula pärlband av affärer längs viktiga trafikleder spelar stadskärnornas förfall i händerna. Kommissionen anmärker med rätta att handeln kan vara ett verkningsfullt medel mot marginalisering av vissa befolkningsgrupper och att det behövs en integrerad politik till förmån för staden. I Flandern har myndigheterna inrättat fonder för affärscentra i stadskärnorna. Europeiska kommissionen borde stimulera sådana initiativ genom att åtminstone organisera en utväxling av bästa förfaranden och framförallt genom att inte blint vilja avreglera i fråga om fysisk planering och handelsetablering.
Ordförande, att kommissionen i sin grönbok skänker omfattande uppmärksamhet åt detaljhandelns roll vid införandet av euron är bra. Föredraganden och andra kolleger har förklarat varför. Det måste då också tas tillräcklig hänsyn till denna sektors bekymmer, bland annat när det gäller prismärkningen och fastställandet av datum för inledning och avslutning av övergångsperioden. Kommissionen får inte heller glömma att ökad öppenhet med avseende på priser genom användningen av euro kommer att få ropen på harmonisering av momstarifferna att ljuda ännu högre, Peijs har påpekat detta mer i detalj.
Vidare har vi informationssamhället som kommer att skaka om handeln i grunden och ändra förhållandet både till konsumenten och till bankväsendet. Elektronisk handel, nya översättningstekniker, kolleger har redan tagit upp detta, kommer bara att vinna gehör om det finns ett förtroendet för dessa nya saker och om de kan användas på ett betalbart sätt, och i det avseendet återstår en hel del arbete.
Till sist bara några ord om kommittén för handel och distribution. Denna kommitté måste naturligtvis förbli representativ för den heterogena sektor som den företräder. Vidare måste man överväga att låta inte bara företagarna själva utan också deras företrädande organisationer delta fullt ut i verksamheten, för de små och medelstora företagen, herr kommissionär, är det behovet ett verkligt behov och jag skulle gärna vilja ta del av er konkreta åsikt om detta.
Ordförande, jag är nyfiken på de reaktioner som kommer på grönboken från andra håll. Jag hoppas att kommissionen i varje fall skall ta hänsyn till parlamentets resolution. Jag lyckönskar förresten föredraganden till utarbetandet av denna och jag väntar på konkreta förslag från kommissionen som vittnar om en väl genomtänkt politik för handelssektorn.

Cassidy
Herr ordförande! Det är ett nöje att resa sig inför en fullsatt åhörarläktare. Jag beklagar bara att bänkarna i kammaren inte är lika fullsatta som åhörarläktaren. Om man från åhörarläktaren vill applådera, eller till och med ge mig en stående ovation, i slutet av mitt anförande, skulle jag bli mer än förtjust.

Ordföranden
Även om jag inte vanligtvis bli det, så vill jag gärna säga att jag verkligen skulle bli glad om Ni fick denna ovation i slutet av sammanträdet. Vad er andra anmärkning om att det inte finns så många kolleger i kammaren beträffar, så vet ni mycket väl att kollegerna har arbetat, liksom ni och jag har gjort, sedan klockan 8 i morse. Jag kan faktiskt inte tvinga dem att stanna kvar i kammaren tills nu.

Cassidy
Herr ordförande! Jag förstår. De kommer att missa ett fantastiskt tal, men så är det.
Ämnet för betänkandet här i kväll från vår kollega Garosci, som är ett utmärkt betänkande, är en fråga av mycket stor betydelse eftersom handel, detaljhandel och partidistribution och detaljisttjänster till allmänheten, i allmänhet skapar många arbetstillfällen, vilket påpekats av ett antal andra talare i debatten hitintills.
Jag vill koncentrera min uppmärksamhet på punkterna 10 och 11 i Garoscis betänkande. Punkt 10 hävdar att distributionsverksamheterna, små och medelstora företag, drabbas oproportionerligt hårt av överreglering, både som följd av såväl Europeiska gemenskapens direktiv som nationell lagstiftning. Jag skulle vilja utveckla den punkten något.
