3. Den ökande spänningen i Burundi (debatt)
Talmannen
Nästa punkt är debatten om sex resolutionsförslag om den ökande spänningen i Burundi.
Alain Hutchinson
författare. - (FR) Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Först ville vi inte att parlamentet skulle ta upp situationen i Burundi just nu, eftersom de burundiska myndigheterna som ni vet just nu förhandlar med Nationella befrielsefronten (FNL). De har kommit till ett viktigt skede som äntligen visar ett positivt synsätt och som vi hoppas leder till att de avtal som trädde i kraft i Dar es-Salaam genomförs i praktiken, vilket kommer att göra slut på de stridigheter, det våld och den osäkerhet som påverkar landet. Som vi vet nu kan en fjärils vingslag i Strasbourg ibland utlösa en orkan tusentals mil bort.
Å andra sidan hade det varit otänkbart att inte tala om situationen i detta lilla land som har varit eftersatt utvecklingsmässigt och blivit berövade sina naturresurser av det slag som ofta lockar biståndsgivare. I samförstånd med andra politiska grupper vill vi därför göra den här resolutionen till en uppmaning om positiva åtgärder när det gäller landet i det utsatta området kring de stora sjöarna. Vi vill upprepa EU:s beslutsamhet, speciellt från parlamentet och från er själv, herr kommissionsledamot, att försöka hitta nya lösningar till utvecklingsbistånd som är mer effektiva i de länder som är försvagade av konfliktsituationer, till exempel inbördeskrig. Det är länder där frågor som den demokratiska återuppbyggnadsprocessen, återupprättande av ödelagda offentliga tjänster och återupptagande av politiken i så grundläggande frågor som hälsa och utbildning kan lyftas fram och stödjas på ett mer effektivt och snabbare sätt. Vi ville att denna resolution skulle utgöra en del av åtgärdsplanen som har valts ut - vilket vi är glada över - som ett av tre pilotländer för den här nya strategin. Vi har därför tydligt lagt fram våra önskningar. Vi vill att Burundi blir en utvecklingsmodell, och för att uppnå detta vill vi att myndigheterna i detta lilla land ska förses med finansiella resurser och det stöd som krävs för civil, politisk och ekonomisk återuppbyggnad.
Parlamentet kommer att övervaka utvecklingen mycket noga men vill också uppmana burundiska parlamentsledamöter från alla politiska grupperingar att snabbt söka tillvägagångssätt för att institutionerna ska kunna fortsätta sin verksamhet efter att ha förhindrats att genomföra sitt arbete i flera månader. Syftet är att kunna föra debatter och rösta samt att ge den burundiska regeringen möjlighet att införa projekt med inriktning på återuppbyggnad som den efterlängtade reformen av rättsväsendet och hälsovårdssystemet, två av de områden som kräver omedelbara åtgärder.
Till sist vill vi påpeka att Burundi som är ett av världens fattigaste länder får den proportionellt lägsta summan utvecklingsbistånd per capita. Så kan det inte fortsätta. Vi föreslår att extra finansiella resurser frigörs snabbt för att finansiera utvecklingsprogram och framför allt återuppbyggnaden av den förstörda infrastrukturen. Tillsammans med EU är bara fem medlemsstater representerade i Burundi, ett land där allt återstår att göra. Vi hoppas att dessa länder samordnar sina insatser effektivt innan några beslut fattas i Europas huvudstäder och att delegationerna på plats i Burundi som har fått förtroendet att genomföra utvecklingspolitiken fortsätter att arbeta tillsammans och att de ökar sin personalstyrka.
Till sist vill jag lyfta fram den punkt i vår resolution som handlar om att upprätthålla och om möjligt öka det välbehövliga humanitära biståndet. Jag vill också betona att detta bistånd enbart dras in i samband med en intensifiering av utvecklingspolitiken, vilket är mer komplicerat att genomföra. I detta sammanhang ville vi försäkra oss om att synliggörandet av de åtgärder som har vidtagits lokalt av burundiska myndigheter med stöd från Europeiska unionen och medlemsstaterna är väl bekräftade. Förutom att lösa konflikten med FNL och få en högre säkerhet behöver det burundiska folket snabbt märka att förbättringarna i landets utveckling återspeglas i deras svåra vardag.
