
Talmannen.
   – Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet torsdagen den 27 april 2006. 
Talmannen.
   – Mina damer och herrar! Jag har tyvärr sorgliga nyheter att framföra: vår kollega, professor Rolandas Pavilionis, har avlidit.
Rolandas Pavilionis försvarade med glöd de mänskliga rättigheterna, han kämpade aktivt för Litauens självständighet och därefter för att hans land skulle bli medlem i unionen, innan han valdes till ledamot av Europaparlamentet.
Före medlemskapet tog professor Pavilionis del i arbetet i konventet om EU:s framtid.
Han var mycket aktiv inom områdena utbildning, vetenskap och kultur, och jag skulle vilja framhålla hans insatser som rektor för universitetet i Vilnius.
Vi kommer alla att minnas honom för hans arbete i parlamentet, som ledamot av utskottet för kultur och utbildning.
Han var vice ordförande i sin grupp, Unionen för nationernas Europa, där han uppskattades stort av sina kolleger för sina intellektuella kvaliteter.
Jag vill också upplysa er om att det i morgon kommer att finnas en kondoleansbok utanför kammaren, som kommer att vara öppen för alla ledamöter och andra som vill teckna ned en sista hälsning.
Jag vill be er att vi håller en tyst minut till hans minne.
Talmannen.
   – Hans-Peter Martin får ordet i en ordningsfråga. Kan ni vara vänlig och tala om vilken artikel i arbetsordningen som ordningsfrågan rör? 
Hans-Peter Martin (NI ).
   – Herr talman! Jag hänvisar till artiklarna 132 och 142 i arbetsordningen.
Europaparlamentet här i Strasbourg stinker korruption lång väg. Jag kräver att ni gör någonting åt detta för att försvara vårt parlaments värdighet, att fördela talartider på ett sådant sätt att …

Talmannen.
   – Den slutliga versionen av förslaget till föredragningslista som talmanskonferensen utarbetade vid sitt möte den 11 maj 2006 i enlighet med artiklarna 130 och 131 i arbetsordningen har delats ut. Följande ändringar har föreslagits.
I enlighet med artikel 168 i arbetsordningen har gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster begärt återförvisning till utskottet av Francesco Enrico Speronis betänkande om begäran om upphävande av Tobias Pflügers immunitet, som enligt planeringen skulle bli föremål för omröstning i morgon. 
Sylvia-Yvonne Kaufmann (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Min grupp vill, på grundval av artikel 168 i arbetsordningen, begära att Francesco Enrico Speronis betänkande – som rör upphävande av immuniteten för Tobias Pflüger, en ledamot i vår grupp – inte diskuteras utan i stället återförvisas till utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. Jag menar att det är det riktiga beslutet att fatta, eftersom det faktum att beslutet om huruvida immuniteten ska upphävas fattades av endast åtta ledamöter av utskottet för rättsliga frågor får oss att framstå i dålig dager, och det är något som vi bör undvika. Vem som helst av oss kan få sin immunitet upphävd, men det är helt oacceptabelt att mindre än en tredjedel av ledamöterna i det aktuella utskottet var närvarande för att rösta om det, och jag begär därför att vi återförvisar betänkandet till utskottet i stället för att rösta om det. 
Klaus-Heiner Lehne (PPE-DE ).
   – Herr talman! Mina damer och herrar! Jag börjar med att be er avvisa yrkandet som otillåtligt. Immunitetsförfarandet regleras i artikel 7, där frågan slutligen avgörs. I artikel 7.8 stadgas följande: ”Utskottets betänkande skall tas upp som första punkt på föredragningslistan till det första sammanträdet efter det att begäran inkommit.” Vidare stadgas i arbetsordningen: ”Omröstning om betänkandets förslag till beslut skall ske vid det första omröstningstillfället efter det att debatten avslutats.” Det är en bindande bestämmelse vars syfte är att skynda på immunitetsförfarandet, och om detta yrkande skulle medges skulle det faktiskt kunna upphäva bestämmelsen.
Om ni inte avslår detta yrkande som otillåtligt så begär jag att det avslås eftersom det är irrelevant. Anledningen till att det är irrelevant är att den resolution som vi antog i utskottet för rättsliga frågor antogs enhälligt, att denna resolution inte var föremål för oenighet mellan grupperna och även att det inte råder någon tvekan om det förfarande som fastslås i artikel 7.8. Om ni har invändningar mot innehållet i yrkandet kan ni bara rösta mot det. Om det får stöd av majoriteten blir resultatet automatiskt det omvända.
Därför är det orimligt att frågan blir uppskjuten, och jag begär att förslaget till resolution går till omröstning i plenum i morgon. 
Martin Schulz (PSE ).
   – Herr talman! I likhet med många andra ledamöter har jag tvingats överväga frågan i talmanskonferensen, men eftersom jag till skillnad från Klaus-Heiner Lehne inte är advokat hade jag föreställt mig att det skulle bli något mindre komplicerat. Nu har dock juristerna talat, och jag måste tillstå att jag inte förstod vad Klaus-Heiner Lehne sa, men det kanske är mitt eget fel. Jag vill just nu inte värdera de argument för och emot som Sylvia-Yvonne Kaufmann och Klaus-Heiner Lehne framförde, men jag har en begäran: att vi fastslår att immunitetsfrågor inte längre hanteras av talmanskonferensen eftersom jag, som gruppordförande, inte känner att jag klarar av att hantera en så pass sammansatt process. Min rättvisekänsla har lett mig fram till beslutet att gå med på att frågan återförvisas, eftersom jag menar att det är mer rättvist och bättre att undvika ett formellt misstag och skicka tillbaka frågan, om endast åtta personer har röstat i ett utskott och vissa grupper inte har varit representerade över huvud taget.
Om en återförvisning resulterar i ett formellt misstag så är det någonting som vi måste leva med. Jag har fått veta i vilket avseende jag hade fel och anser därmed att vi borde göra som Klaus-Heiner Lehne föreslår, men jag vill samtidigt begära att immunitetsfall endast tas upp i plenum i framtiden. 
Daniel Marc Cohn-Bendit (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Detta är fel: Ni ger ordet till någon som förutsattes tala för förslaget, och så talar han emot det. Det är fel. Ett beslut måste fattas. Arbetsordningen är tydlig – där stadgas att en talare får argumentera för och en emot. Jag ville, för min del, argumentera för, och jag kommer att göra det.
Jag menar att om …
Talmannen.
   – Herr Cohn-Bendit, jag stänger av er mikrofon eftersom jag inte har gett er ordet.
Var snäll och sitt ned och vänta. 
Schulz för att tala för. Han har emellertid inte utnyttjat det för detta ändamål. Jag anser därför att vi bör börja om på nytt och frågar om det är någon som vill tala för förslaget. 
Daniel Marc Cohn-Bendit (Verts/ALE ).
   – Herr talman! En grupp har framfört detta krav om att ändra föredragningslistan med ett mycket tydligt argument till stöd för förslaget. Eftersom det inte var tillräckligt många ledamöter närvarande i det ansvariga utskottet – vilket antyder att det som Klaus-Heiner Lehne sa, nämligen att alla grupper är överens, inte kan vara sant eftersom de som inte var med inte kunde säga om de instämde – är det nu upp till oss i plenum att besluta om vi ska återförvisa frågan till utskottet så att vi, om en månad eller till och med vid minisessionen, om det vore möjligt, skulle kunna rösta om denna fråga. Det handlar därmed bara om att skjuta upp omröstningen två veckor.
Herr Lehne, ni har redan talat. Det är så här det fungerar i ett parlament: den som talade sist är ofta den som har rätt.
Jag uppmanar därför parlamentet att stödja Sylvia-Yvonne Kaufmanns förslag. 
Martin Schulz (PSE ).
   – Herr talman! Frågor om immunitet bör antingen hanteras av det utskott som behandlar immunitetsfrågor eller av hela parlamentet. Jag vill återigen begära att immunitetsfrågor inte längre tas upp av talmanskonferensen, eftersom jag anser att det inte är ett organ där jag kan avgöra dem. Jag sa ingenting utöver det och önskade inte heller göra det. Som gruppordförande kommer jag hur som helst inte längre att delta i sådana debatter i talmanskonferensen. 
Talmannen.
   – Vi har noterat er inställning, herr Schulz.
Socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet har begärt att omröstningen om betänkandet (A6-0408/2005) av Reinhard Rack om förbättring av godstransportsystemets miljöprestanda (Marco Polo II) flyttas till onsdag.
Rådet har informerat mig – och jag vidarebefordrar denna information till er – om att de inte kommer att kunna stanna kvar i parlamentet efter kl. 19.00. Detta har diskuterats i talmanskonferensen, och rådet har bekräftat att de inte kan stanna kvar här efter kl. 19.00.
Frågestunden med frågor till rådet kommer därför endast att vara i en timme. 
Martin Schulz (PSE ).
   – Herr talman! Eftersom jag just nu inte kan nämna vilken artikel det gäller hänvisar jag till det som ni just sa om rådet. Jag skulle vilja säga samma sak här i plenum som jag sa i talmanskonferensen om rådets tillkännagivande om att de inte kan närvara.
Jag anser inte att parlamentet bör godta ett sådant uttalande från rådet. Som jag förstår det består den österrikiska regeringen av 16 ledamöter som har 16 statssekreterare, vilket gör 32 personer som borde kunna företräda rådet, också efter sju på kvällen. Jag menar att det är helt fel att ett ordförandeskap i rådet talar om att man inte kan närvara här efter klockan 19, utan bättre motivering än att parlamentets tidsplan har ändrats. Jag skulle vilja veta vad som skulle ske i ett nationellt parlament om en regering skulle säga att man lade av för kvällen klockan sju. Det är inte acceptabelt, och ni bör tala om det för rådet.
Giles Chichester (PPE-DE ).
   Herr talman! Till följd av det som ni just meddelade vill jag uppmärksamma parlamentet på att det finns en muntlig fråga till rådet på föredragningslistan för onsdag kväll som gäller fördraget om upprättande av en energigemenskap, och som vi kommer att debattera samma kväll. Om rådet inte kan närvara föreslår jag att vi drar tillbaka både denna punkt och diskussionen om fördragets godkännande från föredragningslistan till dess att rådet kan närvara.
Hans-Gert Poettering (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Vi här i parlamentet har en övervakande uppgift, och på samma sätt som vi förväntar oss att kommissionen ska närvara förväntar vi oss att rådet ska vara här. Jag talar inte om ordförandeskapet utan om rådet i sig. Jag ber särskilt rådets generalsekretariat att bistå rådet så att dess närvaro garanteras, och vi stöder följaktligen det som Martin Schulz mycket riktigt sa. 
Hans-Peter Martin (NI ).
   – Herr talman! Jag är själv österrikare och skulle vilja lägga fram ett pragmatiskt förslag. Det är uppenbart att rådet, under alla omständigheter, vill hinna med åttaflyget tillbaka till Österrike. Kanske ni, herr talman, skulle kunna upplysa rådet om att det också går ett tåg mellan Strasbourg och Wien, så det är inte något problem att delta aktivt här i sammanträdet och hinna till parlamentet i Wien i god tid till nästa morgon. Allt som behövs är att man flyger lite mindre och kanske får klara sig med lite mindre lyx. 
Talmannen.
   – Jag ska vidarebefordra alla kommentarer som har gjorts här till rådet.
Gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa har begärt att en tredje debatt ska läggas till under punkten om frågor om kränkningar av de mänskliga rättigheterna, demokrati och rättssäkerhet, särskilt i Taiwan. 
Graham Watson (ALDE ).
   – Herr talman! Först och främst vill jag framföra min grupps stöd för uttalandena från Martin Schulz och Hans-Gert Poettering om att det österrikiska ordförandeskapet på nytt bör se över sin tillgänglighet.
Under talmanskonferensen i förra veckan enades man endast om två frågor att debattera under torsdagens stående punkt ”brådskande ärenden”, då vi vanligtvis debatterar tre frågor. Min grupp vidarebefordrade ett förslag till talmanskonferensen om att vi skulle debattera frågan om Taiwans medlemskap i Världshälsoorganisationen (WHO). Detta förslag föll bort eftersom det inte fick något stöd från någon av de två största grupperna – PPE-DE-gruppen och PSE-gruppen.
Nuförtiden betraktas hälsa i allmänhet som en mänsklig rättighet. Detta är en fråga som vi bör diskutera, och därför vill min grupp föreslå parlamentet att vi använder den tid som finns tillgänglig för den tredje frågan på torsdag eftermiddag till att behandla frågan om Taiwans deltagande i WHO. 
Francis Wurtz (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Min kollega Graham Watson är en mycket intelligent och skarpsinnig person. Jag tror inte att han kan se oss i ögonen och säga på allvar att vi talar om mänskliga rättigheter här. Vi talar om någonting helt annat, som alla vet. Vi talar också om någonting som strider mot världssamfundets inställning.
Jag menar därför att vi inte bör stödja detta förslag. 
Astrid Lulling (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag anser att det är en lysande idé från Graham Watson att ta upp den här frågan när vi diskuterar arbetsplanen. Det är skandal att Taiwan, den enda kinesiska staten med ett demokratiskt system, inte ens medges observatörsstatus i Världshälsoorganisationen (WHO). Det vore klokt av parlamentet att diskutera den frågan och tillkännage för hela världen att vi anser att hälsa är en mänsklig rättighet och att inget land i världen borde stängas ute från WHO:s överläggningar.

(1)
Talmannen.
   – Herr president! Jag vill hälsa er välkommen till Europaparlamentets plenarförsamling vid en tidpunkt då Europas förbindelser med Latinamerika och Västindien är högaktuella och debatteras här av oss.
För bara tre dagar sedan hölls det fjärde toppmötet i Wien med ledarna för våra två kontinenter, och ni spelade en viktig roll där.
Det är ett nöje för Europaparlamentet att ta emot er som Bolivias nyvalde president, den förste från ursprungsbefolkningen, aymarafolket, vars tre grundläggande principer ryms i deras tre visdomsord: – du ska inte stjäla, – du ska inte vara svag, : – du ska inte ljuga.
Bolivias president föddes i en fattig och avsides belägen liten stad i Bolivia, Isavalli, i kantonen Orinoca, mycket nära sjön Poopó i Oruro. De namnen har en fjärran klang för oss eftersom de ligger utanför våra vanliga geografiska referenser.
Sedan barndomen har han varit lantarbetare. Han såg efter familjens lamadjur, han arbetade som tegelslagare, murare, bagare och trumpetare.
När sedan den bolivianska högplatån genomled en av de värsta torrperioderna i historien emigrerade hans familj till nya betesmarker, till Cochabamba. Där slog han in på en karriär som fackföreningsledare och politisk ledare, som har lett honom till presidentposten i landet, det näst fattigaste landet i Latinamerika efter Haiti, som dock har de näst största gastillgångarna i hela Latinamerika. Det är ett land där två tredjedelar av befolkningen lever i fattigdom och som, sedan det blev självständigt, har haft besvärliga förbindelser till sina grannländer, ett land där nya politiska krafter i dag växer fram, såsom den presidenten företräder, som vann valet med 53 procent av rösterna och som, som ni känner till, föreslår politiska åtgärder för ett förstatligande av energiindustrin och de investeringar som gjorts där av många europeiska företag, något som vi otvivelaktigt är intresserade av att debattera.
Jag vill därför tacka er för att ni har kommit hit, herr president, inte bara för att tala inför kammaren utan också för att delta i en debatt med utskottet för utrikesfrågor och efterföljande middag.
Vi sätter stort värde på ert besök, herr president, eftersom många latinamerikanska stats- och regeringschefer i Wien tydligt erkände att återgången till demokrati i området tyvärr inte har lett till några förbättringar av levnadsvillkoren för en stor andel av den latinamerikanska befolkningen.
Europa och Latinamerika är beslutna att försöka bygga ett sammanhållet samhälle, och Bolivia är ett tydligt exempel på hur viktigt det är att göra en avsevärd andel av befolkningen delaktig i samhällsutvecklingen, eftersom de inte har fått något utbyte av sitt lands naturrikedomar.
Vi kommer också att få tillfälle att diskutera detta i den parlamentariska församlingen för Europa och Latinamerika, som man fattade beslut om vid Wienmötet. Jag hoppas att vi därmed kommer att få nya tillfällen till politisk dialog.
Herr president! Ert besök i dag är både symboliskt och mångfasetterat, ty det återspeglar Europaparlamentets engagemang för att förbättra förbindelserna med Latinamerika, det återspeglar betydelsen av parlamentarisk diplomati och det återspeglar nödvändigheten av en dialog för att lösa de konflikter som kan uppstå oss emellan.
Tack än en gång, herr president! Ordet är ert.
Juan Evo Morales Ayma,
   – Herr talman, mina damer och herrar! Genom ledamöterna i parlamentet vill jag sända en särskild, varm och broderlig hälsning till alla Europas folk.
Jag är oerhört glad över inbjudan att delta i detta enormt viktiga möte mellan två kontinenter: Amerika och Europa. Jag är ärad, glad och stolt över att vara här med er, och jag har tackat ja, inte bara till att tala till er utan också till att lyssna till er.
Vi jordbrukande ursprungsbefolkningar från Amerika, särskilt från Bolivia, tillhör en dialogernas kultur, en livets kultur – en jämviktens, rättvisans och jämlikhetens kultur.
Som Europaparlamentets talman sa kommer jag från en mycket enkel familj, från aymarafolket. Historiskt har vi varit utestängda, men vi stänger ingen ute. Historiskt har vi levt i slaveri, men vi har aldrig hållit andras familjer som slavar. Vi vill inkludera, vi kämpar för sammanhållning med respekt för andra folks mångfald, och när vi, tack vare mitt folks samvete, vann presidentposten som ursprungsbefolkning var det inte genom ett hämndbegär utan genom vårt folks förhoppningar.
Statens frånvaro i våra ursprungsbefolkningars jordbrukarsamhällen har lämnat mycket övrigt att önska, och därför vill vi lösa de sociala problemen, de kulturella problemen, de ekonomiska problemen och de strukturella problemen i mitt land.
Det finns jordbrukarsamhällen helt utan resurser för att lösa hälsoproblem. Traditionell medicin erkänns inte, och det finns ingen strategi för att lösa problemen.
Vi medger att vissa framsteg har gjorts genom Unescos medverkan. Utbildningsfrågan har övergivits. Det kan vara av intresse för er att veta att min mor – må hon vila i frid – var analfabet och att min far knappt kunde skriva. Han var också analfabet. Mina föräldrar hade inga handlingar alls. Under vår korta tid i regeringsställning, under de nästan 110 dagar som vi innehaft ämbetet, har vi därför påbörjat arbetet med läs- och skrivkunnighet, tack vare förbehållslöst samarbete med vissa latinamerikanska, europeiska och asiatiska länder. Vid månadens slut kommer närmare 2 000 personer att ha fullföljt sina studier i läs- och skrivfärdigheter. Vi vill utrota analfabetismen i mitt land.
Vi gör framsteg i frågan om dokumentation, också tack vare solidariteten från andra länder. Hittills har nästan 50 000 personer försetts med handlingar, har vi fått veta, utan kostnader (jordbrukarfamiljer i ursprungsbefolkningen, särskilt kvinnor) tack vare internationellt samarbete. I detta avseende finns familjer som helt har övergivits: de har inga handlingar och saknar därför vissa medborgerliga rättigheter. Detta är en mycket angelägen fråga i mitt land.
Jag vet att människans bästa vän, hunden, här i Europa och i vissa andra världsdelar har pass för att kunna resa från ett land till ett annat. I mitt land har en del av oss inga handlingar alls – inga identitetskort och inga födelseattester – som gör det möjligt för oss att delta i val. Vi kommer därför att fortsätta med vår kampanj för identitetshandlingar: inom mindre än två månader har vi utfärdat nästan 50 000 handlingar utan kostnad, och vi kommer att förse en eller två miljoner människor med handlingar utan kostnad.
Också tack vare samarbete med vissa latinamerikanska länder genomför vi kampanjer för att hjälpa de fattigaste familjerna med hälso- och sjukvård. Vi har på mindre än två månader botat 8 000 människor genom kostnadsfria ögonoperationer.
Detta är några av de sociala problem som vi står inför i mitt land. Denna politiska rörelse, MAS-partiet, som ursprungligen kallades ”Politiska instrumentet för folkens suveränitet”, skapades av bonderörelsen i den indianska ursprungsbefolkningen. Den har alltså inte skapats av en grupp politiska experter, yrkesutövare eller intellektuella, utan den föddes för att kämpa mot orättvisor, för att kämpa för ekonomiska och sociala krav, närmare bestämt 1995, för att förändra vårt Bolivia, för att få slut på diskriminering och för att förändra den politik som historiskt sett har varit inriktad på att utrota ursprungsbefolkningarna i vårt land och på vår kontinent.
Vi urinvånare är också människor, vi har samma rättigheter, samma skyldigheter och vi vill åstadkomma förändringar. Och jag är mycket glad över att denna politiska rörelse har fört mig till presidentposten. Ni ska veta att jag tyvärr inte har haft tillfälle att studera vid universitetet – den största tillgång som jag och vår rörelse har är ärlighet.
Jag känner stor respekt och beundran för talmannen som nämnde våra förfäders universella lag, ochsom är ursprungsbefolkningarnas lag: du ska inte stjäla, du ska inte vara svag, du ska inte ljuga. Den universella lagens princip har fört oss hit, och det är min plikt att tillämpa våra förfäders lag för att förändra vår historia.
Jag är säker på att ni har frågor om många strukturella spörsmål, många sociala spörsmål. Hittills har vi fattat tydliga beslut om att rädda våra naturtillgångar, både förnybara och icke förnybara tillgångar – naturtillgångar som gör det möjligt att lösa mitt lands sociala och ekonomiska problem.
Jag skulle vilja nämna kampen för att försvara kokablad, kampen för vatten, för att förhindra privatisering av vattentillgångarna och kampen för kolväten, en kamp som också fördes av våra förfäder, indianledare som Tupac Amaru, Tupac Katari and Bartolina Sisa: det var kampen för vårt land. Bolivia har så stora tillgångar, och ändå finns så mycken fattigdom. Vi talar inte om att fördela fattigdomen utan snarare om att omfördela välståndet, och för att omfördela välståndet måste vi se till att återvinna det, genom förstatligande.
Det är sant att olje- och naturtillgångar förstatligades två gånger under förra århundradet. Och nu, i detta nya århundrade, måste min regering och det bolivianska folket åter förstatliga, tillsammans med många sociala områden, både från landsbygden och från staden.
Jag vill att ni ska förstå att ingenting kommer att exproprieras och att ingen kommer att fördrivas. Jag vill vara mycket uppriktig och tala till er med den största respekt. Våra familjer kommer till Europa därför att de måste, därför att de saknar arbete och många drivs bort. Historiskt sett har mitt land, min region och faktiskt hela Amerika, som förr kallades Abya Ayala, aldrig någonsin drivit bort någon. Vi kommer inte heller att driva bort någon i och med detta förstatligande.
Jag förstår mycket väl att de måste rädda sina investeringar och att de har rätt till vinster, men de kan inte äga kolvätena och inte heller kontrollera dem. Den bolivianska staten kommer att ha kontrollen över källor och inspektionscentraler. Varje företag som har investerat i landet har alla rättigheter att rädda sina investeringar och rätt att göra vinster men inte att kontrollera, och de kommer därför att bli partner och inte ägare till våra naturtillgångar.
Jag beklagar verkligen att vissa delar av medierna vill försätta oss i konflikt med regioner, med kontinenter, med länder, med företag. Vi tillhör en solidaritetens kultur, en ömsesidighetens kultur, och det är därför viktigt att söka lösningar gemensamt. Det är sant att vi måste samverka i denna förändringsprocess i Bolivia, men jag föreslår er också att vi ska lösa problemen tillsammans, antingen de är Amerikas problem eller Europas.
Jag förstår att invandringen är ett problem för EU. Till följd av bristen på arbete överger många människor Amerika och Bolivia för att komma till Europa.
Det enda sättet att lösa det problemet på är att skapa arbetstillfällen i Bolivia, att garantera att det finns en marknad för småskalig tillverkning, för mikroaffärsmän, för kooperativ, för sammanslutningar, för kollektiva företag. Det kommer säkert att få slut på massinvasionen av bolivianer på den här kontinenten.
Industrialiseringen av naturtillgångar är viktig. Ni vet att vi historiskt sett har utsatts för en ständig plundring av våra naturtillgångar. Under vissa perioder har staten haft kontroll över naturtillgångarna, antingen det har gällt olja eller mineraler, men har inte kunnat genomföra någon industrialisering för att skapa ett mervärde i dessa naturtillgångar. Efter förstatligandet kommer det att bli vår uppgift att industrialisera, tillsammans med våra partner, antingen de är stater eller företag. Ingen kommer att utestängas eller marginaliseras.
Vi är övertygade om att industrialiseringen av våra naturtillgångar kommer att leda till ett slut för massflykten från mitt land till andra länder. Tidigare var det Förenta staterna eller Argentina, men jag beklagar djupt att många av våra bröder och systrar nu kommer till Europa för att söka efter arbetstillfällen.
Det finns en central fråga som är ett problem för er och också för oss: kokain och narkotikahandel. Jag vill säga er att vi som tillhör ursprungsbefolkningen inte har en kokainkultur. Vi har inte någon narkotikahandelskultur. Kokain är ett nytt problem som tyvärr har importerats. Det måste föras en verklig och kraftfull kamp mot narkotikahandel. Kampen mot narkotikahandeln får inte bli ett verktyg för att styra, för att på nytt kolonisera eller för att tvinga till underkastelse. Jag beklagar att vissa länder i Amerika använder frågan om narkotikahandel som ett verktyg för att tvinga till underkastelse. Jag menar att vi alla har ett ansvar för att bekämpa narkotikahandel på ett kraftfullt och verkligt sätt.
Jag vill också säga att koka inte är detsamma som kokain. Jag har tittat närmare på kokabladens historia i Europa. De europeiska länderna var de första som använde kokabladen industriellt. Nu talar vi om 1800-talet. Det är först på senare tid som man i Latinamerika och Förenta staterna har börjat industrialisera användningen. Och kokablad kan inte vara tillåtna för Coca-Cola och samtidigt olagliga för området runt Anderna, för ursprungsbefolkningarna.
Jag menar att det är viktigt att omvärdera kokabladet, men jag vill säga att det under min regering inte kommer att bli fritt att odla koka och inte heller något totalförbud mot koka. Jag är glad att säga att vi diskuterar med våra kolleger som odlar kokablad hur vi kan rationalisera odlingen, och jag vill försäkra er att vi talar om ett litet område med kokaodling för varje familj: 40 gånger 40 meter. Vi är fullständigt medvetna om att en andel av kokabladen går till en illegal marknad, och vi anser inte att det är acceptabelt.
Utrotningspolitiken med ekonomisk ersättning och sedan utrotning med militära styrkor har lämnat mycket övrigt att önska när det gäller de mänskliga rättigheterna, och det enda sättet att få slut på den konfrontationen är att kokaproduktionen kontrolleras av själva bonderörelsen, att den rationaliseras och att man på det sättet gör kampen mot narkotikahandeln effektiv. En liten produktionskvot på 40 gånger 40 meter – många som har tittat närmare på frågan måste ha läst om de så kallade , där det inte är frågan om flera hektar utan 40 gånger 40 meter – måste kontrolleras och skörden måste användas till laglig förbrukning – vad kan väl vara bättre än att industrialisera för att gagna mänskligheten?
Kampen mot narkotikahandeln har dock inte slutförts i och med den kontrollen utan det är också viktigt att kontrollera föregångarna, de kemiska agenserna. Och vilket sätt kan vara bättre än att, tillsammans med er, kontrollera banksekretessen? Den verkliga narkotikahandlaren är nämligen inte den person som just nu sitter i fängelse i Bolivia – vi har undersökt detta under en kort period – utan den som hanterar tusentals miljoner US-dollar. De går inte omkring eller reser med bussar eller lastbilar och bär med sig dollarbuntar. De använder privata banker. Vad kunde vara bättre än att kontrollera de privata bankerna, och även de statliga bankerna, för att få slut på denna del av narkotikahandeln?
Jag vill ta tillfället i akt för att, genom er, berätta för alla nationer i Europa om den respekt och den beundran som jag känner för Europeiska unionen. Vi i Bolivia vill också gärna att de andinska folken, latinamerikanerna, sydamerikanerna ska enas. Det kommer att vara vårt ansvar. I den processen kommer det med all säkerhet att krävas dialog och tålamod för att föra samman våra länder.
Jag säger detta eftersom vi i Bolivia har beslutat att omdana Bolivia, att riva upp ekonomiska modeller som inte har löst de sociala problemen för att förändra kolonialstaten. Med största respekt vill jag också säga att det vi har för närvarande är en kolonialstat. Men vi föreslår inte någon väpnad kamp eller förändring. Jag beklagar verkligen att det pågår väpnade konflikter i vissa av Bolivias grannländer. Tack vare denna politiska rörelse, som har vuxit fram ur den historiskt sett mest föraktade och hatade delen, den del som har lidit mest av diskriminering: de ursprungliga indianbefolkningarna. Varför talar jag då om ursprungsbefolkningarna? Den senaste folkräkningen 2001 visade att 62,2 procent av landet befolkades av ursprungsfolk. Jag skulle säga att vi som tillhör de ursprungliga indianbefolkningarna står för mer än 70 procent eller nästan 80 procent. När Bolivia grundades 1825 bestod 90 procent av befolkningen av ursprungsfolk men bara 10 procent grundade Bolivia. I alla fall deltog dessa 90 procent i kampen för självständighet och nu vill vi förändra, demokratiskt och fredligt, genom en omdaning av Bolivia. Vi vill genomföra en demokratisk, kulturell och fredlig revolution, utan någon konfrontation. Jag anser att detta kommer att leda till en verklig förändring, som gör det möjligt att leva i fred med social rättvisa.
Jag förstår mycket väl de länder och många affärsmän som vill ha rättssäkerhet. Vi kämpar alla för rättssäkerhet, men för att uppnå detta är det viktigt att vi har social trygghet, hälso- och sjukvård, utbildning, bostäder och arbete. Det kommer att bli så när vi får tillbaka våra naturtillgångar och när hela den bolivianska befolkningen kan dra nytta av dem. Det är den omvandling vi vill se på de ekonomiska och politiska områdena.
Jag är ytterst nöjd med det stöd som vi får från FN:s generalsekreterare. Vid toppmötet med presidenterna i Europa, Latinamerika och Västindien blev jag inbjuden till ett kort möte med FN:s generalsekreterare Kofi Annan, som lovade mig sitt fulla stöd för en lagstiftande församling, både i form av rådgivning och ekonomiskt stöd, för att garantera den genomgripande demokratiska omvandlingen av mitt land.
Jag vill att ni, med er stora erfarenhet, också är delaktiga i denna genomgripande förändring. Jag är övertygad om att Europa är symbolen för demokrati och att Europa försvarar demokratin och de mänskliga rättigheterna. Och jag vill särskilt be er att hjälpa oss försvara de mänskliga rättigheterna i Bolivia. Att försvara de mänskliga rättigheterna i Bolivia innebär att skapa arbetstillfällen, hälso- och sjukvård samt utbildning och att få tillbaka våra naturtillgångar.
Jag vill med största respekt säga er att det har funnits regeringar tidigare, under diktaturerna, som har gjort sig skyldiga till massakrer. Ni känner mycket väl till Bolivias historia. Men också demokratiska regeringar massakrerade Bolivia, för att försvara andra intressen än de bolivianska, och vissa av dem flydde till Förenta staterna. Vi har via det bolivianska rättsväsendet krävt att de personer som förödmjukade Bolivia utlämnas, och jag vill be om ert stöd för att se till att de personer som har ställt till med så stor skada för det bolivianska folkets mänskliga och ekonomiska rättigheter ställs inför den bolivianska rättvisan, däribland Gonzalo Sánchez de Lozada och Sánchez Berzaín, som dödade många människor i mitt land. Vi vill att de ska ställas inför rätta i det bolivianska rättsväsendet.
