

Kathy Sinnott (IND/DEM ).
   – Herr talman! I går lades det fram ett yrkande om att kommissionsledamot Charlie McCreevy ska framträda inför parlamentet. Grupperna ombads att uttala sig om yrkandet. IND/DEM-gruppen hoppades helt enkelt över. Jag har sett detta förut. I det här fallet var jag dock utsedd att tala på gruppens vägnar om denna viktiga fråga, och jag ber att få göra detta uttalande nu.
IND/DEM-gruppen instämmer med Martin Schulz i att kommissionsledamot Charlie McCreevy bör kallas inför denna kammare för att redovisa sina uttalanden om den europeiska sociala modellen. McCreevy har naturligtvis alltid motsatt sig den modellen. Han var finansminister när Irlands välstånd ökade, och hur valde han att spendera det? På vårt kaotiska hälsovårdssystem? På våra förfallna skolbyggnader? På ett utbildningssystem med mycket överskuggande specialbehov? På vår bostadskris? Fick han bort patienter från två års väntelista för mindre operationer? Inte vår Charlie! Han såg till att vännerna i hästkapplöpningsverksamheten inte behövde betala skatt på sexsiffriga stallavgifter.
Under sju år har jag iakttagit Charlies motvilja att spendera skattebetalares pengar på sociala tjänster. De övriga 719 ledamöterna kanske ännu inte vet hur Charlie arbetar, och de förtjänar en chans att se vad de står inför. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om ett betänkande (A6-0272/2005) av Jean Marie Beaupuy för utskottet för regional utveckling om den urbana dimensionen och utvidgningen (2004/2258(INI)). 
Jean Marie Beaupuy (ALDE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar, fru kommissionsledamot! Jag skulle för det första vilja tacka de i kommissionen, parlamentet och rådet, som jag var i kontakt med och som hjälpte mig med att utarbeta detta initiativbetänkande. Jag hoppas att det kommer att antas snart.
Vad är det som har tagit åt parlamentet då de tar upp urbana frågor, som sannerligen inte står inskrivna i våra fördrag och som vanligtvis inte ligger inom vårt behörighetsområde? För att få en ordentlig förståelse av situationen i nuläget tror jag att det är nyttigt med en snabb tillbakablick. Under det sista halvseklet har våra institutioner lagt ned stor kraft på att hantera avgörande frågor såsom, till att börja med, kol och stål, den gemensamma jordbrukspolitiken, Europeiska enhetsakten – vilken är en av grundpelarna i EU:s organisation, och som gör det möjligt för människor, kapital, gods och tjänster att röra sig fritt inom våra länder – och på senare tid har vi också fått den gemensamma valutan. Medan dessa epokgörande händelser utspelade sig antog vår EU-organisation tusentals åtgärder som berör medborgarnas vardagsliv. Trots detta har vi inte upplevt någon sammanhängande utveckling av stadsområden och ytterområden där 3 700 000 människor bor, vilket utgör 80 procent av befolkningen. Jag skulle vilja betona begreppen stads- och ytterområde.
Samtidigt har åtskilliga viktiga beslut fattats under de senaste 15 till 20 åren. Det första av dessa beslut, som utan tvekan var av stor vikt, fattades 1988 när behovet av urbana pilotprojekt fastställdes genom artikel 10 i Europeiska regionala utvecklingsfonden. Två år senare, 1990, publicerades två dokument: en grönbok om stadsmiljön och ett betänkande om stadsområden i kris. Jacques Delors organiserade 1993 en Europakonferens om städer. När det gäller Urbanprogrammet, som just nu är under diskussion, inleddes det första programmet 1994 och åtföljdes av det andra 2000. Slutligen inrättades Urbactprogrammet för utbyte av information 2004. Med andra ord har vi de senaste 15 åren sett att det ständigt har antagits program och åtgärder för urbana frågor. Jag vill också betona att det under senare år jämsides har hållits många konferenser, symposier och andra forum om frågan.
Under de senaste månaderna har dock saker och ting på det hela taget skridit fram mycket snabbt. Den 30 november 2004 genomförde det nederländska ordförandeskapet ett informellt rådsmöte (fysisk planering) i Rotterdam, där den urbana dimensionen betonades och ett utomordentligt dokument om frågan antogs. Tillsammans med mina kolleger i intergruppen Urban bör jag också påpeka att intergruppen Urban-bostäder inrättades 2005. Det har publicerats ett flertal artiklar om stadspolitik i alla dokument som avser de regionala fonderna och som har utarbetats av kommissionen före 2004. I december har det brittiska ordförandeskapet planerat ett sammanträde i Bristol om hållbara samhällen. På så vis ser vi att vi har kommit långt med de urbana frågorna.
Vilken fråga är det vi behandlar i dag? Vi ser mycket slöseri i våra stads- och ytterområden. En parlamentsledamot som är närvarande här i dag påpekade till exempel häromdagen att 30 procent av renoverade hus i Leipzig fortsätter att vara obebodda. Är inte det enormt slöseri? Har vi inte sett att enstaka skolor byggs här och var utan att bostäder renoveras, eller tvärtom, att bostäder renoveras utan att infrastruktur såsom kollektivtrafik rustas upp, vilket främst har skett tack vare regionala fonder och nationella fonder och lokala budgetar? Det är dags att sätta stopp för sådant slöseri. Tiden är mogen för att vi ska anta en mer sammanhängande politik.
Mitt betänkande, som det har förts en utdragen debatt om, syftar inte till att fastställa nya mål. Målen finns redan. Syftet med det här betänkandet är att förse oss med de verktyg som hjälper oss att förverkliga strategierna från Lissabon och Göteborg i våra städer och tätbebyggda områden. Vilka är verktygen? Jag förutsätter att ni alla har läst det här initiativbetänkandet. Jag skulle vilja understryka några avgörande punkter, bl.a. att våra tre institutioner – parlamentet, rådet och kommissionen, som förbereder och tillämpar lagstiftning – behöver en inre omvälvning för att styrka effektiviteten i deras beslut om urbana frågor. Vi bevittnar en maktkamp mellan medlemsstaterna, regionerna, städerna och dessutom EU, och dessa myndigheter måste nu en gång för alla samarbeta bättre för att i hög grad förbättra sin egen effektivitet. Vi måste utveckla en stadspolitik som är integrerad både när det gäller rumsliga och tematiska termer. Jag har talat om detta från perspektivet av den negativa bild jag målade upp tidigare. Vi kan inte genomföra en åtgärd om den inte fungerar tillsammans med andra åtgärder.
Jag avslutar med att understryka goda rutiner. Jag säger ofta att medvetenhet om och tillämpning av beprövade och testade goda rutiner ofta är mycket mer produktiva än små tilldelningar av medel. Stadspolitik räknas inte till parlamentets befogenheter. Låt oss tala klarspråk: Parlamentet tänker inte frigöra några ytterligare enorma summor pengar inom ramen för budgetplanen för att finansiera ny stadsplanering. Allt beror på om vi kan förbättra vår organisation och vår effektivitet. Det är förslaget jag lägger fram för er i de olika bestämmelserna i mitt betänkande. 
Danuta Hübner,
   . – Herr talman! Jag skulle vilja tacka Jean Marie Beaupuy för att ha utarbetat ett förträffligt betänkande. Jag föreslår några mycket konkreta åtgärder som kan vidtas för att förstärka arbetet avseende urbana frågor inom ramen för utvidgning i Europaparlamentet, kommissionen och rådet. Jag uppskattar särskilt ert starka stöd för att stärka den urbana dimensionen i framtida sammanhållningspolitik. Resolutionsförslaget är ett tydligt bevis på Europaparlamentets starka åtagande och engagemang för urban politik.
Jag har också med stort intresse uppmärksammat ert förslag att ändra bilaga VI till Europaparlamentets arbetsordning som innebär att kompetensområdena för utskottet för regional utveckling ska utökas med den urbana dimensionen. Jag är övertygad om att tätbebyggda områden och städer spelar en central roll i att uppnå större konkurrenskraft, större tillväxt och fler och bättre arbetstillfällen inom EU. Det är därför vi har för avsikt att låta de urbana åtgärderna utgöra kärnan i sammanhållningspolitiken.
Jag delar er åsikt att stadsplanering bör innefatta ett brett politiskt spektrum och utveckling av integrerad rumslig och tematisk stadspolitik, med en human dimension för att säkerställa människovänliga städer. Jag instämmer med er att vi måste förstärka prioriteringarna inom stadspolitisk utveckling ytterligare. I själva verket har jag bett mina tjänstemän att förbereda en detaljerad analys av städers bidrag till tillväxt och arbeten i regionerna. Ett arbetsdokument kommer att komplettera gemenskapens strategiska riktlinjer. Det kommer också att tillföra mer specifika riktlinjer för hur städer och regioner kan samarbeta när de förbereder och tillämpar program för sammanhållningspolitik. Detta dokument kommer också att förtydliga de stadsfokuserade prioriteringar som kommissionen anser vara oumbärliga eller mycket lovande för att på ett framgångsrikt sätt tillämpa sammanhållningsprogram. Som ni vet förs en rad tematiska prioriteringar – såsom kunskapsekonomi, social sammanhållning och stadsmiljö – fram i förslaget till gemenskapens strategiska riktlinjer. Städer kan bidra mycket till dessa.
Det är mitt mål att diskutera detta dokument med medlemsstaternas regioner och städer. Debatten kommer att inledas på Förenade kungarikets informella råd om hållbara samhällen den 6 december i Bristol, där vi kommer att presentera vårt dokument. Efteråt kommer vi att inleda ett omfattande samråd. Samrådsresultaten kommer vi att använda för att utarbeta den sista versionen av gemenskapens strategiska riktlinjer.
Jag ser fram emot ett omfattande åsiktsutbyte om detta arbetsdokument om städer med de ärade parlamentsledamöterna. Detta dokument kommer också att motsvara er begäran att utveckla och föreslå modeller och verktyg för hållbar urban utveckling. Det kommer att innehålla rekommendationer om nuvarande goda rutiner när det gäller att främja hållbara lokala samhällen genom ett integrerat tillvägagångssätt. Många lärdomar kommer att dras från städer som ingår i våra Urbact-nätverk.
Dessutom kommer den tematiska strategin för hållbar urban utveckling, som förbereds inom ramen för det sjätte miljöhandlingsprogrammet, att vara ytterligare ett steg till att förstärka dialogen mellan kommissionen och nationella och lokala myndigheter. Denna tematiska strategi för stadsmiljö kommer att antas av kommissionen den 21 december 2005 enligt den aktuella planeringen.
I ert resolutionsförslag uppmanas också kommissionen att övergå till en horisontell tillämpning av den urbana dimensionen och till samordning mellan kommissionens tjänsteavdelningar, som direkt eller indirekt berörs av urbana frågor. Jag kan försäkra er att enheterna redan har ett nära samarbete när det gäller det urbana innehållet i gemenskapens strategiska riktlinjer. Mot bakgrund av detta arbetsresultat, och efter antagandet av ramlagstiftningen för samordningspolitik 2007–2013, kommer vi att bedöma arbetssättet med syfte att tillförsäkra effektiv enhetsöverskridande samordning. I detta skede är mitt syfte att inrätta en avdelningsövergripande arbetsgrupp i enlighet med samma tillvägagångssätt som er tvärpolitiska grupp Urban-bostäder, för att säkerställa ett övergripande angreppssätt när det gäller politiska åtgärder som påverkar städer.
Slutligen bad ni kommissionen att säkerställa att de insatser som görs i städer och tätbebyggda områden samt tätortsområden förstärks. Som ni vet syftar vårt förslag om framtida program för samordningspolitik till att varje medlemsstat ska presentera en lista på stadsområden som kommer att dra nytta av särskilt stöd inom de regionala programmen. I förslaget föreskrivs också att programförvaltningen i sin tur ska delegeras till städerna själva. Som vi dock alla känner till har rådet olyckligtvis gjort dessa bestämmelser valfria, liksom ett antal andra åtgärder för att stödja städer, såsom samråd med urbana myndigheter inom ramen för partnerskap. Jag räknar verkligen med ert stöd för att övertyga medlemsstaterna att återinföra våra inledande idéer under förhandlingarna. Ett uteblivet starkt engagemang från medlemsstaterna skulle undergräva våra försök till att förstärka den urbana dimensionen i vår politik, och det skulle ifrågasätta några av våra konkreta initiativ, som till exempel Urban Audit-programmet.
Jag skulle också vilja berätta för er att det även under förhandlingarna har gjorts vissa framsteg i stadsrelaterade frågor. Förenade kungarikets ordförandeskap har föreslagit att göra urban hållbar utveckling till en heltäckande prioritering, utöver de prioriteringar som har föreslagits i konvergensmålen och de regionala målen om konkurrenskraft. Låt mig försäkra er att jag inte hyser några tvivel om att vi behöver både städer och regioner om vi vill uppnå större konkurrenskraft, större tillväxt och bättre arbetstillfällen. Jag är också övertygad om att vår politik kommer att ge städer den uppmärksamhet som de förtjänar.
Rodi Kratsa-Tsagaropoulou (PPE-DE ),
   . – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag skulle vilja inleda med att tacka föredraganden Jean Marie Beaupuy för att han tagit upp en sådan viktig fråga som gäller EU:s utvecklingsmål och medborgarnas vardagsliv, eftersom den största delen av medborgarna bor i stads- och ytterområden.
Viktigare ändå är att om vi ska uppnå social och regional sammanhållning inom unionens 25 medlemsstater och under upptakten till ytterligare utvidgning måste vi undersöka de olika faktorer som påverkar livet i städer och tätbebyggda områden, och föreslå samordnade och effektiva ingripanden inom all vår politik.
Som talesman för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män vill jag tacka föredraganden för att hans tankar och förslag införlivar våra idéer. Som ni vet håller vi fast vid att strategin för städer och tätbebyggda områden måste innefatta ett vitt spektrum av riktlinjer och möjligheter för transport, miljö, planering, ekonomisk aktivitet, migrationspolitik, folkhälsa, social integration och säkerhetsnormer. Inom detta politiska nätverk måste jämställdhetsdimensionen tas på allvar. Detta innebär att kvinnor måste delta i planering av de humana städer som vi alla vill utveckla, med andra ord städer och tätbebyggda områden där man tar itu med våra medborgares gemensamma problem, och dessutom hanterar problem som uppstår på grund av särskilda förhållanden mellan de två könen.
Som vi tydliggör i vårt yttrande står kvinnor inför särskilda situationer och olika behov, till exempel i fråga om transport och i deras vardagsliv. Fru kommissionsledamot! Jag anser att ni i samråd med lokalsamhällen, som ni precis hänvisade till, kommer att ta hänsyn till jämviktsförhållandet mellan män och kvinnor i samrådsforum. Samma integrering av jämställdhetsperspektiv, med andra ord kvinnors deltagande, måste också vara ett kriterium för att utvärdera vår politik.
Avslutningsvis vill jag poängtera att vi i den nya budgetplanen, där de initiativ som vi känner till från kommissionen inte längre gäller, inte heller får glömma bort att också integrera denna jämställdhetsdimension, som stämmer överens med den erfarenhet vi redan har och de nya ståndpunkter och förslag som lades fram i dag genom vår föredragandes förslag. 
Rolf Berend,
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Som föredraganden redan mycket riktigt har påpekat har Europaparlamentet alltid gått i bräschen för en stadspolitik på EU-nivå, trots att det inte finns några bestämmelser i fördragen om att EU har någon direkt befogenhet över eller ansvar för att driva en stadspolitik. Jag skulle också vilja påminna kammaren om att det var detta parlament som organiserade kampanjen för Urbanprogrammet som ett gemenskapsinitiativ och sedan i vederbörlig ordning genomförde det på ett framgångsrikt sätt.
För att förenkla ska den nuvarande urbana dimensionen integreras i de huvudsakliga programmen för den kommande planeringsperioden 2007 till 2013. Det kan definitivt vara fördelaktigt, förutsatt att den framgångsrika kontinuiteten för Urbandimensionen säkerställs. Som föredraganden underströk finns det ingen tvekan om att stadsområden är ekonomiska motorer och nyckelfaktorer för den regionala utveckling som genereras inom EU. Det faktum att 80 procent av all ekonomisk aktivitet sker i städer och tätbebyggda områden är ett oumbärligt rättfärdigande för att partnerskapsprincipen är en av sammanhållningspolitikens huvudfaktorer.
Stadspolitik och landsbygdspolitik är ömsesidigt beroende, och det är av den anledningen som de inte kan övervägas var för sig inom ett och samma territorium, trots att det finns extrema skillnader mellan landsbygdsområden och stadsområden i de tio nya medlemsstaterna. Det anmärkningsvärda med städer i central- och östeuropeiska länder är befolkningsminskningen, företeelsen med emigration som beror på industrins nedgång, och detta är en process som östeuropeiska länder måste övervinna på exakt samma sätt som städer och tätbebyggda områden i f.d. Östtyskland, till följd av den socialistiska eran. Det är här som bland annat stadspolitikens urbana dimension skulle kunna ha, eller snarare måste, få verkningskraft. Det är därför föredragandens balanserade betänkande förtjänar allt stöd, och dess slutsatser måste följas upp. 
Constanze Angela Krehl,
   – Herr talman, mina damer och herrar! Stadspolitik och stadsområden får en allt större betydelse. Betänkandet var specifikt utarbetat som ett svar på utvidgning, vilket har gjort dessa problem än mer brådskande. Jag vill påminna er om att det finns oerhört stora områden fyllda av byggnader konstruerade av stora paneler i central- och östeuropeiska länder, och stora problem som är knutna till dem, både från byggnadsmässig och social synpunkt.
Förutom strukturfonderna finns det emellertid knappt några verktyg som kan användas för att lösa stadsområdenas problem. Samtidigt som det finns tillgängliga medel för de nya medlemsstaterna som med EU:s hjälp kan övervaka och stödja sin stadspolitik, så skulle jag vilja betona att den urbana utvecklingen inte endast är problematisk i de nya medlemsstaterna, utan självfallet också i de gamla. Som jag ser det är detta en fråga som vi måste återkomma till i framtiden, förutsatt att det finns behov, om vi ska utveckla verktyg som EU kan få användning av för att ta itu med vissa problem.
Som Jean Marie Beaupuy med rätta sa, kan det hända att vi inte har några befogenheter eller något ansvar när det gäller stadspolitik, men att låtsas som om urbana problem inte är problem inom EU som helhet skulle vara att ignorera situationens fakta. Därför instämmer jag i föredragandens åsikt att det bör finnas en strategi för stadspolitik som är bredare och horisontell och där kommissionen uppmanas att vidta lämpliga åtgärder.
Jag anser dock att det är mycket förnuftigt att gå fram mycket försiktigt när det gäller att ändra parlamentets arbetsordning, och det är av den anledning som min grupp har lagt fram ett ändringsförslag i ärendet. Vi står långt ifrån att motsätta oss stadspolitik; tvärtom är vi starkt för den, men vi är emot att ändra arbetsordningen.
Tanken på att ändra arbetsordningen dyker upp då och då, men jag anser att detta skulle vara fel sätt att hantera beslut om stadspolitik på.
Jag skulle kanske också skulle kunna få tillåtelse att beröra en annan punkt som möjligen inte har någon direkt betydelse för Jean Marie Beaupuys betänkande. Kommissionsledamot Danuta Hübner förklarade vad rådet arbetar med för tillfället. Jag kan inte göra någonting annat än att be rådet och kommissionen att snabbt komma fram till ett beslut om budgetplanen, och därmed ge oss en ram, som så fort som möjligt kan åtföljas av relevanta projekt. Om de inte gör det kommer vi inte att kunna genomföra sammanhållningspolitiken för perioden från januari 2007 och framåt, och vi kommer inte att kunna hantera problemen i de nya medlemsstaternas stadsområden.
Rådet måste snarast ge oss ett beslut, och det beslutet borde så långt det är möjligt sammanfalla med de beslut parlamentet har tagit.
Alfonso Andria,
   . –Herr talman, mina damer och herrar! Redan från denna valperiods första början har några av oss särskilt uppmärksammat frågan om den urbana dimensionen, och ingen har gjort det mer än Jean Marie Beaupuy. Han gjorde redan det före inrättandet av Europaparlamentets intergrupp Urban-bostäder, där han själv är ordförande och jag ledamot, och som fungerar mycket bra.
Jag vill tacka kommissionsledamoten för att så lägligt stödja vår arbetsstrategi och för att uppmuntra den. Hon visade återigen prov på sitt stöd i det tal hon nyss höll till kammaren.
Det är tydligt att parlamentet i dag ombeds att göra ytterligare ett åtagande – vilket jag tror att jag kan garantera, och jag talar för Jean Marie Beaupuy också – för att engagera sig ännu mer med avsikt att förhindra att rådet backar tillbaka, vilket skulle vara en katastrof. Att backa tillbaka skulle inte leda till någonting annat än att våra städers roll minskar, en roll som enligt min uppfattning inte endast är en nödvändig del av sammanhållningspolitik, utan också utgör en av de främsta stöttepelarna.
Städerna är nyckelaktörerna i regionalpolitiken. Samtidigt som de står i centrum för de mest komplexa frågorna, såsom social utslagning och miljöförorening, är det i dessa centrum som framtidsutsikterna för hela deras omgivning formas, vilket jag också har försökt att hävda i min roll som skuggföredragande för förordningen om Europeiska regionala utvecklingsfonden.
Drivkraften i ett program, som används för att på ett förnuftigt sätt investera och förvalta medel som är öronmärkta för städer, kan och måste få till stånd ett liknande ekonomiskt och sociokulturellt uppsving i ytterområden och omgivande landsbygdsområden, särskilt mot bakgrund av den utvidgning som nyligen har skett i EU. Av den anledningen anser jag att vi i dag måste engagera oss ännu mer i denna fråga, på grundval av den erfarenhet som parlamentet redan har förvärvat. 
Gisela Kallenbach,
   . – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Vår grupp välkomnar varmt detta initiativbetänkande och är tacksamma för det utmärkta samarbetet.
Mycket som har tagits upp i detta betänkande återspeglar arbetet i intergruppen för stadsplanering, där föredraganden är ordförande. Det är inte endast städer och tätbebyggda områden, utan också civila samhällen som står inför en större utmaning och ett utmärkt tillfälle att rapportera om den europeiska politiken och dess mål. I Leipzig, som jag kommer ifrån, har program som Urban II åstadkommit enastående resultat, inte minst genom att involvera allmänheten. Direkt deltagande möjliggör ett europeiskt perspektiv på lokal nivå.
Om vi kastar bort detta tillfälle får vi inte förvånas över att många människor i Europa upplever besluten som fattas i Bryssel eller Strasbourg mer som inblandning i deras inrikes frågor än som långsiktiga åtgärder. Det som krävs här i dag är en övergripande strategi för stadsplanering, som utöver arbeten involverar frågor kring lämplighet för barn och äldre medborgare, tillgång till bostäder till överkomligt pris eller utveckling av transportförbindelser.
Den urbana dimensionen måste dock också bli en horisontell uppgift för kommissionens generaldirektorat, som ser till att det återspeglas på alla politiska områden. Vare sig det gäller strukturfonder eller strategierna från Lissabon och Göteborg, kan inte EU-politik nå framgång utan att städer och regioner är involverade.
Jag spetsade öronen när jag enligt en nyligen utförd undersökning hörde att 75 procent av städer och kommuner inte har någon uppfattning om vad Lissabonstrategin är. Efter det som kommissionsledamoten rapporterat i dag borde det ge våra medlemsstater mycket att tänka på, och de kanske blir villiga att genomföra partnerskapsprincipen på frivillig grund, men är inte redo att låta sig bindas av den. De är antagligen mindre benägna att dela på makten.
Jag ser därför med mycket spänd förväntan fram emot bedömningarna och förslagen om hållbar urban utveckling, som kommissionsledamoten tillkännagav denna eftermiddag. Detta är den rätta metoden för att verkligen få europeisk sammanhållningspolitik att fungera, och jag ser fram emot ett fortsatt utmärkt samarbete mellan kommissionen, parlamentet och eventuellt rådet.
Kyriacos Triantaphyllides,
   . – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Dagens debatt handlar om ett initiativbetänkande som dock skulle vinna på att ha lagstiftande karaktär, för så viktig är enligt min mening den urbana dimensionen i samband med EU:s utvidgning.
Det är fortfarande i Europas städer som de flesta tillgångarna skapas, och det är städerna som utgör centrum för social och kulturell utveckling. Att människor lockas dit är ett tecken på det. Samtidigt koncentreras många och komplexa problem till städerna, som miljöförstöring, trafikstockningar, bostadsproblem, brottslighet och narkotikamissbruk, social utslagning, invandring och fattigdom.
Med hänvisning till Jean Marie Beaupuys betänkande vill jag därför kommentera fem punkter som jag anser är viktiga. Som parlamentsledamot från ett land som blev medlem vid den senaste utvidgningen kan jag inte annat än välkomna arbetet med denna fråga i utskottet för regional utveckling.