Stora företag har råd att anställa alla de experter modern lagstiftning kräver: hälso- och säkerhetstjänstemän, brandskyddsansvariga, personalvårdare - alla de befattningar som stora företag skapar för att ordna sysselsättning åt högt betalda tjänstemän.
Mindre företag å andra sidan, i synnerher små detaljistföretag, har inte råd med sådana experter. Jobbet utförs av chefen och antingen chefens hustru eller make. Vi kan inte fortsätta att lägga den här sortens bördor på de små företag som är mycket bra på att skapa arbetstillfällen.
I mitt land är situationen än värre. Vi får direktiv från Europeiska gemenskapen, som jag kan ge ett exempel på, den berömda "sex-packen" med hälso- och säkerhetsdirektiv som vi antog 1992. Dessa sex direktiv undantog uttryckligen de egna företagarna. Många små detaljister är egna företagare. Men när dessa sex direktiv gjordes till lag i Förenade kungariket så utökades de till att också gälla för de egna företagarna. De inte bara utökades till att gälla för de egna företagarna, man hade dessutom byggt på dem med påföljder, fängelsestraff, böter och andra domar som kunde ha gjort livet svårt för dessa människor. Allt detta skylldes på Bryssel, på de ondskefulla personerna i Europeiska kommissionen eller i Europaparlamentet.
Återigen i mitt land - jag beklagar att jag hänvisar specifikt till brittiska erfarenheter - måste jag tyvärr meddela att Bryssel, Europeiska kommissionen, Europeiska gemenskapen alldeles för ofta används som syndabock eller, faktiskt, som ett fikonlöv. Jag kan redovisa ett exempel på en pub i min valkrets som hade lunchservering. Pubinnehavaren - pubens chef - meddelades av den lokale miljöskyddsansvarige att han inte längre fick servera lättstekt nötkött. Inom parantes vill jag tillägga att detta var långt innan BSE-krisen. Han fick höra att han inte längre fick servera lättstekt nötkött, eftersom Bryssel hade förbjudit att lättstekt nötkött serverades. På en annan restaurang i London, med en något högre status, sade man mig helt nyligen att man inte längre kunde servera crêpes suzettes, eftersom Bryssel hade låtit påbjuda att lågorna var farliga, och man hade därför inte längre crêpes suzettes på menyn.
Kommissionären och ni, herr ordförande, skrattar. Jag kan försäkra er om att människor som vill ha crêpes suzettes, eller de människor som förut tjänade sitt levebröd på att göra dem i Förenade kungariket, nu är arbetslösa och att Bryssel får skulden för det. En av de viktiga saker jag vill hoppas att kommissionen tar med sig från vår debatt här i kväll är det sätt på vilket våra nationella regeringar - jag har talat om erfarenheterna i Storbritannien, men efter att ha utbytt erfarenheter med andra kolleger förstår jag att det är lika illa i andra länder - använder Bryssel och Europeiska unionen som en ursäkt. Om vi kan uppmuntra kommissionären att lyfta fram detta och att protestera när han ser nationella regeringar agera på detta sätt, så kommer han sannerligen att få vårt helhjärtade stöd, och mitt i synnerhet.

Ordföranden
Kommissionären, som lyssnat tålmodigt, kan nu svara.

Papoutsis
Herr ordförande! Jag vill tacka er för att ni visat speciell tolerans vad gäller tiden i kväll och på så sätt möjliggjort en substantiell diskussion med substantiella bidrag från alla som fått ordet. Handelsfolket tackar er.
Mina damer och herrar, ledamöter av parlamentet, det är verkligen med speciell glädje jag i dag befinner mig tillsammans med er i syfte att informera er om fortsättningen av framförandet av de frågor som undersöks i grönboken om handel. Jag måste säga er att de positiva reaktionerna i den offentliga dialogen överträffat våra förväntningar. Jag döljer inte heller att jag gladde mig speciellt åt att parlamentet på eget initiativ beslutat utfärda ett betänkande om grönboken. Detta visar att parlamentet anser att denna avgörande del av ekonomin är av lika stor betydelse som jag själv anser. Låt mig vid denna punkt tacka föredraganden, Garosci, för detta utomordentliga betänkande han presenterat för oss och den detaljerade analys av grönboken som han gjort.