I denna förändringsprocess söker vi inte bara politiskt samspel och samförstånd mellan länder utan också integration, genom att mitt land förses med en vägstruktur. Bolivia, Sydamerikas hjärta, har inga vägar ut till havet till följd av en historisk orättvisa. Min regering kan lösa problemet med vägstrukturerna, tillsammans med alla våra grannländer. Vi har bara en del gemensam med Peru, men vi har ingen belagd väg gemensam med Chile, eller med Argentina via Potosí, eller via Tarija, eller via Brasilien. Jag hyser stor tillgivenhet och respekt för min vän Brasiliens president. Det är inte sant att vi är oense, som vissa medier vill få er att tro. Vi har en strategisk allians med Brasiliens regering. Jag ser Lula, en tidigare fackföreningsledare, som en äldre bror som ger mig verklig vägledning. Jag skulle också vilja ha vägledning från er här i Europa. För en stund sedan sa jag att vi inte utestänger någon, utan snarare vill inkludera. Jag vill lära av er, men framför allt vill jag lära mig hur man söker lösningar inom ramen för god balans, rättvisa och jämställdhet.
Detta är min stora önskan, och det är det som vi slåss för. Vi i vår regering, en folkets regering som företräder ursprungsbefolkningen, har nu den möjligheten, med stöd av många intellektuella sektorer och även företag i Bolivia. Min erfarenhet hittills har varit att vissa av medborgarna säger två saker till mig: ”Jag är inte indian, men nu är jag för indianer.” De säger: ”Regeringarna brukade få oss att gråta därför att vi var ledsna, nu får de oss att gråta därför att vi är rörda, med värdighet, en känsla av suveränitet, respekt och framför allt en känsla av att vi får tillbaka våra naturtillgångar.”
Därför vill jag säga till er, ärade ledamöter av Europaparlamentet, att jag genom er vill bevara en strategisk allians för livet, för mänskligheten. Det sätt som ursprungsbefolkningarna lever på innefattar inte utestängning eller marginalisering utan snarare – vill jag betona – solidaritet och ömsesidighet, inte bara bland människor utan också harmoni med moder jord. Vi är enormt oroade över hur den västerländska industrialiseringsmodellen påverkar planeten jorden, moder jord: Om vi inte förändrar industrialiseringen kommer alla inom kort, inte bara ni eller vi, att ha ett livsproblem. Jag menar att det är väsentligt att ta upp initiativ och förslag som kommer från folket för att försvara och bevara mänskligheten, och att detta huvudsakligen kan göras genom att vi respekterar moder jord och lever i harmoni med henne.
Vi kan lämna viktiga bidrag genom vår livsstil. På grundval av våra lokala organisationer, antingen det är unioner, samhällen eller äldsteråd, dessa forum som för en kontinuerlig debatt och föreslår lösningar. Jag har lärt mig att det inte handlar om att införa program eller riktlinjer utan om att fånga upp förslag och program, till mänsklighetens fromma.
I denna förändringsprocess är det viktigt hur man deltar i Bolivia, och det innebär ingen underkastelse eller underdånighet – vissa har beskrivit oss som ”marionetter” – utan snarare att vi måste dela principer och erfarenheter på en bred linje. Vi hoppas att detta korta besök i Europaparlamentet kan tjäna ett syfte. Vi vill inte längre vara någon tiggarstat.
Bolivianska regeringar har i allmänhet gått utanför landet för att söka bistånd – de tiggde ihop till landets statsbudget. Vi vill få slut på det. Jag är säker på att vi, genom att öka exportvolymerna och höja priserna – ett rimligt pris, ingen utpressning eller något påtvingat pris – och genom att ta tillbaka våra naturtillgångar, kommer att göra slut på tiggarstaten. Jag beklagar djupt att vi har en tiggarstat, och tillsammans med er, genom att granska vår historia, vill vi nu i detta nya århundrade lösa dessa sociala och kulturella problem.
Jag vill, på det bolivianska folkets vägnar, särskilt för indianrörelsen, säga att vi vill ha strategiska allierade i vårt försvar för livet. Vi vill få slut på hatet, rasismen, föraktet. Vi kommer från en inkluderande kultur, inte en kultur som utestänger, trots att vi själva har blivit utestängda, och när jag fick höra att Europaparlamentet hade bjudit in mig hit blev jag verkligt glad och mycket stolt. Jag vill att också ni ska känna stolthet över de indianska ursprungsbefolkningarna, som försvarar livet.
Det är en ära för mig, och en ny erfarenhet, även om vi alltid är nervösa i början – förlåt mig – men jag vill säga, från hjärtat och med den största respekt, att jag önskar ert stöd i arbetet med att rädda livet och förbättra den sociala och kulturella situationen i mitt land.
Tack så mycket.
Talmannen.
   – Herr president! Jag tackar så mycket för era ord, från hjärtat, som applåderas av ledamöterna i parlamentet så som ni just har upplevt.
Herr president! Ni är ert folks demokratiskt valda företrädare, ni har lagt fram ett valprogram som era medborgare har stött och ni inspireras av de bästa avsikter att åstadkomma välstånd för dem alla.
Jag hoppas att Bolivia och Europa kan uppehålla ett samarbete som möjliggör för oss att bidra till att bygga en gemensam framtid med utveckling, på grundval av respekten för rättssäkerhet.
Tack så mycket, herr president!

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är anföranden på en minut om frågor av politisk vikt. 
Vytautas Landsbergis (PPE-DE ).
   – Herr talman! I och med att länder som förfogar över energikällor – såsom Ryssland, Bolivia, etc. – siktar på att få konsumtionssamhällena att godta deras krav eller rätta sig efter deras befallningar, står vi inför ett nytt skede i den moderna tidens spända världsläge. Om EU vill bevara sitt energimässiga och politiska oberoende från Ryssland, och inte faller för vilseledande ord, såsom ömsesidigt beroende, bör EU snabbt planera för en diversifiering av alternativa energikällor och värna om sina olika alternativ.
Att EU ska förvandlas till en underavdelning inom ett centralstyrt energiområde är Kremls dröm. Går vi med på det? En ännu ljuvare dröm skulle vara en ny union som ersätter den gamla europeiska unionen. En gasunion mellan Ryssland och Europa ska skapas kring axeln Moskva–Berlin. En sådan vision presenterades lätt förtäckt i den ryska presidentens senaste tal om tillståndet i nationen. Går vi med på detta? 
Maria Badia i Cutchet (PSE ).
   – Herr talman! För några dagar sedan avvisade Europaparlamentets presidium användandet av katalanska och den spanska statens andra officiella språk mellan medborgarna och denna institution, som bör vara den institution som står närmast och är mest representativ för deras intressen.
Den spanska regeringens förslag har redan förverkligats i andra EU-institutioner: i ministerrådet, i kommissionen och i Regionkommittén, där det redan fungerar helt normalt.
Förslaget innebär ingen kostnad för parlamentet, och det är tydligt att det inte sker på bekostnad av användningen av de andra officiella språken i de nya medlemsländerna. I själva verket skulle detta initiativ bidra till att föra medborgarna närmare EU-institutionerna.
UGT, en av Spaniens största fackföreningar, har därför startat en kampanj för att efterlysa stöd för initiativet, eftersom man tror att det skulle gynna den sociala sammanhållningen. Som försvarare av kulturell mångfald får inte Europaparlamentet vara den enda institution som inte tillämpar denna rättighet för mer än tolv miljoner medborgare.
Vet ni förresten att katalanska är det fjärde mest använda språket i det debattforum som kommissionen har inrättat för EU:s framtid?
Jag ber er att överväga denna begäran ännu en gång i presidiet, för detta skulle bidra till att föra medborgarna närmare EU och närmare alla andra EU-medborgare. 
Eugenijus Gentvilas (ALDE ).
   – Jag är glad över att EU vidtar de rätta åtgärderna i kampen mot Alexandr Lukasjenkos diktatur, eftersom vi, som européer, inte får stödja denna diktatur i kontinentens hjärta.
Här har jag emellertid en lista över städer i EU i olika stater och regioner som har broderliga band i form av samverkan med olika vitryska städer och regioner. Och som vi vet finns det i vitryska städer tjänstemän som är lojala mot Lukasjenkos regim, och de stöder diktaturen.
Därför måste vi, Europaparlamentets ledamöter, uppmana ledarna för städer i EU att tills vidare avbryta officiella förbindelser med tjänstemännen under Lukasjenkos regim. Det råder ingen tvekan om att städerna i EU måste bibehålla banden till vitryska städer på områdena kultur, sport och utbildning.
Men ledarna för våra städer, ledarna för städer i EU, får inte legitimera eller erkänna Lukasjenkos diktatur genom att bibehålla förbindelser med statstjänstemän under den regimen.
Jag anser att vi måste fatta ett beslut eller inta en ståndpunkt i denna fråga.
Milan Horáček (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Politiska fångar i Ryssland befinner sig i ett mycket besvärligt läge. Michail Chodorkovskijs fall är ett konkret exempel på hur olika medel används för att bryta ned dem både psykiskt och fysiskt. Platon Lebedev fick otillräcklig behandling för sin allvarliga sjukdom norr om polcirkeln, och Chodorkovskij blev överfallen i sin cell nattetid. Inga exakta bevis för vad som hände finns tillgängliga. Att något sådant skulle inträffa är obegripligt med tanke på att fångarna är under ständig bevakning. Denna händelse bekräftar att förhållandena i ryska fängelser är förfärliga.
Rysslands ordförandeskap i Europarådet utgör ett tillfälle att närma sig Ryssland och uppmana dess regering att gå med på att Chodorkovskij och Lebedev får genomgå den oberoende medicinska undersökning som de hittills har förvägrats. Jag uppmanar rådet att använda sitt inflytande över Ryssland för att se till att de mänskliga rättigheterna för dem som hålls fängslade garanteras. 
Bairbre de Brún (GUE/NGL ).
 Herr talman! En variant av den planerade nordirländska församlingen har på nytt samlats i dag i Belfast. Församlingen och dess medbeslutande förvaltningsutskott har varit avstängd från den brittiska regeringen sedan 2002. Sinn Féin är fast beslutet att se till att lokala ministrar fattar lokala beslut. För närvarande fattas alla politiska beslut i Nordirland av brittiska ministrar, men ändå är de inte ansvariga inför de nordirländska väljarna.
Det är dags för Ian Paisleys Demokratiska unionistparti att, på grundval av jämlikhet, gå framåt tillsammans med oss övriga för att återupprätta den nordirländska församlingen och det medbeslutande förvaltningsutskottet.
Det nyligen inträffade sekteristiska mordet på den katolska tonårspojken Michael McIlveen visar att det fortfarande behövs stora förändringar i vårt samhälle. Det behövs också fortsatt hjälp och stöd på EU-nivå. 
Georgios Karatzaferis (IND/DEM ).
   – Herr talman! I maj månad i år var det 61 år sedan slutet för Hitlers grymheter mot européer och judar. Det har emellertid gått 87 år sedan det grymma folkmordet på turkiska greker av Kemal Atatürk. Den 19 maj 1919 gick han in i staden och slaktade 490 000 människor. Svarta havet blev rött. Dåtida vittnen sa att torgen var fyllda med oskyldiga människors huvuden. Den enda skillnaden är att Tyskland efter Hitler bad om ursäkt. Turkiet har aldrig bett om ursäkt, vare sig för folkmordet på turkiska greker eller för folkmordet på armenierna. Å andra sidan tvingade man häromdagen det franska parlamentet att dra tillbaka lagförslaget om det armeniska folkmordet, och för tre dagar sedan i Wien generade Recep Tayyip Erdogan den grekiske premiärministern, eftersom vi vill erkänna folkmordet på de turkiska grekerna.
Folket glömmer inte historien, de återupplever den. Jag vill därför att Europaparlamentet tar ett initiativ för att erkänna minnet av folkmordet på de turkiska grekerna. 
Zdzisław Zbigniew Podkański (UEN ).
   – ( Herr talman! Förra onsdagen tog vi emot den sorgliga nyheten om vår kollega Rolandas Pavilionis bortgång. Vi arbetade nyligen tillsammans i utskottet för kultur och utbildning. Han var ledamot och samordnare för gruppen Unionen för nationernas Europa. Vi minns alla hans engagemang och hängivenhet i kulturella frågor liksom den öppenhet och vänlighet han visade sina kolleger. Hans bortgång är en stor förlust. Jag vill framföra mitt deltagande till hans familj, på mina kollegers vägnar från UEN-gruppen och också på alla polska europaparlamentarikers vägnar. 
Ryszard Czarnecki (NI ).
   – Herr talman! Förra veckan var det 61 år sedan andra världskriget tog slut. Det var det mest tragiska kriget i mänsklighetens historia, och det förtjänar att kommas ihåg. Vi måste bygga en framtid tillsammans i Europa, men för att lägga grunden till den framtiden måste vi hedra dem som dog och lära oss den smärtsamma läxan av historien.
Jag säger detta som polack, medveten om att andra världskriget krävde sex miljoner av våra medborgare, både polacker och judar. Vi bör minnas dem med största vördnad, precis som vi bör minnas de många andra offren för denna historiska katastrof.
Vi lever i ett Europa fyllt av svåra utmaningar, ett fredligt Europa. Detta fredliga Europa har vi uppnått tillsammans, men det är därmed ännu viktigare att minnas dem som inte fick uppleva lycka och fred. Deras minne måste vara det som förenar oss alla i Europa. 
Mairead McGuinness (PPE-DE ).
   – Herr talman! I Irland i förra veckan kunde man beskåda det ohyggliga i människohandeln när ett program sändes på RTE TV om unga kvinnor från Rumänien som förs in i EU, och i synnerhet till Irland.
Programmet visade att Irland tyvärr är ett av det begränsade antal länder som har misslyckats med att genomföra olika EU-direktiv om bekämpning av människohandeln. Det är viktigt att påpeka att människohandeln, som den gränsöverskridande verksamhet den är, inte känner några gränser. Samtliga EU-länder borde genomföra alla de olika direktiv som krävs. Jag vill uppmana den irländska justitieministern att göra just detta, för människohandel är ett förfärligt utnyttjande. Den breder ut sig alltmer, och drabbar i synnerhet unga flickor och kvinnor.
Det var en stor skam att se att Irland var ett av de länder som inte hade genomfört de nödvändiga direktiven, och jag hoppas att vår regering kommer att ändra på detta, och omedelbart genomföra dem. 
Katerina Batzeli (PSE ).
   – Herr talman! En undersökning som offentliggjordes den 8 maj av frivilligorganisationen Rädda Barnen avslöjade att minderåriga barn utsätts för sexuellt utnyttjande i flyktinglägren i Liberia, även av medlemmar i humanitära organisationer och soldater från de multinationella fredsbevarande styrkorna.
Europaparlamentet borde, först av alla, informeras officiellt av FN om omfattningen av dessa tragiska händelser som svärtar ned allt humanitärt bistånd, och politiskt och rättsligt fördöma detta beteende från soldaterna som, enligt undersökningen, tillägnat sig en mentalitet och ett uppförande som legosoldater, ett uppförande som ligger utanför alla begrepp om opartiskt humanitärt bistånd.
Samtidigt måste regeringarna och kommissionen vidta motsvarande åtgärder så att vi alla åtminstone kan ge barnen minsta möjliga mänskliga rättigheter till bröd och vatten utan att de tvingas förnedra sig till kropp och själ. 
Diana Wallis (ALDE ).
   – Herr talman! Jag vill be ledamöterna i parlamentet att de föreställer sig att de är en 18-åring på semester i ett annat land. Du tar en taxi, något som sedan förvandlas till en mardröm. Det finns inga vittnen, men det slutar med att taxichauffören dör och du går raka vägen till första bästa polisstation. Du säger att han riktade en pistol mot dig och att det som sedan hände var självförsvar från din sida. Detta leder till en rättsprocess som varar i 18 år. Du tillbringar dessa 18 år i fängelse, skild från din familj, och du får utstå en rättsprocess som går fram och tillbaka: du döms till döden, för att sedan bedömas vara oskyldig, och så börjar det om igen tills alla möjligheter att överklaga har uttömts och du slutligen döms till döden för andra gången. Arton år – halva ditt liv – i fängelse, varav en del av denna tid i dödscell, är ett tillräckligt straff.
Detta är den förfärliga historien om Mirza Tahir Hussain, en invånare i min valkrets, som är dömd till döden i början av nästa månad.
Herr talman! Om det finns något som parlamentet kan göra, med dess långa erfarenhet av att bekämpa dödsstraffet, ber jag er att göra detta genom att skriva till Pakistans president och be om nåd. 
Erik Meijer (GUE/NGL ).
   – Herr talman! De senaste två veckorna har den nederländska pressen brett ut sig om den sårbara position som kommissionsledamot Neelie Kroes befinner sig i, i och med att hon redan har blivit utfrågad av parlamentet 2004. Frågorna gällde huvudsakligen några av hennes affärsuppgörelser med entreprenörer som försöker öka sina vinster genom att strunta i lagen eller medvetet handla mot allmänintresset. Neelie Kroes svar var då att hon hade lärt av sina tidigare misstag. Det rapporterades att hon hade avslutat alla sina affärsintressen och förbindelser som föregick hennes eventuella utnämning. Det var delvis detta löfte som innebar att hon kunde komma i fråga som en godtagbar kandidat för en majoritet här i parlamentet.
Under tiden har det läckt ut att hon fram till 2006 var förmånstagare för en förlustgaranti för kontorsfastigheter som hon ägde i två nederländska städer och som var värda 7 miljoner euro. Den person som gick i borgen för dessa kontorsfastigheter och också, som det visade sig senare, hennes privata bostad, har nu åter arresterats på grund av misstankar om att den personen är den finansiella hjärnan bakom ett mycket våldsamt kriminellt syndikat som är känt för att mörda människor.
Herr talman! Hur kommer parlamentet att informeras om detta, och hur kan parlamentet tala ut om riskerna och konsekvenserna? 
Urszula Krupa (IND/DEM ).
   – Herr talman! Jag vädjar till Europaparlamentets ledamöter och särskilt till Hans-Gert Poettering, men även till andra offentliga personer och till dem som bedriver en skrämselkampanj i massmedierna, att de ska sluta manövrera, utöva utpressning och påtryckningar mot den demokratiskt valda polska regeringen.
Vi anser att om solidaritet i energifrågor tolkas som undergivenhet och om man försöker tvinga länder att acceptera den europeiska konstitutionen så är det en form av ekonomiska och politiska hotelser som polackerna är välbekanta med från den sovjetiska ockupationen. Som tur är utövar vi inte demokrati på känn i Polen, utan det är något som vi ser under omröstningar i Europaparlamentet.
Vi kräver att man följer den stadga om staternas ekonomiska rättigheter och skyldigheter som FN antog 1974. Artikel 1 i denna stadga lyder: ”Varje stat har suverän och oförytterlig rätt att välja sitt ekonomiska såväl som sitt politiska, sociala och kulturella system i enlighet med folkets vilja, utan någon som helst form av extern inblandning, tvång eller hot.” 
Carlos José Iturgaiz Angulo (PPE-DE ).
   – Herr talman! Den 22 januari hölls en demonstration till stöd för terrorismens offer i Madrid. Den dåvarande försvarsministern deltog i demonstrationen och hånades av många av demonstranterna.
Ministern hävdade att han hade blivit överfallen under demonstrationen, vilket resulterade i att polisen grep två aktivister från det borgerliga partiet Partido Popular trots att det inte fanns några bevis mot dem. Däremot fanns det politiska befallningar.
Gripandena var olagliga eftersom de stred mot de konstitutionella rättigheterna och domstolar har därför dömt tre polisbefäl till fängelse för dessa fängslanden, som, vilket domen visar på, var omotiverade, godtyckliga, felaktiga och olagliga.
När dessa händelser inträffade uttryckte inrikesministern, José Antonio Alonso, som fortfarande innehar en post i mitt lands socialistiska regering, sitt stöd för polisens agerande i den spanska kongressen. Den polis vars chef han var. Han uttryckte med andra ord sitt stöd för en attack mot den spanska demokratin. En attack som bestod i gripandet av dessa aktivister från Partido Popular trots att det inte fanns några bevis mot dem. Nu tvår ministern sina händer och i stället för att ta sitt ansvar för affären skyddar han sig genom att låta en andraplansfigur avgå.
Därför fördömer vi det här fallet i Europaparlamentet i dag och min grupp kommer att ta upp denna fråga med kommissionen och rådet, som kastar en skugga över en av Europeiska unionens medlemsstater. 
Magda Kósáné Kovács (PSE ).
   – Herr talman! Den 1 maj var det två år sedan den största utvidgningen någonsin av Europeiska unionen. I sitt senaste tillkännagivande betonade kommissionen att anslutningen hade gett de nya medlemsstaterna ekonomiska framtidsutsikter och resurser, medan de gamla medlemsstaterna hade fått en ny drivkraft och en större marknad. Trots de farhågor som fanns har det inte skett någon social dumpning och lönenivåer och sociala resurser har inte sjunkit i Västeuropa.
Låt oss därför göra slut på den ursprungliga misstron mellan de två lägren och visa de europeiska medborgarna anslutningens verkliga effekter, för i vår globaliserade värld har varken de nya eller de gamla medlemsstaterna någon chans att hävda sig i konkurrensen utan EU.
Vi kan redan se de första tecknen på samarbete utan misstro i de kompromisser som uppnåtts under behandlingen av tjänstedirektivet och budgetplanen. Vi måste göra gemensamma insatser för att höja tempot i omvandlingen av EU:s struktur och beslutsfattande, eftersom det är möjligt att anta ett konstitutionellt fördrag och det måste antas. Jag hoppas att vi alla kan finna tillförsikt och mod för vårt arbete i den andra årsdagen av den senaste utvidgningen. 
Martine Roure (PSE ).
   – Herr talman! I dag är staden Strasbourg värd för , kvinnor från Algeriet, Marocko och Tunisien, som har kommit hit för att träffa andra kvinnor från sina länder som lever i Europa. De vill visa att de har kämpat länge för sina rättigheter och för den utveckling som har ägt rum i deras länder: rätten att flytta och arbeta och att låta sina barn gå i skola.
De här kvinnorna har kommit till Strasbourg, Europaparlamentets säte, för att uppmana oss att stödja deras arbete genom att vidta åtgärder här, i Europa, mot en återgång till den obskurantism som de kan drabbas av, inte bara i sina hemländer utan även här.
En delegation av dessa modiga kvinnor finns just nu på publikläktarna i vår kammare. Jag vore tacksam om ni vill hälsa dem välkomna och visa ert stöd för dem, till exempel på Place Broglie där en av deras demonstrationer kommer att äga rum.
Tack, herr talman, mina damer och herrar.
Talmannen.
   – Tack, fru Roure, och tack till våra besökare. 
Brian Crowley (UEN ).
   – Herr talman! Jag vill uppmana rådet och kommissionen att se över situationen när det gäller systemet för sockersektorn i Europeiska unionen. I synnerhet bör de nu överväga att använda flexibilitetsmekanismen för kompensationsbetalningarna till de sockerbetsodlare och sockerproducenter som har förlorat sitt levebröd, och i stället inrikta dessa resurser på skapandet av alternativa energigrödor och alternativa bränslen.
Detta skulle kräva att kommissionen fattade ett beslut om att kompensation kan ges för nya bearbetningsmetoder utan att i själva verket ta bort strukturen i den tillverkningskapacitet som finns tillgänglig för dessa alternativa bränslen i flera medlemsstater. Detta skulle kunna hjälpa till att eliminera eller minska vårt oljeberoende. Det skulle också kunna bidra till en renare miljö och, viktigast av allt, det skulle kunna ge många jordbrukare över hela EU en värdefull gröda att odla, och på så sätt garantera dem ekonomisk trygghet för framtiden. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ).
   – I förra veckan beslöt den så kallade Mellanösternkvartetten, som EU ingår i, att inrätta en tillfällig internationell mekanism för att lämna humanitärt bistånd till det palestinska folket. Detta beslut följer på åtgärder för att isolera den palestinska myndigheten genom att dra in finansiering av myndighetens driftskostnader. Åtgärder som Förenta staterna var den ledande förespråkaren för. Sett i perspektivet av den israeliska regeringens ockupation och förtryck kommer den här åtgärden objektivt sett att påskynda den palestinska myndighetens sammanbrott – och följaktligen ett sammanbrott för offentliga tjänster som utbildning och hälsovård – och förvärra den redan desperata situation som palestinierna lever i, en situation som FN redan hade varnat för.
Denna oförsvarliga bestraffning av det palestinska folket kommer vid en tidpunkt då den israeliska regeringen, efter att ha brutit mot samtliga avtal, fortsätter sin politik att bryta mot internationell rätt och vägra att följa FN:s resolutioner, fortsätter sin militära ockupation, fortsätter att bygga sin säkerhetsmur och än en gång hotar att förstärka sina bosättningar på Västbanken.
Herr talman! Det är dags att få slut på det som i själva verket är sanktioner och ta politiska initiativ som främjar efterlevnaden av internationell rätt och Förenta nationernas resolutioner. 
Thomas Wise (IND/DEM ).
   – Herr talman! Varje by och stad i England är omgärdad av en gränslinje för markplaneringsändamål, som anger att detta är en avgränsad by eller stadsbebyggelse. Vi bevittnar nu emellertid en nedbrytning av de traditionella samhällena och en förstörelse av vårt landskap, till följd av att man fullständigt ignorerar det som är en känslig och lokalt godtagbar utvecklingsplanering. Ni kanske undrar vilka som är ansvariga för detta. Gissa! De regionala församlingarna som är direkt underställda Bryssel. Är detta förvånande? Inte alls, med hänsyn till att planeringsansökningar och projekt inte längre diskuteras med de människor som de berör.
För att skydda Englands värdefulla gröna bälte, och för att avbryta överutvecklingen och uppkomsten av nya tätorter, måste vi avskaffa dessa oönskade och odemokratiska församlingar och återföra planeringsfrågorna till den plats där de enligt traditionen alltid har behandlats, nämligen i stadshusen. Endast på så sätt kan vårt gröna bälte ges det skydd och den respekt som det förtjänar. 
Alexander Stubb (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill kortfattat invända mot det som Urszula Krupa – som tyvärr nu har lämnat kammaren – sa för en stund sedan. Hon gjorde ett uttalande där hon jämförde Europeiska unionen med Sovjetunionen. Jag måste säga att detta inte är någon rättvis jämförelse. Jag ska bara berätta en kort anekdot. Kommissionens förre ordförande Romani Prodi reste till Estland innan landet anslöt sig till Europeiska unionen. Han fick frågan varför Estland borde ansluta sig till EU, eftersom EU var precis likadant som Sovjetunionen. Han tänkte efter en stund och sa att det var ett välgrundat påpekande, men att han inte exakt kunde erinra sig när Estland hade ansökt om medlemskap i Sovjetunionen. Jag anser att Urszula Krupa alltid borde ha detta i åtanke när hon funderar över Polens roll i Europeiska unionen: Polen är med eftersom medlemskapet ligger i landets intresse, och detta är resultatet av en demokratisk process. 
Antolín Sánchez Presedo (PSE ).
   – Herr talman! Det galiciska språket är ett av de äldsta romanska språken. Det överlevde i århundraden utan institutionellt beskydd, tack vare de galiciska medborgarnas vilja, ända tills det tillerkändes officiell ställning av det demokratiska Spanien och medborgarna fick rätt att använda det.
Därför ogillar jag presidiets beslut att avslå att detta språk ska användas på ett förnuftigt sätt i parlamentets förbindelser med medborgarna. Jag beklagar att presidiet har en motsatt uppfattning jämfört med andra gemenskapsinstitutioner, vilket visar på en brist på demokratisk konsekvens. Det är ett orättvist och oproportionerligt beslut och jag begär därför att det tas under omprövning.
Den galiciska litteraturens dag kommer att firas på onsdag, under den här sammanträdesperioden. Med kännedom om ert arbete på det här området ber jag er därför att sända ett budskap om stöd för denna dag. En hälsning som erkänner det galiciska språkets betydelse för Europa och dess bidrag till unionens kulturella mångfald och rikedom. 
Arūnas Degutis (ALDE ).
   – I morgon vi kommer att invänta Europeiska kommissionens konvergensrapport för Litauen. Jag hoppas att man i rapporten kommer att erkänna att Litauen har gjort stora ekonomiska framsteg och uppfyller många av kriterierna i Maastrichtavtalet.
Litauens inträde i euroområdet bör inte försenas på grund av en mindre diskrepans i förhållande till inflationsindikatorn, eftersom det, enligt fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, finns ett relativt stort utrymme för olika tolkningar av inflationskriteriet.
Litauen har inte tillgripit konstlade åtgärder för att sänka inflationen, och den något högre inflationstakten beror på ökade kostnader för globala energiresurser. Jag anser att Litauen, med hänsyn till dess snabba ekonomiska tillväxt, bör släppas in i euroområdet på ekonomiska grunder.
Jag vill gå så långt som att säga att denna ovisshet i tillämpningen av Maastrichtkriterierna är en fråga av politisk betydelse och att den bör tas upp på dagordningen vid toppmötet för EU:s ledare i juni. 
Kyriacos Triantaphyllides (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Perioden för eftertanke tar slut 2007 och jag antar att det är anledningen till att kommissionens ordförande, José Manuel Barroso, i förra veckan lade fram kommissionens ståndpunkt.
Tyvärr måste jag dock konstatera att kommissionen håller fast vid att lägga fram frågan om den europeiska konstitutionen ännu en gång utan att det ännu har genomförts något samråd med medborgarna över hela Europa. Under samma presentation talade ordförande Barroso även om en dagordning för medborgarna, med mer solidaritet mellan medborgarna i framtiden. Jag undrar vilka åtgärder man kommer att använda för att stärka denna solidaritet: globalisering, Lissabonstrategin eller avreglering?
Avslutningsvis anser jag att det är vår plikt, som institution, att ägna åtminstone ytterligare ett av Europaparlamentets sammanträden åt att diskutera denna ytterst allvarliga fråga innan reflektionsperioden tar slut 2007. 
Marie Panayotopoulos-Cassiotou (PPE-DE ).
   – Herr talman! För att återuppväcka intresset för att anta ett konstitutionellt fördrag för Europa skulle det kunna vara meningsfullt att korrigera texten så att den stöder institutioner som har skapat och framhävt den europeiska kulturens och den europeiska ekonomins speciella karaktär.
I dag firar vi Världsfamiljedagen och vi ser att flertalet män och kvinnor fortsätter att bilda familjer och att stödja familjen som institution och att stödjas av den. Vi bör inte låta oss påverkas av minoriteterna. Familjepolitiken måste naturligtvis vara en fråga för medlemsstaterna även i framtiden, men om familjen inkluderas i gemenskapens olika politiska åtgärder skulle det bidra till att stärka den sociala sammanhållningen och konkurrenskraften samtidigt som det minskar socioekonomiska problem som arbetslöshet, fattigdom och försämrad produktivitet.
Utöver jämlikhet mellan män och kvinnor och barns rättigheter måste vi erkänna de svårigheter som varje familj ställs inför, ty de är de viktigaste orsakerna till Europas demografiska problem.
Om det konstitutionella fördraget för Europa ska accepteras av de europeiska medborgarna måste man lägga vikt vid familjen och vid traditionella europeiska värderingar. 
Karin Scheele (PSE ).
   – Herr talman! I dag vill jag säga några ord om situationen för de mänskliga rättigheterna i Rumänien, särskilt vad beträffar yogaskolan MISA och frågan om visum för dess grundare, Gregorian Bivolaru.
Den 21 oktober 2005 beslutade Sveriges högsta domstol att Gregorian Bivolaru, grundare av yogaskolan MISA, inte skulle överlämnas till det rumänska rättssystemet med motiveringen att hans personliga övertygelse innebar att han inte kunde förväntas få en rättvis rättegång i Rumänien. I december det året beviljades han politisk asyl. De rättsliga förfaranden som pågår i Rumänien mot 39 personer med anknytning till yogaskolan MISA har fortfarande inte avslutats. Religionsfrihet och ett oberoende rättssystem är grundläggande för Europeiska unionen, och Rumäniens anslutning 2007 beror på respekten för dessa värden. Rumäniens och Bulgariens anslutning står, naturligtvis, på föredragningslistan för i morgon. Jag anser att det är viktigt att parlamentet fortsätter att noggrant följa situationen för de mänskliga rättigheterna i både de nuvarande och de framtida medlemsstaterna. 
Hélène Flautre (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag vill lägga fram ett förslag som gäller situationen för de mänskliga rättigheterna i Tunisien. Situationen är, som Europaparlamentets talman framhöll så sent som i förra veckan, fortsatt mycket bekymmersam.