Den första punkt jag vill ta upp gäller konstaterandet att de 25 medlemsstaternas stadspolitik skiljer sig åt väsentligt, framför allt efter utvidgningen till tio nya medlemsstater som i många fall saknar en tydlig och övergripande stadspolitik på nationell eller regional nivå. Även om jag instämmer med vad som sägs i detta skäl får vi inte glömma att samma missförhållande råder i många av de äldre medlemsstaterna, där stadspolitiken är utrotningshotad och städerna lämnas i händerna på någon högre makt. Insatserna för att finna en hållbar lösning på de problem som hemsöker städerna måste därför göras gemensamt i alla EU:s 25 medlemsstater.
Den andra punkt jag vill kommentera, och som är av avgörande betydelse för medlemsstater med landsbygdsekonomi, är att städer och tätbebyggda områden är en del av en region och därför bör utvecklas hållbart i samklang med omgivande landsbygdsområden. Som ni vet händer det ofta i många medlemsstater att stora landsbygdsområden blir isolerade när närliggande städer överges. Vi måste därför öka ansträngningarna för att göra mindre städer mer attraktiva, så att exempelvis byar inte överges till förmån för städer, eftersom detta kan få negativa följder för landsbygdsekonomin i vissa medlemsstater.
Eftersom mer än 80 procent av den ekonomiska verksamheten bedrivs i städer utgör de lokala myndigheterna stöttepelare för den regionala utvecklingen. Regional och urban utveckling hänger därför numera samman.
Om vi utgår från principen att tätorter och landsbygdsområden är en del av regionen och påverkar och är beroende av varandra, måste vårt arbete inriktas mot uppgradering av landsbygdsområden för att utjämna skillnader mellan de två områdena och åstadkomma balans.
På liknande sätt uppmanar föredraganden i en annan punkt Europaparlamentets talmanskonferens att föreslå en ändring av bilaga VI till parlamentets arbetsordning om befogenheterna för utskottet för regional utveckling, så att den urbana dimensionen uttryckligen blir ett av utskottets mål och befogenheter, vid sidan av regional- och sammanhållningspolitiken, med hänsyn tagen till arbetet i andra berörda utskott (transport, miljö, forskning, sysselsättning och sociala frågor, inre marknaden, kultur osv.) och i enlighet med ett övergripande synsätt.
Detta är särskilt betydelsefullt, inte bara för att det innebär att utskottet i fråga får ökade befogenheter, utan också för att det signalerar till medborgarna att vi bryr oss, att vi lyssnar och uppmärksammar de problem de möter i sin vardag och försöker finna hållbara lösningar.
Avslutningsvis vill jag säga att vi, i stället för att medge att de hållbara strategierna är otillräckliga, försöker lägga skulden på ett bristande stöd för en omodern metod som strider mot Lissabonstrategin och inte är värd våra ansträngningar. Vi måste hålla isär begreppen och arbeta tillsammans – jag upprepar det – för att visionen om hållbar urban utveckling ska bli verklighet. 
Bastiaan Belder,
   . – Herr talman! Jean Marie Beaupuy riktar vår uppmärksamhet mot tätortsområdena som drivkrafter för länders och regioners utveckling. Med tanke på städernas roll som områden för utveckling av kunskap och ekonomisk verksamhet tycker jag att det verkar lämpligt att fundera över vilken specifik inverkan städerna har när det gäller uppnåendet av Lissabonmålen. Det gläder mig att föredraganden har uppmärksammat denna fråga.
Vidare har föredraganden rätt när han påpekar att både kommissionen och medlemsstaterna var och en på sitt sätt kan bidra till städernas utveckling: kommissionen genom att övervaka sidoeffekterna för städer av allmän ekonomisk politik och regionalpolitik, och medlemsstaterna genom att upprätta utvecklingsplaner för sina städer och tätortsområden.
Korsbefruktning är visserligen både nödvändig och möjlig på vissa områden, men här verkar det bara handla om medlemsstaternas och kommissionens grundläggande befogenheter. Jag kan därför uttrycka mitt starka stöd för föredragandens uppmaning till medlemsstaterna om att ta stadspolitiken under förnyat övervägande, och jag vill varmt lyckönska honom till detta utmärkta betänkande. 
Marcin Libicki,
   . –  Herr talman! Det råder inget tvivel om att våra gamla stadskärnor håller på att dö. Som en av de föregående talarna med rätta sa håller stadskärnorna på att bli samlingsplatser för narkotikamissbrukare, brottslingar och invandrare. Europarådet uppmärksammade detta problem för en tid sedan, men utan någon större framgång. Visst finns det ekonomiska orsaker till att de gamla stadskärnorna dör, men den så kallade europeiska sociala modellen har förvärrat situationen ytterligare. Hyrorna i stadskärnorna är låga och reglerade, och hyrorna för subventionerade fastigheter i städernas utkanter är också låga. Människor föredrar följaktligen att inte bo i stadskärnorna, för det lönar sig helt enkelt inte.
Om denna politik inte ändras kommer detta att fortgå, och situationen i stadskärnorna kommer stadigt att förvärras. Redan nu behöver man bara titta uppåt på kvällen i städer som Bryssel, Strasbourg, Venedig, Rom och Florens för att se de mörka fönstren i obebodda byggnader som vanligen varit väl underhållna. Människor vill inte bo där därför att det inte lönar sig. Det finns också demografiska orsaker till att det ser ut som det gör. Europas befolkning minskar, och det betyder att folk inte vill bo i de gamla stadskärnorna där brottslingar och narkotikamissbrukare samlas. Om inget görs för att komma till rätta med problemen och de ekonomiska och demografiska förhållandena förblir oförändrade, kommer inget att uppnås.
Det är värt att minnas att allt detta är följden av den så kallade europeiska sociala modellen. Ändå räcker det att någon dristar sig till att över huvud taget kommentera denna ökända sociala modell i kammaren för att helvetet ska bryta ut. Ledamöterna minns säkert kommissionsledamot Charlie McCreevys uttalanden i frågan i går. Kommissionsledamoten tänkte på Europas eget bästa när han påpekade att EU måste bli konkurrenskraftigt och effektivt, och att det inte kan tillåta sig att vara så socialt som det är och vill vara. Det är åtminstone vad jag förstod på rapporterna om hans uttalanden. Till följd av detta kallades kommissionsledamot McCreevy till kammaren. Så kan inte Europa byggas, och så kan inte heller våra vackra historiska stadskärnor räddas. 
Luca Romagnoli (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Den urbana dimensionen representerar människans livsstil i dag och under den närmaste framtiden. Åttio procent av världens befolkning kommer att koncentreras till tätbebyggda områden på vår planet, vilket gör att vi närmar oss det som geografen Konstantinos Doxiadis förutsåg i början av 1970-talet.
En annan internationellt känd geograf, Jean Gottmann, har beskrivit ett annat mönster för bosättning och urban utveckling, megalopolis, som i dag kan exemplifieras med stadsutbredningen längs Förenta staternas Atlantkust samt i södra Kina och Japan.
En omfattande urban expansion äger också rum längs Kaliforniens kust, i Indien mellan Delhi och Calcutta och i Europa längs Rhen i Ruhrområdet från Tyskland till Nederländerna och i Italiens industritriangel mellan Genua, Milano och Turin. Jag slutar där innan exemplen blir alltför många.
Detta är enorma demografiska smältdeglar där mycket olikartade kulturer och socialgrupper ofta samsas. Dessa mycket artificiella skapelser lider av en ständig obalans i energi- och miljöhänseende, liksom av allt svårare problem med kommunikationer, vattenförsörjning, social oro och brottslighet.
Till skillnad från slutna naturliga system är dessa artificiella ekosystem uppbyggda som öppna system. De bör därför sträva efter att upprätthålla sig själva genom att inrikta sig på vissa prioriteringar: minskad avfallsproduktion och förbättrad resursåtervinning samt en effektiv övergripande planering som är beroende inte bara av vad en stad producerar och på vilket sätt utan även av hur den interagerar med andra städer och omgivande förorts- eller landsbygdsområden.
Jean Marie Beaupuy gör rätt i att i sitt betänkande framhålla vikten av partnernätverk mellan städer, på både regional och gränsöverskridande nivå. Svårigheterna är spridda över ett så stort geografiskt område att vi kan hantera dem endast genom att anta ett övergripande synsätt i fråga om investeringar och förvaltning – vi skulle kunna definiera det som det stora urbana bäckenet. Vi måste finna ett sätt att se till att vi inte i praktiken går från ett ”megalopolis” till ett ”nekropolis”. 
Konstantinos Hatzidakis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Av Europas befolkning bor 80 procent i städer. Det vore därför absurt om vi i strukturfondspolitiken bortsåg från städernas problem, oavsett om det handlar om arbetslöshet, brottslighet eller livskvalitet.
Vi i Europaparlamentet har alltid intresserat oss för problemen i städerna, stora som små, och jag vill erinra om att det var tack vare Europaparlamentets krav som gemenskapsinitiativet Urban bibehölls 1999.
I Beaupuybetänkandet framhålls detta intresse, och kommissionen och rådet ges budskapet att vi hädanefter i högre grad måste intressera oss för städernas problem.
Vi vet att gemenskapsinitiativet Urban genom strukturfondsförordningarna införlivas i de grundläggande programmen. Europaparlamentet välkomnar detta och stöder det i sina förhandlingar med rådet om de nya strukturfondsförordningarna för perioden 2007–2013.
Samtidigt ska vi i samband med dessa förhandlingar försöka framhålla den urbana dimensionen ännu mer, genom att betona kravet på en lista över städer som kommer att omfattas av strukturfondsprogrammen för alla medlemsstater för perioden 2007–2013, så att medlemsstaternas insatser för städerna blir mer specifika.
Vi väntar också på Europeiska kommissionens riktlinjer för att kunna avgöra vilken inriktning EU:s intresse för städerna har, bland annat i riktlinjerna, och vi kommer att stödja specifika förslag från kommissionens sida samtidigt som vi alltid förblir trogna den väg som Europaparlamentet valde för många år sedan.
Richard Falbr (PSE ).
   – Mina damer och herrar! Jag hade nöjet och privilegiet att arbeta tillsammans med Jean Marie Beaupuy med betänkandet om den urbana dimensionen och utvidgningen. Vi enades ganska snart om att problemen för städerna i de nya medlemsstaterna inte skiljer sig från dem som drabbat – och i stor utsträckning fortsätter att drabba – stadskärnorna i länder som blev medlemmar mycket tidigare. Jag vill bara nämna detta för att det bekräftar hur lika vi i själva verket är.
Jag välkomnar att parlamentet tar upp frågan om städer och tätbebyggda områden, och jag hoppas att detta initiativ kommer att finna ett välavvägt gensvar hos kommissionen i form av konkreta åtgärder.
Jag insåg i samband med mina diskussioner med företrädare för tjeckiska städer – och en liknande situation råder säkert i de övriga nya medlemsstaterna – att de mest akuta problemen gäller det stora investeringsunderskott som är ett arv från tidigare år, den egendom som övertagits från armén, transporter, förnyelse av gamla industritomter och områden med prefabricerade bostäder; listan är lång.
Vi får inte glömma att städer och kommuner har betydande intressen i EU:s sammanhållningspolitik. Mellan 2000 och 2006 anslogs omkring 30 miljarder euro för städer, och jag är övertygad om att den siffran kommer att överskridas i den kommande budgetplanen för 2007–2013. Vissa klagar på byråkratin i samband med projektpresentationer och ansökningar om medel från EU:s fonder. Jag skulle vilja påminna dem om att det handlar om pengar som kommer från de europeiska skattebetalarna, EU-medborgarna, och vi måste därför fastställa tydliga bestämmelser och tillämpa ett visst mått av försiktighet när vi hanterar dem. 
Sarah Ludford (ALDE ).
   – Herr talman! I budgeten finns det en hel avdelning som ägnas åt jordbruk och landsbygdsutveckling, vilket faktiskt lägger beslag på hälften av alla tillgängliga EU-medel. Det finns dock ingen rubrik om stöd till städer, förutom att, som Jean Marie Beaupuys betänkande påminner oss om, fyra femtedelar av européerna bor i städer och tätbebyggda områden.
Vissa av de största försakelserna, största behoven och de största miljöriskerna finner man i städer och tätbebyggda områden. Jag vill emellertid säga till Marcin Libicki att de också är källan till EU:s största dynamik, framgång och kulturella rikedom. Vi betalar räkningarna. Jag kan och argumenterar verkligen för de åtta miljoner invånare i London som ingår i min valkrets att de borde betala för hållbar landsbygdsutveckling. Åtta miljoner är en siffra, som helt apropå gör oss till en större stadsstat än 11 medlemsländer, men utan motsvarande representation. Jag kan och kommer emellertid inte att övertyga dem om att deras surt förvärvade skattepengar ska hjälpa en spannmålsmagnat att införskaffa sig ytterligare en Mercedes. Jag kan heller inte i ärlighetens namn förklara för dem varför den 80-procentiga majoritetens intressen är så pass förbisedda inom EU-politik. Det är därför jag välkomnar Jean Marie Beaupuys betänkande och naturligtvis också hans ledarskap för Europaparlamentets tvärpolitiska grupp Urban-bostäder. Jag välkomnar också kommissionsledamot Danuta Hübners löfte om en undersökning av städers bidrag till regional utveckling och av Förenade kungarikets tydliga avsikter att göra urban utveckling till ett specifikt mål. Det är synd att det inte finns någon företrädare för ordförandeskapet här i dag.
Det jag själv är särskilt bekymrad över är den rättsliga politikens och säkerhetspolitikens inverkan på urbana områden. Asyl och invandring, och politik som ska angripa brott och terrorism, är av avgörande betydelse för städer. Det är hit de flesta invandrare kommer. Det är bland de etniska minoritetsgrupperna i städer som London, Paris, Madrid, Amsterdam och Bryssel som vi söker samarbete för att besvara terroristhot. Men det är där främlingskap och fattigdom ger upphov till det spända förhållande som den repressiva politiken endast underblåser.
Jag skulle vara tacksam om föredraganden kunde – som han snällt antydde att han önskar göra – utföra några muntliga små ändringar för att nämna politiska åtgärder för rättvisa, säkerhet och frihet i sitt utmärkta betänkande. 
Mieczysław Edmund Janowski (UEN ).
   –  Herr talman! Jag vill lyckönska Jean Marie Beaupuy till detta betänkande och tala om vilken ära det varit att ingå i hans team. Avsaknaden så här långt av en sammanhållen EU-politik om urbana frågor har varit slående, med tanke på att mer än tre fjärdedelar av EU:s medborgare bor i tätortsområden. Dagens debatt är därför ett utslag av verklig realism. Det gläder mig mycket att ett dokument av detta slag har utarbetats. Jag är också glad över att kunna konstatera att det innehåller hänvisningar till stadgan för Europas tätorter och den nya Atenstadgan.
Frågor med anknytning till städer kan givetvis aldrig behandlas utan beaktande av områdena runt omkring städer som utgör tätbebyggda områden. Det är också viktigt att komma ihåg de stora landsbygdsområdena. Genom historien har städernas framväxt fungerat som en katalysator för hela regioners utveckling och tvärtom, städerna har dragit med sig regionerna i sitt förfall. Så är det fortfarande, särskilt i fråga om regionala huvudorter eller med andra ord lokala storstadsområden. Det är därför rimligt att låta stadsmiljön omfattas av de strategiska målsättningarna för den regionala utvecklingen och alltså ge möjlighet till fullt deltagande i sammanhållningsfonden och strukturfonderna.
Visst finns det några besvärliga specifika frågor med anknytning till stadsplanering. Det gäller t.ex. tätortstransporter, energi- och vattenförsörjning, avloppsvattenrening och avfallsåtervinning. Men städerna har också många andra roller att spela, och jag vill framför allt nämna utbildning och kulturfrämjande insatser. Städerna måste också hantera en lång rad sociala frågor. Här ingår i dag allvarliga säkerhetsfrågor, arbetslöshet och de utdöende stadskärnor som Marcin Libicki nämnde.
Avslutningsvis vill jag erinra om vad påven Johannes Paulus II en gång sa till företrädare för de italienska städerna, eftersom det har anknytning till den mänskliga aspekt som kommissionsledamoten tog upp. Den helige fadern konstaterade att en stad inte kan vara ett ändamål i sig. Dess ändamål bör vara att tjäna människor, och städerna bör anpassa sina strukturer och styrelseformer efter människorna. Han sa vidare att de offentliga myndigheterna bör se till att inte glömma denna sanning, så att de inte blir som en maskin som surrar på till ingen nytta och kan orsaka skada. Låt oss därför sträva efter att göra nytta, oavsett om det är i kammaren, kommissionen, rådet eller någon av Europas städer. 
James Hugh Allister (NI ).
   – Herr talman! Urban utveckling ingår inte i Europeiska unionens direkta befogenheter, fastän den i nationalstater är avsevärt påverkad av EU:s regionala politik och annan EU-politik. Inom ramen för Urban II i min valkrets i Nordirland gynnades vi nytta av ett mycket värdefullt program i norra Belfast. I och med att Urban II närmar sig sitt slut finns det dock fortfarande liknande behov i eftersatta områden i östra och södra Belfast som ännu inte har tillgodosetts. Dessa är några av de områden som mest har framhävts i senare gatustrider och som uppvisar höga nivåer av försakelse och försummelse. De behöver långtgående och konkret hjälp.
När det gäller framtiden noterar jag att man i lagförslaget för regionalpolitiken från och med 2007 tydligt anammar en urban dimension, och inom målet för konkurrenskraft och sysselsättning, som min region kommer att kvalificera sig för, finns det ett åtagande att koncentrera sig på områden med de allvarligaste problemen. När det gäller de eftersatta områdena i Belfast som jag har nämnt kommer jag således bestämt att eftersträva ett betydelsefullt hjälpprogram. 
Jan Olbrycht (PPE-DE ).
   –  Herr talman! EU har ställts inför nya utmaningar till följd av den ekonomiska situationen i Europa och även på grund av pågående och framtida utvidgningar. Under de senaste 30 åren har genomförandet av de politiska målen främst varit inriktat på ekonomisk och social sammanhållning. Resultatet av de insatser som gjorts visar att regional sammanhållning bör ingå i dessa mål. I det större perspektiv som utgörs av problemen med förhållandet mellan centrum och periferi och mellan storstadsområden och mindre befolkningscentrum, exempelvis, blir frågan om urban utveckling allt viktigare.
Enligt Lissabonstrategin ska städer bli centrum för innovativ verksamhet som främjar utveckling. Det är alltså meningen att de ska fungera som potentiella utvecklingsmotorer i EU. Samtidigt är det dock just i städerna som allt större inre skillnader har konstaterats, tillsammans med en oroande ökning av sociala problem och till och med social utslagning av vissa grupper. Städerna bör därför ägnas särskild uppmärksamhet.
Det är därför min uppriktiga förhoppning att tillbörlig hänsyn kommer att tas till stadsrelaterade frågor i all EU:s politik, inte bara i sammanhållningspolitiken. Framför allt ser jag det som nödvändigt att erkänna att det måste bli obligatoriskt att ta hänsyn till den urbana dimensionen i samband med sammanhållningspolitiska insatser inom ramen för mål 1 och även i mål 2-regioner. Det vore också lämpligt att delegera projektledningsbefogenhet till stadsnivån när en stads egna förnyelseprogram genomförs. 
Stavros Arnaoutakis (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Eftersom målet för våra insatser ju är en förbättrad livskvalitet för samtliga medborgare och en balanserad utveckling av de samhällen vi lever i undrar man hur den urbana dimensionen kan undgå att vara en prioriterad fråga på den politiska dagordningen. 
Städerna spelar en viktig roll i Europas sociala, ekonomiska och kulturella liv. Det finns i dag en inbyggd paradox i de europeiska städerna och stadsområdena, där 78 procent av befolkningen är bosatt. 
Å ena sidan är städerna, där ekonomiskt välstånd, kunskaper och know-how finns samlade på ett ställe, en drivkraft för utvecklingen i en alltmer konkurrenspräglad global ekonomi. De är också centrum för tillhandahållande av offentliga tjänster, såsom utbildning, hälso- och sjukvård samt transporter. 
Å andra sidan återfinns de flesta av det moderna samhällets allvarligaste problem i städerna – akuta problem med fattigdom och social utslagning, förstöring av naturlig, liksom av människan skapad miljö, alltför få grönområden, luftföroreningar, förlust av den lokala identiteten samt ökad brottslighet. Samtidigt blir problemen med rasism alltmer påtagliga i städerna. 
Sambandet mellan regional utveckling och stadsutveckling är tydligt och får inte förbises i våra insatser för att uppnå ekonomisk, social och territoriell sammanhållning. Städerna är inte isolerade från omvärlden. Alla städer oavsett storlek utgör, tillsammans med omgivande förorts- och landsbygdsområden, drivkraften i regionerna och kan spela en central roll vid genomförandet av de reviderade målen från Lissabon och Göteborg. Det är därför ett grundläggande krav att frågan om den urbana dimensionen hanteras på EU-nivå. 
Stadspolitiken måste vara navet i insatserna för att få till stånd ett starkt, konkurrenskraftigt, livsdugligt och på samma gång socialt sammanhållet Europa. Den politik som bidrar till att utveckla EU-territoriets urbana system måste under den nya programperioden vara samordnad och konsekvent och utgöra ett komplement till övriga åtgärder. 
Likaså måste insatserna från samtliga partner på lokal, regional och nationell nivå samt på EU-nivå samordnas och städernas bidrag till en hållbar utveckling tillvaratas på rätt sätt. 
Såväl den gränsöverskridande som den urbana dimensionen måste ingå i all EU-politik. 
Alessandro Battilocchio (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag talar på uppdrag av det nya italienska socialistpartiet. Jag är borgmästare i Tolfa, en förtjusande liten stad norr om Rom, och har också i denna egenskap kunnat iaktta hur betydelsefullt det är för den ekonomiska utvecklingen och de sociala dimensionerna när medborgarna går samman och integreras i en urban helhet. I våra städer ryms allt fler olika verkligheter – människor av skilda nationaliteter, med oförenliga behov och skiftande problem – och de fungerar följaktligen som en värld i miniatyr och speglar de makroekonomiska förhållandena inom hela EU:s territorium. 
Jag inser därför att de åtgärder som syftar till att främja integration och social, ekonomisk och miljömässig utveckling kan vara positiva även för medborgarna och i förlängningen bli ett mervärde för EU. Varje framgång, hur obetydlig den än är, bidrar i realiteten till att göra medborgarna än mognare, än mer fördomsfria och mer europeiska samt väl rustade att ta till sig de utmaningar de möter och gå vidare i den riktning som angavs i Lissabon. 
Att sträcka ut en hand till städerna i de nya medlemsstaterna är således mycket viktigt för att uppnå den jämställdhet som EU eftersträvar för samtliga medlemsstater. Slitningar av olika slag och bristande jämställdhet kan kanske på så sätt fås att upphöra, vilket skulle gynna det gemensamma projektet om ett Europa som i första hand beaktar de problem som minoritetsgrupperna och de sämst ställda grupperna i de mindre utvecklade regionerna möter. 
Francesco Musotto (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! I och med dagens breda diskussion om Jean Marie Beaupuys betänkande och i synnerhet genom kommissionsledamotens kloka och träffsäkra anförande har parlamentet i dag angett riktlinjerna för den nya europeiska stadsmodellen och samtidigt beaktat utvidgningen. 
Det är trots detta viktigt att understryka och erinra om att drygt 78 procent av Europas invånare bor i städer. Av dessa bor 50 procent i mycket tätbefolkade områden och 26 procent i mindre tätorter. Städerna är alltså den miljö som hyser majoriteten av EU:s invånare. 
Vi har på sista tiden åsett hur man delvis har tonat ned betydelsen av den urbana dimensionen inom sammanhållningspolitiken, och betänkandet innebär alltså att den ståndpunkt som vi inte kunde stödja har förändrats radikalt. 
Låt oss inte glömma att vi mitt i EU-15 återfinner den så kallade femhörningen, en zon som förbinder London, Paris, Milano, Berlin och Hamburg, dit en betydande del av Europas ekonomi och befolkning har koncentrerats. Femhörningsbegreppet står givetvis i bjärt kontrast till tanken om den territoriella sammanhållningen i Fördraget om upprättande av en konstitution för Europa, där i första hand de små och medelstora städerna lyfts fram och ges en nyckelroll i den regionala utvecklingen och i arbetet med att uppnå målen från Lissabon och Göteborg.  
Vi är därför inte främmande för de praktiska svårigheter som de nya medlemsstaterna har mött, men vi får fördenskull inte glömma att också städerna i de gamla medlemsstaterna måste integreras i gemenskapens system och territorium. 
Sociala problem som geografisk segregering, brottslighet, bostadsbrist och arbetslöshet är således mycket svåra problem som vi måste ta itu med och fortsättningsvis försöka lösa, särskilt med tanke på att Urbanprogrammet kommer att försvinna som ett av EU:s gemenskapsinitiativ. 

