Svår monetär, ekonomisk och social situation för länder i euroområdet (debatt)
Talmannen
Nästa punkt är rådets och kommissionens uttalanden om den svåra monetära, ekonomiska och sociala situationen i länder som tillhör euroområdet.
Diego López Garrido
Fru talman! Vi befinner oss i en helt ny situation i euroområdet, eftersom detta är den första globala finanskrisen under den tid euron har funnits. Vi i euroområdet och EU som helhet ligger inte bakom krisen, och det var inte här krisen började - vi vet att den började i USA - men vi har drabbats lika hårt av dess effekter som det land där krisen började.
Situationen med underskott i statsfinanserna har uppstått på grund av krisen och genom regeringarnas positiva agerande för att bland annat förhindra att det finansiella systemet kollapsar. De här underskotten innebär oundvikligen att regeringarna har mindre manöverutrymme när det gäller budgetpolitiken.
Debatten handlar om den ekonomiska situationen, den penningpolitiska situationen och den sociala situationen. När det gäller den ekonomiska situationen måste man konstatera att euroområdet som helhet idag har kommit ut ur recessionen, och man har också undvikit risken för deflation, även om det finns uppenbara skillnader i tillväxttakten, och tillväxten är ännu inte helt hållbar. Vi måste se till att tillväxten är hållbar och konsoliderad, vilket är ett grundläggande mål för den ekonomiska politiken inom hela euroområdet, men vi befinner oss inte längre i en recession. Euroområdet som helhet befinner sig inte längre i en recession.
Det stämmer dock att skapandet av nya arbetstillfällen släpar efter. I år kommer arbetslösheten fortfarande att vara mycket hög inom hela euroområdet, men vi är på rätt väg mot tillväxt. Detta är en av de frågor som kommer att diskuteras under Europeiska rådets informella möte på torsdag: tillväxtens betydelse för att kunna återgå till hållbar tillväxt, upprätthålla den europeiska sociala modellen och på nytt börja skapa arbetstillfällen, riktiga arbetstillfällen.
När det gäller det monetära systemet - trots att det råder spänning på värdepappersmarknaderna - har EU och dess institutioner agerat korrekt. Europeiska centralbanken har gjort ett bra jobb och fortsätter att göra det genom att bedöma strategierna för att ta oss ut ur krisen. Det är därför rimligt att stimulansåtgärderna inte överges under 2010. Europeiska centralbanken fasar dock gradvis ut dessa stimulansåtgärder och håller redan på att ta bort en del av de åtgärder man infört. Ett exempel på detta är att man tar bort de likviditetsfördelar som bankerna beviljats, vilket har varit möjligt eftersom kreditmarknaderna gradvis har återgått till det normala.
Det ska också påpekas att Eurogruppen och Ekofin har hanterat krisen bra, och de har också skapat en övervakningsstruktur för det finansiella systemet som kommer att debatteras här i parlamentet. Vi hoppas att detta kommer att vara en av de centrala delarna av den politiska debatten under det spanska ordförandeskapet.
När det gäller den sociala situationen har vi självfallet drabbats av konsekvenserna av den höga arbetslösheten inom hela euroområdet. Även om det visserligen finns skillnader i arbetslöshetsnivåerna inom euroområdet är det tveklöst den viktigaste frågan för européerna just nu. De vill ha sysselsättning, de vill återgå till tillväxt, vilket kommer att skapa sysselsättning. Inte den volatila, osäkra sysselsättning som kan ha funnits i vissa länder inom euroområdet, utan riktig sysselsättning.
Det ska bland annat påpekas att det var tydligt att det var den höga arbetslösheten som utlöste de ”automatiska stabiliseringsmekanismerna”, vilket ledde till arbetslöshetsersättning och bidrag. Detta påverkade i sin tur de underskott som medlemsstaterna har och som beror på våra politiska och sociala system, som skyddar dem som befinner sig i de mest sårbara situationerna, t.ex. dem som blir av med jobbet.
I framtiden - och detta är ett annat ämne som kommer att diskuteras på torsdag vid Europeiska rådets informella möte - måste det finnas en politik för anställbarhet, som vi kallar ”Europa 2020”, som en modell för tillväxt och för att skapa riktiga arbetstillfällen.
Sammanfattningsvis tror jag att man i det här fallet har visat att det har varit absolut avgörande att samordna och stärka euroområdet och att det fortsatt kommer att vara en plats där det finns ett betydande monetärt och ekonomiskt skydd. Det har visat sig att euroområdet behöver stärkas och att det kommer att vara möjligt att utvidga området när det finns länder som uppfyller kraven, men att utvidgningen också är något positivt.
Avslutningsvis är det också viktigt att vi går mot integration och ekonomisk konvergens inom EU. Det finns fortfarande skillnader mellan de olika ländernas ekonomiska situation inom unionen. Vi måste gå från en monetär union mot en verklig ekonomisk union, på det sätt som anges i fördragen. I fördragen talades det om en ekonomisk och monetär union, och det var också så det beskrevs, men den monetära unionen infördes före den ekonomiska unionen.
Samordningen av den ekonomiska politiken, sysselsättningspolitiken och socialpolitiken beskrivs i fördragen. Det är ett åtagande, och det är en av de principer, en av de linjer eller idéer som det spanska ordförandeskapet tagit upp. En samordnad offentlig politik har varit effektiv när den verkligen varit samordnad. Så var fallet när den europeiska ekonomiska återhämtningsplanen togs fram, när skattepolitiska åtgärder infördes med utgångspunkt från att upprätthålla trovärdigheten för stabilitets- och tillväxtpakten, vilket var viktigt. Så var också fallet när en samordnad finanspolitik genomfördes, exempelvis bankgarantier och utökade fonder för insättningsgaranti. Kort sagt handlar det om att det ekonomerna kallar ”stordriftsfördelar” också genomförs på politisk nivå, eftersom en hög grad av samordning ger goda resultat på politisk nivå.
Detta är rådets vision av denna svåra situation, men vi är på väg ut ur den, och vi måste ta oss ur den starkare och mer solida. Detta kommer utan tvekan att vara ett av de mer centrala målen för Europeiska rådets informella möte på torsdag.
Joaquín Almunia
vice ordförande för kommissionen. - (EN) Fru talman! Kommissionen är oroad över de betydande ekonomiska och finansiella utmaningar som Grekland står inför. Den svåra situationen i Grekland är föremål för en gemensam oro inom euroområdet och för EU som helhet, eftersom stora och ihärdiga inhemska obalanser hotar den makrofinansiella stabiliteten i landet med en allvarlig risk för att detta spiller över till andra delar av euroområdet.
De grekiska myndigheterna och det grekiska folket är medvetna om de utmaningar som väntar. Den 15 januari presenterade regeringen ett ambitiöst stabilitetsprogram som syftade till att ta itu med dessa frågor. I programmet förutspås en minskning av underskottet från beräknade 12,7 procent 2009 till under 3 procent 2012, vilket inleds med en justering av BNP med fyra punkter i år. Detta program uppvisar en lämplig ambitionsnivå med tanke på den stora omfattning av konsolidering som behövs och är ett program där betydande åtgärder vidtas i början. Mer detaljerat innebär det att de grekiska myndigheterna har presenterat ett paket med konkreta åtgärder för 2010. En del av dessa åtgärder har redan lagts fram i det grekiska parlamentet och kommer att införas inom kort. Planerna för de kommande åren inom programmet är i det här skedet mindre detaljerade.
I förra veckan, den 3 februari, antog kommissionen en integrerad metod och övervakningsmekanism som kombinerar vår bedömning av stabilitetsprogrammet, en rekommendation för förfarandet vid alltför stora underskott som syftar till att få ner budgetunderskottet under 3 procent under 2012, vilket regeringen fastslagit i programmet, och en annan rekommendation som för första gången åberopar artikel 121.4 i EU-fördraget för att säkerställa att Greklands ekonomiska politik stämmer överens med våra breda riktlinjer för den ekonomiska politiken och för att vår ekonomiska och monetära union ska fungera på rätt sätt. Vi har också inlett ett förfarande om fördragsbrott för att säkerställa att Grekland tar itu med de problem som har gjort att man hittills inte har rapporterat tillförlitlig budgetstatistik, och kommissionen presenterade sitt omedelbara initiativ om granskningsrättigheter för Eurostat.
När det gäller stabilitetsprogrammet stöder kommissionen Grekland fullt ut i landets ansträngningar för att åtgärda den svåra ekonomiska och finanspolitiska situationen. De åtgärder och politiska intentioner som beskrivs i det här programmet är ett viktigt steg i rätt riktning. Den framgångsrika stora emissionen av statsobligationer den 25 januari verkar peka på att aktörerna på marknaden delar denna uppfattning, om än till en hög räntepremie, och den ökning av ränteskillnaderna som inträffat därefter visar också att de är fortsatt avvaktande.
Det finns dock risker med programmålen och de finanspolitiska anpassningarna på medellång sikt. Det makroekonomiska scenario som beskrivs i programmet är relativt optimistiskt, och det råder viss osäkerhet kring de underliggande intäktsprognoserna, framför allt den beräknade effekten av insatser för att hantera skatteflykt under en lågkonjunktur. Med tanke på utvecklingen på marknaden på senare tid verkar ränte- och utgiftsprognoserna också vara lågt beräknade. När det gäller rekommendationen för förfarandet vid alltför stora underskott förlitar sig våra rekommendationer om vilka åtgärder som ska vidtas i år fullt ut på de åtgärder som de grekiska myndigheterna presenterade i sitt stabilitetsprogram. Detta inkluderar åtgärder som ska genomföras under första kvartalet i år, t.ex. minskade utgifter för löner, minskat antal offentliganställda, framsteg vad gäller sjukvårds- och pensionsreformer, höjda skatter och punktskatter och reformering av skatteadministrationen. En del av de finansiella konsolideringsåtgärderna har redan lagts fram för det grekiska parlamentet och kommer att införas inom kort. De grekiska myndigheterna bjuds av kommissionen i vårt förslag in till rådet för att i mitten av mars presentera en detaljerad genomföranderapport där det framgår vilka åtgärder som vidtagits och tidsplanen för de presenterade åtgärderna. En bedömning av riskerna ska också genomföras så att om risker uppstår ska kompenserande åtgärder genomföras när så krävs.
Mot den här bakgrunden välkomnar kommissionen de ytterligare åtgärder som presenterades den 2 februari, framför allt ett nominellt lönestopp inom den offentliga sektorn och höjda punktskatter på drivmedel för att skydda budgetmålet för i år och de grekiska myndigheternas beredvillighet att anta och införa ytterligare åtgärder om så krävs.
När det gäller programmets senare år efterfrågar vi ytterligare justeringar av mer permanent natur, fortsatta reformer av skatteadministrationen och förbättrade budgetramar. Grekland uppmanas också att göra ytterligare ansträngningar för att förbättra inhämtandet och behandlingen av allmänt statsstöd. Eftersom planerna är mindre detaljerade föreslår vi att man inför ett strikt rapporteringssystem där de grekiska myndigheterna kommer att rapportera varje kvartal om åtgärder som införts, resultat som uppnåtts och åtgärder som ska införas. Detta strikta rapporteringssystem kommer att säkerställa att planerna genomförs som planerat. Vi antog också rekommendationen om att upphöra med inkonsekvensen med de breda riktlinjerna för den ekonomiska politiken och riskerna med att äventyra att Ekonomiska och monetära unionen fungerar på ett korrekt sätt, med tanke på att den grekiska ekonomin kontinuerligt förlorat konkurrenskraft och att de externa obalanserna breddats och med tanke på den stora räntespridningen på finansmarknaderna när det gäller referensobligationer.