I förra veckan utsatte medlemmar av milisen flera advokater i advokatsamfundet, vilket fortsätter att vara ockuperat av deras kolleger i protest mot planerna på att skapa ett nationellt utbildningsinstitut i enlighet med avtalet mellan Europeiska kommissionen och Tunisien, för våldsamma attacker. Projektet är i själva verket utformat för att kontrollera advokatutbildningen genom att göra den beroende av den politiska makten och särskilt av justitieministeriet.
Vi måste protestera kraftfullt mot denna attack och visa att vi bryr oss hur det går för de advokater som för närvarande är samlade i Tunis.
Tunisiens förbund för mänskliga rättigheter kommer att hålla sin kongress nästa vecka. Det är det första förbundet för mänskliga rättigheter på den afrikanska kontinenten. Detta har redan varit föremål för flera resolutioner från Europaparlamentet. Kongressen kommer att äga rum i Tunis, där förhållandena och atmosfären just nu är fruktansvärda. Det skulle vara till stor hjälp om man skickade dit officiella företrädare från parlamentet. 
James Nicholson (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill uppmärksamma parlamentet på att den nordirländska församlingen denna morgon har samlats i Belfast, nära nog tre och ett halvt år efter att den utsågs. Jag vill be parlamentets talman att skicka ett lyckönskningstelegram till talmannen för denna församling, med tanke på den svåra roll och uppgift som hon har framför sig.
EU har alltid varit ett stort stöd för min valkrets i Nordirland. Günter Verheugen, som är här i dag, spelade en central roll under ett skede för ett antal år sedan. Jag tackar Europaparlamentet och kommissionen för deras stöd i detta hänseende. Jag skulle vilja se en demokratisk, stabil församling i Nordirland, där vi fattar våra egna beslut för vårt eget folk, och att vi lyckas få dessa beslut att fungera. 
Jörg Leichtfried (PSE ).
   – Herr talman! För några dagar sedan besökte jag djurskyddsorganisationen ”” i Steiermark på uppmaning av dem och jag blev mycket imponerad av deras verksamhet, inte minst med tanke på att de nu har börjat bygga nätverk över hela Europa och även försöker knyta kontakter i Europaparlamentet. Eftersom jag anser att de gör rätt i detta gick jag med på att göra en framställning i en fråga som jag regelbundet har återkommit till, nämligen djurtransporter.
Som ni alla vet blir miljontals djur transporterade kors och tvärs över Europa. Resorna tar mycket lång tid, lastbilarna är fyllda till bristningsgränsen och djuren lider brist på vatten, mat och ventilation. Till det måste man tillägga att de personer som har ansvaret för de här transporterna i allmänhet saknar lämplig utbildning, att de endast utsätts för få kontroller och att de påföljder som kan utdömas är skrattretande. Den nuvarande situationen på det här området är fullständigt oacceptabel. Den tid som levande boskap tillbringar i transport måste sänkas drastiskt.
Jag stöder den uppfattning som framförts av djurskyddsorganisationen och jag vill uppmana rådet, kommissionen och hela parlamentet att äntligen göra något i den här frågan. 
Czesław Adam Siekierski (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det har gått två år sedan den största utvidgningen i Europeiska unionens historia. Under denna tid har betydelsefulla förändringar inträffat på det ekonomiska och det sociala området. Vad vi däremot saknar är en grundlig helhetsbedömning av de här förändringarna. Det skulle vara på sin plats att kommissionen utarbetar ett dokument för att utvärdera utvidgningens ekonomiska och sociala effekter, både för unionen i dess helhet och för de nya medlemsstater som anslöt sig till den för två år sedan. 
Ana Maria Gomes (PSE ).
   – Det har gått precis ett år sedan valen i Etiopien, då folket röstade för demokrati och förändring. Genom sin delegation, som jag ledde, tvingades EU tyvärr dra slutsatsen att valen, på grund av den bristande insynen i röstsammanräkningen och framför allt på grund av de allvarliga kränkningar av de mänskliga rättigheterna som inträffade, inte uppfyllde kraven i internationella normer. De viktigaste oppositionsledarna och tusentals människor har gripits och hotas av dödsstraff. Vad är det mer som krävs för att förmå rådet att vidta riktade sanktioner mot de ledande inom regimen i Addis Abeba, som den gjorde när det gällde Vitryssland? Vad mer krävs för att kommissionen och rådet ska vidta åtgärder för ett snabbt och villkorslöst frisläppande av de fängslade? I Addis Abeba betyder det faktiskt något vad EU gör. Vi får inte svika det etiopiska folket. 
Margrietus Van den Berg (PSE ).
   – Herr talman! I Surinam, ett land i Sydamerika, är 25 000 människor hemlösa sedan den 7 maj. Det finns 175 byar som till större delen står under vatten och tiotusentals människor har flytt. Surinam är ett av AVS-länderna, som vi i Europa handlar med genom Cotonouavtalet. Fattigdomsbekämpningens och utbildningssystemets framtid står på spel.
I förra veckan uppmanade jag kommissionen att hjälpa till genom katastrofhjälp från EG:s kontor för humanitärt bistånd (ECHO). Jag vill be er att på parlamentets vägnar framföra vår medkänsla med det lidande folket i Surinam och landets parlament. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0143/2006) av Sylvia-Yvonne Kaufmann för utskottet för konstitutionella frågor om resultatet av granskningen av aktuella lagförslag (2005/2214(INI)). 
Sylvia-Yvonne Kaufmann (GUE/NGL ),
   . – Herr talman, herr vice kommissionsordförande, mina damer och herrar! Kommissionsledamot Günter Verheugens initiativ för att åstadkomma en påtaglig förbättring av EU:s lagstiftningsarbete, vilket kommer att medföra att 68 lagförslag dras tillbaka, träffar helt klart mitt i prick. Den allmänna opinionen i våra egna medlemsstater anser sedan länge att Europeiska unionen är alldeles för byråkratisk och att den är som besatt av en regleringsmani och man borde ha tagit till sig denna berättigade kritik för länge sedan. När allt kommer omkring så kan en strategi av ”mindre, men bättre” ge resultat och den skulle säkerligen vara bra för EU och dess medborgare, och därför, herr kommissionsledamot, står Europaparlamentet – allmänhetens direktvalda företrädare – helhjärtat och oförbehållsamt vid er sida när det gäller denna strategi och jag kan tillägga att det inte bara är kommissionen, utan även parlamentet som måste bli bättre i det här avseendet.
Men fokus i mitt betänkande, herr kommissionsledamot, ligger inte på ”om” utan på ”hur”. Det handlar för det första om hur kommissionen och parlamentet samarbetar med varandra och för det andra om det tas tillräcklig hänsyn till parlamentets lagstiftande roll. Kommissionens tillkännagivande att de aktuella lagförslagen skulle dras tillbaka eller ändras gav, som ni vet, upphov till en viss uppståndelse här i parlamentet och då inte bara från en institutionell synpunkt. Parlamentets utskott granskade noggrant de enskilda förslagen, vilket resulterade i en skriftväxling i frågan mellan parlamentets talman och kommissionens ordförande. När det gäller vissa av förslagen delar parlamentet inte kommissionens uppfattning, men kommissionen har inte ändrat inställning.
Det var för nästan exakt ett år sedan som parlamentet och kommissionen antog ett ramavtal för att förnya grunderna för samarbetet mellan våra två institutioner, och därför har utskottet för konstitutionella frågor inte bara granskat det paket som ni har lagt fram med avseende på dess inverkan på fördragen, utan även, naturligtvis, själva ramavtalet, särskilt punkterna 31, 32, och 33. Eftersom vi anser att det finns ett behov av lagstiftning som går utöver ramavtalet förväntar vi oss att kommissionen inte vänder dövörat till inför våra förslag utan tvärtom stöder dem i en anda av uppriktigt samarbete med parlamentet.
Det första som bör sägas är att hela denna affär har gjort att det framstår som uppenbart att överenskommelsen om att parlamentet ska informeras om kommissionens avsikter på förhand, som på det hela taget har följts, helt enkelt inte är tillräcklig. Vi måste inte bara bli informerade på förhand, utan även bli informerade i god tid, och detta innebär att parlamentet bör ha möjlighet att göra mer än att bara avge ett yttrande om ett förslag om tillbakadragande av lagförslag. Det viktigaste som vi förväntar oss är att kommissionen ska beakta vårt yttrande när den fattar sitt slutliga beslut. Om kommissionens beslut av tvingande skäl skulle avvika från vårt förutsätter vi att vi åtminstone ska få en förklaring.
Detta är anledningen till att kommissionen – för det andra – måste gå tillväga på ett annat sätt i framtiden genom att anta diskontinuitetsprincipen som den tillämpas på nationell nivå. Så snart den har tillträtt bör varje ny kommission upprätta en förteckning över de lagförslag som utarbetats av dess företrädare och ange vilka av de aktuella förslagen som den har för avsikt att behålla. Det bör även anges i det årliga lagstiftnings- och arbetsprogrammet vilka av de förslag som behandlas i den lagstiftande processen som kommer att dras tillbaka eller ändras.
För det tredje lades ett paket fram som en del av det pågående effektiviseringsinitiativet, vilket innehöll både en förteckning över förslag och en förklaring av paketet. Helt bortsett från det faktum att jag själv inte kan förstå varför kriteriet konkurrenskraft borde upphöjas till en överordnad princip vill jag som föredragande betona att en förklaring av paketet är just det som vi inte vill ha i framtiden. Det var nämligen förklaringen av paketet som orsakade ett visst mått av irritation eftersom det inte kan vara en av parlamentets uppgifter att försöka räkna ut hur kommissionen tänker och para ihop principerna i förklaringen med de olika förslag som de berör. Det är just det som kommissionen förväntas göra när den tillkännager sin avsikt att dra tillbaka eller ändra vissa förslag, och det är därför som vi i framtiden vill att varje enskilt förslag om tillbakadragande ska motiveras separat. Jag kan tala om för kommissionsledamoten att det inte är endast ur vår synvinkel som det är viktigt att anta den här metoden. Jag anser att det även skulle vara till fördel för kommissionen. För om ni hade förklarat era förslag var för sig så hade ni inte trasslat in er i snårskogen i er egen institution. Och i så fall hade ni aldrig tillkännagett att förslaget till rådets resolution om godkännande av Europeiska atomenergigemenskapens anslutning till Konventionen om säkerheten vid hantering av använt kärnbränsle och om säkerheten vid hantering av radioaktivt avfall skulle dras tillbaka utan att märka att den redan hade antagits. Ni kan läsa i Europeiska unionens officiella tidning, L 30, för år 2005. Kommissionen har faktiskt inte befogenhet att ogiltigförklara rättsakter som redan har antagits. Om ni hade kontrollerat varje enskilt förslag så skulle ni inte ha tillkännagett ett tillbakadragande av förslag som redan hade dragits tillbaka, för vi antar att ni skulle ha lagt märke till misstaget.
Mitt betänkande handlar om hur våra två institutioner samarbetar, ett område som det inte sägs så mycket om i fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, vilket, kan jag tillägga, ger institutionerna i fråga – parlamentet och kommissionen – frihet att själva finna formerna för deras samarbete på ett ansvarsfullt sätt. Jag hoppas att mitt betänkande kommer att bidra till att förbättra EU:s institutionella struktur och främja ett uppriktigt samarbete mellan våra två institutioner.
Jag vill tacka skuggföredragandena från de andra grupperna för ett gott samarbete, som har gjort det möjligt att lägga fram detta betänkande utan meningsskiljaktigheter. 
Günter Verheugen,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! På kommissionens vägnar vill jag svara i samma konstruktiva anda som föredraganden och säga att det viktigaste med det här projektet just är att institutionerna bör föra ett nära samarbete.
Jag är Sylvia-Yvonne Kaufmann mycket tacksam för att hon sa att detta projekt i politiskt avseende åtnjuter helhjärtat stöd från parlamentet, och även om detta tydligt framgår av den debatt som vi just har haft i frågan var det viktigt att få en bekräftelse på det stödet. Jag har inte heller några problem med att gå med på att det fanns utrymme för förbättringar i den försöksomgång som vi diskuterar i dag och jag är helt övertygad om att kommissionen kommer att godta många av de förslag som läggs fram i ert betänkande. Jag tror inte att det kommer att finnas några fler anledningar till klagomål över samarbetet i den här frågan i framtiden.
Jag vill dock väldigt gärna än en gång tala om vad vi faktiskt har uppnått. Pågående lagstiftningsförfaranden har granskats mot bakgrund av de nya överväganden och prioriteringar som har uppkommit den senaste tiden. Vad hände innan de blev granskade? Den här kommissionen koncentrerar sina ansträngningar på en strategi för tillväxt och sysselsättning, och vad vi ville veta var om de förslag som redan hade lagts fram låg i linje med målen och prioriteringarna i denna strategi. Sylvia-Yvonne Kaufmann känner säkert till att problemet med många av de här förslagen var att man inte hade gjort någon bedömning alls av deras konsekvenser, trots att man kunde förvänta sig att vissa av dem skulle ha en kraftig effekt på ekonomin. Detta är det andra skälet, eftersom kommissionen i själva verket redan förra året hade fattat beslut om att inga fler förslag skulle läggas fram om det inte fanns ett brett och metodologiskt välgrundat hjälpmedel för att bedöma dess effekter och detta fanns också med i bakgrunden när förslagen granskades för att se om de klarade de krav på bättre lagstiftning som vi nyligen hade utformat.
Slutligen handlade det även om huruvida specifika förslag fortfarande hade någon chans att bli antagna och därmed kommer jag till den punkt som ni med rätta har tagit upp. Det fanns ett antal förslag där parlamentet inte delade kommissionens uppfattning. Detta gäller till exempel frågan om den rättsliga ställningen för europeiska föreningar och europeiska ömsesidiga bolag, där det fanns förslag som legat hos rådet i tolv år utan att någonting över huvud taget hade blivit gjort. Det finns inte det minsta tecken på att rådet faktiskt vill göra något med de här förslagen och man kan inte låta bli att fundera över om det kanske är så att de inte har så stora möjligheter att överleva den politiska processen, och om man kanske skulle överväga frågan en gång till och föreslå någonting bättre.
Det är just i de fall där parlamentet har gett uttryck för betänkligheter som kommissionen har tillkännagett en kommande noggrann omprövning av de bakomliggande frågorna – och jag erkänner den sociala vikten av dessa frågor – och möjligheten att vi utarbetar nya förslag som faktiskt skulle ha chans att bli behandlade inom rimlig tid.
När det gäller motiveringarna håller jag fullständigt med er. Jag anser inte att det är ett problem, varken i politiskt eller i rättsligt hänseende. När kommissionen fattade sitt beslut, hade den tillgång till särskilda motiveringar för varje enskilt förslag. Jag kan inte förklara varför dessa särskilda motiveringar inte lades fram inför parlamentet, för jag hade inte någon som helst invändning mot detta och jag hade dessutom personligen överlämnat de särskilda motiveringarna till gruppernas föredragande. Därför är jag övertygad om att vi kommer att kunna ta dessa förslag i beaktande.
Jag vill att det ska stå fullständigt klart hur viktigt det är för mig att föredraganden inte har glömt bort att tillbakadragande av förslag utgör en del av initiativrätten. Kommissionen är även, i princip, öppen för ert förslag om att det i framtiden bör anges i det årliga lagstiftnings- och arbetsprogrammet vilka förslag kommissionen eventuellt har för avsikt att dra tillbaka så att parlamentet kan uttrycka sin uppfattning i god tid. Jag anser att det är ett mycket förnuftigt förslag.
Jag hoppas att det tydligt framgår av mitt svar att jag inte anser att det finns någon anledning för oss att börja tvista om principerna för detta. Jag medger gärna att saker och ting kunde ha gjorts bättre i ett eller flera avseenden, men det som är viktigt för mig är att vi tillsammans kan göra det politiska projektet till en framgång och där kan jag inte annat än att instämma med er föredragande i att det är exakt det som Europas medborgare förväntar sig av oss. Vad de förväntar sig är inte avregleringar, inte ett urholkande av rättigheter och givna saker, utan snarare att EU-lagstiftningen bör vara tydlig, enkel, begriplig och användbar, så låt oss arbeta tillsammans för det målet. 
Maria Berger (PSE ),
   . – Herr talman, herr vice kommissionsordförande! Jag vill börja med att uttrycka min tacksamhet till föredraganden för ett mycket bra betänkande, men framför allt för att hon i stor utsträckning har tagit med yttrandet från utskottet för rättsliga frågor.
Jag är övertygad om att vi är överens om att ordalydelsen i fördraget innebär att kommissionen kan dra tillbaka förslag fram till dess att rådet har antagit en gemensam ståndpunkt, och att detta inte är en tillfredsställande situation ur rättslig synvinkel, eftersom kommissionen skulle kunna dra tillbaka sitt förslag efter första behandlingen i parlamentet, något som kan kräva relativt stora ansträngningar – vi behöver bara tänka på tjänstedirektivet för att inse det – och därigenom radera allt det arbete som parlamentet har lagt ner med ett enda penndrag.
Därför vill jag betona principen om uppriktigt samarbete, som det har hänvisats till i detta sammanhang. Om man har nått fram till första behandlingen med allt det arbete som detta innebär, så bör kommissionen inte längre ha möjlighet att dra tillbaka sitt förslag.
Kommissionen bör även visa större tillmötesgående om parlamentet med stor majoritet begär att den ska dra tillbaka sitt förslag. Jag behöver bara påminna kammaren om tvisten om direktivet om programvarupatent, där vi upprepade gånger uppmanade kommissionen att dra tillbaka ett förslag som var katastrofalt och knappt förtjänade att nämnas. Den vägrade att göra det, varpå parlamentet ändå avvisade förslaget med över 500 röster.
Jag anser att det fanns ett antal brister i det paket med tillbakadragna förslag som lades fram – och ni har själv just sagt detsamma. Utskottet för rättsliga frågor fäste särskild vikt vid stadgan för europeiska föreningar och att det ska finnas EU-lagstiftning för dem. Jag noterar med glädje er beredvillighet att ta upp den här frågan till förnyad prövning och ser fram mot verkligt nya förslag, för den ”motivering” för paketet enligt vilken det handlar om att minska byråkratin och alltför långtgående påbud kan förvisso inte tillämpas i det här fallet.
Anledningen till att vi vill att det ska finnas EU-lagstiftning för föreningar är att vi vill släppa efter på många av reglerna och förordningarna på det här området, för att därigenom göra det enklare för frivilligorganisationer att agera över hela Europa.
Jag vill även uppmärksamma något som kommissionen har förbisett. Vi rekommenderade ett tillbakadragande av vissa lagförslag: inte bara direktivet om programvarupatent, utan även försäkringsförmedlingsdirektivet, och jag förstår inte varför andra lagförslag drogs tillbaka men inte det här. Här är det inte heller helt tydligt på vilket sätt paketet är balanserat men om ni kan lova oss att ett närmare samarbete med parlamentet kommer att resultera i en förändring i framtiden, så noterar vi det med glädje. 
Alexander Stubb,
   – Herr talman! Jag talar i själva verket för er landsman Jacek Protasiewicz’ räkning. Först och främst vill jag tacka föredraganden för ett utmärkt arbete. Det arbete som vi utförde i utskottet för konstitutionella frågor förlöpte mycket smidigt, och majoriteten av utskottet stöder betänkandet.
Jag skulle vilja göra tre påpekanden. Det första är att vår grupp välkomnar kommissionens initiativ att dra tillbaka 68 rättsakter. Den europeiska integrationens ursprungliga idé var att riva murar, inte att skapa dem, och kommissionen har gjort ett utmärkt arbete i sina analyser och undersökningar.
Mitt andra påpekande gäller emellertid att vi, när vi behandlar denna fråga, måste vara mycket försiktiga så att vi inte börjar ändra på kommissionens ensamrätt att ta initiativ. Idén om en ny kommission som drar tillbaka initiativ eller meddelar vilka initiativ den kommer att dra tillbaka så snart den träder i tjänst är positiv, och i viss mån kan vi säga att kommissionen har gjort detta den här gången, vilket bör välkomnas.
Mitt tredje och sista påpekande är att vi dessutom vill se ett ökat samråd mellan Europaparlamentet och rådet, men det är mycket viktigt att behålla och bevara den institutionella balansen ungefär såsom den nu är. När det gäller granskning av lagstiftningen i allmänhet vill vi således ha en större roll, men ändå upprätthålla den institutionella balansen.
Jag har alltid ansett mig vara något av en institutionell nörd, men jag kan garantera att nästa talare, Richard Corbett, är en ännu större sådan! 
Richard Corbett,
   – Herr talman! Detta är ett rykte som jag blir tvungen att leva upp till, eller kanske borde jag säga ett rykte som jag blir tvungen att gottgöra.
Även min grupp välkomnar betänkandet från Sylvia-Yvonne Kaufmann. Vi anser att det är ett utmärkt betänkande, där man har lyckats hitta rätt balans.
Den ursprungliga logiken i fördragen att ge kommissionen initiativrätt – vid den tiden lade kommissionen fram förslag medan rådet bestämde – var helt och hållet i sin ordning vid den tidpunkten. Vi ville inte att rådet skulle arbeta utifrån motstridiga förslag som lades fram av olika medlemsstater, utan på grundval av ett gemensamt förslag som hade utarbetats av en institution som tillhör oss alla – kommissionen – en institution som är skyldig att tjäna samtliga medlemsstaters intressen i de förslag som den lägger fram. Det var sedan upp till rådet att på egen hand undersöka förslaget, ändra det om så ansågs nödvändigt, och sedan godta eller förkasta det. Det rådde en viss balans.
Men sedan de ursprungliga fördragen skrevs har Europaparlamentet inrättats, som för första gången valdes genom direkta val 1979, och som på senare tid har fått medlagstiftande befogenheter.
Till följd av den nationella erfarenheten förväntar sig medborgarna i de flesta av våra medlemsstater att ett parlament har initiativrätt, att dess ledamöter kan föreslå lagstiftning samt att ledamöterna, när de ställer upp för val, kan säga att de tänker föreslå det ena eller det andra. Detta saknas i Europaparlamentet. Visserligen saknas denna rätt även i vissa nationella parlament, och flera parlament har en sådan rätt i teorin, utan att i praktiken utöva den. Detta är likväl något som våra medborgare förväntar sig.
Så hur har vi försökt lösa detta på EU-nivå? Genom Maastrichtfördraget gavs parlamentet rättigheten att begära att kommissionen lägger fram lagstiftningsförslag – en rättighet som rådet redan har. I praktiken har detta vanligtvis fungerat riktigt bra. Nu har kommissionen uppgett att den också kommer att lyssna mycket noggrant på parlamentet och samråda med oss innan den drar tillbaka förslag. Jag välkomnar denna variant där vi inte direkt delar på initiativrätten, men ändå kan ha ett nära samarbete, både när det gäller att lägga fram och att dra tillbaka förslag. Jag anser att kommissionen lyssnade riktigt noga på oss i fråga om det senaste paketet, men tyvärr inte när det gällde förslagen om ömsesidiga bolag och en europeisk stadga för föreningar. Där anser jag att kommissionen borde ompröva sin ståndpunkt. Men på det stora hela anser jag att systemet har fungerat riktigt bra.
Om kommissionen ska kunna försvara sitt monopol på initiativrätten måste den fortsätta att utöva denna rättighet på ett ansvarsfullt sätt, upprätthålla en dialog med parlamentet, samt ta till sig den berättigade oro som parlamentet ger uttryck för. Kommissionen måste också godta att rätten att dra tillbaka förslag inte innebär en rätt att lägga in veto i lagstiftningsprocessens sista skede. Rätten att dra tillbaka förslag borde gälla fram till slutet av första behandlingen inom varje organ, i parlamentet och sedan i rådet. När rådet väl har nått en gemensam ståndpunkt och den kommer tillbaka till parlamentet tillhör den inte längre kommissionen. Det är en gemensam ståndpunkt från rådet som vi kommer att behandla, och så kommer den att förbli under den återstående lagstiftningsprocessen. Kommissionen kommer fortfarande att fylla en funktion, men i detta skede bör den inte ha rätt att dra tillbaka förslaget, vilket skulle rubba systemets balans. Den bör ha rätt att dra tillbaka förslaget under de första skedena, som den har nu.
Jag välkomnar det som har föreslagits av vårt utskott. Det råder balans i förslaget genom att man föreslår att det ska finnas en vederbörlig motivering, en vederbörlig dialog, ett korrekt samråd och ett förhandsmeddelande. Om vi kan samarbeta utifrån detta anser jag att det finns en någorlunda korrekt balans inom ramen för de nuvarande fördragen. 
Bastiaan Belder,
   . – Herr talman! Jag vill göra två kommentarer med anledning av Sylvia-Yvonne Kaufmanns betänkande, vars huvudinriktning jag stöder. För det första vill jag fästa er uppmärksamhet på att det inte bara är nödvändigt att kontrollera förslag till rättsakter med hänsyn till principerna om bättre lagstiftning eller Lissabonmålen, utan även när det gäller subsidiaritetsprincipen. Jag är medveten om att det finns en tilltagande motvilja mot denna princip här i parlamentet, men det kan inte på något vis förändra det faktum att EU:s lagstiftning måste ge ett tydligt mervärde utöver de nationella lagstiftningarna. Jag anser att kampen mot alltför långtgående reglering på EU-nivå spelar en viktig roll i strävan efter en bättre och enklare lagstiftning på gemenskapsnivå.
Mina andra kommentarer gäller de nationella parlamentens roll. Jag står helt och hållet bakom José Manuel Barrosos initiativ att nya lagförslag ska skickas till de nationella parlamenten, eftersom medlemsstaterna kan göra en noggrann granskning med avseende på subsidiariteten, något som otvivelaktigt skulle öka stödet för EU-lagstiftning bland medlemsstaterna. 
Jo Leinen (PSE ).
   – Herr talman! Bättre lagstiftning är en kommissionens prioriteringar, och det här initiativet har välkomnats både av utskottet för konstitutionella frågor och av parlamentet som helhet. Det finns onekligen en hel del som behöver rensas ut i vår lagstiftning. Till en del kommer det att handla om att förenkla och kodifiera lagstiftningspaket, men det kommer även att vara nödvändigt att dra tillbaka rättsakter som inte längre är lämpliga och det är på den här punkten som jag inte bara vill tacka Sylvia-Yvonne Kaufmann för ett mycket bra betänkande, utan även göra tre iakttagelser.
I onsdags tog förbundskansler Angela Merkel upp frågan om vi bör införa en diskontinuitetsprincip mellan mandatperioderna, så att lagar skulle upphöra att gälla och att det skulle vara nödvändigt att införa dem på nytt i den tyska förbundsdagen. Det här problemet hade vi med Bolkesteindirektivet, där den gamla kommissionen hade föreslagit något som dess efterträdare absolut inte ville ha i den formen, inte minst på grund av förändrade omständigheter och inställningar, och därför anser jag att det vore bra om kommissionen – åtminstone i början av sin mandatperiod – går igenom framlagda förslag och avgör vilka den tänker behålla därför att de passar in i kommissionens program och vilka den tänker dra tillbaka därför att innehållet eller något annat gör dem föråldrade.
Min andra kommentar handlar om att Richard Corbett med rätta sa att parlamentet förvärvat rätten till medbeslutande över en tidsperiod och att det därför saknas något i artikel 250.2, där det bara anges att kommissionen inte längre kan dra tillbaka förslag till rättsakter när rådet har lagt fram en gemensam ståndpunkt, men det anges inte att kommissionen inte heller kan göra detta efter första behandlingen i parlamentet. Det finns ett kryphål i fördragen och det enda acceptabla sättet att fylla igen det är att vara synnerligen uppriktiga i vårt samarbete och – som redan har sagts flera gånger i dag – att parlamentet får ett ord med i laget när kommissionen överväger att dra tillbaka förslag, åtminstone när de har passerat första behandlingen.
Jag kan säga er, herr vice ordförande, att vi till och med sa att ni kan dra tillbaka ett förslag efter rådets gemensamma ståndpunkt om rådet förvandlat förslaget till något annat än vad som var avsikten. Det förefaller nämligen som att rådet, vid två eller tre tillfällen, har antagit en resolution vars innehåll var raka motsatsen till vad kommissionen hade haft för avsikt att föreslå och rättstjänsten menade att ni, i ett sådant fall, fortfarande skulle ha rätt att dra tillbaka förslaget.
För det tredje vill jag säga att ni nämnde strategin för tillväxt och sysselsättning som måttstock för dessa 68 förslag och det gläder mig att ni sa att detta var oundvikligt när det gäller EU-lagstiftningen om föreningar. Jag lever i regionen Saar-Lor-Lux, som gränsar till Lorraine och Luxemburg och jag skulle kunna berätta en hel del om svårigheterna för organisationer i det civila samhället att etablera gränsöverskridande föreningar. Journalisternas interregionala pressinstitut gjorde till exempel ett försök, men det slutade med att man gjorde det enligt fransk lagstiftning eftersom deras ordförande är bosatt i Frankrike, medan andra föreningar har varit tvungna att använda sig av luxemburgsk eller tysk lagstiftning. Det här är inte ett lämpligt sätt att sköta saker och ting på. Ni borde göra mer på detta område, kanske genom att lägga fram ett modernare förslag. På det hela taget utför vi dock ett bra arbete på det här området. 
Genowefa Grabowska (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Syftet med programmet för bättre lagstiftning är att göra unionen öppnare, garantera dess effektivitet och föra den närmare målet att genomföra Lissabonstrategin. Programmet är även avsett som ett svar på anklagelserna om att Bryssel alltför ofta väljer lagstiftningsmekanismer och, som en följd, stiftar alltför många lagar.
Hittills har unionens regelverk bestått av ton av handlingar skrivna på ett språk som är obegripligt för medborgarna, och reglerna har i allmänhet utarbetats utan att de europeiska arbetsmarknadsparterna eller medborgarna har rådfrågats. Denna sista anklagelse antyder att Europeiska unionens lagstiftning skapas utan att EU-medborgarna – som vi i Europaparlamentet arbetar för och företräder – medverkar.
Vad bör göras för att förändra denna framtoning och för att föra EU närmare dess medborgare, nu när EU befinner sig mitt i en konstitutionell kris? Det tycks vara ett steg i rätt riktning att dra tillbaka dessa 68 lagstiftningsförslag, men är det ett tillräckligt stort steg för bättre lagstiftning? Det förefaller inte vara tillräckligt. För att förbättra lagstiftningen verkar det behövas bättre interinstitutionellt samarbete mellan kommissionen och parlamentet. Som en del av dessa två institutioners struktur måste det inrättas särskilda grupper med syfte att verka för bättre lagstiftning. Dessa grupper skulle fungera som EU:s samvete, som en lagstiftningsbarometer som utfärdade en varning om någon av institutionerna förföll till byråkratiska rutiner och handlade mot kodexen för bra lagstiftning i EU eller mot lagstiftningsprinciper såsom principerna om lämplighet, subsidiaritet, sammanhållning, öppenhet, proportionalitet och förutsägbarhet.
Jag tvivlar inte på att det blir möjligt att uppnå bra lagstiftning i EU när samarbetet mellan kommissionen och parlamentet fungerar bra. Parlamentet och kommissionen måste lita på varandra, respektera varandra och behandla varandra som fullvärdiga partner med full respekt och tillit. Först då kommer lagstiftningen att förbättras. Först då kommer vi att kunna skapa lagstiftning tillsammans för medborgarnas bästa. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på tisdag kl. 11.30. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande andrabehandlingsrekommendationer:
– (A6-0122/2006) av Adriana Poli Bortone för utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets förordning om näringspåståenden och hälsopåståenden om livsmedel (09858/3/2005 – C6-0018/2006 – 2003/0165(COD)) och
– (A6-0078/2006) av Karin Scheele för utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets förordning om tillsättning av vitaminer och mineralämnen och av vissa andra ämnen i livsmedel (09857/3/2005 – C6-0017/2006 – 2003/0262(COD)). 
Karin Scheele (PSE ),
   . – Herr talman! Vi diskuterar i dag ett par lagstiftningspaket om livsmedel, i form av Adriana Poli Bortones betänkande om näringspåståenden och hälsopåståenden om livsmedel och mitt eget betänkande om tillsättning av vitaminer och mineralämnen och vissa andra ämnen i livsmedel.