Gábor Harangozó (PSE ).
   – Herr talman! Detta initiativbetänkande från utskottet för regional utveckling, som utarbetats av Jean Marie Beaupuy, ger en möjlighet att tydligt understryka att urbana problem är utmaningar som måste hanteras på EU-nivå och inte bara på nationella och regionala nivåer.
Till följd av utvidgningen och mot bakgrund av Rumäniens och Bulgariens kommande anslutning är det uppenbart att det nu mer än någonsin behövs en paneuropeisk strategi för att ta itu med utmaningarna, som består av ökade olikheter när det gäller stadspolitik mellan unionens medlemmar.
I mitt land och i de flesta nya medlemsstater finns det allvarliga storskaliga problem som utan tvivel måste hanteras med omfattande interventioner, såsom ekonomiska och sociala åtgärder, som syftar till att ge ny livskraft åt förfallna innerstäder och upprustning av stora prefabricerade bostadsområden från efterkrigstiden.
Orsakerna till dessa problem berör inte enbart de nya medlemsstaterna, även om situationen är värre i dessa länder än på andra ställen i unionen. I de nya medlemsstaterna lever ungefär 40 procent av stadsbefolkningen i dessa förfallna områden, vilket skapar getton inom våra städer. Förutom de katastrofala sociala och ekonomiska följderna som följer av detta förfall, borde man också ta itu med miljöaspekter.
Det är uppenbart att de nya medlemsstaterna och städerna helt enkelt är oförmögna att hantera dessa utmaningar på egen hand. Den nyligen föreslagna förordningen tillåter endast ett mycket begränsat spelrum för ingripanden för integrerade urbana åtgärder. Följaktligen kommer fördärvet av de förfallna innerstadsområdena och de stora bostadsområdena bara att förvärras.
Alla instämmer i att städer och tätortsområden spelar en central roll för att uppnå den förnyade livskraften och Göteborgsmålen. Det är också tydligt att städer och tätortsområden spelar en större roll för att uppnå regionala utvecklingsmål. Således är det av ytterst stor vikt att förstärka den urbana dimensionen inom EU-programmens integrerade struktur. Att förstärka den urbana dimensionen innebär inte att vi begär mer pengar. Tvärtom kräver vi mer flexibilitet och möjlighet att spendera de tillgängliga pengarna på de mest överhängande och viktigaste frågorna. 
Oldřich Vlasák (PPE-DE ).
   – Fru talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! EU har i åratal diskuterat hur man kan närma sig medborgarna. Lösningen är faktiskt mycket enkel. EU måste i sin politik möta kraven och anspråken från de människor som är direkt berörda av den, och först i raden står de europeiska städerna och kommunerna som utgör en betydande del av EU. Vi måste inse att EU efter den senaste utvidgningen innefattar mer än 73 000 kommunala myndigheter och att det är de kommunalanställda som först får känna av EU-medborgarnas reaktioner och måste hantera de omedelbara konsekvenserna av de förslag som vi lägger fram inom EU:s institutioner eller de nationella regeringarna. I fråga om stadspolitik gäller detta i dubbelt så hög grad. De första som kontaktas bör alltid vara borgmästarna i städer och kommuner. 
Vi är antagligen överens om att det från budgetsynpunkt är praktiskt taget omöjligt att diskutera med samtliga kommunala myndigheter. Vi skulle emellertid utan svårighet kunna anordna diskussioner med de förbund som de tillhör. Det tjeckiska stads- och kommunförbundet omfattar exempelvis närmare tre fjärdedelar av Tjeckiens befolkning och fungerar som en plattform för dialog mellan regeringen och de kommunala myndigheterna. Anledningen är ett nytt samarbetsavtal, enligt vilket regeringen måste begära in förbundets synpunkter på alla nya politiska förslag som berör kommunerna och därefter diskutera dessa synpunkter med kommunerna. En dialog av detta slag skulle gagna EU.
De nationella sammanslutningarna för lokala myndigheter sorterar under de europeiska sammanslutningarna. Här i Bryssel, endast några meter från parlamentsbyggnaden, ligger exempelvis huvudkontoret för Europeiska samarbetsorganisationen för kommunala och regionala myndigheter (CEMR). Jag nämner detta för att vi eventuellt ska kunna utnyttja möjligheterna med sådana paraplyorganisationer och utvidga samarbetet med dem. När det gäller stadspolitiken får vi en första möjlighet i samband med diskussionen om städernas roll i den omarbetade strukturpolitiken för perioden 2007–2013. 
Mina damer och herrar! Det är symboliskt att vi diskuterar frågan om den urbana dimensionen inom EU under den europeiska veckan för regioner och städer i Bryssel. Jag vill därför uppmana Regionkommittén och kommissionen att stödja detta initiativ där städerna själva ingår. För att en verklig dialog ska komma till stånd behöver våra partner emellertid tid och rum att lägga fram sina bidrag, och vi behöver tid och rum att ta till oss deras bidrag ordentligt och i vår tur förbättra kvaliteten på de lagar och initiativ som vi utarbetar. 
Jag ska avsluta med att tacka föredraganden Jean Marie Beaupuy för hans arbete med detta initiativ som enligt min mening tillgodoser de europeiska städernas och kommunernas faktiska behov. 
Lidia Joanna Geringer de Oedenberg (PSE ).
   –  Fru talman! Det var sannerligen på tiden att problemen i städerna och den urbana dimensionen fick den prioritet de förtjänar i genomförandet av sammanhållningspolitiken. Detta är särskilt angeläget med tanke på att ungefär 80 procent av EU:s befolkning bor i städer, något som redan har framhållits flera gånger i parlamentet i dag. Städerna är av avgörande betydelse för den regionala utvecklingen, liksom för att målen från Lissabon och Göteborg ska uppnås. Det är städerna med omgivningar som utöver ekonomisk, social och territoriell sammanhållning genererar tillväxt och förnyelse. Å andra sidan tenderar emellertid de mest komplicerade problemen att koncentreras till städerna. Jag tänker på social utslagning, geografisk och etnisk segregering, våld, droger, miljöförstöring, arbetslöshet och olaglig handel. 
Det finns markanta skillnader mellan olika EU-länder när det gäller stadspolitik, framför allt efter den senaste utvidgningen och anslutningen av tio nya medlemsstater. Skillnaderna beror dels på att graden av ekonomisk utveckling varierar, dels på att vissa nya medlemsstater över huvud taget inte har någon stadspolitik på nationell och regional nivå. Vi har särskilt i de nya medlemsstaterna sett att problemen i städerna har olika sidor – det handlar bland annat om fastighetsförvaltningen, en eftersatt infrastruktur, ett otillräckligt utbyggt transportnät samt brister i miljöskydd och avfallshantering. Det är också framför allt i de nya medlemsstaterna som vi finner de mest påtagliga problemen till följd av social utslagning eller boende i förfallna, monteringsfärdiga betongkomplex. Det är därför mycket viktigt för dessa länder att det satsas ordentligt på att rusta upp det postindustriella samhällets bostadsområden.
Kommissionen bör skyndsamt vidta effektiva åtgärder för att samordna stadspolitiken. Kommissionen måste först och främst ta fram verktyg för urban utveckling, få till stånd ett utbyte av bästa metoder och erfarenhet samt igångsätta gemensamma projekt som förstärker det interregionala och transnationella samarbetet. Först då kan de nya städerna inom EU bli en tillgång för unionen i stället för en belastning, och därför är Jean Marie Beaupuys betänkande så viktigt. Jag stöder det och tackar honom så mycket för hans arbete. 
Alexander Stubb (PPE-DE ).
   – Fru talman! Jag skulle vilja påpeka tre saker. För det första skulle jag vilja tacka föredraganden för det jag anser vara ett utmärkt betänkande. 78 procent av oss bor i städer. Det som är bra med städer är att de är en gemensam europeisk företeelse, och även antieuropéer som James Hugh Allister skulle kunna stödja Urban II. Bara en sådan sak är ett steg i rätt riktning.
Min andra punkt, med tanke på att vi har kommissionsledamoten för regionala frågor här, är att inte bara fokusera på urbana frågor utan andra frågor som avser Östersjöregionen. Det kanske är någonting som kommissionsledamoten och Generaldirektoratet för regionalpolitik skulle kunna undersöka, dvs. det faktum att vi har åtta länder med en hel rad stora och gamla Hansastäder som nu omger Östersjöregionen. De kanske skulle kunna utarbeta en Östersjöstrategi enligt dessa linjer. Jag skulle också vilja betona att städer utgör de viktigaste centrumen för tillväxt, för uppfinning, för ekonomi och för sociala och regionala frågor som vi har, och det borde därför vara där vi lägger fokus.
Med min sista punkt skulle jag vilja vända mig till min vän Marcin Libicki, med hänvisning till gårdagens debatt om vad Charlie McCreevy sa eller inte sa. Jag är finländare och kommer från ett ”välfärdssystem”. Vad än Charlie McCreevy yttrade anser jag att det vi gjorde i går på många sätt var fel. Världsekonomiskt forum rankar Finland som världens mest konkurrenskraftiga ekonomi, Sverige som den tredje och Danmark som den fjärde, men jag kan svära på att den sista person jag vill höra predika för mig om konkurrenskraft är en tysk socialdemokrat i form av Martin Schulz!
Lambert van Nistelrooij (PPE-DE ).
   – Fru talman! Jean Marie Beaupuy har utarbetat ett förtjänstfullt betänkande med initiativ som kan genomföras omgående med sikte på perioden 2007–2013. Det var ett nöje att lyssna till kommissionsledamot Danuta Hübners anförande i morse, där hon uttryckligen lovade att vi redan vid det informella rådsmötet i december kan förvänta oss en ny ramlagstiftning. Jag stöder oförbehållsamt betänkandet. 
Jacques Delors brukade tala om ett regionernas Europa. Om det just nu var dags för bokslut skulle det handla om regionernas och städernas Europa. Förra året var jag med om att initiera en undersökning där vi jämförde åtta länder, åtta regioner och åtta urbana utvecklingscentrum. Städer som Milano, Dublin, Bristol och Nantes ingick, och undersökningen visade att ett optimalt samarbete mellan regioner och städer är det som ger bäst resultat. 
Därför är det viktigt att just sammanhållning och inte behörighet ligger till grund för analysen. Sammanhållning inom regionen och mellan städerna, ett gott styre och flernivåstyre har bäst utsikt att lyckas. Jag har märkt att en ny helhetssyn håller på att utvecklas i Europa, liksom i min hemregion, vilket innebär att ett hierarkiskt synsätt får stå tillbaka för samverkan. 
I min region ingår , ett mycket stort område med fem städer som har gjort gemensam sak. En god regionalpolitik förutsätter också en god stadspolitik. Därför ber jag att få ta upp detta begrepp på nytt när bestämmelserna fastställs senare i år. Att utarbeta listor på stadsområden i syfte att främja programmen är utmärkt, förutsatt att det inte leder till fragmentering. Det skulle sammanfattningsvis vara värdefullt, mot bakgrund av att städerna leder den sociala och ekonomiska utvecklingen i regionerna, om vi i utskottet för regional utveckling kunde se över kommissionens uppgift i den urbana dimensionen. 
Avslutningsvis har kommissionsledamoten framfört att hon vill framhäva den urbana dimensionen ytterligare i bestämmelserna. Jag undrar om hon kan säga något om detta under dagens sammanträde. 
Richard Seeber (PPE-DE ).
   – Fru talman! Jag ersätter David Casa som är sjuk och har bett mig använda hans talartid. Vi önskar förstås att han snabbt blir frisk, och att han är på benen igen så snart som möjligt och kan utöva sin rätt att tala i kammaren. 
Låt mig på David Casas vägnar tacka Jean Marie Beaupuy för hans utmärkta betänkande. Jag tror att vi alla är medvetna om att den framtida regionalpolitiken måste inriktas på städerna, eftersom dessa så att säga är epicentrum för de problem som vi kommer att få ta itu med inom regionalpolitiken. Vi vet att 80 procent av befolkningen bor i storstadsområden, att allt fler människor flyttar till städerna och att detta medför alltmer påtagliga problem. 
Uppgiften att ta regionalpolitiken till hjälp för att göra landsbygdsområdena runt städerna attraktiva och motverka inflödet av människor till städerna är givetvis Europas ansvar. EU måste följaktligen under perioden 2007–2013 vidta förnuftiga politiska åtgärder som inte endast är inriktade på städerna utan också på landsbygdsområdena, särskilt i bergiga och isolerade regioner, så att de människor som är bosatta där kan ges vettiga arbetsvillkor. Detta får emellertid inte innebära att vi försummar städerna, eftersom många av de problem som uppstår där skulle kunna lösas med hjälp och stöd från EU. Vi bör därför använda riktmärkning för att klarlägga vilka lösningar som kan accepteras av alla. 
Jag vill också gratulera Alexander Stubb till hans ord. Alla vi i Centraleuropa blickar norrut, om inte precis med beundran så åtminstone med värme, och vi gläder oss faktiskt åt att staterna i norr har lyckats upprätthålla den europeiska sociala modellen. Jag instämmer helt och fullt i hans ord om våra socialistiska medlemsstater. 
Danuta Hübner,
   . – Fru talman! Tack så mycket för en mycket bra debatt. Vi har lyssnat mycket uppmärksamt. Constanze Angela Krehl tog upp frågan om budgetplanen. Allt jag kan säga är att jag inte kan instämma mer. Jag anser att EU helt enkelt är oförmöget att smälta en längre osäkerhetsperiod utan mycket negativa och starka politiska, ekonomiska och sociala följder. Det är därför en avsaknad av ett bra beslut i december kommer att orsaka skador som EU:s medborgare inte längre har råd med.
När det gäller debatten om den urbana dimensionen ser jag den debatten som ett omfattande och starkt stöd till detta behov av att stärka den urbana dimensionen i vår sammanhållningspolitik. Återigen vill jag säga hur mycket jag uppskattar de ansträngningar som Jean Marie Beaupuy och de andra parlamentsledamöterna som arbetade med honom svarat för. Jag vill också försäkra er att vi undersöker tätbebyggda områden och städer på en alleuropeisk grund. Vi undersöker alla problem och alla bidrag från alleuropeiska tätbebyggda områden och städer och bidragen till förändring i EU. Vi är också medvetna om hur mycket vi kan lära av tätbebyggda områden och städer i EU. Det finns en avsevärd mängd bästa metoder som vi har använt oss av från det urbana programmet, och jag hoppas att vi kan få användning av detta i framtiden.
Två eller tre specifika frågor togs också upp. En är jämställdhetsfrågan och frågan om jämställdhet mellan män och kvinnor. Mot denna bakgrund skulle jag vilja ta upp två saker. För det första, när det gäller förordningen finns bestämmelserna i den allmänna förordningen, men det vi har gjort under de senaste veckorna när vi har granskat kommissionens ståndpunkt – även som svar på många av era kommentarer – är att föreslå att lägga till jämställdhetsdimensionen till ERUF-förordningen för första gången någonsin i sammanhållningspolitiken. Det har ännu inte godkänts av kommissionen, men jag hoppas att det kommer att innebära ett stort steg framåt.
Jag vill också säga att vi kommer att ta hänsyn till jämställdhetsdimensionen i vårt samråd om arbetsdokumenten om urbana frågor, som vi för närvarande arbetar på.
Bostadsfrågan nämndes i olika sammanhang. Som ni vet är bostadsfrågan en av de få frågor som fortfarande är framträdande i rådets förhandlingar. Detta gäller utöver några andra mycket svåra frågor som parlamentet också har röstat om, inklusive samfinansierade skattesatser och berättigande till stöd för moms. Som jag förstår saken kommer dessa frågor att lösas inom ramen för debatten om budgetplanen och inte inom ramen för förhandlingarna om förordningen.
I fråga om Östersjöregionen skulle jag vilja säga att det inom det nuvarande Interregprogrammet är ett av de program som fungerar bäst – kanske till och med allra bäst. I framtiden hoppas jag också att vi kommer att ha detta Östersjöområde för transnationell dimension inom ramen för det tredje målet. Denna dimension är allvarligt hotat eftersom det luxemburgska ordförandeskapets budgetförslag för det europeiska territoriella samarbetsmålet, särskilt avseende den transnationella dimensionen, har minskats drastiskt.
Nu går jag över till betänkandet. Som svar till Lambert van Nistelrooij, i fråga om timing, arbetar vi på dokumentet om urbana frågor. Jag tror att vi denna eller nästa vecka kommer att inleda ett samråd mellan kommissionens avdelningar. Jag hoppas att jag kan uttala mig om det när jag kommer till mötet i november med Jean Marie Beaupuys grupp. Men det enda jag generellt kan säga i nuläget är att vi skulle vilja ha den första diskussionen med medlemsstaterna redan i december och då, som jag har sagt, fortsätta samrådet ända fram till mars eller däromkring. Sedan kanske vi kan ha en gemensam konferens omkring mars om de frågorna, men detta måste vi diskutera. Vi måste emellertid diskutera det, och se vad vi kan göra tillsammans.
Jag ser verkligen fram emot ytterligare samarbete med er tvärpolitiska grupp Urban-bostäder, och jag vill åter igen tacka er så mycket för dagens diskussion.
Talmannen.
   – Debatten är avslutad. 
Omröstningen kommer att äga rum kl. 11.00. 
Alyn Smith (Verts/ALE ).
   – Regionalpolitikens urbana dimension är naturligtvis mycket viktig. I Skottland har vi våra större städer Glasgow, Edinburgh och andra städer, och alla har främjats av EU:s regionalpolitiska engagemang. Mina överhängande bekymmer för regionalpolitikens alla frågor är att det fortfarande måste fattas beslut om den totala budgeten, och särskilt Förenade kungarikets katastrofala politik skulle bli mest lidande av deras planerade nedskärningar. Parlamentet har talat med en stark röst i Bögebetänkandet, och vi måste se till att detta fortsätter att vara vår åsikt. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0265/2005) av Zdzisław Kazimierz Chmielewski för Fiskeriutskottet om förslaget till rådets förordning om bevarande av fiskeresurser genom tekniska åtgärder i Östersjön, Bälten och Öresund och om ändring av förordning (EG) nr 1434/98 (KOM(2005)0086 – C6-0094/2005 – 2005/0014(CNS)). 
Joe Borg,
   . – Fru talman! Jag vill inleda med att tacka föredraganden, Zdzisław Kazimierz Chmielewski, och fiskeriutskottet för betänkandet om kommissionens förslag till tekniska åtgärder i Östersjön. Jag måste uttrycka min tacksamhet för utskottets och föredragandens öppna inställning, särskilt i fråga om argumenten som kommissionen har lagt fram och som resulterat i ett betänkande som kommissionen nästan kan godkänna helt och hållet.
Det här är ett mycket tekniskt dokument, och som ni väl vet utgår i nuläget de tekniska åtgärderna för bevarande av Östersjön från fiskebestämmelser som antagits på internationell nivå i Internationella fiskerikommissionen för Östersjön (IBSFC). Gemenskapen har antagit några tilläggsbestämmelser för sina egna vattenområden, som nu täcker hela Östersjöområdet förutom de två små andelarna ryskt vatten.
I gemenskapslagstiftningen är åtgärderna fördelade på tre olika rådsförordningar: förordningen om tekniska åtgärder i Östersjön, förordningen om industriellt sillfiske – båda från 1998 – och den årliga TAC (tillåtna totalfångsten) och kvotförordningen, som också innehåller flera tekniska åtgärder för bevarande.
Bortsett från denna rättsliga komplexitet är de nuvarande bestämmelserna ibland överkomplicerade och, i andra fall, otydliga och lämnar utrymme för olika tolkningar. De är därför svåra att tillämpa och kontrollera. Kommissionen antog den 14 mars 2005 ett förslag till en ny förordning om tekniska åtgärder för bevarande av Östersjöområdet. Förslaget utarbetades efter omfattande samråd med Östersjöområdets aktörer och medlemsstater under 2004. Det innebär att alla relevanta bestämmelser samlas i en enda rättsakt, vilket kommer att skapa större rättslig enhetlighet. Därutöver syftar förslaget till att förenkla och effektivisera bestämmelserna så långt det går, genom att till exempel föreslå enhetliga stängda säsonger för vissa arter i stället för olika tidsperioder i olika delar av Östersjön.
Det samråd som hölls inom fiskeriutskottet utmärktes av god samarbetsanda och har lett till ett starkt resultat. Kommissionens förslag är mycket tekniskt med flera detaljer som relaterar till tillverkning och bruk av fiskeutrustning i Östersjön. Jag är mycket nöjd med att föredraganden och fiskeriutskottet har kunnat hantera förslagets mycket tekniska delar, och vi har lagt fram ett antal ändringsförslag som kommer att förbättra förslaget. Ändringsförslagen 5 och 6 är bra exempel på detta. Det har föreslagits stränga bestämmelser för alla nät som innefattar trålar för att säkerställa effektiv selektivitet. Dessa ändringsförslag tillåter en inskränkt tillämpning av de stränga bestämmelserna om trålens bakre del. Följaktligen påverkas inte fiskeutrustningens selektivitet. Bestämmelserna har förenklats och är mer lättförståeliga för yrkesfiskarna, och kontroll på havet förenklas.
Jag kan stödja alla förutom ett av de 15 ändringsförslag som lagts fram i betänkandet. Det enda ändringsförslag jag motsätter mig är ändringsförslag 3. Om vi godkänner att fiskeriinspektörer endast kan ta stickprover vid landning om provet har godkänts av redaren undergräver vi inspektörens förmåga att utföra de nödvändiga kontrollerna. Dessutom måste jag påminna er om att det alltid är upp till inspektörerna att bevisa att stickproverna de har tagit är representativa för landningen. Jag är därför inte i stånd att stödja antagandet av ändringsförslag 3.
Jag kan godta ändringsförslag 9 om att införa bedömning av drivgarns och annan snärjande utrustnings inverkan på vattenlevande däggdjur. Låt mig emellertid klargöra att jag inte är beredd att godkänna modifieringen av den gradvisa avvecklingen av drivgarn, som rådet antog med parlamentets hjälp 2004.
Låt mig avsluta genom att ännu en gång tacka föredraganden och utskottet för deras utmärkta arbete. 
Zdzisław Kazimierz Chmielewski (PPE-DE ),
   . –  Fru talman! Mitt betänkande handlar om förslaget till rådets förordning om bevarande av fiskeresurser genom tekniska åtgärder i Östersjön, Bälten och Öresund av den 14 mars 2005. Denna förordning är ett i en lång rad av EU-dokument som syftar till att å ena sidan samla existerande lösningar och å andra sidan sprida deras tillämpning till att inkludera de 10 nya medlemsstaterna. Fyra av dessa ligger ju som bekant vid Östersjön. Det bör påpekas att redan från start var rådets förslag inte till de fyra ovannämnda medlemsstaternas belåtenhet. Flera nyckelartiklar avvisades direkt.
Som föredragande och som medborgare i ett av dessa länder fann jag mig i en mycket svår position. Mitt land är faktiskt ett av dem som troligen kommer att påverkas mest av det nya direktivet. Jag var tvungen att hitta en väg genom denna politiska labyrint, vilket inte var en lätt uppgift. Som så ofta är fallet utmanades jag att hitta en fördelaktig kompromiss, vilket var särskilt svårt i detta fall, eftersom det rörde tekniska fiskeåtgärder som inte är särskilt mottagliga för medlingsansträngningar. Oavsett de underliggande politiska avsikterna finns det andra faktorer som påverkar fisketekniken, framför allt synpunkterna från dem som berörs på en praktisk nivå, nämligen yrkesfiskarna, och fisken själv, som är tämligen omedveten om politiska medlingsansträngningar.
Lyckligtvis visade det sig vara möjligt att minska antalet kontroversiella frågor till enbart ett fåtal mycket viktiga. Vi är skyldiga berörda ledamöter och företrädare för Europeiska kommissionen ett tack för deras ansträngningar i detta avseende. Viktigast av allt var att de lyckades få till stånd en kompromiss när det gällde frågan om torskfiskeutrustning. Torsk är den viktigaste fisken i Östersjön och den huvudsakliga inkomstkällan för dem som fiskar där. Förutom den selektionspanel för ungfisk som rekommenderas i rådets förslag och som kallas Bacoma-fönstret – och jag vet att detta är bara en detalj – kom fiskeriutskottet och Europeiska kommissionen överens om att använda det billigare, beprövade och utprovade T90-fönstret. Det är kvalitetsmässigt helt likvärdig. Detta var en polsk och tysk idé.
Efter möten ansikte mot ansikte med förslagets författare kunde de mest uppenbara svagheterna rättas till genom att ta med viktiga definitioner av fiskeutrustningen som nämnts i flera artiklar. Den viktigaste av dessa definitioner gällde förlängningsstycket, som ofta nämns i förordningen. Tack vare de ansträngningar som gjorts kunde mycket oro dämpas, och de kontroversiella restriktionerna i ett antal av bestämmelserna tonades ned. Flexibiliteten i vissa artiklar blev också tydligare. Som ett resultat av detta kunde föredraganden dra tillbaka ändringsförslag 16 och banta fem andra ändringsförslag som i synnerhet gällde den restriktiva artikel 6, vilken kommissionsledamoten redan har hänvisat till. Denna artikel är en källa till oro för hela fiskesektorn i Östersjön, eftersom den kräver ett förbud för viss fiskeutrustning som används regelbundet.
Vi har också problemet med drivgarn för laxfiske, som gett upphov till flest diskussioner i Europaparlamentets fiskeriutskott. Enligt den polska fiskebranschen är resten av Europeiska unionen av den uppfattningen att drivgarn utgör ett allvarligt hot för vattenlevande däggdjur, speciellt för tumlare, om de används för laxfiske. I södra Östersjön utgör dock inte dessa nät något hot, eftersom tumlare är extremt sällsynta där. Ett beslut att förbjuda dessa nät i den delen av Östersjön skulle hindra omkring 60 polska fartygsägare från att fiska lax.
Medveten om båda aspekter av det problem som dessa nät utgör, å ena sidan EU:s krav när det gäller skydd av resurser i Östersjön och å andra sidan laxyrkesfiskarnas levebröd och framtid, föreslog föredraganden den enda möjliga kompromisslösningen i denna situation. Det var att ta hänsyn till rådets rekommendationer och på samma gång utföra pålitliga utvärderingar av Östersjöns vatten. Bedömningen bör kartlägga sakernas faktiska tillstånd och utvärdera de faktiska effekterna på vattenlevande däggdjur av dessa nät och annan snärjande utrustning. Bedömningen ska vara klar senast 2008.
Här slutar redovisningen av mitt betänkande. Jag utmanades att flytta berg, och liksom alla andra parlamentariska kompromisser uppfyller betänkandet villkoren för kammarens godkännande trots att det inte kan göra alla nöjda hela tiden, framför allt inte de polska yrkesfiskarna. Vår kompromiss uppfyller ovannämnda villkor, och fiskeriutskottet godkände den till slut enhälligt.
Jag har redan tackat de ansvariga ledamöterna, övriga ledamöter av fiskeriutskottet och Europeiska kommissionens experter. Jag vill också tacka alla andra experter, forskare och tillverkare av fiskeutrustning från de baltiska staterna som frivilligt erbjöd sig att hjälpa föredraganden att sätta sig in i denna mycket viktiga aspekt av fiskeverksamheten, en aspekt som dessutom är krävande, eftersom det krävs expertkunskaper. 
Czesław Adam Siekierski,
   . –  Fru talman, mina damer och herrar! Jag skulle vilja ta upp frågan om att förbjuda drivgarn för laxfiske i Östersjön. Först skulle jag vilja framhålla att till skillnad från nät som används i andra områden så utgör inte dessa nät något allvarligt hot mot den marina mångfalden. Dessutom finns det inga direkta bevis för att de utgör ett allvarligt hot för tumlare i de centrala och norra delarna av Östersjön.
Att förbjuda drivgarn i Östersjön skulle i själva verket betyda slutet för det polska laxfisket, eftersom de inte har några andra alternativ till nät som skulle kunna användas i våra vatten. Det fanns inga vetenskapliga motiv för det tagna beslutet, och ingen hänsyn togs till de berörda ländernas ståndpunkt. Dessa länder blev inte EU-medlemmar förrän den 1 maj 2004, och beslutet togs bara fyra dagar före utvidgningen.
Av alla dessa skäl anser vi att kompromisslösningen skulle vara den bästa vägen framåt. Det skulle innebära att vidare förbud mot nät i Östersjön sköts upp i tre år, tills lämpliga vetenskapliga data finns tillgängliga som kan motivera behovet av sådana åtgärder eller som dömer ut dem som onödiga. 
Heinz Kindermann,
   . – Fru talman! Vi godkänner betänkandets grundläggande mål och välkomnar inriktningen att ändringar ska göras av vissa definitioner och olika tekniska bestämmelser. Debatter om förslag från kommissionen som kan komma att leda till restriktioner för fiskeaktiviteten på lång eller kort sikt är alltid livliga, och diskussionen kring detta förslag har inte varit något undantag. Det kanske inte framgår tydligt av utfallet i utskottets omröstning, men där fanns ett antal punkter där en kompromiss endast kunde nås efter en grundlig diskussion.
Med detta i åtanke vill jag särskilt fästa er uppmärksamhet vid artikel 12 i kommissionens förslag som handlar om restriktioner för och förbud mot drivgarn. Vår grupp har tidigare godkänt alla försök att få till en minskning i användandet av denna utrustning eller ett förbud, och då bör rimligtvis samma stränga regler tillämpas i Östersjön som i andra fiskevatten inom Europeiska unionen, där drivgarn har varit förbjudna i flera år för att ge små valdjur en större chans att överleva.
Vissa ansträngningar görs för att riva upp det nuvarande förbudet för drivgarn, vilket vår grupp förkastar. Daglig praxis visar dock att en giltig rättslig ram endast kommer att vara bra så länge den kan övervakas, enkelt och effektivt, från land, med andra ord i praktiken. Det är här den främsta svårigheten ligger, och jag hoppas att denna rättsliga ram ska resultera i en kraftfullare strategi för övervakning i framtiden. 
Carl Schlyter,
   . – Tack, herr kommissionär, för att ni lägger fram detta förslag. Jag har länge väntat på att drivgarnen skall förbjudas även i Östersjön, det sista havet i EU där dessa fortfarande är tillåtna. Jag tackar för att ni står fast vid den åsikten även om det finns kritik mot detta förbud här i Europaparlamentet ibland. Jag vill passa på att tacka vår föredragande för hans kompromissvilja också i denna fråga. Det var även fel av rådet att inte från början involvera de nya medlemsstaterna i denna process. Det hade kunnat underlätta processen om de hade fått vara med i första skedet.
Jag tycker inte vi kan vänta på att den sista tumlaren skall vara död innan vi slutgiltigt fastslår de vetenskapliga bevisen, för då är det för sent. Vi har sett studier som visar riskerna med drivgarn och jag tycker de studierna väl motiverar försiktighetsprincipen här. Den biologiska mångfalden i Östersjön är mycket känslig. Det är ett väldigt känsligt hav och vi får inte riskera att störa denna balans.
Jag väntar nu på nästa initiativ från er. För ett år sedan talades vi vid om möjligheterna för länder som frivilligt vill införa fiskestopp och kompensation till fiskarna för att förbättra möjligheterna till framtida generationers fångster. Jag väntar på regler från kommissionen som underlättar möjligheterna till frivilliga fiskestopp från länder som vill öka mängden fisk i sina vatten för framtida vinster. Jag hoppas att vi kan diskutera det närmare. 
Jeffrey Titford,
   . – Fru talman! Den gemensamma fiskeripolitiken är utan tvekan en av de mest katastrofala av all gemenskapspolitik. Den har förorsakat oerhörda skador på miljön i Nordsjön och har inte varit till någon nytta över huvud taget för bevarandet. För EU är det inte tillräckligt med denna katastrof, utan nu uppmuntrar unionen rentav en upprepning av detta i afrikanska kustvatten. Ni kan därför föreställa er med vilken cynism jag läste igenom det här förslaget för särskilda tekniska åtgärder för att förbättra situationen för bevarandet i Östersjön.
Föredraganden har utarbetat en ovanligt ohjälpsam motivering, som jag ända in i minsta detalj betraktar som en papperstrave. I slutet finns det en komplicerad bilaga som beskriver ett försök att utarbeta en lag om specifikationer för lyft och till och med exakt storlek och form för lyftbojar. Varför denna kammare skulle bry sig om sådana petitesser går utöver mitt förstånd, såvida inte det är ännu ett symtom på Europeiska unionens obegränsade tendens till kontroller in absurdum. Dessa tekniska specifikationer har utan tvekan vävts ihop av byråkrater, utan den minsta erfarenhet av havsfiske och kommer därför att orsaka stora problem för dem som har den erfarenheten och dagligen arbetar med det.
Jag anser det inte vara EU:s sak att lägga sig i bevarandet i Östersjön, eller på andra ställen för den delen. Dessa frågor borde lösas genom förståndiga förhandlingar mellan nationella regeringar och fiskare, inte av en icke vald byråkrati, med en fullständigt skrämmande meritlista i fråga om miljösabotage. 
Sylwester Chruszcz (IND/DEM ).
   –  Fru talman! När det gäller Zdzisław Kazimierz Chmielewskis betänkande om bevarande av fiskeresurser i Östersjön, Bälten och Öresund genom tekniska åtgärder, skulle jag vilja säga hur mycket jag uppskattar den tekniska standarden i betänkandet. Föredraganden har arbetat hårt för att beakta intressena hos fyra tidigare Östersjöpartner samt intressena hos de fyra nya medlemsstater som anslöt sig vid Europeiska unionens senaste utvidgning.
Det bör påpekas att förslaget till rådets förordning, vilket är ämnet för Zdzisław Kazimierz Chmielewskis betänkande, för samman bestämmelser som utarbetats före 2004, det vill säga före anslutningen av de 10 nya medlemsstaterna. Då var möjligheterna för andra EU-länder som var intresserade av att delta i samtalen begränsade, eftersom parlamentets nyvalda företrädare naturligtvis inte kunde delta i samtalen.
Med tanke på Östersjöns särskilda miljöförutsättningar och de avsevärda skillnaderna mellan dess västra och östra delar var det nödvändigt att de nya medlemsstaterna fick mycket att säga till om med avseende på denna förordning, och jag förmodar att så var fallet.
Avslutningsvis vill jag ännu en gång gratulera föredraganden. Tack. 
Joe Borg,
   . – Fru talman! Jag skulle vilja inleda med att ännu en gång gratulera Zdzisław Kazimierz Chmielewski till hans betänkande. Han hänvisade till att han hade ställts inför en mycket stor utmaning och var tvungen att hitta en fungerande kompromiss. Slutresultatet är en väl fungerande kompromiss, och kommissionen är beredd att anta alla ändringsförslag förutom det förslag jag redan har nämnt.
Jag instämmer också i att genombrottet gjordes genom godkännandet av T90-trålen, som kan användas som ett alternativ till Bacoma-trål. Jag bekräftar att Institutet för systemteknik, informationsteknik och säkerhetsteknik (ISIS) meddelar att T90-lyftet har samma selektivitet som Bacoma-panelen, och därför kan vi godkänna att den används.
När det gäller drivgarn godkänner vi undersökningen som kan antyda vilka stödåtgärder som kan vidtas och som skulle vara av socioekonomisk art. Kommissionen har dock inte för avsikt att överväga en utvidgning av slopningen av drivgarn när det gäller Östersjön. Anledningen till detta är helt enkelt att drivgarnsförbudet redan har genomdrivits i förordningen från 1998, och utvidgningen och slopningen för Östersjön fram till 2010 var redan ett särskilt medgivande som inte går ihop med att bevilja ytterligare utvidgning eller medgivande. Vi riskerar annars att återigen inleda hela drivgarnsdiskussionen och ifrågasätta sådana drivgarns giltighet i andra gemenskapsvatten. Det stämmer att antalet tumlare är mycket få. Detta gör det dock ännu viktigare att fortsätta att upprätthålla förbudet för att säkerställa att ingen irreparabel skada sker i fråga om tumlare. Det låga tumlarbeståndet lägger ytterligare ansvar på oss att säkerställa skyddet för dem.
Dessutom existerar det ett allmänt drivgarnsförbud, vilket som jag nämnde tidigare utgör en del av gemenskapens regelverk, och vi måste säkerställa att detta inte på något sätt påverkas negativt.
För det första skulle jag vilja tacka Heinz Kindermann och Carl Schlyter för deras stöd. Med hänsyn till Carl Schlyters påpekande om det tidsbegränsade torskfisket, måste det påpekas att förbudet och de förbjudna områdena för torskfiske och torskfiskets tidsbegränsning inte är en frivillig åtgärd. Det är en obligatorisk åtgärd, som infördes tillsammans med TAC och kvotförordningen på rådets möte i december. För närvarande förbereder vi dock en återhämtningsplan för torsk i Östersjön, och det är uppenbart att tekniska åtgärder och åtgärder som avser områdesbegränsningarna och tidsbegränsningarna kommer att utgöra en väsentlig del i denna återhämtningsplan. Det är också uppenbart att om fiskare tvingas lägga ned verksamheten på grund av sådana tidsbegränsningar att de enligt normala gemenskapsbestämmelser ska vara berättigade till kompensation för verksamhetsstoppet om det bedöms vara av exceptionellt slag eller är en följd av åtgärder i en återhämtningsplan.
När det gäller det som Jeffrey Titford sa kan jag inte säga annat än att jag instämmer. 
Talmannen.
   – Debatten om detta betänkande är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 11.00.