Grönbokens grundläggande mål är att framkalla en dialog om sektorns framtid i Europa. I denna dialog är parlamentets bidrag speciellt betydelsefullt för bemötandet, förståelsen av problemen men även för utformningen av den grundläggande politik som avser handel på europeisk nivå. Ert omdöme är verkligen speciellt betydelsefullt för oss, inte bara för att det i generella drag adopterar kommissionens egna närmande, men huvudsakligen för att det utvecklar nya idéer, nya problemställningar för utvecklingen av området.
Under överläggningsprocessen fick vi över 1 000 skriftliga svar från de nationella förvaltningarna, från europeiska organisationer, från nationella yrkesorganisationer, från rådgivare och från enskilda företag. Jag vill säga er att det är just detta väldigt omfattande bidrag med över 1 000 anmärkningar och förslag vi eftersträvade; vår önskan var att skapa en stor, omfattande, öppen diskussion på europeisk nivå som kan visa hur viktigt området i fråga är.
Jag instämmer med anmärkningen ni gör att grönboken inte lägger fram en uttömmande beskrivning av situationen och alla handelns utsikter. Vi betvivlar inte heller nyttan av att detaljerat analysera sektorns inre. Vår grundläggande ambition var dock att kortfattat presentera problemen som bekymrar hela handeln och på detta sätt bidraga till bemötandet av utmaningarna som handelns framtid står inför. Även markeringen som görs angående otillräckligheten av de statistiska data för handeln är viktigt och yrkesorganisationernas önskan att förbättra dessa blev synlig. Vi måste betona att det har skett en förbättring från det att grönboken gavs ut till i dag. I december 1996 antog rådet en bestämmelse för företags struktur, där även handeln ingår. Dessutom kommer Eurostat och mina avdelningar i kommissionen tillsammans med Ekonomiska och sociala kommittén håller ett seminarium om statistiken inom detta område innan slutet av året.
Givet att handelsaktivitet är förbunden med en serie mer allmänna ekonomiska frågor, har ofta de frågor som inryms i svaren ofta heltäckande karaktär, som till exempel nödvändigheten av skatteharmonisering, justeringarna av mervärdesskatten och naturligtvis anpassningen till de generella konkurrensbestämmelserna. Det är frågor vi måste intressera oss för i hög grad och uppmärksamma under de kommande månaderna.
Tendensen till koncentration inom handeln framkallar också speciell oro med tanke på de konsekvenser det har för förvridandet av konkurrens, vilket också beskrivs korrekt i ert betänkande och de allvarliga faror som många små affärer i dag står inför vad gäller deras överlevnad, en fråga många talare.hänvisat till. Mer speciellt betonades behovet av att studera uppmuntrande åtgärder och sammangåendet av oberoende handlare, speciellt genom skapandet av kooperationer. Vi måste också säga att denna idé om sammangående av företag i kooperationer i många länder, i många av den Europeiska unionens medlemsstater, visat sig speciellt lyckosam, desto mer när denna idé uppmuntrats av de statliga myndigheterna, av den nationella lagstiftningen eller av regeringarna i medlemsstaterna.
Skapandet av fler sysselsättningstillfällen utgör alltid en av de främsta prioriteringarna, jag skulle säga den främsta prioriteringen, för kommissionen och Europaparalmentet. Handelns bidrag i denna riktning är av speciell vikt, då den visar på en stor mångfald i sin struktur och funktion och kan erbjuda sysselsättning för många arbetande, från de icke-specialiserade till de specialiserade.