Dessa två lagstiftningsförslag har hela tiden diskuterats och behandlats samtidigt och tillsammans, eftersom det inte skulle vara någon mening med att ta upp dem vid olika tillfällen. Parlamentet har intagit vissa mycket kontroversiella ståndpunkter – vilket vissa ledamöter fortfarande gör – i fråga om huruvida, och i så fall hur, hälsopåståenden och påståenden om näringsvärden bör regleras. Därför har det alltid uppstått tidsproblem när betänkandet om berikning genom tillsättning av mineraler och vitaminer har stått på föredragningslistan. Jag skulle vilja ta tillfället i akt att tacka alla berörda parter – gruppernas personal, Europeiska rådet och kommissionen – för det mycket goda samarbetet mellan sammanträdena, som har gjort det möjligt för oss att hålla kommunikationsvägarna öppna och uppnå bra kompromisser.
Avsikten är att de olika nationella bestämmelserna om tillsättning av vitaminer och mineralämnen och vissa andra ämnen i livsmedel ska harmoniseras genom den föreslagna förordningen, och med anledning av andra behandlingen skulle jag i dag vilja nämna att denna förordning endast avser frivillig tillsättning av vitaminer och mineraler. Nationella bestämmelser om obligatorisk tillsättning av dessa ämnen påverkas följaktligen inte.
En princip som underbygger mitt betänkande är att gemenskapen bör verka för en situation där tillverkarna använder vitamin- och mineraltillskott med närings- och hälsoskäl i åtanke. Jag är följaktligen glad över att en kompromiss har uppnåtts – inte bara här i parlamentet, utan även mellan institutionerna – och att det finns stöd för biotillgänglighetslinjen, som innebär att kroppen måste kunna tillgodogöra sig alla tillsatta vitaminer och mineraler. Annars blir konsumenten lurad, och i värsta fall kan följden bli negativa konsekvenser för människors hälsa.
Under diskussionerna om betänkandet har vi gång på gång hört exempel på hur kroppen, när alltför många mineraler eller vitaminer tillsätts, till slut inte kan hantera kombinationen av ämnen. Jag anser följaktligen att det vore bra om vi valde biotillgänglighetslinjen.
Vi har även gjort framsteg genom att enas om att definiera andra ämnen, förutom vitaminer och mineralämnen, vilka naturligtvis räknas upp – och följaktligen definieras – i bilagorna 1 och 2 till förordningen.
Eftersom ett överdrivet intag av vitaminer och mineraler kan vara skadligt för hälsan, måste säkra maximimängder fastställas för tillsättning av sådana ämnen i livsmedel. Sådana maximimängder anges redan i direktivet om kosttillskott, men dessa har ännu inte offentliggjorts. Av konsumentsäkerhetsskäl är det alltså nödvändigt att snarast fastställa maximimängder. Syftet med ändringen av artikel 6 är att garantera att kommissionen lägger fram förslag till säkra maximimängder inom två år.
Jag har själv i många år varit ledamot av utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet, och det gläder mig därför även att kommissionen i en tilläggsförklaring har tillkännagett att direktivet om näringsvärdesdeklarationer kommer att ses över, vilket borde ha skett för länge sedan. 
Adriana Poli Bortone (UEN ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Så här dagen före omröstningen om betänkandet om livsmedelsmärkning gläder det mig att kunna upplysa kammaren om att vi efter intensiva förhandlingar har kommit fram till en gemensam text som jag hoppas kommer att göra att vi kan undvika förlikningsförfarandet.
Innan jag går in på detaljer skulle jag vilja tacka skuggföredragandena från de andra grupperna – Renate Sommer, Dorette Corbey, Jules Maaten, Jill Evans, Hiltrud Breyer, Kartika Tamara Liotard och Johannes Blokland – för deras viktiga bidrag och för deras beredvillighet att förhandla även i de svåraste stunderna.
I ett dödläge där rådet inte tycktes vara berett att ge oss någonting mer lyckades vi sätta ihop ett kompromisspaket, en slutlig text som alla de parlamentariska grupperna stödde och som tvingade rådet att godta de liggande förslagen. Nu återstår bara att bekräfta saker och ting genom morgondagens omröstning, och jag uppmanar i detta hänseende alla ledamotskolleger att stödja kompromissen, så att vi uppnår den kvalificerade majoritet som behövs för att ändra den gemensamma ståndpunkten.
Jag anser att det på det hela taget rör sig om en balanserad text som effektivt främjar målet att garantera konsumenterna korrekt, tydlig och begriplig information, så att de kan göra balanserade och välgrundade kostval.
Alla här i kammaren håller med om att det är viktigt att verka för en hälsosam och balanserad kost för européerna och att förhindra en situation med frestande etiketter som utlovar utomordentliga resultat för en persons figur eller, ännu värre, för hans eller hennes hälsa, men som i verkligheten döljer högkalorilivsmedel, utan att konsumenten har möjlighet att upptäcka detta.
Enligt Världshälsoorganisationen (WHO) lider vart femte barn i Europa av fetma. Därför, och mot bakgrund av de nya undersökningar där man påvisar kopplingen mellan reklam och konsumtion av skräpmat, kan denna lagstiftningsåtgärd inte längre skjutas upp.
Jag anser att det grundläggande konsumentskyddsmålet har nåtts helt med den text som är följden av kompromissen. Jag skulle vilja tillägga att vi genom parlamentets ingripande har lyckats följa upp och besvara de önskemål om tydlighet och klara tidsramar som oroade livsmedelsbranschen. Det har inte varit lätt att uppnå denna kompromiss, delvis på grund av att rådet på några punkter förblev mycket omedgörligt – praktiskt taget orubbligt – till slutet av förhandlingarna. Just därför betraktar jag det som en stor framgång att vi har lyckats åstadkomma eftergifter på just dessa punkter. Jag syftar framför allt på artikel 4 och på åtgärderna på alkoholområdet, som vi kommer att inrikta oss på längre fram.
Jag skulle dock genast vilja påpeka att överenskommelsen med rådet avser ett paket som måste stödjas i sin helhet. Jag uppmanar er därför genast att förkasta ändringsförslagen 90 och 49, som ligger utanför det paket som har överenskommits med de andra EU-institutionerna.
När det gäller saluföring med ”hälsoetiketter” har rådet gått med på att införa ett förenklat och snabbare förfarande som kommer att garantera våra företag större säkerhet. Ända sedan vårt enhälliga beslut i utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet har det stått klart att detta inte skulle betyda att vi offrade den grundliga vetenskapliga bedömningen av sanningshalten i påståendena på etiketterna om vi krympte tidsramen. Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet (EFSA) skulle ha exakt lika mycket tid på sig att bedöma påståenden enligt båda förfarandena. Rådet har stött oss i detta förslag, och slutresultatet är att parlamentet har lyckats se till att ett slutgiltigt godkännande för försäljning kommer att kunna ges på åtta månader för hälsomärkning som inte utgör några särskilda problem.
Däremot kommer det förenklade förfarandet inte att gälla för viss märkning som är särskilt farlig genom att den är mycket lockande, såsom märkning som gör gällande att produkten effektivt minskar hälsorisker och märkning som avser barns utveckling. Sådan märkning måste i stället omfattas av det fullständiga godkännandeförfarandet, som garanterar bättre kontroll, inte bara vetenskapligt sett, från EFSA:s och kommissionens sida, utan även från medlemsstaternas sida inom ramen för kommittéförfarandet.
När det gäller den kontroversiella frågan om näringsprofiler – den välbekanta artikel 4 – skulle jag vilja påpeka att rådet till i onsdags var emot varje avsteg från texten. I huvudsak innebar den gemensamma ståndpunkten att ingen typ av märkning – vare sig näringsvärdesdeklarationer eller hälsomärkning – skulle kunna användas på en produkt som inte var förenlig med de näringsprofiler som fastställts av EFSA. Till exempel skulle en sötsak med hög sockerhalt aldrig kunna förses med ett hälso- eller näringspåstående. Den kompromisstext som alla grupperna och rådet har godtagit erbjuder nu alternativet att använda etiketter med näringsinformation även när ett ämne överskrider näringsprofilen, förutsatt att konsumenten på samma sida av förpackningen varnas för de höga nivåerna av det ämne som överskrider näringsprofilerna. Härigenom garanteras konsumenten korrekt information – fullt synlig på samma sida av förpackningen – samtidigt som livsmedelsbranschen ges möjlighet att använda denna typ av påstående.
Jag betraktar denna text som en seger för parlamentet på en punkt som rådet ursprungligen ansåg vara helig. När det gäller varumärken har vi lyckats se till att befintliga varumärken kan fortsätta att användas i 15 år utan ytterligare krav. När denna period har löpt ut kan de fortsätta att användas förutsatt att de åtföljs av ett motsvarande påstående som är förenligt med bestämmelserna i föreliggande förordning. Jag anser att detta är en tillräckligt lång övergångsperiod för branschen. Den är i alla händelser tillräckligt lång för att branschen ska hinna anpassa sig till gemenskapsbestämmelserna.
Vidare har vi skyddat användningen av samlingsnamn som traditionellt åtföljer livsmedel, såsom ”aperitif”, ”digestivmedel” och ”hostpastiller”. Dessa begrepp kommer att beviljas särskilda undantag och kan användas utan vidare. Jag skulle även vilja påpeka för kammaren att de system med negativ märkning – så kallade trafikljus- eller varningsstämpelsystem – som redan används i vissa länder inte kommer att omfattas av förordningen och därför kommer att regleras på nationell nivå.
I vår roll som parlament har vi vunnit några viktiga segrar i förhandlingarna om skyddet för små och medelstora företag. När det gäller de krav som man ursprungligen förklarade var omöjliga av tekniska skäl har man nu gått oss till mötes. I två skäl framhävs vikten av att göra det lättare för små och medelstora företag att använda märkningen, eftersom de tillför ”den europeiska livsmedelsindustrin ett viktigt mervärde”. Enligt den nya artikel 15 måste kommissionen tillhandahålla små och medelstora företag instrument och riktlinjer, framför allt i syfte att göra det lättare att tillämpa föreliggande förordning.
Genom att förkorta den period som uppgifterna är skyddade till fem år, jämfört med de sju år som ursprungligen planerades, har vi vidare förkortat väntetiden innan små och medelstora företag som inte har de ekonomiska resurser som behövs för att finansiera egen forskning om märkning kan använda påståenden. Tack vare parlamentets ändringsförslag kommer små och medelstora företag snart att kunna använda alla redan godkända etiketter som finns upptagna i den förteckning som avses i artikel 13. Dessa kan användas gratis och utan formaliteter. Därför kommer även aktörer som saknar ekonomiska medel för att finansiera forskning om ett påstående att kunna använda detta med lätthet och utan extra kostnad.
När det gäller skyddet för barn – en fråga av stor vikt här i parlamentet – har vi lyckats se till att all märkning som avser barns utveckling eller förbättrad hälsa bedöms enligt det fullständiga godkännandeförfarandet, för att garantera att det kontrolleras grundligt, däribland av medlemsstaterna, att etiketten är vetenskapligt underbyggd och att konsumenten kan förstå den. Påståenden av läkarsällskap och sammanslutningar för nutritionister och dietister kommer att godtas, men inte påståenden av enskilda läkare.
När det gäller alkohol godtogs näringsvärdesdeklarationer redan i den gemensamma ståndpunkten, och drycker som innehåller mer än 1,2 volymprocent alkohol får förses med märkning om sänkt alkoholhalt eller färre kalorier. Som ett ytterligare – om än slutligt – erbjudande medger rådet även att en formulering om låg alkoholhalt används. Dessutom har vikten av att skydda såväl mångfalden av matkulturer som möjligheten att låta försäljare av lösviktsvaror omfattas av särskilda villkor erkänts i betydande utsträckning.
Avslutningsvis uppmanar jag er alla att stödja de ändringsförslag, och endast de ändringsförslag, som utgör en del av den kompromiss som alla grupperna har undertecknat, så att lagstiftningsprocessen i detta ärende – som har varit så kontroversiellt att det har legat hos parlamentet i mer än tre år – kan slutföras med lyckat resultat. Jag skulle verkligen vilja tacka alla, däribland mina kolleger från grupperna och all medverkande personal. 
Markos Kyprianou,
   – Herr talman! Jag vill börja med att tacka de båda föredragandena, Adriana Poli Bortone och Karin Scheele, för deras utmärkta insatser och goda samarbete med mina tjänsteenheter under utarbetandet av denna kompromiss. Jag vill också tacka skuggföredragandena för deras bidrag.
Detta var sannerligen inte någon lätt uppgift. Ni kommer säkert ihåg de tre institutionernas stora meningsskiljaktigheter i denna fråga. Jag anser emellertid – och föredragandena har med rätta sagt detta – att vi har lyckats nå en bra kompromiss. Detta är ett faktum. Men som varje kompromiss lämnar den inte mycket övrigt att önska för någondera part, så var och en skulle ha föredragit att gå lite längre i en eller en annan riktning. Inte desto mindre har man genom kompromisserna om dessa båda dokument lyckats bringa samtliga berörda parters intressen i jämvikt: konsumenternas, industrins och de ekonomiska aktörernas. Men det är en bräcklig och ömtålig jämvikt, och jag anser att de två dokumenten bör antas i enlighet med det som har överenskommits i kompromissen, för allt annat skulle rubba jämvikten och definitivt stjälpa kompromissen.
I dessa två förordningar anges att om ekonomiska aktörer frivilligt använder sig av påståenden eller andra marknadsföringsverktyg för att sälja sina produkter så måste dessa vara sanningsenliga och tillförlitliga, och påståendena måste vara vetenskapligt grundade. Detta innebär att det är konsumentens val – att det i sista hand är upp till konsumenten att välja – men konsumenten måste också erbjudas korrekt, tillförlitlig och vetenskapligt grundad information för att kunna göra detta upplysta val. Jag instämmer med föredraganden att detta är en mycket viktig åtgärd i den långsiktiga kamp som just har inletts, till förmån för de europeiska medborgarnas hälsa och livsmedelsförsörjning.
Förordningen om hälsopåståenden ska förhindra att konsumenterna vilseleds av ogrundade eller missvisande påståenden. Samtidigt kommer den att tillhandahålla harmoniserade bestämmelser som gör att produkter fritt kan cirkulera på den inre marknaden. Förordningen kommer också att bidra till att skapa en tydlig rättslig miljö, lika konkurrensvillkor för de ekonomiska aktörerna i syfte att garantera rättvis konkurrens, samt främja investeringar i innovativa livsmedelsmetoder. Förutom förteckningen över tillåtna näringspåståenden eller förteckningen över påståenden om fysiologisk funktion kommer nu till exempel påståenden om minskad risk för sjukdom att tillåtas genom ett auktoriseringsförfarande, något som hittills har varit förbjudet.
Dessa harmoniserade bestämmelser kommer således att vara av stort intresse för EU:s livsmedelsindustri, men genom den process som vi har antagit i lagstiftningen garanterar vi också konsumentskyddet. Kompromissen medför nu också ett enklare och snabbare förfarande för de hälsopåståenden som grundar sig på nyligen framtagna uppgifter, i syfte att främja innovationer på livsmedelsområdet. Jag är säker på att parlamentet erkänner de insatser som både kommissionen och rådet har gjort på den här punkten.
Näringsprofilerna, som redan har beskrivits, upprättas för produkter på grundval av påståendena för att ge bättre information till konsumenterna och för att uppmuntra ökad konsumtion. Vi behöver därför relevanta kriterier i detta hänseende. Näringsprofilen är ett lämpligt kriterium som skulle kunna användas, och den föreslagna kompromissen innebär att flexibilitet införs för att underlätta tillämpningen och användningen av dessa påståenden.
Inom ramen för denna kompromiss vill jag göra följande uttalande:
”I samband med fastställandet av de näringsprofiler som anges i artikel 4.1, genom det föreskrivande kommittéförfarandet, åtar sig kommissionen att kombinera de föreslagna åtgärder som har överlämnats till Ständiga kommittén för livsmedelskedjan och djurhälsa med en förklarande anmärkning där man redogör för de kriterier som kommer att beaktas för att fastställa näringsprofilerna.”
Som jag tidigare sa anser jag att detta är en bra kompromiss som beaktar samtliga berörda parters intressen.
När det gäller förordningen om tillsättning av vitaminer och mineralämnen har vi även här nått en bra kompromiss. På grundval av denna kompromiss vill jag göra följande uttalande:
”Till följd av kommissionens uttalande i samband med antagandet av den gemensamma ståndpunkten avser den att, snarast möjligt och under alla omständigheter inom två år från det att förordningen antogs, lägga fram ett förslag till översyn av direktiv 90/496/EEG om näringsvärdesdeklaration för livsmedel. I detta sammanhang avser kommissionen att beakta översynen av regeln om betydelsen av en ’betydande mängd’ som anges i bilagan till detta direktiv.”
Jag hoppas innerligt att parlamentet kommer att stödja detta kompromisspaket, som reglerar livsmedlens sammansättningsaspekter och garanterar produkternas säkerhet. Genom direktivet införs också lämpliga särskilda bestämmelser om märkning, presentation och reklam. Samtidigt utgör direktivet grunden för en granskning och, om så är nödvändigt, en reglering av tillsättningen av vissa ämnen i livsmedel, vilket föredraganden redan har nämnt.
Detta kommer att garantera en mycket hög skyddsnivå för folkhälsan samt ett högt konsumentskydd. Det ger samtidigt industrin en stabil, koncis och tydlig lagstiftning som medger innovationer, och som tar hänsyn till industrins behov av att förbli konkurrenskraftig på både EU-nivå och internationell nivå.
Slutligen vill jag återigen tacka de två föredragandena och alla andra som har samarbetat för att nå denna kompromiss. Jag ser fram emot en intressant debatt. 
Renate Sommer,
   . Herr talman, mina damer och herrar! Även om vi i vår kamp mot denna lagstiftning, som pågått i tre år, har vunnit vissa bra taktiska segrar, ställs vi i morgon inför ett val mellan pest och kolera. Vi måste godkänna kompromisspaketet från det informella trepartsmötet – även om jag måste säga kommissionsledamoten att vi verkligen inte är nöjda med det – för om vi inte gör det blir vi hänvisade till rådets gemensamma ståndpunkt, som är precis lika motbjudande som kommissionens ursprungliga förslag. Så ligger saken till.
Dessutom går denna lagstiftning – även med denna kompromiss – ut på att beröva medborgarna deras valfrihet genom att dela in livsmedel i ”bra” och ”dåliga” utifrån mytiska näringsprofiler. Fram till i dag – tre års diskussioner till trots – har kommissionen inte ens i grova drag kunnat redogöra för vilka dessa värden skulle kunna bli. Följden är att vi i morgon blir tvungna att rösta för något som egentligen inte finns. Kan det beskrivas som ett trovärdigt sätt att fatta beslut att vara tvungen att göra detta?
Forskarna menar – och här håller jag inte med Adriana Poli Bortone – att hela angreppssättet är orimligt, eftersom det inte är livsmedelsreklamen som bär skulden för att människor blir fetare och fetare. Det rör sig om ett ytterst komplext problem som rör samhället som helhet. Det är inget problem som man kan lösa genom att censurera reklam. Det som verkligen är fel och enligt min mening dumt, är att hävda att enskilda livsmedel måste klassificeras. Jaså, du äter torra majsflingor hela dagarna? Det gör inte jag.
Inte minst tack vare vårt motstånd – som jag är rätt så stolt över – är vår sak inte helt förlorad. Adriana Poli Bortone har räknat upp allt det som vi har uppnått. Framför allt har vi lyckats rädda färskvarorna. Det skulle inte ens ha varit tillåtet att beskriva frukt som hälsosamt utan att pröva detta vetenskapligt, på ett för den enskilda sorten lämpligt sätt, på försäljningsstället, vilket bara visar hur löjligt hela angreppssättet är. Vi har även lyckats rädda halstabletter. Hur pinsamt är det inte att vi var tvungna att göra det. Vi har även infogat skyddsklausuler för små och medelstora företag. Hur pinsamt är det inte att vi var tvungna att göra det, att det finns lagstiftning som kräver att man gör det för dem. För det avslöjar alla skenheliga tal som de lögner de är. Kommissionsledamot Günter Verheugen har just levererat ytterligare en. Denna lagstiftning kommer att drabba små och medelstora företag och kosta arbetstillfällen. Den kommer att göra lagstiftning värdelös, utan att medföra ytterligare nytta för konsumenten. För den kommer inte att bidra till att minska fetman, och det finns redan lagstiftning som skyddar konsumenterna mot vilseledande reklam.
Allt detta vet rådet och kommissionen. Ändå står de i parlamentets väg likt en betongvägg, sida vid sida tillsammans på ett helt nytt sätt. Jag får det intrycket att rådet styrs av tjänstemän vid kommissionen – tjänstemän som själva vill fatta ständigt fler beslut, tjänstemän som inte har fått befogenheter av något eller någon men som allmänheten betalar bra, tjänstemän som inte kontrolleras av allmänheten, men som betalas bra av denna. Och i slutändan måste allmänheten betala notan. Allmänheten måste betala priset för denna lagstiftning, och priset kommer att betalas i form av förlorade arbetstillfällen. Denna lagstiftning är raka motsatsen till det som kommissionen alltid säger med sina fagra ord om minskad byråkrati, bättre lagstiftning, Lissabonmålen och allt det andra. Denna lagstiftning kommer sannolikt att göra allmänheten långt mer EU-skeptisk än vad den redan är.
Jag anser inte att vi kan tillåta detta, och vi har inget annat val än att rösta ja i morgon för att inte hamna i en fullkomligt hemsk situation. Jag sa detta i början, men jag är säker på att det fortfarande går att göra något åt denna byråkratiska galenskap. Jag kommer att uppmana den tyska regeringen att undersöka om den kan vidta rättsliga åtgärder mot förordningen. 
Dorette Corbey,
   . – Herr talman! Alla först vill jag tacka Adriana Poli Bortone. Jag anser att vi – tillsammans med henne, rådet och bland oss själva – har nått en bra kompromiss. Jag är även tacksam mot Renate Sommer och de andra grupperna, som har bidragit till detta.
Många konsumenter är oroliga för sin hälsa, för sitt kolesterol och sitt blodtryck, eller så kämpar de med övervikt. Livsmedelsbranschen utnyttjar detta. Alla slags påståenden används. I morse åt jag en smörgås som främjar min tarmflora, med ett lager av smör som minskar mitt kolesterol och ett ägg som innehåller höga halter av omega 3. Utmärkt, eller det är åtminstone vad jag tror, eftersom jag inte vet.
Konsumenterna vet inte om tillverkarnas påståenden är sanna. Därför är lagstiftningsförslagets skrivningar om att tillverkarnas hälsopåståenden måste vara vetenskapligt underbyggda så viktigt. Vi måste förhindra att konsumenterna luras. Konsumenterna är ofta beredda att betala mer för en produkt som påstås vara hälsosam, men de bör kunna vara säkra på att den verkligen är det.
Även om vilseledande reklam redan är förbjuden har bevisbördan hittills legat hos myndigheterna. Detta fungerar naturligtvis inte i praktiken. Regeringarna kan omöjligt ständigt granska påståenden på förpackningar i syfte att eventuellt vederlägga dem. Förslaget kommer att gagna konsumenterna genom att tillverkarna i alla 25 länder från och med nu måste lämna riktig information.
I första behandlingen gav parlamentet efter för påtryckningar från företag som var rädda att avslöjas, företag som avsiktligt vilseleder konsumenterna genom att måla upp en falsk bild, och de kan inte på något sätt räkna med min medkänsla. Inga vinster får härröra från att människor som oroar sig för sin vikt eller hälsa utnyttjas. Den inre marknaden får inte innebära att det är fritt fram att dra konsumenterna vid näsan, vilket lyckligtvis i stor utsträckning erkänns i kompromissen.
Det finns många slags bedrägerier. Enligt artikel 4 får hälsopåståenden endast göras om produkter som uppfyller en viss profil. Jag skulle vilja försäkra Renate Sommer om att det faktiskt finns sådana livsmedelsprofiler. De används i Förenta staterna. Alla större företag tillämpar dem, och de fungerar utmärkt. Påståenden om livsmedel bör lämpligen endast tillåtas för produkter som i princip är hälsosamma. När allt kommer omkring förvandlas en oljig hamburgare inte plötsligt till hälsokost bara för att några vitaminer tillsätts. Inte heller blir en sötsliskig slickepinne nyttig bara för att den berikas med vitamin A.
I kompromissen förkastas hälsopåståenden om alkohol, som kommer att tillåtas endast när alkoholhalten eller kaloriinnehållet har minskats. Om man betänker alla de problem som är förenade med alkoholism, däribland lever- och hjärnskador, är det svårt att tillåta hälsopåståenden om alkohol. Lyckligtvis var alla parter i slutändan beredda att stödja detta förslag.
I första behandlingen framkom det att förslaget är onödigt byråkratiskt. Vår grupp instämde också i detta, även om vi ville ha tillräckliga garantier för fullgoda förfaranden. Sådana är nu på plats. Påståenden som är riktade mot barn och påståenden om minskade hälsorisker är nu föremål för ett omfattande godkännandeförfarande. Vår grupp står bakom konsumenten och de välmenande företagen. Denna lagstiftning garanterar att konsumenterna får riktig information. Jag vill uttrycka en förhoppning och förväntan om att den kommer att bidra till bättre livsmedel och bättre hälsa. Tack för uppmärksamheten. 
Mojca Drčar Murko,
   – Herr talman! Syftet med den föreslagna förordningen om näringspåståenden och hälsopåståenden om livsmedel är att harmonisera EU:s lagstiftning på detta område. Två faktorer bör kombineras här: för det första, att i konsumenternas intresse införa den allmänna regeln att näringspåståenden och hälsopåståenden ska vara tydliga, korrekta och meningsfulla; och för det andra, att skydda ärliga producenter från ohederliga konkurrenter.
Efter en mycket kontroversiell debatt har vi nu uppnått ett kompromisspaket för andra behandlingen. Uppfyller kompromissen de ursprungliga målsättningarna? Vi anser att den gör det. Vi kanske inte är helt och hållet tillfredsställda över resultatet, men vi är tvungna att ta hänsyn till olika intressen, såsom de små och medelstora företagens farhågor, det farliga i alltför långvariga och alltför byråkratiska processer, producenternas intressen och genetiska deskriptorer – förutsatt att huvudmålet om en förbättrad allmänhälsa bibehålls.
Vissa av de restriktioner som kommissionen har föreslagit var otydliga och lämnade utrymme för tolkningar. För att undvika rättslig osäkerhet har parlamentet antagit ett stort antal ändringsförslag med klausuler som har utformats för att underlätta förordningens tillämpning. Några av dessa har blivit en del av det kompromisspaket som stöds av ALDE-gruppen och av vissa andra politiska grupper.
När det gäller en av de två mest kontroversiella frågorna, dvs. näringsprofilerna, och i synnerhet undantaget i artikel 4.2, anser vi att en praktiskt genomförbar kompromiss har uppnåtts. Därför vill vi stödja ordalydelsen i ändringsförslag 17.
Detsamma gäller för förslaget om varumärken och märkesnamn, samt för artikel 4.3 om näringspåståenden om alkohol, som är förbunden med bestämmelsen att hälsopåståenden som stöder meddelanden från nationella myndigheter eller från gemenskapen om de hälsorisker som följer av alkoholmissbruk inte ska omfattas av förordningen.
Detta är ett positivt resultat. Jag vill särskilt tacka Adriana Poli Bortone för hennes framgångsrika arbete. 
Jill Evans,
   – Herr talman! Jag vill tacka de två föredragandena, Karin Scheele och Adriana Poli Bortone, för allt det arbete som de har utfört med dessa två mycket viktiga betänkanden. Som för de andra talarna gäller mina kommentarer betänkandet om näringspåståenden och hälsopåståenden.
Det gläder mig att säga att parlamentet har gjort en helomvändning i denna fråga. Förra året vid den här tiden röstade en majoritet av parlamentet för förslaget att följa industrins linje, och avlägsnade därmed faktorer som var absolut centrala för denna lagstiftnings effektivitet. Syftet med hela förslaget hade nästan helt och hållet undergrävts men nu, vid andra behandlingen, har vi – som föredraganden sa – kunnat nå en kompromissöverenskommelse som återställer de viktigaste punkterna och som för oss mycket närmare vår ursprungliga målsättning, dvs. att i lag förbjuda felaktiga och vilseledande hälsopåståenden och näringspåståenden om livsmedel som lurar konsumenterna att tro att dessa livsmedel är bra för dem, när de egentligen inte alls är det.
Verts/ALE-gruppen har stött strategin att tillåta påståenden genom en effektiv och ändamålsenlig process. Vi har stött de förslag om tydlig märkning, konsumenters deltagande, förbud mot hälsopåståenden och näringspåståenden om alkoholhaltiga drycker som andra redan har nämnt, samt flera andra av de punkter som vi kommer att rösta om i morgon. Denna nya lagstiftning kommer att göra stor skillnad i människors dagliga liv, eftersom livsmedel är en mycket politisk fråga. Vad kan vara mer politiskt än att man ska ha rätt att välja vilken mat man vill äta?
Människor har rätt att kunna lita på att det som sägs i märkningen på livsmedel också stämmer. Det är inte enbart en fråga om ärlighet från livsmedelsföretagens sida, det är också en hälsofråga. Nuförtiden är människor mycket mer medvetna om behovet av en hälsosam, balanserad kost, och de är också mer försiktiga med vilka livsmedel de köper. Livsmedelstillverkare spenderar tusen gånger mer tid på saluföring än vad regeringar spenderar på att bekämpa fetma hos befolkningen. Det är dags att vi återställer denna balans, och skärpningen av dessa bestämmelser kommer att fylla en viktig funktion i detta sammanhang. 
Kartika Tamara Liotard,
   . – Herr talman! Efter det upprörande resultatet i fråga om hälsopåståenden i första behandlingen får parlamentet nu en andra chans. Livsmedels- och framför allt dryckesbranschens ihärdiga lobbygrupper tycks inte ha varit lika effektiva den här gången. Eller är det kanske så att ledamöterna helt enkelt skäms över att rådet för en gångs skull har varit mer framstegsvänligt än parlamentet? Föreliggande kompromissförslag har ett par förtjänster, varav en självklart är förbudet mot hälsopåståenden om alkohol. Livsmedelsprofilerna är tillbaka och kommer förhoppningsvis i alla händelser att förhindra de mest upprörande hälsopåståendena.
Konsumentskyddet mot falska påståenden blir tyvärr långt ifrån vattentätt. Det finns fortfarande många kryphål i denna lagstiftning vilka lämnar utrymme för falska påståenden. Dessutom tvivlar jag starkt på den mycket framträdande rollen för Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet (EFSA), vars oberoende ifrågasätts med jämna mellanrum. På andra områden, såsom genetiskt modifierade organismer och aspartam, följer EFSA gladeligen branschens linje.
Även om förslaget är bristfälligt innebär det dock i alla händelser en stor förbättring av det sorgliga resultatet i första behandlingen. Utan en kompromiss löper vi dessutom risken att få älta frågan i många år framöver. Eftersom det vore oacceptabelt att låta konsumenterna leva i ovisshet så länge, kommer min grupp att stödja kompromissförslaget. 
Johannes Blokland,
   . – Herr talman! Jag skulle vilja tacka Karin Scheele och Adriana Poli Bortone för deras bidrag till båda överenskommelserna i förslagsstadiet.
När det gäller betänkandet om tillsatser beklagar jag att det på grund av överenskommelsen inte längre är möjligt att här i plenum klargöra nyttan med och behovet av vissa tillsatser. Samtidigt som nyttan med ett antal ämnen har bevisats bortom allt tvivel, har jag alltjämt mina tvivel om exempelvis tillsättningen av fluorid. Detta är också ett av skälen till att några i min grupp inte kommer att stödja överenskommelsen.
När det gäller livsmedels- och hälsopåståenden skulle jag vilja säga att jag kommer att stödja det resultat som har uppnåtts under förhandlingarna. De ändringsförslag som parlamentet lade fram i första behandlingen har redan förbättrat många saker i den gemensamma ståndpunkten. Jag vill nämna företagens möjligheter att lämna in ansökningar i de egna medlemsstaterna och de snävare tidsramarna.