Dessutom är de samtidiga rörelserna i ränteskillnaderna i andra länder ett bevis för de uppenbara riskerna att problemen överförs till andra medlemsstater. Mot denna bakgrund förväntas Grekland anta ett omfattande strukturreformsprogram som syftar till att öka effektiviteten hos den offentliga administrationen, intensifiera pensions- och sjukvårdsreformerna, förbättra arbetsmarknadens sätt att fungera och effektiviteten i löneförhandlingssystemet, förbättra produktmarknadens sätt att fungera och affärsmiljön samt upprätthålla stabiliteten inom bank- och finanssektorn.
Vilka är de kommande stegen i denna mycket detaljerade övervakningsprocess? Våra rekommendationer kommer att diskuteras med Eurogruppen och med Ekofin i nästa vecka, och en första rapport bör därefter komma i mitten av mars med en detaljerad tidsplan för genomförandet för att säkra målen för 2010. Därefter bör Grekland varje kvartal, med start i maj, rapportera hur de svarar på rådets beslut och rekommendation. Alla rapporter kommer att vara föremål för en utvärdering av kommissionen. Det är självklart att om det föreligger tecken på att risker håller på att uppstå kan ytterligare åtgärder behöva genomföras. Det är därför avgörande att den grekiska regeringen är redo att anta ytterligare åtgärder om så krävs, vilket de redan indikerat att de kommer att göra.
Sammanfattningsvis kan man konstatera att vi lever i en helt ny situation, men vi hanterar den. Grekland har antagit ett ambitiöst program för att åtgärda sitt underskott och reformera den offentliga administrationen och landets ekonomi. Grekland förtjänar att få stöd i denna svåra uppgift, och det har man från kommissionen. Den integrerade övervakningsmekanismen i kombination med myndigheternas beredvillighet att ta itu med problemen är en garanti för att de finansiella konsolideringsåtgärder och strukturreformer som kommer att återföra Grekland till en hållbar väg kommer att genomföras på ett framgångsrikt sätt. Budgetåtgärder och strukturreformer som genomförs med stränghet och i rätt tid - och det finns såväl finanspolitiska åtgärder som strukturreformer i det program som antagits i Grekland av de grekiska myndigheterna - i kombination med en noggrann övervakning av situationen är nyckeln till att hitta en lämplig lösning på de spänningar som nu råder på våra marknader.
Corien Wortmann-Kool
för PPE-gruppen. - (NL) Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) har tagit initiativet till den här debatten, eftersom problemen i länderna i euroområdet gör att en kraftfull europeisk insats är mycket brådskande. Det är vad vi är oroade över.
Under de senaste åren har medlemsstaterna alltför ofta distanserat sig från stabilitets- och tillväxtpakten. Därför uppmanar jag idag rådet - och då inte bara när det gäller Grekland - att förbinda sig bredare och mer fullständigt för en starkare samordning av penningpolitiken vid det informella toppmötet på torsdag och vid Ekofinmötet i nästa vecka.
Det spanska ordförandeskapet kan också föregå med gott exempel i sitt eget land, eftersom situationen också där är brådskande.
På min grupps vägnar vill jag ge mitt helhjärtade stöd för hur kommissionen hanterar Grekland. Det ska medges att det är flera månader för sent, men det är absolut nödvändigt. Samma sak måste också gälla för andra länder i farozonen. Lösningen ligger inte i att erbjuda mer pengar från EU:s budget, utan i att faktiskt genomföra reformplanerna.
Jag hoppas att ni också arbetar med ett nödsituationsscenario, om ett sådant skulle behövas, och därmed undersöker alla alternativ, vilket inkluderar ett samarbete med Internationella valutafonden. Samtidigt måste vi hålla huvudet kallt, eftersom reaktionerna på finansmarknaderna är starkt överdrivna, med tanke på budgetproblemets omfattning. Detta understryker behovet av att snabbt stärka EU:s reglering av finansmarknaderna.
Udo Bullmann
Fru talman, herr Almunia! Under denna övergångsperiod vill jag inte minst tacka för ert engagemang för det tidigare uppdraget och önska er lycka till i er nya roll. Jag vill också önska er efterträdare Olli Rehn lycka till. Jag tillönskar honom mod och tur inför de viktiga uppgifter han åtar sig.
Det finns tre saker vi kan lära oss av den nuvarande situationen. Det första är vad ordförande José Manuel Barroso har presenterat för oss som att Europa 2020 saknar substans. Det är långt ifrån tillräckligt för att skapa den sammanhållning inom EU som vi snarast behöver för att förhindra att den situation vi nu befinner oss i ska uppstå på nytt i framtiden. Denna strategi behöver substans, och jag hoppas att de planerade milstolparna under de kommande veckorna kommer att erbjuda en möjlighet att förbättra detta. Vi behöver omgående en bättre samordning av den ekonomiska politiken. Det spanska ordförandeskapet gör rätt i att betona detta. Ordförandeskapet bör inte låta sig avskräckas i det här avseendet.
Det andra vi kan lära oss av den rådande situationen är att vissa medlemsstater självfallet är i behov av modernisering och att siffrorna med all säkerhet stämmer i det här avseendet. Det finns dock behov av modernisering i flera länder, inte bara ett. Det finns också länder som måste göra mer, eftersom de kan göra mer. Jag tvivlar inte på att finansminister Giorgos Papakonstantinou i Grekland kommer att göra ett utmärkt jobb, och jag känner inte till några ärliga politiker som skulle ifrågasätta detta. Han förtjänar vårt förtroende, och vi bör ge honom vårt stöd.
Det tredje vi kan lära oss är att EU måste vara garderat. Om marknaderna sätter euron på prov, då måste Europa befinna sig i en position där man kan bemöta detta, och svaret måste kunna vara okonventionellt. Om det förekommer ytterligare spekulation mot enskilda länder måste vi befinna oss i en position där vi kan göra kredit tillgänglig på en nivå under de genomsnittliga villkoren i Europa. Detta måste organiseras. Vi kan hitta stöd för denna typ av agerande i Lissabonfördraget. Jag skulle vilja uppmana rådet och kommissionen: vara beredda på att förhandla.
Guy Verhofstadt
Jag tror att i motsats till företrädarna för Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) är jag egentligen inte någon förespråkare för att kommissionen ska ingripa.
Först och främst tror jag att vi måste vara medvetna om att det vi ser hända i Grekland också är konsekvensen av Lissabonfördragets misslyckande. Länderna har i praktiken växt ifrån varandra under de senaste tio åren. Skillnaden mellan Tyskland och Grekland har inte minskat under det senaste decenniet utan har istället ökat, och detta är konsekvensen av att vi har velat införa en Lissabonstrategi som var alltför svag.
För det andra tror jag att EU:s institutioner - kommissionen och Europeiska centralbanken - har gjort ett taktiskt, strategiskt fel när man inte omedelbart agerat. Man agerade alltför sent. Under sex veckor gjorde europeiska ledare alla sorters uttalanden där man sade att grekiska ledare måste vidta åtgärder, att åtgärderna inte var tillräckligt starka eller till och med att de inte hade något förtroende för de grekiska ledarnas förmåga, och så vidare. Vi har hört allt detta. Jag menar att vi själva har varit delvis ansvariga för reaktionen på finansmarknaderna vad avser Grekland. Hur kan man idag förvänta sig att finansmarknaderna ska ha förtroende för en klubb om medlemmarna i klubben inte längre har förtroende för Grekland och för de åtgärder som Grekland har föreslagit? Jag anser därför att den här inställningen varit felaktig. Om Europeiska centralbanken och kommissionen hade skapat ett paket för Grekland redan från början skulle vi inte ha haft någon besmittelse av euroområdet av det slag som vi för närvarande bevittnar.
Man kan inte heller säga att ingen var medveten om Greklands problem. Man har talat om den grekiska frågan i kommissionens korridorer i tre eller fyra månader och har konstaterat att det förr eller senare kommer att uppstå problem med Grekland. Detta är det enda som förklarar varför det finns en värdering av Grekland, med sitt underskott på 12,7 procent, medan det inte finns någon värdering av Storbritannien, med sitt underskott på 12,9 procent. Därför handlar det här inte längre om de faktiska siffrorna, utan det handlar om finansmarknaderna som ger sig på Grekland på grund av att vi själva inte utstrålar tillräcklig samhörighet, förtroende och solidaritet. Den här situationen hade kunnat undvikas genom ett mycket kraftfullt ingripande av kommissionen och Europeiska centralbanken.
En strategi eller rekommendation till kommissionsledamoten: låt oss lösa detta själva! Jag är helt emot att vi tar in Internationella valutafonden för att lösa problem inom euroområdet. Vi kommer att lösa problemen inom euroområdet själva, och vi behöver därför inte Internationella valutafonden.
Slutligen min sista punkt som handlar mer om Grekland. Den rådande situationen är ett sätt att pröva euroområdets samhörighet och inre enighet.
Pascal Canfin
Fru talman! För gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen vill jag informera det spanska ordförandeskapet om att vi fullt ut stöder dess analys av den politiska viljan att gå vidare mot nya verktyg för styrning och mot en ekonomisk union - och inte enbart en monetär union som Udo Bullmann påpekade. Ni kommer att ha vår politiska grupps fullständiga stöd i det här arbetet.
Om man bortser från Grekland menar jag att det saken handlar om är att vi måste granska alla verktyg för ekonomisk styrning inom euroområdet och framför allt stabilitets- och tillväxtpakten. Mer än hälften av medlemsstaterna i euroområdet uppfyller inte längre villkoren i stabilitets- och tillväxtpakten.
Låt oss inte heller glömma att tills helt nyligen - fram till krisen - uppfyllde Spanien kriterierna i stabilitets- och tillväxtpakten fullt ut, men det förhindrade inte att man två år senare befann sig i en radikalt annorlunda situation, med en arbetslöshet på 20 procent eller att man helt bortsåg från dessa kriterier.
Vad innebär detta? Det innebär att med en stabilitets- och tillväxtpakt som har ett snävt fokus på offentliga finanskriterier, som är absolut nödvändiga men otillräckliga, kontrollerade Spanien tills helt nyligen sin statsskuld och sitt underskott i statsfinanserna, men tillät samtidigt att den privata skuldsättningen sköt i höjden. Den privata skuldsättningen har exploderat, en spekulationsbubbla på fastighetsmarknaden och en recession som är mycket mer omfattande än någon annanstans har uppstått, med resultatet att det krävdes en kraftfull tillförsel av pengar. Detta är ett bevis för att man genom att ha ett snävt perspektiv på stabilitets- och tillväxtpakten och en syn på styrningen i euroområdet som enbart fokuserar på statsskulden misslyckas med att se helhetsbilden, vilket annars skulle gjort det möjligt att förutse nästa kris och förebygga den.
Jag skulle därför vilja veta vilka förslag som såväl det spanska ordförandeskapet som kommissionen har presenterat för att på nytt lyfta fram stabilitets- och tillväxtpakten och framför allt integrera den i ett mer omfattande system.
För det andra säger ni - och ni har rätt - att de offentliga finanserna måste kontrolleras bättre, att en återgång till mer stabila skuldnivåer är nödvändig. Är detta enligt er uppfattning enbart avhängigt en minskning av de offentliga utgifterna, eller är det också avhängigt förmågan att höja vissa skatter? Om så är fallet, vilka handlar det om? Vilken roll kan ett skattesamarbete mellan oss spela för att göra det möjligt för medlemsstaterna att återta ett visst manöverutrymme som gör att de kan hantera sina underskott - inte enbart genom att minska utgifterna, utan också genom att återta ett visst manöverutrymme som gör att de kan öka sina intäkter?