Raül Romeva i Rueda
författare. - (ES) Fru talman! Återupptagandet av fientligheterna i Burundi är ett bakslag i ett redan ömtåligt skeende.
Dussintals döda och ytterligare tusentals fördrivna människor är ett tecken på att de fredsskapande insatserna åtminstone för ögonblicket långtifrån är tillräckliga. Alla bör ta på sig ansvaret för detta.
Det är mycket beklagligt att Nationella befrielsefronten (FNL) återigen har gripit till vapen, men det kan också konstateras att de burundiska väpnade styrkorna och den burundiska polisen åtskilliga gånger har anklagats för kränkningar av de mänskliga rättigheterna.
Det är också uppenbart att det instabila läget i Burundi kan få allvarliga och betydande konsekvenser för regionen, framför allt i Demokratiska republiken Kongo och i Rwanda.
Jag håller med om att läget i Burundi har stabiliserats sedan den nya författningen trädde i kraft och allmänna val hölls. Detta innebär emellertid också att behovet har ökat av en kommission för fred och försoning som en förtroendeskapande åtgärd. EU måste ge ekonomiskt och logistiskt stöd till ett sådant initiativ.
I detta sammanhang och framför allt mot bakgrund av att EU som bekant har utsett Burundi till pilotland för genomförandet av en prioriterad handlingsplan som syftar till att ge ett snabbare och effektivare stöd, anser jag att resolutionen måste tas under mycket noggrant övervägande. Detta gäller inte endast kommissionen, utan den måste även gås igenom grundligt av medlemsstaterna, särskilt i fråga om två av förslagen.
För det första handlar det om förslaget om en ökning av EU:s stöd till Burundi i samband med halvtidsöversynen av den tionde Europeiska utvecklingsfonden (EUF).
För det andra bör program för bättre styrelseskick och demokratisk statsförvaltning framför allt få stöd inom ramen för den handlingsplan som måste genomföras. Detta gäller också hälsopolitiken, genom att vårdcentraler inrättas och den nödvändiga återuppbyggnaden av sjukhusnätet genomförs, samt beslutet av Burundis regering att göra den grundläggande utbildningen kostnadsfri. Det fortsatta arbetet med att modernisera infrastrukturen i landet ingår också.
Erik Meijer
författare. - (NL) Herr talman! Burundi är precis som Sudan, som vi diskuterade tidigare i eftermiddags, ett etniskt splittrat land med en långvarig oenighet mellan olika befolkningsgrupper.
De problem som har uppstått till följd av detta är mycket mer svårlösta i Burundi än i övriga afrikanska länder. Det är svårt att geografiskt avgränsa de olika områdena och exakt ange vilket territorium som tillhör de olika etniska grupperna. Det liknar mer det kastsystem som tidigare fanns i Indien. Även före den tyska och belgiska koloniseringen var hutuerna i majoritet i Burundi och Rwanda, och tutsierna utgjorde en minoritet. Tutsierna, som även utseendemässigt skiljer sig från hutuerna, var de härskande. Hutuerna befann sig under deras överhöghet.
Under den europeiska kolonialtiden gjordes försök att förändra situationen, men syftet var inte jämställdhet och lika rättigheter för hutuerna. Det viktigaste målet vid denna tidpunkt var att spela ut de båda grupperna mot varandra för att stärka den nederländska eller belgiska förvaltningen. Även efter självständigheten kvarstod problemet med att finna en varaktig lösning på de gamla meningsskiljaktigheterna. Burundi slapp att utsättas för den massiva kampanj som bedrevs av hutumajoriteten i det norra grannlandet Rwanda och som syftade till att utplåna den besvärliga tutuminoriteten. Detta kan också hänga samman med att frigörelsen bland hutuerna var mindre utbredd.
När vi i resolutionen talar om ett inbördeskrig som har pågått i 14 år, om fredsförhandlingarna och motståndsrörelsen FNL samt avväpnandet av rebellgrupperna och de stridigheter som återigen bröt ut den 17 april, måste vi känna till bakgrunden och de olösta problemen. Det huvudsakliga syftet med resolutionen är att våldet ska upphöra och ett avtal uppnås. Jag är införstådd med detta, men jag ser framför allt i detta avseende föga anledning till optimism. I resolutionen uppmanas även till europeiskt stöd för ett demokratiskt styrelseskick, utbildning och sjukvård. Vi kan själva bidra till detta.