Jag skulle vilja fråga kommissionsledamot Markos Kyprianou när kommissionen tror att livsmedelsprofilerna kommer att vara färdiga och vilken roll den anser att parlamentet skulle kunna spela för att formulera dem. Slutligen skulle jag vilja tillägga att jag helt stöder överenskommelsen om livsmedelspåståenden och hoppas att den kommer att kunna byggas ut ordentligt i medlemsstaterna, så att konsumenterna kan skyddas effektivt. 
Liam Aylward,
   – Herr talman! Jag vill varmt gratulera min gruppkollega Adriana Poli Bortone till att ha uppnått detta skede i förhandlingarna, vilket tycks innebära ett gynnsamt resultat för konsumenterna. Detta var en ytterst krävande uppgift.
Vid en tidpunkt då den genomsnittlige EU-medborgaren väger allt mer, och då 27 procent av de europeiska männen, 32 procent av kvinnorna och en svindlande fjärdedel av EU:s barn numera är överviktiga, välkomnar jag innerligt Europeiska unionens initiativ att ta itu med fetman genom ett mycket viktigt första steg: behandlingen av näringspåståenden och hälsopåståenden om livsmedel.
Under en alltför lång tid har konsumenter påverkats av marknadsföring och reklam, som till stor del har saknat grund. För närvarande möts konsumenterna av ett överflöd av marknadsföringsknep som syftar till att locka dem att köpa livsmedelsprodukter. Ofta är näringspåståendena om livsmedelsprodukter inte helt korrekta eller uppriktiga. En varierad och balanserad kost är en förutsättning för god hälsa, och enskilda produkter har endast en relativ betydelse för kosten som helhet.
Nu är vi på god väg att rösta fram ett system som kan ge konsumenterna förtroende för varje enskild produkt, i och med de näringspåståenden och hälsopåståenden som grundar sig på vetenskapliga rön. Dålig hälsa till följd av fetma kostar skattebetalarna miljontals euro varje år, och medför ett oerhört tryck på hälso- och sjukvården. De hälsoproblem som är förknippade med fetma är välkända: hjärtsjukdomar, slaganfall, högt kolesterol och diabetes toppar listan. Vanliga orsaker som nämns är för högt födointag och bristande motion, men problemet är mycket mer omfattande än så. Omedelbara åtgärder bör vidtas.
Detta är bara toppen på ett isberg för EU:s medborgare. Förutom tydliga och väl underbyggda näringspåståenden och hälsopåståenden behöver vi också inrikta oss på att anordna en allmän informationskampanj om näringsfrågor och om betydelsen av att tillägna sig hälsosamma matvanor i god tid. Dagens konsumenter är pressade att tillaga sina måltider snabbt. Vi blir alltmer beroende av bearbetade livsmedel. Jag välkomnar också det ökade stödet till små och medelstora företag. Jag gläds åt att de i sinom tid kommer att få stöd samt lämplig teknisk vägledning och redskap som ska hjälpa dem. 
Irena Belohorská (NI ).
   – Jag skulle vilja tacka min kollega Adriana Poli Bortone för den möda som hon har lagt ned på betänkandet om närings- och hälsopåståenden, som nu ligger hos oss för en andra behandling.
Direktivet är ytterst viktigt i en tid när man i Europa har stora problem med fetma och sjukdomar som inte skulle finnas om vi åt mer hälsosamt. Vi måste flytta tonvikten till konsumentmedvetenhet och därför till livsmedelsmärkning som inte är vilseledande. Om ett livsmedel är lågkalorimärkt måste detta grunda sig på fakta, utan att vilseleda konsumenten. Rekommendationerna av ”oberoende” läkare eller sakkunniga är oftast bara reklamknep utan förankring i fakta. Om ett livsmedel har hög kalciumhalt, vilket främjar bentillväxt, är det oacceptabelt att kalla det ”hälsosamt” om det även innehåller stora mängder fett och socker. På samma sätt kan yoghurt med låg fetthalt inte kallas hälsosam om den innehåller 100 g socker. Man kan inte påstå att chokladpålägg är bra för barn bara för att de är fulla av vitaminer och mineraler.
Konsumenterna läser ingredienserna på livsmedelsförpackningarna och grundar ofta sitt val på vad som står på dessa. Syftet med närings- och hälsopåståenden måste vara att informera, inte förvilla konsumenterna. Min avsikt är inte att få bort dessa produkter från marknaden, men de får inte marknadsföras som hälsosamma på grundval av tvivelaktig hälso- och näringsinformation.
Förordningen kommer att stimulera innovation. Producenterna blir tvungna att producera livsmedel som verkligen är hälsosamma, och de kommer därför att anstränga sig för att minska mängderna av fett, socker eller salt i sina produkter. Jag håller även med föredraganden om ändringsförslagen 28 och 31, där särskild tonvikt läggs på barnmat, som måste omfattas av den strängaste märkningskontrollen. 
María del Pilar Ayuso González (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag är skuggföredragande för förordningen om tillsatser och måste därför börja med att säga att kommissionens förslag var tämligen balanserat. Karin Scheele har likväl gjort ett enastående arbete med att sammanjämka ståndpunkterna, och jag skulle därför vilja gratulera henne. Jag vill även tacka rådet och kommissionen för deras ansträngningar att nå en överenskommelse i andra behandlingen.
Förtäring av berikade livsmedel som ett led i en varierad kosthållning kan komplettera näringsintaget. Det viktiga är att berikningen grundar sig på vetenskapliga kriterier och att alla jordbruks- och livsmedelsbranscher omfattas av samma regler och av så lite byråkrati som möjligt.
Syftet med förslaget är att harmonisera de gällande nationella bestämmelserna, och vi i min grupp anser därför inte att bestämmelser som medger strängare regler i vissa länder bör godtas, utom då detta är vetenskapligt motiverat av folkhälsoskäl.
Jag anser att det är rätt att förlänga den tid som vissa produkter som redan finns på marknaden och som är märkta den dag förordningen träder i kraft får saluföras.
Slutligen är livsmedelsutbudet oerhört varierat, och vi kommer inte att få bukt med fetman genom regler och etiketter. För att lyckas med det borde vi kanske förbjuda tv-fjärrkontrollen. Lösningen är mycket mer komplex. Livsmedel måste vara hälsosamma, och konsumenten måste ges korrekt information. Det verkligt viktiga är att var och en väljer sin kost utifrån det liv som man lever. Utbildning är därför mycket viktigare än någon regel som vi kan fastlägga i ett försök att få bukt med fetman.
När det gäller Adriana Poli Bortones betänkande har både hon och skuggföredragandena, särskilt Renate Sommer, gjort ett enastående arbete. I motiveringen till förslaget till förordning betonas avsaknaden av särskilda gemenskapsbestämmelser som ett av huvudskälen till den nya förordningen, och jag instämmer i detta.
Likväl är till exempel vin en jordbruksprodukt som styrs av en mycket ingående gemensam marknadsorganisation, som förhindrar närings- och hälsopåståenden på etiketterna, som reglerar reklamen, som reglerar marknadsföringen och som reglerar precis allting. Det finns därför ingen anledning att reglera något som redan är reglerat, och det kommer bara att förvirra konsumenterna och komplicera lagstiftningen ytterligare, för att inte tala om det krångel som det kommer att medföra för producenterna. Vin bör inte omfattas av denna förordning, och jag förstår inte varför producentländer som Spanien, Frankrike eller Italien inte har framfört sina argument i rådet.
Jag beklagar även att vi har försummat tillfället att ändra bilagorna. Jag ska avsluta genom att helt enkelt fullständigt instämma i allt det som Renate Sommer har sagt. 
Åsa Westlund (PSE ).
   – Jag vill instämma i tacket till föredragandena Scheele och Poli Bortone, skuggfördragandena, kommissionen och rådet för det arbete de har lagt ned på att se till att vi imorgon har en överenskommelse att ta ställning till som kommer att göra det mycket enklare för konsumenterna att göra hälsosammare val eftersom de får tillgång till mer rättvisande och allsidig information.
Många av oss har säkert köpt frukostflingor, bröd eller yoghurt som vi har uppfattat som väldigt hälsosamma i affären. När vi har kommit hem har vi upptäckt att yoghurten kanske inte innehöll något fett, men i stället stora mängder socker. Det är ingen slump att vi är många som har råkat ut för detta. Företagen vet att vi vill göra hälsosamma val och gör därför allt för att få maten att framstå som nyttig, även om den ibland är raka motsatsen. Ett vanligt knep är att tillverkaren lyfter fram en enstaka ingrediens som uppfattas som nyttig och sedan pumpar ut detta med stora, feta bokstäver samtidigt som de med mikroskopisk text anger t.ex. socker- och fetthalt.
Genom den överenskommelse som vi skall rösta om imorgon kan det bli slut på sådan och många andra typer av vilseledande reklam. Påståenden om bättre hälsa skall beläggas vetenskapligt och inte få användas för produkter som inte i sin helhet är bra för hälsan. Om företag i fortsättningen vill lyfta fram en enskild ingrediens som konsumenterna uppfattar som nyttig i ett livsmedel får detta livsmedel i princip inte innehålla för höga halter av socker, fett, salt eller alkohol.
Mycket arbete återstår givetvis med denna förordning och vi kommer noga att följa det kommande arbetet och särskilt då utarbetandet av näringsprofiler. Jag och många i min grupp är väldigt stolta över denna överenskommelse, men vi är också beredda att återkomma med ytterligare krav på skärpningar om det skulle behövas. 

Frédérique Ries (ALDE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Om allt går bra i morgon kommer parlamentet att ge dessa två nya förordningar i livsmedelssektorn grönt ljus.
Syftet med den ena är att bringa reda i djungeln av livsmedel och drycker som är berikade, till exempel med vitaminer. Syftet med den andra är att godkänna eller under vissa omständigheter förbjuda närings- och hälsopåståenden, som allt oftare dyker upp på just dessa produkter.
Vi talar här om två förslag som verkligen berör européerna och som, i avsikt att hjälpa dem att välja vad de köper, ger dem konkreta svar om i vilken utsträckning det går att lita på dessa påståenden. Europeiska konsumentorganisationen (BEUC) påpekar att 60 procent av konsumenterna anser att en kalciumberikad produkt bara kan vara bra för en balanserad kost, vilket inte nödvändigtvis är sant. I själva verket är det enda sättet att inte begå ett misstag att ta reda på den exakta sammansättningen för livsmedlet eller drycken, dess socker-, salt- och fetthalt. Vi behöver därför näringsprofiler, verkliga näringsprofiler, inte lågprisprofiler. Det är vad som föreslås i form av kompromiss 66 – den berömda upplysningsklausulen – där man i själva verket vill ge samma paket både rött och grönt ljus. Jag anser att detta är höjden av motsägelse, ett steg som syftar till att göra konsumenten så förvirrad som möjligt, och här instämmer jag för en gångs skull inte i föredragandens analys.
Med detta sagt kommer jag att lägga ned min röst i frågan för att inte blockera texten, som är angelägen.
Jag har vid flera tillfällen redan sagt att jag motsätter mig att artikel 4 tonas ned på något sätt, och att vissa meddelanden där man hyllar alkoholens förtjänster godkänns. Jag motsätter mig därför både ändringsförslag 18 och ändringsförslag 489.
Naturligtvis skulle jag vilja tacka våra två föredragande, Adriana Poli Bortone och Karin Scheele, liksom kommissionen och rådet. De har insett den fulla betydelsen av dessa medborgarvänliga lagstiftningar, samtidigt som de har tagit hänsyn till – vilket har påpekats – såväl den oro som ofta uttrycks av små och medelstora företag som behovet av att parlamentet arbetar för allmänintresset och motstår vissa särintressen.
Jag anser att Renate Sommer i en del av sitt anförande angav tonen i debatten genom att enligt min mening hårt och obefogat kritisera kommissionens och kommissionsledamotens arbete. Låt mig därför avsluta med att säga att det inte finns något att vinna på att låta EU:s lagstiftning utarbetas vid den internationella mässan för godsaker och konditorivaror i Köln. 
Hiltrud Breyer (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag är glad att Adriana Poli Bortone med sitt betänkande ger parlamentet ytterligare en dos sunt förnuft, och jag hoppas verkligen att vi i morgon får grönt ljus, så att vi äntligen kan ge konsumentskyddet förnyad fart.
Vi talar i dag om behovet av större ärlighet. Vill vi tillåta att man prackar på konsumenterna överdrivet feta, översötade eller översaltade livsmedel av företag som dessutom tillåts skryta om hälsovinsterna? Ingen vill förbjuda försäljning av chips, Coca-Cola eller godis, men vi kan inte tillåta att dessa livsmedel säljs under föregivande av att de bidrar till hälsa och välbefinnande. Inte heller talar vi om reklamförbud, utan bara om nya marknadsföringsregler. Det behövs miniminormer som garanterar ärlig marknadsföring. Harmoniserade bestämmelser bidrar till rättslig säkerhet, vilket gagnar företagen lika mycket som någon annan.
Enligt en undersökning litar 70 procent av konsumenterna på tillverkarnas hälsopåståenden, vilket gör förordningen till en central lagstiftning, inte bara för ökad öppenhet i konsumentskyddet, utan även för förbättrat hälsoskydd. Över 200 miljoner vuxna och 14 miljoner barn i Europeiska unionen är överviktiga i dag, eller så lider de av fetma. Det har skett en dramatisk ökning av förekomsten, särskilt bland barn, av diabetes II, som kan tillskrivas näringsfaktorer. Det är på grund av att vi inser att fetma och brist på motion kan komma att peta ned rökning från dess ställning i statistiken som den främsta dödsorsaken som vi betraktar kompromissen som bra, som ett bra paket. Jag skulle ha velat se en mer saklig och uppriktig debatt. Enbart i Tyskland kämpar vi med näringsproblem som kostar 71 miljarder euro, vilket tydligt visar att vi måste ta itu med saken.
Jag hoppas även att den tyska förbundsregeringen inte kommer att följa Renate Sommers förslag och överklaga. Varje regering – inte bara den tyska – som överklagade något efter att ha samtyckt till det i rådet skulle göra sig själv till åtlöje och förlora i trovärdighet. Jag hoppas följaktligen att vi i morgon kommer att nå en milstolpe i vår strävan efter bättre skydd för konsumenterna och för deras hälsa. 
Adamos Adamou (GUE/NGL ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill gratulera båda föredragandena.
Under den första behandlingen av betänkandet om näringspåståenden och hälsopåståenden om livsmedel godkände Europaparlamentet ett stort antal ändringsförslag som var utformade för att underlätta tillämpningen av den nuvarande förordningen till förmån för konsumenterna.
Majoriteten röstade nej till en reglering av näringsinnehållet i livsmedel och förkastade artikel 4, varmed förordningen i fråga försvagades betydligt.
Syftet med förordningen var framför allt att konsumenterna skulle bli mer medvetna om betydelsen av en hälsosam, balanserad och harmonisk kost. Därför borde vi alla ställa oss bakom rådets gemensamma ståndpunkt och därför fortsätter jag att stödja den som en utgångspunkt. Emellertid uppmanar jag alla att åtminstone stödja paketet med kompromissändringsförslag med tanke på hur svårt det är att nå en kompromiss och på att EU:s konsumenter behöver denna förordning. 
Kathy Sinnott (IND/DEM ).
   – Herr talman! Jag vill påpeka för kommissionsledamoten att den irländska regeringen under 40 års tid har massmedicinerat mitt folk med dinatriummonofluorfosfat. Den fluorid som tillsätts i det irländska vattnet är ett giftigt avfall. Trots att den tillsätts i mängder som tycks obetydliga lagras den i våra kroppar allteftersom tiden går. Fluoreringen av vatten har skadat hälsan hos det irländska folket med åkommor som till exempel skelettfluoros: fluoriden söker sig till kalcium, särskilt i skelettbenen. Den orsakar också åkommor såsom hög eller låg sköldkörtelfunktion; fluorid användes en gång i tiden som medicin för att hämma sköldkörteln. Det orsakar tandfluoros, skador på tandemaljen, vilket är kännetecknande för fluorförgiftning i barndomen. En nyligen genomförd undersökning visade att 40 procent av de unga vuxna i Irland uppvisade beständiga, missprydande fläckar och missfärgningar på tänderna som berodde på tandfluoros. Dessa är bara några av de åkommor som en oavbruten lagring av fluorid har vållat det irländska folket.
Under en granskning för några år sedan av den irländska regeringens politik när det gäller fluoridering av vatten, krävde 90 procent av allmänheten att denna massmedicinering skulle upphöra. Den fluorid som används i Irland är ett giftigt avfall som tas från skrubberanläggningen i en konstgödselfabrik, som också innehåller gift som kvicksilver och kadmium. Det är otänkbart att vi här i parlamentet skulle tillåta att fluorid – ett toxin – tas med i förteckningen över godtagbara vitaminer och mineraler. Fluorid är varken en vitamin eller en mineral. I livsmedel och dricksvatten är den ett gissel.
För att undvika förvirring; fluorid i tandkräm och munvatten betraktas som en kosmetisk produkt och påverkas inte av mitt ändringsförslag. Det berör endast fluorid i livsmedel och dricksvatten. Jag ber mina kolleger ledamöterna att hjälpa det irländska folket genom att rösta för detta ändringsförslag. 
Roberta Angelilli (UEN ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Så kallade hälsolivsmedel med stärkande tillsatser som förmodas förbättra konsumenternas hälsa eller välbefinnande utgör en av de mest innovativa sektorerna med mest utrymme för marknadstillväxt. Därför måste vi se till att denna typ av livsmedel kontrolleras och framför allt att påståendena på etiketterna där konsumenten lockas med lovande fördelar när det gäller kost och hälsa kontrolleras.
Kompromisstexten garanterar en tydlig och heltäckande information på livsmedelsetiketter och gör det möjligt för konsumenterna att göra ett kostval som grundar sig på tillräcklig information. Denna åtgärd framstår som än mer brådskande om man beaktar reklamens genomslag hos barn. Reklam påverkar faktiskt barnens matpreferenser direkt och ändrar deras konsumtionsmönster.
Dessutom har små och medelstora företag fått den uppmärksamhet de förtjänar tack vare de åtgärder parlamentet har vidtagit. De små och medelstora företagen måste stödjas om de ska kunna anpassa sig till de förändringar som införs i och med förordningen och kommer nu att få bestämda tidsperioder inom vilka de kan placera sina egna produkter på marknaden och möjlighet att använda sig av förhandsgodkända påståenden.
Slutligen vill jag tacka föredraganden Adriana Poli Bortone för det utmärkta arbete som hon har utfört, som dock inte var lätt. 
Leopold Józef Rutowicz (NI ).
   – Herr talman! Jag vill tacka för att parlamentet har tagit upp denna fråga. Förordningen om näringspåståenden och hälsopåståenden om livsmedel och förordningen om tillsatser av vitaminer och mineraler och vissa andra ämnen i livsmedel är viktiga för konsumentskyddet. Genom förordningarna ges konsumenten en möjlighet att fatta rätt beslut när det gäller inköp av många livsmedel. Bättre förutsättningar skapas för en rättvis konkurrens mellan livsmedelsproducenter och leverantörer på vår marknad. Detta underlättar en bättre kosthållning som sedan ger effekter som bättre fysisk form och hälsa. Jag anser att antagandet av dessa förordningar är ett steg i rätt riktning. 
John Bowis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Den tidigare debatten här i parlamentet handlade om granskning av lagförslag. Jag misstänker att om denna resolution hade trätt i kraft innan förslaget om hälsopåståenden hade lagts fram så skulle detta förslag ha fallit vid första hindret. I själva verket var förslaget nära att falla vid det första hindret i parlamentet, och av den anledningen gratulerar jag vår föredragande och vår skuggföredragande, som har samarbetat med kommissionens tjänstemän för att förbättra det ursprungliga förslaget. Därför känner vi att vi kan stödja kompromissen i morgon.
Vi håller emellertid fortfarande på att lagstifta utan att ha fullständig kunskap när det gäller näringsprofilerna, och det är inget bra sätt att lagstifta på. Vi vet inte hur detta kommer att tas emot, och vi vet inte hur Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet kommer att sköta detta. Vi är tvungna att lita på att experterna ordnar upp lagförslaget efter att det har lämnat parlamentet, och vad än experterna ordnar upp så kommer förslaget inte att återkomma till parlamentet för att godkännas. Detta är således ingen bra lagstiftning. Jag anser ändå att vi kan påstå att det som konsumenterna vill ha – och det är enbart deras egenintresse som räknas – är förtroende för terminologin i påståendena, såsom låg salthalt, höga halter av fleromättade fettsyror, och så vidare. Vi vill se till att negativa egenskaper inte döljs bakom positiva ord, samt att hela bilden porträtteras på ett rättvisande sätt. I sista hand måste varje påstående kunna användas i domstol på grundval av den vetenskap som det påstås stödjas av.
Jag anser således att vi har gjort framsteg med dessa frågor. Vi har avlägsnat vissa av missförhållandena när det gäller hälsopåståenden – inte minst för lättöl, ska jag tillägga, som man inte längre påstår att människor blir lätta av, lika lite som man påstår att en hosttablett får människor att hosta. Vi hoppas att rådet kommer att gå med på våra ändringsförslag, för vi vill se vettig information i ett vettigt format, vilket kommer att leda till att människor får bättre möjligheter att välja en hälsosam kost och således förbättra hälsan för sig själva och för sina familjer. 
Linda McAvan (PSE ).
   – Herr talman! Jag kommer att tala om betänkandet från Adriana Poli Bortone. Jag välkomnar denna lagstiftning eftersom vi behöver den. Ta bara en titt på hyllorna i snabbköpen och se vad som påstås om så många produkter, däribland det ökande sortimentet av godis och konfektyrer – vissa av dessa påståenden är rent ut sagt absurda.
I kväll har vi återigen hört personer här i parlamentet som påstår att vi inte behöver denna lagstiftning, att det handlar om förmyndarsamhället. Men vad i all världen kan vara fel med att be de tillverkare som gör hälsopåståenden och näringspåståenden att lägga fram vetenskapliga belägg för dessa påståenden?
En undersökning som nyligen genomfördes i min hemregion av den nationella konsumentorganisationen Which visade att 99 procent av befolkningen vill att hälsopåståenden om livsmedel ska kontrolleras innan livsmedlen saluförs. Många blir faktiskt riktigt överraskade över att höra att påståendena inte kontrolleras på vederbörligt sätt.
Vi har hört mycket sägas om artikel 4, både att det finns de som påstår att vi inte behöver denna artikel och att näringsprofiler inte kan tas fram. Naturligtvis kan näringsprofiler tas fram: experter har tagit fram sådana, och det sker också i Förenta staterna. Vi måste gå ifrån idén om att förbjuda det ena eller det andra. Ingenting kommer att förbjudas, men något som man inte kommer att kunna göra är att anföra ett påstående om ett livsmedel, om detta livsmedel definitivt inte är ett hälsosamt alternativ för människor. Som min kollega Åsa Westlund sa är människor trötta på att köpa så kallade lättprodukter bara för att sedan, efter mycket noggrann läsning, upptäcka att de innehåller höga halter socker eller andra ingredienser.
Denna lagstiftning kommer att medföra att samtliga påståenden ska baseras på välgrundade och hållbara uppgifter. De ansvariga återförsäljare och tillverkare som jag har träffat har välkomnat detta. Vi tycks glömma att vi i frånvaron av europeiska standarder skulle ha ett överflöd av nationella standarder, och det skulle inte vara goda nyheter för företagen. Denna lagstiftning är positiv för företagen och för konsumenterna, och vi bör välkomna den. 
Holger Krahmer (ALDE ).
   – Herr talman! Även om rådet ignorerade parlamentets mycket klara och tydliga omröstning om hälsopåståendena i första behandlingen så har vi nu nått fram till en kompromiss som jag, om än motvilligt, kommer att rösta ja till eftersom vi nu i praktiken har ställts inför valet mellan ett större ont och ett mindre som Renate Sommer mycket riktigt sa.
För att ta upp två specifika tvistefrågor anser jag att varumärken är föremål för en annan rättslig ordning, de omfattas av andra förordningar och hör inte hemma här. När det gäller näringsprofiler är vi fortfarande långt ifrån att göra den rätta strykningen som vi gjorde i första behandlingen, även om kompromissen har gjort det möjligt att förhindra profilerna från att få en prohibitiv effekt. Jag är fortfarande övertygad om att begreppet näringsprofil är missriktat.
Fetma och övervikt är problem som måste tas på mycket stort allvar. De ger upphov till känslosamma debatter som vi kommer att återkomma till, senast när det är dags för grönboken om främjande av hälsosamma matvanor. Här skulle jag vilja göra ett kort hopp framåt och säga att reklam inte gör människor tjocka. Anledningarna till fetma är varierade och högst komplexa och ytterligare förbud är inte rätt sätt att framgångsrikt ta itu med dem. Vi bör söka en lösning i samarbete med livsmedelsindustrin snarare än i motsättning mot den. 
Thomas Wise (IND/DEM ).
   – Herr talman! Detta är ännu en rättsakt där man strävar efter att öka EU:s maktbefogenheter över medlemsstaterna. Vi har redan direktiv 2002/46/EG, som innehåller krav på en övre gräns för säkert intag för kosttillskott. Dessa gränsvärden har emellertid inte offentliggjorts ännu. Ett bättre exempel på EU:s oförmåga skulle vara svårt att hitta.
Trots detta fortsätter ångvälten EU med sin överlägsna lagstiftning, som enbart tjänar till att förstöra för de små företagen och att undanröja konsumenternas valfrihet.
Förenade kungariket har fått nog av detta vilseledande ingripande. För närvarande håller ett lagförslag från enskilda ledamöter på att behandlas i Westminster, där man kräver att Förenade kungariket ska befrias från det tidigare nämnda direktivet om kosttillskott. Jag hoppas att detta går igenom och således skapar ett prejudikat som blir början till slutet för dessa skadegörande och onödiga förordningars laga makt i Förenade kungariket. Detta skulle vara ett viktigt steg mot Förenade kungarikets utträde ur EU. 
Horst Schnellhardt (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Utgångspunkten för förordningen är behovet av att bekämpa fetma och främja en hälsosam kost och det kan man inte annat än hålla med om. Men vad vi ser är en text som präglas av en hög grad av byråkrati, som gör lite för att nå målet, och där man helt enkelt konstaterar att det finns dåliga livsmedelsproducenter, konsumenter som inte kan ta ansvar för sig själva samt både dåliga och bra livsmedel. De dåliga innehåller salt, fett och socker, ett förhållande som näringsprofilerna nu ska rätta till.
Om ni verkligen hade uppmärksammat vad parlamentet föreslog i första behandlingen, herr kommissionsledamot, hade ni kunnat nå alla dessa högtflygande mål som jag stöder och det skulle ha varit möjligt utan en massa byråkrati och betungande påbud. Näringsprofilerna ligger nämligen bortom gränsen för mitt förstånd och jag kan inte glömma hur Geoffrey Podger från livsmedelsbyrån klargjorde att han inte förstod hur det var tänkt att han skulle upprätta dem. Därför innebär detta förslag att vi lagstiftar i blindo, utan kontakt med verkligheten, med det som pågår i samhället och bland allmänheten. Det kommer att bli mycket, mycket svårt att förklara denna byråkratiska strävan för allmänheten.
Vi kan naturligtvis ändra oss och säga att vi vill att all information från och med nu ska ha en vetenskaplig grund. Det är vad alla vill, men denna lagstiftning kommer inte att ge oss detta och därför är det inte någon särskilt bra idé att anta detta förslag i sin nuvarande form och det var inte klokt av kommissionen och rådet att lägga fram exakt samma förslag en andra gång i andra behandlingen, eftersom det var parlamentets första svar efter första behandlingen som utgjorde grunden för en fortsatt diskussion som skulle leda fram till vårt mål. Vad vi nu ger oss in på är att undertrycka konkurrensen och marknadsekonomin och jag tror inte att det kommer att gynna vårt samhälle på något sätt. 
Marios Matsakis (ALDE ).
   – Herr talman! Förordningen om tillsättning av vitaminer och mineralämnen och av vissa andra ämnen i livsmedel är en ytterst viktig rättsakt, och den har en mycket stor betydelse för EU-konsumenternas säkerhet och välbefinnande. Karin Scheele ska gratuleras till att ha utfört ett utmärkt arbete med denna fråga. Gratulationerna tillkommer också kommissionsledamot Markos Kyprianou, för hans öppna och omsorgsfulla sätt att närma sig denna fråga.
Syftet med mitt korta anförande är att ge uttryck för mitt stöd för behovet av biotillgänglighet och fastställande av säkra maximala doser av vitaminer och mineraler, samt behovet av ett korrekt men fullt begripligt system för märkning och konsumentinformation. Särskilt när det gäller det senare är det absolut nödvändigt att EU:s konsumenter har tillgång till och möjlighet att läsa och förstå vetenskapligt bevisad och uppriktig information. När allt kommer omkring skulle detta kunna vara avgörande för att de ska kunna skydda sig själva och sina familjer mot att ta in en överdriven och eventuellt skadlig mängd vitaminer och mineraler. 
Péter Olajos (PPE-DE ).
   – Herr talman! EU:s medborgare anstränger sig alltmer för att äta hälsosam mat eftersom de förstår hur viktigt detta är. Emellertid är avsikten inte tillräcklig i sig om den inte åtföljs av rätt information.
Nuförtiden går konsumenterna vilse bland mångfalden av produkter och de har inget annat alternativ än att förlita sig på tillverkarnas påståenden som ibland är ogrundade och ofta vinklade. Vi lagstiftare måste se till att medborgarnas ansträngningar inte är förgäves. Vi måste se till att den information som står på produkterna faktiskt hjälper konsumenterna att välja hälsosamma livsmedel. Samtidigt har vi ett ansvar för att se till att en reglering inte ger upphov till en omöjlig situation för livsmedelsproducenter och distributörer.
Konsumentskydd är ett område som hjälper EU att komma närmare medborgarna. När det tolkas och tillämpas på rätt sätt hjälper det också tillverkarna eftersom det minskar snedvriden konkurrens på marknaden genom att det håller dåliga produkter borta och i slutändan stärker konsumenternas förtroende. Emellertid finns också risken för att vi genom en felaktig tillämpning och överdriven reglering, genom att reglera hur böjd bananen ska vara, som de säger, får det hela att framstå som löjligt i EU-medborgarnas ögon.
Därför måste vi finna den gyllene medelvägen där vi både kan äta kakan och få tillräcklig information om vad den innehåller. EU kommer bara att utvecklas om det i stället för konflikter skapar samarbete på det sociala och ekonomiska området. Därför anser jag att vi bör välkomna och stödja det föreslagna paketet med dess kompromisser som det ligger ett långvarigt och hårt arbete bakom, även om det inte är den idealiska lösningen som Renate Sommer och andra redan har påpekat.
Förutom ovanstående vill jag som företrädare i Europaparlamentet för ett land med en avsevärd tradition av vintillverkning och vinkonsumtion också rikta uppmärksamheten mot situationen för vinet.
Det är vetenskapligt bevisat att en måttlig vinkonsumtion faktiskt är bra för hälsan. Jag anser att vi i vårt försök att bekämpa alkoholism bör försöka få bort de underliggande orsakerna i stället för att använda oss av denna eller någon annan lagstiftning för att förklara krig mot vin eller öl som båda är så viktiga för den europeiska kulturen och kosten. Därför stöder jag att öl och vin ska undantas från denna lagstiftning. 
Ivo Strejček (PPE-DE ).
   – Herr kommissionsledamot! Låt mig börja med ett kort citat ur ett brev som jag nyligen fick från ett företag med fler än 100 anställda: ”Vi följer debatten om förordningen om påståenden med stor oro.” Den förordning som vi har framför oss i dag kommer att göra företagandet mer komplicerat och öka kostnaderna för konsumenterna. Företagen kommer att höja priserna, och de höjda priserna kommer att skada konsumenterna; de konsumenter vars behov och intressen vi talar om närhelst och varhelst vi kan.
Jag anser att det är sunt förnuft att låta företagen se efter sina konkurrensmässiga fördelar på egen hand och låta konsumenterna välja själva. Jag vill betona att vi inte har tagit hänsyn till det individuella valet och det individuella ansvaret. Vissa människor är feta och vissa är inaktiva. Vissa människor blir feta och andra blir smalare. Det skulle vara lätt att skylla fetman på företagen, producenterna, detaljhandelskedjorna och regeringarna.