Philip Bushill-Matthews (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag tog upp en liknande ordningsfråga enligt artikel 130 förra månaden i Strasbourg, eftersom frågestunden med rådet skulle vara en timme och inte varade mer än 35 minuter. Rådets sittande ordförandeskap ansåg det tydligen vara viktigare att ringa ett samtal än att svara på våra frågor.
I likhet med alla parlamentsledamöter på frågelistan förväntade jag mig åtminstone ett skriftligt svar direkt efteråt. Det kom inget sådant. Jag fick sedan löfte om ett skriftligt svar senast förra torsdagen, men det kom inte då heller, och jag har fortfarande inte mottagit något svar.
Jag förstår att detta är första gången under något ordförandeskap som det har tagit så lång tid att besvara parlamentsledamöternas frågor. Får jag be vår egen talman att säkerställa att vi under nästa sammanträdesperiod i Strasbourg inte bara får en ordentlig förklaring, utan också en ursäkt?
Slutligen skulle jag vilja att vi får rådets bekräftelse på att frågestunden inte bara är en tid för parlamentsledamöter att ställa frågor, utan också en tid för rådsordföranden att besvara frågorna.
Talmannen.
   – Herr Bushill-Matthews! Er oro är befogad, och talmannen har redan skrivit till rådet och kritiserat detta förhållande i bestämda och kraftfulla ordalag. Vi förväntar oss att rådet ska behålla de arrangemang som har varit brukliga i flera år, faktiskt i flera decennier. Det är fullständigt oacceptabelt att dessa ärenden ska hanteras på det sätt som ni beskriver, och vi har redan tagit upp saken.
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.

