Återupptagande av sessionen
Talmannen
Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet fredagen den 14 april 2000.

Barón Crespo
Fru talman! Jag vill med anledning av den internationella dagen för pressfriheten göra ett uttalande om situationen i Tunisien och begära medling. Det får bli när talmannen anser att det är lämpligt.

Talmannen
Tack, herr Barón Crespo. Jag noterar ert förslag.

Wurtz
Fru talman! Det gäller samma fråga. Vi har just fått veta att Taoufik Ben Briks bror dömts till tre månaders fängelse ovillkorligt. Alla här vet att det gör situationen mycket kritisk, eftersom den tunisiske journalisten aviserat att han var beredd att gå i döden om hans bror dömdes.
Jag har just läst det patetiska upprop som Taoufiks yngre bror lämnat till den tunisiske journalisten, för att uppmana honom att åtminstone avbryta sin hungersstrejk. Jag tror därför att den närmaste tiden kan bli avgörande för att erinra de tunisiska ledarna om deras ansvar.
Det är anledningen till att jag, såsom jag angav i mitt brev till er i går, och liksom min vän Enrique Barón Crespo, skulle önska att ni, och nu ännu mer angeläget med tanke på den senaste utvecklingen, utnyttjar ert inflytande och er auktoritet för att erhålla en rättvis och snabb lösning på detta dramatiska fall av brott mot de mänskliga rättigheterna och pressfriheten.

Valdivielso de Cué
Fru talman! Jag vill ta upp en ordningsfråga i ordets rätta och bokstavliga bemärkelse. Det gäller den oordning som råder beträffande de kalendrar och sammanträdesdagar vi har här i parlamentet, åtminstone de som gäller det här året. Den 19 april fick jag till exempel ett e-postbrev från Richard Balfe, kvestor, där han meddelade att den dagen var en helgdag och att de möten som var planerade den dagen var inställda. Den 13 april hade vi fått ett meddelande från parlamentstjänsten om vilka dagar som är helgdagar och vilka som inte är det.
Jag uppmanar parlamentets behöriga instanser att göra planeringen ett år i förväg, även om något oförutsett alltid kan inträffa som gör att den sedan måste ändras. Men att ändra datum på det här viset som i parlamentstjänstens meddelande och införa helgdagar som inte har förekommit tidigare, är en allvarlig brist i planeringen på en institution med 600 ledamöter och tusentals anställda. Därför efterfrågar jag en viss uppmärksamhet och ordning i samband med den årliga planeringen.

Talmannen
Herr Valdivielso de Cué! Jag lovar er att jag skall titta mycket noggrant på detta, men Banotti vill ha ordet för att svara er i egenskap av kvestor.

Banotti
Fru talman! Det är många kolleger som velat diskutera missförstånd i samband med inskrivningen i går. Jag vill bara säga att jag har för avsikt att ta upp denna fråga med presidiet i kväll. Det var definitivt ett missförstånd och många kolleger var för att kunna närvara vid dagens sammanträde tvungna att lämna sina hem i går och ådra sig de vanliga kostnaderna. Jag hoppas alltså att vi kan ta upp detta vid presidiets sammanträde senare i dag.

Talmannen
Tack, fru Banotti. Det blir samma sak när det gäller annandag pingst. Vi måste vara mycket uppmärksamma på detta.

Lagendijk
Fru talman! Jag skulle vilja ta tillfället i akt att berätta för er och övriga kolleger att Paul van Buitenen, en tjänsteman vid kommissionen som spelade en viktig roll, som ni vet, vid påvisandet av den förra kommissionens misslyckande, fick en kunglig utmärkelse i Nederländerna förra veckan. I Nederländerna, och det säger jag med all blygsamhet, har han åtminstone fått och får han fortfarande stor uppskattning för sitt arbete.

Gorostiaga Atxalandabaso
Fru talman! Jag vill nämna offentliggörandet för fjorton dagar sedan av en mycket viktig rapport från Europeiska kommittén för förhindrande av tortyr och omänsklig och kränkande behandling. Rapporten är ställd till den spanska regeringen och överlämnades vi kommitténs besök i Spanien i slutet av 1998.
Rapporten finns tillgänglig på Internet och där finns också den spanska regeringens svar. För en vecka sedan dömde en spansk domstol fem tidigare statliga tjänstemän, inklusive en general, till upp till 71 års fängelse. Dessa domar avslutade den andra s.k. "smutsiga krigsrättegången" och gav tyngd åt påståendena att det fördes ett smutsigt krig, som stöddes av Felipe González, under det tidiga 1980-talet.
Enligt de internationella pressbyråerna Associated Press och Reuters, kördes två ungdomar på 20 och 21 år över gränsen till spanska Baskien, där de torterades under flera dagar. Båda dödades med ett pistolskott i huvudet. Samtliga sju åtalade friades från anklagelserna om tortyr och att de tillhörde en väpnad grupp. Systern till ett av offren sade till journalisterna att det var skamligt att de inte dömdes för tortyr. Det är viktigt att känna till denna fråga.

Miller
Fru talman! Låt mig ta upp en punkt som nämndes tidigare: 9 maj är, som ni känner till, Europadagen och parlamentet kommer att vara stängt. Utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden kommer emellertid att hålla ett sammanträde denna dag. Kommer allmänheten att få tillträde till detta sammanträde eller kommer man inte att få tillträde till parlamentet?

Talmannen
Tack, herr Miller. Svaret är ja.

Meijer
Fru talman! När det vid flera tillfällen inte var ett tillräckligt antal ledamöter närvarande för beslutsförhet den sista dagen av förra sammanträdesperioden i Strasbourg, föreslog jag sammanträdets talman, Wiebenga, att i fortsättningen låta fredagens omröstning, liksom övriga omröstningar, äga rum klockan tolv på dagen eller i slutet av sammanträdet och låta närvarolistorna undertecknas först när ledamöterna går, med uppgift om klockslag. Wiebenga meddelade att denna fråga skulle läggas fram för presidiets ordförande. Min fråga är nu: har presidiet redan tagit upp den här frågan?

Talmannen
Jag kan säga er att jag fått brevet från Wiebenga och att frågan förts upp på föredragningslistan för presidiet i kväll. Som ni ser har vi inte förlorat någon tid.
Herr Barón Crespo! Jag kan säga er att till följd av brevet som Wurtz mycket riktigt skrivit till mig har jag redan förberett ett utkast till brev till de tunisiska myndigheterna, i den riktning som ni och Wurtz önskade. Jag tror att det är dags att, om ni vill, göra vårt uttalande som vi kan bifoga brevet som ställs till de tunisiska myndigheterna.

Barón Crespo
Fru talman! Tunisien är ett land som har ett associeringsavtal och intensiva förbindelser med Europeiska unionen. I artikel två i nämnda avtal fastslås med enhällighet respekten för de mänskliga rättigheterna och de demokratiska principerna. Sedan början av april har vi emellertid blivit vittnen till hur den hungerstrejk som inleddes av en journalist vid namn Ben Brick har blivit en samvetsfråga och hur den har kommit att innebära ett brott mot associeringsavtalet från den tunisiska regeringens sida, i och med att man inte bara har förbjudit Ben Brick att skriva i egenskap av korrespondent för den franska tidningen La Croix, utan även berövat honom möjligheten att ringa och tagit ifrån honom hans pass. Det bör dessutom tilläggas att den tunisiska regeringen har försökt hindra de journalister som har velat rapportera om situationen, och att dessa har behandlats på ett oacceptabelt sätt.
Därför anser jag, fru talman, att vi till en regering som den tunisiska, som är vår vän och partner, tydligt bör signalera inte bara att detta agerande strider mot vårt associeringsavtal utan även, som kollegan Wurtz så riktigt påpekade här, att detta är en situation som inte får fortgå och som har lett till att Ben Bricks anhöriga riskerar livet för att försvara hans rättigheter. Jag anser därför, fru talman, att vi här i parlamentet, eftersom ett parlamentariskt förfarande inte är tillräckligt snabbt, bör ge er vårt förtroende så att ni kan agera i vårt namn för att sätta stopp för den här situationen och få regeringen i Tunisien på andra tankar.
(Applåder)

Talmannen
Tack, herr Barón Crespo. Det säger sig självt att innan vi sänder detta brev till de tunisiska myndigheterna skall jag ta kontakt med vår kollega som är ordförande för delegationen för förbindelserna med Maghrebländerna och Arabiska Maghrebunionen.

Ribeiro e Castro
Fru talman! Jag begärde inte ordet nu eftersom en av administratörerna i vår grupp redan innan sammanträdet hade påpekat för presidiet att jag önskade ta upp en ordningsfråga.
Jag vet inte om det är möjligt att på dagens föredragningslista föra upp en informationspunkt om eurons situation, vilken är oroande. I annat fall får vi försöka få upp ämnet på föredragningslistan för nästa sammanträdesperiod i Strasbourg. På nyheterna denna morgon meddelar man att euron redan har fallit under den psykologiska nivån på 90 hundradelar av dollarn, vilket förebådar ännu större och ännu mer oroande fall. Vi kan inte fortsätta att tolerera en ostadig valuta. Någon måste förklara och meddela vilka åtgärder som kan vidtas för att skapa ett minimum av psykologiskt förtroende för den valuta som är gemensam i många medlemsstater. Jag skulle vilja uppmärksamma talmannen och presidiet på denna punkt, så att vår grupp vid rätt tillfälle och om det är nödvändigt, kan ta initiativ för att göra om föredragningslistan för nästa sammanträdesperiod i Strasbourg.
Jag har också fått veta att en kommissionär deltog i mötet med utskottet för ekonomi och valutafrågor i dag på förmiddagen. Kan ordföranden för detta utskott informera kammaren om kommissionens syn på denna kritiska situation?

Talmannen
Tack, herr Ribeiro. Som ni vet har vi för nästa sammanträde i Strasbourg planerat en debatt om rapporten från Duisenberg. Jag tror att den stora debatten helt kommer att motsvara era förväntningar.

Barón Crespo
Fru talman! Min grupp har för avsikt att begära att man tillför debatten om den monetära politiken ett uttalande från kommissionen om den planerade informationspolitiken i samband med euron.
Jag vill påpeka att vi inte bör fästa för stort avseende vid sådan information som inte bara är olycksbådande, utan ibland även förhastad, vad gäller situationen för euron och att vi inte bör fixera oss vid utvecklingen av eurons paritet med andra valutor, till exempel dollarn. Vi bör tänka på situationen för den europeiska ekonomin och även på de möjligheter som euron skapar.
Jag anser att vi på den punkten bör vara minst lika aggressiva i vårt försvar av euron som våra kolleger i den amerikanska kongressen är i sitt försvar av dollarn.

Dupuis
Fru talman! Jag instämmer fullständigt i Barón Crespos näst sista inlägg om Tunisien. Jag är dessutom mycket glad över att den socialistiska gruppen äntligen beslutar sig för att ha en något mer energisk åsikt om Tunisien, som går betydligt längre än den komplexa situationen för Ben Brik, men jag förstod inte ert inlägg, fru talman. Om ni föreslår oss att skriva till de tunisiska myndigheterna, ett initiativ som jag fullständigt instämmer i, anser jag att det måste vara för att lämna en ståndpunkt från vårt parlament. Därför förstår jag inte riktigt varför ni måste bifoga ståndpunkten från en särskild grupp.

Talmannen
Ni har rätt, herr Dupuis. Det är för övrigt av den anledningen som jag sade att jag genast skall ta kontakt med ordföranden för delegationen för förbindelser med Maghreb så att vi kan planera för en utomordentligt kraftfull och samordnad åtgärd.

Avskiljande från uppdraget som ledamot - Le Pen
Talmannen
Jag vill meddela er att jag den 26 april från de franska myndigheterna mottog ett brev daterat den 20 april, från Védrine, utrikesminister, och Moscovici, minister med ansvar för Europafrågor, med en bilaga som innehöll en akt om avskiljandet av Le Pen från sitt uppdrag. I enlighet med artikel 7.4, stycke 2, i arbetsordningen vände jag mig till utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden i ärendet, och bad dem att vänligen påskynda handläggningen, och Palacio Vallelersundi kunde försäkra mig om att utskottet träffas i morgon kl. 9.00.
Ville ni säga något, herr Le Pen?

Le Pen
Fru talman, mina damer och herrar! Jag är kanske den parlamentsledamot som suttit längst i parlamentet, eftersom jag valdes in i det franska parlamentet för 45 år sedan och sitter i detta parlament sedan 16 år. Inom oppositionen, och det är jag stolt över.
Frankrikes premiärminister som har den verkställande makten, har just genom dekret beslutat om min avgång som ledamot av den lagstiftande makten,
(Applåder)
vilket, utom i Sovjetunionen, strider mot den grundläggande principen om maktfördelning. Utan hänsyn till min immunitet som parlamentsledamot har jag dömts till böter för lättare verbalt våld,
(Protester: "rasist") på grund av en händelse under en valkampanj, till ovalbarhet
(Utrop från flera bänkar: "ut, rasist")under ett år, vilket min regering tolkat som att de måste frånta mig 4 års mandat, något som självfallet strider mot rättvisan. Jag har emellertid 2 månader på mig att väcka talan inför högsta förvaltningsdomstolen och jag har även vänt mig till Europadomstolen.
Jag vill därför, eftersom ett brådskande förfarande i parlamentet på intet vis är berättigat, kunna lägga fram min åsikt i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden och ber er, mina damer och herrar, att rent hypotetiskt tillämpa samma rättspraxis för mig som i fallet med vår kollega Tapie och att ge mig en tidsfrist för att kunna överklaga, innan ni fattar ett oåterkalleligt beslut.

Palacio Vallelersundi
marknaden. (ES) Fru talman! Vi befinner oss i en situation där parlamentets befogenheter är fullständigt reglerade så länge vi inte har ett enhetligt valförfarande enligt artikel 12 i rättsakten av den 20 september 1976 om allmänna direkta val av företrädare till Europaparlamentet, där lydelsen i punkt 2, som jag kommer att läsa på franska eftersom det är den texten jag har, är följande:
"Lorsque la vacance résulte de l'application des dispositions nationales en vigueur dans un État membre, celui-ci en informe le Parlement européen qui en prend acte." Det innebär att det rör sig om en rent formell behörighet som är fullständigt reglerad.
Faktum är, fru talman, att det enligt arbetsordningen är utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden som skall behandla frågor av det här slaget, men det framgår också av arbetsordningen att parlamentet skall agera utan dröjsmål mot bakgrund av rapporten från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. Här rör det sig uppenbarligen om en fråga som inte tillåter några dröjsmål, eftersom en helt oreglerad situation skulle uppstå om ledamoten stannade i parlamentet sedan denne mist sin funktion och fortsättningsvis hade möjlighet att rösta. Därför fru talman, så snart jag fick ta del av nyheten från de behöriga instanserna, sammankallade jag utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden till ett möte som kommer att äga rum i morgon kl. 9.00.

Talmannen
Tack, fru Palacio Vallelersundi. Tack för er och utskottets tillgänglighet.
Herr Gollnisch! Ni vill ta upp en ordningsfråga. Enligt vilken artikel i arbetsordningen?

Gollnisch
Fru talman! Enligt artikel 6, till att börja med, och sedan om ni vill artikel 7.4, stycke 2, men jag skall fatta mig kort och seriöst. Jag tror ändå att det är värt en och en halv minuts förklaring. Det tror jag ni kan ge mig. Fru talman! Jag skulle, i vad som bara blir en enkel erinran om bestämmelserna i vår arbetsordning, vilja ta upp några problem som inte gäller sakfrågan i ärendet, utan förfarandet i frågan som vi alla kan vara överens om är allvarlig.
Till att börja med skulle jag vilja hänvisa till artikel 6. Artikel 6 införlivar bestämmelserna om parlamentarisk immunitet i vår arbetsordning. Jag vill bara påpeka för kammaren att i det rättegångsförfarande som fick den franska regeringen att, felaktigt enligt min uppfattning, men det är inte problemet nu, vilja avsätta Le Pen, i strid med bestämmelserna i den franska strafflagen, har de rättsliga myndigheterna inte krävt att Le Pens immunitet skall hävas. Detta är enligt min uppfattning, på grund av en felaktig tolkning av begreppet påtaglighet, ett brott mot protokollet om vårt parlaments immunitet och artikel 6 i vår arbetsordning som jag uppmanar er, kära kolleger, att läsa och konsultera. Ni kommer att se att det är ett allvarligt problem.
För det andra, fru talman, skulle jag vilja erinra bl.a. Palacio om bestämmelserna i artikel 7.4, stycke två, och jag är säker på att hon känner till dem. Det är en bestämmelse som nyligen införlivats i vår arbetsordning, särskilt för detta slag av ärenden, efter det som hände tidigare med vår kollega Tapie. Detta är vad som står i artikel 7:
(Talmannen avbröt talaren.)

Talmannen
Herr Gollnisch! Ni har överskridit er talartid. Ni sade själv att ni begärde en och en halv minut för en ordningsfråga. Le Pen, som kommer att höras i morgon av utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden kommer att förklara allt detta, och vi skall genomföra det helt enligt reglerna. Jag kan verkligen inte förlänga tiden nu, det är inte möjligt.
(Applåder)
Vi kan inte föra debatten här, herr Gollnisch.

Gollnisch
Fru talman! Ni har givit ordet tre gånger till Barón Crespo, utanför föredragningslistan. Jag ber er låta mig avsluta under några sekunder.
(Blandade reaktioner)
Om ni respekterar ert ämbete och parlamentsledamöternas rättigheter...

Talmannen
Jag respekterar fullständigt mitt ämbete. Ni sade själv att ni önskade en och en halv minut för en ordningsfråga. Den tiden har förflutit. Le Pen kommer att förklara allt detta i morgon för utskottet för rättsliga frågor.

Revidering av budgetplanen
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är meddelande från kommissionen om revidering av budgetplanen.

Schreyer
Fru talman, mina damer och herrar ledamöter! Jag tackar för att ni har gett mig ordet för att tala om kommissionens beslut om revideringen av budgetplanen. Först vill jag ta tillfället i akt att också tillkännage ett annat beslut från kommissionen. Kommissionen har i dag beslutat att utnämna Carlo Trojan från och med den 1 september i år till ledare för delegationen i Genève, och O'Sullivan kommer från och med den 1 juni i år att överta befattningen som generalsekreterare.
Levi, som hittills varit talesman för kommissionen, har utsetts till direktör för Analys- och prognosgruppen. Jonathan Faull, hittillsvarande direktör för Press- och kommunikationstjänsten, kommer från och med nu - också för en övergångsperiod - att inneha funktionen som spokesman, dvs. talesman för kommissionen. Alla dessa personalbeslut har fattats till följd av reformeringen av kommissionen, och jag tror att besluten var riktiga med tanke på de ytterligare reformsteg som krävs.
Kommissionen har uttryckt sin djupa tacksamhet mot Carlo Trojan för hans verksamhet. Jag vill än en gång här tacka Trojan så hjärtligt för det stora engagemang han visat under processen med enandet, och detta även utifrån min tidigare verksamhet som politiker i Berlin. Jag vill här helt klart påpeka att den stora hjälp som Östtyskland genast kunde åtnjuta från Europaparlamentets och kommissionens sida kan härledas till hans engagemang.
Fru talman! Jag vill nu ägna mig åt kommissionens beslut om ändringarna av budgetplanen. Detta beslut är nödvändigt för att också ekonomiskt kunna säkra den nya politiska prioriteringen, den nya viktiga politiska uppgiften, nämligen att ställa hjälp till förfogande för västra Balkan. Även denna kammare har i många resolutioner påpekat hur viktigt det är med Europeiska unionens engagemang i västra Balkan för att den kommande utformningen av den europeiska externa politiken skall lyckas, och även rådet har vid olika toppmöten alltid klargjort hur viktigt det är. Det är därför nu också på tiden att man garanterar de ekonomiska resurserna för denna uppgift.
I budgetplanen, i budgetplaneringen för Europeiska unionen, som beslutades av rådet i Berlin i mars 1999, har sådana effekter beträffande Balkanområdet ännu inte tagits med i beräkningen. Jag vill erinra om att beslutet om Agenda 2000 i Berlin ägde rum just den dag då Kosovokriget bröt ut. När parlamentet gemensamt med rådet och kommissionen beslutade om det interinstitutionella avtalet om Agenda 2000, togs på parlamentets inrådan följande mening med i det interinstitutionella avtalet: "Med tanke på utvecklingen av situationen på Balkan, i synnerhet i Kosovo, anhåller budgetmyndighetens båda organ om att kommissionen, efter att ha fastslagit och uppskattat behovet, lägger fram de inom ramen för budgeten erforderliga förslagen, i förekommande fall tillsammans med ett förslag till en revidering av budgetplanen."
Den 16 december förra året uppmanade budgetmyndigheten kommissionen än en gång, i samband med beslutet om budgeten, att lägga fram en flerårig finansiell planering för ett hjälpprogram för västra Balkan och i förekommande fall, beroende på det erforderliga beloppet, samtidigt lägga fram ett förslag till ändring av budgetplanen.
Kommissionen har med sina beslut i dag efterkommit denna uppmaning från parlamentet och rådet. Med tanke på kommissionens förslag är utgångsfrågan följande: Vilka medel krävs inom planeringsperioden - dvs. under perioden fram till år 2006 - för att kunna ställa den viktiga ekonomiska hjälpen till förfogande för västra Balkan? När jag talar om västra Balkan, menar jag Albanien, Bosnien, Hercegovina, Kroatien, Serbien och Montenegro, Kosovo och även f.d. Jugoslaviska republiken Makedonien.
Det är nödvändigt att lägga fram ett integrerat hjälpprogram, varvid det fordras att vissa kriterier uppfylls för att man skall få delta i detta program, nämligen en demokratisk utveckling i regionen, rättsprinciper och en vilja till samarbete. Det program som föreslås av kommissionen är en del av regionens stabiliserings- och associeringsprocess och skall ställa ekonomiska medel till förfogande för återuppbyggnad och stabilisering av regionen, främja demokrati och rättsprinciper, främja en marknadsekonomisk utveckling och främja samarbetet mellan regionerna och med Europeiska unionen.
Jag måste nu ge er några siffror, ty alltid när man talar om budgeten måste man naturligtvis nämna siffror. Enligt kommissionens uppskattning finns det för åren fram till 2006 ett finansieringsbehov om 1,5 miljarder euro för länderna Albanien, Kroatien, Bosnien-Hercegovina, Makedonien och även Montenegro, dvs. ett årligt belopp om 200-230 miljoner euro. För Kosovo finns det sedan förra hösten en mycket exakt undersökning om det ekonomiska behovet för återuppbyggnaden, en undersökning som gjorts av Världsbanken och kommissionen, som förklarar att det under de närmaste tre - fyra åren finns ett ekonomiskt hjälpbehov om 2,3 miljarder USD, och kommissionen respektive Europeiska unionen hade lovat att bidra med hälften av det nödvändiga ekonomiska behovet ur EU:s budget, med andra ord ca. 1,1 miljarder euro.
Kommissionens förslag - jag har nämnt det och hänvisat till det - går också särskilt in på nödvändigheten av att regionerna samarbetar med varandra, och av den anledningen har här särskilda medel avsatts i förslaget.
Kommissionens förslag innebär dessutom att man i den finansiella planeringen redan nu tar med ekonomisk hjälp för Serbien i storleksordningen 2,3 miljarder euro.
Här är det naturligtvis klart att denna hjälp ur den europeiska budgeten kommer att verkställas först då det sker en demokratisk utveckling i Serbien. Kommissionen är emellertid också övertygad om att det är en mycket viktig politisk signal till Serbien om det redan nu beslutas om ett ekonomiskt ramverk för att tydliggöra att det inte bara handlar om löften till den serbiska oppositionen, utan att det görs förberedelser för att - när omvandlingen äger rum - också möjliggöra omedelbara hjälpåtgärder på platsen.
Med tanke på siffrorna vill jag förklara följande: Det totala behovet för regionen uppskattas av kommissionen till 5,5 miljarder euro ur den europeiska budgeten. I den finansiella planeringen i Agenda 2000, som beslutades i Berlin, har redan ca 1,8 miljarder euro innehållits; dessa hade avsatts för Bosnien-Hercegovina. Kommissionen har i dag beslutat föreslå att man omfördelar ytterligare hjälp till ett belopp om 1,4 miljarder från andra budgetposter ur den externa politiken till fördel för Balkanregionen. Den har därför lagt fram och beslutat om en omprogrammering av budgeten för de externa politiska åtgärderna, vilket jag strax kommer att gå in i detalj på.
För de externa politiska åtgärderna anser kommissionen att det är nödvändigt att under de närmaste åren utöka den budget som här står till förfogande med 300 miljoner euro årligen. Därvid har kommissionen lagt fram följande förslag för finansieringen av detta extra behov: Under år 2001 och 2002 skall dessa medel omfördelas från medel som tidigare anslagits för jordbrukspolitiken till det externa politiska området.
Jag har redan haft tillfälle att här i kammaren diskutera detta förslag. Jag vill i detta sammanhang upprepa att dessa åtgärder inte innebär att man löser upp det jordbrukspolitiska paketet från Berlin. Det betyder inte heller att direktbidragen för jordbrukarna skall minskas. Jag vill påpeka att jordbruksbudgeten totalt sett är i storleksordningen 44 miljarder euro, så att det alltså står klart att en omfördelning med 300 miljoner euro inte har någon effekt på det jordbrukspolitiska paketet i sin helhet. Detta belopp skall under år 2001 finansieras bland annat genom besparingar på grund av växelkursen mellan euron och dollarn. Den nuvarande eurokursen innebär ju mycket stora besparingar för den europeiska budgeten med tanke på exportfinansieringen.
För åren från och med 2003 föreslår kommissionen att finansieringen av de erforderliga medlen beslutas samtidigt med den förestående mid-term review för jordbrukspolitiken. Jag vill påpeka att kommissionen vidare föreslår budgetmyndigheten att höjningen av anslagen för den externa politiken skall genomföras i realiteten först när medlen för Serbien också kan betalas ut. Detta är alltså ett beslut som skapar ett ramverk inför de kommande åren.
Vad beträffar den nämnda omprogrammeringen av medlen för den externa politiken vill jag sammanfattningsvis säga följande: I kommissionens förslag har man alltid tagit hänsyn till vilken geopolitisk betydelse en region har. Man har inte kommit med några förslag till minskningar i de program som särskilt används för att bekämpa fattigdomen i världen, och man har tagit hänsyn till huruvida det i det förflutna har förekommit ett underutnyttjande av vissa program, alltså hur förvaltningen genomförts på dessa områden.
Den nödvändiga omfördelningen härrör huvudsakligen från jämförbara nedskärningar i Tacis-programmet för länderna i f.d. Sovjetunionen. Jag vill emellertid påpeka att det i kommissionens förslag föreskrivs för Medelhavsområdet att de medel, som står till förfogande för Meda-programmet, under denna kommande period - alltså fram till år 2006 - totalt skall höjas med 13 procent jämfört med föregående period.
Avslutningsvis vill jag också påpeka följande: Beslutet om en revidering av budgetplanen går i en annan punkt också in på ytterligare ett av parlamentets önskemål. Man har i samband med budgeten 2000 föreslagit att de medel som utbetalas för Cypern och Malta i fortsättningen inte längre skall redovisas inom ramen för budgeten för den externa politiken, utan inom ramen för budgeten för stödet inför anslutningen, för att klargöra att det finns en sammanhållen planering, och att det är medel som betalas ut med tanke på Cyperns och Maltas eftersträvade anslutning till Europeiska unionen.
Kommissionens nuvarande beslut ansluter sig i flera punkter till viktiga krav från parlamentet; vi har efterkommit dessa krav. Därför vill jag uttala min förhoppning och min bön om att kommissionens förslag om revidering av budgetplanen också får ert stöd!
(Applåder)

Wynn
Fru talman! Jag tackar kommissionsledamoten för denna rapport. Det fanns inte så många överraskningar i den och jag välkomnar detta till en viss grad. En fråga återstår emellertid i samband med omstruktureringen i utgiftsområde 4. Jag hörde att ni sade att det inte skulle ske några nedskärningar inom fattigdomsposterna. Ni nämnde budgetposter där överblicken inte var fullständig och att det skulle ske nedskärningar inom Tacis. Kan ni nämna något om det kommer att ske några övergripande nedskärningar? Förra året föreslog rådet en övergripande tioprocentig nedskärning i utgiftsområde 4. Gör kommissionen selektiva nedskärningar som ni föreslog eller kommer man att göra några övergripande nedskärningar i utgiftsområde 4? Jag är fortfarande osäker på vad som kommer att hända från och med år 2003. Om ni tar pengar från område 1 för de kommande två åren, varifrån förväntar ni er att pengarna skall komma under 2003?

Schreyer
Ärade ledamot Wynn! Ett mycket klart svar på er första fråga om huruvida kommissionen föreskriver några schablonminskningar på det utrikespolitiska området: Nej, det gör man inte. Ett sådant agerande anser jag vara felaktigt. Vi har tillräckligt med kriterier för att göra en differentierad bedömning av huruvida det är försvarbart att företa en omfördelning i jämförelse med Agenda 2000. Man räknar här alltså med helt konkret motiverade förslag och inte några schablonförslag.
Beträffande er andra fråga: Kommissionen föreslår att man för åren 2001 och 2002 omfördelar medel från jordbrukspolitiken till utrikespolitiken, och jag vill än en gång påpeka att det här bara handlar om att minska ökningen inom utrikespolitiken, alltså inte om att skära ned den jämfört med den budget som i dag står till förfogande. För åren från och med 2003 har kommissionen följande förslag: Det föreskrivs en höjning av beloppet för utrikespolitiken, vilket aritmetiskt naturligtvis skulle leda till en höjning av hela taket. Kommissionen föreslår dock att budgetmyndighetens båda enheter åtar sig att i det årliga budgetförfarandet göra besparingar på bestämda ställen, för att få fram dessa 300 miljoner. Det är också möjligt att det i samband med den mid-term review som skall göras år 2003 för utgiftsområde 1 lämnas ett förslag till finansiering av dessa extra medel under hela perioden.
Jag vill än en gång eftertryckligen påpeka att jag anser att det är möjligt att finansiera denna höjning för utrikespolitiken inom ramen för det totala tak som beslutats i Berlin, och medlen för Serbien bör betalas ut först när det faktiskt finns en demokratisk utveckling i Serbien.

Bourlanges
Fru talman! Jag lyssnade mycket uppmärksamt och nyfiket till vad kommissionären just sade. Jag måste säga att vi hade föredragit en skriven text, men jag tror mig förstå att hennes inlägg varit föremål för interna diskussioner inom kommissionen, och att vi alltså kommer att få en mer exakt text att studera i lugn och ro. Jag förstår därför inte vad ni lutar er emot när ni anser att jordbruksutgifterna inte kommer att utnyttjas som de bör - fullständigt - och hur ni kan lösgöra belopp, som ni säger är minimala, till utgiftsområdet med extern politik med internationella åtgärder.
Man kände snarare under det senaste budgetåret en stark spänning när det gäller marknadsutgifter och jag förstår inte hur det är intellektuellt möjligt för er att påstå att det finns alltför mycket pengar inom jordbruksområdet, om det inte beror på att ni behöver pengar till utgiftsområdet extern politik.
För det andra är det samma sak med nedskärningarna inom utgiftsområde 4. Ni säger: det finns en solidaritet mellan regioner. Det kan jag acceptera, men vad ger er lov - ni talade om mycket små kriterier, ge oss dem - vad ger er lov att anse att alltför mycket pengar avsätts till andra av världens regioner, om det inte är för att ni behöver dessa pengar till Kosovo?
Jag tror att det finns ett problem här.
Tredje frågan, sedan skall jag sluta. Jag skulle vilja veta om våra åtaganden när det gäller stöd till givarkonferensen är i amerikanska dollar eller i euro? Och med tanke på eurons situation skulle jag vilja veta, såvida det är i amerikanska dollar, hur ni bemöter situationen och hur ni avser att säkerställa en strikt motsvarighet mellan Europeiska unionens gåvor och gåvorna från andra givare i den internationella gemenskapen?

Schreyer
Herr ledamot! Jag vill gå in på den sista frågan: Världsbankens bedömning av behovet i Kosovo var i själva verket uttryckt i dollar. Vi har ju haft tillfälle att också tala mycket intensivt om detta inom ramen för budgetsamråden 2000. Kommissionen har nu i sitt förslag föreskrivit 1,1 miljarder euro för perioden 2000-2006. Man har alltså inte tagit hänsyn till de medel som redan år 1999 kunnat betalas ut för Kosovo.
Beträffande ert uttalande att ni behöver ett skriftligt underlag för att analysera förslaget: I morgon kommer ni att på Internet finna förslaget om budgetplanen och omprogrammeringen. Med hjälp av Cards-programmet kommer kommissionen att fatta beslut nästa vecka, eftersom det här fortfarande fanns diverse frågeställningar som måste klaras upp med rättstjänsten, så att ni från och med i morgon kommer att ha de viktiga siffrorna till förfogande.
Beträffande era uttalanden om jordbruksutgifterna vill jag påpeka följande: I år har det på grund av den ändrade växelkursen betalats ut ca 500 miljoner mindre, och uppskattningarna för nästa år är att ca 650 miljoner mindre kommer att betalas ut, varvid man utgår från en likvärdig euro-dollar-kurs. Ni känner också till att kommissionen uppmanats att år 2001 återigen komma med förslag för olika organisationer av marknaden, i synnerhet för organisationen av marknaden för socker, och min kollega Fischler har förklarat att han skall komma med ett förslag för detta område som leder till en årlig besparing om 300 miljoner euro.
Jag säger naturligtvis inte att det någonstans finns för mycket pengar, utan som budgetkommissionär är jag medveten om att det alltid är ont om pengar, men det är också ont om pengar hos dem som måste finansiera den europeiska budgeten. Enligt min uppfattning var det därför kommissionen hade uppmanats att föreslå hur man skulle finansiera en ny prioritering utan att be om extra pengar, och granska möjligheterna till omfördelning inom budgeten och lämna ett motsvarande förslag, och denna uppmaning har kommissionen efterkommit.

Graefe zu Baringdorf
Fru talman! Kommissionär Schreyer! Ni har varit hos utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, ni har lagt fram era argument, och ni har mötts av respekt. Men jag vill ändå än en gång ge er ett tips och sedan också fråga er något. Ni talar om att det har skett en ökning på jordbruksområdet, och att det här handlar om att minska ökningen. Att den procentuella ökningen blir så hög är en konsekvens av att anslagen tidigare utsatts för nedskärningar i Berlin. Men dessa medel behövs absolut! Jag anser att man inte får ge det intrycket att det alltid går att använda jordbruksbudgeten som ett stenbrott, när det saknas medel på andra områden. Därför frågar jag er nu: Är det inte nödvändigt att omfördela de medel som möjligen inte utnyttjas inom exportpolitiken till budgetposten för den integrerade utvecklingen på landsbygden? Här behövs det avsevärda medel, eftersom det vid utvidgningen med de central- och östeuropeiska staterna kommer att uppstå jättelika problem på ifrågavarande landsbygd!