Kay Swinburne
Fru talman! Skillnaderna i statsskulderna har ökat dramatiskt under de senaste månaderna för vissa medlemsstater inom eurosamarbetet, vilket lett till mycket spekulation på marknaderna om konkurser, stödpaket och även vissa medlemsstaters livskraftighet inom eurosamarbetet.
EU kan inte genom ECB pålägga de här medlemsstaterna finanspolitiska kriterier. Effekterna av den här krisen får icke desto mindre återverkningar för EU och ECB när det gäller att hitta en lösning, återvinna det internationella förtroendet för euromodellen och se till att värdepappersmarknaderna för statsskulder inom euroområdet fungerar friktionsfritt i framtiden.
Under de senaste åren har vi ägnat mycket tid och energi åt att undersöka förfarandena, översynen, öppenheten och den effektiva riskhanteringen hos aktörerna på den internationella kapitalmarknaden. De här åtgärderna påverkar andrahandsmarknaden för värdepapper, men jag tror att det finns goda skäl att tillämpa samma principer på den primära marknaden, framför allt i den unika situationen för länder inom euroområdet som utfärdar statsobligationer.
I Storbritannien blev Northern Rock insolvent när man lånade kapital på de korta marknaderna för att finansiera långsiktiga skulder. När marknaden ifrågasatte affärsmodellen och vägrade att låna ut pengar kollapsade också affärsmodellen. Vissa medlemsstater inom euroområdet står nu inför samma problem. Jag föreslår att ECB, även om man inte har någon makt över budgetar eller upplåning av kapital, kan tillåtas ha synpunkter på lånens löptidsprofil om man uppfattar att en medlemsstat är överexponerad mot kortsiktiga marknadsrörelser.
Grekland måste skaffa ett kapital på 31 miljarder euro under de kommande veckorna. Portugal måste förlänga befintliga lån som motsvarar 17 procent av landets BNP samtidigt som Frankrike också måste förlänga befintliga lån som motsvarar 20 procent av landets BNP. Lånens löptidsprofil överlämnas åt medlemsstaterna, men den ackumulerade effekten av att samtidigt gå ut på marknaderna gör att EU blir exponerat i en tid av kris, vilket leder till svårigheter med att låna kapital på marknaderna.
Inom euroområdet skulle kanske ECB kunna ha en översikt över den ackumulerade skulden och ge medlemsstaterna råd om en ansvarstagande förvaltning.
Sammanfattningsvis skulle ett enkelt första steg för EU, och framför allt medlemsstaterna inom euroområdet, vara att ha en hållbar strategi för lånens löptid, då den absoluta skuldsättningen just nu är mindre viktig än hur stor del av skulden som måste förnyas.
Nikolaos Chountis
Fru talman, mina damer och herrar! Den nya kommissionen inleder sitt arbete med en stor lögn: Lissabonfördraget och Lissabonstrategin hjälper inte till att skydda oss från krisen, utan detta är till och med en av de orsaker som drev oss in i den. De har misslyckats kapitalt.
Den globala krisen lyfte fram begränsningarna, de starka sidorna och strukturproblemen med den europeiska globala utvecklingsmodellen. Stabilitetspakten finns inte längre, utan krisen avskaffade den, vilket bevisats av de underskott och den takt med vilken statsskulderna ökar i Tyskland, Spanien, Italien, Portugal, Storbritannien och Grekland.
Krisen rör inte bara Grekland. Den rör hela EU, och den rör genom de beslut som fattats euroområdet. Vänstern varnade för och motsatte sig denna politik. Tyvärr insisterar högern och socialdemokraterna på att använda samma verktyg för att hantera krisen.
Genom Lissabonstrategin har vi monterat ned välfärdsstaten. Vi talar om ett Europa i samarbete, samtidigt som Europeiska centralbanken lånar ut till handelsbanker till en ränta på 1 procent, men låter medlemsstaterna låna från penningmarknaderna till en ränta på 6 procent. EU följer USA när det gäller landets politiska och militära modell. Hur kommer det sig att vi accepterar amerikanska kreditvärderingsföretag, t.ex. Moody och andra, som officiella bedömare av medlemsstaternas ekonomiska politik och låter dem diktera denna politik?
Vi måste därför förändra stabilitetspakten och ersätta den med en utvecklings- och sysselsättningspakt. EU kan inte och får inte konkurrera på global nivå utifrån lönekostnaderna. Slutligen måste vi förhindra att man lyfter fram konkurrenskraft på grundval av försämrade relationer och rättigheter på arbetsmarknaden.
Nikolaos Salavrakos
Fru talman! Tidigare hörde vi den programförklaring som lades fram av ordförande José Manuel Barroso och hans nya grupp av kommissionsledamöter.
Jag fick personligen intrycket av att alla vi ledamöter här sitter i samma båt, men inte i samma armada. Det finns en stor skillnad.
Utifrån ordförande Barrosos programförklaring ser jag därför fram emot att EU:s framtid utformas utifrån starkare band mellan medlemsstaterna, framför allt på en ekonomisk, social och utvecklingsmässig nivå. Jag fruktar dock att det ”lösdrivande” kapitalet, det ”nomadiska” kapitalet som rör sig och flyttas på marknaderna kommer att öka kraftfullt. Genom att lyfta och sedan överge lokala marknader, som en förbipasserande tornado, förstörs realekonomierna, och man skördar vinster utan att göra någon verklig investering. Euron begränsade förstås möjligheterna för det ”lösdrivande” kapitalet att spekulera i valutakurser.
Det är därför orsaken till det angrepp som Grekland drabbats av idag och till att landet behöver särskilt stöd. Med tanke på att EU enligt statistik från 2008 producerar ungefär 38 procent av det globala välståndet menar jag att EU under den nuvarande monetära krisen misslyckades med eller inte ville utöva sin makt att genomföra ekonomiska ingripanden på de globala finansiella marknaderna.
Jag vill förmedla ett budskap till både det här parlamentet och till alla mina kolleger, ett budskap från Schumpeter. Det pågår en kreativ förstörelse som kommer att lämna Europa, den europeiska valutan och Grekland oskadda, men som är absolut nödvändig för att kunna visa både Grekland och de övriga medlemsstaterna att medlemsstaterna är solidariska.
Jean-Marie Le Pen
(FR) Fru talman, mina damer och herrar! Det som händer i Grekland och Portugal idag och i Spanien och Irland imorgon är skandalöst. Samma anglosaxiska institutioner som lydigt såg på när skurkarna emitterade och handlade med giftiga tillgångar och som inte förutsåg vad som skulle hända är nu de som är strängast av alla mot de medlemsstater som skyndade till finanssektorns undsättning, något den inte gjort sig förtjänt av.
Krisen som orsakades av marknadernas och bankernas bristande ansvarstagande och det omfattande stödet är direkt ansvarig för att de offentliga underskotten och statskulderna ökat, något som de här marknaderna idag försöker bestraffa.
Så mycket för den etiska kapitalism som president Nicolas Sarkozy, EU och G20 lanserat. Den enda lärdom bankerna dragit av krisen är att skattebetalarna är en oändlig källa till resurser, vinster och garantier. Ryktet gör gällande att denna panik kan härledas till en enda amerikansk bank, som fick stöd från den amerikanska regeringen, och två hedgefonder, också de baserade i USA, som vill göra vinst på de höga räntor som Grekland ålagts och på marknaden för kreditswappar, dessa försäkringar på statsskulder, som själva är föremål för oberoende spekulation.
Det kommer inte att räcka att reglera hedgefonderna - vilket ni är rädda för att göra - eller derivatmarknaderna, som Michel Barnier föreslår. Det finns ingen poäng i att skapa en europeisk ekonomisk regering. De 27 befinner sig ändå i samma röra, och solidaritet är inget alternativ. Det är kapitalets fria internationella rörelse som måste ifrågasättas. I annat fall kommer det inte att leda till någon återhämtning, utan bara en upprepning av krisen.
Jean-Paul Gauzès
(FR) Fru talman, herr rådsordförande, herr kommissionsledamot! I likhet med Corien Wortmann-Kool före mig kommer jag självfallet att säga att vi godkänner kommissionens inställning till hur den nuvarande situationen i Grekland ska hanteras.
När det gäller det spanska ordförandeskapet är vi glada att notera målet ni ställer upp för er själva om att förbättra samordningen av den ekonomiska politiken. Denna starka politiska vilja måste användas för att genomföra två aktuella och viktiga projekt: struktureringen av en verklig form av ekonomisk övervakning och regleringen av hedgefonder.
Europa får inte vara en fästning, men det får inte heller vara ett såll. På båda dessa områden måste ordförandeskapet verkligen ha manöverutrymme så att man kan förhandla på ett produktivt sätt med parlamentet. Vi förväntar oss att rådet vid sitt nästa möte kommer att skicka ut en stark signal till allmänheten och till marknaden: till allmänheten att återställa förtroendet för euron och till marknaden att visa sin solidaritet med Grekland. Rådet måste ge en stark indikation på att man inte kommer att låta sig skrämmas av försöken från vissa spekulanter, som inte tvekar att spekulera mot de medlemsstater som idag står inför ekonomiska och sociala svårigheter, att destabilisera euron.
Pervenche Berès
(FR) Fru talman, herr López Garrido, kommissionsledamöter! Den här debatten är viktig, inte bara för att euron angrips, utan också för att vi kommer att hålla det första toppmötet under ordförande Herman Van Rompuys ledning på torsdag.
Jag noterar idag att européerna står fast vid och är övertygade om att vi kan låta Internationella valutafonden ingripa i Grekland. Detta är något jag välkomnar, eftersom det i annat fall skulle innebära att vi stänger dörren till något vi efterfrågat under så många år, dvs. ekonomisk styrning av euroområdet.
När vi efterfrågar en ekonomisk styrning av euroområdet innebär det att vi när vi ställs inför volatiliteten på marknaderna måste utrusta oss med verktyg för att reagera på och hålla jämna steg med marknaderna. Idag misslyckas vi helt klart på det området.
Det jag också ser är att situationen inom EU idag är sådan att om man befinner sig utanför euroområdet kan man bli ”hjälpt”, medan allt är mer komplicerat om man befinner sig inom området. Jag kunde aldrig föreställa mig att euroområdet skulle kunna bli en zon där det saknas solidaritet. Själva funktionen hos euroområdet bygger på solidaritetsbegreppet.
Inget av medlemsländerna inom området - oavsett vilken exportstrategi, underskottsnivå, statsskuldsnivå de har - har någon chans att ta sig ut ur krisen om någon av länkarna angrips.
Men vad är det vi ser idag? En mekanism som fungerar så att finansmarknaderna ställer de olika parterna mot varandra, prövar vår förmåga till solidaritet och prövar vår förmåga att hålla liv i själva idén om euroområdet. För euroområdet är tanken att om vi vill ge oss själva manöverutrymme, att se längre än till spekulation som den enda tillgängliga mekanismen, då måste vi utveckla vår egen strategi.
Denna förmåga att i praktiken vara immun mot hur valutamarknaderna fungerade innan euron infördes, med mekanismer för bedömning av statsskulden, har återinförts inom själva euroområdet.
Det är det här vi måste ägna vår uppmärksamhet. Detta går längre än de förslag som lagts fram idag, och det åligger ordförande Van Rompuy att nästa torsdag gå vidare med dessa mycket viktiga projekt.