Ignasi Guardans Cambó (ALDE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja klargöra att detta ändringsförslag inte strider mot WTO:s bestämmelser. I ändringsförslaget föreslås ett tillägg av attributet ”högrisk-” så att det ändras till högriskkemikalier. Det enda syftet är att klargöra att det inte strider mot WTO. 
Talmannen.
   – Mina damer och herrar! Parlamentet röstade om Kina i dag, och jag har nu den stora äran att välkomna parlamentsledamöterna i delegationen från Folkrepubliken Kina som är här och besöker oss med anledning av det tjugoandra interparlamentariska mötet mellan Europaparlamentet och Kina. Ni ska vara hjärtligt välkomna, delegationen från Folkrepubliken Kinas nationella folkkongress under ordförandeskap av herr Wang!
Ärade ledamöter i den kinesiska nationella folkkongressen! En dialog mellan Europeiska unionen och Kina är av enorm betydelse när det gäller den fortsatta globaliseringen. 
Frank Vanhecke (NI ).
   – Herr talman! Kan ni vara så snäll och informera mig om genom vilken demokratisk beslutsfattande process som våra högaktade kinesiska parlamentarikerkolleger har valts? Jag skulle vara hemskt tacksam för det. Tack. 
Talmannen.
   – Låt mig svara att ni bör delta i ett av delegationens sammanträden. Ni kommer själv att bli medveten om att det är möjligt att skicka en delegation som utsetts i enlighet med nationella regler tack vare den nationella suveräniteten. 

Sophia in 't Veld (ALDE ).
   – Herr talman! Jag har ett muntligt ändringsförslag till punkt 14 om dödsstraff för unga lagbrytare. I Iran döms unga människor till dödsstraff och avrättning endast på grund av att de har sexuella förbindelser eller för att de är homosexuella. I ursprungsformuleringen, där vi använder termen ”unga lagbrytare”, verkar det som om vi är överens med den iranska regeringen om att det är brottsligt med sexuella förbindelser. 