Schreyer
Herr ledamot! Jag stöder helt och fullt ert engagemang för landsbygdens utveckling. Detta kommer också att uttryckas mycket tydligt i det förslag för budgeten 2001, som jag nästa vecka kommer att lägga fram för kommissionen. Det handlar om förslaget att nästa vecka utöka dessa medel med 10 procent för att främja landsbygden i jämförelse med detta år, och därigenom kommer helt klart den största tillväxten i det preliminära budgetförslaget att påvisas.
Jag kan försäkra er att kommissionen inte har tagit itu med frågeställningen hur man kan finansiera denna nya prioritering, denna nya uppgift, genom att fråga sig var det finns något stenbrott, utan den har bara fattat ett mycket konkret beslut för åren 2001 och 2002.

Virrankoski
Fru talman! För det första vill jag säga att jag djupt beklagar att vi vid behandlingen av granskningen av budgetplanen inte fått se ett enda skriftligt dokument. Då ett sådant ärende kommer till parlamentet borde det enligt min mening finnas svart på vitt, för att man skall kunna veta vad man diskuterar.
Utöver den dåliga administrationen kan jag konstatera att man enligt kommissionens uppfattning kan föra krig och förorsaka kostnader, men inte granska budgetplanen. Det enda sättet att finansiera krig och följderna av krig verkar ske på bekostnad av jordbruket. Jag skulle vilja fråga den ärade kommissionären på vilket sätt detta kommissionens förslag ligger i linje med parlamentets beslut som omfattar nästa års riktlinjer, om att jordbruket inte får vara den primära finansieringskällan, eftersom det nu verkar som om man tar mer från jordbruket än till exempel från omallokeringar. För det andra vill jag fråga om kommissionen anser det möjligt att utnyttja flexibilitetsinstrumentet på nytt för denna finansiering, eftersom reglerna förbjuder användning av flexibilitetsinstrumentet mer än en gång?

Schreyer
Ledamot Virrankoski! Beträffande er fråga huruvida kommissionen i sitt förslag har tagit hänsyn till parlamentets beslut att de erforderliga medlen för hjälpen till västra Balkan inte primärt skall tas från jordbruksbudgeten: Man har tagit hänsyn till detta beslut. Här ett par mycket grova siffror: 5,5 miljarder euro betraktas som nödvändiga, och totalt kommer 3,3 miljarder av dem från rubriken för den externa politiken. Det är alltså helt klart att tyngdpunkten ligger i en omfördelning inom den externa politiken. Kommissionens förslag omfattar konkret att man tar 600 miljoner euro för åren 2001 och 2002 från jordbrukspolitiken.
Det andra är utnyttjandet av flexibilitetsreserven. Det interinstitutionella avtalet föreskriver att utnyttjandet av flexibilitetsreserven alltid kan ske för ett visst syfte enbart under ett år, det kan alltså inte fortsätta att användas för en varaktig uppgift. Kommissionen föreslår att man för år 2001 till att börja med enbart räknar med de 40 miljoner för Serbien, som också detta år finns till hands i budgeten, exempelvis för finansieringen av åtgärden Energy for Democracy. I händelse av ett politiskt skifte i Serbien under år 2001 skulle också flexibilitetsreserven kunna tas i anspråk.
Beträffande er fråga när dokumenten kommer att föreligga: Ni kommer att ha dem på Internet i datorn i morgon bitti.

Manisco
Fru talman! Låt mig tacka fru kommissionären för hennes redovisning, även om vissa punkter inte alls verkar klara. Jag skulle snarare vilja beskriva dem som högst tvetydiga.
Jag tror mig ha förstått att avsättningarna för Serbien uppgår till 2,3 miljarder euro. Detta är inte en i strikt mening nominell avsättning, utan det rör sig om en avsättning på papperet, dvs. i avvaktan på att Milosevic-regeringen byts ut eller avsätts.
Jag tänker inte inför denna församling uttala någon åsikt när det gäller den serbiska regeringen, utan jag vill fråga fru kommissionären om kommissionen, när den utformat en politik som innebär att avsättningarna uppskjuts av rent politiska skäl, har tagit med i beräkningen det faktum att det inte bara är den civila serbiska befolkningen som betalar ett mycket högt pris, utan även angränsande länder. Hur tänker kommissionen, utan några avsättningar och utan direkt bistånd, lösa problemen med den industriella förgiftningen, framkomligheten på Donau, broarna som förstördes i de amerikanska bombanfallen, något som drastiskt har minskat flodtrafiken för minst fem av de angränsande länderna? Hur tänker kommissionen bidra - inte om tre år utan inom de kommande månaderna - till att lösa problemet med de massiva föroreningar som orsakats av bombningarna av de petrokemiska anläggningarna i Pancevo, som med giftiga gaser har förgiftat vidsträckta områden, utsäde, skördar; en förorening som, enligt de senaste rapporterna från Förenta nationerna, även har trängt in i vattentäkterna med dioxin, kvicksilver och andra giftiga ämnen?
Jag frågar därför fru kommissionären om det finns en möjlighet eller utsikter att ingripa direkt och omedelbart, även på serbiskt territorium, något som ligger även i de övriga angränsande ländernas intresse; jag upprepar, även i angränsande länders och regioners intresse.

Schreyer
Herr ledamot! Kommissionen anser att det är högst väsentligt att med hjälp av den europeiska budgeten främja samarbetet mellan staterna respektive regionerna. I förslaget till revidering av budgetplanen har man därför årligen avsatt totalt ca 80 - 90 miljoner euro just för samarbetsprojekt. Det andra är - det har jag påpekat: Även detta år finns det i budgeten 40 miljoner euro för hjälp till Serbien, vilka dock öronmärkts för användning enbart där oppositionella demokratiska krafter nu försöker genomföra en demokratisk regim och motsvarande rättsprinciper.
Detta år finns det i budgeten 540 miljoner euro för hela regionen. Patten godkände vissa projekt vid givarkonferensen, som ägde rum inom ramen för stabilitetspakten, och klargjorde att kommissionen kan komma att agera aktivt med konkreta hjälpåtgärder på ort och ställe. Dessa 540 miljoner finns i budgeten, framför allt tack vare Europaparlamentets mycket intensiva stöd, liksom parlamentets strävan att verkligen ägna sig åt denna uppgift i motsvarande omfattning. I detta sammanhang vill jag än en gång tacka Europaparlamentet för att det mycket intensivt har sett till att de nödvändiga medlen finns till förfogande i budgeten.

Keppelhoff-Wiechert
Fru talman, fru kommissionär! Jag kan egentligen fatta mig kort, eftersom alla frågor till slut går i samma riktning. Vi har alltså hört att det beslutades om 1,8 miljarder i Berlin, 1,4 miljarder beslutades i dag, som ni sade, och fortfarande nämns de 300 miljonerna från jordbruksbudgeten, alltså från jordbruksområdet för 2001/2002.
Fru kommissionär, ni hade ju tillfälle att lägga fram detta för oss i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, men min fråga lyder helt enkelt: Hur skall jag då förklara upprördheten inom jordbruket? När ni i dag säger att vi sparar mycket pengar tack vare växelkursmekanismerna, medan ni respektive kommissionär Fischler samtidigt säger att vi kan spara pengar i i den gemensamma organisationen av marknaden för socker, då måste upprördheten väl bero på att frågan inte har förmedlats korrekt, dvs. att jordbrukets yrkesorganisationer inte har förstått den riktigt? Eller måste det inom politiken principiellt gå till på det viset, att vi först ägnar oss åt slagväxling i några veckor? Alltså, om vi verkligen kan lugna jordbrukarna så vore jag mycket glad, men det verkar för ögonblicket inte vara möjligt!

Schreyer
Fru ledamot! Jag kan försäkra er att jag under de senaste veckorna mycket intensivt också har diskuterat igenom och kommenterat kommissionens förslag tillsammans med jordbrukets yrkes- och intresseorganisationer. Nästa vecka kommer jag som utlovat att lägga fram det preliminära budgetförslaget för år 2001 för kommissionen, och där framgår det tydligt att medlen för jordbruket kommer att uppvisa en mycket stor ökning, i enlighet med de beslut som fattades i Berlin. Jag tror därför att man med ledning av de konkreta siffrorna verkligen kan klargöra att jordbruket inte behöver befara att de viktiga beslut som fattades i Berlin, i synnerhet vad gäller direktbidragen för jordbrukarna, kommer att beröras av kommissionens beslut.

Talmannen
Denna punkt på föredragningslistan är avslutad.

OMRÖSTNING
Thyssen
Herr talman! Jag kan lämna ett röstningsförslag för vart och ett av de fyra ändringsförslagen. I egenskap av föredragande motsätter jag mig det eftersom vart och ett av ändringsförslagen även tagits upp i utskottet för ekonomi och förkastats. Min röstningsrekommendation är alltså negativ.

Talmannen
Tack så mycket för detta klarläggande.
(Parlamentet antog resolutionsförslaget.)
Röstförklaringar
Betänkande (A5-0081/2000) av Pesälä

Fatuzzo
Herr talman! Ert råd att stanna och lyssna på de intressanta röstförklaringarna hörsammas tyvärr inte, men det gladde mig ändå.
Jag röstade för Pesäläs betänkande om förslaget till rådets förordning om ändring av den gemensamma organisationen av marknaden för mjölk och mjölkprodukter, för detta är verkligen en positiv teknisk möjlighet. Vi kan inte låta bli att ge kommissionen en möjlighet att ingripa i frågor som är så uppenbart tekniska som denna. Men jag tar ändå det tillfälle i akt som bjuds i och med röstförklaringarna att påminna om att det skulle vara bra om detta parlament och även rådet fullständigt ändrade reglerna som avser mjölkkvoter, och den indelning av jordbruksprodukter som inom Europeiska gemenskapen styrs av producerade och marknadsförda kvantiteter. Systemet med mjölkkvoter läcker som ett såll: det skulle vara bra om det kunde ändras!
Betänkande (A5-0074/2000) av Maat

Fatuzzo
Herr talman! Jag är bedrövad över att bara kunna avge två röstförklaringar vid detta tillfälle, men jag gör det ändå gärna, för Maats betänkande är mycket viktigt: som alla vet har det garanterat fortsatta leveranser av mjölk och mjölkprodukter till elever och studenter som går i skolan. Jag minns - som pojke arbetade jag i min fars bar - att en äldre person en gång kom in på baren och bad att få ett glas mjölk och sade: "Jag är uppfödd på mjölk och jag vill dö med mjölk!" Jag föreslår därför - jag röstade för förslaget - att även de äldre, och inte bara studenterna, skall få ett glas mjölk varje dag på Europeiska unionens bekostnad.

Caudron
. (FR) Jag behöver inte erinra er om det bryska slaget för att behålla tillräckligt med medel för att kunna dela ut mjölk i skolorna. I april 1999 innebar det preliminära förslaget till budget från Europeiska kommissionen att budgetposten i fråga skulle minskas med hälften! Denna minskning förebådade att stödet på sikt skulle upphöra. Det dröjde inte förrän det gav upphov till kraftiga reaktioner i och utanför Europaparlamentet.
Enligt experter och specialister när det gäller barns näring är mjölk ett nödvändigt livsmedel för att alla barn skall kunna utvecklas psykiskt och fysiskt. Barn från mindre gynnade familjer som inte har tillgång till vissa mjölkprodukter med grundläggande näringsinnehåll kan fylla dessa brister tack vare den mat som erbjuds i skolmatsalen. Det var våra barns hälsa som sattes på spel med ett sådant förslag. Det var oacceptabelt vid ett tillfälle när folkhälsan bekräftades i det nya avsnittet XIII i Amsterdamfördraget.
Det stred dessutom fullständigt mot slutsatserna i rådet (jordbruk) den 14 och 15 juni 1999. Våra ministrar betonade betydelsen av att uppmuntra mjölkkonsumtion på grund av dess höga näringsvärde, bl.a. för barn och ungdomar. Det var först efter långa och hårda diskussioner som Europeiska kommissionen föreslog att budgetposten skulle ökas med 31 miljoner euro, den totala summan som avsatts för stöd till servering av mjölk i skolorna uppgår därför nu till 84 miljoner euro. Så ser det ut för år 2000.
För framtiden har Europeiska kommissionen föreslagit att ett system för medfinansiering skall inrättas. Anslagen för servering av mjölk skulle till 50 procent finansieras av Europeiska unionen och återstoden av staterna. Ett oacceptabelt förslag! Det var tydligt att kommissionen på sikt avsåg att avskaffa systemet med stöd till servering av mjölk i skolorna!
Vårt parlaments förslag, som jag stöder förbehållslöst, är att låta gemenskapen betala 95 procent av de europeiska anslagen för mjölk i skolorna! Det är den enda garantin för att systemet skall bestå. Jag är också positiv till beslutet att förordningen även skall omfatta drickfärdig yoghurt och mjölkdrycker. Det är nödvändigt för att ta hänsyn till förändrade vanor och till vilka livsmedel man föredrar, och för att göra programmet ännu mer attraktivt i konsumenternas ögon.
I dag kan jag säga att jag är glad att jag deltog i kampen och att det stora antalet skrivelser till berörda ministrar, frågorna till Europeiska kommissionen och alla presskommunikéer har burit frukt!

Darras
. (FR) Frågan om gemenskapens anslag till servering av mjölk i skolorna har varit aktuell sedan 1997 och intresset för frågan ökar i var och en av våra medlemsstater, särskilt som det är en fråga som gäller folkhälsa och ekonomi, och alltså ligger nära européerna. För att övertygas om det räcker det med att läsa det stora antal skrivelser vi mottagit när det visade sig att Europeiska kommissionen ville avbryta programmet!
Jag kan därför bara uppmana er att instämma i yttrandet från vår föredragande som inte bara önskar fortsätta ett sådant program, utan också motsätter sig förslaget med medfinansiering (50-50) från Europeiska kommissionen. En sådan brutal medfinansiering skulle medföra risken att vissa medlemsstater avstår från att finansiera sin nationella andel och därmed leda till diskriminering på unionens territorium.
Utan att förneka att hanteringen av denna budgetpost behöver förbättras tror jag ändå att systemet kan och bör förbättras varsamt, och jag uppmanar er att stödja Europaparlamentets utskott för jordbruk och landsbygdens utveckling och dess föredragande, genom att anta detta betänkande.

Figueiredo
skriftlig. (PT) Vi instämmer med detta betänkande eftersom vi anser att det är viktigt att miljoner barn i EU:s skolor kan få mjölk som subventioneras till 95 procent av Europeiska unionen.
Som bekant inleddes EG:s subventioner av mjölkdistributionen till skolorna 1977. Men 1999 ansåg kommissionen att man borde ifrågasätta detta program. Först efter ett starkt motstånd, främst från Europaparlamentet, lade kommissionen fram ett nytt förslag, med bibehållet program, där gemenskapens samfinansiering reducerades med 50 procent, och där man strävade efter att medlemsstaterna helt eller delvis skulle finansiera de övriga 50 procenten.
Hittills har detta system förutsatt en gemenskapsfinansiering på 95 procent av riktpriset för mjölken, och föredraganden föreslår i betänkandet för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, att denna finansieringsnivå bibehålls, och avvisar förslaget om 50 procent, vilket vi anser är mycket viktigt då vi avvisar en åternationalisering av den gemensamma jordbrukspolitikens kostnader.

Malmström, Paulsen och Olle Schmidt
. Vi har röstat emot Maatbetänkandet som behandlar subventioner till EU:s skolmjölksprogram.
I många skolor runtom i Europa serveras mjölk kostnadsfritt till eleverna för att täcka behovet av olika näringsämnen. Att barn och ungdomar erbjuds mjölk i skolan, och även mat, vilket är fallet i Sverige, stöder vi helhjärtat. Däremot tycker vi inte att subventioner till skolmjölk skall ligga inom Europeiska unionens kompetens. I enlighet med subsidiaritetsprincipen bör skolmjölkssubventionerna minskas till noll. Vi ser därför kommissionens förslag om samfinansiering som ett steg i rätt riktning.
Sedan 1950-talet har svenska skolor serverat mjölk och skolmat till eleverna. Detta har kunnat ske utan subventioner från EU. Sveriges medlemskap i EU innebär att även Sverige fick del av det gemensamma skolmjölksprogrammet, och i dag förbrukar Sverige omkring en tiondel av den gemensamma budgeten för skolmjölk. Sedan några år tillbaka har många svenska skolor börjat servera standardmjölk i stället för lättmjölk, bara för att uppfylla kraven för mjölksubventionerna. Detta visar klart nackdelen med systemet, liksom att många länder som i dag utnyttjar subventionerna egentligen inte har behov av extra resurser.
Vi menar att export- och produktionsstöden inom den gemensamma jordbrukspolitken måste avskaffas. Jordbruk bör jämställas med andra former av näringsverksamhet och konkurrera på en fri marknad. Europa står i dag inför en rad utmaningar som kräver att mer pengar satsas. De pengar som i dag läggs på jordbrukspolitik bör i stället satsas på återuppbyggnaden av Kosovo, utvidgningen av unionen till Central- och Östeuropa och bistånd till tredje världen.

Wyn
. (EN) Skälet till denna intervention är att klargöra varför denna kammare bör motsätta sig kommissionens förslag att skära ned bidragen till skolmjölken med hälften. Det gläder mig att utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling förkastade dessa förslag genom att lägga fram dessa ändringsförslag som säger att man inte skall minska bidragen över huvud taget, och jag uppmanar alla att stödja dessa ändringsförslag. Det finns åtskilliga argument för detta. Genom att ge våra skolbarn näringsrik kost stöder vi även våra mjölkbönder, som behöver vårt stöd. Men vi förhindrar också överskott av den typ vi sett förr.

Transeuropeiska nät (årsrapport 1998)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0076/2000) av Hatzidakis för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om kommissionens rapport till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén: Transeuropeiska nät - Årsrapport 1998 enligt artikel 16 i förordning nr 2236/95 om allmänna regler för gemenskapens finansiella stöd på området för transeuropeiska nät (KOM(1999) 410 - C5-0010/2000 - 2000/2004 (COS)).

Hatzidakis
Herr talman! Först vill jag säga att jag blev mycket glad, när jag hörde Fatuzzos röstförklaring, som jag helt instämmer i. Men nu övergår jag till sakfrågorna.
Herr talman, fru vice kommissionsordförande! Beslutet vid Europeiska rådets toppmöte i Essen 1994 om de transeuropeiska näten i kombination med - och det vill jag understryka - rådets och Europaparlamentets gemensamma beslut den 23 juli 1996 om fastställande av gemenskapsriktlinjer för de transeuropeiska näten ansågs på den tiden vara ett av de viktigaste stegen i riktning mot ett reellt europeiskt enande.
Byggandet av motorvägar och järnvägsnät för höghastighetståg som utan hinder och med hög hastighet kommer att genomkorsa flera medlemsländer, byggandet av moderna internationella flygplatser och hamnar, som kommer att underlätta rörligheten för personer, varor och tjänster mellan de olika medlemsländerna, men också i förhållande till tredje land, har med rätta ansetts vara ett nödvändigt komplement men också en nödvändig förutsättning för att den inre marknaden, som då nyligen trätt i kraft, skall fungera normal och framgångsrikt. Man kan faktiskt inte tänka sig en inre marknad utan ett omfattande system med transeuropeiska nät.
Men i dag, ungefär fem år efter att denna process inleddes, visar det sig att det faktiskt finns många problem, när det gäller att uppnå detta ambitiösa mål, och det främsta och naturligtvis viktigaste målet är frågan om tillräcklig finansiering. Som jag konstaterar i mitt betänkande, är det särskilt oroväckande att det är sju av de totalt fjorton projekt som prioriteras i Essen för vilka man inte har löst finansieringsfrågan på ett tillfredsställande sätt, och det inte ens finns en slutgiltig tidsplan för deras genomförande. Det är naturligtvis känt att bidragen från gemenskapens fonder inte alls svarar mot de verkliga behoven och inte räcker för att genomföra projekten. Detta är dock inte det främsta syftet med gemenskapsfinansieringen. Den direkta gemenskapsfinansieringen av anläggningsarbetena utgör endast en ganska liten del av gemenskapens finansiella bidrag. Syftet med gemenskapens ekonomiska bidrag är främst att finansiera undersökningar av ändamålsenlighet och tekniska undersökningar, liksom även att subventionera räntor och ge lånegarantier. Gemenskapens bidrag innebär inte en totalfinansiering av anläggningarna utan syftar till att stödja och komplettera de åtgärder som skall vidtas av medlemsländerna, som ju också har det främsta ansvaret för att finansiera byggandet av de transeuropeiska näten.
Å andra sidan kan man emellertid förstå de problem och svårigheter som medlemsländernas regeringar ställs inför, om man tänker på de nedskärningar av de offentliga utgifterna som alla medlemsländer närmast tvingats till att genomföra under 1990-talet för att uppfylla Maastrichtkriterierna och kraven för medlemskap i EMU. Men problemet finns. Och vi måste medge, herr talman, att det inte går att skapa några transeuropeiska nät utan finansiering. Därför är det kanske viktigaste förslaget i mitt betänkande att man bör utöka de budgetresurser som anslås till byggande av transeuropeiska nät. Och detta måste såväl kommissionen som i synnerhet medlemsstaterna beakta.
Mitt andra förslag är att man skall stärka samarbetet mellan den offentliga och den privata sektorn vid byggandet av de transeuropeiska näten. Jag tror nämligen att den offentliga sektorn med det kapital den förfogar över kan genomföra fler anläggningsarbeten, dvs. genom att även den privata sektorns kapital aktiveras. Och här vill jag understryka den viktiga roll som investeringsbanken spelar.
Ett tredje förslag går ut på att den andel pengar från gemenskapsbudgeten som anslås till studier kring de transeuropeiska näten skall minska från 47 procent till 30 procent, så att det blir en del pengar över för att subventionera nätbyggandet och lånen.
Det fjärde förslaget är att det krävs åtgärder och incitament när det gäller de sju problematiska näten, och, framför allt, att det skall finnas en tidsplan för färdigställandet av dem, och i detta syfte uppmanar jag kommissionen att samarbeta med de berörda medlemsstaterna.
Ett femte förslag är att kommissionen skall fästa större vikt vid den förestående revideringen av riktlinjerna för de transeuropeiska näten, för att öarna och de yttre randområdena i Europa skall få bättre kommunikationer med de centrala områdena. Ni har säkert förståelse för att jag särskilt betonar detta, eftersom jag kommer från en ö och ett yttre randområde.
Ett annat förslag i mitt betänkande är att kommissionen, Tyskland, Österrike och Italien skall ha ett nära samarbete i fråga om Brennertunneln, en ytterst viktig förbindelselänk, som naturligtvis ingår i de transeuropeiska näten.
Jag anser vidare att man särskilt måste betona effektivitetsprincipen och uppmuntra alternativa lösningar i stället för nya investeringar, man måste främja nya tekniker och intelligenta transportsystem, såsom distansinformation till dem som använder landsvägsnäten och nya markeringar för järnvägsnäten.
Avslutningsvis kräver jag att kommissionen i sina kommande årsrapporter skall ge mera information om medlemsstaternas respektive den privata sektorns andel av den regionala finansieringen. Eftersom det naturligtvis är medlemsstaternas och regionernas ansvar att lämna sådana uppgifter, uppmanar jag dem, dvs. medlemsstaterna och regionerna, att lämna sådana uppgifter till kommissionen.
(Applåder)

Sbarbati
Herr talman, ärade kolleger! ELDR-gruppen är positiv till Hatzidakis betänkande. Gemenskapens politik inom området transeuropeiska transportnät är mycket viktig för det går inte att ha en gemensam transportpolitik utan en konvergent politik vad gäller infrastrukturen, något som tydligt framgår av Maastrichtfördraget. Effektiva infrastrukturer för transporter är av avgörande betydelse för den ekonomiska tillväxten och för sysselsättningen, liksom även för konkurrenskraften för de företag som är knutna till rörligheten för människor, varor och fordon.
Att döma av de ord som yttrats här i dag är EU framför allt den politiska union som vi arbetar för, men det är också resultatet av den ekonomiska och sociala sammanhållningen. Det är sant att Europeiska unionens budgetresurser inte räcker till detta och att de måste ökas; det är även sant att vi måste öka bidragen från offentliga organ, men även från offentliga och privata partnerskap. I det sammanhanget har min grupp påpekat för kommissionen att betänkandet inte innehåller information om finansieringskällor utanför gemenskapsbudgeten och Europeiska investeringsbanken, vilket också visas av oron över att hela sju av Hessen-förslagen inte fått klartecken inom utsatt tid.
Även vi säger "ja" till Brenner och vi säger "ja" till utnyttjandet av ny teknik. Men medlemsstaterna måste respektera de löften som getts och även kommissionen måste ta hänsyn till de riktlinjer som bestämts för budgetposten B5-700 - en viktig budgetpost som bestämdes 1998 - och att även främja modeller som är mindre skadliga för miljön och, framför allt, ta hänsyn till verklighetens krav i de fall där en transeuropeisk linje går genom tätt befolkade områden eller regioner som är kraftigt industrialiserade.
Av den anledningen säger vi också att man inte bör överskrida de 50 procent av avsättningarna som har bestämts för dessa projekt och att, efter en eventuell kontroll, de belopp som fortfarande är tillgängliga för projekt som inte har startats skall kunna användas för andra projekt där man gjort dessa prioriteringar, även vad gäller miljöhänsynen.

Ebner
Herr talman, ärade kolleger! Som de båda föredragandena - Hatzidakis och Sbarbati - förklarat i sina framställningar, har både det ansvariga utskottet och budgetutskottet uttalat ett klart "ja" till Brennerprojektet, ett projekt som sattes högst på listan vid prioriteringarna i Essen. Men det dåtida konceptet utgör i sig inte någon prioriteringslista, vilket var en stor brist. Jag anser att det är absolut nödvändigt att de i detta betänkande nämnda och av föredraganden förklarade punkterna också övertas i denna form av kommissionen.
Vi har i Brenner, i en region som omfattar tre stater, ett mycket känsligt ekologiskt område, som kräver särskild uppmärksamhet. Årligen rullar 1,2 miljoner lastbilar över Brennerpasset. Siffrorna för utvecklingen av godstransporterna ligger långt över de tidigare tillväxtsiffrorna. Persontrafiken, som uttryck för en av Europeiska unionens friheter, kan inte heller genomföras på något förnuftigt sätt. Under långfredagen råkade transporterna på Brenneraxeln ut för timslånga totalstopp.
Kollegorna Jarzembowski, Swoboda och jag - i utskottet för regionalpolitik, transport och turism förklarades det i motiveringen till ifrågavarande förslag - har lämnat in ett förslag, där vi som motivering för detta initiativ visar på genomförandet av en ny modell och en projektutveckling. Det har beskrivits en ny metod, som kan tjäna som exempel för Europeiska unionen. Redan under Prodis regering förutsåg man i Italien på rättslig nivå möjligheten till en tvärfinansiering av vägarna - alltså vägavgifter - och järnvägarna, och godkände den också. Jag tror att det kan vara en ytterligare modell och en möjlighet att här bryta ny mark. Framför allt i ett ekologiskt känsligt område är det en absolut nödvändighet, och jag hoppas att kommissionen också visar motsvarande känslighet.
(Applåder)

Swoboda
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Först vill jag gratulera föredraganden, kollegan Hatzidakis, till hans mycket bra betänkande. Betänkandet är lika bra och sansat som Hatzidakis sätt att leda förhandlingarna i utskottet, och för detta förtjänar han absolut vårt tack och erkännande. Jag vill här också stödja det han säger, nämligen att de finansiella medlen för utbyggnaden av de transeuropeiska näten inte räcker till. Han föreslår mer budgetmedel. Efter vad kommissionär Schreyer i dag har sagt, kommer det inte att bli så lätt att uppnå. Kollegan Hatzidakis har därför med all rätt i utskottet kommit med förslaget att man skall ta upp medel också från privata eller andra halvoffentliga institutioner.
Kommissionärens föregångare Kinnock har redan utvecklat olika idéer om en arbetsgrupp för detta ändamål, och jag hoppas att kommissionären kan ta till sig och vidareutveckla mycket här, ty utan att ge impuls till ytterligare medel också från den privata sektorn blir det inte möjligt att uppnå det som kollegan Hatzidakis, utskottet, och i morgon förhoppningsvis även parlamentet föreslår. Det är helt uppenbart: Med tanke på de ytterligare uppgifter som väntar oss även inom transportväsendet, när jag tänker på Centraleuropa och kandidatländerna, kommer det inte att bli möjligt att uppnå det som kollegan Ebner just har begärt, nämligen en omdirigering, i synnerhet beträffande flaskhalsarna, från vägarna till järnvägarna. Det är inte någon politik emot vägarna, eftersom vägarna därigenom verkligen blir fria för den trafik som utnyttjar dem på ett förnuftigt sätt. Därför måste man göra denna omdirigering.
Något har uppnåtts, just när det gäller avtalet med Schweiz, andra saker har ännu inte uppnåtts. Jag vill också säga ytterligare några ord om Brennertunneln: Kommissionen har redan finansierat genomförbarhetsstudien, till och med genom en högre grad av finansiering än för andra projekt. Men enbart studierna räcker inte! Det finns fortfarande inte något ytterligare transportmedel, det åker inte färre bilar och det går inte att göra en omdirigering till järnvägarna. Därför måste vi ta itu med projekten och investeringarna. På grund av det gemensamma önskemålet från utskottet har vi också lämnat in detta förslag här.
De tre berörda regeringarna och kommissionen uppmanas verkligen att agera nu, ta spadtaget och börja med byggandet, och parallellt med detta naturligtvis också garantera en motsvarande finansiering. Jag tror att Brennertunneln, som man har för avsikt att ta itu med, är ett av de viktigaste europeiska projekten för att göra trafiken norr-söder ekologiskt klok och effektiv. Om vi kombinerar detta med ytterligare åtgärder tillsammans med kandidatländerna, då skulle vi kunna ha ett effektivt transportsystem i Europa inom fem - tio år, och det behöver vi absolut!

Pohjamo
Herr talman! För det första vill jag tacka föredraganden Hatzidakis för ett förträffligt betänkande. Föredraganden har noggrant fördjupat sig i saken och lyft fram särskilt viktiga frågor. Vår grupp stöder föredraganden bland annat när det gäller samordningen av regioner i medlemsstaterna och den privata finansieringen. Jag skulle dock ändå vilja betona vissa aspekter. Årsredovisningen visar att det finns brister i övervakningen av användningen av medlen till utvecklingen av transeuropeiska nät och det finns inte heller tillräckligt exakta redogörelser för slutanvändningen av resurserna. Vi behöver noggrannare redogörelser för bland annat hur den regionala utvecklingsfonden, Sammanhållningsfonden och även finansieringskällor utanför unionens budget, samt medlemsländernas resurser, har använts för att förbättra de transeuropeiska transportnäten. Vi bör också utreda hur befintliga transportnät påverkar hållbar ekonomi och sysselsättning.
Föredraganden har mycket riktigt påpekat att det bland de 14 specialprojekten i Essen finns sju objekt där finansieringen och tidsplanen för genomförande ännu inte bekräftats. Dessutom skulle projekten i Essen sluka en större del av unionens trafikfinansiering än vad man enats om. I fortsättningen måste man vara mer noggrann vid valet av prioriterade projekt. Samtidigt måste man försäkra sig om att medlemsländerna förbinder sig att genomföra dem, avsätter tillräcklig finansiering och prioriterar dem i sina egna planer. Årsredovisningen visar att det behövs mera pengar till utvecklingen av trafiken och trafiksäkerheten också från unionens budget, eftersom trafikförbindelserna är så väsentliga när det gäller ekonomi, sysselsättning och social samhörighet.
I fortsättningen måste vi fästa större uppmärksamhet vid samordningen av olika transportsätt. Samtidigt måste man också uppmärksamma sambandet mellan regionalpolitik och trafik. Genom en balanserad regional utveckling kan man bromsa centraliseringen och minska de problem som uppstår vid trafikstockningar. Förutom att förbättra trafiksituationen i områden där trafikstockningar uppstår, måste man också ombesörja att de europeiska transportnäten sträcker sig till och utvecklas i områden med glesare trafik - inom områden med mindre trafik, på glesbygden och i områden med svåra naturförhållanden. Goda trafikförbindelser är för dessa områden ett rent överlevnadsvillkor.

Schroedter
Herr talman, kära kolleger! Vi är ense om en sak: Konceptet med de transeuropeiska näten behöver absolut revideras! De transeuropeiska näten inom transportområdet, men framför allt också de 14 prioriterade projekten, har inte uppnått något av de mål som de egentligen var avsedda att göra, fastän det redan har gjorts stora investeringar. Men två av dem är verkligen centrala för Europeiska unionen. Det ena är det centrala målet i Europeiska unionen, den ekonomiska och sociala sammanhållningen. De skulle övervinna risken för att fattiga och rika gled isär. Det har de inte gjort. Tvärtom, de har bidragit just till att regionerna återigen glider isär, just dessa 14 utvalda projekt, och de har bidragit till en utvecklingstendens, där den ekonomiska verksamheten i de blomstrande ekonomiska regionerna tilltar, eftersom de har gått samman, medan de fattiga regionerna alltmer kopplats bort.
För det andra är det fortfarande en illusion att de transeuropeiska näten bidrar till att minska massarbetslösheten. Tvärtom! Arbetslösheten har ökat - från 7 gånger högre arbetslöshet i de tio fattigaste regionerna jämfört med de tio rikaste regionerna år 1995 till nu 8 gånger högre arbetslöshet, med ökande tendens.
Då frågar jag mig verkligen: Har vi råd att fortsätta att gjuta in de europeiska skattebetalarnas pengar i betong, utan att få några signifikanta effekter vad gäller sysselsättningen? Är det verkligen förnuftigt med mer pengar och krav på ytterligare pengar här? Är detta inte ett strukturellt felaktigt svar, eftersom man kunde göra mycket förnuftigare saker med pengarna vad gäller sysselsättningen? Jag frågar mig också om det som uppnåtts är värt den miljöförstöring som dessa projekt orsakar. Ingenting har uppnåtts. Mycket livsrum har förstörts för de europeiska medborgarna, och massiva protester mot motorvägar bör vi ta på allvar, ty ofta visar dessa medborgarprotester på alternativ, som är klokare och som förstör mindre.
Frågan är om inte de medborgare som här protesterar har rätt. Europa behöver en väsentligt mycket intelligentare och mer hållbar transportpolitik, som vilar på ett modernt tänkande och som tar hänsyn till nästa generation och medvetandet om resursernas ändlighet. Europaparlamentets krav på en kritisk analys av kostnaderna och nyttan har inte efterkommits i de 14 projekten. Kravet på miljöprövning för samtliga projekt har inte uppfyllts, det har bara gjorts delvisa prövningar, och det motsäger ifrågavarande direktiv. Jag tror att vi här verkligen måste förbättra godstransporterna, som måste förläggas till järnvägarna och därigenom bli hållbara. Vi måste ta itu med en revidering av detta koncept, som förenar rörlighet och hållbarhet med varandra.