Filip Kaczmarek
författare. - (PL) Fru talman, herr kommissionsledamot! Vi är mycket glada över att förhandlingarna och fredssamtalen mellan de nationella befrielsestyrkorna och regeringen i Burundi har återupptagits. Detta är inte rebellernas och regeringens första försök att uppnå ett avtal. Vi har gott hopp om att ett avtal ska innebära ett slut på den blodiga konflikten.
Konflikten har inte endast medfört att oskyldiga människor har offrats utan framför allt att den bräckliga balansen rubbas och att spänningarna växer i landet, där fredsavtalet 2003 ledde till positiva resultat. Burundi har nått viss framgång i försöken att efter många års konflikt återuppbygga landet och återvända till den internationella arenan.
Det som är ännu mer motsägelsefullt är att Burundis nuvarande problem inte är en följd av stamkonflikter mellan hutuer och tutsier utan har orsakats av en enskild, mycket radikal fraktion av hutuer och företrädare för FNL, som inte godtog fredsavtalet och fortfarande försöker bekämpa koalitionsregeringen, där även hutuer ingår. Världssamfundet bör stödja fredsavtalet och se till att få ett slut på konflikten.
Marcin Libicki
författare. - (PL) Vi diskuterar återigen brott som begås i olika länder i världen, och diskussionerna, som kan pågå i oändlighet, kommer inte att upphöra förrän EU har en gemensam utrikespolitik. En gemensam utrikespolitik kan för övrigt endast fungera om EU har en militärstyrka. Lissabonfördraget, där det talas om något slags utrikesministerium, kommer inte att innebära någon lösning på problemet eftersom ingen militärstyrka kommer att upprättas.
President Lech Kaczyński framhöll på sin tid att EU bör ha en egen armé. Även president Nicolas Sarkozy talade nyligen om detta. Jag anser att frågan bör föras upp på dagordningen och debatteras offentligt inom EU. Detaljerade förslag till politiska lösningar bör läggas fram och följas av juridiska lösningar. Utan militärstyrka kan det inte finnas någon utrikespolitik. Om EU:s integritet och styrka är viktiga för oss måste EU ha en egen armé för att kunna ingripa i situationer som den i Burundi.
Marios Matsakis
författare. - (EN) Fru talman! Läget i Burundi har varit bekymmersamt i många år. De barbariska scener som utspelade sig på 1990-talet mellan hutuer och tutsier kommer för evigt att vara inristade i vårt medvetande och kommer alltid att sitta som en tagg i samvetet. Otaliga försök av världssamfundet och regionala aktörer har fortfarande inte lett till den mycket efterlängtade och varaktiga freden och stabiliteten i området, även om betydande framsteg uppenbarligen har gjorts.
De senaste militära sammanstötningarna mellan den nationella armén och Nationella befrielsefronten (FNL) är ytterst oroväckande och har lett till att oskyldiga människor har mist livet. Båda sidor måste inse att meningsskiljaktigheterna ska lösas vid förhandlingsbordet och inte på slagfältet. Båda måste inse att våld endast föder mer våld. Rebellgruppen måste ta avstånd från våldet och lägga ned vapnen, men regeringen i Burundi måste även sluta upp med att bevilja straffrihet och hålla brottslingar i säkerhetsstyrkorna om ryggen, när de gör sig skyldiga till tortyr och olaglig internering.
Låt oss hoppas att förnuftet till slut segrar och att de båda huvudaktörerna i de våldsamma inre stridigheterna i Burundi lyckas lösa sina meningsskiljaktigheter på fredlig väg och bana väg för trygghet och säkerhet för människorna i landet.