Mycket riktigt understryker ni också i ert betänkande vikten av organisation. Det är en väldig viktig fråga för handelns framtid i denna teknologiskt, socialt och lagstiftningsmässigt snabbt föränderliga miljö. Kommissionen delar helt uppfattningen om behovet av förenklad förvaltning och förbättring av handelsförhållandena. Vårt nyligen fattade beslut att inrätta ett speciellt s.k. task force efter toppmötet i Amsterdam, ett beslut vilket Kommissionen materialiserade just igår när sammansättningen av ovan nämnda task force presenterades, riktar sig mot just det målet. Vi räknar med att detta task force, vilket skall sikta in sig på skapandet av bättre och gynnsammare handelsförhållanden, kommer att vara i stånd att presentera ett preliminärt betänkande på toppmötet i Luxemburg; i vilket fall som helst kommer det att ha slutfört sitt uppdrag och presentera ett heltäckande betänkande på Europeiska Rådet i Cardiff i slutet av Storbritanniens ordförandeskap.
Den elektroniska handeln var även den en av grönbokens grundläggande utmaningar. Jag tror att dess utveckling verkligen kommer att hjälpa många återförsäljare att internationalisera sin verksamhet; dessutom kan den utgöra ett nyttigt verktyg för affärer i avlägsna områden.
Introduktionen av den gemensamma valutan, euron, verkar vara handelsföretags primära oro och jag anser den oron berättigad. Majoriteten av dem är emot den obligatoriska förändringen i lagstiftningen med avseende på dubbel prisangivelse; dessutom finns en preferens för en kortare period under vilken lokal och gemensam valuta är i omlopp. Dock behövs riktig information. Riktig organisation gällande introduktionen av den gemensamma valutan behövs. Vi behöver förbättra dialogen mellan konsumenter och handeln. Kring detta organiserade kommissionen tillsammans med parlamentet en rundabordskonferens om euron där alla intresserade medverkade. Dessutom inledde jag, med stöd av mina kolleger De Silguy och Bonino, gemensamma möten mellan handeln och konsumenter i syfte att försäkra att de beslut gällande euron som påverkar handeln, i högsta möjliga grad, fattas i samförstånd med konsumenter så att gemensamma lösningar på så sätt skall kunna hittas.
En annan viktig fråga är små affärers överlevnad, speciellt affärer i glesbebyggda ö- och bergsområden och även i stadscentra, där små affärer spelar social, ekonomisk och kulturell roll, något som de många av er poängterade i dag under vår diskussion. Att skydda de små affärerna från varje typ av konkurrens kan inte vara lösningen på detta problem. Vi behöver dock stärka deras förmåga att bemöta just dessa nya utmaningar. Detta betyder förbättrad organisation, bättre information och att vi hittar sätt vad gäller de små affärernas korrekta placering i marknaden. Pilotprogrammet Handel 2000 vilket ni känner till skall inriktas på just detta. Dessutom anordnar vi en konferens för handel i jordbruksregioner som skall äga rum någon gång under de första månaderna 1998 och denna konferens kommer att förverkligas i samarbete med Regionkommittén. Jag skulle även vilja betona att vår politik måste bidra till att livskvaliteten i jordbruks- och stadsregioner samt stadscentra bevaras och förbättras, speciellt med de svaga konsumentgruppernas behov i åtanke och jag tänker då speciellt på pensionärer och handikappade.
Vi formulerar just nu slutsatserna, och ert betänkande är verkligen ett viktigt bidrag till denna process. Jag skulle än en gång vilja tacka parlamentsutskotten för deras bidrag vilka är ett steg i denna riktning och låt mig, än en gång, tacka betänkandets författare, Garosci.
Våra riktlinjer och mål kommer att formuleras snart i en rapport från Europeiska kommissionen som kommer att lämnas in till rådet, parlamentet och de andra organen. Jag hoppas att vi innan slutet av detta år kommer att vara i stånd att presentera en konkret handlingsplan med konkreta aktioner, vilka handeln har ett direkt behov av just nu. Samtidigt kommer vi dock att ha ert förslag om utformande av en vitbok i åtanke. Jag hoppas även att vi innan slutet på denna kommissions mandatperiod, alltså inom ett till ett och ett halvt år, kommer att vara i stånd att presentera en vitbok om handel innehållande grundläggande lagstiftningsinriktningar som skall sikta på handelns förstärkning, på utformningen av bättre villkor för handeln givet vilka handeln skall kunna spela sin mångfacetterade roll.