Meijer
Herr talman! De transeuropeiska näten bejublas ofta som en av de största framgångarna i den europeiska integrationen. Å ena sidan är det också så men å den andra gör de vårt samhälle mer sårbart. De bidrar till att EU-medlemsstaternas ekonomier blir allt mer sammanflätade med varandra. Varje land blir mer beroende av importerad energi och mycket energi går också åt till förhandlingar och juridiska uttalanden.
Vad märker människorna i Europa av det här? På kort sikt kanske ett ökat antal arbetsplatser. På litet längre sikt kan en oavsiktlig konsekvens vara att företag blir mer sårbara på grund av tekniska störningar i ett dyrt transportsystem och att arbetsplatser snabbt kan flyttas till områden med lägre löner, sämre arbetsvillkor och lägre miljökrav. Det är fortfarande ett skäl till att vi inte endast får jubla.
Även de stora transportprojekten ser mindre gynnsamma ut än vad som anges i årsrapporten. Av höghastighetslinjen Nord-Syd från Berlin till Verona är det bara några få smådelar som ställts i ordning. I England har anslutningen av höghastighetslinjen genom kanaltunneln stagnerat i flera år på grund av privatiseringen och uppdelningen av järnvägsbolagen i det landet. Spanien har avstått från en europeisk standardspårvidd för höghastighetslinjen mellan Madrid och Barcelona, vilket dock var fallet för linjen från Madrid till Sevilla.
Anläggandet av Betuwe-linjen genom Nederländerna blir allt mer omstridd. Ekonomiska experter räknade ut att den här dyra linjen aldrig skulle kunna bli en framgång. Kostnaderna visar sig bli allt högre, inom sjöfarten på de inre vattenvägarna betraktar man den linjen som konkurrenssnedvridning, godstrafiken på väg verkar inte minska på grund av den och miljöaktivister blockerar varje dag verksamheten. Allt tillsammans är det goda skäl för att strunta i Betuwe-linjen.
Det finns alldeles för litet av en bred samhällsdebatt om de prioriteringar som gjorts och de val som gjorts. Europas befolkning har rätt till mer insyn i konsekvenserna av de transeuropeiska näten, alltså i konsekvenserna för existenssäkerheten, kostnaderna, miljöövervägandena och hastigheten för genomförandet.

Collins
Herr talman! Jag vill börja med att uttrycka mitt uppriktiga tack och min uppskattning till kollegan Hatzidakis för ett mycket bra betänkande som lagts fram i parlamentet här i eftermiddag. Årsrapport 1998 om transeuropeiska nät från kommissionen ger en övergripande bild av de framsteg som gjorts vid vissa specifika projekt, såväl som att den innehåller värdefull information om bidragen till dessa infrastrukturprojekt från gemenskapens olika finansieringskällor.
Det är helt klart nödvändigt att öka de tillgängliga resurserna för utvecklingen av de transeuropeiska näten. För närvarande är finansieringen tveklöst otillräcklig om vi menar allvar när det rör våra åtaganden enligt Europeiska rådets toppmöte i Essen 1994. Jag delar föredragandens oro över det faktum att sju av de fjorton Essen-projekten fortfarande har problem, eftersom deras finansiering inte är fullständigt garanterad, och man inte har fastställt några tidsramar för deras genomförande. Det skulle vara lämpligt om kommissionen, i sina framtida årsrapporter, specificerade vilka medel som tillhandahållits genom nationella, regionala och lokala organ och genom den privata sektorn, utöver gemenskapsmedlen, i syfte att upprätta de transeuropeiska näten.
Kommissionen kommer inom kort att genomföra en granskning av riktlinjerna för de transeuropeiska näten. Jag hoppas att de i dessa nya riktlinjer i högre grad kommer att uppmärksamma tillgången till finansiering via programmen för de transeuropeiska näten till EU:s öar och yttre randområden. Det är viktigt att lägga särskild vikt vid främjandet av hållbara transportlänkar med dessa missgynnade regioner om de på ett rättvist sätt skall kunna dra nytta av en enhetlig gemensam marknad.
Om granskningen av riktlinjerna för de transeuropeiska näten bara skulle koncentreras på befintliga flaskhalsar, som kommissionen meddelat i sitt arbetsprogram för år 2000, skulle detta fokusera finansieringen på de mer ekonomiskt utvecklade centrala regionerna i unionen, kanske till skada för de yttre randområdena. Man måste ta i anspråk ett paket med integrerade finansiella åtgärder för att komma vidare med genomförandet av näten. Kommissionen och Europeiska investeringsbanken (EIB) bör därför agera tillsammans med nationella regeringar för att genomföra dessa paket genom lånegarantier och andra finansiella investeringar.

Dupuis
Herr talman! Också jag skulle verkligen vilja lyckönska Hatzidakis, särskilt som han utarbetat ett verkligt realistiskt betänkande, men vi bör särskilt ägna oss åt ett antal ganska oroande konstateranden.
Vi bör komma ihåg att besluten som lett till valet av de 14 stora projekten går tillbaka till toppmötet i Essen, ett toppmöte som ägde rum 1994, alltså redan för sex år sedan. Sex år efter detta beslut har bara hälften av dessa projekt delvis gjort framsteg, projekt som i de flesta fall befinner sig i kontinentens norra del. Det är positivt, men det är negativt för övriga projekt och särskilt för regioner i gemenskapens randområden, vilket kollegan Collins också sade före mig. Jag tänker särskilt på den södra kanalen som skall förbinda Frankrike, särskilt Lyon, Turin och Trieste med hela Balkan som vi vill knyta fastare till Europa, och i den andra delen av Europa har vi Österrike, med de särskilda problem som andra kolleger erinrat om, samt Ungern och övriga länder i Centraleuropa.
Ur denna synvinkel erinrar jag om att det inte bara handlar om att bryta isoleringen för ett framväxande Piemonte inträngt mot Alperna, utan att förbinda en stor del av en kontinent, Balkan och Centraleuropa, med den södra delen av Europa, med Frankrike, Italien, Spanien och Portugal, och när det gäller detta projekt finns inga konkreta framsteg.
För att besvara vad kollegan Schroedter sade, tror jag att vi inte får glömma att dessa stora projekt framför allt handlar om utveckling av infrastruktur för järnväg. Det gäller särskilt detta södra avsnitt, som skulle placera Paris tre och en halv timme från Milano. Problemet är de val som måste göras för att undvika de stora miljöproblemen som står på dagordningen i Österrike, men även i Italien och Tyskland. Vi måste träffa val, vi måste göra investeringar, och detta beslut, detta val, som gjordes i Essen för sex år sedan, har vi fortfarande inget konkret bevis på att det genomförts.
Det gäller naturligtvis medlemsstaterna, och helt säkert bl.a. Italien, som inte kunnat stödja detta projekt med tillräcklig kraft, men det är också - och föredraganden betonar det mycket bra - en fråga som ringar in kommissionen. Kommissionen är tvungen att ta fram åtgärder som får såväl statsmakten som de privata företagen att investera i dessa stora transeuropeiska nät. Jag tror därför att kommissionen snarast måste lämna nya förslag för att dessa ärenden, som fortfarande blockeras, skall kunna lösgöras så fort som möjligt.

Esclopé
Herr talman, kära kolleger! Utvecklingen av effektiv infrastruktur för transport på europeiskt territorium är grundläggande, bl.a. för enklaver och landsbygdsområden, såväl i Frankrike som i en rad andra länder. Därför stöder vi Hatzidakis betänkande, och jag vill lyckönska föredraganden för hans tydlighet, trots ärendets teknikalitet.
Det är viktigt att de allmänna reglerna för att bevilja finansiellt stöd från gemenskapen till de transeuropeiska näten strikt efterlevs. Den transeuropeiska transportpolitiken får viktiga återverkningar på en hållbar utveckling av den lokala ekonomin och satsningen på sysselsättning. Vi vill dessutom att anbudsförfarandena skall vara öppna när det gäller att inleda partnerskap mellan offentliga och privata partner, så att alla verkligen kan delta i utvecklingen av dessa nät. Vi instämmer i punkt 9 i betänkandet där man anser att kommissionen troget bör följa de budgetriktlinjer som fastställts för TEN-projekten. Detta betänkande är en logisk följd av den kritiska analysen av årsrapporten, i syfte att kontrollera gemenskapens finansiella bidrag till projekt av gemensamt intresse.
Apropå det undrar vi varför kostnaden för genomförbarhetsstudier och åtgärder för tekniskt bistånd uppgår till 47 procent av budgeten, alltså nära 223 miljoner euro. Dessutom utgör gemenskapens finansiering av TEN-T en låg andel av den totala kostnaden, då den största delen av finansieringen åligger medlemsstaterna. Varför har vi bara tillgång till uppskattningar? För sju av fjorton projekt, alltså hälften, finns ännu ingen garanterad finansiering eller fastställd tidsplan. Kommissionen måste föreslå grundläggande åtgärder och stimulansmedel för att snarast främja dessa prioriterade projekt och i samarbete med berörda medlemsstater fastställa en tidsplan för verkställande.

Raschhofer
Herr talman, ärade kolleger! För sju av de vid rådets möte i Essen beslutade transportprojekten finns det avsevärda problem. Det är både jag och föredraganden oroade över. Ett av dessa projekt är utbyggnaden av nord-syd-förbindelsen, och i synnerhet Brennertunneln. För detta projekt skulle Europeiska unionen kunna bevisa att det inte bara är en läpparnas bekännelse när man vill flytta transittrafiken från vägarna till järnvägarna. Det innebär en chans att minska miljöbelastningen för ifrågavarande region och dess befolkning. Dessutom har detta projekt positiva effekter på konkurrenskraften för hela unionen.
Men genomförandet av projektet är tyvärr mycket avlägset. Först i slutet av förra året grundades ett dotterföretag till det österrikiska Brennerjärnvägsbolaget och de italienska järnvägarna, som inom 18 månader skall utarbeta projektplaneringen. Det innebär att det mer än 5 år efter Essen inte finns någon konkret planering på bordet. Människorna i regionen har ingen förståelse för detta. Det är nämligen de som måste leva med den ständigt växande transportlavinen. Nuvarande bestämmelser, enligt vilka maximalt 10 procent av hela investeringsbeloppet kan bäras av unionen, är helt enkelt otillräckliga och orättvisa för projekt, som har massiva effekter på hela det europeiska ekonomiska områdets framtid.
Medlemsstater som drar fördel av genomförandet av Brennertunneln kan inte undandra sig ansvaret och lämna över den finansiella bördan till enbart de direkt berörda staterna som Tyskland, Österrike och Italien. Ett sådant uppträdande har när allt kommer omkring inget att göra med solidaritet.

Jarzembowski
Herr talman, god dag fru vice ordförande för kommissionen, kära kolleger! Jag vill till att börja med på det skarpaste tillbakavisa kollegan Schrödters onyanserade kritik av TEN. Dessutom har hon förolämpat oss själva, ty riktlinjen från 1996 beslutades av parlamentet och rådet i medbeslutandeförfarande, på kommissionens förslag. Om allt detta skulle vara så förskräckligt, då borde ju De gröna då för tiden ha varit emot det. Det var de inte. Jag vill nämna två projekt som har varit framgångsrika.
Jag anser att järnvägsförbindelsen över Öresund miljömässigt är exakt rätt. Vi vill ha järnvägar, och vi vill ha förbindelser med de yttre områdena. Även de nya järnvägsförbindelserna inom det engelsk-irländska området innebär stora fördelar för miljön och för regionen. Denna kritik från De grönas led att alla TEN bara skulle vara något för de centrala och befolkningstäta länderna, är helt enkelt felaktig!
För det andra delar jag kollegan Ebners och andra kollegers uppfattning att vi beträffande Brennertunneln måste komma med andra idéer. Från utskottet föreslår vi ett fördrag mellan de tre berörda staterna och unionen. Brennertunneln är ett projekt av utomordentliga dimensioner, men också ett projekt med utomordentlig miljömässig betydelse, ty Alperna kan inte jämföras med den holländska eller frisisk-tyska lågslätten. Miljösituationen i Alperna är särskilt svår. I dalarna ligger helt enkelt bullret och stanken från bilarna kvar på helt annat sätt än på slätterna. Därför måste det göras något här.
Framför allt måste vi uppnå att regeringarna inte skjuter över skulden på varandra. Italienarna säger att de börjar bygga när österrikarna bygger. Tyskarna säger att de börjar bygga när österrikarna gör det. Österrikarna säger att de börjar när tyskarna och italienarna börjar bygga. Det betyder att vi nu måste ha klara måttstockar och uppgifter om vem som betalar vad, och när, och gemenskapen måste på ett konkret vis göra något för att få igång hela projektet.
Tillåt mig två avslutande påpekanden. Fru vice kommissionsordförande! Sätt av tid för att revidera de transeuropeiska näten! Titta än en gång på alla projekten efter dagens debatt. Vi vill inte återigen ha uppvisningsprojekt, 14 eller 15 uppvisningsprojekt, där finansieringen inte är säkerställd. Vi bör vid revideringen bara redovisa prioriterade åtgärder för vilka finansieringen kan garanteras under en period av 10-15 år. Annars får medborgarna inte längre något förtroende för oss, om vi förklarar projekt vara prioriterade, men inte bygger dem. Vi måste erinra medlemsstaterna om att de har lovat säkerställa finansieringen, att de har lovat att genomföra planeringen. Sedan måste vi också helt konkret ta dem på orden och säga att vi bara genomför prioriterade projekt om de verkligen är mogna för projektering och finansiering. Sätt av tid för detta och återuppta det svåra samtalet med medlemsstaterna, så att ni som kommission inte föreslår sådana projekt, som vi sedan alla blamerar oss med inför medborgarna, utan föreslår projekt som är genomförbara!

Mastorakis
Herr talman! Den här gången skall jag försöka tala långsammare, eftersom jag förra gången ställde till problem för tolkarna genom att tala i Medelhavstempo.
Värderade kolleger! Jag kommer från ett land som på grund av sitt geografiska läge har stora problem med transporterna, med möjligheten att sända sina medborgare och sina varor till Europas centralorter och marknader, att ha ett utbyte. Man kan därför lätt förstå att detta land och dess företrädare har stort intresse av de transeuropeiska transportnäten, som jag skall tala om i dag. Men inte bara som greker utan framför allt som européer måste vi uppfatta dem som ett mycket viktigt instrument för att stärka den sociala och ekonomiska sammanhållningen, sysselsättningen, den hållbara utvecklingen i kampen för den europeiska integrationen, och jag kan naturligtvis inte instämma i vad Schröder sade tidigare.
Vi måste alltså genom praktisk handling tillmäta de transeuropeiska näten den betydelse de förtjänar. Vi måste alltså se till att budgetanslagen för näten höjs. För övrigt vill jag påpeka att vi är skyldiga att genomföra denna höjning, eftersom det föregående decenniet präglats av behovet att genomföra nedskärningar i syfte att leva upp till EMU:s kriterier och mål, vilket fått konsekvenser också för finansieringen av näten. Vi måste se till att anläggningsarbetena genomförs snabbare, vi måste underlätta finansieringen av dem genom flexibla kombinationer av både den offentliga och den privata sektorns möjligheter. Vi måste försöka övervinna de hinder som lett till att 7 av de 14 projekt som beslutades i Essen blivit försenade, vilket har ställt oss i dålig dager. Och naturligtvis måste vi lägga stor vikt vid revideringen av riktlinjerna för de transeuropeiska näten, när det gäller kommunikationerna med öarna och de områden som ligger långt från havet.
I sin årsrapport för 1998 har Europeiska kommissionen gett oss en översiktlig bild av hur byggandet av de transeuropeiska näten fortskrider, men utskottet för regionalpolitik, transport och turism skulle önska att rapporten var mera detaljerad och informativ. I det betänkande vi nu behandlar begär utskottet större effektivitet totalt sett när det gäller byggandet av näten. Det är kommissionen som spelar den främsta rollen i detta företag, som är så viktigt för Europas framtid, och vi kräver att kommissionen i samarbete med medlemsstaterna ger absolut prioritet åt byggandet av dessa livsavgörande förbindelseleder i Europa, för att det skall fungera så som vi alla önskar och ge alla europeiska medborgare vad de förväntar sig.
Avslutningsvis vill jag tacka och gratulera utskottets ordförande som utformat betänkandet, min landsman och kollega Kostis Hatzidakis. Han har lagt ner ett omfattande arbete och presenterat ett betänkande som vi naturligtvis måste rösta för.

Nogueira Román
Herr talman, fru vice kommissionsordförande, kära kolleger! Vi vet alla att vi i Europeiska unionen på regional nivå, har ett nära samband mellan låg inkomst per capita, hög arbetslöshet och geografiska svårigheter eller avlägsenhet, vilka nu är värre men som fanns redan under den industriella revolutionen på 1800-talet och som beror på kommunikationssvårigheter. Det är en ond cirkel som bara kan brytas med en gemensam åtgärd av politisk-ekonomisk natur som påverkar alla faktorer som bidrar till eftersläpningen.
Men tillämpningen av politiken för transeuropeiska nät går inte i rätt riktning för att lösa detta avgörande problem, trots att det har fastställts med det uttryckliga målet att förbinda de avlägset belägna länderna med de centralt belägna regionerna i unionen. De specifika förslagen och budgetmedlen till de transeuropeiska näten, liksom de som finansieras av struktur- och sammanhållningsfonderna, vilka är ett resultat av en önskvärd politik från medlemsstaternas sida och som tyvärr accepteras eller stöds av kommissionen, har haft som grundsyfte att förena regioner med störst inkomst per capita och till och med förbigå gällande bestämmelser, med de negativa konsekvenser vi känner till.
Debatten om Hatzidakis betänkande (och jag vill gratulera författaren) är ett bra tillfälle att öka vårt politiska medvetande om situationen och att försöka finna lösningar när det gäller reformen - som är av avgörande karaktär - av de transeuropeiska näten som skall äga rum under perioden 2000-2006.
I denna mening är det vår grupps avsikt, vilket framhålls i de ingivna ändringsförslagen, att garantera att näten är förenliga med en hållbar utveckling, att garantera att reformen är förenlig med målet att förena hela gemenskapen genom en prioritering av de yttre områdena, vilka hittills har glömts bort, och slutligen att stärka järnvägarna och decentralisera näten, särskilt när det gäller flygplatser och hamnar. Koncentreringen av vägnäten, flygplatserna och hamnarna skapar allvarliga flaskhalsar och stora miljöproblem som vi bör försöka undvika.
Jag hoppas, ärade kolleger, att vi kan genomföra de förändringar som Europeiska unionen behöver för att uppnå den regionala balans och den sociala sammanhållning vi predikar.
Vi måste vara medvetna om att i just detta ögonblick håller regionala utvecklingsplaner på att godkännas för perioden 2000-2006, vilka bidrar till att isolera regionerna i mål 1 i ännu högre grad, regioner som absolut behöver moderna förbindelser med hela Europa, inklusive höghastighetståg. Bland dessa finns min egen region, Galicien, liksom hela nordvästra iberiska halvön med Spanien och Portugal, en atlantregion som är mycket viktig för själva Europa.

Vachetta
Herr talman! I denna årsrapport framgår det tydligt att Europa inte har tillräckliga medel när det gäller politiken för transeuropeiska transportnät. Men bortom enkla budgetmässiga och finansiella aspekter är det mer generellt kommissionens allmänna riktlinjer på området som bör kritiseras. Naturligtvis instämmer vi i principen att transeuropeiska nät för Europas befolkning bör inrättas, för personers och varors rörlighet, för den ekonomiska och sociala sammanhållningen och för järnvägen som alternativ till den eviga motorvägen. Vi kan emellertid inte acceptera vare sig den föreslagna metoden eller lösningen.
Är de fjorton utvalda projekten verkligen alla relevanta eller prioriterade, med tanke på befolkningens behov? Har de sammanförts eller godkänts eller uppfyller de transeuropeiska näten, såsom betänkandet låter oss förstå, enbart den fria marknadens logik? Det är för övrigt ingen tillfällighet att av de fjorton projekten är de sju, vars tidsplan och finansiering fortfarande är osäkra, just de som inte endast motsvarar kravet på lönsamhet.
Men den mest negativa punkten förefaller oss finansieringen vara. Man utgår från principen att offentliga medel inte kan öka, vilket är beklagligt. Man föreslår därför att man skall utnyttja privata medel i form av partnerskap, och det är för övrigt en grundläggande beståndsdel i projektet. Detta synsätt på järnvägstransporter ifrågasätter offentlig service. Det är självklart att om privata operatörer deltar i finansieringen kommer de att eftersträva maximal lönsamhet. De privata företagen måste bidra eftersom de utnyttjar infrastrukturen, men i form av skatteuttag, och inte genom att sätta in kapital i järnvägsbolagen. Vi måste utveckla begreppet europeisk offentlig järnvägsservice och vi vägrar att privatisera och utnyttja de offentliga företagens kapital, inbegripet för nya projekt. När folket har ett verkligt behov, nämligen ett kraftfullt europeiskt järnvägstransportnät av hög kvalitet för användare och personal, svarar Europa ännu en gång med strävan efter vinst.

Schierhuber
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Först vill jag tacka vår föredragande så hjärtligt för hans betänkande. I kommissionens årsrapport om de transeuropeiska näten redogörs återigen för framstegen för många transportprojekt, och man framhåller betydelsen av TEN för miljöskyddet. Jag anser att de 14 projekten från Essen spelar en väsentlig roll vid utbyggnaden av de europeiska transportnäten och jag vill - vilket redan några av föregående talare har gjort - peka på den enorma vikten av Brennertunneln.
Genomkorsandet av Alperna måste förstås betraktas som ett helhetsproblem och med hela sin problematik. De medlemsstater som huvudsakligen berörs är säkerligen Österrike, Frankrike och grannländerna. För att förklara och förtydliga situationens allvar för er kan jag säga att cirka 30 procent av Schweiz omledda transittrafik går via Brenner och att därför Österrike belastas hårdast. Här kan man också påpeka att 80 procent av godset i Österrike transporteras på vägarna och bara 20 procent på järnvägarna, medan förhållandet i Schweiz är exakt det omvända. Om nu många undrar varför man är så upprörd i Österrike, när det ju även på andra ställen finns liknande siffror för trafiken, exempelvis i Ruhrområdet, så måste jag säga att detta stämmer. Men det topografiska läget i Tyrolen, i Inndalen, ser nu annorlunda ut än i andra områden, t.ex. på slättlandet. Dessutom hör Inndalen i Österrike till de regioner som är tätast befolkade.
Problemet med transittrafiken i Alperna är ett totalproblem och måste också betraktas i sin helhet. Det får inte göras någon uppdelning i Brenner, vägavgifter och transittrafik i Alperna. Vad gäller genomförandet av byggfaserna, så kan jag säga att det redan existerar konkreta byggfaser i nedre Inndalen. Nu måste man också komma fram till en klar politisk vilja, inte bara från medlemsstaternas sida. Framför allt ber jag kommissionen att äntligen ta tag i detta projekt. Vad vi behöver är en tvärfinansiering. Som rättslig grund skulle jag kunna föreställa mig direktivet om kostnader för transportinfrastruktur. Jag tror att det skulle innebära en solid finansiering.
Jag yrkar på offentliga och privata partnerskap, ty jag tror att den bästa vägen är den gemensamma. Här har vi ett massivt problem med transittrafiken nord-syd. Jag är emot ytterligare undersökningar om Brennerpasset, ty det har vi redan nog av. Det vi behöver är ett snabbt förverkligande av Brennertunneln för befolkningen, för miljöskyddet och med tanke på en hållbar, framtidsorienterad transportpolitik.

Torres Marques
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Jag skulle först vilja gratulera ordföranden Hatzidakis till hans utmärkta betänkande. De transeuropeiska näten är väsentliga för att genomföra den inre marknaden, men också för den ekonomiska och sociala sammanhållningen i Europeiska unionen. Kommissionens rapport om genomförandet av de transeuropeiska näten 1998 visar, i allmänna ordalag, att resultatet av den finansiella verkställigheten för de fastställda prioriteringarna, som järnvägstransporter, är högre än den fastslagna minimigränsen på 50 procent. Det är ett gott tecken. Det är dock viktigt, att känna till dessa värden land för land och inte bara sammantaget, eftersom denna linje bör hållas i varje region.
Om vi anser att tillämpningen av investeringarna per sektor är den lämpliga, kan vi inte säga samma sak om andra aspekter vilka bör understrykas, och om vilka jag skulle vilja höra kommissionär Loyola de Palacios åsikt.
För det första: Behovet av investeringar i de transeuropeiska näten för att kompensera minskningen under 90-talet, inte bara genom ökade anslag utan också genom medverkan från den privata sektorn och genom att använda euroobligationer. För det andra: Antagandet av grundläggande åtgärder för att stimulera de sju prioriterade förslagen som fortfarande har svårigheter, för att deras genomförande skall kunna tidsplaneras och konkretiseras.
För det tredje: Att den framtida revisionen av de transeuropeiska näten lägger större vikt vid randområdena än de centrala, liksom vid öregionerna.
Slutligen skulle jag vilja betona att den ekonomiska och sociala sammanhållningen inte förbinds med kommissionens arbetsförslag för år 2000 angående denna fråga. Genom att man vill koncentrera sig på befintliga flaskhalsar favoriseras de centrala regionerna genom investeringar i förhållande till randområdena, som t.ex. Portugal, vilka helt uppenbart är de som allra mest behöver transportnät som kan förbinda dem med mer gynnade områden.

Messner
Herr talman, fru kommissionär! Några kompletteringar till det som i dag har sagts om Brennertunneln, vilket jag mer eller mindre kan understryka: I fråga om Brenner visar det sig i dag särskilt vad som är sjukt när det gäller de transeuropeiska transporterna. Järnvägarna, åtminstone söder om Brenner, fungerar inte, och de internationella förbindelserna fungerar inte heller. Därför har vi i dag stora problem, och när vi på grund av dessa fel och problem också behöver en tunnel, vädjar jag om att vi visar stor inlevelseförmåga, dvs. går fram försiktigt, ty det handlar om århundradets projekt. Om det skall göras, behöver vi den ekologiskt renaste, den ekonomiskt förnuftigaste och den mest funktionella lösningen. Därför har jag lämnat in ett litet ändringsförslag till punkt 7. Man behöver kanske inte göra någon ny undersökning, men man borde göra en avvägning och välja det bästa projekt som läggs fram.
Ett av dessa projekt har jag ställt till förfogande för ledamöterna i utskottet för regionalpolitik, transport och turism. Det finns några som är bättre eller jämngoda. Vi måste välja det bästa, ty också i fråga om detta lilla projekt kommer transportpolitiken och därigenom EU att mätas.

Cauquil
Herr talman! Vi är för en utveckling av ett transeuropeiskt transportnät som främjar järnvägstransport framför vägtransport. Emellertid på villkor att utvecklingen av de stora transeuropeiska linjerna inte sker på bekostnad av vare sig förorter eller så kallade sekundära linjer. Men järnvägstransporter, såväl stora som små linjer, borde vara en offentlig service som syftar till att tillfredsställa befolkningens behov och inte att generera privata vinster. Bidrag från privatkapital innebär nödvändigtvis strävan efter lönsamhet, på bekostnad av såväl användare som anställda inom denna sektor. Alltför många katastrofer nyligen, bl.a. den vid Paddingtonstationen i Storbritannien, illustrerar att det är omöjligt att förena strävan efter lönsamhet med säkerhet. Men såsom anges i motiveringen i betänkandet minskar de offentliga investeringarna hela tiden, och har på mindre än tjugo år sjunkit från 1,5 procent av Europeiska unionens BNP till 0,9 procent. Detta leder till en försämring av de kollektiva järnvägstransporterna och en minskning av antalet anställda, vilket bidrar till att förvärra arbetslösheten.
Om Europeiska unionens stater inte ändrar politik, dvs. om de inte prioriterar investeringar i offentlig service framför anslag till de stora arbetsgivarna, som inte ger något tillbaka, kommer varje beslut om en verklig offentlig service på transportområdet, som fungerar under bästa säkerhetsförhållanden på europeisk nivå, att bara bli en from önskan.

Sudre
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! I kommissionens betänkande konstateras att år 1998 kännetecknats av en konsolidering av de transeuropeiska näten och man redogör för de framsteg som gjorts inom en rad projekt på områden som transporter, energi, telekommunikation och telematik. Man måste emellertid konstatera att Europeiska unionens budgetmedel är betydligt lägre än både behovet och den utmaning som uppstår på grund av genomförandet av ett transeuropeiskt transportnät.
Utan att öka det finansiella bidraget från de nationella, regionala och lokala organen, samt från den privata sektorn, blir det inte möjligt att inom rimlig tid göra betydande framsteg på området.
Jag vill emellertid betona det faktum att utnyttjandet av privat finansiering inte på något sätt får vara ett hinder mot utvecklingen av kommunikationer i de regioner vars inkomst per invånare för närvarande är betydligt lägre än medeltalet i gemenskapen. Inför den framtida revideringen av riktlinjerna för de transeuropeiska näten förefaller det mig ännu en gång nödvändigt att fästa kommissionens uppmärksamhet på behovet av att ytterligare betona att vi måste förbättra tillträdet för regionerna i gemenskapens periferi och de inringade områdena i Europa, genom att särskilt koncentrera oss på att främja hållbara transportnät.
Sådana investeringars inverkan på ekonomin och sysselsättningen i dessa regioner är en grundläggande faktor för den socio-ekonomiska utvecklingen av dessa regioner. Kommissionens arbetsprogram för år 2000 innebär att översynen av riktlinjerna för de transeuropeiska transportnäten bör koncentreras på att undanröja flaskhalsar så att den europeiska trafiken kan bli mer flytande och rationaliseras. Denna målsättning innebär enligt min uppfattning att översynen, som för närvarande studeras, huvudsakligen kommer att gälla centrala regioner i Europeiska unionen, som är de största offren för dessa trafikstockningar.
Jag vågar hoppas att en sådan hypotes inte betyder att regionerna i gemenskapens randområden, och regionerna i gemenskapens yttersta randområden i ännu högre utsträckning endast i andra hand skulle beröras av denna översyn. Denna oro, som flera av mina kolleger erinrat om vid ett flertal tillfällen, har fått mig att lämna ett ändringsförslag i denna riktning, vilket antagits av utskottet för regionalpolitik, transport och turism och återfinns i Hatzidakis utmärkta betänkande.
Jag skulle vara tacksam, fru kommissionär, om ni redan i dag ville skingra min oro.

Blak
Herr talman! Tillväxten och sysselsättningen i Europa är i hög grad beroende av ett effektivt utnyttjande av den europeiska infrastrukturen. Vi måste därför sätta igång de TEN-projekt som fortfarande ligger på skrivbordet. Det är ingen hemlighet att jag är en varm förespråkare för en fast förbindelse mellan Danmark och Tyskland, och det gläder mig att den nye danske trafikministern också är en förespråkare för projektet. Jag tycker emellertid att det är litet tråkigt att de tyska politikerna är litet mer ljumma. Det har tidigare rått tvivel om en fast förbindelse över Fehmer bält var det rätta steget att ta, men detta tvivel har nu absolut kommit på skam. Alla undersökningsrapporter från de danska och tyska trafikministerierna visar att det inte finns något problem med att bygga en bro, varken miljömässigt eller ekonomiskt. Med en snabbare och enklare förbindelse mellan Danmark och Tyskland kan vi "bygga en bro" till de nya demokratierna i öst. Vi bygger inte bara en praktisk, fysisk bro; vi bygger en bro mellan länderna för industrin och i mänskligt, politiskt, socialt och kulturellt avseende. Byggandet av en fast förbindelse mellan Tyskland och Danmark kommer att ge många välbehövliga arbetstillfällen i området. Det finns nästan alltid folk som automatiskt säger nej till något nytt. Allt som innebär förändring är litet skrämmande, och det är likgiltigt om det handlar om EMU, euron, ekologi eller en bro. Men man skall inte vara rädd för något som är av godo. En förbindelse över Fehmer bält är inte skrämmande, utan spännande. Till sist vill jag gärna stödja uppmaningen att höja anslagen till de europeiska transportnäten, som är fullständigt otillräckliga. En förbättring av tillväxten och sysselsättningen kräver helt andra summor.

Stenmarck
Herr talman! När man på toppmötet i Essen slog fast de nödvändiga satsningarna på omfattande infrastrukturinvesteringar, handlade det framför allt om motorvägar och snabbtåg över nationsgränser i ett Europa där satsningar av tradition huvudsakligen gjorts i de egna länderna. Just därför var detta beslut så utomordentligt viktigt. En väl fungerande inre marknad kommer nämligen aldrig att vara möjlig utan omfattande investeringar på detta område.
Dagens rapport reser dock ett antal frågor om hur vi egentligen följer upp våra olika beslut. Några få av dessa TEN-projekt har genomförts inom en rimlig tid. Personligen är jag mycket glad över att ett av dessa projekt genomförs, nämligen den fasta förbindelsen över Öresund mellan Sverige och Danmark, som kommer att invigas om bara några få månader i enlighet med tidsplanen. Jag är dock mer tveksam när det gäller ett antal av de andra projekten.
Många av dessa projekt utvecklas, vilket åtskilliga här har sagt, väldigt långsamt. Föredraganden, som för övrigt har gjort ett alldeles utmärkt arbete, uttrycker sin oro över detta. Det är mycket oroväckande när dessa satsningar inte tas på allvar. Låt mig få ta ett exempel på detta. Det handlar om den nordiska triangeln, avsedd att med snabbtåg och motorväg binda samman huvudstäderna i Norden. Detta har de berörda länderna åtagit sig att genomföra, men det går väldigt långsamt. Pengar flyttas hela tiden över till andra projekt som man uppenbarligen anser vara viktigare än detta stora europeiska projekt. Skälet är att man har full möjlighet att göra sådana överflyttningar, eftersom det saknas en ordentlig tidsplan för när projekten skall vara genomförda. Därmed blir varken vägsatsningar eller järnvägssatsningar färdiga inom rimlig tid.
Jag skulle därför vilja ställa några frågor till kommissionens representant här i dag: När menar kommissionen att den nordiska triangeln och de övriga TEN-projekten skall vara genomförda? Vad gör egentligen kommissionen för att det också skall kunna bli så? Är kommissionen beredd att verka för att det sätts upp verkliga tidsplaner för när dessa återstående projekt skall vara genomförda, och därefter också se till att det blir så?