Peter van Dalen
(NL) Det var först helt nyligen som Grekland avslöjade hur omfattande landets skulder verkligen är. De är mycket större än vad man trott. Budgetunderskottet närmar sig 13 procent. Olyckligtvis har även Spanien, Portugal och Italien stora budgetunderskott.
Europa får inte ta in en trojansk häst. Så skulle dock vara fallet om de här länderna beviljades stöd, vilket vissa vill. Det får inte ske, eftersom vi då skulle belöna dålig politik med en bonus. Stabilitets- och tillväxtpakten anger tydligt hur länder måste agera under en kris, och pakten anger framför allt vad som måste göras innan en kris uppstår, dvs. att i god tid införa en sträng budget- och utgiftspolitik. Nederländerna inledde det här arbetet redan för ett år sedan. Medlemsstaterna i södra Europa har dröjt för länge. Lyckligtvis har de nu börjat - bättre sent än aldrig - arbetet med att få ordning på sina affärer.
Jag följer med stort intresse vilka effekter de åtgärder de vidtar kommer att få. Om aktiemarknaderna och euron faller något under tiden skulle det inte vara någon katastrof för vare sig investerare eller exportföretag - långt ifrån, faktiskt.
Charalampos Angourakis
(EL) Fru talman! Talet om ett spekulativt tryck på euroområdet och talet om risken för att ekonomierna kommer att kollapsa i Grekland och i andra länder i södra Europa på grund av de ekonomiska problemen, de alltför stora skulderna och underskotten utnyttjas fullt ut av EU, de borgerliga regeringarna och andra imperialistiska föreningar som en ursäkt för att påskynda och trappa upp kapitalistiska omstruktureringar och öka graden av exploatering av arbetar- och gräsrotsklasserna.
EU och regeringarna utpressar och terroriserar arbetarna för att få dem att böja sig för marknadsekonomins regler och de europeiska storföretagen i syfte att införa sänkningar av löner och pensioner, flexibla anställningsformer, drastiska nedskärningar av sociala förmåner och en spärreld av hårda skatteåtgärder och att få fattiga småjordbrukare att lämna sin mark.
Det är lögn att påstå att kapitalistkrisen enbart beror på dålig administration och korruption. Skulder och underskott är skapelser av det kapitalistiska systemet, av Maastrichtfördraget och självfallet också av Lissabonstrategin. Det är därför borgerliga regeringar och EU, som bär ansvaret för den situation som uppstått, vädjar till arbetarklassen, till gräsrotsklasserna, att ge efter och ansluta sig till nationella kampanjer. Arbetarna borde dock vända ryggen till detta, eftersom plutokratins intressen inte är desamma som arbetarnas intressen, med tanke på att vi lever i ett kapitalistiskt samhälle.
Arbetarna demonstrerar kraftfullt som svar på det krig som har förklarats, och vi välkomnar det och stöder dem.
Barry Madlener
(NL) Grekland kan till och med hota att förklara sig i konkurs tillsammans med andra länder, tack vare åratal av svag vänsterpolitik som utövats av vänsterpolitiker som suttit vid makten i Europa: Gordon Brown, José Manuel Barroso, Martin Schulz, Daniel Cohn-Bendit, Guy Verhofstadt. Herr Verhofstadt, kan ni också lyssna på vad jag säger? Många miljarder har flödat till svaga medlemsstater, och redan vid Greklands inträde verkade landet manipulera siffrorna, men, nej, det såg ni inte. Europa måste och skulle utvidgas. Tack vare svaga politiker som ni har de här ekonomierna blåsts upp på konstgjord väg, och nu sjunker de ihop.
Vad händer nu? Ni fortsätter som vanligt med er katastrofala politik. Vem knackar på EU:s dörr? Ännu fattigare länder: Albanien, Island, Makedonien, Kroatien, Serbien, Kosovo och till och med Turkiet. Fattiga länder som också är drabbade av en enorm korruption. Sedan har vi Spanien, som trots en hög arbetslöshet har gjort cirka 700 000 illegala invandrare lagliga och som i sin tur tagit hit sina familjer. Arbetslösheten i Spanien ligger idag på 20 procent!
Den här invandringspolitiken måste upphöra.
Anni Podimata
(EL) Fru talman! Det råder inga tvivel om att Grekland, liksom andra länder i euroområdet, har ett enormt offentligt underskott och en enorm statsskuld, och som ni vet och liksom kommissionsledamoten nämnde har den grekiska regeringen redan lagt fram ett fullständigt underbyggt och ambitiöst men samtidigt realistiskt program för att hantera detta.
Det råder inte heller några tvivel om att Grekland, liksom andra länder i euroområdet, har varit och är i centrum för samordnade spekulativa påtryckningar, vars grundläggande syfte är att undergräva euron och den ekonomiska sammanhållningen i euroområdet. Detta är inte ett grekiskt, portugisiskt eller spanskt problem, utan ett europeiskt problem, och vi har en skyldighet att visa på de verkliga orsakerna till denna situation.
Liksom för ett år sedan betonar vi att den globala kreditkrisen hänger samman med den okontrollerade hanteringen av finansmarknaderna, och vi måste vara lika rakt på sak när det gäller att i dag säga att den okontrollerade hanteringen av spekulativt kapital är en grundläggande orsak till den nuvarande situationen inom euroområdet och får negativa konsekvenser för de europeiska skattebetalarnas pengar.
Så vår främsta skyldighet i dag måste vara att försvara euron och euroområdet mot spekulativa påtryckningar, och för det andra måste vi inse att vi inte längre kan vara inställda på ett nära valutamässigt enande, och fram till dess att en verklig ekonomisk konvergens nås mellan staterna i euroområdet kommer såväl de långsammare ekonomierna som euroområdets allmänna trovärdighet och eurons stabilitet att påverkas.
Burkhard Balz
(DE) Fru talman! Det är ovanligt att jag blir förbisedd. Jag inleder dock gärna mitt anförande nu.
Vi vet alla att inte alla medlemsstater i euroområdet har drabbats lika hårt av den finansiella och ekonomiska krisen. Enligt min åsikt måste dock de länder som har drabbats särskilt hårt vidta mer långtgående åtgärder än de som inte drabbats lika hårt.
Eurons stabilitet måste naturligtvis förbli det avgörande och övergripande målet. Det gäller också åtgärderna för att befästa de enskilda medlemsstaternas budgetar inom euroområdet. Dessa åtgärder ligger inte bara i själva ländernas intresse, utan gynnar också de länder som inte har drabbats lika hårt.
Vi måste dock noga överväga vilka åtgärder som är nödvändiga och vilka åtgärder som kanske vore mindre effektiva när det gäller att hjälpa länderna ur denna kris. Även om vi kunde hjälpa länderna med störst ekonomiska problem inom valutaunionen att få pengar på gynnsamma villkor, genom till exempel ett unionslån till flera stater i euroområdet, skulle denna gynnsamma externa kredit knappast kunna lindra de akuta problemen i dessa länder, och den skulle inte heller påverka orsakerna till problemen.
Dessa länder har enligt min åsikt tidigare underlåtit att göra viktiga reformer, vilket de nu får betala för. Problemen är därför till stor del deras eget fel och måste därför i framtiden lösas av de berörda länderna själva. Därför måste vi införa stränga åtstramnings- och reformprogram, liksom kommissionen konstaterat. Det vore enligt min åsikt katastrofalt om skattebetalarna alltid skulle få stå för notan.
Patrick Le Hyaric
(FR) Fru talman, herr kommissionsledamot! Många intressanta saker sägs här, men jag tror att vi måste ha modet att ifrågasätta själva de kriterier som EU i dag bygger på. Det finns till och med en artikel i Lissabonfördraget och Maastrichtfördraget som förbjuder EU att hjälpa Grekland.
Det faktum att spekulationen har fått fria tyglar, vilket har skett genom att man tillåtit en fullständig fri rörlighet för kapital och att man förespråkar skattekonkurrens, vilket leder till nolltaxering av kapital och företag, innebär att de nationella budgetarna gradvis förbrukas och att medborgarna nu, enligt förslag som det som tidigare lades fram av Joaquín Almunia, förväntas bära skulden genom sänkta löner, uppskjuten pensionsålder och ödelagda sociala trygghetssystem.
Vartenda ett av dessa kriterier måste därför ändras, tillväxt- och stabilitetspakten måste ersättas med en mänsklig utvecklingspakt för arbete, sysselsättning och utbildning, och ett beslut måste fattas om att ändra Europeiska centralbankens roll och uppgifter, så att euron blir en enande gemensam valuta och inte en spekulationsvaluta, liksom den är i dag. Ett beslut måste fattas om att införa nya initiativ mot skatte- och kapitalflykt och om att avskaffa skatteparadis, liksom har utlovats. Till sist måste man visa mod och beskatta spekulativa kapitalförflyttningar.
Andrew Henry William Brons
(EN) Fru talman! Det finns ett naturligt samband mellan det aktuella tillståndet för en stats ekonomi och värdet hos dess valuta. Allteftersom ekonomin växer borde även värdet hos dess valuta öka, så att ekonomin kan dra nytta av billiga varor och tjänster som man väljer att importera. När en ekonomi stagnerar eller till och med avtar kommer likaså värdet för dess valuta att minska, vilket leder till en exportboom och till en återhämtning av ekonomin, naturligtvis under förutsättning att dess tillverknings- och tjänsteindustrier inte har ödelagts av globaliseringen.
Valutan i en nation som är fången i eurons tvångströja kan dock inte anpassas till behoven hos landets ekonomi och folk. Detta lamslog Storbritannien mellan 1990 och 1992, när vi deltog i växelkursmekanismen. Nu lamslås Grekland och andra stater som är beroende av euron.
Detta bör vara en varning för alla länder utanför euroområdet. Anslut er på egen risk. På kort sikt kommer ni att få se att behoven för er ekonomi ignoreras. När ni beslutar er för att gå ur valutasamarbetet kommer ni att ha en skuld till euroområdet som har drivits upp genom er egen devalverade valuta.
José Manuel García-Margallo y Marfil
(ES) Fru talman! Vi har för första gången i eurons historia samlats för att tala om den finansiella situationen i en handfull länder. Jag betonar ordet ”länder”, eftersom det spanska ordförandeskapet lät som om det talade om yttre rymden, och kommissionsledamot Joaquín Almunia nämnde bara Grekland. Jag vill veta om kommissionsledamoten i sitt avslutningsanförande kommer att vidhålla att problemen i Spanien och Portugal liknar problemen i Grekland, och om så är fallet, vad han ska göra åt det.
Vi är dock här för att tala om dessa finansiella situationer, eftersom finanserna i ett fåtal länder kan ödelägga trovärdigheten för valutan för alla och öppna för ett Europa i två hastigheter. Klyftan skulle kunna öka när den exitstrategi som det spanska ordförandeskapet hänvisade till tillämpas, eftersom vi skulle kunna upptäcka att de minst utvecklade länderna måste ta itu med valutaproblem och strängare valutaåtgärder och framför allt tvingas använda mycket mer pengar för att betala av skulder och använda mycket mindre pengar för att skapa sysselsättning. Tro mig, utan en hållbar ekonomi kommer det att vara omöjligt att balansera finanserna. Utan sysselsättning kommer skatteintäkterna att fortsätta att minska, och utbetalningarna av arbetslöshetsersättning kommer att fortsätta att öka.