Angelika Beer (Verts/ALE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Efter gårdagens debatt och Irans svar på vår begäran att Akbar Gandji ska friges omedelbart och att garantier ska ges för att han fortfarande är vid livet, önskar jag lägga fram ett extra ändringsförslag 

Anders Wijkman (PPE-DE ).
   – Herr talman! Bakgrunden till denna begäran är att debatten om den allvarliga situationen i Etiopien och förslaget till en resolution har varit på gång sedan länge. De politiska grupperna kom överens om en text förra fredagen, men sedan dess har många saker hänt i Etiopien som är av stor vikt och som det bör finnas hänvisningar till i dokumentet. Eftersom tidsfristen hade gått ut hade vi emellertid ingen möjlighet att göra det.
Det som är mest allvarligt är att förhandlingarna mellan det regerande partiet och oppositionspartierna bröt samman för nästan en vecka sedan. Detta skedde först och främst eftersom det regerande partiet och premiärministern vägrade att ens diskutera en rad frågor om behovet av en demokratisk reform.
Därutöver sammanträdde inte parlamentet i Addis Abeba, och några av oppositionens medlemmar deltog inte på grund av sammanbrottet i förhandlingarna.
Jag borde förklara bakgrunden till detta, annars hänger det inte ihop för ledamöterna. 
Hannes Swoboda (PSE ).
   – Herr talman! Vi, ledamöter i denna kammare, har precis varit väldigt generösa. Det enda jag begär av dem som utarbetar resolutionerna är att de ser till att skriva ned dem innan tidsfristen för inlämning gått ut i stället för efter. Vårt jobb kommer därmed att bli så mycket enklare.
Talmannen.
   – Herr Swoboda! Jag ställde exakt samma fråga när vi förberedde oss för omröstningen och fick då svaret att vi var tvungna att göra vissa eftergifter, eftersom situationen i Etiopien ändrades hela tiden. 
Talmannen.
   – Omröstningen är avslutad. 

Carlos Coelho (PPE-DE ),
   . – Euron är en av de mest utbredda valutorna inom internationell handel och därmed också en av de mest sårbara för förfalskning.
Europeiska unionen har vidtagit nödvändiga åtgärder för att se till att euron skyddas av effektiva och enhetliga mekanismer mot förfalskning.
Medan antalet förfalskningar förblir stort håller åtgärderna för att bekämpa falskmynteri på att bära frukt. Mellan 2003 och 2004 ökade till exempel insatserna för att beslagta förfalskade eurosedlar med 20 procent. Samtidigt minskade antalet förfalskade sedlar, till exempel hundraeurosedlar, med 38 procent.
Det är därför tydligt att det finns ett behov av fortsatt vaksamhet, utbildning och tekniskt bistånd för att upprätthålla ett enhetligt och effektivt skydd mot förfalskning av euron.
Därför stöder jag förslaget att förlänga detta program och alla de utmärkta ändringsförslag som lagts fram av föredraganden. Vi kommer bara att kunna uppnå programmets mål om vi har en stabil finansieringsram, speciellt under den period då de nya medlemsstaterna ska integreras i den gemensamma valutan. 

Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – Förbindelserna mellan Europeiska unionen och Schweiz följer naturligtvis speciella regler. Med all sannolikhet skulle Schweiz enkelt kunna bli medlem i Europeiska unionen, under förutsättningen att de uppfyller anslutningskriterierna. Faktum är att det schweiziska folket inte har velat gå med. Det förblir också ett faktum att landet geografiskt sett befinner sig mitt i Europa och Europeiska unionen. Vi har därför allt att vinna på att ingå avtal med detta grannland, liknande dem som redan ingåtts. Avtal av den här typen förenklar och stöder flödet av förbindelser mellan de 25 medlemsstaterna och Schweiz samt förbättrar levnadsförhållandena för medborgarna på båda sidor.
Jag röstade därför för förslaget. 

Duarte Freitas (PPE-DE ),
   . – Jag välkomnar föredragandens arbete i denna fråga. Jag anser att det är ett balanserat betänkande och att det har klargjort och förbättrat några nyckelpunkter som inte var tillräckligt väl belysta i kommissionens version.
De åtgärder som lagts fram syftar till att skydda fiskerisektorns övergripande intressen. Betänkandet bygger på åsikterna hos de administrativa fiskeorganen i de nya medlemsstaterna, i beredningssektorn samt hos andra företrädare för fiskeindustrin. Samråd av den här typen är en nyckelfaktor för att se till att åtgärderna som ska genomföras är ordentligt granskade.
De förslag som godkänts i dag innebär en anpassning av utrustning som används i andra hav till förutsättningarna som gäller i Östersjön, som med sina speciella egenskaper kräver specifika åtgärder.
Även om jag är för betänkandet kommer jag att hålla ett vaksamt öga på frågan om effekterna av drivgarn och annan snärjande utrustning på vattenlevande däggdjur. Vi bör gå vidare i enlighet med den bedömning som ska göras fram till 2008, där ett av alternativen är att förbjuda denna fiskemetod helt och hållet. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – Frågan om fisket är av vital betydelse för mitt hemland trots att detta speciella fall inte direkt avser Portugal. Jag läste betänkandet med stort intresse, eftersom jag anser att det är viktigt att skydda olika arter och bevaka intressena inom denna sektor, som spelar en sådan viktig roll i flera av medlemsstaterna.
Jag välkomnar stödet från de nya medlemsstaterna kring Östersjön för ändringsförslagen till denna lagstiftning. Den extra informationen är avgörande. Samråd med företrädare för fiske- och beredningssektorerna är lika avgörande, eftersom detta kommer att rätta till eventuella brister i bestämmelserna som rör bevarandet av bestånden.
Östersjön har sina egna förutsättningar. Motivet för detta betänkande var att kombinera frågan om att skydda ekosystemen med fiskets sociala aspekter, med tillbörlig hänsyn och uppmärksamhet.
Jag vill också betona betydelsen av detta förslag för utvecklingen av fisket i Östersjön, i synnerhet när det gäller att bevara fiskbestånden. Slutgiltiga beslut måste tas utifrån en djupgående kunskap om situationen och eventuella problem.
Av dessa skäl röstade jag för Zdzisław Kazimierz Chmielewskis betänkande. 

Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Även om Europaparlamentets betänkande förbättrar den text som kommissionen lagt fram är vi emot några av de koncept som ligger till grund för utvecklingen av högre utbildning. Ett sådant exempel är upprättandet av kvalitetssäkrings- och ackrediteringsorgan – offentliga och privata – på nationell och EU-nivå, eftersom deras omdömen kan komma att påverka examensrätten, finansieringen, stödet till studenterna och institutionernas ”prestige”, även om detta inte är tydligt förklarat.
Att öppna för bedömningar i den privata sektorn banar väg för en ny handel, där kapital utövar en större inverkan på institutionerna och deras program, mål och sociala strategi.
I varje land skulle ett intressenätverk kunna uppstå för organen, medlemsstaterna, institutionerna och ekonomiska intressenter med målet att befästa bedömningskriterier som gynnar bästa tänkbara bedömning av de egna institutionerna och som skadar de institutioner och utbildningssystem som inte håller måttet. På så sätt skulle ekonomiska kriterier bli rådande och vissa ”kvaliteter” skulle åsättas ett pris, vilket skulle leda till ytterligare svårigheter för dem som redan har dem – förutom att bortse från den högre utbildningens nationella och offentliga dimension – och ytterligare förstärka trenden mot elitism och handel med högre utbildning i Europeiska unionen. 
Sérgio Marques (PPE-DE ),
   . – Kvaliteten på den högre utbildningen är och kommer alltid att vara ett av EU:s prioriterade områden. Om målsättningen på detta område ska nås måste ett ömsesidigt godkännande av kvalitetssäkring och utvärderingssystem inom EU främjas. Många medlemsstater har redan gjort framsteg i detta hänseende, men mycket hårt arbete ligger framför oss om vi ska lyckas med att utveckla den högre utbildningen inom EU. Universiteten måste förbättra sin kvalitetsnivå genom att införa ett internt system som kopplas till de externa kvalitetssäkringssystemen. Genomförandet av dessa system innebär ett stort steg i riktning mot ett gemensamt godkännande av universitetsmeriter i Europa, något som vi är mycket angelägna om att se. 
Athanasios Pafilis (GUE/NGL ),
   . – Kraven på att garantera standarder och förbättra utbildningen genom utvärdering är en förolämpning som slungas rakt ut i riktning mot alla tidigare standarder för den högre utbildningen. Det är ett grundredskap för utbildningens och forskningens privatisering och kommersialisering som syftar till att skapa två klasser av institutioner, med centrum för ”högklassiga” och andra klassens institutioner.
Förteckningen över offentliga och privata utvärderingsorganisationer och -företag är ingenting annat än ett sätt för EU att skapa en koncentration, som kommer att bestämma och kontrollera anpassningen av den högre utbildningen i enlighet med monopolens intressen. Resultatet kommer att bli att utbildning och forskning blir än mer beroende av marknadens behov och omvandlas till ”produkter” som tillhandahålls av ”universitetsföretag” i ett försök att öka kundbasen, särskilt i form av en internationell studentelit.
Utvärdering innebär snarare en nedvärdering än en förbättring av universitetens kvalitet och leder till att dessa inte kan fullgöra sin sociala uppgift, medan kapitalets lönsamhet ökar till följd av en opportunistisk anpassning av ämnen för studier och forskning till marknadens krav.
En balanserad utveckling av de vetenskapliga sektorerna och det sätt på vilket universiteten fyller sin sociala roll är frågor för universitetsvärlden i samarbete med gräsrotsrörelsen och inte för granskning och kontrollmekanismer genom den privata sektorns ekonomiska kriterier. Därför röstar vi mot detta betänkande. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – Kvaliteten på den högre utbildningen i Europa är en nyckelfråga i våra strategier för tillväxt och utveckling på världsscenen.
För att ett gemensamt godkännande av universitetsmeriter i Europa ska komma till stånd, vilket vi alla vill se, krävs det att de rätta villkoren ställs, så att kvaliteten kan garanteras och våra universitet kontinuerligt kan förbättras.
Mot denna bakgrund är detta ett mycket intressant förslag i vilket praktiska åtgärder förordas i syfte att åstadkomma ett system för den högre utbildningen i Europa som är effektivare, öppnare och mer tilltalande för studenter och forskare.
Därför röstade jag för Novakbetänkandet. 

Bruno Gollnisch (NI ),
   . – I dag textilier, i morgon skodon, bilar, maskindelar, stål, därefter elektroniska varor och produkter med högt mervärde, om nu inte den processen redan är på gång. Hur många fler europeiska industrisektorer ska ni offra med ert begränsade synfält? Hur många miljoner ytterligare ska bli arbetslösa på grund av er fanatiska globaliseringsiver?
Kina lever inte upp till sina åtaganden gentemot WTO. Ni är medvetna om detta – det står i ert betänkande. Statliga subventioner till företag och exportörer, stängda marknader, frivillig dumpning av penningvärdet, förfalskning, piratkopiering; kineserna är skyldiga till en rad otillbörliga affärsmetoder.
Den viktigaste är emellertid bristen på frihet, inte minst friheten att bilda fackföreningar, vilket berövar de kinesiska arbetarna möjligheten att begära löneförhöjningar eller förbättrade arbetsförhållanden.
Våra och Europas länders och folks intressen liksom våra arbetstillfällen och våra ekonomier måste ha företräde framför ett självdestruktivt fasthållande in absurdum vid dogmen om frihandel. Alla länder i världen, däribland Förenta staterna, har insett detta, men inte det Europa som tillhör Bryssel.
Trots att en rad frågor förtjänstfullt tas upp i detta betänkande saknas frågorna om skydd och repressalieåtgärder liksom ett ifrågasättande av globaliseringen, och därför är det otillräckligt. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   . – Man skulle kunna skriva mycket om förbindelser, särskilt om handelsförbindelserna mellan EU:s olika länder och Kina, ett land med en befolkning på cirka 1,3 miljarder.
Betänkandet äger faktiskt förtjänsten av att ge uttryck för några balanserade punkter, såsom att ”EU måste försöka etablera handelsförbindelser med Kina i en anda av samarbete och kompletterande åtgärder och samtidigt garantera att båda parterna kan vidmakthålla och harmoniskt utveckla sin industri, sitt jordbruk och sina servicebranscher för att kunna garantera bästa möjliga levnadsstandard för samtliga invånare”. Till sist handlar det emellertid bara om att rättfärdiga kapitalismen och en liberalisering av handelsförbindelserna inom ramen för WTO.
Härav kraven på att Turkiet ska ”öppna sina marknader”, i synnerhet liberalisera ”finansmarknaderna”, reformera ”sitt ekonomiska system” – med andra ord införa kapitalism – och godta ”europeiska rättsliga och ekonomiska system”. Härav godtagandet av allt dubbelspel inom EU på textil- och klädesindustrins område – vilket sker med Portugals socialistiska regeringspartis goda minne – när man ger vika för de stora distributörernas och importörernas intresse.
Detta är oacceptabelt. 
Nils Lundgren (IND/DEM ),
   . – Kina är en av världens snabbast växande ekonomier. Det är också EU:s största handelspartner, efter USA. Därför är det viktigt för EU att utveckla både handel och samarbete med denna del av världen. Vår principiella hållning är att Europa inte gynnas av att fjärma sig från denna växande ekonomi med tullar och kvoter.
Kinas växande ekonomiska styrka gäller de flesta branscher. Dagens ”textilkrig” kommer därför att spridas till andra områden efter hand. Det är därför ingen hållbar lösning att försöka skydda olönsam industri från internationell konkurrens. Sverige har erfarit detta under 30 års tid, både inom teko- och varvsindustri.
EU står inför valet att genomföra en centralt reglerad protektionism eller att stimulera tillväxt underifrån för att möte den växande internationella konkurrensen. Tyvärr väljer flera av partigrupperna den första vägen. Därför kan vi inte stödja betänkandet.
I övrigt stödjer jag förslaget om att inrätta ett system för märkning av produkters ursprungsland. 
Toine Manders (ALDE ),
   . – Det är naivt att tro att EU:s medlemsstater kan omgärda sig med en mur för att skydda sig mot ekonomiska hot utifrån. I det långa loppet erbjuder frihandeln de bästa utsikterna till välstånd och världsvid stabilitet. Inget försök att skydda vår egen ekonomi kan åstadkomma några långsiktiga lösningar.
I betänkandet tas föga hänsyn till den utveckling som Kina har genomgått på olika områden, och det faktum att all vidare utveckling oundvikligen kommer att fästa uppmärksamheten på minoriteternas situation och miljön förbigås helt med tystnad. Om Europa utövar påtryckningar och pekar finger kommer detta bara att få motsatt verkan.
De problem som textilimporterna representerar är typiska för EU:s schizofrena sätt att agera. Först uppmuntrar vi till frihandel, bara för att sedan införa kvoter som inte fungerar för företagarna. Dessutom är det otillbörligt att behålla vapenembargot och behandla Kina på samma sätt som vi behandlar förbrytarstater som Nordkorea och Iran. Om EU menar allvar med att bygga hållbara handelsförbindelser med Kina måste vi sitta kring förhandlingsbordet som likvärdiga partner och lägga vår självtillräcklighet åt sidan. 
David Martin (PSE ),
   . – Jag välkomnar detta lägliga betänkande om den fördjupande handelsförbindelsen mellan EU och Kina på 2000-talet. Det är inte ofta parlamentariker får möjlighet att beakta de underliggande trenderna i den internationella politikens utveckling, men det görs i detta betänkande.
Jag stöder fullt ut det fokus som föredraganden lägger på de utmaningar som EU-industrin ställs inför i fråga om den kinesiska ekonomins snabba tillväxt, såväl när det gäller oerfaren arbetsintensiv industri som högteknologiska områden. De punkter där de växande problemen med sjunkande arbetsnormer och orättvisa handelsmetoder uppmärksammas är särskilt viktiga under upptakten till WTO:s ministermöte i Hong Kong i december.
Genom att belysa dessa utmaningar har parlamentsledamöterna röstat för en konstruktiv dialog med kineserna, i vilken allmänna frågor om den sociala och miljömässiga inverkan som snabb ekonomisk tillväxt medför tas med i beräkningen. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – Frågan om handelsförbindelserna mellan Kina och EU är något som genast måste behandlas med högsta prioritet. Tanken att varuflödet från Kina på något sätt kommer att minska är en illusion. På liknande sätt är det en inbillning att tro att vi kan tävla med denna väldiga producent på grundval av en liknande ekonomisk modell, som karakteriseras av låga löner och okvalificerad arbetskraft. Vi måste vidta åtgärder – utan att överge våra industrier, utan att stoppa produktionen, utan att lämna våra medborgare i sticket – och tänka på den kommande utvecklingen i dessa handelsförbindelser och på följderna av denna utveckling för Europas ekonomi. Vad mera är, allteftersom dessa handelsförbindelser utvecklas måste vi försöka nå ett livsviktigt mål, nämligen demokratiseringen av Kina, ett land där respekten för de mänskliga rättigheterna är allt annat än berömvärd och där utrikespolitiken helt och hållet grundas på en idé om att öka inflytandet samtidigt som man försummar målsättningen att stärka demokratin och respekten för de mänskliga rättigheterna, vilket är det mål som vi och våra bundsförvanter eftersträvar.
Låt oss därför förvandla våra förbindelser till en plattform för utveckling. Detta bör vara vår utmaning. 
José Albino Silva Peneda (PPE-DE ),
   . – Jag vill lämna två rekommendationer till kommissionen.
Den första avser våra inre angelägenheter.
Globaliseringen är en ny realitet, vars följder inte kan kompenseras genom protektionistiska åtgärder. Den har sina positiva sidor, men det finns även en annan sida som man inte får bortse från.
Vi måste handla snabbt och beslutsamt för att hjälpa de regioner som är värst drabbade på det sociala området. Jag rekommenderar kommissionen att utforma särskilda program för att stödja dessa regioner.
Den andra rekommendationen gäller angelägenheter utanför EU.
Sedan Kinas anslutning till Världshandelsorganisationen har landet aldrig följt spelreglerna. De kinesiska myndigheterna fortsätter att ge statligt exportstöd; de har devalverat valutan på falska grunder; de har brutit mot standarder på miljöområdet; de har åsidosatt respekten för arbetarnas rättigheter; de iakttar inte arbetsplatsernas hälso- och säkerhetsstandarder; de använder barnarbete och tvångsarbete.
Inom textilsektorn har de vid ett antal tillfällen på ett skamlöst sätt försummat sina åtaganden, och detta med EU:s tysta godkännande.
Jag vill därför rekommendera kommissionen att utöva ständiga påtryckningar på de kinesiska myndigheterna om att vid handelsavtal införa minimistandarder på det sociala och miljömässiga området tillsammans med ett system för övervakning av efterlevnaden.
Globaliseringen skapar vinnare och förlorare. Att höra till förlorarna är en besk medicin att svälja, men att förlora på grund av att motståndaren bryter mot de mest grundläggande reglerna är skandalöst och oacceptabelt. 