John Bowis
för PPE-DE-gruppen. - (EN) Fru talman! Jag ser framför mig ett vackert land. Jag ser människor som kämpar för att ta sig ur efterdyningarna av inbördeskrigets fasor. Jag ser allt som påminner om våldet. Jag ser fattiga människor som gör allt för att klara sig. Jag ser ett Bujumbura som på grund av våldet hålls stängt på natten när man försöker ta sig tillbaka innan utegångsförbudet träder i kraft. Jag ser hälsoproblemen, malarian, andningsproblemen och hygienproblemen. Jag ser flyktinglägren - människor som återvänder och inte säkert vet var deras hem låg, människor som återvänder från Tanzania och människor som kommer över från Kivu i Kongo.
Och nu möter vi givetvis återigen våldet och ett FNL som bryter mot avtalen. Vi ställs återigen inför anklagelser om tortyr och hårdhänt behandling. Burundi behöver vår hjälp. Landet behöver även ålägga sig självbehärskning för att inte på nytt hamna i intoleransens och omänsklighetens utförsbacke.
Glyn Ford
för PSE-gruppen. - (EN) Fru talman! Vi beklagar den senaste tidens sammandrabbningar mellan de nationella försvarsstyrkorna och FNL i Burundi. Vi uppmanar båda sidor att respektera den vapenvila som slöts den 7 september förra året och kräver särskilt att FNL-ledaren Agathon Rwasa fullt ut ska medverka i fredsprocessen. Vi ber kommissionen att dels ställa resurser till förfogande för att underlätta FNL-truppernas integrering i samhället, dels hjälpa till med stöd till flyktingarna och framför allt med att demobilisera de barnsoldater som vi finner i landet.
Vi måste kräva att regeringen i Burundi respekterar rättsstaten, avskaffar straffriheten och ser till att de skyldiga omgående ställs inför rätta. Detta är vad vi förväntar oss av kommissionen och regeringen.
Eija-Riitta Korhola
(FI) Fru talman! Vi har nyss hört att kriget i Burundi, som har pågått i 14 år, har resulterat i ett mycket stort antal flyktingar i det egna landet, liksom i en brist på livsmedel samt ett besinningslöst våld som även begås av dem som förutsätts skydda människorna.
Trots att de senaste väpnade sammandrabbningarna har inneburit att strävandena efter enighet återigen har kommit på skam och har fått en att undra om de båda parterna har tillräcklig tilltro och politisk vilja till fredssamtal verkar det ändå som om betydelsefulla steg i rätt riktning har tagits. Till följd av långa och hårda förhandlingar, där flera parter deltagit, har rebelltrupperna gått med på att senast i början av maj frige ett stort antal barnsoldater.
Burundi måste, vilket framhålls i resolutionen, omgående få hjälp av EU:s medlemsstater i den humanitära krisen, och jag uppmanar därför alla att stödja den.
Ewa Tomaszewska
(PL) Fru talman! Den ökande spänningen i Burundi bör, liksom våldet och inbördeskriget mellan olika etniska grupper, omedelbart stoppas. Hundratals döda och skadade är det pris som den obeväpnade civilbefolkningen betalar i denna konflikt. Vapenvilan måste till varje pris respekteras och fredsbevarande styrkor sättas in. Det ekonomiska stöd som EU ska ge Burundi måste övervakas noggrant och vara direkt inriktat mot humanitära ändamål, framför allt hälso- och sjukvård, säkerhet och utbildning för barnen.
Louis Michel
ledamot av kommissionen. - (FR) Fru talman, mina damer och herrar! EU:s viktigaste krav var att dialogen mellan parterna skulle återupptas, eftersom detta är det enda sättet att ta ett steg närmare fred och försoning, vilket människorna i Burundi först och främst förväntar sig. Kommissionen gläder sig därför mycket åt att en delegation från Palipehutu-FNL - det vill säga det hutuiska folkets befrielseparti-FNL - återvände till Bujumbura, och jag hoppas att båda parter kommer att kunna återuppta aktiva samtal.
Jag väljer att avstå från min på förhand förberedda replik, eftersom jag har lyssnat till ett antal synpunkter och anser att det är min uppgift att klargöra vissa fakta.
Jag skulle för det första vilja framhålla - helt kort och utan att återge de utmärkta inlägg av framför allt Ian Hutchinson, Filip Kaczmarek och John Bowis som jag har lyssnat till - att dagens situationen i Burundi inte har något samband med etniska problem, och att påstå att detta är en etnisk kris är att anlägga ett annorlunda och ytterst farligt perspektiv. Jag är därför böjd att hålla med Ian Hutchinson, även om jag i viss mån beklagar att debatten äger rum just här och nu. Den kommer ganska olägligt, eftersom jag anser att vi nu måste ge den politiska dialogen en chans. Att som ni, herr Meijer, tala om ett etniskt problem är mycket riskabelt och helt gripet ur luften.