Vi står inför en förtroendekris, och i en förtroendekris måste vi börja med att säga sanningen. Vi måste tala om hur vi hamnade här. Vad gör de drabbade länderna för att ta sig ur skuldsitsen? Är stabilitetspakterna trovärdiga eller inte? Framför allt måste vi få veta vad dessa länder gör för att ordna upp sina ekonomier, för liksom jag sagt förut kan vi utan en hållbar utveckling inte få en hållbar ekonomi eller hållbara finanser.
Elisa Ferreira
(PT) Fru talman, herr kommissionsledamot! I en valutaunion bör man inte angripa Grekland, Spanien, Irland eller Portugal, utan snarare unionen och euron, som gör sitt bästa för att utnyttja alla tecken på svaghet eller alla luckor som uppkommer inom det fasta blocket i sin helhet. I detta sammanhang måste jag informera er, herr kommissionsledamot, om att era uttalanden var olämpliga och skadliga, men eftersom de kommer från någon med er erfarenhet och bakgrund kan jag bara förmoda att de är ett uttryck för envisheten och bristen på handling hos kommissionen, där ni ingår, eftersom valutaunionen är mycket mer än en gemensam valuta, en stabilitetspakt eller en enda centralbank, liksom ni väl vet.
För att valutaunionen ska vara hållbar på lång sikt kan den inte begränsas till åtgärder på kort sikt, till nominella indikatorer, den kan inte utelämna realekonomin, ekonomisk tillväxt eller sysselsättning, och den kan inte ignorera de betydande interna skillnader av regional och social karaktär som uppstår i och med valutaunionen, vilka kommissionen noga noterade i sitt arbete ”Framsteg och utmaningar efter 10 år av den ekonomiska och monetära unionen” (EMU@10).
Därför har varje medlemsland sina skyldigheter. Den som tror att valutaunionen är ett projekt som nu är fullbordat gör dock ett oförlåtligt misstag. Vi måste sluta prata och börja handla. Lissabonstrategin fungerade inte, eftersom den saknade såväl medel som instrument. Om vi i dag vill att valutaunionen ska bestå och vara stabil måste termer som ”solidaritet” och ”ekonomisk politisk samordning” ersättas med konkreta verktyg och instrument som hittills har saknats.
Kommissionen har precis tillsatts för att inte fortsätta med vad den gjort tidigare, utan för att dra lärdomar och inleda en ny fas. Det är vad jag förväntar mig och utgår från att den ska göra.
Ilda Figueiredo
(PT) Fru talman! I den här debatten var det grundläggande att se till att Europeiska unionen bryter med sin monetaristiska politik och med stabilitetspaktens blinda kriterier. Det var grundläggande att stödja sociala framsteg för att prioritera en lösning av problemen med arbetslöshet och fattigdom, för att stödja produktion och skapande av arbetstillfällen med rättigheter, för att garantera en ekonomisk och social sammanhållning, för att tillämpa budgetstödjande åtgärder för de länder som drabbats värst, i synnerhet genom att avsätta medel som de nationella regeringarna inte skulle vara tvungna att matcha. Inget av detta sades tyvärr här.
Kommissionsledamot Joaquín Almunia insisterade på samma politik och på samma nyliberala recept, och försökte lägga ansvaret på samma människor som alltid får ta konsekvenserna av EU:s dåliga politik, däribland, herr kommissionsledamot, ert eget ansvar för era dystra och beklagliga uttalanden om Grekland, Spanien och Portugal, som i fallet med mitt eget land Portugal till exempel ledde till inledandet av en spekulationsattack. Spekulanterna gynnades verkligen av era uttalanden. Mitt eget land och andra förlorade dock på dessa uttalanden och på den politik som för närvarande förs. Därför talar vi om för er att det är dags att byta politik.
Othmar Karas
(DE) Fru talman, kommissionsledamöter! Euron är vårt skydd och har visat sig vara en stabiliserande kraft. Det visar också att Maastrichtkriterierna och stabilitets- och tillväxtpakten måste utgöra den väsentliga grunden för underskottsstrategin och exitstrategin. De får dock inte vara den enda grunden för dessa strategier. Båda strategierna måste stödjas genom en hållbar tillväxt- och sysselsättningspolitik. Vi måste kombinera Europa 2020-strategin med de övriga strategierna. Vi behöver en innovationsöverenskommelse, en investeringsöverenskommelse och en samordningsöverenskommelse inom Europeiska unionen som omfattar alla medlemsstater.
Jag förespråkar därför att finansministrarna ska genomföra den trepunktsplan som Joaquín Almunia föreslog den 22 december 2004 om att stärka Eurostat snarast möjligt. Dessa förnuftiga och nödvändiga åtgärder har hindrats i fem år. Vi måste höja Eurostats status och se över medlemsstaternas statistik och samordna ECB:s och EU:s statistik. Vi behöver en ingående balans för Europeiska kommissionen, vi måste se över medlemsstaternas finanser på grundval av gemensamma kriterier som fastställs av kommissionen och vi behöver en styrkommitté för kommissionen, Eurostat, ECB, EIB och medlemsstaterna för att skapa nationella handlingsplaner.
Ansvar, uppriktighet och öppenhet krävs - och medlemsstaterna och finansministrarna får inte leka kurragömma eller katt och råtta.
Antolín Sánchez Presedo
(ES) Herr talman! Den ekonomiska krisen har gjort det möjligt för oss att uppskatta värdet hos euron och hos den ekonomiska samordningen.
Det är nu obestridligt att den roll som euroområdet och Europeiska centralbanken har spelat för att skapa stabilitet och för att bemöta kreditkrisen, tillsammans med de gemensamma ansträngningarna på EU-nivå och internationellt, i vilka ni spelat en viktig ledande roll, herr Almunia, väsentligt har bidragit till att förhindra de allvarligaste och till och med de mest katastrofala effekterna av krisen.
Krisen har orsakat en stor ekonomisk nedgång, enorma förluster av arbetstillfällen och en avsevärd försämring av de offentliga finanserna. Även om det tycks finnas tecken på en spirande återhämtning visar prognoserna för det här året på en minskad sysselsättning och en ökad statsskuld inom EU.
Krisen har också lyft fram de olikartade situationerna i och skillnaderna mellan de olika medlemsstaterna. Spänningar har uppkommit, som - låt oss inte vara naiva - inte alltid hänger samman med ekonomiska principer eller ekonomisk potential. Vi måste se till att dessa spänningar inte får oss att glömma vårt stora ekonomiska ömsesidiga beroende och våra viktiga åtaganden.
Europeiska unionen står inför de största utmaningarna sedan dess inrättande. Någon beskrev den internationella återhämtningen med bokstäverna LUV: L för Europa, U för USA och V för tillväxtekonomierna.
Europa får inte komma på efterkälken. Det är dags för reformer, fantasi och integration. Den fundamentala prioriteringen borde vara att öka tillväxtpotentialen för vår ekonomi.
Alfredo Pallone
(IT) Fru talman, mina damer och herrar! Bristerna och den aktuella krisen i vissa länder i euroområdet är inte bara ett resultat av problemen i Grekland, Portugal och Spanien, utan också inom själva unionen.
Detta problem rör inte bara ekonomiska resurser, utan är också ett politiskt problem. Innan EU tar hand om de sjuka länderna måste unionen ta hand om sig själv, eftersom det verkliga problemet bakom krisen också är unionens brister. Gemensamma och effektiva regler och instrument krävs.
Vi måste till att börja med påskynda en tillsynsreform och skapa ett system som faktiskt fungerar och som inte bara efterliknar de befintliga myndigheterna, som har visat sig ineffektiva när det har gällt att förutse och hantera de aktuella kriserna och att ta sig förbi det byråkratiska resonemanget, som hittills har anpassats för att hantera systemkriser.
För det andra måste vi därför samordna och harmonisera skattepolitiken, även om det innebär att vi tvingas lämna de mer motsträviga länderna på efterkälken. Vissa hävdar att åtgärder krävs från Internationella valutafondens sida, men bortser från det katastrofala budskap som detta skulle sända till finansmarknaderna när det gäller den riktning euroområdet skulle utvecklas i. När det gäller den aktuella krissituationen i flera euroländer har EU en politisk, social och moralisk plikt att agera.
George Sabin Cutaş
(RO) Vissa länder i euroområdet har för närvarande allvarliga finansiella problem, som visar sig genom omfattningen för statsskulderna och budgetunderskotten, vilka är mycket högre än den tröskel som tillåts enligt stabilitets- och tillväxtpakten. Den huvudsakliga logiken bakom stabilitets- och tillväxtpakten var att undvika extra åtgärder genom att införa begränsningar för statsskulden. Härigenom beaktades dock inte behovet av att öka statsskulden när den finansiella situationen förvärras på makroekonomisk nivå, och det påverkas dessutom av den exponentiella ökningen av privata skulder.
Den snabba nedgången för finanserna i vissa medlemsstater utgör ett hot mot såväl eurons stabilitet som sammanhållningen på EU-nivå. För att undvika sådana konsekvenser måste medlemsstaterna visa varandra solidaritet genom att anta gemensamma åtgärder med ömsesidigt stöd för länder med problem. Det finns också ett behov av att lätta på kriterierna för stabilitets- och tillväxtpakten, vilket är en möjlighet som föreskrivs i en förklaring som bifogats slutakten för Lissabonfördraget.
Det är därför fortfarande vårt ansvar att visa upp en enad politisk vilja och att genomföra reformen av pakten, som nu har blivit en nödvändighet.
Theodoros Skylakakis
(EL) Fru talman! Flera ledamöter har talat om att Grekland behöver hjälp. Det är fel budskap. Fruktlösa debatter om bistånd hjälper inte. Grekland har uppenbarligen enorma finansiella problem, men landet kan hantera dem. Det finns nu ett brett samförstånd om detta, både hos de politiska krafterna och framför allt hos det grekiska folket.
Jag hörde också att det huvudsakliga problemet för euron är spekulationen. När euron stärktes, vad var spekulanterna då? Eurofilantroper? Vi måste undersöka vad vi gör fel.
Den grekiska statistiken diskuteras också. Låt oss dock inte glömma att statistiken också var europeisk. Visste inte Eurostat, Europeiska kommissionen och Ekofin att den grekiska skulden inte kunde bli större utan ett motsvarande underskott? Minskade skulden, och inte bara den grekiska skulden, någonsin konsekvent till 60 procent? Det grundläggande problemet inom euroområdet är enligt min åsikt att dess regler främst har tillämpats på grundval av politiska kriterier och att de som utför kontroller och kontrolleras är desamma.
Ett andra problem som det talas alltför lite om är den övergripande förlusten av konkurrenskraft och den allt större konkurrensklyftan mellan nord och syd. Det finns inget euroområde, och det finns inget valutaområde med en allt större konkurrensklyfta mellan dess medlemmar. Det är en ödesdiger långsiktig risk för sammanhållningen på euroområdet och en fråga som vi verkligen måste ägna oss åt.
Robert Goebbels
(FR) Fru talman! I och med detta totala angrepp av ett fåtal internationella banker på euron konfronteras världen återigen med marknadernas dumhet och girighet.
Det är sant att de engelsktalande länderna aldrig har varit för euron. Euron har dock blivit den mest stabila valutan i världen. Dollarn och euron utgör faktiskt ett duopol. Ett duopol kommer alltid att vara instabilt. Det kommer alltid att ske förändringar mellan de båda valutorna. Men om marknaderna har något förnuft borde de se att underskotten i euroområdet i sin helhet är mycket lägre än underskotten i USA eller Japan.