Jag känner naturligtvis till att kommissionens avdelningar, när de hör något sådant, kommer att känna att det finns en stor arbetsbörda som kommer att läggas på dem. Jag ser redan min behörige avdelningschef Mc Kenzie känna av vikten av ansvaret för det arbete han kommer att ta över. Jag vet dock att alla som har ansvar för denna stora fråga, nämligen skapandet av nya sysselsättningstillfällen och för skapandet av bättre villkor för handelns utveckling och ekonomiska verksamhet i Europeiska unionen, det vill säga rådet, Europaparlamentet och kommissionen, kommer att hålla med om att vi, för att kunna klara av denna stora utmaning, för att kunna bemöta och utforma en vitbok om handel, verkligen behöver förstärka generaldirektorat XXIII. Vi behöver verkligen fler mänskliga resurser och större expertis kring detta. Därför vill jag än en gång, vilket jag vanligtvis alltid gör, tacka parlamentet för det stora stöd som det ger till generaldirektorat XXIII i detta syfte. Jag hoppas dock att vi inte stannar vid prat, utan att vi fortsätter genom att ta konkreta beslut gällande förstärkningen av förvaltningen av generaldirektorat XXIII, det vill säga fler mänskliga och ekonomiska resurser.
I fortsättningen kommer alltså våra slutsatser att leda till förslag för en flerårig åtgärdsprogram för åtgärder inom ramen för ett helhetligt närmande vad avser handelspolitik. Jag vill också försäkra er att våra försök att säkra den ram inom vilken handeln skall kunna utvecklas och bidra till utvecklingens främjande och skapandet av sysselsättningstillfällen kommer att fortsättas.
Avslutningsvis, herr ordförande, skulle jag endast vilja att ni låter mig anknyta till min aktade kollega Cassidys sista kommentar. Det är sant att Europeiska kommissionen och många av unionens institutioner många gånger befinner sig i regeringarnas sikte. De används verkligen många gånger som alibi för den politik som utövas på nationell nivå eller svagheten i medlemsstaternas politik. Jag vill dock säga att vi har lärt oss leva med dessa villkor och jag tror att vi kommer att fortsätta så, bara vi känner till att var och ens bidrag är positivt på vilken nivå det än ges. Vi vet att "allt är Bryssels fel" och att de nationella regeringarna alltid är ansvariga för allt det goda medan Bryssel och dess organ är att beskylla för det dåliga; framförallt är dock kommissionen ansvarig. Vi fortsätter dock våra ansträngningar i riktning mot det europeiska enandet och vi kommer att fortsätta bidra till det bästa och mest effektiva arbetet, till det mest effektiva framförandet av vår politik, både på europeisk och nationell nivå. Detta är för övrigt den Europeiska kommissionens roll: att tjäna medlemsstaterna och att tjäna de europeiska medborgarnas gemensamma intressen.

Ordföranden
Herr kommissionär, jag konstaterar att ni, i likhet med herr Cassidy, när ni såg de många europeiska medborgarna som finns på åhörarläktarna, inspirerades och var väldigt utförlig i ert svar på kollegernas anmärkningar.

Garosci
Herr ordförande! För att vi inte skall gräla om tiden här i kväll tar jag bara ett per sekunder, även om det inte är normal praxis, för att tacka mina kolleger som deltagit i debatten, dem från handels- och distributionsgruppen, dem från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik och framför allt kommissionär Papoutsis för hans engagemang som inte bara gäller i dag, inte bara avser handeln, utan som gäller hela sektorn små och medelstora företag och hela GD XXIII, framför allt enheten för handel och distribution.
Det är tack vare deras arbete som vi med förtröstan ser fram emot en stor vitbok om handeln före utgången av 1998.