Jag är bestämt emot den andrabehandlingsrekommendation som vi nu behandlar. Den skadar företagandet, ökar priserna för konsumenterna och ignorerar sunt förnuft. Våra liv är i våra händer, och våra rättigheter kommer först när vi har infriat våra skyldigheter och vårt individuella ansvar. 
Avril Doyle (PPE-DE ).
   – Herr talman! När det gäller intresset för och den breda debatten om bekämpandet av fetma och andra kroniska sjukdomar kommer den förordning om näringspåståenden och hälsopåståenden som grundar sig på näringsprofiler inte att ha något som helst inflytande. Den kommer i själva verket att tillfoga skada ur ett hälsoundervisningsperspektiv, eftersom näringsprofiler endast grundas på sammansättningen av ett livsmedel eller en livsmedelskategori, och ingen hänsyn tas till konsumtionen av livsmedlet eller livsmedelskategorin, eller till konsumenternas individuella vanor.
Effekterna av ett livsmedel som innehåller låga eller måttliga halter av ett ämne som socker eller salt, men som konsumeras i stor mängd, är mycket mer skadliga än effekterna av ett livsmedel som innehåller höga halter av ett ämne, men som bara konsumeras någon enstaka gång. Intressant nog har forskarna nu fastställt att barn och unga som lider av fetma faktiskt inte konsumerar mer skräpmat än barn med sund kroppsvikt, men att det däremot finns en allvarlig brist på fysisk aktivitet i deras livsstil. Det kan hända att det visar sig vara en omöjlig uppgift att fastställa objektiva näringsprofiler som är baserade på vetenskapliga rön, och Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet kommer att ha fullt upp att göra. Mot denna bakgrund är det sannolikt att en politik som bygger på sådana profiler blir inkonsekvent och leder till godtyckliga beslut.
Det är en central punkt i Lissabonmålen att lagstiftningen ska vara enkel, tydlig och genomförbar. I stället för att godta kompromisser av politiska hänsyn borde vi skicka tillbaka detta måndagsmorgonsdirektiv, för att omarbetas i enlighet med initiativet om bättre lagstiftning. Vi borde se till att direktivet är i takt med de främsta vetenskapliga metoderna på detta område, att det omfattar minsta möjliga byråkrati, samt att det gynnar de små och medelstora företagen och konsumenterna. Vi borde dessutom, och viktigast av allt, se till att direktivet blir vad det ger sig ut för att vara, dvs. ett verktyg för att bidra till att bekämpa fetma och andra kroniska sjukdomar.
När det gäller förordningen om tillsättning av vitaminer och mineraler och ”vissa andra ämnen” i livsmedel känner jag starkt att en massmedicinering av befolkningen genom tillskott av ämnen i de nödvändighetsartiklar som tillhandahålls offentligt, såsom dricksvatten, är etiskt diskutabel och inte bör tillåtas, i synnerhet om det saknas vetenskapliga belägg för att fastställa huruvida hälsan hos känsliga grupper av befolkningen skulle påverkas negativt av ett sådant tillskott. Till exempel har tillsättningen av fluorid i dricksvatten en oproportionerligt negativ effekt på flaskuppfödda spädbarn och små barn, eftersom deras utspädda mjölk som görs av detta allmänna dricksvatten är liktydigt med deras totala kostintag. 
Thomas Ulmer (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill gratulera Karin Scheele till betänkandet som tillsammans med ändringsförslagen utgör ett gott arbete och jag vill tacka Adriana Poli Bortone som säkerligen har lagt ned mycket arbete på detta så komplexa och heltäckande betänkande, trots att jag tyvärr inte kan hålla med om vad som sägs.
Vad man måste ha i åtanke både principiellt och politiskt är att rådet och kommissionen har gjort ett utspel från vad som fortfarande är en alltför stark ståndpunkt gentemot parlamentet, som nu har tvingats ge sitt godkännande av rädsla för att det annars skulle kunna bli ännu värre.
Den makt som ligger hos den administration som rådet och kommissionen utgör har fått sin vilja fram framför majoritetens politiska vilja i parlamentet och ett bra förslag som ändrades i första behandlingen har blivit grundligt uppsplittrat. Även om jag inte har något att invända mot näringsprofiler måste en rättsakt sättas samman enligt vissa principer. Till att börja med finns det inga konkreta förslag, vad man skulle kunna kalla förproduktionsmodellen, från kommissionen. Man måste använda sig av sakkunskap från medicinska specialister, dietister och psykologer och deras åsikter måste vägas mot varandra. Jag undrar vilket mervärde detta kommer att tillföra EU. Jag skulle vilja få veta hur sannolikt det är att detta genomförs och hur det är tänkt att små och medelstora företag ska överleva. Jag frågar mig också om konsumentskyddet inte borde innebära något mer än att behandla konsumenterna som barn, om det inte borde, och kan, innebära att man hjälper dem att fatta egna beslut.
Sett ur en vetenskaplig synvinkel måste det sägas att det är att förvänta att effekterna av detta på européernas, och särskilt barnens, mat- och konsumtionsvanor kommer att bli praktiskt taget obefintliga. Men vi kommer i alla fall att ha skapat ett nytt byråkratiskt monster för att övertyga EU-medborgarna om nyttan med EU. Vi kommer att svälja just den här paddan vars näringsprofil förmodligen skulle beskriva den som ”alltför slemmig”. Men jag hoppas att den blir den sista av sitt slag. 
Astrid Lulling (PPE-DE ).
   – Herr talman! Liksom min kollega Renate Sommer kan jag endast ge uttryck för ett djupt missnöje inför den gemensamma ståndpunkt som lagts fram för oss i andra behandlingen.
Här har vi ett typiskt exempel på ett förlorat tillfälle, särskilt från kommissionens sida, att stödja den rimliga ståndpunkt som antogs av parlamentet i första behandlingen. Detta kommer också vid en tidpunkt då José Manuel Durão Barroso hela tiden undfägnar oss med argument till förmån för mer subsidiaritet, mindre byråkrati och jag skulle kunna fortsätta.
Att försöka tvinga på konsumenter näringsprofiler utan vetenskapliga bevis är lika oacceptabelt som det är förhastat. Horst Schnellhardt illustrerade detta väl.
Som ordförande i parlamentets tvärgrupp för vin är det min plikt att betona det oproportionerliga i det totala förbudet mot påståenden av något slag på alkoholhaltiga drycker med mer än 1,2 volymprocent. Vin är inte bara föremål för särskilda gemenskapsförordningar utan det finns mycket trovärdiga vetenskapliga bevis som visar att en måttlig vinkonsumtion, vilket till exempel innebär två eller tre glas om dagen, är bra för hälsan. Bland annat förebygger det hjärt- och kärlsjukdomar, cancer och demens vilket kommissionsledamoten och hans tjänsteavdelningar myndigt förbiser.
Den kompromiss som Renate Sommer har arbetat med, och jag tackar henne för det, är bara det mindre onda. Jag kan bara beklaga att rådet och kommissionen har visat så lite förståelse i denna fråga. Jag beklagar också följderna av deras envishet, särskilt för sysselsättningen.
För att ge rådet och kommissionen en sista chans att ompröva några obegripliga ståndpunkter som kan äventyra hela förlikningsförfarandet och målen i Lissabonstrategin har vi tillsammans med Christa Klass lagt fram ett ändringsförslag som utesluter vin och öl från tillämpningsområdet för artikel 4.3, så att sektorer som har varit en del av vårt kulturarv och kulinariska arv i tusentals år inte skadas. 
Zuzana Roithová (PPE-DE ).
   – Mina damer och herrar! Även jag har allvarliga förbehåll när det gäller kommissionens förslag. Den administrativa och ekonomiska börda det innebär kommer att hämma konkurrensen och leda till prishöjningar för konsumenterna. Därför undrar jag vem det är tänkt att detta kostsamma förslag ska gynna. Förslaget kommer att vara missgynnande för små och medelstora företag eftersom varje nytt byråkratiskt påfund hindrar deras verksamhet, och det banar väg för en monopolisering av EU-marknaden. Jag stöder inte dessa förordningar som grundar sig på hälsoskäl eftersom de inte kan leda till någon påvisbar förbättring av européernas hälsa. Dyra närings- och hälsoprofiler på livsmedelsförpackningar kommer inte i sig att påverka konsumenternas beteende och kommer säkerligen inte att leda till att européerna går ned i vikt eller förbättrar sin hälsa. Sådana saker påverkas i stället av livsstil, en hälsosam miljö och förtroende för läkarnas förklaringar och professionella råd.
Vad EU:s konsumenter uppenbarligen behöver är att kunna förstå all denna komplicerade livsmedelsinformation och detta gäller alla EU:s medlemsstater. Därför stöder jag en konsolidering av bestämmelserna om livsmedelspåståenden inom hela EU och kampen mot falska påståenden. Konsumenterna skulle emellertid fortfarande mycket hellre se öppenhet och synlig information om ingredienser än en bedömning av varje livsmedels hälsoeffekter. Tyvärr gör denna nya förordning inte mycket för att förbättra vägledningen för konsumenter med avseende på till exempel textstorlek och ett tydligt standardformat för påståenden. I stället för detta slags bestämmelser föreslås ett komplicerat tillståndssystem för informationsinnehållet på livsmedel. Eftersom jag är läkare vet jag hur viktigt det är för människor som följer en viss diet att kunna kontrollera exakt vad som finns i varje livsmedel. Människor med glutenallergi måste till exempel vara säkra på att produkter som opaketerad paté inte innehåller mjöl. Från hälsosynpunkt är detta viktigare för dem än information om minskningen av fett i yoghurt, något många EU-konsumenter kanske avnjuter tillsammans med en fralla med smör eller gud förbjude, kanske till och med en skiva grynkorv.
Kommissionens förslag motverkar Lissabonstrategin. Jag tror att vi i morgon kommer att få majoritet för våra förslag, som åtminstone banar väg för mer flexibilitet i registreringen, möjligheten till ett bättre rättighetsskydd för de som gör anspråk, en kortare skyddsperiod för vetenskapligt grundade påståenden, att opaketerade alkoholprodukter stryks ur direktivet samt andra ändringsförslag. Annars måste vi förkasta förslaget rakt av. 
Markos Kyprianou,
   – Herr talman! Jag vill tacka ledamöterna för en mycket intressant debatt.
De som har arbetat tillsammans med mig i ett och ett halvt år vet vid det här laget att jag har en benägenhet att uttrycka mig öppet och rakt på sak. Jag kan ärligt säga att detta är det enda lagförslag som jag aldrig trodde att jag skulle behöva kämpa för. Det är ett logiskt grundat förslag. Där stadgas att om någon vill tjäna pengar genom att använda ett marknadsföringsinstrument så måste den personen eller det bolaget tala sanning. Det är enkelt.
Vi talar om valfrihet för konsumenter. Vad ska konsumenterna göra: sätta upp ett litet kemiskt laboratorium hemma och analysera all mat för att se om den innehåller socker eller fett? Hur kan konsumenterna utnyttja sin valfrihet om inte någon kontrollerar att det som sägs stämmer? När det gäller hälsopåståenden, ska konsumenter utföra kliniska tester i hemmet för att ta reda på om en specifik produkt sänker kolesterolvärdet? Det är omöjligt! Därför är det viktigt att denna lagstiftning antas, särskilt efter kompromissen, och jag är förvånad över att det inte har funnits någon lagstiftning tidigare i detta avseende.
Vad händer om det inte blir någon sådan lagstiftning? Vad kommer resultatet att bli? Vem som helst kan säga vad som helst och hoppas att det ska gå bra. I EU lovar vi alla, inklusive ledarna för de stora medlemsstaterna, att sätta medborgaren i centrum för EU-politiken. Jag menar att detta är ett bra test på huruvida vi verkligen gör det.
Jag instämmer helt och hållet i att bättre lagstiftning är en mycket viktig princip för oss. Det betyder dock inte att det inte ska finnas någon lagstiftning alls, särskilt när det gäller hälso- och konsumentskydd. Det betyder att vi måste göra det på rätt sätt. Som jag fastslog i mitt inledningsanförande menar jag att vi med parlamentets förslag och ändringsförslag nu har en bra lagstiftning som inte lägger några onödiga bördor på industrin och som samtidigt skyddar konsumenten.
Vi har en tendens att glömma en mycket viktig aspekt: den inre marknaden. Ni har nu mitt ord på att dessa hälsoområden kommer att regleras. Frågan är om det kommer att göras på gemenskapsnivå, vilket innebär att det blir neutrala spelregler på den inre marknaden och att industrin, med 450 miljoner konsumenter, kan bli konkurrenskraftig, eller om det blir 25 olika uppsättningar med regler och förordningar som splittrar den inre marknaden. Jag har hela tiden fört en dialog med industrin, och det är vad man efterfrågar. Jag frågar alltid företrädare för industrin om de skulle föredra en enda lagstiftning, även om den är sträng, eller 25 olika lagar med flexibla nivåer. De föredrar en enda lagstiftning. Detta är en mycket viktig faktor.
Jag förstod det som sades om vin, men vi måste komma ihåg att vin är en alkoholhaltig dryck. Det må komma från en jordbruksprodukt, men det innehåller alkohol och måste omfattas av den lagstiftningen.
När det gäller frågan om fluor måste jag påminna er om att det problem som nämndes gällde obligatorisk fluoridering, som inte omfattas av denna lagstiftning, utan ryms inom medlemsstaternas behörighet. Det är en annan fråga och vi kan diskutera den, men den omfattas inte av denna lagstiftning eftersom de aktuella påståendena och tillsatserna är frivilliga.
Avslutningsvis vill jag upprepa att det är en bra kompromiss. Både sidor skulle ha velat att kompromissen hade gått lite längre åt ena eller andra hållet. Man tar dock på ett väl avvägt sätt hänsyn till alla berörda aktörers intressen.
Jag instämmer i att denna åtgärd inte på egen hand kan lösa problemet med fetma. Som ni vet har vi generellt följt en strategi att inte lagstifta för att hantera en så sammansatt fråga. Vi har satt upp en plattform, och vi diskuterar med industrin och de berörda aktörerna hur vi alla kan bidra till att lösa problemet. På vissa områden krävs dock lagstiftning och reglering. Vi behöver därför en kombination av alla olika åtgärder och initiativ för att nå det slutliga målet(1). 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på tisdag kl.11.30.
Jules Maaten (ALDE ).
   – Även om kompromissen mellan parlamentet och rådet inte är perfekt så kan jag stödja den. Jämfört med det ursprungliga förslaget är det mycket mindre byråkratiskt utan att vara till hinder för konsumentskyddet. Konsumenter får lämplig information utan att klappas på huvudet. Holländska termer som ”” eller ”” kan användas även fortsättningsvis för att beskriva halstabletter eftersom alla förstår att dessa karameller inte alltid får hostan att försvinna omedelbart.
Konsumenterna måste kunna lita på att livsmedelspåståenden och hälsopåståenden är riktiga och vetenskapligt underbyggda. Forskning har visat att 53 procent av konsumenterna litar på livsmedelspåståenden. Eftersom vi har befriat förordningen från onödig byråkrati utan att försämra konsumentskyddet kan konsumenten nu göra ett informerat val. Samtidigt kan bageriet på hörnet fortsätta att marknadsföra sina fiberrika frallor utan att först behöva gå igenom ett långdraget tillståndsförfarande. 


Kommissionen kan godta följande ändringsförslag: 50–89.
Kommissionen kan inte godta följande ändringsförslag: 1–49, 90 och 91.
Kommissionen kan godta följande ändringsförslag: 1, 5, 11, 14, 15, 16, 17 och 18.
Kommissionen kan inte godta följande ändringsförslag: 2, 3, 4, 6, 7, 8, 9, 10, 12, 13 och 19. 

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande från fiskeriutskottet av Albert Jan Maat (A6-0140/2006) om förslaget till rådets förordning om åtgärder för återhämtning av beståndet av europeisk ål (KOM(2005)0472 – C6-0326/2005 – 2005/0201(CNS)). 
Joe Borg,
   – Herr talman! Jag välkomnar parlamentets betänkande om kommissionens förslag angående ål och vill tacka föredraganden Albert Jan Maat för hans goda arbete.
Jag ser att parlamentet har tagit det allvarliga hotet mot den europeiska ålpopulationen på stort allvar. Parlamentet har lämnat ett antal användbara och praktiska uppslag för att förbättra förslaget. Jag kan stödja många av ändringsförslagen i deras nuvarande lydelse. Ett antal andra förslag kan jag i princip stödja, dock inte att de inkluderas i förslaget eftersom de bör hanteras i en annan ordning. Ett fåtal andra punkter kräver ytterligare vetenskaplig analys innan de genomförs i praktiken.
Jag kan godta ändringsförslag 1, 2, 3, 6, 7, 10, 12, 13, 15, 21, 22, 23, 27 och 29. Jag instämmer i att medlemsstater bör kunna välja vilken tid förbudet ska gälla hos dem för att minska fiskeansträngningen med 50 procent och att tidsramen i förslaget bör utsträckas så att medlemsstaterna bättre kan utveckla förvaltningsplaner och vara mer flexibla i definitionerna av de områden där förvaltningsplaner för ål ska tillämpas. Jag godtar också att medlemsstaterna bör kunna gå fram individuellt om svårigheter uppstår i utarbetandet av förvaltningsplaner i samarbete mellan flera stater.
Det finns flera ändringsförslag som jag i princip är positivt inställd till, men de rör frågor som jag menar bör hanteras på annat sätt. Ändringsförslagen 4, 8 och 11 gäller genomförande och ytterligare forskning om hur vattenbruk kan bidra till en förstärkning av ålbestånden i europeiska vatten. Man kan inte ta upp forskningsbehov direkt i en rådsförordning av detta slag. Finansiering genom ramprogram och samråd med rådgivande organ, som Vetenskapliga, tekniska och ekonomiska kommittén för fiskerinäringen (STECF), är lämpligare sätt att främja forskning. Jag vill se till att dessa lämpligare metoder för forskningsuppdrag utnyttjas. Det skulle vara förhastat att gå vidare med genomförandet, som begärs i ändringsförslagen 8 och 11, innan resultatet av den forskning som efterfrågas i ändringsförslag 4 finns tillgängligt.
Ändringsförslagen 5 och 25 gäller export av glasål. Detta är en handelsfråga. När gemenskapen väl har utvecklat interna skyddsåtgärder för ål kan den sedan utveckla exportrestriktioner som gynnar och skyddar utsättningen av ål i gemenskapens sötvatten. Min kollega, kommissionsledamot Peter Mandelson, är medveten om detta och kommer att börja förbereda exportåtgärder för glasål när rådet har fattat ett beslut om skydd för ålen. För att våra bestämmelser inte ska strida mot Världshandelsorganisationens regler måste första steget bli skyddsåtgärder i våra egna vatten.
I ändringsförslag 9 ges uttryck för en god idé: glasålens vandring bör inte hindras. Jag menar dock att det är mer i samma anda som uttrycks i strategin i den föreslagna förordningen att medlemsstaterna själva gör det valet i samband med förvaltningsåtgärder för ål.
Ändringsförslag 16 behövs inte längre, eftersom jag har godtagit att medlemsstaterna kan vara flexibla när det gäller definitionen av ålområden, som begärs i ändringsförslag 13.
Jag instämmer i den princip som uttrycks i ändringsförslag 17, men möjligheten för flera medlemsstater att utarbeta en gemensam förvaltningsplan innefattas redan i artikel 8. Ändringsförslagen 18 och 28 gäller målen och tillämpningen av metoder för en återhämtning av ålbeståndet. Jag hänvisar här till STECF:s senaste yttrande. I det yttrandet får vi veta att det är oerhört svårt att mäta ålens möjligheter att ta sig ut i havet och att det är bättre att fokusera på direkt användbara metoder som en minskning på 50 procent av påverkan på ål genom fiske och en liknande minskning av påverkan på ål via fasta installationer som turbiner och pumpar. Jag anser att vi nu bör gå vidare på denna grund, men att medlemsstaterna bör förbättra och utveckla insamlingen av data rörande ål för att förbättra förvaltningsmål och förvaltningsåtgärder.
Ändringsförslagen 19 och 20 gäller ekonomiskt stöd för återuppbyggnad av ålbeståndet och för byggande av passager för ålar. Jag stöder de idéerna så länge utsättningen leder till att det går bättre för blankål att ta sig ut i havet, men de idéerna ska ingå i den nya förordningen om Europeiska fiskerifonden och därför är denna rättsakt inte rätt plats för dem.
Jag kan gå med på att den börda som rapporteringen innebär bör underlättas, vilket föreslås i ändringsförslag 26, men detta kan ske genom att rapporterna lämnas mer sällan. Det är fortfarande nödvändigt att medlemsstaterna avsevärt förbättrar insamlingen av data, så ett krav om förbättring av den vetenskapliga grunden för förvaltning av ålbeståndet är en viktig del i mitt förslag.
I ändringsförslag 24 föreslås att förvaltningsplanerna för ål utsträcks till att gälla kustvatten, i synnerhet Östersjön. Jag håller med om att förvaltningen av ålfisket i kustvatten är viktigt, men det är för närvarande inte tekniskt möjligt att i havsfisket tillämpa ett mål för hur många ålar som kan ta sig ut i havet, för det går inte att mäta. Jag kommer verkligen att stödja att havsfisket av ål också räknas med i det fiske som bör bli föremål för en minskning med 50 procent av de allmänna fiskeansträngningarna.
Jag tackar fiskeriutskottet och föredraganden Albert Jan Maat för deras mycket positiva samarbete i arbetet med detta betänkande. Jag hoppas uppriktigt att det, genom att vi gör en betydelsefull och omfattande insats i en nära framtid, kommer att bli möjligt att avsevärt förbättra situationen för ålbestånden i Europa. 
Albert Jan Maat (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag vill tacka kommissionsledamot Joe Borg varmt för ett utmärkt samarbete och för det sätt som vi kunde utforska de tekniska möjligheterna på. Jag återkommer så småningom till ett antal iakttagelser i samband med ändringsförslagen.
Först vill jag emellertid begrunda ämnet för debatten. Denna debatt om en förordning för återhämtning av beståndet av ål visar när allt kommer omkring att Europaparlamentet kan lagstifta, även inom områden där det bara har rådgivande befogenheter. Även om fiske i inlandsvatten strängt talat är en fråga för medlemsstaterna och inte för EU har vi, mina kolleger i Europaparlamentet och Joe Borg, kommissionsledamoten med ansvar för fiske och havsfrågor, genom ett nära samarbete nästan bokstavligen lyckats ge ålarna en hjälpande hand.
Ålen är så speciell eftersom den är både en sötvattens- och saltvattensfisk. Medan fiskeriregleringen är en fråga för EU faller vattenvägar i inlandet inom medlemsstaternas behörighetsområde. Således har ålen förbisetts i åratal. Eftersom det inte fanns någon lagstiftning vare sig på EU-nivå eller på nationell nivå slank ålen gång efter gång ur lagstiftarens nät.
Ålbeståndet har nu minskat dramatiskt. Under de senaste 50 åren har beståndet av ung ål i havet, så kallad glasål, minskat med mer än 95 procent. Det har inte gått mycket bättre för den vuxna ålen med bara 25 procent kvar. Därför är det hög tid att vi agerar för att rädda den europeiska ålen och det finns ett desperat behov av ett brett och heltäckande angreppssätt. Därför vill jag också tacka kommissionsledamot Joe Borg för den snabbhet med vilken han har omvandlat parlamentets initiativbetänkande till ett förslag till förordning. I slutändan är det bara en enhällig uppslutning från alla berörda parter, inklusive yrkesfiskare, fritidsfiskare, regionala och nationella myndigheter samt miljö- och naturvårdsorganisationer som kan åstadkomma en helomvändning. Därför är det unikt att ett nytt initiativ för att rädda ålen stöds av alla dessa parter på det sätt som jag nu ska beskriva för er.
För att ålbeståndet ska kunna återhämta sig har man beslutat att halvera ålfisket. Emellertid kan medlemsstaterna i stället för att halvera fisket, vilket i praktiken skulle leda till nedläggning i många fall, också göra upp en förvaltningsplan för ålens återhämtning. Så kan ske för hela territoriet, en region eller ett flodområde. Denna förvaltningsplan kan bli den ultimata samarbetsformen för alla berörda parter. Detta kräver inga åtgärder uppifrån, från Bryssel eller medlemsstaternas huvudstäder, utan nedifrån och upp genom att engagera medborgare och yrkesverksamma.
Denna metod kan reglera exporten av glasål och är mycket användbar för Europas floder, kanaler och sjöar. Återhämtningsplanen är också i hög grad inriktad på tekniska åtgärder som vattenkraftverk, slussar och dammar, och möjliggör därmed fiskarnas obehindrade vandring.
Det breda stödet från nord till syd i parlamentets fiskeriutskott är nyckeln till framgång i beslutsfattandet i rådet (fiske). Om kommissionen, vilket kommissionsledamoten har antytt när det gäller ett stort antal punkter, antar de ändringar som parlamentet har föreslagit kan framgången i beslutsfattandet garanteras med ett brett stöd, från Sverige till Spanien, bestående av såväl fiskare, fritidsfiskare som miljöorganisationer. Detta innebär också att kommissionen och rådet inte får låta detta unika tillfälle gå förlorat.
Jag är särskilt tacksam mot kommissionsledamoten för att han har antagit ett stort antal ändringsförslag. Jag står också i tacksamhetsskuld till honom för de initiativ som han har tagit tillsammans med kommissionsledamot Peter Mandelson, i synnerhet när det gäller internationell handelspolitik för att reglera både fångsten och exporten av glasål på ett bättre sätt. Detta erbjuder möjligheter för satsningar på glasål i Europas vatten och på annat håll, vilket också gör det möjligt att sträva mot hållbarhet.
Kommissionsledamoten hade rätt i sin iakttagelse att parlamentet hade strukit ett visst hållbarhetskriterium från ett ändringsförslag och han har antytt att han tillsammans med tekniska experter vill undersöka hur man ändå skulle kunna komma fram till en objektiv mätmetod. Jag välkomnar detta eftersom det också återspeglar stämningen i parlamentet. Just siffran 40 procent skapade emellertid problem här och där, och man kanske också kan ta hänsyn till regionala skillnader i detta avseende.
Kort sagt är jag glad över att kommissionsledamoten har godtagit ett stort antal ändringsförslag. När det gäller handelspolitik och ett antal andra områden är jag övertygad om att vi nu kommer att kunna få ett mycket bättre ålbestånd i EU om fem eller tio år. Detta kommer att gynna alla, inte bara allmänheten utan också fisket, fritidsfiskare och alla som bryr sig om ålen. Jag vill tacka mina kolleger i parlamentet ännu en gång för ett utmärkt lagarbete under utarbetandet av betänkandet och jag ser fram emot debatten och också omröstningen om mitt betänkande. 

Carmen Fraga Estévez,
   . – Herr talman! Jag är glad över att kommissionsledamoten har uppmärksammat både parlamentets betänkande om återhämtning av beståndet av europeisk ål och föredragande Albert Jan Maats arbetsmetoder.
Kommissionens tungrodda förslag som fördunklas av att ålens biologiska beteende ignoreras, eftersom ålfångsterna är nära förknippade med måncykeln, samt orättvisan i att fisket sågs som det enda skälet till minskningen av ålbeståndet, har nu ersatts av föredragandens kompromiss. Vi måste tacka honom för hans flexibilitet och lyhördhet när han har lyssnat till de olika flottor som fiskar ål i alla dess livsetapper och i livsmiljöer och flodområden som varierar oerhört mycket över hela Europa.
Kommissionens förslag förkastades av fiskenäringen i alla EU:s länder, av nationella myndigheter och av parlamentet. Albert Jan Maats betänkande har godkänts enhälligt i fiskeriutskottet och därmed är lugnet återställt. Kommissionen måste därför ta till sig detta.
Vi är medvetna om det brådskande behovet av att ålbeståndet återhämtar sig och förslaget är därför att fiskeansträngningarna ska halveras. Emellertid föreslår man ett vettigt sätt att göra detta på, som ersätter kommissionens absurda förslag om att stoppa fisket från den första till den femtonde varje månad.
Skyldigheten att framtida nationella planer ska garantera att 40 procent av ålarna kan ta sig ut i havet, vilket är praktiskt taget omöjligt att beräkna, tas också bort och ersätts av åtgärder som garanterar att en hög procentandel vuxna ålar kan ta sig ut i havet. Dessutom kräver man att inte bara fisket ska tas med i beräkningen, utan all mänsklig verksamhet längs floderna som hindrar eller stoppar ålarna från att återvända till havet.
Sammanfattningsvis är Albert Jan Maats och fiskeriutskottets betänkande ett balanserat och genomtänkt samförståndsbetänkande, och i linje med vad kommissionsledamoten har sagt hoppas jag att både han och rådet kommer att beakta det väl. 
Henrik Dam Kristensen,
   . – Herr talman! I mitt hemland Danmark liksom på så många andra håll i EU har ålfisket en lång historia bakom sig och på många ställen är ål ett viktigt livsmedel. Denna tradition hotas nu inte bara i Danmark utan inom hela EU till följd av det kritiska läget för ålbeståndet. Den europeiska ålen är nu så utfiskad att beståndet bara är kring 1 procent av vad det tidigare var. Detta är inte bara en vansklig situation utan det är också en stor utmaning för den gemensamma fiskeripolitiken. I slutändan är detta också, kanske man kan tillägga, sista chansen.
Huvudsyftet med betänkandet är att varje medlemsstat ska ta fram en nationell förvaltningsplan för ål för varje flodområde, och just det faktum att betänkandet omfattar alla flodområden utan undantag är mycket viktigt. Syftet med dessa planer är att göra det mycket sannolikt att en hög procentandel av biomassan av vuxna ålar kan ta sig ut i havet. I kommissionens ursprungliga förslag fastställdes att omkring 40 procent skulle kunna ta sig ut i havet. Detta var bra enligt min åsikt och jag skulle ha föredragit att det stod kvar.
En annan sak som jag är mycket glad över och som Albert Jan Maat också har varit inblandad i, är att vi nu kommer att få särskilda åtgärder för att se till att återhämtningen för yngelbeståndet fortsätter. Det är absolut nödvändigt att det finns yngel, annars finns det ingen möjlighet för bestånden att återhämta sig.
Jag anser att Albert Jan Maat har gjort ett bra arbete med detta betänkande och jag vill tacka honom så mycket för det. Jag anser att vi nu har något som vi kan använda och som har stor betydelse för oss alla och jag hoppas att både parlamentets bidrag och den debatt som kommer att äga rum mellan fiskeriministrarna i rådet kommer att resultera i att man utarbetar en åtgärdsplan som leder till en återhämtning av ålbeståndet. Som jag sa inledningsvis befinner vi oss nu i en situation där ålen i EU snart kommer att vara ett minne blott om inte varje medlemsstat anstränger sig. Det är vår plikt att skydda beståndet av ål. 
Josu Ortuondo Larrea,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Även om inlandsfisket av ål inte officiellt är en fråga för den gemensamma fiskeripolitiken är vi alla medvetna om minskningen av ålbeståndet under senare år och att detta kan leda till att ålen blir utrotningshotad om vi inte genomför en åtgärdsplan inom EU.
Kommissionen lägger nu fram ett förslag till förordning för oss i syfte att ta itu med denna situation som innehåller åtgärder som återspeglar goda avsikter men som enligt min ödmjuka uppfattning kan förbättras. I Baskien som jag företräder känner vi inte bara väl till den vuxna ålen utan också dess ungar, glasålen, som historiskt sett har varit en ingrediens i en av de mest mustiga och uppskattade rätterna i det baskiska köket.
Vi vet därför att vår åls livscykel är väldigt lång, att det är en vandrande art och att honorna innan de dör färdas under ett års tid för att leka i Sargassohavet i Atlanten mellan Bermudas och Puerto Rico. Där lägger de upp till 20 miljoner lövformade ägg som flyter fritt i bollformade grupper och förs iväg av havsströmmar. Det tar ett år för dem att nå de nordamerikanska kusterna och upp till tre år att nå de europeiska kusterna. När de når våra floder har de genomgått en metamorfos. De har blivit glasålar och de fortsätter att växa till de mognar och blir ålar.