Det stämmer visserligen att den nya grekiska regeringen har ärvt en föga avundsvärd budgetsituation, men det är uppenbart att även om Grekland skulle bli bankrutt, vilket är helt omöjligt, skulle det inte få euroområdet att upphöra. Den amerikanska regeringen har just lagt fram en budget med ett underskott på 1 600 miljarder amerikanska dollar. För att täcka detta underskott måste den amerikanska regeringen varje dag låna över 5 miljarder amerikanska dollar. Greklands ytterligare årliga skuld motsvarar mindre än en vecka av USA:s ytterligare skuld. Vilket land utsätter världens finansiella stabilitet för fara? Grekland eller USA?
När nu Europa konfronteras med spekulanternas dumhet måste det införas större öppenhet och mer praktisk reglering på marknaderna, som verkligen är alltför giriga.
Diogo Feio
(PT) Fru talman! I en debatt om den ekonomiska situationen i vissa medlemsländer i euroområdet är lösningen tydlig: vi behöver mer ekonomisk och monetär union, vi behöver ökad konkurrens och vi behöver mer solidaritet. Jag talar till er, herr kommissionsledamot, eftersom jag som portugis mycket väl känner till svårigheterna med att se statsskulden öka och med att underskottet blir svårt att kontrollera eller att de offentliga utgifterna blir orimligt höga. Vad dessa länder behöver är solidaritet och rätt signaler. De signaler som sändes genom kommissionsledamot Joaquín Almunias uttalanden nyligen var tyvärr inte bra, eftersom han jämförde den portugisiska och den spanska situationen med den grekiska. Dessa uttalanden var olyckliga och oförnuftiga och fick omedelbar verkan på marknaden. Börserna i Lissabon och Madrid sjönk kraftigt. Saker och ting borde inte göras svårare än de redan är.
Politisk ledning är oerhört viktigt. Vad jag vet är att lärdomar måste dras av detta inför framtiden, för på så vis kan vi få en bättre ekonomisk union som bättre kan stödja Europa för att skapa solidaritet och en förståelse för att situationerna i de olika medlemsstaterna skiljer sig åt helt och hållet och inte är jämförbara. Om vi kan komma ihåg detta kommer euroområdets framtid säkerligen att bli ljusare.
Frank Engel
(FR) Fru talman! Följande iakttagelse måste göras: Ekonomiska och monetära unionen är verkligen monetär, men knappast ekonomisk. EU:s monetära angelägenheter står i konflikt med medlemsstaternas ekonomiska och budgetmässiga suveränitet.
Vid denna tidpunkt skulle spekulativa attacker på euron kunna få katastrofala konsekvenser. Grekland, Portugal, Irland och Spanien har drabbats hårdast. Men förutom dessa länder är hela euroområdet i farozonen.
För att undvika de värsta effekterna måste man inom EU omgående införa ett slags gemensam styrning av den ekonomiska politiken och budgetpolitiken. Det är trots allt det som en ekonomisk union handlar om. Endast på det sättet kommer vi tillsammans att ha en realistisk chans att befästa de offentliga finanserna i euroområdet och därutöver.
Med de nuvarande instrumenten och genom att hålla fast vid medlemsstaternas budgetmässiga suveränitet är jag rädd att detta befästande är en önskedröm, med alla konsekvenser som det innebär.
Edward Scicluna
(EN) Fru talman! Vi måste identifiera bristerna i euroområdet och vidta kraftåtgärder för att hantera dem, för alternativen är alltför dystra att överväga. En påtaglig svaghet är bristen på en stark centraliserad övervakningsfunktion för hela euroområdets ekonomi.
Särskild uppmärksamhet måste till att börja med ägnas åt upphörandet av kontantmetoden i alla EU-medlemsstater och åt deras finanser. För det andra måste de offentliga finanserna och rapporteringen granskas i enlighet med EU-godkända standarder. För det tredje måste de ekonomiska prognoser som gett upphov till onödiga och vilseledande offentliga finansiella prognoser kontrolleras. För det fjärde måste resultaten av EU:s stresstest offentliggöras regelbundet. Slutligen anser jag att vi borde avskräcka euroområdets medlemmar från att ta en enkel utväg genom finansieringsteknisk verksamhet och skattemässiga specialåtgärder, vilket försenar de verkliga justeringar som vi alla vet måste göras genom trovärdiga och hållbara utgiftsprogram.
Olle Schmidt
Fru talman! Det som händer i Grekland angår inte bara dem som är med i euroområdet, utan det berör hela EU. Det är därför viktigt att denna svåra situation hanteras på ett ansvarsfullt sätt av EU. Grekland måste göra sin del, leva upp till sina löften och reformera sin politik. För mig som ivrigt arbetar för att Sverige ska bli medlem i eurosamarbetet så fort som möjligt är det av yttersta vikt att vi inom EU reder ut denna svåra situation. Sägas ska ju att euron varit oerhört lyckosam under den värsta finanskrisen. Vem kan säga att 16 valutor skulle ha varit bättre än en stark valuta? Ingen!
Grekland smet in bakvägen i eurosamarbetet, vilket nu visar hur viktigt det är att reglerna för inträde är tuffa men rättvisa. Ordning och reda i ekonomin är en förutsättning för tillväxt och välfärd, också för dem som är utanför euron, och givetvis lika mycket för dem som är med i euroområdet. De som talar om spekulation bör tänka på att det är ordning och reda i ekonomin i de offentliga finanserna som är grunden för detta.
Michail Tremopoulos
(EL) Fru talman! För Grekland, som det talas en hel del om, är problemet inte bara ett problem med offentliga finanser. Det handlar om en fullständig kollaps av den modell som har tillämpats under de senaste femton åren och enligt vilken Grekland skulle bygga på en konstant ökning och utvidgning av den privata konsumtionen.
Dessutom har man i åratal hävdat att utgifter för vapen är utgifter för utveckling. Stockholms internationella fredsforskningsinstitut (SIPRI) rapporterar att Grekland slösar bort 3,3 procent av sin BNP. Detta är den näst högsta procentandelen inom Nato efter USA. Grekland är den femte största vapenimportören i världen i absoluta termer, och står för 4 procent av den globala handeln. Minskade försvarsutgifter har naturligtvis planerats i 2010 års budget. Ministeriet för nationellt försvar har en budget på 6 miljarder euro, vilket är en minskning med 6,63 procent.
Jag önskar att vi fick se en förändring i den vapendiplomati som har lett fram till denna återvändsgränd. Grekland har inga kolonier att utnyttja, men det är uthålligt. Vi måste också aktivera den europeiska solidariteten och främja internationella initiativ för en global miljövänlig ny giv.
John Bufton
(EN) Fru talman! Hur ser eurons framtid ut med tanke på problemen i Grekland och för den delen Spanien, Italien, Portugal och Irland? Det måste vara till någon tröst för Storbritannien att vi aldrig anslöt oss till euron. Det verkar som om löftena om styrka genom solidaritet inte kunde vara längre från sanningen.
Problemet för de 16 länderna i euroområdet är vem som styr över pengarna. Med begränsad skattesamordning och utan ett finansministerium är medlemskap i euroområdet inte på något sätt ett universalmedel för god ekonomisk hälsa. Det visar sig att när allt går snett vill ingen lösa ut dig. De passar i stället på att ta större kontroll medan du är nere på knäna. Vi måste vänta och se hur Grekland kommer att reagera på att bli ett ekonomiskt EU-protektorat och om detta kommer att medföra civil oro. Är detta verkligen den europeiska drömmen? Vilket land står näst på tur, Spanien, Portugal, Italien eller Irland? Medlemsstaterna, och särskilt staterna i euroområdet, borde noga tänka igenom den aktuella situationen innan de ägnar sin uppmärksamhet åt samtal om den ekonomiska politiken efter 2020, då det kanske inte ens kommer att finnas en euro att skydda.
José Manuel Barroso talade i morse om den europeiska drömmen: för det grekiska folket har denna dröm blivit en europeisk mardröm.
Andreas Mölzer
(DE) Fru talman! Liksom vi vet har Europeiska kommissionen placerat Grekland under tillsyn på grund av dess skyhöga budgetunderskott. Detta enorma intrång i den nationella suveräniteten kan egentligen endast berättigas genom det faktum att vi också måste rädda den gemensamma valutan och undvika att riskera att skada de andra deltagande länderna. Den grundsten som är den väsentliga förutsättningen för införandet av euron, nämligen stabilitetspakten, finns dock tydligen endast på papper. Många medlemsstater och rådet har lagt mindre kraft under senare år på budgetdisciplin än på att urvattna denna viktiga överenskommelse. Kommissionen har lutat sig tillbaka och bevittnat denna utveckling med halvhjärtade förfaranden mot länder som gjort sig skyldiga till underskott.
Vi måste därför trycka på för att medlemsstaternas ökande nettoskuldsättning drastiskt ska minskas om vi inte allvarligt vill riskera vår valuta och vårt ekonomiska område. Därför behövs absolut avgörande och kraftfulla åtgärder.
Elena Băsescu
(RO) Jag anser att alla medlemsstater måste vara beredda att ansluta sig till euroområdet för att undvika oerhört allvarliga negativa effekter på den nationella ekonomin. Den ekonomiska instabiliteten i vissa länder i euroområdet måste kontrolleras för att förhindra att den får konsekvenser för hela EU. Greklands, Spaniens och Portugals ekonomier uppvisade stora budgetunderskott under 2009, inte bara på grund av den globala ekonomiska krisen, utan också på grund av att deras egna nationella regeringar vidtagit otillräckliga åtgärder.
Rumänien kommer att lägga fram en konvergensplan för euroområdet i slutet av februari, i enlighet med förhandlingarna med IMF och Europeiska kommissionen. Mitt land har föreslagit att det ska gå med i växelkursmekanismen under 2012, vilket faktiskt är den fas som föregår anslutningen till euroområdet. Det innebär att vårt budgetunderskott måste sjunka under 3 procent.
Stavros Lambrinidis
(EL) Fru talman, herr kommissionsledamot! Tack för era vänliga ord om den grekiska regeringens åtgärder. Regeringen har verkligen vidtagit stränga åtgärder, och Europeiska kommissionen har verkligen ratificerat regeringens program och ett mycket strängt program har verkligen ratificerats för att övervaka tillämpningen av åtgärderna, som regeringen tagit initiativ till och vill ha.
Och ändå förvärrades situationen. Problemet är inte att marknaderna var reserverade som ni sade. Problemet är att marknaderna spekulerade och det godtyckligt. Just de människor som orsakade krisen tjänar nu pengar på den ödeläggelse som de orsakat. Och Europeiska kommissionen då?
Jag vill ställa följande fråga: för det första, kommer ni att vidta åtgärder nu, inte bara för att genomföra en sträng övervakning av staterna, utan också för att genomföra en sträng övervakning av marknaderna, och i så fall, vilka åtgärder?
För det andra: det är oacceptabelt att diskussionen om Internationella valutafonden inom euroområdet har dragit ut på tiden i så många månader. Internationella valutafonden gör dock en sak: den inför stränga åtgärder och lånar sedan ut billigt, vilket inte lämnar något utrymme för spekulation. Avser ni att vidta åtgärder för att ge finansiellt stöd till de länder som tillämpar sådana stränga offentliga finansprogram?