De Palacio
. (ES) Herr talman! Jag vill börja med att tacka uppriktigt för det arbete som uträttats av ledamot Konstantinos Hatzidakis, ordförande i utskottet för regionalpolitik, transport och turism, angående granskningen av de transeuropeiska näten som jag någon gång de närmaste månaderna kommer att lägga fram för parlamentet. Jag tror att hans bidrag kommer att bli avgörande för de handlingar som kommissionen kommer att bidra med. Jag vill även tacka fru Sbarbati, föredragande av yttrandet från budgetutskottet, för hennes bidrag och för inläggen från de talare som har deltagit i debatten.
Jag anser att man förutom att ställa en diagnos på läget måste blicka framåt, för det är det viktigaste. Därför är det lämpligt att ta tillfället i akt och göra några förtydliganden från kommissionens sida. För det första är jag helt enig med ordförande Hatzidakis om vikten av en gemenskapspolitik på området för transeuropeiska nät och jag delar även parlamentets uppfattning, som inte bara han, utan även föredragande av yttrandet från budgetutskottet samt andra ledamöter har gett uttryck för, nämligen att tillräckliga finansiella medel krävs för denna politik.
Därför vill jag tacka för parlamentets stöd i form av sammanlagt 4 600 miljoner euro för perioden 2000-2006 för detta kapitel. Jag vill dock påminna ledamöterna om att kommissionen varje år godkänner projekt som kräver mer än tre gånger det årliga belopp som har avsatts för denna budget. Samtidigt finns det ett avtal mellan alla parter om att inte öka de totala budgetarna och på den punkten har ni även hört min kollega Schreyer tala om de budgetproblem som vi för närvarande har inför de nya behoven och nya överhängande behoven, som till exempel efter kriget i Kosovo, att ta sig an de politiska åtaganden av första rang som unionen har gjort. Därför delar jag Europaparlamentets oro vad gäller en lämplig finansiering av transportnäten, men jag tror att vi tillsammans kan ta på oss en del av det ansvaret.
Jag vill påminna er om att vi under årens lopp har fått se att gemenskapsstödet till de projekt som har genomförts under åren 1996, 1997 och 1998 har uppgått till 30 procent av den totala summan, det vill säga en avsevärd siffra. Det är sant att den omfattar projekt som har genomförts i mål 1-områden och i länder som erhåller medel ur Sammanhållningsfonden, och att procentsatsen för samfinansieringen därigenom har blivit högre. Men det jag vill säga är att vi inte kan tillhandahålla en heltäckande information, för det handlar inte bara om gemenskapsfinansiering utan även om finansiering från olika länder och den privata sektorn i vissa fall, från regioner och lokala organ. Därför kan vi bara ge er den information vi har och göra vår bedömning utifrån de uppgifterna.
Vi upprepar det som ledamot Jarzembowski sade, att kommissionen har olika uppgifter och att det avgörande givetvis är att viljan finns i unionens olika medlemsstater, viljan att starta och förverkliga dessa projekt.
Ni påpekar att flera projekt har blivit försenade. På den punkten kan jag säga att målsättningen är år 2010. Därför finns det fortfarande en marginal så att dessa kan förverkligas inom tidsramen. Dessutom finns det avsevärda tekniska svårigheter med vissa projekt. Jag kan kort nämna ett av de mest omtalade projekten: Brennertunneln. Denna tunnel är ett symboliskt projekt inom ramen för Europeiska unionens tekniska förmåga och agerande. Det handlar om en 54 kilometer lång tunnel i ett enormt bergsmassiv, med en rad osäkra faktorer som gör att projektet måste säkras maximalt innan man gör sådana rejäla investeringar som Brennertunneln kräver.
För ett förverkligande av projektet med Engelska kanalen krävdes flera viktiga undersökningar innan man utformade planerna, preciserade och påbörjade projektet. Samma sak gäller Brennertunneln. Kanske vore det bättre att det hela påbörjades något senare, men med samtliga garantier, i stället för att vi på halva vägen skall upptäcka att undersökningarna inte har förvarnat oss om vissa svårigheter och att vi då måste backa, något som skulle leda till ännu kraftigare förseningar.
Det stämmer att man, i och med ett avtal som inbegriper en rad intressen, har inlett nya undersökningar för att fastställa den slutliga planen för Brennertunneln. Det är inte så att man har övergett detta projekt som är enormt omfattande, ärade ledamöter, men vi bör vara medvetna om att det förmodligen kommer att dröja ytterligare fem år innan undersökningarna kan avslutas. Det vill jag tydligt poängtera. Vi talar om datum som har skjutits upp rejält, men det innebär inte för den skull att viljan saknas. För så är det inte. Viljan finns helt och fullt. Det som händer är att viljan måste grunda sig på vissheten om att detta projekt kan genomdrivas så att inte vår trovärdighet tar skada.
Dessutom vill jag påpeka att nivån på finansieringen av de totala anslagen till de 14 prioriterade TEN- projekten har legat på 60 procent. Det är den procentsats som ni ledamöter har bedömt som lämplig i parlamentets senaste resolutioner. Det ligger mitt emellan ert första förslag och rådets förslag.
Som svar på några av de frågor som har kommit upp kan jag säga, vad gäller ändringarna av budgetförordningen för de transeuropeiska nät som godkändes förra året, att nya finansieringsmöjligheter har skapats genom offentliga och privata partnerskap. Dessa partnerskap kommer att gynnas på olika sätt: i första hand tack vare införandet av fleråriga vägledande program som möjliggör satsningar från den privata sektorn med större säkerhet, initiativtagarna garanteras en gemenskapsfinansiering under många år, och detta program kommer att föreslås för perioden 2001-2006; för det andra kommer budgetposten för de transeuropeiska näten att bidra till finansieringen av riskkapital, något som kan främja - och det hoppas jag att det kommer att göra - skapandet av investeringsfonder för TEN och vi har på den punkten begärt att få veta om det finns något intresse.
Låt oss ta en snabb titt på riktlinjerna för de transeuropeiska transportnäten. Jag skall kort presentera granskningsrapporten och ett första förslag. Men det måste sägas att målsättningen med de transeuropeiska näten är en utveckling av den inre marknaden och den ekonomiska och sociala sammanhållningen - det måste stå klart -; därför måste randområdena och de yttersta randområdena och de minst utvecklade områdena vara i fokus för gemenskapens åtgärder. Men att lösa problemet med trafikstockningar är inte negativt för randområdena. Jag skall ge ett tydligt exempel: trafikstockningarna på järnvägen i Bordeaux, påverkar de Frankrike? Ja till viss del, utan tvekan, i sydvästra Frankrike, men förhållandevis litet; de som i större utsträckning påverkas är de centrala och västra delarna av iberiska halvön, det vill säga stora delar av Spanien och Portugal. När vi åtgärdar flaskhalsar i Bordeaux innebär det alltså att vi främjar utvecklingen i områden på den iberiska halvön. Det jag vill komma fram till är att åtgärder i centrala områden inte alltid är till nackdel för intressena i randområdena, utan tvärtom finns det ofta ett nära samband mellan dessa.
Herr talman, jag vill avslutningsvis nämna frågan om intelligenta transportsystem. Det är en aspekt som också kommer att tas med som en kärnfråga i granskningen av de transeuropeiska näten.
Jag vill än en gång gratulera föredragande Hatzidakis och tacka för hans och de övriga talarnas bidrag.

Talmannen
Tack så mycket, fru kommissionär de Palacio.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Luftfartsnäring
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0075/2000) av Sterckx för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om meddelandet från Europeiska kommissionen till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén: Den Europeiska luftfartsnäringen: från inre marknad till globala utmaningar - (KOM(1999) 182 - C5-0110/1999 - 1999/2113(COS)).

Sterckx
. (NL) Herr talman, fru kommissionär! Den fråga ni ställer i ert meddelande är egentligen: hur ser framtiden ut för den europeiska luftfartssektorn? Det är den stora frågan ungefär tio år efter att avregleringen av den sektorn påbörjades. Med denna avreglering, konstaterar ni i ert meddelande, har alltså en tillväxtperiod inletts, har det bildats nya bolag, nya flygrutter öppnats, nya priser egentligen, det har alltså kommit en ny publik till luftfarten. De redan befintliga stora och små nationella flygbolagen har blivit lönsammare, har börjat fungera bättre utan statligt stöd. Det är alltså egentligen alltihop saker som bevisar att avregleringen satt marknaden i rörelse. Vi kan säga att avregleringen inneburit fördelar för passagerarna i allmänhet men inte för alla. Bland annat för business class märks det att fördelarna är mycket mindre än för andra passagerarkategorier.
Vår fråga är därför: hur stabil är nu grunden för den europeiska luftfartssektorn? Ni konstaterar i ert meddelande att splittringen fortfarande är större hos oss än i Förenta staterna. Vi har ungefär lika många flygbolag men de har 38 procent av världsmarknaden, vi 27 procent, vilket alltså är en väldigt stor skillnad. I ert meddelande konstaterar ni att lönsamheten, våra bolags vinster alltså, är betydligt mindre än hos de amerikanska bolagen. Vi undrar också över överlevnadsförmågan hos de nya bolag som kommer ut på marknaden, hur länge kommer de att hålla ut och hur stabila är de? Det är ju något man undrar, hur många kommer fortfarande att vara verksamma på den europeiska marknaden om tio år? Hur varaktig, hur hållbar är den tillväxt i sektorn som vi har varit med om de senaste tio åren? Luftrummet är överbefolkat, eller är det bara ett dåligt förvaltat luftrum?
Flygplatserna är överbefolkade och därför, fru kommissionär, är det väl mycket viktigt att ni äntligen lägger fram ett förslag angående förvaltningen av ankomst- och avgångstider på flygplatserna. Jag tror att det är livsviktigt, främst för små bolag som ger sig ut på marknaden. Vi undrade över den sociala utvecklingen, om passagerarnas rättigheter. Därför skulle jag vilja fråga er: vad blir konsekvenserna av det avtal som nyligen träffades angående Gibraltar på den punkten? Har det något att göra med luftfarten? Det är alltså frågor som vi fortfarande undrar över.
Det behövs fortfarande tas viktiga steg efter avregleringen. Det första steget: europeiseringen av luftfartskontrollen naturligtvis. Det handlar kollega Atkins betänkande om och angående det skall jag i morgon lägga fram ett ändringsförslag om att byta ut ordet privatisering mot avreglering. Det har de stora partigrupperna kommit överens om. Det står klart att europeiseringen måste ske även på en annan punkt, nämligen när det gäller säkerhet. Det måste alltså snabbt bildas ett europeiskt säkerhetsorgan. Det står klart att medlemsstaterna måste ta ett steg tillbaka på de två punkterna. Då kommer jag fram till den avgörande punkten i ert meddelande, nämligen att det inte finns någon utrikespolitik för den europeiska luftfarten, att rättigheterna till tredje land alltså förhandlats fram bilateralt. Det är naturligtvis avgörande för hela uppbyggnaden av luftfartsnäringen i Europa. Det man normalt sett får se efter en avreglering är att företag börjar fungera i takt med den avreglerade marknaden. I luftfarten märker man egentligen mycket litet av det. Det har inte förekommit några sammanslagningar. Det fanns ett försök till sammanslagning mellan KLM och Alitalia men det försöket har avblåsts, på grund av svårigheter som egentligen hade att göra med nationalitet, om jag får säga så. Swissair och SABENA håller fortfarande på men i det fallet beror det på ett avtal med Schweiz som vi också behandlar i veckan och på en folkomröstning i Schweiz som också äger rum inom kort. Det man ser är dock att europeiska bolag ingår allianser med sina amerikanska kolleger men egentligen med en underordnad roll om man jämför med amerikanerna. Därför har jag som föredragande ett antal frågor angående ert förslag om att inrätta en "Transatlantic Common Aviation Area". I princip tycker jag att det är bra. Frågan är bara: är det inte för snabbt, är det inte ett för stort steg om man inte först har en stabil struktur för den europeiska luftfartsnäringen? Ett antal mycket invecklade problem måste först lösas innan vi kan ta det andra steget. Jag är personligen som föredragande väldigt misstänksam mot amerikanernas nationalism när det gäller transport, alltså även luftfart. Tydligen måste mycket öppna förhandlingar med ömsesidighet, som man säger, äga rum och de europeiska bolagen måste få exakt samma rättigheter som de amerikanska har, annars går det inte. Till och med då kan vi med den europeiska luftfartens nuvarande tillstånd konkurrera med amerikanerna på en öppen marknad.
En viktig fråga är: vad gör vi om det inte går med amerikanerna? Vad gör vi då ensamma? Hur är den europeiska näringens överlevnadsförmåga om den begränsar sig till de europeiska gränserna och de bilaterala avtalen? Dessutom, och det har jag inte sagt så mycket om i mitt betänkande men det kommer i miljöbetänkandet av Lucas, måste vi konstatera att det finns gränser. Miljön har också sina gränser och det är en viktig, avgörande fråga som vi måste ställa, kanske inte med anledning av mitt betänkande men med anledning av betänkandet av Lucas. Andra punkten: det intermodala synsättet betonas också i mitt betänkande. Jag tycker att kommissionen också borde vara tydlig i det avseendet och lägga fram förslag för att uppmuntra det synsättet. Tåg och flygplan kan samarbeta mycket bra på flera punkter.
I varje fall, som avslutning, herr talman, har avregleringen varit mycket viktig. Det konstaterar jag också men vi har inte ens kommit halvvägs än. Vi måste mycket snabbt få förslag från kommissionen, konkreta handlingsplaner, lagtexter som vi kan diskutera för att förbättra tillståndet ute på fältet. Det står också klart att medlemsstaterna har ett mycket viktigt ansvar och väldigt mycket beror på dem; hur mycket de vill göra för att få en verklig luftfart i Europa och en verklig luftfartsindustri i Europa. Jag tror därför att parlamentet, tillsammans med kommissionen och rådet, inte kan vara snabba nog på den punkten, världen väntar nämligen inte på oss. Vi måste alltså jobba snabbt annars blir vi översnöade.

Foster
energi. (EN) Herr talman! Som föredragande av yttrandet för utskottet för industrifrågor, vill jag bara återigen ta upp ett par områden som jag tycker bör diskuteras i dag. Luftfarten är utan tvekan en av de mest spännande och stimulerande branscherna. Möjligheterna för företagande och skapande av sysselsättning under det senaste årtiondet har spelat en stor roll för de europeiska ländernas ekonomier, och även för länder utanför Europa.
Luftfarten i Förenade kungariket bidrar t.ex. med 10,2 miljarder pund sterling till Förenade kungarikets BNI och genererar och stöder 380 000 indirekta arbetstillfällen i Förenade kungariket, inklusive de som går att härleda till branschen. Man transporterar brittisk export till ett värde av 35 miljarder pund sterling, och upprätthåller en oöverträffad tillgång till den globala marknaden - och detta fördubblas tio gånger om i Europeiska gemenskapen. När jag inledde min karriär i flygbranschen för 30 år sedan hade mycket få råd att flyga. Men i dag, i och med avregleringen av marknaden, har flygandet för de flesta blivit en livsstil.
Betänkandet omfattar en rad områden och beskriver på ett ganska korrekt sätt hur luftfartsnäringen har utvecklats under de senaste tio åren. Men på ett antal områden förstår kommissionen inte tillräckligt vilken nytta luftfartsnäringen, inklusive luftrummet, fört med sig och jag beklagar den negativa inställningen till branschen i detta dokument.
En av de största anledningarna till de senaste 20 årens framgångar har varit privatiseringen av de statligt ägda bolagen, som inleddes under 1980-talet. Jag välkomnar också kommissionens uttalande att bidragen nu har upphört.
När vi betraktar färdvägsvalen och så vidare för konsumenten, har biljettkostnaderna sänkts avsevärt under de senaste åren. Priserna från Förenade kungariket är bland de lägsta, vilket visar vilken effekt det blir på konkurrensen och prissättningen om man har tre större flygbolag med huvudverksamheten i ett enda land. Detta har skapat de verkliga fördelarna och andra länder behöver studera detta. I betänkandet redovisas ganska ingående den kapacitetsökning som skett inom den europeiska luftfartsnäringen, i synnerhet över Nordatlanten, men detta är uppenbarligen en ganska komplicerad fråga.
Jag accepterar fullständigt att det finns utmaningar som man måste ta itu med, som t.ex. trängselproblem, i synnerhet luftfartskontroll. Jag anser emellertid att kommissionen har ett ansvar att lägga fram mer balanserade ståndpunkter som inte undergräver värdet och framgångarna för en bransch som gett ett enormt bidrag till inte bara Europeiska unionens länder, utan till länder i hela världen.

Schmitt
Herr talman, mina damer och herrar! Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater hade redan stött kollegan Sterckx betänkande i utskottet för regionalpolitik, transport och turism och kommer också att stödja det i kammaren. Kärnpunkten i ärendet är, och det har kollegan Sterckx än en gång tydligt klargjort, att kärnpunkten i avregleringen i princip har lyckats. Man har uppnått väsentligt större konkurrens. Denna konkurrens har lett till att också prisnivån har ändrats, säkert inte inom alla marknadssegment, men ändå på många områden. Dessutom har det som många befarade - att detta skulle leda till en minskning av antalet arbetstillfällen och att arbetsförhållandena skulle försämras - inte inträffat, utan vi har även i fortsättningen en ökning av sysselsättningssiffrorna.
Under en period av ca åtta år har sysselsättningssiffrorna ökat med nästan 50 000, och inte heller när det gäller arbetsvillkoren har det verkligen inträffat några ihållande försämringar, såvida man inte dit räknar det som skett på nationell nivå, nämligen att man så att säga har omvandlat de statliga flygbolagen till moderna tjänsteföretag, och till följd av detta naturligtvis också förändrat och moderniserar arbetsvillkoren.
Icke desto mindre är jag tacksam för att betänkandet tar upp - även om det sker av en annan anledning, nämligen en säkerhetsaspekt - att vi naturligtvis förväntar oss enhetliga bestämmelser exempelvis vad gäller tjänste- och flygtiderna, eftersom utbildningen och den konkreta arbetssituationen ju ändå kommer att kommer att på ett varaktigt sätt påverka utformningen av säkerheten hos flygtransporterna i Europa i framtiden.
Kollegan Sterckx har emellertid också klargjort att avregleringen bara kan utgöra en mycket liten del av de europeiska flygtransporterna, som i stor utsträckning kan betecknas som lyckade, men vi har många andra områden, som belastar oss även i fortsättningen, vare sig det handlar om gamla, ännu olösta problem eller om nya problem. Vi har ännu långt kvar innan vi i princip kan säga att vi har en enhetlig europeisk lufttransportmarknad i gemenskapen. Jag anser att vi i framtiden måste ta itu med fyra väsentliga punkter. Kollegan Sterckx har ju redan berört några av dem, och jag vill gärna än en gång nämna detta. Jag anser att flygbolagen i medlemsstaterna naturligtvis måste få samma villkor för tillträde till den internationella marknaden som andra flygbolag i världen har. Samtidigt måste vi se till att flygbolagen även stabiliseras ekonomiskt, dvs. vi måste försöka att med hjälp av motsvarande konkurrens på marken se till att de enorma kostnadsbelastningarna, allt ifrån landnings- till marktjänstavgifterna, reduceras till en nivå som motsvarar vad som tillämpas i andra stater i världen.
För det andra: Jag vill uttryckligen säga att det är önskvärt med en ökning av flygtransporterna. Det ökar den individuella rörligheten. Å andra sidan får vi inte heller lämna miljövillkoren åt sidan. Men här har jag en relativt klar ståndpunkt. Förbud är inte rätt väg, utan det måste ges impulser, det måste lämnas stöd när flygbolagen å sin sida engagerar sig för att minska utsläppen genom att ställa moderna flygflottor till förfogande och därigenom använder sig av mindre flygbensin och slutligen producerar mindre buller.
För det tredje: Ur min synvinkel måste konsumentskyddet byggas ut, eftersom det med ökande kundantal naturligtvis också följer ökande problem, och kunden behöver mer skydd än flygbolagen på detta område. Den fjärde och sista, men ur min synpunkt viktigaste punkten är: Vi måste se till att vi äntligen har ett gemenskapens Europa också i luften, att flygövervakningen organiseras enhetligt och att man därmed minskar förseningar och överbelastningar.

Wiersma
Herr talman! Jag skulle gärna vilja gratulera Sterckx till hans betänkande. Det är det första i en serie angående luftfart som vi kommer att behandla i år. Vi stöder åstadkommandet av ett europeiskt luftfartsområde, inom vilket alla aspekter av luftfart, från förseningar till miljöskador, tas upp. Dessutom anser vi att unionen måste kunna tala med en röst i världen på det här området. Även vi undrar över de nationella reflexer och de nationella hinder som fortfarande spelar en så stor roll i den europeiska luftfarten. I det sammanhanget vill jag peka på till exempel flygledningen. Dessa nationella reflexer och dessa nationella förmåner hindrar också samarbetsformer, vilket vi nyligen fick bevittna vid det tråkiga misslyckandet i samarbetet mellan KLM och Alitalia. I de fall avreglering kan hjälpa till att skapa en effektivare politik kommer vi inte att motsätta oss den, men det är ett pragmatiskt tillvägagångssätt, inte ett dogmatiskt. I de fall det behövs för offentligheten eller miljön kommer vi inte att tveka att yrka för ett aktivt agerande från myndigheternas sida.
Vi ber också om uppmärksamhet för den mänskliga sidan av utvecklingen inom luftfarten. Tre frågor står i det sammanhanget överst: i första hand säkerheten. Vi stöder upprättandet av ett europeiskt säkerhetsorgan som förenar så många länder som möjligt. Vårt ändringsförslag om den här utvidgningen antogs av utskottet för regionalpolitik, transport och turism. Gemensamma normer och kontrollöverenskommelser. Det får inte inskränkas till enbart EU. Vi kan och måste hjälpa till att förbättra säkerhetsavtalen i hela Europa. Intrycket ges att de minskade kostnaderna till följd av avregleringen endast medför fördelar. För vissa passagerare kanske. Om man tittar på de stora flygbolagens senaste årsberättelser så är den slutsatsen inte direkt logisk. Även personalen märker av de sänkta kostnadernas negativa sociala konsekvenser. Vi vill inte låta det spåra ur helt, särskilt inte eftersom även säkerheten kan komma att äventyras om piloterna till exempel måste flyga för länge.
Avslutningsvis: biljettpriserna ligger kanske lågt men för övrigt tas det ofta alt för litet hänsyn till passagerarnas intressen. Det är inte roligt att behöva vänta i timmar på grund av en försening som antagligen gör att du missar ett anslutningsflyg. Det är ännu tråkigare att utsättas för en överbokning. I det här betänkandet av Sterckx sägs det litet tamt att uppgifter om sådana situationer måste ställas till förfogande för passagerarna. Det har de stor nytta av. Passagerare har rättigheter och framför allt har de rätt att bli informerade så snart det förekommer något problem. Jag har förstått att flygplatserna i sommar skall sätta upp informationstavlor där man påpekar passagerarnas rättigheter vid till exempel förseningar. Det är ett steg i rätt riktning. Det vore ännu bättre om Europaparlamentet dessutom skulle anta PSE-gruppens ändringsförslag om passagerarnas rätt till information. Vi talar alltid så mycket om konsumentintressen, här har vi nu ett sådant.

Lucas
Herr talman! Jag har bara ett par minuter till förfogande, så jag vill bara koncentrera mig på en specifik punkt i kommissionens meddelande. Låt oss komma ihåg att meddelandets titel är "Från inre marknad till globala utmaningar". Ändå är en av de uppseendeväckande sakerna med detta meddelande att man inte verkar inse att en av dessa globala utmaningar måste vara hur flygbolagen kommer att reagera på det ökande miljötrycket och förmodad miljölagstiftning. Av alla de ord som finns i detta meddelande, behandlas denna fråga bara i en enda kort punkt.
Som föredragande för ett mycket bra kommissionsmeddelande om luftfart och miljö, vet jag att miljö- och konkurrenskraftfrågan är mycket aktuell och att det råder starka känslor på båda sidor i debatten. Man börjar t.ex. meddelandet med att skriva att luftfartsnäringens tillväxt är, och jag citerar, "ohållbar och måste dämpas på grund av dess konsekvenser för miljön och de europeiska medborgarnas livskvalitet och hälsa", och man skriver sedan mycket klart och tydligt att "verksamheten pågår som vanligt" inte är något alternativ. Det är alldeles uppenbart att luftfartsnäringens reaktion på miljöfrågorna kommer att påverka konkurrenskraften, till viss del positivt och till viss del negativt.
Låt oss heller inte undervärdera luftfartens påverkan på miljön. En rapport som släpptes i Förenade kungariket så sent som i går från en rad icke-statliga organisationer på miljöområdet, inklusive Jordens vänner, argumenterade för att en flygning till och från Förenta staterna kan ge upphov till mer föroreningar än vad den genomsnittlige brittiske bilföraren ger upphov till under ett år. Det bevisar att världens 16 000 kommersiella jetplan släpper ut mer än 600 miljoner ton koldioxid varje år - nästan lika mycket som alla länder i Afrika tillsammans. Det talar för att antalet personer som flyger nästan kommer att fördubblas under de kommande 15 åren.
Jag vill därför uppmana till litet mer mainstreaming på miljöområdet. Istället för att begränsa luftfartens miljöaspekter till en rapport som bara handlar om detta, bör vi se på miljön som en tråd som löper genom alla förhållningssätt till detta politikområde, i synnerhet ett som innebär att man avser att ta itu med konkurrenskraftfrågor. Sterckx har tagit med miljön i sitt eget betänkande. Jag välkomnar detta i hög grad, men jag skulle också vilja att miljön integrerades automatiskt i alla rapporter och meddelanden från kommissionen.

Meijer
Herr talman! Under första hälften av förra seklet var det många som försäkrade att det fanns obegränsat med utrymme i luften för de ökande internationella transporterna. På marken var allt fullt och ny infrastruktur kostade mycket pengar men i luften var allt fortfarande möjligt. Nu kämpar länderna i Europeiska unionens mitt med oväntade problem. Tack vare den fria konkurrensen, flygbiljetter för en spottstyver och det billiga skattefria
bränslet är luftrummet nu överfullt. Vid Paris, London, Frankfurt och Amsterdam har det byggts jättelika flygplatser där många resenärer från länder utanför Europa byter flygplan. De här flygplatserna fortsätter bara att växa och innebär en stor överbelastning för omgivningen. Inte bara de kringboende klagar, passagerarna är också missnöjda. De råkar allt oftare ut för förseningar. I det området börjar luftrummet så sakteliga att bli fullt. Med nya navigationstekniker och tystare flygplan kanske det går att under en kort tid låta antalet flygningar fortsätta öka, men det sker oundvikligen på bekostnad av miljön, säkerheten och tillförlitligheten.
Tillväxten har nått sina yttre gränser. En ytterligare ökning av person- och godstrafiken måste ske på annat sätt: via järnväg eller via vatten. Under tiden för den av myndigheterna gynnade luftfarten en stenhård konkurrenskamp mot tåg och båtar. Därigenom har den internationella tågtrafiken och godstrafiken på floder och kanaler minskat kraftigt. De internationella tågförbindelserna inom Europeiska unionen är bra mycket färre än för tjugo år sedan. I avlägsna områden i Europeiska unionen verkar det däremot nästan som om tiden stått stilla en aning. Där klagas det fortfarande över otillräcklig tillgänglighet för randområden och öar. Genom att anlägga nya små flygplatser förväntar man sig under; de skulle nämligen kunna locka rika affärsmän och massor av turister. För övrigt får man nu även i anslutning till turiststränderna kring Medelhavet allt mer att göra med olyckor, bullerstörningar, luftföroreningar och uppoffrande av naturområden.
Vid diskussionen om betänkandet av Sterckx i utskottet för transport har det visat sig det finns två starkt varierande uppfattningar i parlamentet. Den ena uppfattningen är att allt fler flygplan måste flyga, att alla juridiska hinder för detta måste tas bort och att flygbiljetterna hela tiden måste bli billigare. Den uppfattningen hör jag främst från de ledamöter som i utskottet för transport ständigt klagar över att deras flyg var försenat igen i dag, och som låter sin vision på transportpolitiken vara starkt beroende av dessa personliga erfarenheter. Den andra uppfattningen är att luftfarten egentligen redan vuxit för starkt de senaste tiotals åren och att det är mycket viktigare att behålla och skydda den naturliga livsmiljön än snabb eller billig transport och att luftfarten redan trängt undan en alldeles för stor del av järnvägstrafiken. Det är nu hög tid att säkerhet och hälsa för passagerarna, personalen och invånarna på marken nu börjar få prioritet.
Min grupp har med eftertryck tagit ställning för den andra uppfattningen, den som gäller miljö, säkerhet och personalens intressen. Vi kan inte bara fortsätta med en obegränsad tillväxt inom luftfarten och därvid offra diverse andra saker. Vi anser att betänkandet av Sterckx är otillräckligt för att lösa de verkliga problemen men det är dock ett första steg i rätt riktning. Jag är glad att föredraganden i ett tidigt skede visat sig beredd att anta ett antal ändringsförslag inom området säkerhet och miljö.

Speroni
Herr talman! Sterckx betänkande är verkligen välgjort och det fördjupar en fråga av extremt stor betydelse och extremt stort intresse. Kanske finns det någon som inte lyckas inse detta, men flygtransporter är inget självändamål: flygtransporterna flyttar kapital, flyttar verksamheter - oavsett om det är turistnäringen eller andra typer av verksamheter - sammanför olika personer, inte bara som avkoppling, som underhållning utan också för att genomföra affärer: den stimulans som lufttransporterna ger den europeiska och globala ekonomin är med andra ord verkligen ett viktigt faktum, som därför måste uppmuntras och samtidigt regleras. Detta eftersom vi vet att alltför ofta saknas det en planering, alltför ofta är flygplatserna inte placerade på lämpliga platser, alltför ofta stöter flygbolagen på svårigheter när de skall utvecklas just på grund av förekomsten av militära flygkorridorer, på grund av restriktioner.
Naturligtvis måste vi tänka på att luftfartsnäringen kanske är den mest globala av alla, med tanke på att flygplanen i dag, framför allt de med stor räckvidd, enkelt kan flyga jorden runt. Om det därför är enkelt i dag att flytta en industrianläggning, så är det ännu enklare att flytta ett flygbolag, eftersom själva produktionsmedlet definitionsmässigt är rörligt.
Sedan finns det ett konkurrensproblem, framför allt gentemot USA, dessa stora flygbolag som har ett enhetligt regelsystem, något som tyvärr fortfarande saknas i Europeiska unionen. Just därför skulle jag vilja understryka att denna enhetlighet när det gäller regler fattas inom Europeiska unionen, såväl när det gäller kontroll av flygtrafiken - det saknas med andra ord inte bara en enhetlighet när det gäller regler, utan även när det gäller själva driften - som när det gäller erkännande av yrkesutbildningar. Ännu i dag kan till exempel en italiensk pilot bosatt i Belgien inte utöva sitt yrke med de yrkesexamina han eller hon har med sig från Italien.
En annan viktig fråga som måste lösas är den som gäller åldern. I vissa länder inom Europeiska unionen kan man fortsätta utöva pilotyrket ända upp till 65 års ålder, i andra länder måste man lämna yrket vid 60 års ålder.
Den uppmaning jag vill rikta till kommissionen är därför att man snarast inför enhetliga regler för hela unionen.

Van Dam
Herr talman! Luftfarten befinner sig i ett omvälvande skede. I betänkandet av kollega uppmärksammas följderna av den starka tillväxten i den sektorn. Den enorma konkurrensen har lett till ett priskrig inom vissa sektorer. Antalet passagerare och därmed antalet flygningar ökar oroväckande. Föredraganden söker lösningen på överfyllnaden i ett gemensamt luftrum och en europeisk luftfartskontroll. Där stöder jag honom.
Konkurrensen leder också till minskade kostnader. Pressen på personalen i sektorn ökar både socialt och ekonomiskt. Det är nödvändigt att deras rättigheter kan garanteras. Jag delar föredragandens kommentarer om önskvärda förslag angående sociala aspekter.
Även passagerare blir lidande på grund av priskriget. Gentemot sänkta priser inom vissa segment står situationer där deras rättigheter - bland annat vid överbokning - hamnar under hård press. Även där krävs det åtgärder.
Konsekvenserna av allt detta för miljön är mycket viktiga. Resultaten av innovationer på utsläpp, buller och skadliga ämnen räcker inte för att motbalansera miljöskadorna på grund av luftfartens starka tillväxt. Det verkar inte heller som om det kommer att ske inom en överskådlig framtid.
Därför är det nödvändigt att verkligen fundera över vilken plats vi vill och måste ge luftfarten. En del av trafiken kan endast avvecklas per flyg. Den ökande efterfrågan på semesterresor till exempel kan till största delen genomföras på andra sätt.
Även i det här betänkandet bör skuggsidan av en världsomspännande luftfartsmarknad uppmärksammas. Ett gemensamt trafikledningssystem, stimulans av teknisk innovation med avseende på motorer och främjande av transport av passagerare och gods på andra sätt, nämligen tåg för passagerare och kustsjöfart för godstransport, är till exempel lösningar som jag kan tänka mig.
Mervärdesskatt på flygtjänster och punktskatt på kerosin, inom Europa om det behövs, såsom sker för andra transportsätt, kommer enligt min åsikt att bidra till en mer balanserad bild av de kostnader som de olika transportsätten orsakar.
Luftfartssektorn har kort sagt mycket röriga tider framför sig. Det är vår sak att leda det här med samhällets bästa för ögonen. Vi anser att föredraganden med sitt betänkandet anger en bra riktning att gå.

Jarzembowski
Herr talman, fru vice ordförande, kära kolleger! Jag vill bara än en gång belysa en aspekt i Sterckx betänkande, nämligen frågan om övervakning av luftrummet, flygtransportövervakningen. Jag tror att det i Sterckx betänkande, punkt 8, valts en mycket bra ansats; vi måste nämligen betrakta detta på medellång och kort sikt. Jag börjar med den medellånga sikten. På medellång sikt måste vi flytta över ansvaret för den reglerande funktionen i luftrummet till Europeiska gemenskapen. Det går att göra! Här skall man inte komma och säga att Eurocontrol har många fler medlemmar och är mycket bättre. Eurocontrol fungerar inte, det har bevisats. En av anledningar till detta är att man där tillämpar enhällighetsprincipen och att den långsammaste i roddbåten är avgörande.
Jag tror att det europeiska ekonomiska området är en bra förebild. Om de femtons gemenskap har ansvaret för de reglerande funktionerna, och om under de närmaste åren 12 länder vill ansluta sig, då är vi redan 27. Om vi tar exemplet med det europeiska ekonomiska området tillsammans med Norge och Island, då är det inte alls något problem att också ansluta Schweiz till samma system. Vi behöver alltså ett ansvar hos unionen för dessa frågor, så att man kan besluta med majoritet och med gemenskapsrätt, och inte är anvisad till enhällighet och internationell avtalsrätt. Vi behöver dessutom privata tjänsteföretag, som utför den konkreta operationen. Jag medger att kollegan Sterckx gärna skulle ha ersatt ordet "privatisering" med "avreglering". Jag tror att vi gärna går med på det.
Men vi behöver - och det är ju också vår uppfattning - konkurrens. Vi måste bort från monopolsituationen, och vi ber er överväga - även om det inte är någon revolution - att om man har en inre marknad på marken, så kan man också ha en inre marknad i luften, och man bör absolut ge olika samarbetande eller konkurrerande tjänsteföretag möjlighet att kontrollera bestämda flygsträckor i det europeiska luftrummet utöver de nationella gränserna, utöver partikularismen, och erbjuda tjänster åt flygbolagen. Detta måste vi fördjupa. Vi kommer ju att diskutera det än en gång i samband med Atkins betänkande.
Nu till de kortsiktiga aspekterna. Vi är alla tacksamma mot vice ordföranden för att hon har tillsatt high level-arbetsgruppen för att också göra framsteg på kort sikt. Jag kan bara vädja till de 15 regeringarna att instruera sina civila och militära rådgivare att till slutet av månaden verkligen överlämna lösningar till vice ordföranden, så att vi i juni har någonting konkret, så att vice ordföranden har möjlighet att genomföra konkreta krav, besluta om konkreta åtgärder, exempelvis temporär användning av militära områden för civilt flyg. Vi måste alltså komma framåt när det gäller praktiska lösningar, för det får inte vara så att vi i sommar har samma situation som förra sommaren: luftrummet är överfullt, flygplan måste cirkla i väntan ovanför flygplatsen, vi har en enorm meningslös förbränning av flygbensin i luften, alltså en miljöförorening av första graden! Låt oss hoppas att vice ordföranden, om medlemsstaterna verkligen ger henne det som hon vill ha, kan ge oss ett bra förslag också på åtgärder på kort sikt, som får effekt i sommar.