Thyssen
Tack så mycket, ordförande, för att ni är så vänlig och ger mig ordet en liten stund. Jag instämmer naturligtvis med kollega Garoscis tackord och jag tror att kommisionärens ord verkligen kommer att uppmuntra handelssektorn. Jag skulle dock gärna vilja ha ett svar på en konkret fråga som jag har ställt, nämligen med avseende på sammansättningen av Kommittén för handel och distribution. Den kommittén består just nu endast av företagare. Cassidy har i sitt anförande, som inte lämnar något övrigt att önska vad gäller tydlighet, skissat upp vad skillnaden är mellan små och stora företag. Stora företag är själva sakkunniga eller har sakkunniga på alla områden inom företaget och om de inte har det så har de råd att anlita de bästa externa sakkunniga. Hos små företag är så inte fallet. Om företagarna i Kommittén för handel och distribution själva måste vara närvarande och själva ha ordet så innebär det att de små och medelstora företagen där kan föra fram sina intressen på ett mycket mindre sakkunnigt sätt än vad de stora företagen kan. Av den anledningen finns det i den sektorn en önskan om representation via professionella krafter alltså även sakkunniga krafter och därför min begäran om att ta hänsyn till detta och överväga en ny sammanättningg av Kommittén för handel och distribution i den riktningen. Jag skulle ändå vilja höra kommissionärens åsikt om det. Om han inte kan ge den nu så är jag också nöjd med ett skriftligt svar men jag skulle i varje fall vilja veta vad som anses i den frågan.

Papoutsis
Herr ordförande! Ni ger mig möjligheten att komma tillbaka och ge ett klart svar till Thyssen, som jag vill ta tillfället i akt att tacka för det speciella bidrag hon givit till förfarandet kring framförandet av handelsfrågor.
Jag vänder mig till er, fru Thyssen och vill säga till er att kommissionen helt delar er uppfattning och att vi verkligen, med ökat intresse, riktar vår uppmärksamhet på mindre företag och på hur de skall kunna vara delaktiga i alla dessa procedurer kring beslutsfattandet.
Vad gäller sammansättningen av Kommittén för handel och distribution, vill jag säga er att yrkesorganisationers deltagande i detta fall inte förutses. Det som kommissionen däremot ser till att utforma är en ram inom vilken mindre företags representanter skall kunna uttrycka sin åsikt, både i medlemsstaterna och på europeisk nivå, genom ett flertal procedurer som vi utvecklar. I vilket fall som helst har ni helt och hållet rätt i att det är mycket svårt, då de inte har expertisen, mindre företag har inte möjligheten att anlita expertis, för att de på så sätt skall kunna vara delaktiga i det vi kallar det europeiska skapandet av utveckling, vilken utformas på europeisk nivå, även i de program vi utvecklar.
Av detta skäl försöker vi alltså via alla kanaler vi har till vårt förfogande, antingen på europeisk nivå eller i medlemsstaterna, vidarebefordra den information som krävs och samtidigt be om deras åsikter och uppfattningar inom ramen för ett utbyte i båda riktningar, vilket vi har försökt utveckla under de senaste tre åren. Jag måste säga er att de resultat som finns hittills är särskilt positiva och närhelst vi hade möjlighet att samtala med representanter för små företag, antingen från de europeiska organisationerna eller de europeiska, försvarade de sina krav och sin position på ett väldigt framgångsrikt sätt och i många fall lyckades de göra de större företagens representanter mer lyhörda.
Vad gäller speciellt Kommittén för handel- och distribution skulle jag vilja påminna er om att denna består av representanter för handelskammare, vilka föreslås till Europeiska Kommittén av de nationella handelskamrarna, eller av representanterna för medlemsstaternas handelsföreningar. I denna riktning måste vi bibehålla vissa principer, vi måste bibehålla en viss ram för att vara trovärdiga inför medlemsstaterna. Om kommissionen själv tog initiativet att utse representanter för yrkesföreningar från den ena eller andra staten, vore kommissionen och dess beslut, vilket det än är, öppna för väldigt hård kritik, intensiv kritik, både från Europaparalmentet och från medlemsstaterna.
I vilket fall som helst skulle jag avslutningsvis vilja säga er och garantera er att vårt beslut står fast, vårt beslut att stödja väldigt små företag på varje sätt, antingen genom ett flerårigt program till fördel för mindre och medelstora företag eller genom speciella initiativ och de speciella handlingsplaner vilka vi utvecklar i samarbete med medlemsstaterna.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
Sammanträdet avslutades kl. 22.30.