Czesław Adam Siekierski
(PL) Den situation som har uppstått i vissa länder inom euroområdet kräver allvarlig reflexion. Att söka dess orsaker i den ekonomiska krisen är bara delvis berättigat. Många av orsakerna ligger på annat håll. För det första ignorerades de stora skillnaderna i nivån för den ekonomiska utvecklingen i olika länder inom euroområdet. För det andra upprätthölls inte disciplinen för stabilitets- och tillväxtpakten. Budgetdisciplinen bevarades inte på ett ansvarsfullt sätt, vilket ledde till en stor ökning av underskottet inom de offentliga finanserna. För det tredje övervakades inte banker och andra finansiella institutioner på lämpligt sätt - och det gäller inte bara dessa länder. Hur kan vi komma till rätta med detta? I enlighet med solidaritetsprincipen måste det återhämtningsprogram som utarbetats av de enskilda länderna få stöd av Europeiska unionen, vilket ger Europeiska kommissionen och Europeiska centralbanken rätt att övervaka genomförandet av programmet. Det är nämligen också oacceptabelt att kostnaderna för krisen främst ska bäras av de fattigaste, vilket de grekiska jordbrukarnas protester var ett uttryck för.
Georgios Papanikolaou
(EL) Fru talman! Ungefär tio år efter inrättandet av euroområdet är det tydligt att det finns en europeisk union, men tyvärr är vi fortfarande mycket långt ifrån en ekonomisk union. Vi ser att angreppet på euron via de svagaste nationella ekonomierna antar epidemiska proportioner, och Europa är när allt kommer omkring en åskådare, inte så mycket för att det överraskades, utan snarare för att det inte har de finansiella verktyg som behövs för att ingripa.
Ingen institution, med undantag för konkurrenskommittén, kan samordna de nationella ekonomiernas ingrepp och åtgärder under ekonomiska nedgångar. Det finns tyvärr ingen enhällighet eller gemensam beslutsamhet bland medlemsstaterna, även om vi har en gemensam valuta.
Jag tror att dagens test inte är utmärkande för något enskilt land. Det är ett test av själva euron. Jag skulle vilja tro att när vi beslutade att införa en gemensam valuta hade vi redan beslutat att vi nu borde uppträda samstämmigt och uppvisa en enad front.
Mairead McGuinness
(EN) Fru talman! Tack för att ni tillåtit så många anföranden på en minut i denna fråga. Jag förmodar att den nya kommissionen gläder sig över att ha tillträtt, men den kommer att behöva göra en rivstart på grund av de problem som vi diskuterar här.
Det finns de som frossar i problemen inom euroområdet, men jag tror att merparten av oss vill se en lösning. Om tio år tror jag inte att vi borde kasta ut barnet med badvattnet. Samtidigt är det mycket tydligt när man lyssnar på denna debatt att det finns allvarliga problem i vissa medlemsstater, och allvarsgraden varierar hos de problemdrabbade länderna, och dit hör Irland. Men reglerna har enligt min åsikt inte varit effektiva. Vi måste förebygga snarare än reagera: när en kris har uppstått är det för sent. Vi måste ligga steget före marknaderna. Man kan inte stå emot marknaderna som vissa har påstått, så vi måste genomföra en sträng och lämplig övervakning och granskning och sedan vidta omedelbara åtgärder. Lycka till.
Hans-Peter Martin
(DE) Fru talman! Trots all kritik som människor som jag har framfört om särskilt beklagliga tillstånd för Europeiska unionen har vi alltid verkligen förespråkat införandet av euron. När jag var korrespondent för tidskriften Der Spiegel såg jag att spekulation skedde mot vissa valutor, och euron har skyddat oss mot det.
Men vad vi nu bevittnar är en enorm förlust av förtroendet hos spararna och i synnerhet hos medborgarna i de länder där budgetkriterierna i viss mån har uppfyllts. Min fråga till er, herr kommissionsledamot, är följande: har det inte blivit fullständigt tydligt för er under de senaste åren att Grekland för oss bakom ljuset? Det har florerat många rykten om detta. Men vi visste att Grekland faktiskt inte fullt ut uppfyllde kriterierna från början. Varför har detta inte övervakats noggrannare? Hur avser ni att hantera en så komplicerad fråga i framtiden? Jag frågar detta särskilt med mitt eget land Österrike i åtanke, där liknande rykten för närvarande florerar på samma sätt som om Grekland för ett antal år sedan.
Arturs Krišjānis Kariņš
(LV) Fru talman! Spekulationsattackerna på Grekland, Spanien eller Portugal är inte orsaken till problemet, utan dess konsekvens. Vi vet alltför väl att ingen familj under lång tid har råd att spendera mer pengar än man tjänar. Resultatet är konkurs. Detsamma gäller regeringar. Ingen regering har under lång tid råd att spendera mer pengar än den får in i skatteintäkter. Resultatet är antingen konkurs för regeringen, eller liksom vi för närvarande erfar, spekulationsattacker på valutan. Vad dessa länder måste göra är vad Lettland har gjort, som drabbades av krisen för så länge som ett år sedan, nästan ett och ett halvt år sedan faktiskt. Det handlar om att minska sina statliga utgifter drastiskt genom så kallad intern devalvering. Den grekiska regeringen borde ta emot den lettiska regeringens råd om hur sådana beslut kan fattas. De måste fattas, och de har redan fattats tidigare i Europa. Tack.
Diego López Garrido
Fru talman! Jag anser att en mycket bred debatt har förts med stor medvetenhet om och omsorg om den ekonomiska situationen. Det har också varit en mycket konstruktiv debatt, med en rad punkter som vi kan enas om när det gäller hur situationen ska bedömas.
Till att börja med anser jag att det har funnits ett allmänt förtroende för euroområdet under debatten. Euroområdet kommer tveklöst att gå starkare ur dessa plötsliga rörelser på marknaderna, som inte kan förklaras genom situationen för realekonomin. Liksom framhölls av Othmar Karas, Antolín Sánchez Presedo och Robert Goebbels, som talade om vad som menas med det som någon beskrev som euroområdets skyddshölje, är vi övertygade om att om inte euroområdet hade funnits skulle krisen ha drabbat de europeiska länderna ännu hårdare.
Dessutom anser vi inte att stabilitets- och tillväxtpakten befinner sig i en kris. Beviset för det är det detaljerade förfarande som kommissionsledamot Joaquín Almunia nämnde för övervakningen av det program som den grekiska regeringen infört.
Problemen på euroområdet kommer att lösas inom euroområdet, vars mekanismer är avsedda för detta i en situation där Europa, liksom jag sade i mitt tidigare anförande, uppenbarligen tar sig ur den ekonomiska nedgången och ur den allvarligaste kris som vi upplevt på nästan hundra år. Europa tar sig ur krisen på relativt kort tid, vilket visar på EU:s ekonomiska styrka och också visar att regeringarna agerade omedelbart när något hände som kunde få det internationella finansiella systemet att kollapsa. Detta omedelbara ingripande måste naturligtvis leda till underskott. 21 EU-länder har för närvarande befunnit sig i denna situation, vilket är den logiska konsekvensen av det nödvändiga ingripandet, eftersom det inom Europa, liksom jag sade tidigare, bland annat finns sociala trygghetssystem som innebär att de mest utsatta människorna måste få hjälp genom statskassan.
Pascal Canfin frågade mig om det spanska ordförandeskapets förslag i detta avseende. Regeringarna har gjort kortsiktiga insatser, liksom jag nämnt. En strategi för att komma ur denna situation håller på att utarbetas, men för att vi ska ta oss ur krisen på medellång sikt föreslår rådets spanska ordförandeskap naturligtvis en ekonomisk union. Det spanska ordförandeskapet föreslår att vi inte bara borde ha en valutaunion, utan att även en ekonomisk union borde ha en viktig plats inom EU, vilket dessutom är vad som anges i Lissabonfördraget.
I artikel 5 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt anges detta mycket tydligt: ”Medlemsstaterna ska samordna sin ekonomiska politik.” ”Unionen ska vidta åtgärder för att säkerställa samordningen av medlemsstaternas sysselsättningspolitik.” ”Unionen får ta initiativ för att säkerställa samordningen av medlemsstaternas socialpolitik.”
Detta anges i Lissabonfördraget, och jag instämmer därför verkligen i att vi borde gå mot en harmonisering. Corien Wortmann-Kool, Diogo Feio och Georgios Papanikolaou tog upp detta i sina anföranden. Udo Bullmann nämnde behovet av sociopolitisk samordning, liksom Anni Podimata. Dessutom har vi ståndpunkten som framfördes av Pascal Canfin för gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen, och av Alfredo Pallone och Jean-Paul Gauzès, som talade om behovet av att reglera finansmarknaderna. Guy Verhofstadt talade om behovet av en intern sammanhållning inom unionen. Allt detta är vad vi skulle kunna kalla en ekonomisk union, och en intern ekonomisk sammanhållning inom unionen.
Detta är vad vi måste eftersträva, med ett tydligt politiskt ledarskap för unionen, vilket redan sker. Vi måste tänka på att Europeiska rådet i övermorgon - precis när unionens spanska ordförandeskap har inletts för övrigt - kommer att hålla ett informellt möte för att ta kontroll över situationen politiskt sett. Jag är säker på att rådet också kommer att sända ett starkt europeiskt budskap till allmänheten och till de ekonomiska och sociala aktörerna, ett pro-europeiskt budskap, ett budskap om europeisk enighet, om förtroende för EU:s regeringar, däribland den grekiska, och om förtroende för våra möjligheter.
Detta möte i Europeiska rådet är viktigt, och det hålls nu för att inrikta våra ansträngningar på en strategi för att skapa tillväxt och sysselsättning som vi kallar Europa 2020. Jag är övertygad om att de inledande grundvalarna för denna strategi kommer att antas vid detta omedelbara och mycket snara rådsmöte, vilket innebär att vi vill agera omedelbart genom ett politiskt ledarskap för Europeiska unionen i dessa kristider.
Joaquín Almunia
Fru talman! Jag vill tacka alla ledamöter som har talat under debatten för deras kommentarer om kommissionens strategier, attityder och förslag, som både jag och min kollega Olli Rehn har antecknat.
Låt mig få säga några saker, som jag kommer att ta upp i fyra punkter. Det har hållits många anföranden, och jag kan inte svara på vart och ett av dem, men jag anser att jag i grund och botten kan besvara dem genom att behandla fyra punkter.
Först, som jag så många gånger har sagt i parlamentet under mina nästan sex år som kommissionsledamot med ansvar för ekonomiska och monetära frågor, instämmer jag helt och hållet med behovet av att öka samordningen inom Ekonomiska och monetära unionen och inom Europeiska unionen. Alla EU-medlemsstater som ännu inte är medlemmar i euroområdet, med andra ord i den slutliga etappen av Ekonomiska och monetära unionen, kommer att bli det, bortsett från två medlemsstater som har beviljats undantag. Jag anser dock att vi inom några år kommer att få se dem överge sitt undantag och vilja delta i Ekonomiska och monetära unionen, de också.
För att uppnå en samordning måste vi fördjupa och vidga tillsynen, och den verksamhet för analys, debatt och rekommendationer som baserar sig på denna analys och debatt, med avseende på finanspolitik och annan makroekonomisk politik och strukturpolitik.
Om ni minns var detta en av de första slutsatserna i den rapport jag presenterade här på kommissionens vägnar under första halvåret 2008, före Lehman Brothers, om Ekonomiska och monetära unionens första tio år. Sedan dess har vi fört debatter i kommissionen, i Eurogruppen och i rådet, och också här i parlamentet, om hur vi ska förbättra tillsynen, öka den genom det som nu utgör hjärtat i tillsynsstrukturen och ramen för budgetdisciplinen, dvs. stabilitets- och tillväxtpakten, och samtidigt utvidga den.