Simpson
Herr talman! Jag vill först och främst tacka herr Sterckx för hans betänkande, i vilket han tar upp en viktig aspekt av den civila luftfartsnäringen. Det råder ingen tvekan om att den civila luftfartsnäringen har vuxit avsevärt under de senaste tio åren och förutspås att växa ytterligare under den närmaste framtiden. Det finns de som skulle säga att detta endast har sin grund i avregleringsprocessen inom denna sektor. Samtidigt som jag och min grupp inser att denna har haft en avsevärd effekt på luftfartsnäringens tillväxt, har också andra faktorer bidragit. Vid avregleringens inledande stadium förlorade många personer sina jobb, och de som fanns kvar i branschen var tvungna att arbeta längre dagar, och andra fick se en försämring av sina arbetsvillkor. För vissa flygrutter ökade biljettpriserna samtidigt som andra resor var så billiga att flygbolagen gick i konkurs eller byggde upp enorma förluster.
Ett annat resultat av avregleringen är samägande, allianser mellan flygbolag och i vissa fall t.o.m. företagsuppköp. Vi börjar nu att se en ökning av flygplan som har registrerats utanför EU, vilket går att jämföra med sjöfartens bekvämlighetsflagg. På min egen flygplats i Manchester finns det Islandsregistrerade flygplan och jag har varit på Island fler gånger än de har.
Skälet till varför jag nämner dessa punkter är bara för att ge argumentet en viss balans. Det är mycket enkelt att säga att avregleringen inom luftfarten varit en enastående framgång, utan att någonsin erkänna att det också finns en negativ sida. Min grupp accepterar att en gradvis genomförd avreglering är en väg framåt, men bara om säkerheten, arbetsvillkoren och passagerarnas rättigheter skyddas och stärks. Vi accepterar att ett allt större antal EU-medborgare kräver bättre tjänster. Min grupp välkomnar kommissionens senaste beslut att inleda en kampanj för att informera passagerarna om sina rättigheter - något som flygbolagen särskilt misslyckats med att göra under många år.
Vi anser att vi behöver något mer för att se till att passagerarna skyddas på ett bättre sätt från förseningar och inställda flygturer. Vi har alla hört ursäkterna från flygbolagen - allt från "tekniska orsaker", vilket är branschjargong för "jag är rädd att inte tillräckligt många bokat plats på denna tur, så vi kommer att samköra". Nästa ursäkt är "flygtrafikförseningar", men detta är naturligtvis ett lätt sätt att komma undan, eftersom det aldrig finns någon från flygledningen närvarande som kan förklara att så inte är fallet. Sedan har vi naturligtvis "se till att få dem ombord"scenariot, oaktat om planet kommer att lyfta enligt tidtabellen eller inte. Det är utan tvekan så att luftfartsnäringen gjort avsevärda framsteg, men jag anser också att man har ett ansvar för sina passagerare, för sina anställda och även för miljön.
Låt mig till sist säga att min grupp ser fram emot att få ta del av kommissionens nya förslag om fördelning av avgångs- och ankomsttider, även om det tagit lång tid att utarbeta dessa. Jag hoppas att detta dokument kommer att omfatta ståndpunkten om rättvis marknadstillgång för alla, särskilt vad gäller att klargöra den nuvarande rättsliga ståndpunkten rörande handel med avgångs- och ankomsttider.

Ortuondo Larrea
Herr talman! I det betänkande vi ägnar oss åt i dag behandlas resultaten av den avreglering av luftfartssektorn inom Europeiska unionen som avslutades år 1993. Vi har främjat denna avregleringsprocess för att bilaterala hinder skall undanröjas, reglerna för ägande ändras, tekniska standarder harmoniseras och lämpliga säkerhetsnormer införas och för att avregleringsvillkoren skall främja en större insyn i hur politiken för utvecklingen av luftfartssektorn går till och i synnerhet göra så att miljövillkoren kan införas i produktionen inom luftfartsindustrin, i prispolitiken och i flygledningen.
En viktig punkt som föredraganden tar upp är den nuvarande situationen där, samtidigt som luftfartindustrin har avreglerats och verkar på en öppen europeisk marknad, de instanser som kontrollerar luftrummet, flygplatser och regelgivande instanser, liksom företag som säljer tjänster till luftfartindustrin fortfarande arbetar för mycket från en lokal utgångspunkt.
Föredraganden nämner som exempel på en oavslutad fråga bevarandet av ett visst statligt ägande i prestigefyllda flygbolag.
Om man tittar på luftfartskontrollen, är utvecklingen av ett gemensamt system för luftsäkerheten en stor utmaning inför framtiden. Vi får inte glömma att det europeiska luftrummet är ett lapptäcke av 15 suveräna medlemsstater, som av olika skäl, framför allt militära, har svårt att ge upp en del av sin suveränitet på detta område. Därför bör politiken med en privatisering av de instanser som är ansvariga för luftfartskontrollen vara en fråga som man är angelägen om att lösa.
Vad avgifterna beträffar delar vi kommissionens uppfattning att sådana kostnader som flygbolagen inte har någon kontroll över - markhanteringskostnader, flygplatsavgifter och kostnaderna för trafikledningen - bör vara tydliga och inte diskriminerande.
För att återgå till Sterckxbetänkandet, så har vi fokuserat vårt bidrag på miljöaspekterna i samband med detta. Vår främsta kritik avser det faktum att kommissionen i sin helhetsbedömning försöker att ta upp miljöaspekterna, säkerheten och folkhälsan inom luftfartssektorn som en särskild debatt, när i själva verket effekten av dessa faktorer är avgörande för industrins framtid.
Slutligen vill jag ta upp några grundläggande frågor. Flygbolagens prispolitik bör omfatta luftfartens externa miljökostnader; bestämmelserna för tilldelning av ankomst- och avgångstider bör ses över mot bakgrund av särskilda miljökriterier, med hänsyn till buller och luftföroreningar, och särskilda åtgärder bör vidtas för att stärka utväxlingen med övriga transeuropeiska nät, och då i synnerhet med järnvägen, till följd av slutsatserna i betänkandet om luftfart och den globala atmosfären, enligt vilket över 10 procent av den europeiska flygtrafiken skulle kunna ske via järnväg i stället för med flyg.

Korakas
Herr talman! Enligt kommissionens förslag, som anammas av vår föredragande Sterckx, är det främsta uttalade målet att ytterligare avreglera flygtransporterna och göra dem helt underkastade den okontrollerade marknadens spelregler. På så sätt, säger kommissionen och vår föredragande instämmer, kommer vi att få en minskning av flygbolagens utgifter, bättre service till passagerarna och mera innovationer. Således föreslår man att flygplatserna, med hela den strategiska betydelse som de har för ett lands säkerhet, skall överlåtas till det multinationella kapitalet, trots de negativa konsekvenserna av detta, samtidigt som man gynnar de privata flygplatsägarnas strävan efter största möjliga vinst. Man föreslår att varje lands suveräna rättighet att kontrollera flygningarna inom sitt luftrum skall överlåtas till Europeiska unionen, i syfte att skapa ett enhetligt system för flygsäkerhet, men samtidigt begär man privatisering av luftfartsmyndigheterna, som enligt förslaget skall ansvara för hela Europeiska unionens luftrum och konkurrera inbördes.
Bortsett från att detta förslag innebär ett avskaffande av varje lands suveräna rättighet att kontrollera sitt luftrum kommer det att förorsaka förvirring och leda till ytterst negativa och farliga konsekvenser för flygsäkerheten, eftersom konkurrensen, som också här lovordas, kommer att leda till en strävan att åstadkomma största möjliga profit, och inte största möjliga flygsäkerhet. Man för också fram argumentet att allt detta kommer att leda till mindre antal förseningar och därigenom mindre kostnader för flygbolagen. Och det är kanske riktigt. Men erfarenheten från andra liknande fall visar otvivelaktigt att vi visserligen kommer att få en ökning av vinsterna, men att detta inte betyder en sänkning av biljettpriserna eller en förbättring av servicen. Tvärtom kommer vi att få se en försämring.
Vidare föreslår man att de statliga stöden till flygbolagen skall upphöra, vilket emellertid kommer att få förödande konsekvenser för de problematiska områdenas flygförbindelser. Vi har Grekland som ett belysande exempel. Man ignorerar de internationella erfarenheter som gjorts av luftfartsmyndigheter och av luftfartsnäringens fackliga organisationer, erfarenheter som inte kan ifrågasättas, nämligen att orsaken till det ständigt ökande antalet flygolyckor är den ständigt pågående nedskärningen av kostnaderna för flygplanens drift och för marktjänsten i kombination med den alltomfattande privatiseringen och det privata kapitalets strävan efter största möjliga profit. Av alla dessa skäl, herr talman, kommer jag att rösta emot betänkandet.

Esclopé
Herr talman, kära kolleger! Vi har noterat att vår kollegas betänkande hade som målsättning att säkerställa trygghet, säkerhet, konsumentskydd, lojal konkurrens och miljöskydd. Vi instämmer i sådana målsättningar, men vi kan inte stödja förslaget att inrätta en gemensam tillsynsmyndighet för luftfartssäkerhet. Vi skulle vilja ha fler upplysningar, särskilt om denna myndighets sammansättning, och få veta vem som skall kontrollera den och hur.
Dessutom föreslås i punkt 8, jag citerar, "att de operativa organen för flygtrafikkontroll skall privatiseras". Detta förslag förefaller oss inte önskvärt. Vi är fullständigt emot varje princip om ökad avreglering, vilket ytterligare skulle kunna försämra arbetsvillkoren inom detta område knutet till passagerarnas säkerhet. Denna privatisering kommer att medföra en omfattande minskning av antalet arbetstillfällen och får förvisso negativ inverkan på säkerheten. Den europeiska himlen är en säker himmel jämfört med andra, och vi vill behålla den.
För att säkerställa att säkerhetsreglerna får företräde framför alla andra beaktanden, måste luftfartskontrollen förbli en offentlig och nationell service.

Van Hecke, Johan
Herr talman! Först skulle jag verkligen vilja gratulera kollega Sterckx till hans utmärkta betänkande. Det läggs fram vid en tidpunkt som luftfarten står mitt i strålkastarljuset i och med fusionsavtalet mellan Swissair och Sabena, med det misslyckade äktenskapet mellan KLM och Alitalia och med problemen kring Malpensa. Det rör sig alltså inom den sektorn och det gör betänkandet desto aktuellare.
Trots alla de fördelar som kollega Sterckx beskriver så har luftfartens avreglering ännu inte skapat något himmelrike på jorden. Precis så som Europa och EMU måste rättas till ekologiskt och socialt, så måste man även motbalansera avregleringen med åtgärder för bättre organisering av luftrummet, ökad säkerhet och ett bättre konsument- och miljöskydd.
Under debatten om nattflygningar i Strasbourg för två veckor sedan, visade det sig att de europeiska bestämmelserna för luftfarten absolut är otillräckliga. En avreglering utan en gemensam luftfartspolitik och utan ett gemensamt luftrum leder oundvikligen till problem. Under de kommande femton åren kommer flygtrafiken att öka med uppskattningsvis 100 procent Utan drastiska åtgärder kommer det inte att stanna vid en flygning av tre med försening och vid 450 000 förlorade flygtimmar per år.
Vad hindrar oss egentligen från att vidta ett antal kompletterande åtgärder? Förutom en kraftig lobby av flygbolag och ett misstolkat suveränitetsbegrepp hos vissa länder som inte vill lämna ifrån sig förvaltningen av det egna luftrummet. Vi har en gemensam marknad. Vi har fri rörlighet för personer. Vi har en gemensam valuta. Varför kan vi inte snabbare åstadkomma ett enda europeiskt luftrum. För övrigt stöder jag helt tanken på ett gemensamt transatlantiskt luftfartsområde. På villkor att det inte krävs ensidiga europeiska eftergifter. Det är åtminstone något som vi måste lära oss av hushkits-problemen.
Vid förvaltningen av ankomst- och avgångstider tror jag att man måste ta mer hänsyn till miljökriterier, såsom buller och utsläpp. För övrigt måste myndigheterna investera mer i åtgärder som höjer livskvaliteten för de som bor i närheten av flygplatser. Det är oftast fallet och mest nödvändigt vid mindre regionala flygplatser.
Till slut skulle jag sammanfattningsvis vilja yrka för en pax avianautica. Ett gemensamt luftrum, en gemensam luftfartspolitik, hållbara flygplatser med en dräglig omgivning, ökad säkerhet och starka europeiska flygbolag är innehållet i den pax avianautica som vi måste eftersträva. Först om vi kan förverkliga det kommer man i min hemort Oostende, med en bullersam och osäker regional flygplats, att helt förstå meningen med Europeiska unionen.

Savary
Herr talman! Jag skulle till att börja med vilja tacka vår kollega Dirk Sterckx, som utfört ett enormt arbete med ett mycket viktigt betänkande, eftersom det är ett doktrinbetänkande, som kommer att leda till en rad andra diskussioner. Vad gäller detta betänkande från utskottet, instämmer jag personligen fullständigt i att det är nödvändigt att öppna den europeiska himlen och att ena den, eftersom vägen är enad, medan järnvägen, havet och himlen ännu inte är det. Jag tror att det är mycket viktigt att gå i denna riktning. Det får ändå inte begränsas till att skapa en ny marknad.
Jag anser personligen att tonen i betänkandet om den genomförda avregleringen är överdrivet självbelåten, av flera anledningar. För det första: den konkurrens vi upplever har ändå skapat två flygtrafikområden, ett för de stora linjerna, där man i dag har trafikstockningar, förseningar, köer och en alltför otillräcklig konsumenträtt, men också naturligtvis sänkta priser, och sedan ett område för de små linjerna som i dag enligt min uppfattning till stor del inte tillfredsställts av marknaden och som är dyr. Jag bor i Bordeaux, men det kostar mig mer att resa till Lissabon än till New York via Paris, och för att resa till andra franska städer måste jag passera plattformen i Paris. Jag tror inte man kan bortse från dessa effekter av avregleringen.
För det andra tror jag det är mycket viktigt att säga, vilket vissa kolleger gjort här, att man inte kan köpslå om säkerheten och att den europeiska harmoniseringen av luftfartskontrollen måste införlivas i denna dimension av säkerheten, och inte bara överlämnas till handlarnas aptit. Det är mycket viktigt. Jag hör till dem som anser att man bör införa europeiska specifikationer, sannolikt ett kontor, men inte nödvändigtvis privatisering och konkurrens mellan de olika existerande luftfartskontrollerna.
Den tredje anledningen, slutligen, är att unionens regionalpolitik, unionens andra budget, inte är värt något utan en politik för fysisk planering, men plattformarna för flygtrafiken är absolut avgörande för lokalisering av verksamheten, högre funktioner, chefspersoner och därmed sysselsättningen. Jag har svårt att förstå varför man förbjuder varje anslag både för linjer och infrastruktur, när vissa regioner i gemenskapens periferi inte skulle kunna få tillgång till plattformar för flygtrafiken. Jag tror att denna dimension av den fysiska planeringen måste beaktas.

Vachetta
Herr talman! Den resolution om flygtrafik som överlämnats till parlamentet innebär allvarliga faror som jag vill betona. Man föreslår i huvudsak att överföra befogenheter när det gäller luftfartskontroll till europeisk nivå, privatisera de operativa kontrolltjänsterna och till och med införa konkurrens mellan dessa tjänster. Flygtrafiken har fördubblats sedan 1986. Den kommer att fördubblas ytterligare en gång före år 2015.
Resolutionen är en hyllning till avregleringen av flygtrafiken och man bedömer privatiseringen av större delen av flygbolagen och utvecklingen av en ohejdad konkurrens som positiv. Alla kan emellertid se att denna utveckling sker helt utan samordning med den europeiska befolkningens behov när det gäller transport. De europeiska bolagen konkurrerar med varandra på samma linjer, bygger vart och ett upp ett eget förbund med övriga världen, och strävar endast efter att uppnå omedelbar ekonomisk lönsamhet, utökar antalet flygningar med små plan och konkurrerar med varandra på samma tider.
I stället för att främja en helhetsplan för utveckling av transporterna, där järnväg och flygtrafik samverkar, har Europeiska unionen framtvingat privatisering och avreglering. Detta leder till trafikstockningar och skador, och samtidigt en försämring av arbetsvillkoren och villkoren för de anställda inom flygtrafiken, eftersom bolagen så mycket som möjligt försöker dela upp sin verksamhet för att sänka de sociala kostnaderna. Resolutionen ger efter för de stora bolagens diktat som hädanefter även vill privatisera flygtrafikkontrollen. Förseningarna och trafikstockningarna beror inte på kontrollen.
Betänkandet om ATM 2000 sammanfattar de ekonomiska målen med denna attack, och det är ganska fruktansvärt. De metoder som tillåter säkerhetsmålsättningar måste bedömas ekonomiskt, de måste undvika överdriven användning av restriktioner av flödet eller begränsning av trafiken och inte otillbörligt öka kostnaden för att inrätta nya system. Den yrkesmässiga stringensen hos de anställda som ansvarar för kontroller, och vars viktigaste uppgift är säkerhet för flygningar och passagerare, ifrågasätts direkt. Därför motsätter vi oss denna resolution som syftar till att göra luftfartskontrollen beroende av de stora bolagens ekonomiska intressen, på bekostnad av passagerarnas säkerhet.

De Palacio
Herr talman! Jag vill börja med att gratulera föredragande Sterckx och alla de ledamöter som har talat till deras aktiva deltagande i den debatt som har lett fram till det betänkande som vi i dag diskuterar. Betänkandet bekräftar till stor del den bedömning som presenterades i kommissionens meddelande om den europeiska luftfartsnäringen inför de globala utmaningarna, eftersom det tack vare avregleringen av denna sektor har kunnat upprättas en marknad som är mycket mer konkurrenskraftig än under förra perioden, och för att konstatera vikten av detta faktum räcker det att observera ökningen av antalet flyglinjer eller den kanske mindre iögonenfallande men ändå viktiga ökningen av antalet rutter med fler än två konkurrenter. Det ger en bild av hur konkurrensen har ökat på senare år. Öppnandet av marknaderna påverkar sektorns utveckling i många olika avseenden. Flyglinjerna har utvecklat nya strategier för att anpassa sig till marknadens expandering och till utmaningarna i form av konkurrens, men trots försöken att omstrukturera lider de fortfarande av en omfattande fragmentering, av en ekonomisk bräcklighet jämfört med de främsta konkurrenterna på internationell nivå, och då tänker jag särskilt på de nordamerikanska flyglinjerna.
Mina damer och herrar, det är flera av er som har talat om det transatlantiska gemensamma flygtrafikområdet, och det betraktar jag som ett viktigt problem. Den nuvarande situationen är resultatet av det bilaterala undertecknandet av de så kallade open skies-avtalen som olika medlemsstater har ingått med Förenta staterna och som i själva verket innebär en intern fragmentering av den europeiska marknaden samt av det omöjliga i en verklig omstrukturering av de europeiska bolagen så att de får ett sådant omfång att de har de möjligheter som krävs för att konkurrera i internationella sammanhang.
Som ni vet är kommissionen helt emot dessa bilaterala open skies-avtal. Jag har överklagat dessa inför domstolen i Luxemburg och jag hoppas att domstolens avgörande kommer att innebära att vi kan sätta stopp för den här situationen och i stället göra det vi skall: ett bilateralt avtal med Förenta staterna där Europeiska unionen betraktas som en helhet, som en unik inre marknad som inte är uppdelad på olika länder. Det motsatta förhållandet skulle säkert passa Förenta staterna, men absolut inte de europeiska flygbolagen och de europeiska intressena. En av målsättningarna med förhandlingarna om ett transatlantiskt gemensamt område är att, i överensstämmelse med medlemsstaterna, lösa den situation som nu har uppstått genom det ensidiga agerandet från de länder som har undertecknat avtalen.
Jag måste få påpeka, mina damer och herrar, att situationen på den inre marknaden för den civila luftfarten i Europa påverkas mycket negativt av detta. Vissa av er nämnde nyligen frågan KLM-Alitalia där det uppenbarligen också är andra saker som spelar in, men där vi om de båda bolagen hade slagits samman inte skulle ha haft de problem som vi för närvarande har.
Det är sant att det kännetecknande för den europeiska avregleringen, jämfört med den amerikanska avregleringen, är beviljandet av statliga bidrag för att stödja omstruktureringen av vissa flyglinjer. Det är sant att kommissionen godkände en satsning med offentliga medel - vid ett enda unikt tillfälle under stränga villkor - för att hjälpa bolagen att på ett lämpligt sätt klara övergången från en reglerad marknad till en öppen marknad. I dag kan vi skatta oss lyckliga, eftersom de flesta europeiska bolag har slutfört övergångsprocessen och övergången därför kan betraktas som avslutad.
Jag kan till dem som brukade säga att sysselsättningen inom sektorn skulle minska säga att så inte är fallet och att det inte heller har skett någon försämring av sysselsättningens kvalitet, utan tvärtom har möjligheterna till arbete ökat och förmögenheten har mångfaldigats. Bolagen har haft förmåga att möta denna situation och avregleringen har i avsevärd utsträckning gynnat konsumenterna, även om det är sant att inte alla konsumenter har gynnats på samma sätt; till exempel har de kortfristiga affärsresorna gynnats i mindre utsträckning, där de lägsta priserna i regel inte är lämpliga och inte kan tillämpas.
Jag vill avsluta, mina damer och herrar, med att kommentera några av de frågor som har tagits upp. Frågan Gibraltar och de avtal som nyligen har ingåtts mellan de två länder som engagerar sig i frågan påverkar inte transportområdet. Det innebär att situationen i den bemärkelsen är den samma som den var före det bilaterala avtalet mellan två av medlemsländerna.
En annan sak är att den intermodalitet som redan har beaktats är en avgörande faktor för en balanserad utveckling av rörligheten och luftfarten. Å andra sidan bör frågan om tilldelningen av ankomst- och avgångstider bli föremål för ett förslag från kommissionens sida, eftersom vi inte kan tillåta den nuvarande situationen där många ankomst- och avgångstider går till spillo, eller inte utnyttjas på rätt sätt och dessutom, låt oss säga det klart och tydligt, finns det en svart marknad för dessa tider. Vi kommer att lägga fram ett förslag om att tilldelningen av ankomst- och avgångstider skall bli en administrativ rättighet av beviljande slag. Vi skall försöka uppnå en mer flexibel tilldelning utan att för del skull skada bolagen.
Vad Island beträffar, mina damer och herrar, vill jag säga att det är en integrerad del av det europeiska ekonomiska området och därför påverkas av all lagstiftning.
Jag har sparat två frågor till sist, inte för att de är mindre viktiga utan för att jag vill ägna lite mer tid åt dem. Miljön är en kärnfråga i utvecklingen av luftfarten och naturligtvis ökar effektiviteten i bränsleförbrukningen per passagerare för var dag, även om det stämmer att luftfartens ökning är större än den effektivitet som uppnås. Därför måste vi försöka modernisera flygplanen. Bullerfrågan är också ett allvarligt problem.
Slutligen vill jag klargöra att det vi är mest angelägna om, även om jag har sparat det till sist, är säkerheten. Det är det främsta och viktigaste målet och det måste alla initiativ anpassas till på området luftfart, open sky, trafikledning, regleringen av flygtrafiken, allting måste först och främst underordnas den grundläggande målsättningen med säkerhet. Kommissionen intar ingen principiell ståndpunkt beträffande om lufttransportverksamheten skall privatiseras eller ej. Vi anser att det innan man kommer dithän finns vissa associerade tjänster som skulle kunna privatiseras, till exempel på det meteorologiska området, där det finns utrymme för en större flexibilitet.

Talmannen
Tack, fru kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Utnämning av högre tjänstemän inom kommissionen
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är den muntliga frågan (B5-0218/2000) från Pomés Ruiz, för Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater (PPE-DE) om utnämningen av högre tjänstemän inom kommissionen.
Jag erinrar om att omröstningen i frågan kommer att äga rum den 17 maj 2000.

Pomés Ruiz
Herr talman! Policyn för utnämningar i kommissionen är utan tvekan en hörnsten i verket av den reform som ordförande Prodi har utlovat. En hörnsten eftersom parlamentet delar strävan hos Kinnock, vice ordförande och ansvarig för reformen, mot att utnämningar skall ske, inte utifrån nationella kvoter, men utifrån förtjänst. Därför vill jag för ögonblicket säga, nu innan parlamentet har tagit ställning till den administrativa reformen - som vi följer med stort intresse och i parlamentet önskar vi alla att reformen den här gången skall segra - att det på den här nivån är befogat att se hur kommissionen förverkligar denna önskan, dessa projekt med reformer av policyn för utnämningar. Jag anser dessutom att insynen är bra, inte endast för den nödvändiga kontroll som parlamentet måste utöva, utan den är bra i sig. Låt oss tänka att policyn för utnämningar skapar motivation och brist på sådan, att den främjar vissa tjänstemän på bekostnad av andra och det som denna policy kan ge exempel på, i syfte att lösa det största problem man stöter på i gemenskapens struktur - jag blev glad över att Prodi höll med om den diagnosen, och även Kinnock - är tjänstemännens bristande motivation. Därför är det viktigt att vi försöker se till att de goda intentionerna åtföljs av en god praktisk tillämpning.
Vi är alla överens om att de nationella kvoterna skall upphävas, att utnämningarna skall ske utifrån förtjänst, men detta rättfärdigar inte den regionala obalansen. För närvarande, enligt de uppgifter vi har och som jag värdesätter för jag anser att processen med insyn är mycket värdefull, är de flesta av dem som innehar de högsta befattningarna i kategorierna A1 och A2 av samma nationalitet som kommissionären själv, långt fler än till exempel de tyska höga befattningarna. Där råder en tydlig brist på jämvikt. Det kan inte rättfärdigas genom förtjänst att det, för att nämna ett exempel, finns 22 spanjorer i kategorierna A1 eller A2 och 16 belgare.
Det är viktigt att förtjänster, i ett förfarande som måste vara genomblickbart, är lätta att förklara och begripliga. Förtjänster rättfärdigar inte en global obalans eller en obalans av annat slag, där det i vissa fall råder en tydlig övervikt av tjänstemän med en viss nationalitet.
Det är också viktigt med resultat i strävan efter en balans mellan könen. Ingen skall komma och påstå, inte jag heller, att det faktum att det finns så få kvinnor i kategorierna A1 och A2 beror på att hänsyn tas till förtjänst. Tvärtom, vi är omgivna av kvinnor som är värda mycket mer än vi, min egen hustru är ett närliggande exempel. Jag får lov att säga till mina vänner att bakom en stor kvinna står en stor man, för alla säger att min hustru är mer värd än jag. Och jag tackar den socialistiska talesmannen som känner min hustru och håller med mig. Det är viktigt att vi uppfyller löftet att fördubbla utnämningen av kvinnor. Vi skall på nära håll följa utnämningsförfarandet som måste vara öppet och ske med beslutsamhet.
Det är med glädje vi konstaterar de nya utnämningar som har skett i kommissionen, av generalsekreteraren närmare bestämt. Många ansåg att en ny policy ibland kräver nya ansikten och i det avseendet bör nog bytet av generalsekreterare stödjas. Det är åtminstone min uppfattning.
Jag vill avsluta med att säga att jag litar på att ni, när ni kommer i juli för att motivera de förändringar ni skall införa i utnämningsförfarandet på grundval av förtjänst, kommer att vinna medhåll och stöd från alla grupper i parlamentet.

Kinnock
. (EN) Herr talman! Låt mig börja med att tacka ledamoten för hans fråga. Jag håller i stort sett med honom rörande de åsikter han argumenterade för på ett övertygande sätt.
Det är faktiskt bara på en punkt jag har en avvikande åsikt. Han kan ha rätt att bakom varje framgångsrik kvinna finns en framgångsrik man - det råder en diskussion om detta. Något jag vet är sant är att bakom varje framgångsrik man finns en mycket, mycket överraskad svärmor.
Ledamoten är mycket tydlig rörande det faktum att ansvaret för sysselsättningspolitiken och sysselsättningsmönstren i kommissionen, som en separat institution, ligger hos kommissionen själv. För att kunna ge användbar information till denna kammare och till den bredare allmänheten, är jag emellertid glad att kunna svara på ledamotens två frågor.
För att kunna ge ett fullständigt och ingående svar på hans första fråga, samtidigt som vi sparar litet av kammarens tid, har jag till ledamoten skickat en förteckning över antalet utnämningar av högre tjänstemän inom kommissionen sedan dessa tillträdde sina poster, som också innehåller alla berörda tjänstemäns namn, nationalitet och tidigare poster. För att heltäckande information anges också det totala antalet högre tjänstemän av respektive nationalitet i kommissionen och av det totala antalet av all personal inom kategori A uppdelat på nationalitet inom kommissionen. För information har en kopia av denna förteckning också överlämnats till detta parlaments generalsekretariat, och den kommer naturligtvis att finnas tillgänglig rent allmänt för ledamöterna.
Jag kommer därför i detta muntliga svar att sammanfatta situationen rörande utnämningar av högre tjänstemän till och med torsdagen den 27 april. Sedan den nuvarande kommissionen tillträdde, har det skett sex utnämningar, inklusive befordringar till kategori A1. Det handlar om tre tyska tjänstemän, två italienska och en irländsk. Det har skett fjorton andra omplaceringar på generaldirektörs- eller vice generaldirektörsnivå, som inte innebar lönegradsuppflyttningar, även om förändringarna i fyra fall, rörande spanska, franska, tyska och brittiska tjänstemän innebar en ansvarsbefordran till fullständiga generaldirektörstjänster.
Under samma period har det skett 19 utnämningar som innebar befordran till kategori A2. Det handlade om tjänstemän av följande nationaliteter: Fem brittiska, fyra italienska, tre belgiska, två tyska, en nederländsk, en fransk, en spansk och en österrikisk. Det har också skett elva omplaceringar på direktörsnivå som inte innebar befordran till högre kategori. Dessutom har det skett två externa utnämningar under denna period. En av en tysk tjänsteman på generaldirektörsnivå och en av en österrikisk tjänsteman på direktörsnivå.
Sammanfattningsvis har det alltså skett totalt 25 utnämningar av högre tjänstemän sedan denna kommission tillträdde. Sex av tjänstemännen är italienska, fem är tyska, fem är brittiska, tre belgiska, två irländska, en nederländsk, en fransk, en österrikisk och en spansk. Dessa siffror gäller alltså fram till den 27 april 2000.
Som kammaren känner till är det nödvändigt i en internationell och multinationell institution som kommissionen, som ledamoten sade, att fördelningen av jobb i stort sett återspeglar mångfalden hos den union vi tjänar och tar tillvara kunskaperna på ett effektivt sätt. Dessa balans- och kvalitetsprinciper är tydligt fastställda i tjänsteföreskrifterna och kommissionen har för avsikt att tillämpa dem fullt ut på alla nivåer. Precis som inom alla stora organisationer sker det ständiga förändringar bland kommissionens personal då folk flyttar, pensioneras, rekryteras eller befordras. Som ett resultat av detta kan en ögonblicksbild av personalsammansättningen vid vilken tidpunkt som helst inte ge, och kan inte heller ge, en fullständig bild av läget.
För att bedömas på ett korrekt sätt måste balansen ständigt utvärderas och upprätthållas i det medellångsiktiga perspektivet, och kommissionen arbetar också aktivt för att se till att detta sker.
Som svar på ledamotens andra fråga som rör de bestämmelser och kriterier som tillämpas vid utnämning av högre tjänstemän, vill jag göra kammaren uppmärksam på de beslut i frågan som kommissionen antog och offentliggjorde i september och december förra året. Dessa beslut utgör specifika rättsliga bestämmelser för institutionen snarare än en allmän uppförandekod. Kopior av dessa bestämmelser har skickats till ledamoten och de finns tillgängliga på Internet.
Mot bakgrund av detta kanske följande information kan vara till nytta för kammaren: Den ledande principen hos det system som kommissionen använder är att utnämningar till alla högre poster bestäms genom kandidaternas meriter, inklusive ledarskapsförmåga och andra relevanta egenskaper. För att kunna ta nödvändig hänsyn till den geografiska balans som jag hänvisade till tidigare, och för att kunna göra detta i överensstämmelse med den nödvändiga principen för utnämningar med hänsyn till meriter, tillämpas särskilda bestämmelser.
Kommissionen har förkastat idén med ett kvoteringssystem, eftersom det resulterar i en stelbenthet som motverkar sitt syfte, och även därför att det skulle strida tjänsteföreskrifterna. Kommissionen har emellertid antagit ett beslut för att säkerställa att alla medlemsstatsnationaliteter skall företrädas av minst en kvalificerad person på den högsta posten, dvs. generaldirektör eller motsvarande, och i överensstämmelse med detta har kommissionen på nytt betonat meriternas roll som en förutsättning för att erhålla de högsta tjänsterna. Syftet är att upprätthålla hög kvalitet hos chefstjänstemännen som leder kommissionens personal under dess arbete som omfattar politik- och fördragstillämpning och ledning, och att göra detta samtidigt som man säkerställer den breda geografiska balans som är avgörande för karaktären hos en institution som tjänar hela unionen.
Systemet för utnämning till de högsta posterna främjar dessa syften för ett upprätthållande av meriter och balans och jag kommer att sammanfatta dess funktion som en information till kammaren.
Kandidater till A1- och A2-tjänster intervjuas av en panel bestående av högre tjänstemän som sedan denna kommission tillträdde biträtts av en rådgivande extern sakkunnig person med lämplig erfarenhet när det gäller att göra ett urval bland chefstjänstemän. Denna panel gör en objektiv bedömning av de yrkes- och chefsmässiga kvaliteter och egenskaper som är relevanta för tjänsten och rekommenderar en slutlig lista med tänkbara kandidater. Dessa kandidater intervjuas sedan av den kommissionsledamot som närmast berörs av tjänsten och, när det gäller A1-tjänstemän, av den personalansvarige kommissionsledamoten, som för närvarande är jag själv. Den personalansvarige kommissionsledamoten föreslår sedan till kollegiet den kandidat som denne valt ut tillsammans med den kommissionsledamot som närmast berörs av tjänsten och kommissionens ordförande.
När det gäller utnämning av direktörer måste även den berörda generaldirektörens godkännande erhållas. Kommissionsledamöterna, panelen och kollegiet är under hela processen medvetna om sina åtaganden rörande kvalitet och balans och tillämpar därför konsekvent detta åtagande i kommissionens och unionens intresse. Jag kan bekräfta att alla utnämningar som gjorts av denna kommission har skett i enlighet med dessa bestämmelser som själva grundas på artikel 29 i tjänsteföreskrifterna, och detta kommer även att ske framöver.
Jag ber om ursäkt för den tid jag har tagit i anspråk, men jag vill naturligtvis ge kammaren heltäckande information.