Charles Tannock (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag lade ned min röst om förordningen om Iran, och många av mina brittiska konservativa kolleger röstade emot eftersom ändringsförslag 1, som innehåller ett krav på en hänvisning till FN:s säkerhetsråd, förkastades. Detta är mycket olyckligt.
Jag tyckte heller inte om att punkt 7 inkluderades i betänkandet. I den punkten inskränks de eventuella möjligheterna för väst att förhindra tillverkning av kärnvapen i Iran. Jag stöder fullständigt fördömandet av Iran i förordningen, för dess brutala meritlista i fråga om mänskliga rättigheter, inklusive avrättningen av minderåriga för sexuella kyskhetsbrott. 
Mario Borghezio (IND/DEM ),
   –Vi kan absolut inte stödja den ståndpunkt som har intagits av Iran, som lovar ”tuffare åtgärder” i händelse av att frågan om kärnenergi hänskjuts till FN:s säkerhetsråd, vilket till och med skulle innebära att landet tar ett steg tillbaka i sina åtaganden på detta känsliga område.
Farhågorna för att kärnvapen kan komma att tas i bruk av ett land som är en ledande förespråkare för islamisk fundamentalism är sannerligen välgrundade.
Detta får emellertid inte hindra oss från att erkänna alla folks – och därmed även det iranska folkets – rätt att utveckla sin egen ekonomiska och teknologiska potential på bästa möjliga sätt och att försvara sitt eget territorium. Ur den synvinkeln kan EU inte bortse från situationens geopolitiska verklighet, nämligen att öster om Iran länder som Kina, Nordkorea, Ryssland, Indien och inte minst Pakistan inte bara har tillgång till atomvapen utan även har kapacitet att använda dessa på långa avstånd. 
Proinsias De Rossa (PSE ),
   . – Jag stöder denna förordning och särskilt hänvisningarna till förhållandena kring de mänskliga rättigheterna i Iran, som försämrades ytterligare efter presidentvalet i juni 2005.
Amnesty International och Human Rights Watch har ökat sin rapportering om brott mot mänskliga rättigheter i Iran under de senaste månaderna. Det kommer allt fler rapporter om avrättningar och dödsstraff, särskilt mot unga lagbrytare och medlemmar av minoriteter, vilket är ett brott mot internationellt erkända kriterier och standarder.
Jag är djupt oroad över Irans brist på samarbete när det gäller dialogen om mänskliga rättigheter mellan EU och Iran, och det finns inte några tecken på att Iran genomdriver sitt åtagande inom ramen för denna dialog när det gäller att stärka respekten för mänskliga rättigheter och rättsstatsprincipen.
Jag stöder därför uppmaningen till Iran att återuppta dialogen om de mänskliga rättigheterna med Europeiska unionen, och uppmanar rådet och kommissionen att övervaka utvecklingen i Iran och lyfta fram kränkningar av de mänskliga rättigheterna inom ramen för dialogen. Kommissionen måste också effektivt utnyttja Europeiskt initiativ för demokrati och mänskliga rättigheter för att förstärka kontakterna och samarbetet med Irans civilsamhälle och oberoende medier, och för att stödja demokrati och respekt för de mänskliga rättigheterna i Iran. 
Richard Howitt (PSE ),
   . – Europaparlamentets labourgrupp stöder fullständigt förordningen om Iran, särskilt erkännandet av ansträngningarna i EU3 för att nå en diplomatisk lösning, nämligen bekräftelsen av att det enda sättet att lösa problemet på är genom diplomatisk påtryckning, där Iran återupptar samtal grundade på Parisavtalet, och vikten av återupptagandet av dialogen om mänskliga rättigheter med Iran. Det är emellertid till föga hjälp (i ändringsförslag 12) att använda denna resolution till att kritisera granskningen av Förenta staternas säkerhetsstrategi i detta skede, medan de exakta planerna och syftena för granskningen förblir oklara och än så länge är opublicerade. 
David Martin (PSE ),
   . – Betänkandet i fråga belyser det faktum att en arbetsdialog mellan EU och Iran är av största vikt för de båda berörda parterna. Det är av denna anledning jag välkomnar förordningen, samtidigt som det framhålls att EU borde eftersträva bra förbindelser med Iran eftersom det är en potentiellt viktig partner för EU. Jag delar åsikten att Iran borde återgå till dialogen om mänskliga rättigheter med EU, samtidigt som landet instämmer i behovet av att motstå spridning av kärnvapen. Därutöver uppmanar jag EU att behandla Iran med den respekt som ett sådant betydelsefullt och viktigt land förtjänar. 
Athanasios Pafilis (GUE/NGL ),
   . – Debatten om Iran i Europaparlamentet under förevändning av problem med landets framställning av kärnenergi och brott mot de mänskliga rättigheterna har sin grund i mer allmänt imperialistiska planer och kampen om att kontrollera Irans och hela områdets välståndsskapande resurser.
EU:s ståndpunkter såsom de framställs i förslaget till resolution har många syften. Iran misstänkliggörs och Bushadministrationen, som har kallat Iran en av ”ondskans axelmakter” och hotar med krig, frikänns. Riskerna att kärnvapen kan komma att användas framhålls medan existensen av kärnvapen och hotet om deras användning från Förenta staterna och andra imperialistiska stater förtigs. Dessa stater framställer sig själva som försvarare av de mänskliga rättigheterna, eftersom de vill stödja regimer som de kan kontrollera. De låtsas att de ingriper för att nå en fredlig lösning på problemet, men är ute efter att säkra europeiska monopols intressen i Iran.
ΕU stämmer in i Förenta staternas propaganda för att vänja den allmänna opinionen vid möjligheten av en invasion och kunna göra anspråk på en del av bytet.
Kärnenergiproblemet i Iran kan inte behandlas för sig utan måste behandlas inom ramen för en mer allmän politik för kärnvapenavrustning. Imperialiststaterna vägrar och stöder produktionen av kärnvapen för användning i reguljära krig.
När problem med demokratisering och mänskliga rättigheter uppstår är det varje nations ansvar och skyldighet att åtgärda dessa problem.
Vi röstar mot detta förslag till resolution som ett uttryck för vår solidaritet med Irans folk. Folken i hela området måste mobiliseras mot den förenade amerikanska och europeiska imperialismen. 
Tobias Pflüger (GUE/NGL ),
   . – Ingen mer upptrappning av tvisten om kärnenergi med Iran, tack!
Jag är i princip emot kärnenergi, men överenskommelsen mellan Iran och EU såsom den lades fram för oss var en bluff och kunde bara ses som en upptrappning av tvisten. Enligt överenskommelsen förväntade vi oss att Iran en gång för alla skulle avstå från allt utom att driva kärnreaktorer för framställning av elektricitet, vilket skulle omöjliggöra omvandling eller anrikning av uran, tillverkning av bränslestavar och den planerade tungvattenreaktorn i Arak. Iran skulle enligt fördraget åläggas att avstå från rätten att dra sig ur fördraget om icke-spridning av kärnvapen. Aldrig förr har någon stat på denna jord skrivit på en sådan förbindelse om att ensidigt avstå från sin egen suveränitet. I gengäld var EU villigt att bland annat garantera att ingen av EU:s medlemsstater skulle anfalla Iran med kärnvapen, men ingenting sades om USA. Detta tycks vara en gemensam satsning av USA och EU3.
En anledning till att EU är ett synnerligen dåligt val som medlare är att det självt främjar användningen av kärnenergi, eftersom Frankrike och Förenade kungariket vägrar att avstå från sina kärnvapen samtidigt som inga försök görs att överge anrikningen av uran i Tyskland.
En fredlig lösning av konflikten kring Irans kärnkraftsprogram är det enda möjliga alternativet. Den press som Iran utsätts för utgör en anledning till djup oro för mig. Den påminner mig om förberedelserna för kriget mot Irak. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – Den inre situationen i Iran har under ett antal år gett avsevärd anledning till oro. Iran och dess politik av brott mot de mänskliga rättigheterna, av underlåtenhet att upprätthålla värden som frihet och demokrati och, viktigast av allt, bristen på respekt för människoliv – ute i världen, regionalt och i själva Iran – har haft en oroväckande destabiliserande inverkan. Mot denna bakgrund ger Irans aktiviteter på kärnenergiområdet ytterligare anledning till oro.
EU har på senare år intagit en attityd av aktivt och öppet samarbete i sin politik gentemot de iranska myndigheterna i hopp om att nå resultat. Man kan knappast säga att detta har varit framgångsrikt.
Den resolution som har antagits i dag är ytterligare ett försök i den riktningen, men nu är det dags att fråga sig om detta är det enda sättet att komma framåt eller om det är nödvändigt att bredda det internationella samarbetet för att med diplomatin som vapen tvinga Iran att leva upp till sina internationella skyldigheter och att respektera miniminormer på nationell nivå. Vi kommer att hålla ett vaksamt öga på händelseutvecklingen. 

Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – I sina förbindelser med länderna i det internationella samfundet, och särskilt med afrikanska länder, måste EU en gång för alla acceptera att utan demokratisering och allt som en sådan innebär kommer alla försök till samarbete och hjälp i bästa fall att vara improduktiva och i värsta fall kontraproduktiva. När det gäller Etiopien, där förhoppningarna hos en befolkning som utsatts för tio års lidande nyligen gäckades, är det vår plikt att göra vägen mot demokrati livskraftig. Afrika får inte vara ett område där orättmätiga regeringar godtas som om detta vore oundvikligt. I detta sammanhang måste det budskap som sänds till Etiopien genom denna resolution tydligt förstås.
Låt oss slutligen skrida till handling först och främst för våra principers och våra befolkningars skull. Låt oss emellertid också ha klart för oss att vi gör det även i vårt eget intresse. Afrika får inte vara en kontinent varifrån de som inte har något av förståeliga skäl vill fly. 

Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   . – Vi anser att EU har en viktig uppgift för att stärka demokrati och mänskliga rättigheter i sitt närområde. I det globala arbetet för fred, nedrustning och mänskliga rättigheter vill vi däremot prioritera FN, som är bättre lämpad än EU för att lösa dessa uppgifter. Därför lägger vi ner våra röster om resolutionerna om Iran och Etiopien, även om vi i princip kan ställa oss bakom flera av dess krav. 

Edite Estrela (PSE ),
   . – Jag röstade för Bonobetänkandet om utbildning som en hörnsten i Lissabonprocessen av följande skäl.
För det första, för att nå de mål som fastslås i Lissabonstrategin i syfte att etablera ett kunskapsbaserat samhälle måste medlemsstaterna klart engagera sig för livslångt lärande och därigenom bidra till att skapa arbetstillfällen i Europa.
För det andra riktas genom detta betänkande uppmärksamheten mot behovet av att vi i EU:s politik lägger större vikt vid utbildning genom att verka för minskad byråkrati och ökad rörlighet, genom ömsesidigt erkännande av meriter och genom allmänt tillträde utan diskriminering till Europas universitet. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Detta betänkande bekräftar ett antal invändningar som vi har rest, nämligen
- det misslyckade försöket att med det europeiska projektet nå den högsta utbildningsstandarden och olika länders misslyckade utbildningssystem,
- produktivitetskrisen i det nuvarande ekonomiska och sociala systemet, vilken återspeglas på arbetsmarknaden och genom irrelevanta prestationskrav inom utbildningssystemet.
I betänkandet föreslås några välkomna åtgärder, såsom att ”säkra en femtonprocentig ökning av antalet utexaminerade från vetenskapliga utbildningar fram till 2010”, en rekommendation som Portugal borde följa.
Medlemsstaterna uppmanas även att ”öka antalet lärare och att införa en högkvalitativ grundläggande lärarutbildning inom ramen för en fortbildning …”, vilket är en välkommen åtgärd.
Dessutom riktas uppmärksamheten mot den ekonomiska flaskhals som finns i de flesta länder och som är ett viktigt problem, särskilt i Portugal.
I betänkandet betonas dessutom att EU måste ”garantera en tillräcklig finansiering av det nya integrerade åtgärdsprogrammet för livslångt lärande” liksom vikten av att Europeiska socialfonden får fortsätta att vara tillgänglig i alla medlemsstater även efter 2006.
Trots detta ges stöd för den nyliberala linje som fastställs i Lissabonmålen med alla de skadliga följder som detta får, inte minst inom området för yrkesutbildning och praktik.
Därför lade vi ned våra röster. 
Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   . – Vi röstar nej till denna resolution från EU-parlamentet. Vi instämmer helt i den svenska riksdagens EU-nämnds beslut den 7 november 2000 då man yttrade sig om frågan om ökad EU-samordning inom utbildningsområdet. Riksdagens EU-nämnd antog då en skrivning som sade att man måste beakta att medlemsländernas exklusiva ansvar för undervisningens organisation och utbildningssystemens innehåll skall respekteras fullt ut. Dagen efter träffades EU:s utbildningsministrar och då antogs bland annat det tillägg från riksdagens EU-nämnd som presenterade av Sveriges dåvarande utbildningsminister. Vi ser ingen anledning att ompröva denna hållning. 
Zita Pleštinská (PPE-DE ),
   . – Dagens alltmer globaliserade värld står inför nya utmaningar som det europeiska samhället måste ta itu med. Den enda lösningen är att främja utbildning och livslångt lärande. Denna dagordning måste ses som en viktig prioritering för EU; utan det stödet går det inte att nå Lissabonstrategins mål om att bli en konkurrenskraftig kunskapsbaserad ekonomi.
Jag stödde Guy Bonos betänkande som framhäver vikten av utbildning, inte bara i unga år utan hela livet igenom. Föredragandens syn på universitetens roll i denna process är riktig. Genom att befrämja samarbete och utbyte mellan lärare och student kan vi bidra till samordningsvinster på forskningsområdet och samtidigt till att en europeisk identitet stärks.
Samtidigt ska vi vara på det klara med att det inte går att skapa en kunskapsbaserad ekonomi eller ett kunskapsbaserat samhälle utan lämpligt ekonomiskt stöd. Jag ser en möjlighet för EU att visa prov på sin beslutsamhet på det europeiska planet. I det nya ekonomiska klimatet måste man förhandla fram den största möjliga budgeten för utbildning och för att stödja mobiliteten för studenter, praktikanter, lärare och forskare. Det är bara genom ömsesidigt samarbete som vi kan lyckas hålla jämna steg med den ökande internationella konkurrensen. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – Vad som kommer att göra oss mer konkurrenskraftiga, effektiva och produktiva är vår kapacitet att forska, vara innovativa och skapande. Det råder bred enighet om att det som kommer att ge Europa ekonomisk tillväxt och utveckling åter är ett engagemang att fästa större värde vid mänskliga resurser. Då är utbildning den mest produktiva vägen framåt trots att avkastningen av investeringen kommer att märkas först på medellång till lång sikt.
Tiden är mycket knapp om någon nu tror att Lissabonmålen ska slutföras under de fastställda tidsramarna. Det är inte bara en kamp mot klockan utan också mot logiken, och om vi fortsätter på samma sätt kan följderna bli katastrofala. Åtgärder på kort, medellång och lång sikt krävs om vi ska kunna komma till rätta med situationen. Investering i utbildning är en åtgärd på medellång/lång sikt som kan vara enormt effektiv. Därför behöver vi investera i garantin att vi har kvalificerade mänskliga resurser med tanke på att det är vad vår utvecklingsmodell går ut på. 