Jag instämmer med de av er som sade att det inte bara handlar om att tillämpa en finans- och budgetpolitik som är i linje med våra regler, utan att det krävs att vi går ännu längre, eftersom det finns andra obalanser som äventyrar tillväxten, sysselsättningen och de offentliga finansernas situation.
Jag instämmer med alla er som sade att vi inte behöver vända oss till Internationella valutafonden (IMF) för allt detta. Det stämmer att samtliga våra länder är medlemmar i IMF, men vi kan och måste göra detta på egen hand.
Om vi är tillräckligt samordnade, om vi har den politiska viljan, om vi använder oss av de redskap som fördraget ger oss, om vi fullföljer våra avsiktsförklaringar och viktigaste mål, har vi mer än tillräcklig kapacitet och redskap att göra vad som krävs för att hantera svåra situationer som den vi står inför nu.
I Greklands fall kommer jag att nämna två frågor som har varit föremål för debatt, och som jag redan har diskuterat ingående. Till att börja med sade Guy Verhofstadt, som tyvärr inte längre är här, att kommissionen ingrep för sent. Jag känner inte till hur snabbt hans land begärde att kommissionen skulle agera i budgetfrågor, men jag vill påminna honom om att det hölls val i Grekland i början av oktober. Efter två veckor vid makten korrigerade den nya grekiska regeringen den information vi hade fått några dagar före valet, och ändrade underskotten från 6 procent till 12,7 procent på tre veckor!
Detta var inte bara en statistisk korrigering. I denna enorma ökning av Greklands underskott har det, i stor utsträckning, rått fullständig brist på kontroll över budgetpolitiken. Det är inte en statistisk fråga. De begär inte att Eurostat ska lösa den. Det är en fråga om administration och beror på en regering som tillät statsinkomsterna att falla eller lät bli att göra något när statsinkomsterna föll, och tillät utgifterna att öka eller pressade upp utgifterna på grund av att valet närmade sig. För att tala klarspråk är detta vad som skedde.
Dessutom, vad gäller statistiska problem, och som svar till David Martin - som jag tror Othmar Karas sade - lade jag i slutet av 2004 på kommissionens vägnar fram ett förslag till rådet att vi borde stärka möjligheten för Eurostat att genomföra revisioner när det fanns statistiska problem som inte kunde lösas genom standardunderrättelser. Eurostat sammanställer inte uppgifterna. Eurostat får information från medlemsstaterna. För att kunna se förbi den myndighet som lämnar informationen behöver Eurostat makt som den inte har. Kommissionen bad om denna makt, men rådet beviljade den inte. Jag har berättat för rådet att vi kommer att be om denna makt igen. Min kollega Olli Rehn, som fr.o.m. imorgon, utan fler övergångar, kommer att ansvara för ekonomiska och monetära frågor, har utarbetat ett förslag som kan antas av den nya kommissionen vid sitt första officiella sammanträde, efter att ni vänligt gett oss ert godkännande idag.
Efter detta besked lade den grekiska regeringen fram en budget för 2010, som inte hade lagts fram före valet, och inte bara kommissionen men också Eurogruppen och Ekofin godkände det alltför stora underskottet med hänsyn till den nya situationen. Vi gjorde det med rekommendationer som inte kunde utarbetas innan vi fick ett program framför oss, ett program som den grekiska regeringen färdigställde och skickade till oss den 15 januari. Utifrån detta program, som jag berättade tidigare, utfärdade vi våra rekommendationer den 3 februari.
Det är sant att om vi hade haft en trollstav hade vi kunnat agera redan på valnatten. Jag kan dock berätta för er att jag anser att den grekiska regeringen, kommissionen, Eurogruppen och Ekofin handlade snabbt. De två sista började föra debatter om situationen redan innan vi hade utfärdat våra rekommendationer. Det är omöjligt för oss att agera snabbare om vi verkligen vill lösa problemen. Om allt vi vill är att göra uttalanden, kunde vi självklart agera.
För det tredje instämmer jag helt med behovet av att stärka förtroendet för euron och för den ekonomiska och monetära unionen. Det är allas ansvar: det är medlemsstaternas, kommissionens, rådets och parlamentets ansvar.
Och förresten, vid sidan av allt annat, eftersom vissa av er har hänvisat till uttalanden som jag gjorde när jag presenterade rekommendationerna för det grekiska programmet, vill jag be er, med tanke på förtroendet, att hänvisa till det jag egentligen har sagt och inte till det som andra påstår att jag har sagt. Det är allt jag kan begära.
Slutligen, Europeiska rådets möte den 11 februari, i övermorgon, som Diego López Garrido bland andra berörde tidigare, är ett mycket viktigt möte. Det är ett extra möte eftersom det inte är många frågor på bordet. Det är ett möte med två bidragande parter, kommissionens ordförande och Europeiska rådets ordförande i en öppen debatt som är mycket viktig i nuläget, när det råder spänningar på finansmarknaden som vi aldrig har upplevt i euroområdet sedan den gemensamma valutan infördes samtidigt som vi befinner oss i den djupaste krisen som vi har upplevt på 80 år. Vi måste bemöta denna situation inte enbart med en exitstrategi, utan också med en strategi på medellång sikt för att detta årtionde ska kunna bli ett årtionde av tillväxt och sysselsättning.
Om jag får lov en minut att uttala mina sista ord i egenskap av kommissionsledamot för ekonomiska och monetära frågor vill jag berätta vad jag skulle vilja höra vid avslutningen av rådets möte. Jag vill höra en tydlig anmaning till samtliga medlemsstater, i detta fall till Grekland före alla andra, att uppfylla sina skyldigheter och att vidta de åtgärder de har åtagit sig som medlemmar i Ekonomiska och monetära unionen samt att följa de rekommendationer som Ekonomiska och monetära unionens myndigheter utfärdar. Vi måste kräva att samtliga medlemsstater efterlever och tillämpar de regler vi har satt upp.
För det andra skulle jag vilja att man gör ett politiskt åtagande på högsta nivå om mera samordning, bättre samordning och en förstärkning av Ekonomiska och monetära unionen som en ekonomisk zon, och inte enbart som en centralbank för den ekonomiska och monetära zonen, eller som ett organ som utfärdar rekommendationer.
Både innanför och utanför våra gränser måste Ekonomiska och monetära unionen, euroområdet, tala tydligt, med eftertryck och trovärdighet, eftersom detta ökar våra medborgares, och andra EU-medborgares och väldens förtroende för vår valuta och för vårt projekt, som inte enbart är ett ekonomiskt projekt, men som går ännu längre.
Till sist skulle jag vilja att Europas ledare sade till de grekiska myndigheterna ”i gengäld för era ansträngningar får ni vårt stöd”. Stödet kan inte vara utan ett pris. Det skulle skapa ett klimat för framtida obalanser och framtida kriser. Stödet måste vara tydligt, och vi har de redskap som krävs för att göra det, i utbyte mot en tydlig utfästelse att alla åtar sig sina rättmättiga skyldigheter.
Talmannen
Debatten är härmed avslutad.
Skriftliga förklaringar (artikel 149)
José Manuel Fernandes  
Jag hoppas att kommissionsledamöterna kommer att vara en faktor som främjar stabilitet och att de kommer att göra stränga och välgrundade uttalanden, i motsats till vad som skedde när kommissionsledamot Joaquín Almunia nyligen uttalade sig oförsiktigt, och bidrog till börsfall och sviktande förtroende bland internationella investerare gentemot Portugal och Spanien.
För att klara krisen lanserade EU-medlemsstaterna återhämtningsplaner och erbjöd ekonomin stimuli och incitament, vilket resulterade i att deras underskott ökade. Men vi känner också till vissa medlemsstater som, antingen p.g.a. inkompetens eller avsiktligt, hade fel om sina underskott. De senaste händelserna har tvingat EU att ge ny kraft åt förslag om tillsyn och att tillämpa en förstärkt strategi för ekonomisk samordning.
Ett förslag har också lagts fram att ett system som syftar till att övervaka värdet på varje medlemsstats underskott officiellt borde införas, i syfte att snabbt fastställa korrigerande åtgärder och därmed undvika att oåterkalleliga situationer skapas. Systemet borde fungera nästan i realtid. Det är också viktigt att förtydliga beräkningsformeln för underskott för att undvika fiffel med offentliga räkenskaper och upprepad användning av taktiker för att ta bort medel från budgeten och på så sätt dölja underskottets värde.
João Ferreira  
Kampanjen som startade till följd av situationen i Grekland, som vissa nu försöker sprida till andra länder, är ömklig och avslöjar vilka verkliga mål som huvudprotagonisterna, däribland själva EU-kommissionen och några av EU:s ledande ekonomiska makter, vill uppnå.
De påtryckningar som bedrivs mot länder som t.ex. Grekland, Portugal och Spanien att bekämpa sina underskott kan inte avskiljas från det spekulativa finanskapitalets intresse och dess avsikt att inlåta sig i en revirstrid om euron och dollarn. Det är dessa intressen som försvaras, även på bekostnad av folkets intressen i dessa länder.
Många frågor uppstår:
Vad finns det för objektiva orsaker till att våra underskott måste vara nere under 3 procent 2013 (oberoende av vad som kan ske i termer av ekonomisk tillväxt)?
Vad är meningen med en ekonomisk och monetär union som inte tillämpar någon politik för solidaritet och sammanhållning?
Om ECB kan låna ut pengar till nationella banker till mycket lägre räntor än de internationella marknadsräntorna, varför kan den inte göra samma sak gentemot regeringar?
Varför har man inte skapat verktyg som tillåter länder med större svårigheter att erhålla finansiering till räntor som är lägre eller ligger i närheten av de som andra länder erhåller?
Ivari Padar  
Finanssituationen i vissa länder i euroområdet, som har behandlats idag, visar tydligt på hur farligt det är att avlägsna sig från reglerna i stabilitets- och tillväxtpakten. Mot bakgrund av problemet som helhet ser vi hur viktigt det är att ha pålitlig statistik. Vi måste självklart dra viktiga slutsatser från hela problemet, och i varje land, både inom och utanför euroområdet, går lösningen hand i hand med ett uppriktigt erkännande av våra problem och vidtagandet av egna åtgärder för att övervinna svårigheterna, samt med solidaritet från EU:s sida. Samtidigt går det inte att lösa de problem som beskrivs genom att fördröja en utvidgning av euroområdet. Det är klart att om det finns länder som har uppfyllt de villkor som krävs måste dessa få inträde till euroområdet. Tiden har visat att en gemensam valuta har inneburit ytterligare en garanti för tillförlitlighet i komplicerade tider.
Jarosław Leszek Wałęsa  
Herr Almunia! Polen förbereder sig för att införa euron, och därför tittar vi mycket noggrant på de problem som finns i medlemsländer som ingår i euroområdet. Tyvärr upplever flera länder problem, och den europeiska valutan står nu inför den största utmaningen sedan den infördes. Grekland kan inte klara sig självt. Jag instämmer med de som talade före mig att vad som behövs är en starkare samordning av medlemsstaternas ekonomiska politik. Den globala ekonomiska krisen har lett till destabilisering av många ekonomier och världsmarknader, och, inför en återhämtning, fastän en osäker sådan, finns det risk att regeringarna i vissa medlemsstater handlar oskickligt för att förhindra att eurovalutamarknaderna kollapsar. Det enda realistiska sättet att ta sig ur denna situation, det enda sättet att förhindra att valutamarknaden kollapsar, är genom att erbjuda tillfällig hjälp till Grekland och genom att vidta långsiktiga och välplanerade åtgärder för att stabilisera eurons ställning.
(Sammanträdet avbröts under några minuter.)