Harbour
Herr talman! Jag välkomnar sannerligen den möjlighet som ges genom den fråga som lagts fram av min kollega Pomés Ruiz att kunna inleda debatten om det som kommer att bli många frågor i samband med kommissionär Kinnocks reformer. Jag vill tacka honom för det mycket omfattande och öppna svar han gav på denna fråga.
Vi har i dag helt riktigt koncentrerat oss på de absolut viktigaste utnämningarna i toppen på alla former av organisationer. Det är trots allt så, kommissionär Kinnock, att er reform kommer att styras från toppen och vi välkomnar starkt den bekräftelse ni gett om det sätt på vilket utnämningarna till de högsta posterna hanterats.
Vad jag skulle vilja göra för att utveckla Pomés Ruiz fråga, är att lägga fram en eller två övriga punkter till er i samband med vissa av de mer detaljerade aspekterna av vitboken och de organisationsförändringar ni har föreslagit. Det är tydligt att de mycket ambitiösa reformer som beskrivs i vitboken kommer att bli en krävande uppgift för de chefer ni utser. För att uppfylla era mål när det gäller att göra kommissionen till en världsledande internationell offentlig arbetsgivare, är det tydligt att utnämningarna och er grupps egenskaper kommer att vara avgörande.
I er vitbok säger ni att det finns ett faktiskt behov att förbättra färdigheterna när det rör ledarskap och skapa en gemensam ledarskapskultur inom kommissionen. Jag vill först och främst veta hur långt ni anser att denna ledarskapskultur har utvecklats av er nya ledargrupp, och hur långt denna börjat förmedlas genom kommissionens organisationsstruktur. De viktiga och välkomna nyheterna som vi fått i dag om utnämningen av en ny generalsekreterare, David O'Sullivan, väcker frågan om han redan deltar i arbetet och kommer att kunna påverka den utveckling som ni redan satt igång.
Den andra punkten jag vill ta upp handlar om vad ni i er vitbok skriver om - och jag håller fullständigt med - de faktiska utmaningarna för alla tjänsteorganisationer som decentraliserar och delegerar ansvar till rapporterande chefer och ger dessa rätten att fatta beslut och ha nödvändig budgetkontroll.
Jag skulle vilja ha er försäkran om att den nya gruppen har dessa färdigheter och även, och detta är särskilt viktigt, har för avsikt att utveckla grupparbetet inom kommissionen. Detta kommer att bli allt viktigare i takt med att vi får lösningar som är mer inriktade på informationsteknik, ett mer övergripande grupparbete av den typ som jag vet börjar användas inom IT-täta sektorer. Kan vi få er försäkran om att er chefsgrupp kommer att vara öppen för detta och att den kommer att titta på dessa nya lösningar?
I er vitbok, slutligen, noterar ni helt korrekt att man måste vidta åtgärder när cheferna inte presterar det som förväntas av dem. Det skulle inte vara överraskande, med tanke på förändringarna, om det fanns personer som inte tyckte om detta. Kan ni bekräfta att man inkluderat provanställningsperioder, vilket angetts i er vitbok, i kontrakten för de nya utnämningarna, hur långa dessa perioder är och att även en systematisk prestationsbedömning har inkluderats i nämnda kontrakt?

Van den Berg
Herr talman! Tack till kommissionären för hans svar. Det är tydligt att här har Europaparlamentet begärt hos kommissionen och även stött tanken på ett roterande system för de höga funktionerna. Vi har också bett att man skall förebygga att höga funktioner får en nationell märkning. Vi vill att utnämningen sker på grund av meriter, av kvalitet och den socialdemokratiska gruppen är mycket positiv till kommissionens reaktioner hittills på det som parlamentet begärt, vad den gjort hittills. Samtidigt har vi också konstaterat, och jag måste säga det med anledning av flera av de frågor som ställts och som börjar röra till det hela, att kommissionen är ansvarig för sina utnämningar och att parlamentet inte har för avsikt att inta dess plats. Absolut inte vid eventuella utnämningar för i så fall rör vi ihop allting igen och vissa av frågorna tycke jag gick litet i den riktningen. Nu skulle jag vilja gå vidare till själva anledningen till den här diskussionen. Om det var för att få fram de här siffrorna så tror jag att vi redan hade dem. Om det var något annat på gång så har vi tydligen hört det ryktesvägen. De senaste veckorna gick det nämligen rykten om att vissa saker inte var bra, att vissa utnämningar eller vissa personer inte förts vidare, att några inte var OK, det hör vi nu ingenting om. Nu handlar det bara om några mycket oskyldiga frågor. Om det handlar om den inre reformen som helhet så skulle man kunna säga: bra, vi har vitboken, vi har kommit överens om förfaranden. Det här är otroligt spännande, alltså en otroligt omfattande förändring som vi vill driva igenom och nu är det kommissionens tur att göra ett drag. Vi har exakta data. Kommissionen måste lägga fram förslag på de punkterna. Brister det något i snabbheten, är det något fel med kommissionen? För ungefär, låt mig se, sju månader sedan tror jag, gav vi här med överväldigande majoritet vårt stöd till kommissionen, vi utnämnde den och nu kommer plötsligt de här frågorna. Måste det ses som en attack på kommissionen? Duger kommissionen plötsligt inte längre eller är det här en omvänd stödbetygelse från Europeiska folkpartiet i form av de här frågorna till kommissionen? En kort stund lät det så men sedan försvann det. Vi är verkligen förvirrade av våra kolleger från Europeiska folkpartiets grupp eftersom vi är fullständigt ense om kärnpunkterna. Tydligt rotationssystem. De statistiska uppgifter som vi fått på den punkten ger ingen anledning att tro att något är fel. Jag har inte heller hört att man i samordningen tycker att något är fel, tvärtom. Det hindrar naturligtvis inte att, om man säger att man vill bli av med kvoteringen, var och en av oss som sitter här också gärna vill ha litet geografisk balans i det hela. Även kommissionen har erkänt det utan att gå in på enskilda personer, enskilda funktioner, nationella tillhörigheter. I så fall är vi på nytt långt hemifrån, i så fall skjuter vi meriterna åt sidan och då tvingar vi på nytt fram den nationsmärkning som väl får oss alla att hämta andan en stund. I dag gör jag det som nederländare också. Ändå tycker jag inte att vi skall röra oss på den nivån utan på ett bredare plan. Därför tänker jag igen: det är väl ändå en tydlig linje.
Jag vill säga en sak till som inte tillhör dagordningen, men jag vill ändå ta upp det. Det har sagts: måste en person som innehaft en hög funktion på nytt till ett jobb i den offentliga sektorn? Det var en fråga som gick runt i början och som nu naturligtvis försvunnit och som nu spelats ut ordentligt i pressen. Är det verkligen bra? Vi anser att vi verkligen behöver nya normer. Det har vi begärt av kommissionen. Kommissionen har sagt: vi vill lägga fram dessa nya normer. Vad man inte kan göra är att döma enskilda personer som ännu inte är bundna till dessa normer. Då sysslar men enligt mig med att skada kommissionen, och då skadar man mer sig själv än kommissionen och det hjälper oss inte. Vi stöder alltså reformerna av hjärtat, vi hoppas av hjärtat att tidsplaneringen kan hållas. Det är roligt, nu när kommissionär Kinnock ändå är här, att ännu en gång höra om han också tror att han med sin stab och sin personal håller rätt hastighet. Det är en jättelik uppgift. Det är vår uppgift att mycket kritiskt vägleda varandra, men också se till att det här blir av, men vi kan inte se hur dessa frågor, som inte på något sätt visar vad som kan vara fel, bidrar till den här debatten om det inte ursprungligen skulle vara fråga om andra avsikter gentemot kommissionen. Jag antar att man kanske kan tolka folkpartiets saltomortal på det sättet att det egentligen var avsett som ett stödbetygelse.

Sterckx
Herr talman, herr kommissionär! Det skulle naturligtvis vara svårt om parlamentet skulle föra Europeiska kommissionens personalpolitik. Jag tror att vi i så fall skulle befinna oss långt bort från den effektivitet som behövs i kommissionen. När ni i januari lade fram era förslag, och när vi hade undersökt dem noga, så stod det klart att kommissionens utnämningspolitik, och det sade vi också, är kommissionens egen uppgift och att vi inte behöver blanda oss i den om det inte finns tydliga orsaker eller skäl till det. Vi fortsätter att stödja det som ni då angav som riktlinjer för utnämningspolitiken. I första hand måste utnämningar grunda sig på kandidatens förtjänster. Så stod det i ert dokument och det måste stå kvar, tycker jag. Det är klart att vi fortsätter att stödja det. Lämpligheten att leda en avdelning är något av det viktigaste, och jag hörde nyss i ert svar, att ni återigen underströk och klargjorde vilka förfaranden som måste följas vid utnämningen av högre tjänstemän.
Att det i det sammanhanget måste tas viss hänsyn till en geografisk balans, och det handlade frågan egentligen om, det har ni också redan tagit med i er handlingsplan. Även det tycker jag är logiskt, men det vore dock inte bra om vi baserade oss för mycket på det och såg för strängt på det. Om man gör det, om man alltså gör en alldeles för noggrann avvägning, så tror jag att personalpolitiken på sikt blir omöjlig och att man kan hamna väldigt långt bort från den effektivitet som behövs för den här sortens saker. Jag tycker alltså, å min partigrupps vägnar, att den här frågan var litet onödig. Man kan börja föra en hel diskussion om de beslut som ni fattat i dag när det gäller nationaliteten hos de personer som flyttats, som utnämnts eller som avgått. Den diskussionen skulle inte leda någon vart. Den frågan som man måste ställa är: är det här bra för kommissionens funktion eller inte och har de förfaranden som kommissionens fastställt följts? Det är den frågan som måste ställas. Om det nu rör sig om en nederländare eller någon annan är egentligen av liten betydelse i sammanhanget. Det jag däremot tycker är bra, herr kommissionär, är att ni, i den information ni ger, visar upp en öppen politik. Jag tycker också att det är bra att det av informationen framgår att det finns stora ojämnheter. Det vill jag dock konstatera, jag tycker det är viktig information som vi fått och jag skulle alltså avslutningsvis vilja säga: låt oss inte hindra kommissionens reformprocess. Låt oss i stället stödja den och inte, särskilt när det gäller personalpolitiken som är en av de svåraste punkterna, göra det ännu svårare med frågor som egentligen inte gör någon nytta.

Hautala
Herr talman! I september godkände kommissionen en mängd mycket goda principer för sin personalpolitik och speciellt för utnämningen av höga tjänstemän, men låt oss nu granska dagens utnämningar i skenet av dessa vackra principer. Jag har lust att fråga om panelen verkligen intervjuade kandidaterna till chefsposten för enheten för framtidsforskning. Jag misstänker att någon sådan utförlig intervju inte gjordes i samband med tillsättningen av denna tjänst, där det gick mycket bra för herr Levi. Jag vill också påpeka att i själva verket alla organ borde godkänna dylika regler för utnämning av höga tjänstemän och för en gångs skull kan jag säga att också Europaparlamentet har godkänt goda principer för utnämningen av höga tjänstemän, vilket alltså måste ske mycket öppet.
En notering om geografisk representation: Det är alldeles rätt att man går ifrån de nationella kvoterna, men detta får inte innebära att det uppstår ett smygkriterium som i själva verket gynnar företrädare från stora medlemsländer och språkområden på höga befattningar. Detta måste man vara medveten om.
Slutligen angående jämställdheten: Kommissionär Kinnock räknade troget upp alla höga utnämningar och befordringar som den nya kommissionen åstadkommit, men ärade kommissionär, ni talade inte om hur många kvinnor som utnämndes eller befordrades till dessa höga tjänster. Jag ber att ni granskar er lista genom dylika "genusglasögon" och tala om det för oss, för kommissionen måste verkligen ställa jämställdhetsmålet mycket högre än vad den har gjort.

Dell'Alba
Herr vice ordförande Kinnock! Denna kammare är en underlig miljö. PPE-gruppens muntliga fråga borde vara en av de viktigaste frågorna under denna session - man begärde för övrigt att den skulle behandlas i april, med stor glöd - men nu vet jag inte var PPE-gruppen håller hus, under alla omständigheter syns de inte till i kammaren. Jag vet inte om de beslut som fattades i morse på något sätt har släckt den gruppens kunskapstörst, men jag tycker att kammaren verkar ovanligt ödslig för en fråga som är så viktig.
Jag var positiv till att ställa den här frågan. Jag ställer mig frågan sedan länge, herr vice ordförande; redan i september ställde jag mig frågan: hur är det möjligt att dessa kriterier - så objektiva, så perfekta, som alla kan skriva under på: kompetensen, förtjänsten osv. enbart uppfylls, kan man tänka sig, av tjänstemän som lever i eller som kommer från vissa ö-länder, medan i stället tjänstemän som kommer från andra länder, länder som ser en aning snedare ut, som en stövel, om man säger så, inte besitter just dessa egenskaper? Låt oss gå bortom siffrorna och se på funktionerna. A1 är ett mycket vagt begrepp: man kan vara A1 och utföra viktiga funktioner, som generaldirektör för utveckling, press eller andra generaldirektorat, eller vara assistent. Hur kan det komma sig - och detta är en fråga som jag fortsätter att ställa mig - att dessa bedömningskriterier, kan man tänka sig, enbart blev till nytta för vissa nationaliteter? Detta är vad som framkommer av en noggrann läsning, om man inte bara ser till siffrorna.
Detta är en fråga som jag fortsätter att ställa mig, liksom jag undrar, herr vice ordförande förutom frågan som avser de interna utnämningarna inom kommissionen, hur det kan komma sig att andra tjänstemän som utsetts inom kommissionen - funktionärer, eller kanske snarare kanslichefer - plötsligt får vingar och från någon europeisk flygplats, från London snarare än från Malpensa, ger sig iväg in i den privata sfären. Även detta är ett problem som inte ingår i vår muntliga fråga, men som jag tycker vore förtjänt av att diskuteras i ett annat sammanhang. Personligen anser jag detta vara mycket viktigt.
Slutligen anser jag att kommissionen begår ett misstag när den ger alltför mycket makt åt tjänstemännen själva när det gäller att välja personal: den borde förbehålla sig rätten att fatta politiska beslut och inte delegera den till tjänstemännen.

Morgan
Herr talman! För det första har Dell'Alba sannerligen rätt i första delen av sin fråga. Tonen kring frågan när den ställdes verkar mycket annorlunda än den ton vi nu hör i kammaren.
Vi måste först och främst säga att reformerna enligt vitboken håller på att genomföras. Det sker långsamt, men Rom byggdes inte på en dag och vi måste komma ihåg det.
Vi känner alla till att det finns en tidtabell - en som vi alla kommit överens om och som måste hållas. Vad jag skulle vilja ta upp, innan jag tittar på innehållet, är frågan bakom denna fråga - vi behöver verkligen ta en titt på denna i detta sammanhang. Det slår mig - och jag är inte riktigt lika subtil som van den Berg - att tonen kring denna fråga verkar vara jämförbar med den kring Staunerbetänkandet, det ursprungliga Staunerbetänkandet som helt och hållet förkastades av budgetkontrollutskottet - samma ton som fanns kring motiveringen som förkastades av hela parlamentet.
Vi vill alla se reformerna genomföras, men det kommer att ta tid. Det har bara gått sju månader sedan den nya kommissionen tillträdde. Den godkändes med kraftig majoritet av Europaparlamentet. Frågan vi egentligen måste ställa här skall inte riktas till kommissionen, utan till PPE-gruppen, vad gäller motivationen bakom frågan. Det slår mig att den verkar vara tydligt politiskt motiverad, och att man försöker undergräva det reformarbete som utförts och försöker skjuta ned denna nya fågel innan den lyft från marken. Detta beror på att det finns personer inom PPE-gruppen, och jag inkluderar inte Pomés Ruiz här, som försöker förstöra kommissionens taktik, förstöra kommissionens reformer och förstöra hela EU. Och PPE-gruppen utnyttjas av dessa personer inom gruppen.
Jag anser att denna kommission är mycket öppen när det gäller att ta till sig en viss del - jag hoppas allt - av parlamentets oro och kritik, därför att vi kommer även med kritik. Men detta har sin tid och den kommer när vi tittar på Pomés Ruiz svar på vitboken. PSE-gruppen vill delta i en konstruktiv debatt, eftersom vi är intresserade av reformens resultat och inte av att vinna kortsiktiga politiska segrar som endast är till skada för Europeiska unionen.
Låt mig mycket kortfattat ta upp frågornas väsentligaste innehåll: Under utfrågningen av kommissionen uppmanade Europaparlamentet att det skulle ske en rotation inom A1- och A2-tjänster och att man skulle stoppa den nationella öronmärkningen till högre tjänster. Kommissionen har vidtagit positiva åtgärder sedan den tillträdde och ser numera till att utnämningarna sker på grundval av meriter. Inom en multinationell institution måste vi naturligtvis vara lyhörda för nationella överväganden, men dessa måste betraktas i ett medel- och långsiktigt perspektiv. Precis som kommissionären sade kan man inte ta en ögonblicksbild mitt under pågående process. Vi bör vara mer intresserade av att övervaka systemen än av att övervaka enskilda individer. Europaparlamentets roll är att se till att kommissionen sköter sig. Vi vill se utnämningar som sker på grundval av meriter, men detta innebär inte att man skall blanda i sig och ifrågasätta varje enskild utnämning till en högre post.
Låt mig kortfattat ta upp en sak rörande förbättring av aspekten för lika möjligheter i samband med kommissionens reformförslag. Hautalas fråga var mycket välformulerad och vi vill också ha ett svar på denna. För närvarande anser vi inte att förslagen är tillräckligt långtgående när det gäller lika möjligheter för män och kvinnor.
Rörande delarna 3 och 4 av denna muntliga fråga har jag förstått att man under talmanskonferensen den 6 april kom överens om att dessa två frågor skulle tas bort. När nu detta har skett skulle jag vilja be er, herr talman, att undersöka varför tjänstemännen ändå inte tagit bort dessa delar i dag. Detta är ett allvarligt problem. Sanningen är att kommissionens reformer håller på att genomföras. Kommissionär Prodi har gjort vissa uttalanden i dag i egenskap av chef för organisationen. Det mesta handlar återigen om rörlighet, men jag skulle vilja fråga kommissionären varför den nya tjänstens roll, dvs. direktör för det ekonomiska och politiska rådet, inte tillkännagavs. Vi hade velat se ett tillkännagivande vad gäller denna tjänst.
Jag vill till sist uppmana PPE-gruppen att inte ställa så politiskt motiverade och icke-konstruktiva frågor som vi har här. Jag är övertygad om att Pomés Ruiz inte kommer att ha denna inställning när han diskuterar vitboken, men det skulle vara bra om ni inte lät er grupp utnyttjas av en minoritet.

Talmannen
Tack så mycket, fru Morgan. Jag beklagar att jag inte kan ge er information angående den fråga ni har ställt till ordförandeskapet, men jag kommer hur som helst att ta upp den, så att den blir besvarad på lämpligt sätt.

Dybkjær
Herr talman! Jag vill också tacka kommissionären för svaret och i likhet med andra kvinnor efterlysa siffrorna för fördelningen mellan män och kvinnor. Eftersom kommissionen den 27 april grävde djupt ned i detaljerna, kan vi kanske få information om hur många män och kvinnor det finns på A-tjänster, inte under ett, utan fördelad på A1, A2, A3, osv., därför det är denna fördelning som är den intressantaste. Det visar sig ju oftast att det inte finns några kvinnor på topposterna. Och i anknytning till detta kanske vi kunde få information om hur panelen - som skall vara en objektiv panel - är sammansatt enligt kön. Vem skall slutligen bedöma den nämnda shortlisting som utarbetas? Det är oftast uteslutande män som får göra den sista bedömningen.

Kinnock
. (EN) Herr talman! Låt mig tacka ledamöterna från alla delar av kammaren för de konstruktiva bidragen under denna debatt. Kanske riskerar jag en viss ytlighet, på grund av tiden, genom att försöka besvara de specifika frågor som ställts.
Framför allt Harbours frågor - som vanligt var de insiktsfulla och konstruktiva - handlade om hur långt vi ansåg att utvecklingen av ledarskapet och kulturen hade nått. Jag vill bara ta upp en eller två punkter som visar att framsteg har skett. Jag hävdar inte att det varit perfekt och denna lista är inte uttömmande.
När det gäller fortbildning, som Harbour vet är grundläggande för den typ av förändringar som vi vill uppnå, inleds det omfattande fortbildningsprogrammet för alla chefer inom kommissionen denna månad och avsikten är att det skall vara i två år. För det andra har vi redan inlett förfarandet med att samla in målbeskrivningar från alla generaldirektörer. De flesta har lämnat in den. Vi har också förfarandet när det gäller arbetsuppgiftsutvärderingar som vi kommer att genomföra genom en rad försöksprogram som i första omgången kommer att beröra ca 25 procent av generaldirektörerna och sedan har vi sammanställningen av arbetsbeskrivningar som kommer att genomföras under perioden fram till slutet av juli i år.
Förfarandet för utvärdering av personalen, och detta omfattar naturligtvis chefer på alla nivåer, håller på att förfinas och skall införas framöver. Precis som Harbour sade är generalsekreterarens roll och verksamhet avgörande vid alla dessa aktiviteter och även vid många andra. Jag anser att O'Sullivan är mycket starkt engagerad i den linje som anges i vitboken och kommer att bli en betydande efterträdare till hans oerhört begåvade och engagerade företrädare, Carlo Trojan, som kommer att börja på en ny tjänst vid slutet av månaden.
Vad gäller bemyndigande av chefer, är det bästa exemplet vi kan ge det att vi från den 1 maj installerade den nya interna revisionstjänsten, den centrala finansiella tjänsten och vi kommer snart att hålla revisionskommitténs första sammanträde. Detta är de första viktiga stegen i decentraliseringen av finanskontrollen, som naturligtvis är avgörande för bemyndigandet av chefer på alla nivåer inom en institution som hanterar pengar. Harbour känner till min ståndpunkt att som en konsekvens av denna viktiga och avsevärda förändring, som utsätts för ständig granskning, kommer vi att få en genljudande kulturförändring rörande ledarskap i allmänhet och institutionens funktionssätt.
Han har, till sist, rätt när han säger att gruppledarskap, grupparbete och skapande av grupper är avgörande för en effektiv tillämpning av moderna ledarskapsfärdigheter. Vi tar till oss detta genom kombinationen av strukturella förändringar och kompletterande fortbildning och utvärdering, och utnämningssystemet. Det är också tydligt att användningen av provanställning i anställningskontrakt för chefer kommer att bli ett starkt komplement på den väg vi vill gå. Men om man vill göra detta på ett heltäckande sätt kommer detta att kräva ändringar i tjänsteföreskrifterna, och jag ser fram emot ett samarbete med parlamentet och rådet när det gäller att genomföra de ändringar i gemenskapslagstiftningen som är nödvändiga för att underlätta denna utveckling.
Parlamentsledamot van den Berg hade rätt, och var dessutom vänlig och storsint, när han återigen hävdade att kommissionen måste få ta ansvar för sina utnämningar och sin personalpolitik. Jag antar att han kommer att följa upp sin fråga när det gäller varför denna fråga ställdes. Jag kan bara säga att jag välkomnar möjligheten att få ge heltäckande information.
Jag har påmints om att åtskilliga ledamöter av denna kammare, på ett riktigt och kraftfullt sätt, under utfrågningarna tog upp frågan och ställde bestämda krav på borttagande av chefsposter, på ett fullständigt övergivande av formella eller informella kvoter och på rotation av tjänstemän som innehar A1- och A2-tjänster. Jag höll inte bara med om dessa principer vid den tidpunkten, tillsammans med mina kolleger i kommissionen, utan jag har aktivt försökt att genomföra dem sedan dess.
Om jag får ta upp punkten som handlar om nya standarder och externa tjänster - en punkt som också helt korrekt togs upp av Dell'Alba som har en fråga i samband med detta och som jag ser fram emot att få besvara - bör jag rikta kammarens uppmärksamhet på det faktum att samtidigt som jag tog upp ett specifikt fall, som handlade om min egen kabinettschefs, Andrew Cahn, avgång, framstod det som klart för mig att de nuvarande arrangemangen rörande bemyndigande av växlingen av permanenta och tillfälliga tjänstemän till extern anställning, inte är tillräckligt tydliga eller konsekventa. I praktiken innebar de åtgärder och den stränga granskning som jag begärde skulle tillämpas i Cahns fall, att hans fall behandlades mycket grundligt och fullständigt korrekt.
Jag bad därför generaldirektören ansvarig för personal och administration att utarbeta ett förslag till bestämmelser som skulle ta hänsyn till bästa metoder inom medlemsstaternas och andra internationella offentliga organs förvaltningar och bestämma förfaranden. Att ha dylika föreskrifter skulle helt klart vara det bästa sättet att säkerställa öppenhet, följdriktighet och praktiska riktlinjer som skulle ligga i alla parters intresse, i synnerhet eftersom, vilket medlemsstaterna påmint oss om under debatten, medlemsstaterna och institutionerna är villiga att främja mer utbyte mellan nationella och EU-förvaltningar och mellan den offentliga och den privata sektorn. När jag har för avsikt att lägga fram ett förslag till nya och förbättrade arrangemang, lägger jag naturligtvis fram det för mina kolleger i kommissionen och sedan redovisas det för denna kammare och andra institutioner för övervägande.
Låt mig ta tillfället i akt rörande Sterckx bidrag och betona den punkt jag tog upp tidigare, något som han förnuftigt nog inser, att ingen - med hänsyn till den breda geografiska balans som kommissionen måste beakta - bör försöka ta en ögonblicksbild av vilken profil kommissionens personal har och säga att denna representerar ett permanent tillstånd. En rörlig bild är den enda som visar det sanna tillståndet och kommissionen är fullständigt besluten att se till att det sker en prioritering av meriter och att man tar fullständigt och korrekt hänsyn till den geografiska balansen, som är nödvändig inom en multinationell tjänsteinstitution som kommissionen.
Vad gäller den sak Hautala tog upp vill jag helt enkelt säga att ingen av de utnämningar som meddelats i dag har bedömts av en panel och det finns ett mycket enkelt rättsligt skäl till detta. David O'Sullivan, t.ex., tillträder sin tjänst genom rotation i enlighet med tjänsteföreskrifterna, och på samma sätt i enlighet med tjänsteföreskrifterna är Ricardo Levi en tillfälligt anställd tjänsteman och flyttar med sin tjänst till sin nya anställning. I rättsliga, förfarande- och sysselsättningsmässiga termer krävs alltså inte en användning av ett panelsystem för befordrings- och utnämningssyften enligt den befintliga lagstiftningen i utnämningar av denna typ. Jag tror att detta också ger svar på den punkt som Morgan tog upp i samband med denna fråga.
Frågan om utnämningar av kvinnor togs också upp. Av de 25 utnämningar till mycket höga tjänster som gjorts av denna kommission sedan september, har fyra tjänster tillsatts med kvinnliga tjänstemän. Jag tycker detta är en låg siffra. Hautala och andra känner till mina ambitioner i detta avseende. Jag kan bara säga att eftersom detta nästan motsvarar 20 procent av det totala antalet utnämningar, håller vi på att uppfylla åtagandet för i år att se till att minst 20 procent fler kvinnor utnämns. Under resten av året kan jag med säkerhet säga att denna frekvens åtminstone behålls oförändrad. Jag vill naturligtvis att den skall öka, eftersom det finns ett stort antal mycket dugliga kvinnor, som Dybkjær påpekade för oss i kommissionen och vi vill att dessa kvaliteter tas till vara på ett lämpligt sätt.
Vad gäller Dell'Albas geografiska utflykter till öar och stövelformade länder, måste jag säga att jag ser fram emot att besvara ytterligare frågor från honom, och detta med stor noggrannhet. Det är värt att notera att ölandet, det större av dessa, under dessa månader efter den nya kommissionens tillträde inte erhållit några ytterligare utnämningar på A1-nivå genom befordran. Det stövelformade landet erhöll två sådana utnämningar - det stövelformade landet erhöll fyra A2-uppflyttningar under denna period och det stora ölandet erhöll fem, av vilka ingen, såvitt jag har förstått, kommer från Wales. Jag hoppas detta kan uppmuntra Dell'Alba en aning.
Morgan ställer oundvikligen frågan från Wales djupaste vildmarker: "Varför blev det inga walesare?" Fru Morgan! Det beror på, samtidigt som jag fullständigt tar hänsyn till den geografiska balansen, att detta i Wales skulle innebära att man skulle ha en nordwalesare och en sydwalesare, annars skulle jag skapa ännu mer missnöje i det land jag älskar högst. Men, fru Morgan, ni tog upp intrikata frågor om de frågor som ställts; de kommer utan tvekan att följas upp.
Jag vill säga till fru Dybkjær att i vår omfattande strävan att fullfölja vår strategi för lika möjligheter, kommer det att läggas fram bevis under loppet av de närmaste månaderna och åren, att vi kommer att uppmärksamma detta från och med det att tjänsterna utannonseras ända fram till de första utnämningarna och befordringarna, för att visa att vi tar seriösa initiativ för att säkra betydande ökningar av antalet kvinnor i alla åldrar och alla kategorier som anställs av kommissionen. Jag kan bara be ledamöterna att vänta till de fysiska bevisen finns tillgängliga. Men om de nuvarande kommissionsledamöternas engagemang och starka och aktiva hängivenhet är något att förlita sig på, kommer vi att nå framgång i alla avseenden.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum onsdagen den 17 maj 2000.

Rättsliga aspekter på den elektroniska handeln
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om andrabehandlingsrekommendation (A5-0106/2000)från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om rådets gemensamma ståndpunkt (14263/1/1999 - C5-0099/2000 - 1998/0325(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om vissa rättsliga aspekter på den elektroniska handeln på den inre marknaden (direktivet om elektronisk handel)

Palacio Vallelersundi
Herr talman! I den rekommendation som jag har förmånen att lägga fram som företrädare för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, föreslås att parlamentet godkänner den gemensamma ståndpunkten utan ändringsförslag. Jag kan tala om att olika politiska grupper har intagit samma ståndpunkt.
Herr talman, jag vill poängtera att parlamentet genom att i morgon anta rådets gemensamma ståndpunkt om den elektroniska handeln kommer att utöva ett ansvar med ett viktigt politiskt innehåll av stor institutionell betydelse. Genom att anta direktivet kommer parlamentet dessutom att ta ett avgörande steg för att öka de europeiska företagens konkurrenskraft i ekonomin online som kommer att bli en milstolpe för att konsumenterna såväl som företagen skall kunna agera på den inre marknaden med samma garantier och lika enkelt som de agerar på den inhemska marknaden.
Direktivet säkrar företagens och medborgarnas möjlighet att tillhandahålla och motta tjänster i informationssamhället i hela Europeiska unionen, som förvandlas till ett slags gränslöst område. De europeiska företagen kommer att få möjlighet att erbjuda varor, tjänster och information inom ramen för unionen samtidigt som de följer bestämmelserna i den medlemsstat som de är etablerade i och därför, normalt sett, utan att vara offer för 14 olika juridiska förordningar.
För att uppnå det resultat, medför direktivet en harmonisering på vissa områden, och då i synnerhet - för att nämna de viktigaste - fastställandet av operatörernas etableringsort, deras skyldigheter vad öppenheten beträffar, kraven på öppenhet i samband med kommersiella meddelanden, de krav som ställs på avslutandet och giltigheten för elektroniska kontrakt, det ansvar som åvilar leverantörerna av online-tjänster, lösning av tvister, som till exempel de nationella myndigheternas behörighet.
På andra områden stöds direktivet på redan befintliga instrument som är avsedda att underlätta harmoniseringen och det ömsesidiga erkännandet av respektive lands lagstiftning.
Direktivet, herr talman, omfattar - och det är viktigt - alla tjänster i informationssamhället, såväl företagen emellan som mellan företag och kund, som till exempel de tjänster som medger elektroniska åtgärder - köp av varor och tjänster via TV, försäljning online, till exempel -; tjänster som erbjuds gratis, till exempel sådana som finansieras av reklamintäkter eller genom sponsring, tidningar online, databaser online, finansiella tjänster online, professionella tjänster online - av advokater, läkare och andra yrkesgrupper -, fritidstjänster, som till exempel video on demand, direkt marknadsföring och alla tjänster med tillgång till nätet.
Direktivet är dessutom - som jag redan har sagt - ett utmärkt exempel på ett interinstitutionellt samarbete. Direktivet är resultatet av ett utmärkt lagarbete mellan parlamentet, kommissionen och rådet. Parlamentets ståndpunkt i första behandlingen, i synnerhet stödet till principen om ursprungsland, blev därför avgörande i rådet så att inte jämvikten i texten riskerades.
Generellt sett överensstämmer den gemensamma ståndpunkten med parlamentets linje och inga omfattande ändringar görs, bortsett från i något enstaka fall, i den bilaga där undantagen föreskrivs för den princip jag nämnde, och jämvikten upprätthålls även för bestämmelserna för konsumentskyddet och det ansvar som åvilar leverantörerna.
Jag vill som föredragande uttrycka min tacksamhet för medverkan av alla mina kolleger i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, och då i synnerhet från de ansvariga i de olika politiska grupperna - och jag uppskattar särskilt stödet från Berger och Harbour i min grupp - och på de övriga institutionerna.
Den gemensamma ståndpunkten bevarar därför jämvikten mellan de olika generella målsättningarna och de olika intressena, och därför har vi inte lagt fram några ändringsförslag. Det är uppenbart att inte texten är perfekt, men vi anser att det är en förnuftig och godtagbar text, och att den bör antas så skyndsamt som möjligt. Jag skall inte upprepa mig - men det stämmer - att tiden på Internet är mycket mer begränsad än den tiden har varit hittills.
Vi bör även vara medvetna om att detta direktiv är av prioritet för att garantera utvecklingen av den elektroniska handeln. Vi bör beakta globaliseringen av ekonomin och konkurrensen från de nordamerikanska företagen, den rättsliga ramen för den inre marknaden som, precis som på Internet, söker upprätta ett område utan inre gränser... Dessa är alla aktiva komponenter i samhället vad gäller konkurrenskraften hos de europeiska företagen.
Slutligen innebär utvecklingen av nya tekniker och nyheter på marknaden att det är viktigt att fastställa en rättslig ram för handelns utveckling, samtidigt som vissa lämpliga områden, precis som i direktivet, upplåtes för självreglering, för utvecklingen av särskilda uppförandekoder.
Direktivet kommer dessutom att ge viktig stimulans åt små och medelstora företag, så att de snarast ger sig in i den gränslösa handeln, något som de för närvarande inte gör på grund av det osäkra rättsliga läge som det innebär att ge sig i kast med det mångfald av bestämmelser som finns inom Europa.
Flera medlemsstater håller redan på att lagstifta på området och utan detta direktiv kan det leda till en verklig splittring av den inre marknaden.
Dessutom är detta direktiv, herr talman, en milstolpe som kommer att påverka alla gemenskapsinitiativ med effekt på den elektroniska handeln. Den rättsliga ram som upprättas i direktivet kommer att underlätta antagandet av andra gemenskapsinitiativ, som till exempel direktiv om copyright, marknadsföring på distans av finansiella tjänster eller det omstridda antagandet av Brysselkonventionen om domstolars behörighet, och det kommer utan tvekan att bidra till att förebygga risken för att dessa initiativ inte skall vara förenliga med principerna på den inre marknaden.
Parlamentet har för avsikt att på nära håll följa direktivets införlivande och tillämpning i de nationella lagstiftningarna, och därför har jag tagit mig friheten att införa två rekommendationer, två uppmaningar till kommissionen som jag hoppas kommer att godkännas i morgon, inte inom ramen för direktivet, utan inom ramen för lagstiftningsresolutionen; den ena om förfarandet för upptäckt och undanröjande av otillåtet innehåll, den andra om utarbetandet av uppförandekoder.
Slutligen, herr talman - och i och med detta avslutar jag - är det symboliskt att parlamentet antar detta direktiv inför firandet av 50-årsdagen av Robert Schumans uttalande, där han tillkännagav att Europa inte skulle skapas på en dag utan genom att man uppnådde konkreta landvinningar som i praktiken skapar en solidaritet mellan medborgarna och företagen. För 50 år sedan gällde det Europeiska kol- och stålgemenskapen; dagens landvinningar gäller, så som anges i detta direktiv, informationssamhället. Därför tror jag, herr talman, att parlamentet i morgon kan gratuleras, gratulationer som kan utsträckas till att omfatta gemenskapens övriga institutioner.