Eftersom ålfisket beror på måncykeln skulle förbudet mot ålfiske från den första till den femtonde varje månad antingen kunna leda till en nästan total nedläggning av fisket eller till det motsatta, att det inte får någon effekt alls beroende på var månen befinner sig i cykeln under de två veckorna. Det skulle vara effektivare att korta ned fiskesäsongen på så sätt att fiskeansträngningen halverades.
Dessutom tycks den föreslagna tidtabellen inte vara genomförbar eftersom planerna kräver samordning mellan olika regioner och medlemsstater och det tar tid.
Det bästa alternativet är för övrigt att skjuta upp tillståndsgivningen för att fiska ål under säsongsförbud till 2008 som ett undantag grundat på en särskild förvaltningsplan eftersom de aktuella kunskaperna om hur man ska beräkna andelen som tar sig ut i havet inte är tillräckliga och eftersom de metoder som man nu utreder inom SLIME-projektet inte kommer att bli tillgängliga förrän längre fram. Vi vet att många försörjer sig på ålfiske och vi kan inte förstöra näringen, utan vi måste finna en balans som samtidigt garanterar beståndets fortlevnad.
Jag vill gratulera föredraganden och även rådet till arbetsdokumentet, vilket bekräftar allt som vi har sagt. 
Carl Schlyter,
   – Ålar är föregångare! Långt före att vi européer började samarbeta över gränserna så gjorde ålarna det till sin livsstil. De sammanstrålar i Sargassohavet från hela Europa för att träffa varandra och alstra sin avkomma, oberoende av nationsgränser.
Men de senaste 40 åren har ålbestånden minskat med över 75 procent. Den snabbaste minskningen har skett de sista 20 åren. Ålarna blir dock inte könsmogna förrän efter 20 år och de ålar som föds idag kommer inte vi kunna fiska förrän om många år. Det betyder också att först om många år får vi se resultaten av åtgärderna, så det är dags att alla länder hjälps åt. Ålen har redan fått mer stryk än den tål. Med tanke på ålarna som symbol för gränsöverskridande samarbete vore det ett symboliskt misslyckande för hela EU och hela EU:s framtid om vi inte lyckades rädda ålen. 
Bairbre de Brún,
 Jag välkomnar kommissionsledamot Joe Borgs kommentarer i kväll om de förnuftiga förslag som läggs fram i betänkandet när det gäller fiskeförbud och medlemsstaternas kapacitet i detta avseende. Jag hoppas verkligen att kommissionsledamot Peter Mandelson kan gå vidare när det gäller internationell handel. Glasålen är särskilt sårbar, eftersom stora mängder glasål exporteras till Sydostasien och detta får konsekvenser för sektorn i dess helhet. Dagens betänkande innehåller mycket förnuftiga förslag.
I min egen valkrets har Lough Neagh-fiskarnas kooperativa förening genom åren varit mycket noggrann med hanteringen av fisket för att bevara bestånden, och jag kommer att fortsätta rekommendera detta till kommissionen och parlamentet som en modell för bästa metod som borde stödjas på både nationell nivå och EU-nivå. 
Talmannen.
   – Ni inledde ert anförande på iriska som blir officiellt språk i EU i januari nästa år och föregick alltså denna begivenhet. 
James Hugh Allister (NI ).
   – Herr talman! Det är viktigt att framhålla och komma ihåg att fiske i floder och insjöar inte ingår i EU:s behörighet. Ändå har vi här ett förslag som i huvudsak gäller förvaltning av ålbestånd som i själva verket ger EU kontroll över inlandsvatten. Frågan är alltså om det finns aspekter av förslaget som är 
Det största kommersiella fisket av vild ål i Europa finns i Nordirland, koncentrerat till Lough Neagh och nedre Bann. Därifrån kommer kvalitetsål till stora delar av Europa, särskilt norra Europa. Fisket sköts effektivt och man uppfyller de miljömässiga förpliktelserna genom att se till att tillräckligt många vuxna ålar hittar ut i havet för att leka och man har, på egen bekostnad, finansierat utsättning av yngre ål. Det skulle vara absurt om fisket nu utsattes för bestraffande begränsningar på grund av att man på annat håll i Europa har varit sniken och genom sina metoder radikalt har minskat det europeiska beståndet.
Det huvudsakliga skälet till att beståndet minskar är exporten av glasål till Fjärran Östern. Förra året exporterade bara Frankrike åtta ton glasål. Jag välkomnar därför försöken i betänkandet att stoppa denna export av den europeiska ålsektorns framtid. Jag välkomnar också åtgärderna för att ålodlingar ska garantera att en viss andel vuxna ålar hittar ut i havet. Alla har sin funktion att fylla i återhämtningen av biomassan, men särskilt de som fram till nu har slösat med våra resurser.
Jag stöder varmt ett avvisande av ett 15 dagars fiskeförbud per månad, och jag är för specifika förvaltningsplaner för ål för varje enskilt avrinningsområde snarare än nationella planer. Jag menar att det då blir möjligt att i områden som mitt, där man har sett efter produkten ordentligt, fortsätta och undvika drakoniska och onödiga begränsningar. Självreglering och kontroll bör vara ett exempel för andra att följa.
Jag hoppas att det kommer att finnas ekonomiskt stöd inom Europeiska fiskerifonden för att sätta ut nya ålar och att detta kommer att göras. 
Ioannis Gklavakis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag börjar med något som alla mina ärade kolleger nämnt som talat före mig: inom flera områden har ålbestånden minskat med upp till 90 procent. I många floder har antalet ålar som vandrar uppströms för att leka minskat med över 95 procent. Vi är på väg mot en ekologisk katastrof. Som samtliga erkänt tidigare – och vilket vi alla är eniga om – måste vi vidta åtgärder för att hantera denna situation.
Målet är klart: andelen vuxna ålar som hittar ut i havet måste vara åtminstone 40 procent. Vi föreslår dock följande: de åtgärder som vidtas får inte vara splittrade. De måste vara vetenskapligt prövade och vidtas i samarbete med yrkesfiskare. Vi behöver yrkesfiskarna, eftersom de kan ämnet bättre än någon annan och samtidigt krävs deras samtycke och samarbete för att se till att åtgärderna blir mer effektiva.
Det gläder mig att höra – liksom många andra också har påpekat – att det inte enbart är yrkesfiskarna som bär skulden för den nuvarande situationen. Man kan också skylla på föroreningar, olika tekniska arbeten samt flera andra faktorer. Vad som dock är viktigt är slutsatserna i frågan. Hänsyn måste även tas till varje enskild medlemsstats särart och till skillnaderna mellan fritt och kontrollerat fiske.
Avslutningsvis vill jag betona att vi behöver överväga hur vi ska bekämpa en okontrollerad export till tredjeländer. Om vi låter den hållas fritt kommer vi, med tanke på den trend som beskrivs här i dag, snart att ha tömt våra vatten på ål och då kommer vi ändå inte att ha någonting att exportera till Fjärran Östern. 
Rosa Miguélez Ramos (PSE ).
   – Herr talman! Detta betänkande är ett resultat av kommissionens meddelande om utarbetande av gemenskapens handlingsplan för förvaltning av europeisk ål.
I detta meddelande föreslogs åtgärder som till exempel förbudet mot fiskeredskap som är särskilt avsedda för att fånga blankål inom vissa områden, åtgärder för att underlätta blankålens vandring nedströms och till sist ytterligare förslag för att stärka överlevnaden under de andra etapperna i deras livscykel.
Kommissionen försvarade dessa förslag med förbehållet att fördelarna, till exempel minskat fiske av yngre ålar, fortfarande är ovissa. Den betonade att den ansåg att utvecklingen av beståndet berodde på andra faktorer än fisket, förorenade flodbäddar, livsmiljöernas försvinnande, obefintligt försvar av ekologiska värden och hinder för vandringar uppströms och nedströms.
Med utgångspunkt i denna strategi – vilken jag stöder – utarbetades ett förslag till förordning som pekade på fisket som det enda skälet till att det europeiska ålbeståndet hamnar utanför säkra biologiska gränser. Förslaget innefattar även ett godtyckligt 15 dagars fiskeförbud per månad som inte är biologiskt motiverat. Ett förbud från den första till och med den femtonde dagen i varje månad, mot att fiska, landa eller inneha ål.
Detta är drastiska och felaktiga utfyllnadsåtgärder med ett mål som är mycket svårt att definiera eller övervaka – återvandring till havet för 40 procent av biomassan av vuxen ål.
I detta avseende korrigerar betänkandet från fiskeriutskottet och föredraganden Albert Jan Maats arbete dessa två allvarliga problem och det kommer naturligtvis få vårt stöd. Jag vill också be gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater och vår föredragande att inte starta bränder som man sedan måste släcka, och jag talar specifikt om förslaget till förbud mot fiske av glasål, vilket skulle få extremt allvarliga konsekvenser för vissa regioner i mitt hemland. 
Jean-Claude Martinez (NI ).
   – Herr talman! Efter det att andra arter, som till exempel torsk, hotats av minskade bestånd, så har turen nu kommit till ålen, med mer än 95 procents minskning av till exempel glasål. Eftersom arten vandrar tre gånger i sitt liv – i Atlanten, från Atlanten till Medelhavet, till exempel, och från hav till flod – påminner ålarnas öde oss tydligt om hur saker och ting i världen hänger samman. Speciellt när den plötsligt ökade efterfrågan österifrån ökar fisket i Europeiska unionen.
Verkligheten för många ålar är att de fångas av lokala fiskare, till exempel i lugnvatten i utkanten av Medelhavet i södra Frankrike. Där tjänar hundratals fiskare sitt levebröd på denna verksamhet. Att förbjuda dem att fiska under två veckor i månaden, medan bommar, ålkråkor, kraftanläggningar och störningar i havet sliter hårt på ålarnas livscykel, är orättvist och ineffektivt, och det är där som subsidiariteten måste göra sig gällande. Låt oss lämna det åt yrkesfiskarnas – deras yrkesorganisationer – att titta närmare på ålarnas öde. Ålarnas överlevnad beror inte på gemenskapens federalism utan på lokala yrkesorganisationers agerande. 
Zdzisław Kazimierz Chmielewski (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag anser att Albert Jan Maats betänkande läggs fram i Europaparlamentet vid en tidpunkt då förväntningarna är höga när det gäller att hitta en lösning på problemet med beståndet av glasål inom EU. Den globala efterfrågan på europeisk ål beräknas till cirka 200 ton. Under senare år har dock fisket av glasål minskat. Under 2004 fångades knappt 130 ton och 2005 föll siffran till 75 ton. Som ett resultat av detta steg priset på glasål snabbt: från 300–400 euro i mitten av 1990-talet till 1 200 euro 2005.
Ålbeståndet har i verkligheten upphört att vara livsdugligt i EU. De länder som har en väldigt begränsad tillgång till bestånd av fri glasål står inför en särskilt svår situation. Detta innefattar de flesta baltiska länderna. Som vi vet beror situationen på det minskade antalet glasålar som vandrar från havet till inlandsvatten. De små bestånden av glasål tvingar i sin tur dessa länder att importera material för ålodlingar. De står dock inför ett växande antal ekonomiska restriktioner på grund av det ökade priset på glasål i Europeiska unionen. De nya medlemsstaterna från Baltikum betungas nu av de mycket höga priserna på exporten av glasål till de asiatiska länderna.
Med tanke på denna situation är det nödvändigt att skapa ett system för att se till att kostnaderna för att skydda glasålbestånden fördelas rättvist mellan de berörda parterna. Detta innefattar självklart exportörer och importörer av glasål. 
Neil Parish (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag välkomnar Albert Jan Maats betänkande om ålar, därför att jag anser att vi måste vidta åtgärder. Det största problemet är fisket av glasål. Problemet är att de är så värdefulla, förmodligen lika värdefulla som guld, och det är därför man fiskar dem. Om vi kunde begränsa antalet glasålar som fiskas skulle vi bygga upp ålbeståndet.
På min gård fiskar folk ibland olagligt genom att släppa ut sötvatten i saltvattnet för att locka till sig glasålarna och sedan fånga dem. Det är inte alltid lätt att få fast dem som fångar glasål. Vi måste kontrollera hur mycket glasål som säljs i varje medlemsstat. Glasålarna samlas i tankar lokalt i städer och byar, och det borde inte vara alltför svårt för myndigheterna att kontrollera var de säljs.
Det är en god idé att föryngra bestånd och att bidra med pengar för det ändamålet. Det är emellertid mycket mer förståndigt att låta de vilda glasålarna som kommer tillbaka från havet simma uppför floderna och utvecklas till stora ålar. Sedan kan vi antingen fånga dem och äta dem som hela ålar eller använda dem för att fylla på bestånden. Problemet är inte bristen på ål utan att vi fångar dem medan de är mycket små.
Jag välkomnar det här betänkandet, för det är verkligen dags att skrida till handling. Annars kommer vi att stå här och prata så länge att det inte finns några ålar kvar när vi är färdiga – varken glasålar eller vuxna ålar – som vi kan fånga. 
Joe Borg,
   – Herr talman! Jag vill inleda med att säga att jag instämmer med föredraganden Albert Jan Maat i att vi kan och bör lagstifta där så är nödvändigt. Jag hoppas att denna åtgärd kommer att leda till önskat resultat och att det inte är för sent.
Om man tittar på siffrorna är situationen närmast katastrofal. Ioannis Gklavakis nämnde att ålbeståndet är 90–95 procent lägre än det har varit historiskt, något som bekräftats av vetenskaplig forskning om ålbestånden, i synnerhet blankål.
Jag instämmer verkligen i att detta är ett nedifrån och upp-orienterat förhållningssätt, inte ett uppifrån och ned-orienterat förhållningssätt, och att kommissionen gärna skulle se mer av det. Det är anledningen till att vi försöker göra den berörda sektorn alltmer delaktig, genom att inrätta regionala rådgivande nämnder och genom att lyssna på Europaparlamentet, som alltid befinner sig mycket nära gräsrötterna i sektorn.
Kommissionen närmade sig frågan på ett öppet sätt och kom med ett förslag, i brist på lämpligare och mer specifika strategier, därför att vi, när vi samtalade med sektorn, vid den tidpunkten inte hittade någon bättre lösning än fiskeförbudet på 15 dagar i det ursprungliga förslaget.
Som jag sa i mitt inledningsanförande är kommissionen villig att godta det förslag som parlamentet har lagt fram eftersom det innebär att man arbetar för en påfyllning av ålbestånden på ett sätt som skulle ge resultat utan alltför stora svårigheter för sektorn.
Carmen Fraga Estévez och Rosa Miguélez Ramos nämnde att kommissionsförslaget avvisades av sektorn. Det stämmer, men förslaget dög åtminstone till att få i gång debatten för att försöka hitta den lämpligaste lösningen för hela frågan om förvaltning av ålbeståndet. Med parlamentets ändringsförslag, som kommissionen har godtagit, kan vi nu tala om en åtgärd som kan leda till att vi kan nå resultat och som har rimliga utsikter att nå framgång.
Henrik Darn Kristensen nämnde att man i kommissionens förslag understryker behovet av förvaltningsplaner i medlemsstaterna på nationell eller regional nivå, och med det ändringsförslag som parlamentet för fram kan vi gå vidare med rimliga utsikter att nå framgång på de nivåerna.
Som jag sa förut i fråga om det som togs upp av Josu Ortuondo Larrea och Jean-Claude Martinez, lades förslaget om förbud de 15 första dagarna i månaden fram i brist på bättre. Det ändringsförslag som vi har framför oss har godtagits, och till och med utökningen av perioden för genomförande har godtagits av kommissionen.
Jag instämmer i Carl Schlyters, Bairbre de Brúns och Neil Parishs kommentarer, och jag har noterat de saker som togs upp.
James Hugh Allister tog upp frågan om Det är kommissionens uppfattning att skyddsåtgärder inte är Om ett land eller en region förvaltar ålbestånd eller annat inlandsfiske på ett riktigt sätt skulle man självfallet inte önska eller kräva något ingripande, och självreglering och kontroll skulle fortsätta. Där situationen kräver ingripande för skyddsändamål har emellertid kommissionen rätt att ingripa på gemenskapens vägnar.
Exportåtgärder kommer att vidtas separat, men först måste vi få ordning på hemmaplan, för om vi i internationella forum presenterar åtgärder som skulle begränsa exporten skulle de omedelbart bli föremål för angrepp om vi inte har infört några åtgärder för att rätta till vår egen situation.
Slutligen vill jag säga att jag har noterat de frågor som Zdzisław Kazimierz Chmielewski tog upp, och vi kommer att se närmare på dem, särskilt i samband med eventuell finansiering inom ramen för Europeiska fiskerifonden. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.
Marianne Mikko (PSE ).
   – Mina damer och herrar! Jag vill gratulera föredraganden Albert Jan Maat till ett betänkande i rättan tid. Mitt hemland, Estland, är omgivet av hav på två sidor och en stor sjö på den tredje. Fisket har spelat en viktig roll i vår ekonomi och kultur under århundraden och vi vet mycket väl vilket komplicerat och känsligt ämne detta är.
Det femtioåriga kalla kriget och kapprustningen utspelades även inom fisket. Arvet efter detta är enorma flottor av fiskefartyg och fiskbestånd som inte kan återställas.
För att kunna återställa den naturliga cykeln måste fisket minska med så mycket som 60 procent på vissa platser. Tidigare yrkesfiskare får problem att hitta ett annat arbete och fiskefartyg som köpts med hjälp av EU-stöd omvandlas nu till metallskrot med hjälp av EU-stöd.
Påfyllningen av ålbestånden kommer att bli ett test för det internationella samarbetet. Glasålen är hotad på grund av efterfrågan från Asien, och könsmogna ålars vandring från inlandsvatten till havet påverkas av människotillverkade hinder, som till exempel den ryskägda vattenkraftsdammen vid den estniska gränsen.
Sådana problem kan inte lösas utan ett effektivt internationellt samarbete. Jag förväntar mig effektiva åtgärder på den internationella arenan från medlemsstaternas och Europeiska kommissionens sida.
Jag förväntar mig dock inget ingripande på detaljnivå. Det gläder mig att man i detta betänkande inför ett ändringsförslag i den ursprungliga texten, som innehöll förslag om införande av fiskebegränsningar under specifika perioder. Traditionella fiskefamiljer i kustsamhällen vet hur man bäst fiskar på ett hållbart sätt, men det kommersiella havsfisket har mer eller mindre utrotat deras livsstil.
De behöver också målinriktat stöd: utan dem och deras kunskap kan det visa sig vara omöjligt att återställa ett hållbart fiske i Estland.
Tack för uppmärksamheten. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0163/2006) av Daniel Varela Suanzes-Carpegna, för fiskeriutskottet om förslaget till rådets förordning om ingående av avtalet om fiskepartnerskap mellan Europeiska gemenskapen och Konungariket Marocko (KOM(2005)0692 – C6-0040/2006 – 2005/0280(CNS)). 
Joe Borg,
   – Herr talman! Det gläder mig att i dag ta upp kommissionens förslag till rådets förordning om det nya avtalet om fiskepartnerskap mellan gemenskapen och Marocko. Innan jag kort redogör för kommissionens ståndpunkt när det gäller denna akt, låt mig först tacka fiskeriutskottet och särskilt ordföranden, Philippe Morillon, för hans utmärkta arbete, och föredraganden, Daniel Varela Suanzes-Carpegna, för hans betänkande.
Som ledamöterna vet markerar detta avtal att våra förbindelser med Konungariket Marocko inom fiskesektorn har återupptagits efter det att det föregående avtalet löpte ut i november 1999. Avtalet innebär också ett viktigt steg framåt för att stärka våra allmänna förbindelser med Marocko. Avtalet markerar en ny era i fiskeförbindelserna mellan unionen och Marocko. För första gången har kommissionen förhandlat om ett fiskepartnerskap med Marocko i enlighet med de principer som fastställdes i rådets slutsatser från juli 2004. Detta bereder vägen för ett givande samarbete mellan de två parterna med förhoppning om att uppnå ett hållbart fiske, och det kommer att bidra till ett bra klimat för ytterligare samarbete inom alla områden inom fiskesektorn.
Det nya avtalet om fiskepartnerskap skapar grunden för en politisk dialog mellan gemenskapen och Marocko i syfte att identifiera områden av gemensamt intresse, och därigenom tas även hänsyn till den marockanska fiskesektorns särskilda mål, behov och möjligheter. Mot denna bakgrund kommer avtalet att bidra till utvecklingen av en rimlig fiskepolitik i de berörda vattnen. Samtidigt är jag övertygad om att avtalet med Marocko är ett mycket balanserat avtal som tillvaratar de intressen som gemenskapsflottan har och i synnerhet den småskaliga flottan som påverkades mest av villkoren i det föregående avtalet.
Sex kategorier av fiskemöjligheter omfattas av avtalet. Fyra av dem är småskaligt fiske: små pelagiska fartyg i norr, bottenlångrevsfartyg, småskaliga fartyg i söder och spöfiskefartyg för tonfiskfiske. En kategori för demersalt fiske ingår också, liksom pelagiskt industrifiske, vilket har begränsats till en kvot på 60 000 ton fångst per år.
I protokollet fastställs den ekonomiska ersättningen till 36,1 miljoner euro per år. En stor del av beloppet – 13,5 miljoner euro – är öronmärkt för stödåtgärder för genomförandet av en hållbar och rimlig fiskepolitik.
Avtalet har ingåtts för en period på fyra år och innehåller en mängd element som partnerskapsstrategin bygger på. Dessa innefattar bland annat en klausul om exklusivitet enligt vilken förekomsten av privata licenser eller andra privata arrangemang som inte omfattas av avtalet förbjuds, vetenskapligt samarbete i syfte att främja ett ansvarsfullt fiske i Marockos fiskezoner, möjligheten till översyn av fiskemöjligheterna på grundval av vetenskapliga bevis och inom gränser som medger en hållbar förvaltning av Marockos resurser, krav på övervakningssystem för fartyg för att förbättra kontrollen av fartyg som fiskar i Marockos fiskezoner samt en social klausul som är tillämplig för lokala sjömän som anställts på gemenskapsfartyg.
Jag är säker på att avtalet kommer att genomföras på bästa tänkbara sätt och i den anda av partnerskap, dialog och anmärkningsvärd ömsesidig respekt som har kännetecknat våra förbindelser med Konungariket Marocko sedan början av förhandlingarna.
Låt mig nu kortfattat gå igenom ändringsförslagen. Även om kommissionen kan ställa sig bakom andemeningen i vissa ändringsförslag, som till exempel ändringsförslagen 2, 5, 7, 10 och 13, anser den inte att de är nödvändiga. Likaså anser kommissionen inte att ändringsförslag 4 är nödvändigt, och den kan inte godkänna ändringsförslagen 1, 3, 6, 8, 9, 11 eller 12.
När det gäller ändringsförslagen 14–18 har frågan om avtalet om fiskepartnerskap mellan EG och Marocko och den närliggande frågan om Västsahara diskuterats ingående i såväl Europaparlamentets fiskeriutskott som i utskottet för utveckling och budgetutskottet.
Jag vill återigen betona att avtalet är helt i överensstämmelse med internationell rätt. Detta har även bekräftats genom yttrandet från Europaparlamentets rättstjänst, och från kommissionens och rådets rättstjänster. Avtalet innehåller inga bestämmelser som rör den rättsliga statusen för de farvatten som tillhör Västsahara. I avtalet fastställs den marockanska fiskezonen som de vatten över vilka Konungariket Marocko utövar suveräna rättigheter eller jurisdiktion. Detta varken fastställer eller föregriper den rättsliga statusen för de berörda vattnen. Enligt bestämmelserna i avtalet är det upp till de marockanska myndigheterna som avtalsslutande berörd part att fastställa fiskezonerna på grundval av vilka fiskelicenser som kommer att beviljas. 
Daniel Varela Suanzes-Carpegna (PPE-DE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Som utlovat befinner vi oss här i dag inför kammaren, endast en sammanträdessession senare, med ett betänkande från fiskeriutskottet om ett partnerskapsavtal mellan Europeiska unionen och Marocko.
Vi anser att vårt utskott inte bör berövas möjligheten att debattera detta känsliga avtal och därför var vi först tvungna att debattera och godkänna det. Jag anser att denna tid har varit ytterst nyttig: den har varit nyttig för föredraganden, som nu har mer information än han hade tidigare, och det har varit nyttigt för att fördjupa vårt medvetande om det som godkänts och det som ännu ska godkännas. Det har också gjort det möjligt för oss att hjälpa kommissionen att främja ett avtal där vissa väldigt viktiga frågor fortfarande förhandlas, helt öppet som det anstår ett parlament.
Vi har därför möjligheten i dag att uppmana parlamentet att rösta för detta avtal, fast med de reservationer, justeringar, garantier och förbättringar som vi infört i fiskeriutskottet och som ingår i betänkandet.
Jag anser att detta betänkande har förbättrat avtalet och Europaparlamentets institutionella position och vi har utförligt och ansvarsfullt utfört de plikter som vi har valts för att utföra. Vårt verkliga mål var, och förblir, att förbättra garantierna för fiskesektorn, som är förmånstagaren i avtalet, för att garantera överensstämmelse med dess olika bestämmelser samt se till att det träder i kraft och blir genomförbart. Vi förstod inte tidigare, och vi förstår fortfarande inte, varför vissa personer motsatte sig detta utövande av ansvar och öppenhet.
Förutom de tekniska fiskefrågorna, som jag kommer att kommentera om ett ögonblick, var avtalet politiskt känsligt på grund av den känsliga frågan om Västsahara, som vi inte kunde kringgå, men som vi inte heller kunde engagera oss i.
Jag har försökt att förbli neutral i denna fråga, genom att erkänna problemet men inte ta någons parti, för att på så sätt se till att Europaparlamentet inte ger något särskilt stöd till någon av sidorna, men samtidigt hela tiden respekterar internationell lagstiftning och den pågående tvisten utan att ignorera den, inklusive FN:s lista över icke självstyrande territorier.
Yttrandet från Europaparlamentets rättstjänst har varit ytterst användbart och har införlivats i betänkandet, liksom ändringsförslagen från Elspeth Attwooll, och jag tackar henne för hennes lyhördhet och förståelse, och det enda ändringsförslag som godkändes av utvecklingsutskottet som avser Sahara.
Jag vill också ta detta tillfälle i akt för att tacka Heinz Kindermann, samordnare för socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet, för hans hjälp och insatser för att hålla ihop sin grupp – trots att han inte lyckades helt med detta, så är jag medveten om hans ansträngningar.
Därför anser jag, i egenskap av föredragande, att betänkandet är balanserat och rimligt, även om kompromisser innebär vissa eftergifter och därför kan inte alla bli hundra procent nöjda.
Jag skulle nu vilja kommentera de strikt fiskerelaterade aspekterna i betänkandet. Europaparlamentet uttrycker sitt stöd för partnerskapsavtalet men, som jag även har sagt tidigare, det förbehåller sig rätten att noga övervaka dess tillämpning, vilket är helt i enlighet med vår skyldighet att kontrollera kommissionen, kräva en fullständig årsrapport om dess tillämpning och i synnerhet kräva att vi hålls informerade om varje ändring som införs i texten. Speciellt kräver vi att bli informerade om varje yttrande från kommissionen som handlar om möjliga förändringar av partnerskapsavtalets exklusivitetsklausul. Vi vill bli underrättade om hur fiskeresurserna utvecklas, särskilt när det gäller de arter som undantas från avtalet men som har ett högt kommersiellt värde, som till exempel bläckfisk och skaldjur, eftersom den galiciska flottan marginaliseras i och med den nuvarande uteslutningen. Vi vill också bli informerade om de åtgärder som antas för att tillåta den andalusiska flottan att fiska med lamparanät, som de har gjort, och även se till att det inte förekommer någon diskriminering inom detta fiskeområde eller när det gäller de åtgärder som ska garantera landning i lokala hamnar. Vi vill också hållas underrättade om de tekniska åtgärder som ännu inte har klarlagts som gäller fiske med långrev och avtalen från den gemensamma kommittén som handlar om hur EU:s ekonomiska stöd ska investeras.
Den slutliga fördelningen av fiskemöjligheterna måste meddelas till Europaparlamentet, eftersom ändringar fortfarande håller på att göras. För detta ändamål har vi godkänt ändringsförslagen från Carmen Fraga Estévez, så att fördelningen respekterar principen om relativ stabilitet och fiskesektorn och Europaparlamentet kan övervaka tillämpningen av dessa centrala frågor.
Även om det kan verka oansvarigt att förlänga den parlamentariska behandlingen av detta partnerskapsavtal på obestämd tid, anser vi att det skulle ha varit mer oansvarigt att godkänna det i blindo och därmed godkänna det utan dessa krav och garantier.
Vår önskan har varit att försäkra alla berörda parter om att partnerskapsavtalet kommer att tillämpas noggrant, seriöst och i enlighet med internationell rätt. Det var ett svårt åtagande och kommer att förbli det även i framtiden, för att garantera att Europaparlamentet samvetsgrant övervakar avtalets tillämpning så fort det har trätt i kraft, i enlighet med ändringsförslagen som godkänts av fiskeriutskottet och om parlamentet antar betänkandet i morgon, som jag hoppas att det kommer att göra.
Jag vill tacka alla för deras förståelse och samarbete. 
Carmen Fraga Estévez,
   . – Herr talman! Vi är naturligtvis nöjda med att ha ett nytt fiskeavtal med Marocko även om, som föredraganden tidigare sagt, vi ännu inte vet exakt vilken form det kommer att få.
Vi vet dock att efter sex år utan ett avtal, och med oavbrutna kontakter, har slutligen två flottor som var anledningen till att fiskeförbindelserna med Marocko var så väldigt viktiga lämnats utanför: bläckfiskflottan och skaldjursflottan. Det är ett av skälen till att våra känslor inför detta nya avtal är bitterljuva. Tyvärr finns det även andra problem.
Vi beklagar de påtryckningar som vi har fått utstå från andra institutioner, till och med för att vi skulle överträda de etablerade förfarandena. Dessa påtryckningar har avsevärt komplicerat arbetet för vårt utskott och vår föredragande. Vår enda avsikt är att se till att detta nya avtal inte skapar lika många problem som det förra, samt att få rättsliga garantier för att innehållet i den text som skickas till Europaparlamentet verkligen motsvarar det som vår flotta kommer att möta.
Vi beklagar att tvivel kvarstår om detta, eftersom det som kommissionen anser vara tekniska förhandlingsmisstag av mindre betydelse i stället kan innebära att till exempel notflottan inte kan fiska.
Dessutom förblir möjligheten att ändra de tekniska uppgiftsbladen alldeles för öppen och vi kräver därför att all tillgänglig information ska meddelas och att Europaparlamentets ledamöter får möjligheten att närvara vid den gemensamma kommitténs möten som observatörer.
Till sist måste vi tacka föredraganden för den balans som han lyckats uppnå när det gäller de politiska frågor som har väckts. I likhet med honom anser vi inte att fiskeriutskottet är rätt plats för att lösa mycket viktiga och komplexa internationella politiska problem. Föredragandens betänkande är ytterst noggrant i fråga om den internationella lagstiftningen och ligger, som tidigare har sagts, i linje med de rättsliga rapporterna från gemenskapens institutioner, och vi vill därför ännu en gång uppmana till att de nya ändringsförslag som lagts fram förkastas och i stället uppmana alla grupper att stödja föredragandens betänkande.
Avslutningsvis vill jag fråga kommissionsledamoten i vilket skede godkännandet av detta förslag befinner sig i hos det marockanska parlamentet. Enligt vad vi har fått höra skulle parlamentet mötas den 15 april och denna fråga skulle vara en av de främsta frågorna på dagordningen. Vi skulle vilja veta om avtalet håller på att godkännas av det marockanska parlamentet. 
María Isabel Salinas García,
   . – Herr talman! Jag anser att partnerskapsavtalet EG/Marocko inom fiskesektorn är av central betydelse av två anledningar. Å ena sidan, sett ur en social och ekonomisk synvinkel, har många fiskare väntat i sex år och väntar fortfarande, med sina fartyg i hamnen, på att få se en stark politisk vilja för att prioritera ingåendet av ett fiskeavtal med Marocko.
Å andra sidan är detta avtal också av stor politisk betydelse, eftersom det bidrar till att normalisera förbindelserna mellan Europeiska unionen och Marocko, ett grannland.