Andreas Mölzer (NI ).
   – Herr talman! Det viktigaste att säga om Miguel Portas betänkande är att bara de som talar språket i det nya värdlandet har en chans att få en utbildning, skydda sina egna intressen och integreras i samhället. Just därför fortsätter barnen till andra eller tredje generationens invandrare som inte behärskar värdlandets språk att nekas möjligheter. Det leder till att vi allt oftare skapar så kallade parallella samhällen där de hemfaller åt våld och brott.
Men vi kan inte tolerera att sådana parallella samhällen skapas. Vi måste framhärda i att integrationen är beroende av att man lär sig det språk som talas i landet i fråga. 
Frank Vanhecke (NI ).
   – Herr talman! Jag har sett en hel del i mina dagar, men Miguel Portas betänkande måste vara ett av de mest utopiska och farligaste som lagts fram för parlamentet. Det säger en hel del. I betänkandet förordas ”den europeiska kulturen” ännu starkare genom att andra, tredje eller till och med fjärde generationens invandrare uppmuntras att utveckla sitt eget språk och egen kultur på vårt territorium. Därmed görs inga ansträngningar att låta sig integreras i vårt samhälle eller assimileras. Det är fullständigt vansinnigt och är ett slag i ansiktet på majoriteten av vår demokratis medborgare som vill annorlunda. Det kan bara leda till ännu fler problem, ge upphov till ännu fler getton och verklig och slutligen, sorgligt nog till våld. Jag vill upprepa vad Tysklands nya kansler Angela Merkel sa, nämligen att ett interkulturellt samhälle är ohanterligt och att invandrare som uppehåller sig i Europa lagligen måste uppmuntras att anpassa sig så mycket de kan. 
Philip Claeys (NI ).
   – Herr talman! Till att börja med bör EU inte blanda sig i medlemsstaternas egna utbildningsangelägenheter. Om det finns ett område där subsidiaritetsprincipen ska tillämpas så är det utbildningspolitikens.
Sedan bidrar förslaget till raka motsatsen till vad som avses officiellt. Det är av vikt att invandrare lär sig värdlandets språk. Om de inte är bekanta med språket i ursprungslandet eller inte längre känner sig hemma i det ska inte det vara till hinder i värdlandet. Förslaget bidrar bara till att fler getton bildas. Det är också absurt att våra barn ska lära sig arabiska, till exempel. Det är uppochnedvända världen.
Lika långsökt är stycket i motiveringen om att invandrarföräldrar ska uppmuntras välja sitt modersmål framför europeiska språk som de kan använda sig av i sin arbetssituation. Det är ett exempel på hur interkulturalismens ideologi får råda över verkligheten. Man måste verkligen vara kommunist för att bara komma på något så utopiskt som detta. 
Maria da Assunção Esteves (PPE-DE ),
   . – Integrationspolitik är mer än en politik om tolerans. Integration är någonting proaktivt och verkar inte uteslutande. Den underlättar kommunikation, fäster värde vid olikheten och bygger på lika värdighet. Tolerans är bara en fråga om att erkänna andra och acceptera dem för vad de är.
Kant avvisade det toleransbegreppet som gör att vi inte ges möjligheten att leva oss in i andra människors situation och se saken från deras perspektiv, rättvisans perspektiv.
Europa uppfattas som ”lockande och rättskaffens” och är en fristad av värderingar, en mötespunkt av identiteten som bygger på kosmopolitisk lag och nationella identiteter som bygger på starka traditioner som respekterar denna lag. Mångfald är det som definierar den, inte en möjlig orsak till dess undergång. Därför erbjuder Europa den ideala politiska ramen för kulturell mångfald.
Det borde finnas en mänsklig reaktion på orsakerna till invandring.
Vi kan ta frågan om språk som exempel. Språkundervisning är en av de centrala grundförutsättningarna för mänsklig kommunikation, medborgarskap och att man känner till och utövar sina rättigheter. Utan sådan kommunikation misslyckas Europas plan för civilisationen. Den kommer inte att vara mycket mer än ett system med öppna dörrar som människor aldrig går in eller ut genom. 
Bruno Gollnisch (NI ),
   . – För Miguel Portas är invandring ett självändamål, oavsett om den är ekonomiskt eller socialt motiverad. Det finns en sorts kvasireligiös tro på de oändliga fördelarna med invandring. Det är den enda möjliga förklaringen till hans rekommendation att inte bara ge invandrarsamhällena – och dem som är födda i sådana samhällen, ända upp till åtminstone tredje generationen – undervisning i deras ursprungsspråk och -religioner, utan också att denna undervisning ska utökas till de inföddas samhällen. Det ska vara en del av en stor interkulturell smältdegel med syfte att skapa ett, jag citerar, ”ett gemensamt kosmopolitiskt kulturarv”.
Miguel Portas förslag är detsamma som att bygga invandrarnas integration på upplösningen av värdsamhällets integration och avlägsna kulturen i såväl det europeiska samhället som invandrarnas samhällen.
Europeiska länder har genom att vägra påtvinga människor inom det egna territoriet sina värderingar, regler, språk och kulturer i årtionden bidragit till att skapa en gemenskap i samhället. På så vis har de sått fröna till de etniska och interkulturella konflikter som vi sett i ett antal länder.
I en tid när de spanska enklaverna Ceuta och Mellila översköljs av tusentals människor som vill invandra och invandringstrycket ökar, trots att våra länder redan håller på att gå upp i sömmarna, är betänkandet inte bara absurt utan även ett angrepp på vår identitet. 
Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   . – Vi har valt att avstå i slutomröstningen om detta betänkande. Denna fråga är en ytterst viktig fråga – så viktig att den måste bibehållas som ett politiskt ansvar för medlemsstaterna eller deras underställda nivåer.
Det är medlemsstaterna som har ett exklusivt ansvar för undervisningens organisation och utbildningssystemens innehåll. Detta gäller särskilt integrationen av invandrare och organisering av undervisning både i invandrares modersmål och i det nya landets språk. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – När det handlar om invandring är nyckelordet integration, den gemensamma önskan att integreras och den gemensamma förmågan att integreras.
Föredragandens budskap är av stor vikt, men prioriteringarna behöver anges. Jag förstår och delar föredragandens farhågor, men jag tvingas fokusera på tanken om förmågan att integreras, vilket inbegriper stränga kontroller av vem som kommer in i ett land och vem som stannar. Skälen till detta är av två slag. Det första och viktigaste är att vedergällningen för lagbrott fungerar som ett incitament för illegal invandring och för de nätverk som profiterar på den. Det andra skälet är att den illegala invandringen i sig själv har större kapaciteter än vi har förmåga att integrera.
När det gäller utbildning är inte desto mindre den aktiva integrationen av invandrare och deras barn ett brådskande spörsmål. Att nya och annorlunda kulturer kommer hit är ett positivt fenomen, men det får inte hindra oss att vilja att de som kommer integreras, och integration betyder att acceptera värdens kultur. Skolor är naturligtvis utmärkta platser att göra det på, och ju mer symbiotiskt förhållandet blir, desto bättre. Men vi får inte tappa utgångspunkten för förhållandet ur sikte. 

Edite Estrela (PSE ),
   . – Jag röstade för Doris Packs betänkande om nya utmaningar för cirkusen som en del av Europas kultur. Jag gjorde det av följande skäl.
Först och främst lyfter betänkandet fram cirkusens kulturella natur. Den spelar en viktig roll i konsten och kulturen i många länder, däribland Portugal. Kommissionen bör utarbeta åtgärder på området för att skydda cirkusen och se till att den erkänns som en del av Europas kultur. 
Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   . – Detta betänkande innehåller flera förslag som vi absolut inte kan stödja. Frågan är varför EU-parlamentet skall uppmana medlemsstaterna och kommissionen att erkänna cirkusen som en del av den europeiska kulturen? Betänkandet innehåller dessutom förslag om att serviceenheter skall inrättas och att informationskampanjer skall genomföras, vilka syftar till att underlätta verksamheten för cirkussällskap.
Betänkandet reser frågan om utbildning för barn som ingår i cirkussällskap. Fri rörlighet och tillgång till utbildning är betydelsefulla frågor. Detta måste dock lösas i större och mer sektorsövergripande sammanhang än i ett betänkande likt detta. 
David Martin (PSE ),
   . – Jag välkomnar betänkandet om de nya kraven på att cirkusen ska ses som en del av den europeiska kulturen. Det är viktigt att en passande och icke-diskriminerande utbildning erbjuds alla barn i kringresande grupper, oberoende av vilken medlemsstat de bor i för tillfället. Det är lika viktigt att cirkusarbetarnas välfärd och rätt till rörlighet skyddas genom tillämpning av kortvariga uppehållstillstånd. Det är emellertid djupt oroväckande att betänkandet innefattar uppvisande av djur, eftersom jag är starkt emot användning av djur på cirkus. Det är nu både kommissionen och medlemsstaternas ansvar att begrunda denna fråga. 
Jean-Claude Martinez (NI ),
   . – I Doris Packs utmärkta betänkande tas äntligen en kulturell fråga upp som alltför ofta ses som en mindre konstform fastän cirkus är konst i dess renaste form; den blandar drömmar, resor, barndom, dräkter, tragedi, poesi i en mix av mod och känslighet.
Nu är det dags för den politiska världen, som gärna ser sig som en skådeplats för otämjda bestar, att ta upp frågan om tämjarnas cirkus. Inte minst eftersom cirkusar svetsar samman generationer och samhällen; tänk bara på stora namn som Bouglione eller mer anspråkslösa som cirkusarna i La Strada.
Cirkusen är en kulturell flod som rinner genom länder och passerar gränserna för tid, rum och ålder.
Doris Pack har också gjort sitt betänkande till en politisk festival som måhända är kortlivad, men som kommer att bli ihågkommen länge här i parlamentet. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – Cirkusen är, med all den fantasi den frammanar, värd oerhörd respekt och, om uttrycket tillåts, kärlek. Vissa av de frågor som föredraganden tar upp, inte minst de som handlar om arbetskraften, är ytterst relevanta. Inte desto mindre kan jag inte låta bli att ifrågasätta om den här typen av debatter hör hemma i Europaparlamentet. 

Carlo Fatuzzo (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka de ledamöter som har stannat kvar för att lyssna till min röstförklaring till betänkandet om den urbana dimensionen.
Jag vänder mig till de 20 miljoner pensionärer – tidigare yrkesverksamma, sedermera pensionärer – som bor i Italien, och till de 150 miljoner pensionärer som har arbetat i Europa och som bor runt om i Europeiska unionens alla 25 medlemsstater. Jag kan försäkra att jag under denna röstförklaring har för avsikt att insistera på att Europaparlamentet uppmanar medlemsstaterna att låta pensionärer, som förtjänar ett erkännande från samhällets sida för det arbete de uträttat, resa kostnadsfritt med kollektivtrafiken. 
Förutom förmånen att erbjuda dem sittplats, kan unga människor glädjas över det faktum att pensionärerna visas respekt genom att de får rätt att resa kostnadsfritt med kollektivtrafiken i våra vackra städer. 
Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   . – Junilistan väljer att rösta nej till detta betänkande eftersom det är ännu ett exempel på hur Europaparlamentet genom eget initiativbetänkanden vill tillföra EU nya kompetensområden. Enligt fördragstext har EU inte befogenhet att föra en specifik politik för städer, trots detta menar Beaupuy att Europaparlamentet måste gå i bräschen för en stadspolitik på EU-nivå. Betänkandet är ett typexempel på hur EU genom nya ”modeller”, ”verktyg”, ”dialoger”, ”arbetsgrupper”, diverse stödprogram och så småningom nya institutioner bygger byråkrati och överstatlighet. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   . – Den urbana dimensionen bör ingå i politiken för regional utveckling.
Förekomsten av små och medelstora städer i inlands-, ytter- och landsbygdsområden får fart på utvecklingen i dessa områden, hjälper till att överbrygga skillnader mellan olika områden och motverkar följderna av den agglomeration som de större stadsområdena ger upphov till i inlandet.
Samtidigt som städerna har en förmåga att stimulera utveckling för de med sig en rad komplexa problem, såsom trängsel, bostadsbrist, föroreningar och social utslagning, till följd av den ekonomiska och sociala politik och regionalplaneringspolitik som förs för närvarande.
Mot denna bakgrund är det helt nödvändigt med en politik för stadsförnyelse och nydaning. Inom detta område kan en tillbörligt finansierad sammanhållningspolitik bidra i form av ett gemenskapsinitiativ med adekvata ekonomiska resurser, liksom i Urban-konceptet. Ytterligare gemenskapsstöd kan också övervägas, såsom stöd till byggnation av bostäder till överkomliga priser.
Tyvärr sker detta inte i dag. Att göra den urbana dimensionen till en övergripande politisk fråga i tider av budgetåtstramningar kan leda till att de olika målen spelas ut mot varandra, och det kan äventyra stödet till de minst gynnade regionerna.
Trots detta, och trots våra invändningar mot städernas roll och mot att de nyliberala Lissabonmålen lagt beslag på den så kallade urbana dimensionen, kan vi ställa oss bakom betänkandet i sin helhet. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – Stadsfrågan ligger utanför unionens befogenheter, men har, såsom många andra frågor, till exempel turism, direkt eller indirekt påverkats av en serie åtgärder med ursprung i gemenskapspolitiken. I praktiken behandlas stadsfrågan utifrån försiktighetsprincipen inom regionalpolitiken, inom ramen för struktur- och sammanhållningsfonderna.
Enligt min uppfattning borde unionens åtgärder snarast utgöra ett komplement för att se till att de åtgärder som vidtas på medlemsstatsnivå kan nå sin fulla potential till förmån för medborgarna. Därför krävs det investeringar i de program som har bidragit till att skapa ett balanserat förhållande mellan de olika nivåerna för beslutsfattande.
Med tanke på att skillnaderna mellan stad och landsbygd är särskilt framträdande i de tio nya medlemsstaterna, är det särskilt viktigt att nätverken mellan städer i de tio nya medlemsstaterna integreras i det stadssystem som sträcker sig över gemenskapens hela territorium. Ett sätt att nå detta mål är att förbättra de transportnät som förbinder städerna med de omkringliggande regionerna, och att förbättra transportnäten mellan städerna. Detta skulle bidra till att åstadkomma framsteg och utveckling inom EU.
Därför röstade jag för Jean Marie Beaupuys betänkande. 

Jan Andersson, Anna Hedh, Ewa Hedkvist Petersen, Inger Segelström och Åsa Westlund (PSE ),
   . – Vi röstade för ändringsförlag 1, 3 och 5. Vi är positiva till en garanterad skälig levnadsnivå. Däremot är vi emot införandet av statligt relegerade minimilöner. Vi tolkar begreppet ”garanterad inkomst”, som förekommer i de ovan nämnda ändringsförslagen, inte som innebärandes en viss garanterad minimilön utan snarare som en garanterad skälig levnadsnivå. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Vi röstade för betänkandet eftersom man valde att ta med några av våra förslag, vilka innebar en förbättring i förhållande till den ursprungliga texten i samband med omröstningen i plenarsessionen.
Bland de av våra förslag som antogs skulle jag särskilt vilja belysa följande. Det första är en uppmaning till att främja tillgången till högkvalificerade arbeten med, framför allt, anständiga löner som ett sätt att förebygga och bekämpa fattigdom. Det andra är ett påpekande om att deltidsarbete och lågkvalificerade arbeten, något som framför allt drabbar kvinnor, är en faktor som bidragit till att öka andelen kvinnor bland fattiga arbetstagare, vilket i sig är en orsak till social utslagning.
Samtidigt valde man emellertid att stryka några av de minst tilltalande aspekterna i förslaget. Därmed har man genom slutresolutionen lyckats med att höja medvetenheten om de allvarliga sociala problem som särskilt drabbar kvinnor, även om resultatet endast är delvis tillfredsställande i det att man inte har lyckats ta itu med fattigdomens bakomliggande orsaker i tillräcklig utsträckning och föreslå åtgärder för att komma till rätta med problemen. 
Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   . – Resolutionen om kvinnor och fattigdom i EU innehåller flera krav som är viktiga att uppmärksamma, bland annat lika tillgång till hälso- och sjukvård för kvinnor och män samt bekämpande av våld mot kvinnor. Det ska betonas att detta är medlemsländernas ansvarsområden.
Vi stödjer inte förslaget om en ”lägsta garanterad inkomst”. Enligt svensk arbetsmarknadsmodell fastställs löner genom förhandlingar mellan fack och arbetsgivare, inte genom lagstiftning. Dessutom kan inrättandet av en minimilön att leda till lönesänkningar inom många låglönegrupper, vilket främst riskerar att drabba kvinnor.
Med anledning av ovanstående väljer vi att lägga ner våra röster i slutomröstningen om resolutionen. 
Andreas Mölzer (NI ),
   . – Av EU:s befolkning löper 51 procent risk att hamna i fattigdom. De är nämligen kvinnor.
Ett av skälen är utan tvivel att vi trots goda föresatser saknar förmåga att åstadkomma konkreta förbättringar av situationen när det gäller lika möjligheter för kvinnor på arbetsplatsen. Medlemmarna av ”det täcka könet” tjänar fortfarande i genomsnitt mellan 20 och 30 procent mindre för samma arbete, och deras utsikter att göra karriär är minimala.
Ett annat skäl är otvivelaktigt att de ägnar mer tid åt att uppfostra barnen, sköta hushållet och åt socialt arbete, vilket gör att de inte har tid att ge sig in i en heltidsanställning, även om man förutsätter att den möjligheten skulle stå till buds. Därför är det i praktiken ofta så att kvinnor arbetar endast deltid, och som en följd därav endast har en mindre ålderspension att se fram mot.
Resultatet av eller 1-euro-jobb eller vad man nu vill kalla dem är hur som helst detsamma: inte ens två eller tre av den typen av arbeten räcker för att försörja en familj. Höjda barnbidrag är i sig inte tillräckligt för att lösa problemen. Tvärtom behövs ett heltäckande program med goda möjligheter till utbildning och inkomster, lika lön, mer flexibla barnomsorgslösningar och bättre försörjningsmöjligheter under pensionsåldern – ett skede i livet då ensamstående kvinnor, oavsett om de har barn eller inte, löper särskild stor risk att hamna i fattigdom.
Generellt sett måste vi fokusera mer på att skapa en familjepolitik som främjar barnafödande och vara mer generösa i vår finansiering av en sådan politik, om vi vill skapa bättre förutsättningar för kvinnor att tjäna sitt uppehälle och försörja sig själva, för att undvika att de i slutändan kollektivt väljer att inte skaffa barn, med resultatet att vår europeiska befolkning långsamt dör ut. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – Frågan om att bekämpa fattigdom och social utslagning i EU har varit föremål för en utdragen debatt i EU, både i samband med millenniemålen och, framför allt, som ett av de för Europas värderingar inneboende målen.
Detta betänkande är det första i det nya Europa som särskilt ägnats åt fattigdom bland kvinnor.
Varför kvinnor? Det finns alarmerande uppgifter som pekar på att kvinnor löper särskilt stor risk att hamna i mycket svår fattigdom och olika former av utslagning. Det var av denna anledning parlamentet ansåg det vara viktigt att se närmare på fenomenet och föreslå ett utarbetande av indikatorer och en metod som kan bidra till att på ett effektivt sätt komma till rätta med problemet, genom ett partnerskap med de fattigaste kvinnorna och framför allt med hjälp av åtgärder som syftar till att skapa garantier för att våra samhällen skapar bättre förutsättningar för dem som hamnat i svår fattigdom att förena familje- och arbetsliv.
Vi kan hjälpa till att bekämpa fattigdomen, ett fenomen som i dag måste betraktas som en kränkning av de mänskliga rättigheterna och som en situation som kräver omedelbara åtgärder.
Därför valde jag att rösta för Anna Záborskás betänkande. 
Talmannen.
   – Protokollet från detta plenarsammanträde kommer att läggas fram i kammaren i början av nästa plenarsammanträde. Om det inte framförs några invändningar mot protokollet kommer jag att vidarebefordra den antagna texten till de vederbörliga adressaterna. 
Talmannen.
   – Jag förklarar Europaparlamentets session avbruten.