Lehne
Herr talman, mina damer och herrar! Först vill jag tacka föredraganden, som jag tror har gjort ett alldeles utmärkt arbete i en mycket svår fråga. E-handelsdirektivet är en särskilt svår fråga, framför allt därför att vi här har ett typiskt exempel på hur den tekniska utvecklingen och marknadsutvecklingen har sprungit ifrån lagstiftningen. Lagstiftningsförfaranden är särskilt komplicerade just på europeisk nivå, och marknadens utveckling är ju snabbare. Ytterligare ett problem som vi haft, när vi måste befatta oss med detta direktiv både i första och andra behandlingen, var insikten att harmoniseringen inom Europeiska unionen på många områden uppenbarligen hittills inte kommit tillräckligt långt, ty mycket som togs upp i diskussionen om förslaget till detta direktiv visade egentligen att det här har funnits stora brister och stora problem.
Som exempel vill jag bara anföra diskussionen om principen om ursprungsland eller den alternativa principen om bestämmelseland. I båda fallen, i båda alternativen rörde vi oss som lagstiftare litet grand som mellan Skylla och Charybdis, liksom den gamle Odysseus gjorde under antiken, helt enkelt därför att vi i båda fallen skapar orättvisor, i ena fallet för den som levererar tjänsten, i andra fallet för den som mottar tjänsten. Dessutom skapar vi därmed kanske också svårhanterliga problem i den efterföljande rättsliga behandlingen, om exempelvis en portugisisk domare plötsligt måste tillämpa tysk rätt, eller omvänt också vid enklare, mindre värdebemängda förhållanden kanske en spansk domare plötsligt måste tillämpa italiensk rätt, bara därför att konstellationerna helt enkelt kan bli sådana.
Därför vill jag inte bestrida att den nu föreliggande gemensamma ståndpunkten inte obetingat tillfredsställer mig på alla punkter. Det finns många punkter, där jag fortfarande är kritisk. Å andra sidan behöver vi för ögonblicket i den andra behandlingen inte något samråd och absolut inget förlikningsförfarande. Det handlar om att vi snabbt skall komma fram till ett beslut och att vi äntligen skall ställa rättsliga bestämmelser till förfogande för dem som tillämpar dem på marknaden, även om bestämmelserna, vilket föredraganden med all rätt har påpekat, kanske inte överallt är perfekta och på många punkter fortfarande uppvisar brister.
Därför förväntar jag mig också från kommissionen att den noga kontrollerar att detta direktiv genomförs och eventuellt redan under denna mandatperiod lägger fram konkreta förslag till ändringar av direktivet, om detta skulle visa sig nödvändigt. Jag tror också att vi då kanske kommer att ha hunnit längre när det gäller att harmonisera många rättsliga områden. Som exempel vill jag bara nämna den förestående harmoniseringen av civilrätten. Här har ju kommissionen redan fördelat uppgifterna. Rådet i Tammerfors begärde utlåtanden och beslutade om dessa, och även Europaparlamentet kommer i en snar framtid att på nytt ägna sig åt denna fråga, och jag tror att de beslut som tas under denna process sedan kanske kan tjäna som grundval för en vidare utveckling av detta e-handelsdirektiv.

Berger
Herr talman, herr kommissionär! Till att börja med också ett tack från mig och från min politiska grupp till föredraganden för detta betänkande och för den strategi hon föreslagit, nämligen att vi skall anta den gemensamma ståndpunkten i föreliggande skick. Denna strategi fann vi övertygande, så att även vi kan rekommendera kammaren att anta rådets gemensamma ståndpunkt om e-handelsdirektivet i oförändrat skick. Vi gör detta framför allt därför att vi tror att denna beståndsdel av den europeiska rättsliga ramen, som är så central för informationssamhället, måste genomföras snabbt. Att anta den i oförändrat skick, och även det vill jag här betona, var möjligt också därför att rådet - undantagsvis, frestas jag säga - tagit hänsyn till många av Europaparlamentets ändringsförslag från den första behandlingen. Men det betyder inte att vi inte skulle ha ett stort antal idéer till förbättringar och ytterligare önskemål - detta har också redan sagts.
Om vi är beredda att nu avstå från dessa önskemål så att detta direktiv skall kunna antas och genomföras snabbt, då förväntar vi oss, vid sidan av kommissionens motsvarande kontroll, också att alla medlemsstater, när de genomför detta direktiv, inte kommer att lösa de frågor som inte har blivit hundraprocentigt entydigt reglerade på bekostnad av de frågor som är viktiga för oss, i synnerhet konsumentskyddet. Jag tänker här framför allt på tolkningen av artikel 1.3, som ändå är mycket ambivalent formulerad. Jag vill uttrycka min förhoppning att denna artikel inte skall användas till att sabotera nationella föreskrifter till skydd för hälsan, exempelvis förbudet mot postorderförsäljning av vissa läkemedel.
Jag tror att vi med all rätt också kan förvänta oss att föreskrivna uppförandekoder, med vilka vi öppnar ett mycket stort område för självreglering för dem som är delaktiga i e-handel, utarbetas så snart som möjligt, med deltagande av konsumentskyddsorganisationer, och på ett sätt som i möjligaste mån är bindande och genomförbart. Jag tror att även de bestämmelser vi antagit om ansvar för operatörer kan betecknas som generösa. Jag kan bara hoppas att detta kommer att vara tillfyllest, och att vi efter tre år av praktiska erfarenheter inte blir tvungna att förbättra det.
Med antagandet av e-handelsdirektivet har vi nu visserligen tagit ett mycket, mycket viktigt steg, men vi saknar fortfarande ytterligare några centrala byggstenar för e-Europa, och föredraganden har redan påpekat att rådet är senfärdigt med den gemensamma ståndpunkten om finansiella tjänster för distansförsäljning, och om upphovsrätten i informationssamhället. Vi behöver också snabbare framsteg vid inrättandet av utomprocessuella skiljedomsförfaranden och bagatellförfaranden. Avslutningsvis hoppas jag att det direktiv som nu skall godkännas också utgör en bra grundval för att man globalt skall komma fram till lika bra lösningar.

Wallis
Herr talman! Antagandet av detta direktiv under andra behandlingen är kanske historisk. Inga ändringsförslag! Jag gratulerar varmt vår föredragande till hennes nyskapande strategi och vad jag hoppas kommer att bli hennes bidrag till ett uppnående av ett fortsatt samförstånd.
Jag tror inte att det varit lätt för någon av oss att som politiker undertrycka vår naturliga instinkt att antingen förbättra eller ändra någon annans text. Ändå var det ett noggrant övervägt beslut. Vi vet att förslaget inte är helt perfekt, men den allmänna återkopplingen både under en utfrågning i utskottet nyligen och från de som utövat lobbyverksamhet mot ledamöterna har varit: "Låt oss godkänna vad som kanske är ett inte helt perfekt direktiv med en granskning, i stället för inget alls". Det är helt klart att snabbhet är nödvändig i denna snabbrörliga nya värld.
Nu har vi fått en första vägkarta; en referenspunkt för europeiska företag som har verksamhet genom Internet; en vägkarta som tydligt har fastställt ursprungslandsprincipen, samtidigt som den skyddar konsumenternas intressen. Det är en bra balans. Detta borde verkligen öppna den inre marknaden för de många och ökande möjligheter som e-handeln kan ge företag av alla storlekar, men särskilt små och medelstora företag. Vi måste ständigt vara medvetna om att Internet inte är begränsat till Europa. Det är naturligtvis globalt. En stor del av konsumenternas transaktioner från Europa genom Internet riktas mot amerikanska sajter, och kan i framtiden mycket väl riktas mot asiatiska sajter. Europeiska företag måste hålla jämna steg och lösningen på detta är förtroende. Vi måste sträva efter ett upprättande av e-handelsföretag av högsta kvalitet i Europa. Företag som etableras eller som börjar använda detta sätt att göra affärer, måste noga analysera sin verksamhet, informationen och de tjänster de erbjuder kunderna om de skall överleva. Vi måste också se till att tillhandahålla en sammanhållen lagstiftning.
Förtroende är avgörande. Det finns många möjligheter, men hur ligger det till när det gäller hoten? Så sent som i helgen i London såg vi baksidorna av kommunikations- och informationsrevolutionen som skapats av Internet genom att olika personer i samhället upprättade kontakt med varandra och sedan gick ut på Londons gator med sitt våldsamma budskap. Detta kanske är extremt, men det kommer att finnas skrupelfria personer som kommer att utnyttja Internet i brottsligt syfte. En enda dålig nyhet kan förstöra förtroendet för e-handeln i åratal. E-handeln befinner sig i sin linda. I egenskap av lagstiftare måste vi vara försiktiga, inte nödvändigtvis interventionistiska men medvetna om konsekvenserna i takt med att mediet växer.
Vår föredragande har gett oss en oerhört god grund. ELDR-gruppen kommer att hålla fast vid hennes nyskapande "inga ändringsförslag"linje.

MacCormick
Herr talman! Det finns en praxis i kammaren att man skall tacka och komplimentera föredragandena och i bland måste jag erkänna att det kan gå litet väl långt. Men i detta fall vill jag säga att det inte skulle gå för långt om jag, på mina egna och min grupps vägnar, särskilt tackar och gratulerar föredraganden till hennes arbete. Låt mig också, som ny ledamot i kammaren och därför också i utskottet, tacka henne för det fantastiska jobb hon gör som ordförande i vårt utskott - för hennes artighet och vänlighet, men även för det bestämda sätt på vilket hon utför sitt uppdrag.
Jag har en viss förståelse för kommissionär Bolkesteins situation här i dag. Parlamentets debatter utmärks inte alltid av en skjutjärnsstämning, men jag är rädd att den i dag liknar en procession, eftersom vi alla står på oss och säger att vi är överens med varandra. Vi frågar oss själva om detta är ideologiernas död. Jag förmodar att vi kan ursäkta oss själva med tanken att vi debatterar mediet mer än budskapet. Vi behandlar skapandet av ett nytt medium som därför ger ett brådskande och akut behov av reglering och av gemensamma bestämmelser i stor skala. Det är därför - och jag tror att vi alla har rätt rörande detta - viktigt att vi kommer igång med detta och att vi inte riskerar onödiga förseningar när det gäller bestämmelsernas ikraftträdande.
Jag var i vilket fall mycket tacksam att min kollega, Ahern, som också är ledamot av utskottet, tog upp vissa viktiga punkter i kväll och jag vill återigen tacka föredraganden för den plan hon använt för att i ett tillägg till resolutionen införa punkterna om förmedlande tjänsteleverantörer och uppförandekoder. Detta är viktigt och jag hoppas att kommissionen tar till sig det.
Om man som jag kommer från en av de mycket perifera delarna av Europa, är det spännande att spekulera om möjligheten att dessa nya media kommer att hjälpa till med att korrigera den dragning mot centrum som verkar omöjlig att hindra och nedgången inom de perifera delarna i alla medlemsstater och samhällen. Under dessa omständigheter bör vi välkomna möjligheten att anta effektiva bestämmelser om e-handel. Vi måste också komma ihåg att det finns en annan form av utestängning än den geografiska, dvs. bristen på kunskaper om dessa tekniker. Vi har också en utmaning i att se till - även om det ligger utanför detta direktivs räckvidd - att vi inte utestänger folk genom okunnighet eller brist på tillgång till detta kommunikationsmediums möjligheter. Låt oss alltså se till att stödja direktivet, men inte glömma bort de övriga problemen.

Harbour
Herr talman! Låt mig instämma i det mycket varma välkomnandet av min kollega Palacio Vallelersundis förhållningssätt och berömma henne för den energi och envishet hon uppvisat när hon förespråkat detta direktiv och det förhållningssätt vi har anammat. Det visar också vilket förhållningssätt som detta utskott kommer att anamma i samband med all kommande lagstiftning.
Jag skulle kanske vilja sätta en viss särprägel på denna lagstiftning. Jag är en av de få ingenjörerna i parlamentet, i synnerhet i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden som domineras av advokater, och jag kan ibland se frågorna ur ett annat perspektiv. Jag tycker att denna lagstiftning i den tekniska världen kan liknas vid operativsystemet för hela den rättsliga ram vi håller på att anta för elektronisk handel i Europeiska unionen. Det är inom detta operativsystem som mycket annan viktig lagstiftning kommer att passas in, t.ex. rörande upphovsrätt och informationssamhället och telefonförsäljning av finansiella tjänster. Alla dessa områden passades in i detta direktivs övergripande ram.
I allt väsentligt är detta alltså den grundläggande principen. Jag tvekar att kalla det "Windows", eftersom detta framkallar ganska olyckliga konkurrensfrågor i dagsläget, men de av er som är dataprogramexperter vet vad jag menar när jag använder ordet "Linux". För er som inte är så tekniskt bevandrade, är Linux en konkurrent till Windows som ägs och uppdateras av användarna. I allt väsentligt är det vad vi har här. Vi har ett system som kommer att skötas av användarna, och det som jag vill betona här i kväll är att vi måste tänka framåt, eftersom vi är övertygade om att vi kommer att få igenom direktivet, och säga till kommissionen att vi måste ha en mycket omfattande och mycket snabb återkoppling från användarna rörande de problem och det resultat de erfar när de använder detta direktiv. Det är självklart att det är mycket lämpligt om kommissionen använder Internet för att genomföra detta.
Vi vill få reda på fall då medlemsstaterna har blockerat transaktioner. Vi vill få reda på var direktivet prövats i domstol. Vi vill få reda på var konsumenter har fått problem och inte anser att deras rättigheter beaktats. Vi vill få reda på de faktiska problem som uppstår vad gäller vissa av de specialfall som vi inte kunnat täcka denna gång, som spel - effekten på nationella lotterier - läkemedel och böcker. Jag föreslår att alla dessa områden omfattas av återkopplingen.
Den sista punkt som jag vill ta upp handlar om snabbhet. Palacio hänvisade i sin inledning till Internetår och förhållningssättets snabbhet. Vi utmanades av kommissionen och rådet att få igenom detta direktiv så snabbt som möjligt. Jag säger till båda institutionerna, och i synnerhet till företrädarna för rådet som är här, att vi har visat att vi klarat denna utmaning och att vi nu förväntar oss att regeringarna i medlemsstaterna agerar med samma snabbhet när det gäller att införliva denna lagstiftning. Vi uppmuntrar kommissionen och rådet att överlämna de återstående bitarna av denna lagstiftning till oss så snart som möjligt, eftersom detta är vad Europa behöver.

McCarthy
Herr talman! Låt mig också gratulera föredraganden. Det kan inte råda något tvivel om att parlamentets uppgift i morgon är att utan vidare enhälligt rösta igenom betänkandet.
Kommissionen, parlamentet och rådet har haft gott om tid att diskutera och debattera, både vid första och andra behandlingen och, som föredraganden sade, finns de flesta av parlamentets åsikter numera i rådets gemensamma ståndpunkt. Det är därför ett balanserat förslag.
Låt oss komma ihåg att man under det särskilda EU-toppmötet i Lissabon i mars fastställde nya mål och tidsfrister när det gäller att utnyttja Internet på ett bättre sätt, vilket skall stärka Europas konkurrenskraft i kunskapssamhället. Detta innebär därför att vi måste skapa en klar och tydlig, förutsägbar och konsekvent rättslig ram för den elektroniska handeln. Det är nu en ekonomisk och politisk nödvändighet. Direktivet når långt när det gäller att skapa en ram som är nödvändig för att ge det förtroende som både företag och konsumenter eftersträvar för att kunna maximera e-handelns möjligheter. Genom den stora mängd brev och kommentarer jag fått i egenskap av ledamot av utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, vet jag att det är omöjligt att tillfredsställa alla berörda parter. Det finns fortfarande vissa tveksamheter, men jag anser att rådet, kommissionen och parlamentet uppnått den rätta balansen mellan behovet av att skydda lag och ordning och konsumenter och samtidigt främja och stödja e-handelns tillväxt.
Jag rekommenderar därför kraftfullt att parlamentet stöder och antar Palacio Vallelersundis betänkande, vilket representerar en gemensam ståndpunkt. Vi gör detta med fullständig kännedom om att e-ekonomin utvecklas i en hisnande fart. När vi nu trätt in i 2000-talet bevittnar vi motsvarigheten till den industriella revolutionen. Detta innebär, i egenskap av utformare av de politiska riktlinjerna och institutioner, att vi fortfarande håller på att försöka hitta rätt väg genom terräng som fortfarande inte är kartlagd. Precis som Harbour sade behöver vi därför fullständigt samråd och debatt om både de återstående och uppkommande frågorna för företag och konsumenter. Detta är i synnerhet fallet på grund av e-handelns globala karaktär. I detta direktiv finns en artikel som tillåter oss att göra detta. I artikel 21 i den gemensamma ståndpunkten ges utrymme för en granskning, och vi bör använda tiden fram till dess till att fördjupa och öka vår kunskap om denna viktiga sektor inom den europeiska ekonomin.
Jag vill varna för självbelåtenhet. Vi måste fortsätta att samråda med berörda parter i denna debatt och vi måste se till att resultatet blir en nationell lagstiftning och att vi utarbetar en tydlig, lämplig och snabbt genomförd lagstiftning.

Plooij-Van Gorsel
Herr talman, herr kommissionär! Den elektroniska handeln ger Europeiska unionen en utmärkt chans att stimulera den ekonomiska tillväxten, öka näringslivets konkurrenskraft och skapa nya arbetstillfällen. Den rättsliga ramen för den inre marknaden spelar en central roll i sammanhanget. Det aktuella lagförslaget tar bort flera av de hinder och osäkerheter som företag nu fortfarande upplever i den elektroniska handeln. Osäkerheter som redan dröjt kvar allt för länge eftersom rådet behövde nästan ett år för att bestämma sin ståndpunkt.
Direktivet om upphovsrätt ligger också och väntar hos rådet sedan februari 1999, alltså över ett år. Med tanke på den snabba utvecklingen har varken näringslivet eller konsumenterna nytta av sådana fördröjningsåtgärder. Parlamentet arbetar betydligt snabbare.
Principen om ursprungsland är en av grundstenarna i den inre marknaden. Det ligger därför nära till hands att även låta den gälla för elektronisk handel över gränserna. Ett bekymmer i det sammanhanget är dock att det endast skall gälla handel som sker business to business. För online-handel med konsumenter är omprövningar av den internationella civilrätten på gång. I det sammanhanget är det av avgörande betydelse att tvister i så hög grad som möjligt sker utom domstol. Rättsliga procedurer är ju långa och dyra. Jag uppmanar därför kommissionen att stödja initiativ i den riktningen.
Det är synd att det aktuella direktivet inte behandlas tillsammans och samtidigt med direktivet om upphovsrätt. Det finns nämligen motsägelser när det gäller ansvarsskyldigheten för tjänsteleverantörer. Hur tänker kommissionären skapa entydiga och rättssäkra positioner för tjänsteleverantörer? Det skulle jag gärna vilja ha svar på.

Ahern
Herr talman! Jag vill tacka föredraganden för hennes arbete. Jag var inte en av dem som stödde överenskommelsen i utskottet om att inte lägga fram några ändringsförslag. Detta innebär inte att jag inte uppskattade hennes mycket gedigna arbete och jag vill också tacka henne hjärtligt för att hon tog till sig den oro som jag uttryckte i utskottet, särskilt rörande ansvaret för förmedlande tjänsteleverantörer, uppförandekoder och samråd med konsumenter.
Utan konsumenternas förtroende kommer inte e-handeln att utvecklas. Detta är grundläggande, övergripande lagstiftning som kommer att behandla hela Internet och dess kommersiella livskraftighet. Om vi inte får konsumenternas förtroende och inte snabbt kan ta itu med det illegala innehållet utan att ta till långdragna domstolsförhandlingar, kommer vi inte att få den typ av grundläggande bestämmelser som medborgarna och konsumenterna behöver och kräver.
Man har här i kväll redan hänvisat till behovet av granskning. Till och med innan vi antagit direktivet börjar vi tala om granskning och jag tycker det är mycket klokt. En del av den oro som uttryckts här i kväll, särskilt rörande hanteringen av illegalt innehåll och konsumentacceptans, behöver redan följas upp av kommissionen innan vi fullständigt antar detta som ett gemenskapsdirektiv.
Jag vill till sist återigen tacka föredraganden för att hon tagit till sig den allvarliga oro som vi uttryckte i utskottet.

Fiori
Herr talman! I och med godkännandet, utan ändringar i rådets gemensamma ståndpunkt, antar Europaparlamentet utmaningen från de förändringar som pågår, de krav som ställs från den nya ekonomin, och ställer äntligen upp regler för användningen av Internet som ett instrument för utbyte av varor och tillhandahållande av tjänster. Jag tänker inte uppehålla mig vid de tekniska-juridiska aspekterna, som redan har beskrivits med sedvanlig kompetens av föredraganden Palacio, som jag tackar för att hon med sådan kompetens har lett lagstiftningsprocessen när det gäller detta direktiv.
Låt mig göra en annan reflexion. Den nya ekonomin är en verklighet som den europeiska ekonomiska och sociala modellen måste leva med och vi måste lära oss utnyttja alla de möjligheter vad gäller utveckling och ny sysselsättning som den kan erbjuda. Vi bevittnar för närvarande en ny industriell revolution, varför den europeiska ekonomins fysiska utformning kräver juridiska infrastrukturer, och i morgon kommer vi att reagera på det kravet. Frånvaron av dessa strukturer bromsar utvecklingen. Det är sant att den inre marknaden är en realitet, att de grundläggande friheter som Romfördraget angav som slutmål har uppnåtts, men om uppbyggnaden av den inre marknaden tidigare var ett mål i sig som syftade till att tillåta en ekonomisk utveckling, så möter vi i dag nya utmaningar, ställda inför en marknad där den globaliserade ekonomin konfronterar oss med övriga världen.
Den europeiska ekonomiska och sociala modellen - som bygger på en social marknadsekonomi - klarar sig alldeles utmärkt i ett internationellt perspektiv, under förutsättning att den kan förnya sig och eliminera alla de onödiga stelheter som till viss del fortfarande försvagar den. Det gäller inte längre att konstruera en marknad som är sig själv nog: den inre marknaden måste vara konkurrenskraftig, dvs. det måste finnas regler som gör det möjligt för företagen att producera och utbyta varor och tjänster av hög kvalitet, till kostnader som är jämförbara med konkurrenternas. Häri ligger den elektroniska handelns historiska utmaning: en historisk utmaning som vi kanske ännu inte förstår vidden av eller inser vart den kan föra oss. Tänk bara på de frågor vi har arbetat med under de gångna åren: problemet med riskkapital; kvalificerade tjänster med ett högt professionellt innehåll; metoder för att genomföra innovationer; skyddet av den immateriella och industriella äganderätten. Allt detta kommer med nödvändighet att förnyas, och i vissa fall till och med att helt förändras.
Jag har en litet elak tanke: vad kommer att hända med de små försök till nationell protektionism som vi har sett prov på under de senaste åren? Alltnog, i denna revolutionerande fas kommer många frågor att omvärderas, frågor som är viktiga för Europeiska folkpartiets grupp. Den sociala marknadsekonomin betyder även solidaritet, hänsyn till de svagare grupperna i samhället, de som under den industriella revolution som skapas av Internet även är de som inte vet hur man använder datorer. Tillväxtmöjligheterna blir vår utmaning för framtiden!

Cederschiöld
Herr talman! Jag vill börja med att varmt tacka föredraganden och kommissionen för ett suveränt sätt att hantera denna svåra, men väldigt viktiga fråga. Den nya tekniken är i full färd med att förändra våra liv och kan med den nya valutan skapa ett helt nytt Europa. Vi är dock inte ensamma i världen - e-handel betyder konkurrens, inte bara för företag utan också för politiker. Fel regelverk, gamla eller nya hinder kan göra att vi misslyckas med att ta tillvara vår historiska chans till ny frihet och framgång.
Utvecklingen av informationstekniken ger nya möjligheter att enkelt och billigt sprida information och kommunicera. Det ökade informationsflödet genom BBS:er, elektronisk post och Internet bör inte förses med större restriktioner än traditionella informationsflöden och kommunikationsmöjligheter. En vägledande princip för den nya tekniken bör vara att alla har stor frihet att utnyttja den och de fördelar som den erbjuder, och att alla också har ett ansvar för vad de gör.
Utgångspunkten i en demokrati måste vara att det fria ordet skall värnas, inte begränsas. Datakommunikation skall ses som vilket kommunikationsmedium som helst.
Det anges i ett av skälen, skäl 48, att direktivet inte berör medlemsstaternas möjlighet att ställa krav på tjänsteleverantörer, som lagrar information från sina tjänstemottagare, att förhindra viss olaglig verksamhet. Jag föreslog att den meningen skulle utgå, eftersom den inte har något att göra med kriterierna för möjligheterna för restriktionerna. Det är inte lämpligt att medlemsstater avgör detta, eller avkräver tjänsteleverantörer ansvar för själva innehållet i informationen. Det vore lika absurt som att ålägga en kaféägare ansvar att kontrollera vad som sägs över kaféborden. Vill någon ha ett utilitaristiskt kontrollsamhälle? Jag tror inte det. Därför stöder jag också ändringsförslag 1, som jag tycker är väldigt viktigt och just tar upp denna fråga.
E-handelsbrott, s.k. cyber crime, skall som jag ser det bemötas med bättre polisiära arbetsmetoder, inte genom lagstiftning som riskerar att inskränka grundläggande demokratiska värden.
Det är dags att förverkliga besluten om kvalitetsmärkning, och att i samarbete med tjänsteleverantörerna finna praktiskt fungerande uppförandekoder, utan att för den skull höja kostnadsnivåerna för konsumenterna eller införa kostnadskrävande byråkrati. Frihet under ansvar bör vara mottot för det fortsatta arbetet med utvecklingen av detta område.

Niebler
Herr talman, ärade kolleger! Även jag vill först gratulera föredraganden till hennes betänkande och hennes strategi. Jag välkomnar föredragandens rekommendation att inte ge impuls till några ändringar i den gemensamma ståndpunkten. Alla aktuella opinionsundersökningar visar på den elektroniska handelns stora potential för ekonomin. Föregående talare har redan åskådligt visat på detta. Jag behöver inte upprepa det temat eller den aspekten.
Europa haltar fortfarande efter USA när det gäller e-business. Men vi har en konkret chans att ta igen detta. Europa upplever just nu en våg med nya Internetföretag. Denna utveckling måste vi också stödja politiskt. Vi måste också på de lokala telefonmarknaderna sörja för ännu större konkurrens, så att Internetanslutningarna blir ännu billigare. I detta sammanhang vill jag också uttryckligen tacka kommissionens herr Bolkestein och även hans kollega Liikanen som också har gjort ett utmärkt arbete med TK-paketet, som han för några månader sedan också förmedlade till oss i parlamentet. Tack så mycket! Det bedrivs också mycket bra politik på detta område, tror jag.
På europeisk nivå är skapandet av den europeiska inre marknaden och införandet av euron visserligen avgörande faktorer för att främja den elektroniska handeln. Vidare kommer e-business att främjas genom att vi i morgon godkänner en rättslig ram för den elektroniska handeln i Europeiska unionen. Det är en tydlig signal. Europa kommer härigenom att visa sig vara öppet och kompetent när det gäller att främja Internet som en ny kommunikations- och handelsform. Jag tror att det också är en bra signal gentemot investeringar från utlandet.
Ur innehållet i direktivet vill jag bara framhäva en central punkt, som också delvis redan har berörts av föregående talare. Det gäller frågan vilka bestämmelser en web-trader måste hålla sig till vid gränsöverskridande affärer. Här föreskriver direktivet att den s.k. ursprungslandsprincipen skall gälla. Det betyder att den som erbjuder tjänster uteslutande är underkastad kontrollen och rättssystemet i den medlemsstat, där han är etablerad. Härigenom undviks det att han måste befatta sig med de olika rättsliga föreskrifterna i de många länder där hans kunder är bosatta. Resultatet blir att handeln besparas en avsevärd kostnad.
Men därigenom skapas också en ny situation, som näringslivet och även de nationella lagstiftarna måste ställa in sig på. Olika bestämmelser i medlemsstaterna, t.ex. inom reklamområdet, kommer att leda till att de som erbjuder tjänster via Internet behandlas olika inom Europeiska unionen. Detta innebär att det erfordras lagändringar och delvis längre gående harmoniseringar. I Tyskland exempelvis måste väl lagen om rabatter och förordningen om presenter i samband med köp avskaffas.
Det gläder mig att direktivet också innehåller en revideringsklausul. I det sammanhanget vill jag be kommissionen att ta detta på stort allvar. Även vi i parlamentet kommer naturligtvis att uppmärksamt följa utvecklingen inom e-business på lämpligt sätt och stödja kommissionens förslag till en revidering av direktivet om ett par år.

Inglewood
Herr talman! Jag skulle vilja inleda mina få anmärkningar med att upprepa kommentarerna från övriga talare och tacka Palacio för det arbete hon lagt ned på detta betänkande. Det är inte bara det att hon inte lägger fram några ändringsförslag - även om detta är ett exempel som vissa föredragande med fördel kunde följa - utan snarare därför att hon har insett den allt överskuggande betydelsen av att utveckla denna lagstiftning och föra in den i författningssamlingen.
Såsom nämnts här i kväll utvecklas e-handeln och online-tjänsterna i mycket snabb takt och det är viktigt att vi får en rättslig ram i Europeiska unionen inom vilken den kan utvecklas och blomstra. Precis som Wallis sade, finns inte detta bara i Europa. Det är faktiskt en global industri, och vi vill se till att en lämplig rättslig ram upprättas över hela världen.
Det är alltid lätt att vara efterklok och det råder inget tvivel om att om vi inte genomför detta snabbt kanske vi inte uppnår ett hundraprocentigt tillfredsställande resultat. En av gemenskapslagstiftningssystemets intressanta egenskaper är att det är ganska lätt att anta ändringslagstiftning. Detta kan göras snabbt om så är nödvändigt, vilket Lehne betonade. Det finns alltså inga skäl till att fördröja förfarandet. Snabbhet är här en nödvändighet. Det är viktigt att vi inte misslyckas med att fastställa en ram inom vilken e-handeln kan utvecklas till nytta för både företag och konsumenter.
Professor MacCormick sade att det verkade finnas en övertygande enighet rörande behovet av att gå vidare utan att ändra detta förslag. En av mina kolleger i ett annat parlament, i vilket jag har nöjet att vara ledamot, säger alltid: "enda sättet att veta när man har fel är när alla är överens om saken". I detta fall tycker jag inte att vi gör fel när vi tar itu med denna fråga på detta sätt, och jag hoppas att detta parlament håller med mig genom att rösta igenom frågan med stor majoritet.

Ridruejo
Herr talman! Även jag vill tacka för och gratulera till det arbete som har uträttats av föredraganden Palacio och de personer som har arbetat med frågan i rådet och i kommissionen. Naturligtvis är det angeläget med en giltig rättslig ram så snart som möjligt. Jag vill dock göra några påpekanden som kan vara användbara, kanske till den andra fasen som är så nödvändig. Internet är globalt och det får vi inte glömma bort. Vi talar här om ett direktiv för den inre marknaden, men som framgår av det ursprungliga namnet på nätet World Wide Web, är det världsomfattande och därför bör vi se det som grundläggande information. I synnerhet med tanke på att nätet kommer att avgöra Europas ekonomiska ställning i framtiden, och även dess politiska ställning, dess förmåga att påverka den globala, sociala och kulturella omvärlden.
Därför anser jag att det är grundläggande att vi tänker på att en stor del av framgången grundar sig på bildandet av nya företag, bildandet av små och medelstora företag. Därför är det i den granskning som görs viktigt att vi tänker på, inte bara konsumenterna - som hur som helst måste fatta egna beslut, de bör använda sig av mekanismer för kryptering och värna om de egna uppgifterna som är skyddade av lagen och av tekniken -, utan även på de små och medelstora företagen, för annars kommer den elektroniska handeln i framtiden att vara liten i vår europeiska omgivning.
Det är viktigt att göra en rejäl ansträngning för att homogenisera bestämmelserna på den inre marknaden och samtidigt lägga mycket energi på att göra kriterierna enhetliga på global nivå för den elektroniska handeln. Det tjänar ingenting till med fina bestämmelser för vår inre marknad, om vi glömmer bort omvärlden.
Det är också viktigt för att nå det resultatet att ta hänsyn till att bestämmelserna i ursprungslandet är grundläggande, för utan dem skulle de små och medelstora företagen inte ha så stora möjligheter, de skulle stöta på hinder på vägen mot målet, eftersom de inte har samma resurser som de stora företagen.

Karas
Herr talman, herr kommissionär, fru föredragande, mina damer och herrar! Jag säger "ja" till direktivet och "ja" till föredragandens strategi, vars konsekvens man har att tacka för att också jag har dragit tillbaka mitt ändringsförslag. Den elektroniska marknaden är tillväxt-, sysselsättnings- och framtidsmarknaden nr 1, inte bara i Europa. Vi måste därför utnyttja alla möjligheter, och det är viktigt att vi med föreliggande bestämmelser för den elektroniska handeln har undanröjt de hinder som p.g.a. olika rättsliga föreskrifter orsakar rättsosäkerhet.
Föredraganden analyserar välvilligt kritiskt den gemensamma ståndpunkten. Jag vill ta upp två detaljer, som ligger mig varmt om hjärtat, där jag skulle ha önskat mig en tydligare formulering i den gemensamma ståndpunkten. För det första frågan om hanteringen av läkemedel, och för det andra skyddet av boken som kulturbärare i samband med det gällande fasta priset på böcker.
Till punkt 1 kan jag kort nämna att i mitt land Österrike finns det ett förbud mot försäljning av läkemedel via postorder. Man är därför oroad för att företag från medlemsstater, där det är tillåtet med postorderförsäljning av läkemedel, också skulle kunna uppmana österrikiska patienter att köpa läkemedel genom att beställa dem via Internet. Inte minst på grund av hälsorisken anhåller jag därför även i dag om en klargörande komplettering till den gemensamma ståndpunkten, och om att reklamaktiviteter och slutande av avtal, som syftar till postorderförsäljning av läkemedel, är borttagna respektive skall tas bort ur det område som samordnats genom direktivet.
Det andra området gäller boken som kulturbärare. I direktivets text är artikel 1.6 den enda bestämmelse som rent allmänt nämner kulturområdet, skydd och främjande av den kulturella mångfalden. Det är för litet för mig. Jag anhåller därför också om ett klargörande att direktivet inte gäller tillämpning av systemen för fast pris på böcker, som i vissa medlemsstater antingen är rättsligt förankrade eller existerar på grund av överenskommelser. Dessutom får detta system inte kunna motarbetas av de tjänsteleverantörer som är etablerade i en annan medlemsstat än det berörda landet när det gäller försäljning till slutförbrukaren.
Handeln med läkemedel och skyddet av den kulturella mångfalden kommer för mig att spela en viktig roll vid den utvärdering som skall göras om tre år, vilken kan välkomnas. Jag ber kommissionen att också ta särskild hänsyn till båda dessa områden.