Det är inte enbart ett ekonomiskt avtal, eftersom syftet är att vidta åtgärder för samarbete i form av hållbar förvaltning av resurser och ökat samarbete. Avtalet återspeglar en ny dynamik i partnerskapet mellan EU och tredjeländer inom fiskesektorn.
Jag vill också betona att detta är det bästa av alla tänkbara avtal. Jag vill tydligt klarlägga att jag anser att detta är ett bra avtal för EU:s fiskesektor, både i fråga om antalet tillåtna fiskelicenser och den kommersiella fiskekapaciteten.
Till dem som både välkomnar och är kritiska mot avtalet vill jag framför allt påpeka att vi måste tänka på att det kommer att möjliggöra en aktivitet som haft ett så långt uppehåll att den inte kan återupptas, med ett antal fiskelicenser och med en fiskekapacitet som inte har existerat under de senaste sex åren. Jag anser att avtalet har skapats utifrån en vilja till beständighet, och innehåller de mekanismer som är nödvändiga för att lösa de tvister som kan komma att uppstå och möjligheten att förbättra siffran när resurserna tillåter detta.
Detta avtal nådde Europaparlamentet för några månader sedan under ett samrådsförfarande. Yrkesfiskarna, sektorn och med dem majoriteten av medborgarna hoppades att avtalet, som har krävt mycket tid, arbete och förhandlingar, skulle få Europaparlamentets stöd och träda i kraft och därmed göra det möjligt för yrkesfiskarna att påbörja sin verksamhet så fort som möjligt. Därför, och hur mycket föredraganden än insisterar, kan vi fortfarande inte se något motiv till förseningen, som vi anser vara onödig.
Denna onödiga försening nådde sin höjdpunkt i och med vägran att behandla betänkandet med ett brådskande förfarande, vilket skulle ha tillåtit att avtalet trädde i kraft redan i maj. Alla förseningar och den skada som detta åsamkade de yrkesverksamma inom fisket har i sin tur lett till ett betänkande, vars text jag inte anser har ändrats på något betydande sätt och vars försening endast har orsakat debatter som inte har någonting med fiskesektorn att göra.
Jag anser att det är dags för oss att se till framtiden. Jag är fullständigt nöjd med avtalet och anser det vara positivt att det har uppnåtts. Jag vill därför uppmana parlamentet att stödja det och på så sätt sända ett budskap till yrkesfiskarna och sektorn om att Europaparlamentet utan förbehåll stöder deras omedelbara återgång till arbetet och att det tänker se till att det blir för gott denna gång. 
Elspeth Attwooll,
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! ALDE-gruppen har fortsatta problem med hela raden av fiskeavtal med tredjeländer även om vi erkänner att den nya partnerskapsmodellen är en förbättring jämfört med hur det var tidigare. Avtalet med Marocko skapar särskilda problem med hänsyn till situationen för människorna i Västsahara.
Även om avtalet enligt rådande juridiska yttranden ytligt sett inte strider mot internationell rätt finns det en klar risk för att man bryter mot fastställda normer då det genomförs. Därför lade vi på utskottsnivå fram ändringsförslag i syfte att föra in skyddsåtgärder i förordningen. Genom dessa godkänns avtalet förutsatt att det genomförs i enlighet med internationell rätt. Dessutom ställs krav på att genomförandet övervakas noga och att avtalet upphävs om det finns bevis på överträdelser. Om de innefattas av betänkandet erbjuder dessa bestämmelser ett skydd som tyvärr skulle saknas annars. Vi uppskattar föredragandens lyhördhet i denna fråga och den kompromiss som nåtts, liksom det stöd som getts till alla ändringsförslagen i utskottet.
Men jag vet att många kolleger skulle ha föredragit ett annat resultat. Jag vill försäkra dem som är oroliga för omnämnandet av Västsahara om att man i skälet endast erkänner ockupationen och inte på något sätt antyder dess legitimitet. Jag kan också förstå motivet för dem som vill att vattnen utanför Västsahara helt och hållet ska undantas från avtalet, men jag måste påpeka att det skulle få den paradoxala följden att människorna fråntas rätten till ekonomiska fördelar genom avtalet samtidigt som de faktiskt inte ges ökad säkerhet i fråga om naturresurser.
Jag avslutar med att säga till kommissionen och rådet att hur parlamentsledamöterna än ställer sig personligen till morgondagens omröstning så finns det en allmän oro i hela parlamentet för människorna i Västsahara. Var snälla och ta hänsyn till det. 
Carl Schlyter,
   – Varela Suanzes-Carpegna har gjort ett väldigt seriöst arbete, men vi hörde tidigare ikväll hur Bolivias president Morales talade om 500 år av kolonial plundring. Den tiden borde vara över.
Men så står vi då inför detta olagliga fiskeavtal som är ren nykolonialism. Västsahara är ockuperat och ingen erkänner Marockos överhöghet. Enbart om ändringarna för att undanta ockuperade delar från avtalet godkänns så kan Europaparlamentets tal om mänskliga rättigheter infrias i praktiken.
Läs gärna SHERPA:s juridiska analys. De är experter på internationella avtal och dömer fullständigt ut fiskeavtalet. Institutionernas rättstjänster har använts för att misstolka FN-stadgan i exploateringens tjänst, men parlamentets rättstjänst erkänner att avtalet bara är lagligt om det kommer Saharawifolket tillgodo. I de tidigare avtalen struntade Marocko fullständigt i befolkningen. I detta avtal finns ingenting om kompensation till Saharawifolket eller riktade stöd som kompensation. Marocko har stulit Västsahara och den som skriver avtal med Marocko om denna fisk gör sig skyldig till häleri. Det är precis som att uppmana en tjuv att gå in i någons kök och stjäla deras fisk från matbordet, vilket ingen i denna sal skulle göra. Den som sträcker fram handen och trycker på ja-knappen till detta avtal, utan att undanta Västsaharas vatten, sträcker fram handen precis som en hälare för att få betalt för sina varor. 
Pedro Guerreiro,
   – När det gäller innehållet i fiskeavtalet mellan Europeiska gemenskapen och Konungariket Marocko som handlar om vattnen under dess faktiska suveränitet, vill jag i grova drag återge åsikterna från representanter från fiskesektorn. De anser att villkoren i detta nya avtal kommer att medföra restriktioner, större bördor och färre förmåner till yrkesfiskarna och att de därför kommer att vara extremt skadliga.
Men detta avtal väcker en mer grundläggande fråga, nämligen den om respekten för internationell rätt och de legitima rättigheterna för folket i Västsahara. Marockos ockupation av Västsahara är olaglig. Enligt Förenta nationernas resolutioner har Marocko varken någon suveränitet över detta territorium eller, följaktligen, över dess naturresurser. Marocko har också ingen rätt att vara territoriets nominella eller faktiska administrativa makt, i enlighet med FN-stadgan. Marocko är i allra högsta grad en olaglig ockupationsmakt i Västsahara, det vill säga dess olagliga kolonialmakt.
Följaktligen utgör alla avtal med Marocko som, indirekt eller på annat sätt, innebär exploatering av Västsaharas naturresurser en tydlig kränkning av internationell rätt. Den fråga som står på spel, som befrielserörelsen Polisario stöder, är om EU:s medlemsstater kommer att följa internationell rätt och medverka till en rättvis och bestående lösning av konflikten, vilket innebär respekt för det västsahariska folkets omistliga självbestämmanderätt, eller om de i stället kommer att bidra till orättvisa, aggressioner och kränkningar av de mänskliga rättigheterna.
De klausuler som har införts i avtalet, och som i urvattnad form anger att EG:s ekonomiska bidrag även bör användas till att utveckla fiskesamhällena vid kusterna i Marocko och Västsahara, som understöds av tidigare avtal, är otillräckliga jämfört med vad som krävs och skyddar inte det västsahariska folkets rättigheter. Om avsikten var att se till att det västsahariska folket kunde dra fördel av förmånerna av exploateringen av deras fiskeresurser, skulle de nödvändiga villkoren utformas för att skydda deras intressen och rättigheter, till exempel genom att upprätta en FN-fond.
Därför har vi återigen lagt fram två ändringsförslag som i linje med internationell rätt uttryckligen undantar vattnen utanför Västsahara från detta fiskeavtal. Detta genom att bevilja fiskemöjligheter endast till gemenskapens fiskare i de vatten som faller inom Konungariket Marockos suveränitet eller jurisdiktion, med andra ord endast i vattnen norr om breddgraden 27°40.
Till sist är det viktigt att påpeka att fastän rådet och kommissionen av egen fri vilja har uttryckt allvarlig oro över detta avtal, har befrielserörelsen Polisario, det västsahariska folkets legitima företrädare, inte en enda gång har rådfrågats under denna process. Vi anser att detta är upprörande. 
Hélène Goudin,
   – Vi har tidigare påpekat hur skadliga EU:s fiskeavtal är, såväl för befolkningarna i världens fattiga länder, som för skattebetalarna i EU. De enda vinnarna är fiskeföretag från främst länderna kring Medelhavet vars företag subventioneras starkt genom avtalen.
Denna gång är det dock mycket allvarligare eftersom EU tänker ingå ett avtal med en kolonialmakt av värsta sort. Genom detta godkänner EU indirekt den brutala och folkrättsvidriga ockupationen av Västsahara. Det är ytterst upprörande att gamla europeiska kolonialmakter än idag fortsätter att föra samma politik som förr, i subtilare form, men lika förgörande.
Dessa fiskeavtal är högst förkastliga. De hindrar de fattiga länderna att bygga upp en egen fiskeindustri, de bidrar till utfiskning av världshaven och de kostar skattebetalarna i EU enorma summor pengar. Därför uppmanar jag er att rösta emot alla fiskeavtal som kommer upp till votering i parlamentet, men framför allt emot detta. 
Jean-Claude Martinez (NI ).
   – Herr talman! Jag välkomnar detta avtal, som är rimligt av två skäl.
För det första är det rimligt vad beträffar fiskeresurserna i den marockanska provinsen Västsahara. Det är inte yttrandet från Europaparlamentets rättstjänst som räknas utan det från Internationella domstolen i Haag. I århundraden har Marocko utövat en viss typ av suveränitet över det territoriet. Om Algeriet vill ha ett utlopp i Atlanten, så är det deras problem, men det är inget tillräckligt gott skäl för att uppfinna lagar.
Det är också rimligt, eftersom det är bra att hålla fast vid de förmåner som härrör från dessa avtal och att överföra dem till Marockos provinser i Sahara och till folket. Jag har dock en reservation: den handlar om de 60 000 ton av kommersiellt fiske per år som beviljats de stora notfartygen från norra Europa, som inte har något historiskt företräde, speciellt inte i jämförelse med Marockos historiska företrädesrätt, som likväl tillät närvaron av 244 fartyg i dess vatten, vilket försvann i slutet av avtalets löptid.
Eftersom avtalet med Angola har blivit kritiserat får vi glädja oss över att vi har slutfört detta rimliga och balanserade avtal med Marocko. Låt oss inte mucka gräl med marockanerna. 
Margie Sudre (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill gratulera föredraganden till det utmärkta arbete han utfört när det gäller att ta hänsyn till allas intressen och nå bästa möjliga kompromiss.
I enlighet med Västsaharas internationella rättsliga status kan inget organ, inte ens Europaparlamentet, ingripa i denna tvist enligt internationell lagstiftning, vilket har bekräftats för oss av Europaparlamentets rättstjänst. Det är därför som jag förtjust observerar att avtalet inte har varit ämne för en politisk dispyt. Det innebär att rättigheterna för det marockanska folket och det västsahariska folket är skyddade, liksom rättigheterna för yrkesfiskarna och fiskeindustrin i Europeiska unionen.
Däremot är det upp till EU att se till att samtliga parter, inklusive Västsahara, får del av avtalets förmåner. Detta är precis målet för de ändringsförslag som lagts fram i parlamentet av fiskeriutskottet. Efterlevnad av internationell lagstiftning under genomförandet av avtalet står återigen i förgrunden. Ekonomiskt stöd kommer att behövas för att underlätta utvecklingen för befolkningarna vid kusterna som lever på fiske, på ett sådant sätt att man möjliggör skapandet av små och medelstora företag inom denna sektor, antingen i Marocko eller i Västsahara.
Avslutningsvis ska kommissionen lägga fram en årsrapport med målet att bedöma om avtalet tillämpas på ett korrekt sätt. Om det inte gör det kan kommissionen komma att upphäva det tills vidare, på det sätt som sägs i avtalet. Jag är övertygad om att dessa ändringsförslag garanterar ett sammanhängande och rättvist avtal. Jag hoppas att Europaparlamentet, för sin del, antar dem med stor majoritet. 
Henrik Dam Kristensen, (PSE ).
   – Herr talman! Eftersom Västsahara inte är någon suverän stat är det internationell lagstiftning som gäller för dess befolkning. Enligt den internationella rätten har denna befolkningsgrupp självbestämmanderätt via sina erkända företrädare. Detta innebär att om ett avtal ska ingås måste Västsaharas befolkning involveras och deras ekonomiska intressen måste beaktas. Europaparlamentets rättstjänst har bestämt att avtalet inte strider mot internationell rätt så länge som de marockanska myndigheterna ger befolkningen i Västsahara ekonomisk ersättning för de resurser som tas ifrån deras vatten. Det står dock ingenstans i avtalet att ersättning ska ges. Faktum är att befolkningen i Västsahara inte nämns en enda gång. De har heller inte engagerats i förhandlingsprocessen inför avtalet.
Jag anser inte att det är fiskeriutskottets uppgift att lösa konflikten mellan Marocko och Västsahara, men jag anser att det är viktigt att följa internationell rätt och att befolkningen i Västsahara inte slutar som förlorare i detta avtal. Därför anser jag att det även är viktigt att vi röstar för de ändringsförslag som handlar om att territorium som tillhör Västsahara ska undantas. Om dessa ändringsförslag antas, anser jag att det leder till ett positivt avtal. Om de inte antas kommer avtalet att bli dåligt. 
Cecilia Malmström (ALDE ).
   – Det finns mycket att säga om EU:s fiskepolitik. Nog är det mycket politik i det utöver själva fiskeavtalen! Just detta avtal innehåller väldigt mycket politik och det finns många oklarheter när det gäller Västsahara.
Marocko ockuperar Västsahara sedan 1975 och denna fråga har världssamfundet ännu inte lyckats lösa. Marocko har vägrat att acceptera FN:s plan på folkomröstning och har tyvärr inte bidragit till någon form av dialog eller förhandling.
Jag är väldigt orolig för att vi genom att rösta för detta betänkande ger möjligheter för Marocko att exploatera fiskeresurser som tillhör just Västsahara och dess folk. De juridiska analyserna är motstridiga och flera pekar på att finns ett oklart folkrättsligt läge eftersom gränserna för Marockos territorialvatten suddas ut. Det kan leda till att Marocko delar ut fiskelicenser som tillhör Västsahara vilket skulle strida mot både FN-stadgan och folkrätten. Marocko har gjort det förut och pengarna har inte kommit det västsahariska folket tillgodo. Jag kommer därför att stödja de ändringsförslag som begränsar avtalet till det som är förenligt med det internationell lag. Jag menar att det är viktigt att EU inte godkänner ockupationspolitiken utan att vi visar att vi vill ha en lösning på konflikten om denna Afrikas sista koloni. Om ändringsförslagen inte går igenom tänker jag, och många med mig hoppas jag, rösta nej till detta avtal. Vi kan inte säga att detta bara handlar om fiske och fiskarnas villkor. Det handlar i allra högsta grad om politik och det måste vi inse. Vi har ett stort ansvar att markera vår ståndpunkt och det kan vi göra genom att rösta nej till detta avtal. 
Ian Hudghton (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Under de år jag har varit här har jag blivit alltmer skeptisk till fiskeavtalens värde i allmänhet: vanligtvis är de endast till nytta för ett fåtal av våra medlemsstater medan alla våra skattebetalare får betala. Jag är långt ifrån säker på att Europeiska unionen kan övervaka fiskeverksamheten i dessa avtal på rätt sätt eller garantera att våra pengar hamnar rätt.
Detta avtal har dock ytterligare en dimension: den absoluta rätten för ett folk till självbestämmande, rätten för i detta fall folket i Västsahara att kontrollera sina egna resurser. Vi bör inte skriva på något avtal med Marocko som ger den marockanska regeringen någon som helst möjlighet att inkludera vattnen utanför Västsahara.
Om ändringsförslagen 14–18, genom vilka avtalet endast begränsas till marockanska vatten, godkänns – ändringsförslag som min grupp och jag har undertecknat – skulle jag överväga att stödja betänkandet, annars måste jag förkasta det. 
Vittorio Agnoletto (GUE/NGL ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Min grupp kan inte rösta för avtalet med Marocko, eftersom dess ikraftträdande skulle innebära en kränkning av internationell rätt. Den föreslagna definitionen av marockanskt territorialvatten, som innefattar vatten som faktiskt tillhör Västsahara, innebär att vi trampar på det västsahariska folkets rättigheter, som är tydligt definierade av Förenta staterna, speciellt deras självbestämmanderätt, som redan är inkluderad i förklaringen.
Vi är alla medvetna om att den marockanska regeringen under många år har gjort allt som står i dess makt för att hindra att en folkomröstning hålls om Västsaharas självständighet. I stället för att utöva påtryckningar på Rabat för att gå mot en diplomatisk lösning, riskerar EU genom att underteckna det avtal som diskuteras i dag, att sända fel signal, genom att legitimera en form av ockupation som har fördömts under flera år.
För några sammanträdessessioner sedan röstade vi för en resolution där vi krävde att det västsahariska folkets suveränitet över sina resurser ska upprätthållas. Jag anser att vi på nytt måste bekräfta denna punkt, genom att göra det som min grupp försökte, och fördöma de delar av avtalet som innebär att Marocko tillgodogör sig Västsaharas territorialvatten.
Avslutningsvis anser jag att detta avtal pekar på ett behov av att innefatta demokratiklausulen i samtliga fiskeavtal som ingås mellan Europeiska unionen och tredjeländer. I februari antog Europaparlamentet enhälligt mitt betänkande i detta ämne. Det är oacceptabelt att Europeiska unionen och Marocko gör affärer på det västsahariska folkets bekostnad, vilket är fallet här. Respekt för internationella rättigheter, och därmed för Västsaharas suveränitet, måste vara en förutsättning om förbindelserna mellan EU och Marocko ska kunna utvecklas. 
Rosa Miguélez Ramos (PSE ).
   – Herr talman! Detta är en viktig dag med tanke på att undertecknandet av partnerskapsavtalet mellan Europeiska gemenskapen och Konungariket Marocko inom fiskesektorn och ett protokoll för de kommande åren återupprättar de förbindelser – fiskeförbindelserna – som varit upphävda sedan det senaste avtalet löpte ut 1999.
Jag minns hur svårt det var när det senaste avtalet gick ut och hur många fiskare det var, majoriteten av dem spanska – främst från Galicien, Kanarieöarna och Andalusien– som vi tvingade att genomgå en svår omstrukturering.
Det var ingen bitterljuv tid, utan snarare en i grund och botten bitter tid – en mycket bitter tid.
Början på en ny samarbets- och dialogetapp mellan kommissionen och Konungariket Marocko har bidragit stort till att detta avtal har uppnåtts och jag vill varmt gratulera kommissionsledamoten och alla i hans arbetsgrupp. Jag vill också speciellt tacka kommissionsledamoten för att han är här med oss i dag.
Jag anser att det även är viktigt att notera att den spanska regeringen, till skillnad från för fem år sedan, aktivt har stött kommissionens förhandlingsprocess, som har varit så framgångsrik.
Jag vill påpeka att detta avtal, som tillhör en ny generation avtal, kommer att bidra på ett mycket positivt sätt till att främja vår sydliga grannes fiskesektor. I det avseendet vill jag gratulera kommissionsledamoten, eftersom vi kommer att bidra till att skapa stabila arbetstillfällen och hjälpa till att bekämpa olaglig invandring. 
Raül Romeva i Rueda (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Vi anser att det är legitimt och nödvändigt att – som tidigare sagts – normalisera fiskeförbindelserna mellan Marocko och Europeiska unionen, men att inte göra det på bekostnad av att man legitimerar Marockos olagliga ockupation av Västsahara.
Förenta nationerna anser inte att Marocko har förvaltarstatus för Sahara, och därmed har inte landet rätt att förhandla om Västsaharas vatten. Genom att de facto godkänna att dessa vatten inkluderas bidrar EU tyvärr till att vidmakthålla den plundring som vi så många gånger har fördömt här i parlamentet.
I enlighet med havsrättskonventionen måste vinsterna från exploateringen av ett territorium vars status fortfarande inte har fastställts av FN, gynna befolkningen i territoriet i fråga. Icke desto mindre innebär de marockanska myndigheternas fientliga och fullständigt samarbetsovilliga inställning till konflikten om Västsahara att de är väldigt opålitliga i detta avseende.
Vi anser därför att Västsaharas vatten tydligt måste undantas i fiskepartnerskapsavtalet mellan Europeiska gemenskapen och Konungariket Marocko, annars tvingas vår grupp rösta nej till betänkandet och följaktligen avtalet. 
Jonas Sjöstedt (GUE/NGL ).
   – Detta fiskeavtal är ett skamligt avtal som innebär att EU bidrar till brott mot folkrätten!
Avtalet omfattar Västsaharas fiskevatten, men Marocko är Västsaharas ockupant och förtryckare och har ingen rätt till landets naturresurser. Västsaharas legitima företrädare, befrielserörelsen Polisario, motsätter sig bestämt detta avtal. Genèvekonventionen förbjuder en ockupant att nyttja ockuperade områdens naturresurser för egen vinning, men det är just detta som detta avtal innebär. Det innebär att även EU profiterar på och legitimerar Marockos olagliga ockupation av Västsahara och därmed aktivt bidrar till brott mot folkrätten.
Herr kommissionsledamot, ni har förhandlat fram ett avtal med Marocko som är ett skammens avtal! 
Dorette Corbey (PSE ).
   – Herr talman! Fiskeavtal bör användas för att främja ett hållbart fiske, men tyvärr är så inte alltid fallet. Även i detta avtal kan man sätta frågetecken vid de 22 trålare som är tillåtna. Detta avtal är dock mer begränsat än dess föregångare, som gällde till 1999 och som inte omfattade ett antal sårbara fiskarter, framförallt bläckfisk och skaldjur. Fokus ligger mer på småskaligt fiske, vilket är viktigt. Avtalet med Marocko kommer att bidra till en hållbar behandling av knappa fiskbestånd, och kommer att grundas på principen om maximal hållbar avkastning.
Detta är naturligtvis bra, men tyvärr kan Europaparlamentet knappast sätta något av detta på prov vid en tidpunkt då vi ska ge vår syn på det nya avtalet med Marocko, eftersom vi inte har tillgång till kommissionens efterhandsbedömningar. Jag stöder föredragandens ändringsförslag, där han kräver mer information om fiskbestånden, och om hur avtalet gynnar de berörda parterna. Jag skulle samtidigt vilja insistera på att Europaparlamentet ska få tillgång till dessa bedömningar eller konsekvensbedömningar i god tid, så att vi är väl informerade innan vi avger vårt yttrande.
Sedan har vi naturligtvis frågan om Västsahara, och i det avseendet är detta betänkande ofullständigt. Avtalet är inte begränsat till Marockos kustvatten, utan innefattar också vatten som tillhör Västsahara. Även om en gemensam kommitté måste se till att folket i Västsahara kommer att gynnas av detta avtal, är det mycket tvivelaktigt om Saharas folk i själva verket har utsikt att vinna. Detta lämnas i varje fall oklart i betänkandet. Vi bör tydligt ange att detta avtal endast kommer att gälla Marockos kustvatten. Ändringsförslag i den riktningen, som jag hoppas kommer att få ert stöd, har lagts fram. 
Manuel Medina Ortega (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka kommissionen och kommissionsledamoten för det arbete de utfört, vilket har tillåtit oss att nå detta avtal med Marocko.
Jag vill uttrycka mitt fulla stöd till kommissionsledamotens kommentarer om förkastandet av de ogrundade ändringsförslag som har lagts fram, eftersom avsikten att detta avtal ska underordnas politiska villkor av en annan karaktär inte har någon grund i internationell rätt.
Jag vill också uttrycka min tacksamhet till en del av den befolkning som jag företräder och den region som jag bor i. Jag talar om befolkningen på Kanarieöarna, som också är grannar till dessa vatten, som alltid har fiskat i dessa vatten, men som inte, trots det som vissa personer har sagt, har fiskat på ett kolonialt sätt. Min gammelmorfar undertecknade ett avtal med kustbefolkningen för att kunna fiska där, utifrån principen om ömsesidigt intresse. Vi fiskade i dessa vatten, vi ska åter fiska där, och jag vill tacka kommissionen för de insatser den gjort.
Jag hoppas att parlamentet kommer att godkänna detta avtal med en stor majoritet, eftersom det är mycket rättvist och korrekt om man ser till den internationella rätten. 
Paulo Casaca (PSE ).
   – Herr kommissionsledamot, herr Morillon! Detta har varit en livlig debatt. Den har också varit mycket viktig. Yrkesfiskarnas och Marockos legitima rättigheter måste respekteras, men detta avtal får dock inte leda till att ockupationen av Västsahara legitimeras, som inte är erkänd enligt internationell lag. Detta är en absolut grundläggande fråga, och därför kan jag inte ge mitt godkännande till ett förslag där detta problem helt enkelt ignoreras. Det är ett problem som är av största betydelse för världssamfundet, även om jag respekterar dem som hyser en annan uppfattning i denna debatt. 
Joe Borg,
   – Herr talman! Först och främst vill jag tacka Daniel Varela Suanzes-Carpegna för hans inledningsanförande. Jag har full förståelse för de frågor som tagits upp om kontrollen och jag har inga svårigheter med att hålla fiskeriutskottet informerat om hur avtalet verkligen tillämpas. Jag instämmer helt i att det är angeläget att parlamentet hålls informerat om de olika aspekterna av genomförandet av protokollet. Jag vill understryka att kommissionen redan uppfyller kraven på översändande av information, i linje med de nuvarande institutionella arrangemangen. Vi för även fortsatta diskussioner med ordföranden och ledamöterna i fiskeriutskottet för att försöka förbättra det befintliga informationsutbytet och dialogen, särskilt när det gäller ingåendet och efterhandsuppföljningen av ingåendet av fiskeavtal.
Angående de frågor som togs upp av Carmen Fraga Estévez, särskilt när det gäller bläckfisk och skaldjur, vill jag betona att en översyn av fiskemöjligheterna möjliggörs i enlighet med avtalet i artikel 4 i protokollet, om de vetenskapliga utlåtandena visar att situationen för vissa bestånd har förbättrats. De två parterna kan på grundval av slutsatserna från de årliga sammanträdena i den vetenskapliga kommittén gemensamt finna en lösning för att ändra de befintliga fiskemöjligheterna så länge en hållbar förvaltning av resurserna garanteras.
De fiskemöjligheter som fastställs i avtalet speglar den totala mängden tillgängliga arter, i enlighet med rekommendationerna i det vetenskapliga utlåtandet och kapaciteten hos Marockos nationella flotta. Kommissionen tänker inte återuppta diskussionen om denna fråga, utom inom ramen för artikel 4. Och med hänsyn till den fråga som togs upp om bestämmelser är de bestämmelser som åsyftats säkert viktiga, men låt mig betona att det rör sig om tekniska frågor som till sin natur inte fastställs i avtalet.
Tekniska bestämmelser som till exempel användningen av lamparanät, antalet krokar för långrev och frågan om landningar för pelagiskt industrifiske kommer att finjusteras under det första mötet i den gemensamma kommitté som kommer att sammankallas efter det att avtalet har trätt i kraft, och vi har verkligen inga problem med att hålla parlamentet och sektorn fullt informerade. Information om tekniska ändringar skulle kunna ges i samband med våra regelbundna sammanträden inom stängda dörrar. Nästa sammanträde planeras äga rum den 21 juni och om vi då redan har haft kontakt med marockanerna kommer vi naturligtvis att rapportera tillbaka till fiskeriutskottet om resultatet av dessa kontakter.
Carmen Fraga Estévez frågade mig hur långt Marocko har nått när det gäller avslutandet av processen att anta avtalet. Vår information är att allt går smidigt. Vi känner inte till några särskilda problem på den marockanska sidan. Avtalet bör därför antas av det marockanska parlamentet omedelbart efter att vi har antagit det någon gång i juni.
Jag vill tacka alla dem som har uttryckt stöd för det avtal som träffats. När det gäller den fråga som togs upp av Dorette Corbey om förhandsutvärderingen vill jag säga att den skickades i september till ordföranden för fiskeriutskottet och delades ut till alla ledamöterna i fiskeriutskottet.
Apropå de frågor som Elspeth Attwooll och några andra tog upp vill jag upprepa att när det gäller Västsahara formulerades den ordalydelse som används i avtalet mycket noggrant. Jag upprepar att den varken fastställer eller föregriper den rättsliga statusen för de berörda vattnen. Återigen, med hänsyn till vad Carl Schlyter, Ian Hudghton, Pedro Guerreiro med flera sa angående frågan om huruvida Marocko kan ingå avtal som berör utnyttjandet av Västsaharas naturresurser så ger FN:s juridiska rådgivare ett tydligt svar. Även om FN aldrig har erkänt Marocko som administrativ makt i enlighet med artikel 73 i FN:s stadga och Marocko inte finns med som territoriets styrande makt på FN:s lista över icke självstyrande territorier – detta är punkt 7 i yttrandet från FN:s juridiska rådgivare – så kan avtal ingås med Konungariket Marocko angående utnyttjandet av Västsaharas naturresurser.
Enligt den tolkning som FN:s juridiska rådgivare har gett erkänns Marockos behörighet att ingå den här typen av avtal, vilket innebär att Marocko är den makt som de facto styr Västsaharas territorium; det mandat som kommissionen fick av rådet var att förhandla med Konungariket Marocko.
Inom ramen för dessa avtal strävar man inom internationell rätt efter att säkra folkens och nationernas rätt att använda och förfoga över naturresurserna i deras territorier. Med hänsyn till detta anses avtalen vara förenliga med stadgans förpliktelse för styrande makter och i överensstämmelse med generalförsamlingens resolution och tillhörande princip om permanent suveränitet över naturresurser ifall utnyttjandet av resurserna i icke självstyrande territorier är avsett till förmån för människorna i dessa territorier, på deras vägnar eller i samråd med deras företrädare. Marocko är därför förpliktat att vidta alla nödvändiga åtgärder för att se till att avtalet om fiskepartnerskap mellan EG och Marocko tillämpas fullt ut i enlighet med förpliktelserna i internationell rätt.
Som svar på Margie Sudres och Henrik Dam Kristensens farhågor vill jag säga att avtalet i sig redan garanterar vissa fördelar för den lokala befolkningen. Särskilt när det gäller pelagiskt industrifiske, vilket koncentreras på bestånd C, fastställs i avtalet en förpliktelse att landa 25 procent av fångsten. Huvudsyftet med denna bestämmelse är att bidra till bättre tillgång till pelagisk fisk för bearbetningsindustrin, som de senaste åren har lidit av en ojämn och knapp tillgång på råvaror. Därför har ytterligare stimulansåtgärder fastställts för att uppmuntra pelagiska fartyg att landa en större del av sin fångst, mer än de obligatoriska 25 procenten, i de lokala hamnarna i söder.
Förutom det ovannämnda landningskravet innehåller avtalet bestämmelser om tjänster och infrastrukturverksamheter i de lokala hamnarna i söder. Detta ger ytterligare intäkter och bidrar till utvecklingen av dessa hamnar. I avtalet garanteras även extra stöd för utvecklingen av kustområdet genom följande finansiella åtgärder. I avtalet fastställs ett belopp på minst 4,75 miljoner euro per år för att modernisera och uppgradera kustflottan. I avtalet uppges även att en del av det ekonomiska bidraget bland annat bör användas till omstrukturering av det småskaliga fisket samt till utbildning och stöd till branschorganisationer. Det pelagiska industrifisket är förpliktat att landa 25 procent av all fångst i de lokala hamnarna. Denna förpliktelse har införts i avtalet i syfte att stödja utvecklingen av den lokala fiskeindustrin, som lider av en ojämn och otillräcklig tillgång på råvaror. 
Talmannen.
   – Jag tackar kommissionsledamoten, alla talare och utskottsordföranden för deras närvaro under dessa debatter.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30. 