För det andra fastslog Ian Hutchinson att vi inom världssamfundet, och detta gäller både Världsbanken - jag har diskuterat frågan med Bob Zoellick - och kommissionen, är fast i förfaranden som innebär att vi, när ett land abrupt övergår till formell demokrati, är förhindrade att frigöra medel för att visa att freden innebär vinster. Detta är en av anledningarna till att Burundi har svårt att komma på fötter igen, vilket även är fallet med exempelvis Liberia och Demokratiska republiken Kongo, liksom med vilket annat land som helst som kan betecknas som ett land som är på väg att resa sig ur en konflikt. Vi är fast i våra förfaranden, vi saknar flexibilitet, och vi kan därför inte snabbt tillgodose ländernas behov av återuppbyggnad, eftersom det är här som Burundis verkliga problem finns.
Jag ska givetvis avstå från att kommentera det inlägg där man krävde att europeiska militärstyrkor skulle sättas in - jag menar inte att detta är en fristående fråga, men det är helt klart en fråga som inte hör hemma i denna diskussion. Vi fortsätter att både politiskt och ekonomiskt aktivt stödja Burundi i dess fredsskapande och socioekonomiska återhämtningsinsatser. Jag vill påpeka att våra samarbetsåtaganden för perioden 2008-2013 för närvarande uppgår till 188 miljoner euro, och det har antytts att finansieringen kan komma att öka ytterligare i samband med halvtidsöversynen. Jag vill i detta sammanhang framhålla att finansieringsnivån som regel endast kan öka om Burundi har utnyttjat samtliga medel som tilldelats landet inom ramen för det ursprungliga stödpaketet. Sådana är bestämmelserna, och jag hoppas att landet kommer att kunna dra nytta av halvtidsöversynen.
I strategin för den nya perioden ingår en ökning av vårt budgetstöd, och man anger två områden som särskilt bör uppmärksammas, nämligen i första hand återuppbyggnaden och landsbygdsutvecklingen, som givetvis är mycket viktiga för befolkningens överlevnad, och i andra hand sjukvården. Våra insatser för att stödja landet i dess socioekonomiska återhämtning syftar till att visa människorna i Burundi vad fredsvinsterna kan leda till i form av stimulansåtgärder för att förbättra situationen. Burundi har som sagt utsetts till pilotland för rådets slutsatser i november 2007, och det gläder mig att landet har valts ut att vara med om detta. Vi har även tillsammans med FN:s världslivsmedelsprogram (WFP) enats om att genomföra ett pilotprojekt i Burundi, framför allt på utbildningsområdet och när det gäller matsalar för skolbarnen, eftersom barnen naturligtvis kommer att vilja återvända till skolan om de får gratis måltider. Vi kommer också att genomföra en pilotfallstudie, som kommer att innefatta Burundi.
Jag ska dessutom besöka Burundi inom den närmaste framtiden, eftersom kommissionen är intensivt engagerad i alla medlingsinsatser. Jag kan tillägga att jag som utrikesminister personligen deltog i Arushaförhandlingarna med president Nelson Mandela och att detta följaktligen är ett ämne som jag är tämligen väl insatt i. Jag kan även upplysa er om, herr Meijer, att såväl den burundiska författningen som Burundis rättssystem och Burundis parlament - nationalförsamlingen och senaten - tillhandahåller de institutionella lösningar som krävs för att det etniska problemet ska hanteras effektivt. Detta är alltså inte en etnisk fråga, utan en fråga om ett missnöje inom en etnisk grupp snarare än ett missnöje som riktar sig mot den andra gruppen, och detta är tveklöst ett annat problem än det som berör FNL. FNL måste nu komma till förhandlingsbordet och uppträda som ett verkligt politiskt parti och delta i landets återhämtning och återuppbyggnad.
(Applåder)
Talmannen
Debatten är härmed avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum efter debatterna.