Kauppi
Herr talman, ärade kommissionär, bästa företrädare för rådet! Jag fick nästan bråttom, då jag via elektroniska hjälpmedel där uppe i mitt arbetsrum på tolfte våningen märkte den ganska raska takten bland talarna här. Det verkade som om särskilt företrädarna för vår politiska grupp var i farten i den här diskussionen, vilket jag inte observerat. Jag är litet andfådd. Förhoppningsvis inverkar det ändå inte på sakinnehållet.
Det var lätt att instämma i föredragande Palacio Vallelersundis motiveringar i punkt 6, till varför parlamentet vill godkänna det direktiv som är uppe till behandling enligt den gemensamma ståndpunkten. Liksom så många andra tidigare, är jag av samma åsikt att ärendet är brådskande. Framför allt är det klokt att understryka betydelsen av översynsbestämmelsen i denna typ av lagstiftningsprojekt, som kräver en stram tidtabell. Jag är också nöjd med att man i direktivet om elektroniska pengar. vilket jag föredrog, nu också har gått in för att använda review-bestämmelsen.
Det aktuella direktivet har med tanke på EU:s konkurrenskraft en central ställning. Det är lönlöst att påstå att det inte existerar någon ren kapplöpning mellan världsdelarna inom den elektroniska handeln. Man tävlar både i snabbhet och innovation. Med tanke på den alltjämt höga arbetslösheten i Europa måste man komma ihåg att an early bird catches the worm. Nya arbetsplatser uppstår där man varit först att använda sig av ny teknik. Vi kan inte stå och se på hur Europa ständigt halkar efter USA och övriga globala utmanare.
Å andra sidan löser inte parlamentet den elektroniska handelns utmaningar genom något starkt ingripande eller reglering. Visdomen sitter inte alltid i huvudet på politikerna oberoende om dessa finns i kommissionen, rådet eller i den här salen. För mycket reglering gör näthandeln osmidig och hindrar den från att anpassa sig till nya förhållanden och teknisk utveckling. Detta bör också läggas på minnet, särskilt i samband med den snart stundande andra behandlingen av upphovsrättsdirektivet. Ett maximalt utnyttjande av fördelarna med elektronisk handel förutsätter verklig konkurrens mellan telekommunikationsnäten. Liksom ledamot Niebler vill även jag framföra mitt tack till herr Liikanen och det arbete som kommissionen målmedvetet har utfört här. Endast genom konkurrens kan vi sänka kostnaderna och på så sätt främja användningen av Internet och öka volymen på den elektroniska handeln. Om vi hakar upp oss på detaljer kommer vi inte ens att få till stånd några elementära tidsenliga normer för elektronisk handel. Hur kan vi inbilla oss att vi är redo för nästa steg m-commerce, det vill säga trådlös handel, om förutsättningarna för den elektroniska handeln förblir bristfälliga? Därför stödjer jag tidigare talare däri, att den gemensamma ståndpunkten bör godkännas utan ändringar.

Bolkestein
. (NL) Herr talman! Jag vill i allra första hand tacka och gratulera föredraganden, Palacio, för hennes sätt att ta sig an den här frågan. Hon har tagit hänsyn till vikten och det akuta behovet av det här direktivet. Hon har banat vägen för ett snabbt definitivt godkännande av det. För kommissionens räkning vill jag uttrycka min stora uppskattning för den avgörande roll som parlamentet, och i synnerhet föredraganden, spelat vid förhandlingarna om det här direktivet. Palacio talade om en milstolpe i Europeiska unionens utveckling. Jag tror att hon har rätt och det är verkligen en lyckosam omständighet att den milstolpen åstadkoms några dagar före Europadagens femtioårsjubileum som skall firas nu på tisdag.
Parlamentets behandling av det här direktivet och det inflytande som parlamentet i det sammanhanget har haft på åstadkommandet av den gemensamma ståndpunkten skulle kunna tjäna som förebild för det framtida samarbetet mellan institutionerna. Det återkommer jag till strax, men kanske kan jag inom parentes passa på att tacka parlamentets ledamöter från de medarbetare som tagit på sig kommissionens arbete. Jag skulle gärna vilja tacka de ledamöter som i sin tur tackat kommissionen för det arbete som den uträttat. Det är alltså något som mina medarbetare verkligen kommer att uppskatta och jag är tackar ledamöterna för dessa kommentarer.
Jag behöver kanske inte understryka att det finns ett akut behov av en tydlig och flexibel lagstiftning för den elektroniska handeln i Europeiska unionen. Lagstiftning som ger rättssäkerhet för näringslivet och för konsumenterna. Ett snabbt godkännande av det här direktivet är av avgörande betydelse för att nå det målet. Det betonade regeringscheferna nyligen vid toppmötet i Lissabon, vilket bland andra McCarthy tagit upp. I direktivet måste man se till att principerna för den inre marknaden även gäller för informationssamhällets tjänster och att främst små och medelstora företag kan betrakta hela den europeiska marknaden som sin hemmamarknad. Den här punkten till förmån för små och medelstora företag har flera ledamöter betonat och särskilt även föredraganden, Palacio.
Kommissionen anser då också att direktivet skall stimulera den europeiska integrationen och därigenom leda till större ekonomisk tillväxt, mer investeringar i innovation och fler arbetstillfällen i Europa. Det kommer därför också att ha en gynnsam effekt på den europeiska industrins konkurrensförmåga på världsmarknaden och även den punkten har flera ledamöter betonat.
Vidare innebär direktivet en mycket exakt jämvikt mellan alla berörda enskilda och offentliga intressen. Det har också flera parlamentsledamöter erkänt. Wallis talade om den rätta jämvikt som hittats och de kommentarerna upprepades när McCarthy hade ordet.
Vissa ledamöter är inte helt nöjda. Det är förståeligt. Om en rätt jämvikt hittats innebär det oftast att den ena eller andra partens ideal brister. Lehne talade om att han inte är helt nöjd och även Wallis sade att det är bättre med ett ofulländat direktiv än inget direktiv alls. Det är naturligtvis riktigt. Det förstår jag, när man kommer fram till en exakt jämvikt så betyder det att inte alla kan vara nöjda eller som det sägs på franska: on ne peut pas contenter tout le monde et sa belle-mère. Parlamentet har inte lagt fram några ändringsförslag och banar därmed väg för ett snabbt godkännande. Det är ett klokt och mycket uppskattat steg som alla stora politiska grupper beslutat ta. Det vill jag tala om att jag uppskattar. Parlamentet har handlat mycket klokt om jag får säga så. Det steget berättigas inte endast av det akuta behovet av det här direktivet utan även av att den gemensamma ståndpunkten är en bra och, återigen, en balanserad kompromiss. Med den kompromissen upprätthålls det mycket direkta handlingssätt som fick ett stort stöd i den första behandlingen och som kompletterades av parlamentet.
Till den gemensamma ståndpunkten bidrog på ett positivt sätt flera ändringsförslag som parlamentet lade fram vid den första behandlingen och som gjorde kommissionens förslag tydligare och starkare. Dessa ändringsförslag har tagits med i kommissionens ändrade förslag och sedan i den gemensamma ståndpunkten. Dessutom måste det betonas att det snabba godkännandet av det här direktivet av parlamentet utan ytterligare ändringar möjliggjordes av det utmärkta samarbetet mellan föredraganden, det finländska ordförandeskapet och Europeiska kommissionen. Det är också något som föredraganden betonat och det är kommissionen tacksam för.
Den gemensamma ståndpunkten återspeglar alltså helt det stöd som parlamentet vid första behandlingen gav till handlingssättet för den inre marknaden. Jag tycker att vi alla måste ta lärdom av det nära samarbetet mellan parlament, ordförandeskap och kommission för att kunna fatta snabbare beslut inom politikområden som omfattas av medbeslutandeförfarandet. Ytterligare förhandlingar behövs, tycker jag, för att se hur vi kan förbättra det här tillvägagångssättet i framtiden.
Som en viktig följd av alla dessa insatser kommer kommissionen nu, vilket parlamentet begärt, att se till att direktivet snabbt och noggrant blir införlivat med hänsyn till den jämvikt mellan olika intressen som hittats och att direktivet genomförs på ett riktigt sätt. Det gäller främst för den princip om ursprungsland som nämnts flera gånger i kväll och ansvarsskyldigheten för mellanhänder som också är en mycket viktig aspekt av det här direktivet. I det sammanhanget följer kommissionen också gärna parlamentets begäran om att ange riktlinjer för uppföranderegler och att stimulera fastställandet av ändamålsenliga förfaranden för tillkännagivande och borttagning.
Jag skulle också gärna säga något om de specifika frågor som ledamöter ställt. Först en anmärkning från Harbour angående feedback. Som svar på Harbours anmärkningar skulle jag vilja säga att kommissionen har för avsikt att mycket noga följa genomförandet av direktivet i medlemsstaterna. Kommissionen tänker absolut anmoda alla berörda parter att upplysa kommissionen om alla möjliga problem som kan uppstå. Kommissionen skall inrätta en webbplats för det ändamålet så att ett interaktivt utbyte blir möjligt med alla parter i avsikt att granska dessa anmärkningar vid den översyn som skall äga rum om tre år.
Med avseende på den översynen anmärkte Lehne att han hoppas att den översynen skall äga rum inom den här kommissionens mandatperiod. Om tre år gäller mandatperioden fortfarande för den här kommissionen, åtminstone om parlamentet samtycker. Som ni vet är ju kommissionen beroende av parlamentets samtycke.
Sedan kommer jag in på en fråga av Plooij som talade om det sätt som olika direktiv måste stämma överens med varandra på. Jag skulle gärna vilja säga till Plooij att direktivet om upphovsrätt i informationssamhället kommer att behandlas vid nästa råd för den inre marknaden som äger rum den 25 maj. Det portugisiska ordförandeskapet gör allt, säger jag till Plooij, för att uppnå en gemensam ståndpunkt vid nästa råd (den inre marknaden). En av de viktigaste saker som fortfarande diskuteras är de undantag som får göras från den upphovsrätten och särskilt undantag till förmån för tekniska kopior som behövs för att garantera en fri datatström på nätet. Den här punkten ligger naturligtvis mycket nära bestämmelserna i det direktiv om e-handel som vi behandlar i dag, bestämmelser som behandlar de förmedlande leverantörernas ansvar. Jag skulle gärna vilja försäkra Plooij om att kommissionen är fast besluten att se till att båda direktiven överensstämmer med varandra med avseende på denna viktiga juridiska angelägenhet med som mål att skapa en rättslig säkerhet som både rättsinnehavare och förmedlande leverantörer behöver i informationssamhället.
Avslutningsvis en kommentar till Karas. Karas talade om handeln med läkemedel. Jag skulle vilja påpeka att marknadsföringen av farmaceutiska preparat genom reklam och försäljning, och så vidare, är bunden till stränga regler både på gemenskapsnivå och på nationell nivå. Framför allt distansförsäljningen av farmaceutiska preparat är mycket begränsad eller till och med förbjuden i vissa medlemsstater. Dessa begränsningar gäller också för försäljning via Internet. Med tanke på Internets världsomspännande dimension finns det mycket riktigt en risk för att gemenskapslagstiftningen angående reklam och försäljning av farmaceutiska preparat via Internet kringgås av företag utanför Europeiska unionen. Den risken finns. Kommissionen samarbetar därför nu med medlemsstaterna för att hitta lösningar på det här problemet och för att ta reda på om och på vilka punkter det behövs en reglering på gemenskapsnivå.
Så långt de anmärkningar som jag gärna gör å kommissionens vägnar som avslutning på debatten. Jag skulle återigen vilja tacka i första hand föredraganden Palacio och alla andra som deltagit i den här debatten för den konstruktiva hållningen, varvid inga ändringsförslag lagts fram vid den andra behandlingen och som möjliggjort ett snabbt godkännande av det här direktivet, antar jag eftersom omröstningen är i morgon, så att vi snabbt kan övergå till dagens ordning och genomföra den elektroniska handeln till förmån för alla ekonomier i Europeiska unionen.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär. Jag tackar som företrädare för parlamentet för ert uttömmande svar på denna debatt.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Livsmedelsbistånd 1999
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande (A5-0105/2000) av Schierhuber för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om förslaget till rådets beslut om att på Europeiska gemenskapens vägnar ingå 1999 års konvention om livsmedelsbistånd (KOM(1999) 308 - C5-0148/1999 - 1999/0131(CNS))

Schierhuber
. (DE) Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Först vill jag tacka alla damer och herrar så hjärtligt som har stött mig när jag framställt detta betänkande, och särskilt också ledamöterna i utskottet för att de enhälligt antagit betänkandet. Under några veckors tid har vi dagligen i alla medier kunnat se de förskräckliga bilderna av hungersnöden i Etiopien. Medan vi alla mätta och med välbehag sitter vid middagsbordet, flimrar i nyheterna de plågsamma nyheterna förbi om ett folk som pinats av torka och hunger. I eftermiddags godkändes ett resolutionsförslag från Europaparlamentet om hungersnöden i Etiopien, som en reaktion på just denna situation.
Europaparlamentet, som är en av Europeiska unionens viktigaste politiska institutioner, är skyldigt att yttra sig om detta, och det är viktigt att vi inte tiger när sådana katastrofer inträffar, utan bistår med politisk, moralisk och ekonomisk hjälp, också därför att EU hör till de största givarna. Den internationella konventionen om livsmedelsbistånd, som vi i dag diskuterar i kammaren, hade inte kunnat ha någon mer aktuell bakgrund, och dess betydelse och nödvändighet hade inte kunnat åskådliggöras på något bättre sätt. Denna internationella konvention skall bidra till den globala livsmedelsförsörjningen, men också inrymma möjligheten att reagera på akuta livsmedelskriser med andra livsmedelsbehov.
Den nya konventionen är jag i stort sett positiv till, eftersom jag anser att den innehåller ett par mycket bra ansatser respektive en utvidgad palett med produkter. Men låt mig göra några allmänna påpekanden.
För det första: Leveranserna av livsmedel måste i varje fall även i fortsättningen garanteras för nödsituationer, för torka och övriga klimatkatastrofer. Här är det nödvändigt med ett snabbt och obyråkratiskt genomförande, ty bara om hjälpen når fram snabbt och i tid till den nödlidande befolkningen, kan den också rädda liv. Även en bättre samordning mellan givarländerna med hjälp av en bindande strategi kommer att bidra till att hjälpen också verkligen är effektiv.
För det andra: I vår livsmedelspolitik bör vi se ett långsiktigt mål, eftersom livsmedelsförsörjningen bör säkras i alla delar av världen och livsmedelsbiståndet alltså endast behövs för nödsituationer. Leveranser av livsmedel bör stegvis ersättas med åtgärder för att öka livsmedelsförsörjningen i dessa länder.
För det tredje: En ytterst viktig punkt i livsmedelspolitiken är också att man tar hänsyn till effekterna på den lokala produktionen och marknaderna. Effekterna måste kontrolleras och får - som redan sagts - inte äventyra den lokala produktionen, ty det vore enligt min åsikt kontraproduktivt.
För det fjärde: Kommissionen uppmanas att företa en utvärdering av livsmedelsbiståndet, för att säkra en fullständig sammanhållning med andra sektorer i utvecklingssamarbetet och dess principer. Resultaten måste naturligtvis också tas med i det kommande arbetet, annars vore det väl ingen mening med dem.
För det femte: Det måste absolut tillses att hjälpen också kommer fram till den befolkning där det faktiska behovet finns. I detta sammanhang är jag mycket angelägen om att vi framför allt också tar med kvinnorna i arbetet och planeringen för att genomföra dessa program, ty jag tror att det vore ett steg i rätt riktning.
För det sjätte: Jag vill hänvisa till ännu en punkt, nämligen problematiken med livsmedelsleveranser på grundval av krediter. Jag välkomnar därför begränsningarna i den nya konventionen, ty på längre sikt måste det vara vår målsättning att avskaffa kreditsystemet. Vi måste i stället bygga ut livsmedelsbiståndet i form av gåvor. I detta sammanhang vill jag nu också säga att jag helt och fullt stöder det ändringsförslag som Fiori inlämnat till kammaren.
Avslutningsvis ett ord om de förestående WTO-förhandlingarna. Jag vill här uttrycka mina allvarliga betänkligheter mot att man kopplar samman avregleringen av världshandeln med hjälpleveranserna av livsmedel, ty det skulle ske på bekostnad av de svältande människorna, och det kan inte ligga i någons intresse.

Maes
energi. (NL) Herr talman, ärade kolleger, fru föredragande! Resolutionen i samband med Etiopien har ni redan anmält. Det är verkligen en illustration av livsmedelsbiståndets aktualitet och nödvändighet, ännu i dag. Vi kan alltså svårligen vägra att godkänna en översyn av den här konventionen om livsmedelsbistånd. Vi kommer dock inte att ge vårt godkännande endast på grund av nödvändigheten av internationell solidaritet vid mildrandet av hungersnöd, den här översynen innehåller nämligen ett antal förbättringar jämfört med tidigare versioner. Med rätta kritiserades och kritiseras ju det sätt på vilket livsmedelsbistånd hittills givits inom ramen för denna konvention.
Avtalet är en ram för att försilvra spannmålsöverskotten i Europa och Förenta staterna och få bort det från vår marknad. Därmed blir den lokala produktionen av livsmedel ofta störd och grundligen modfälld. Konventionen används som glidmedel för kommersiella transaktioner och stred ofta mot sociala och kulturella sedvänjor och, som vår föredragande redan nämnt, mot kvinnornas viktiga roll i anskaffandet av livsmedel. Det tjänas ofta grova pengar på de fattigas bekostnad genom att man räknar för höga transportkostnader och driftskostnader. Europeiska unionen har andra uppföranderegler och de försöker den låta gälla i sitt eget biståndsarbete. Dessa regler byggs nu in i den här internationella konventionen om livsmedelsbistånd. Därför förbättrades konventionen betydligt i våra ögon genom att inte endast spannmål utan även lokala produkter som till exempel fisk och grönsaker kan komma i fråga, att transport- och driftskostnader måste stå i förhållande till värdet och att framför allt de minst utvecklade länderna skall kunna göra anspråk på det här biståndet. Föresatsen att främja den lokala jordbruksutvecklingen tycker jag är mycket viktigt. Ändå ligger det kvar en fläck på den nya konventionen. De europeiska förhandlarna har lyckats begränsa det blandade stödet i form av lån till 20 procent. Förenta staterna fortsätter dock hålla fast vid den här formen av stöd som belastar de mest nödlidande länderna med en skuldbörda, även om det rör sig om låga räntor och även om det behöver betalas tillbaka först efter 30 år. Vad är dock 30 år i en hel befolknings levnad?
Vi står helt bakom de överenskommelser som skall förhindra många missbruk, till exempel att inte koppla något bistånd till kommersiella transaktioner, varningen för att störa de lokala marknaderna. Det kan hända mycket lätt, både vid köp av produkter och vid försäljning av livsmedelsbistånd på den lokala marknaden, för väldigt snart blir det tal om spekulationer och prisökningar. Exemplet i Etiopien visar att inte bara köp utan även transport, distribution, konservering och så vidare, måste kontrolleras noga och jag undrar: vi var på plats i Etiopien, beställningarna var gjorda, allt fanns på lager men det var inte rätt plats och rätt tillfälle, det var inte där hungersnöd rådde. Därför undrar jag om vi inte måste förfina våra instrument.

Corrie
Herr talman! Jag välkomnar varmt utvidgningen och modifieringen av konventionen om livsmedelsbistånd, och jag tackar föredraganden för hennes arbete i samband med detta betänkande.
Kommissionens förslag får en viss kritik från budgetutskottet därför att det inte finns någon fullständig ekonomisk redovisning. Jag måste säga att i och med livsmedelsbiståndets flyktiga karaktär, måste det vara oerhört svårt att få fram exakta siffror. Nu när biståndets räckvidd utökats - vilket jag tycker är helt riktigt - från endast spannmål, kommer detta att bli ännu svårare.
Det gläder mig särskilt att läsa i den nya konventionen att man kommer att prioritera de minst utvecklade länderna och låginkomstländerna när livsmedelsbiståndet skall fördelas. Det gläder mig också att se starkare bestämmelser för främjande av lokal jordbruksutveckling och lokala köp, eftersom detta också stöder det lokala jordbruket. Det finns nu många områden kring Sahara i Afrika där det är osannolikt, om det inte sker en dramatisk klimatförbättring, att man någonsin skall kunna odla något igen. Jag tänker särskilt på områden där öknen bokstavligt talat begraver de produktiva markerna. Vi ser nu en ännu mer desperat situation i Etiopien, där man tillhandahåller livsmedelsbistånd, men där det inte finns något vatten att laga mat med. Detta är en fråga som man måste diskutera framöver. Vatten kommer att bli värdefullare än olja i framtiden i utvecklingsländerna.
Det är också goda nyheter att den nya konventionen omfattar transportkostnader och verksamhetskostnader i samband med dessa. Även om detta återigen får kritik från budgetutskottet, är det inte mycket nytta med att leverera livsmedelsbistånd till ett lands hamn om man inte sedan kan distribuera det till de avlägset belägna områden med lastbil eller flygplan till de som svälter och har behov av det.
Det råder ingen tvekan om att tidigare program har gjort nytta när de kunnat genomföras och det faktum att det i de afrikanska länderna kring Sahara finns ett ständigt och oroväckande växande problem, återspeglar förmodligen den instabilitet som orsakas av krig som råder i många av dessa länder. Detta har dramatiskt ökat antalet flyktingar och förvärrat problemet i samband med tillhandahållande av livsmedelsbistånd. Det fortsatta behovet av en internationell, rättsligt bindande ram genom vilken man bestämmer och tillhandahåller åtagandena och instrumenten för leverans av livsmedelsbistånd till utvecklingsländerna är uppenbart. Utvidgningen av konventionen och de nya bestämmelserna som införts måste därför varmt välkomnas.

Kinnock
Herr talman! Jag vill också gratulera föredraganden.
Det är tydligt, om vi lyssnat på kommentarerna, att de globala institutionella arrangemang som avser att stödja livsmedelssäkerheten i hög grad behöver granskas, vilket nyligen gjorda erfarenheter visar. Det har faktiskt skett minskning av förtroendet för alla former av livsmedelsbistånd, förutom för det akuta livsmedelsbiståndet. Det internationellt framförhandlade åtagandena för att lösa frågor i samband med livsmedelssäkerhet har enligt min mening inte förståtts på ett korrekt sätt. Det finns fortfarande ett institutionellt motstånd mot radikala reformer av livsmedelsbiståndspolitiken. Detta sammanfattas med detta mixtrande på ytan som karakteriserar den omförhandlade konventionen. De institutionella fördragsgrundade arrangemangen för livsmedelsbistånd är enligt min mening något föråldrade och skapade med en värld i åtanke där livsmedelsbiståndet antogs vara en stor åtgärd i samband med utveckling och humanitärt bistånd.
Man har här i kväll redan fört fram argumenten för kompletterande finansiering, för bistånd till jordbruksutveckling, för exportkrediter och för utveckling av lokala resurser; jag kan mycket väl förstå alla dessa kriterier och alla dessa prioriteringar. Något som man inte nämnt är att Europeiska unionen faktiskt gått ännu längre när det gäller att översätta förståelsen av dessa frågor till åtgärder än vad någon av de andra biståndsgivarna gjort, t.ex. särskilt Förenta staterna. Vi välkomnar det faktum att vi i vår budgetpost för livsmedelsbistånd fokuserar på livsmedelssäkerhet och att vi genom budgeten tillhandahåller ekonomisk hjälp till livsmedelssäkerhet. Detta är mycket viktigt.
Det är tydligt att utmaningen ligger i att uppfylla de svältandes behov på det lokalt sett förnuftigaste sättet. Vi måste utarbeta planer för livsmedelslager som grundas på kunskaper och öppenhet. Vi måste få veta var dessa livsmedelslager finns, vi måste bedöma var de finns och vi måste få tillgång till dessa födoämnen när vi har identifierat dem. Vi måste också övervaka alla livsmedelslager som hålls i världen, både offentliga och privata.
I samband med WTO-debatterna, till sist, måste vi också få en garanti för alla människors lagfästa rätt att ha tillgång till mat. Detta kommer att innebära, och många av oss sade detta i Seattle under debatterna, att vi bl.a. måste kräva en klausul om livsmedelssäkerhet i varje form av framtida WTO-avtal inom jordbruksområdet. Detta skulle vara mycket goda framsteg när det gäller våra försök att lösa problemen med livsmedelssäkerheten.

Van den Bos
Herr talman! Den här konventionen kommer att vara en framgång först om det på sikt gör sig självt överflödigt. Naturligtvis behövs det strukturellt livsmedelsbistånd så länge så många lider av allvarlig undernäring. Målet med dessa förebyggande åtgärder är att garantera den egna livsmedelsproduktionen i utvecklingsländer och slutligen få slut på beroendet av bistånd. Målet är alltså, med andra ord, inte att hjälpa Europa att bli av med sina jordbruksöverskott eller främja de rika ländernas export via milda lån. Det europeiska jordbrukets överproduktion måste åtgärdas genom drastiska reformer som är inriktade på marknadsanpassning och de fattigaste områdena i världen bör inte fungera som dumpningsplats för produkterna av ett envist europeiskt vanstyre och våra exportfrämjande åtgärder får inte inriktas på de fattigaste och mest sårbara länderna i världen. I ändringsförslaget av Fiori märks endast den europeiska egennyttan och det hugger naturligtvis i sten. Där behandlas exakt motsatsen till det som verkligen behövs, nämligen en strategi som leder till självförsörjning. Det betyder att tyngdpunkten måste ligga på stimulans av den lokala produktionen. Om det inte sker så kommer biståndet att få motsatt effekt. De lokala producenterna konkurreras då ofta ut av gratis eller mycket billiga produkter och de drabbade länderna fortsätter att vara beroende av de givmilda givarna.
En riktig strategi innebär också att de milda lånen inte kopplas till en skyldighet att köpa i givarlandet. De tillåtna krediterna på 20 procent är dessutom icke önskvärda eftersom de kan leda till konkurrensstörningar. I motsats till vad som överenskommits måste livsmedelsbiståndet begränsas till ekonomiskt bistånd och ett sortiment av äkta livsmedel. Vitaminpiller från Kanada hör alltså inte dit.
Herr talman! Anser kommissionen liksom jag att det europeiska livsmedelsbiståndet bör strömlinjeformas och bli av med den tidsödande byråkratiska cirkusen? Ser kommissionen några möjligheter till det och kan inte biståndet ges via en enda budgetpost för bistånd? Livsmedelsproblemet är i princip möjligt att lösa, till och med i Afrika. Villkoret för det är en sammanhängande utvecklingspolitik, avsedd att minska fattigdomen där i stället för att öka rikedomen här. Vi måste se till att inte mätta några fås portmonnäer utan de mångas munnar. Först om vi lyckas med det har vi kommit så långt att biståndet snart kanske inte längre behövs.

Fiebiger
Herr talman! Schierhubers betänkande om livsmedelsbiståndet röstar jag uttryckligen för. Jag är själv producent av livsmedel, i enlighet med de villkor som beslutades i Berlin - som det också funnits en bred offentlig diskussion om - och känner till vansinnet med motsägelsen i de olika metoderna för att strypa produktionen i EU och hungern ute i världen. Det står ingenstans skrivet att den del av världens befolkning som lever i en förstörd miljö, eftersom naturkatastrofer eller krig gör livet omöjligt, inte får ha någonting att äta. En euro per dag räcker för överlevnad, och ger därmed en chans till en framtid. Genomförbart är det i varje fall. Europeiska unionen, medlemsstaterna, politiken, industrin och forskningen måste här ta sitt ansvar för att på sikt undanröja muren mellan välstånd och hunger. Vad, frågar jag mig, kommer kommande generationer att bedöma oss efter? Ser de på de megafusioner som rullar över oss med allt större och mer okontrollerbara Goliatföretag, eller ser de på om vi lyckas att under det kommande årtiondet ta itu med en målinriktad fattigdomsbekämpning genom att som ett första, men nödvändigt steg efterskänka skulderna till utvecklingsländerna?
I betänkandet hänvisas med all rätt till en mängd riktlinjer för att bekämpa fattigdomen. Av tidsskäl kan jag därför inte gå närmare in på det. Den noggranne betraktaren lägger dock här märke till att det finns en avvägning mellan olika viktningar. Det framgår i meningar som: "framför allt stödja de minst utvecklade länderna" eller "bekämpning av fattigdom och hunger bland de svagaste befolkningsgrupperna". Jag glad att jag inte behöver höra till dem som dagligen skiljer mellan "lite hunger" eller "svält", så som det för närvarande framställs offentligt, varvid det sorgligt nog inte sker särskilt mycket.
Helt riktigt visar betänkandet i sitt huvudavsnitt på att det måste vara ett mål att göra livsmedelsbiståndet överflödigt. Men detta blir möjligt först när man inom politiken kan enas om att hunger inte är ett politiskt vapen, och när de ansvariga på alla samhällets områden - även i Europa - kan komma överens om att vi som bekant bara har lånat jorden av våra barn. Vi förvaltar jordens gåvor åt våra efterkommande. Om man förhåller sig så kan man verkligen bekämpa fattigdomen, det är jag övertygad om!

Laguiller
Herr talman! Jag är naturligtvis positiv till livsmedelsbistånd för undernärda befolkningar, trots de kommersiella operationer som gömmer sig bakom detta bistånd och trots intressekonflikterna mellan de rika länderna i denna fråga.
Jag vill till att börja med kritisera att detta bistånd är så futtigt, med tanke på behovet. Europeiska unionen skryter med att åta sig att lämna en miljon trehundratjugotvå tusen ton veteekvivalenter, men samtidigt redogör man i betänkandet för sjuhundranittioen miljoner undernärda i de fattiga länderna. Hundraåttio miljoner, bara i Afrika söder om Sahara, där Europa skall vara särskilt inblandat. Räkna efter: Europas stöd begränsas till litet mer än sju kilo, uttryckt i veteekvivalenter, per person och år, dvs. mindre än tjugo gram per dag, och man är cynisk nog att i betänkandet betona det faktum att livsmedelsbiståndet inte skall avskräcka från lokal produktion.
Men det är inte livsmedelsbistånd som förstört jordbruksproduktionen i ett stort antal länder i Afrika, det är järnhälen hos Europas och Amerikas stora industri- eller jordbrukskoncerner, som påtvingat plantager med gummiträd, kaffe, jordnötter, bomull och till och med primörer under fel säsong för den europeiska marknaden, på bekostnad av odling av livsmedel. Även när det gäller livsmedelsproduktion har man påtvingat befolkningarna vanor genom att tvinga dem att äta ris eller veteprodukter som de bara kan skaffa på världsmarknaden, vilket i förbifarten ger vinster för några stora företag i väst.
Betänkandet har ibland en ton av "beskyddarinna" och presenterar detta bistånd som en gest av välgörenhet från Europa. Men Europa, eller rättare sagt den privilegierade klassen, är ansvarig för Afrikas ruin, inbegripet självförsörjning av livsmedel. Det är därför inte välgörenhet som Afrika behöver. Vad Afrika behöver är att de multinationella företagen i Europa och Förenta staterna upphör med att skövla det, att Europa till den afrikanska befolkningen, i form av enkla maskiner, vattenpumpar och industriprodukter, återlämnar allt det man stulit från Afrika under kolonialtiden och senare. Afrika kan då utveckla sitt jordbruk tillräckligt för att producera det som behövs för att försörja sin befolkning.
Jag är naturligtvis inte så naiv att jag tror att det räcker med en bra resolution från Europaparlamentet för att uppnå detta. Det skulle kräva att man sätter stopp för storkapitalets diktatur i Europa och i Afrika, och att jag röstar för beror enbart på att jag inte vill förhindra detta bistånd.

Fiori
Herr talman! I arbetet med frågorna om livsmedelsbistånd får vi inte glömma att antalet undernärda människor fortfarande i dag uppgår till hundratals miljoner. De ansträngningar som våra föregångare gjort som medlemmar av gemenskapens institutioner har lett till att det totala antalet undernärda under en trettioårsperiod minskat med över 20 procent. Under de senaste åren har vi kunnat bevittna ett motsatt fenomen, mycket egendomligt med tanke på västvärldens ansträngningar: på vissa platser på vår planet ökar antalet undernärda konstant, något som förvärras av miljökatastrofer, eller, vilket är ännu värre, av krig, något som fortfarande fått stort utrymme i den senaste tidens nyhetsutsändningar.
Vi borde med andra ord vara stolta över det faktum att denna fråga alltid ägnas uppmärksamhet av Europaparlamentet och staterna i Europeiska unionen. Jag har upprepade gånger med tillfredsställelse noterat att, som i samband med konventionen vi skall rösta om, gemenskapens lagstiftare hela tiden har velat garantera en trygg livsmedelsförsörjning och inte bara livsuppehälle. Det är denna livsmedelstrygghet som är slutmålet för vårt bistånd: ett bistånd som, under årens lopp, gradvis borde ersättas av konkreta åtgärder och av hållbara instrument som syftar till att förstärka denna trygghet, för att slutligen göra alla former av bistånd och ingripanden överflödiga.
Jag är övertygad om att våra landsmän till fullo delar och med kraft stöder varje initiativ som tas av gemenskapens institutioner i fråga om bistånd, eller kanske bättre ändå, stöd till de befolkningar som inte är lika lyckligt lottade som vi. Men i detta mitt inlägg får jag inte glömma en aspekt, en princip som jag anser vara högst betydelsefull just för våra landsmän. Enligt min åsikt måste vi erkänna den europeiska produktionens verkliga betydelse. När jag har läst igenom konventionen har jag inte hittat några kriterier som prioriterar de europeiska produkter, framför allt jordbruksprodukter, som borde vara avsedda för humanitärt bistånd.
Europa har alltid varit en av de världsdelar som har bäst produktivitet inom jordbrukssektorn. Om vi tänker på till exempel spannmål, oundgängligt som livsmedel, så är Europeiska unionen en av världens största producenter. Denna produktivitet får inte nedvärderas och underskattas i relation till den som finns tillgänglig på världens olika marknader, inte heller när det gäller bistånd till de mer missgynnade. Därför har jag lagt fram ett ändringsförslag, inte till förslaget till konvention, som jag vet inte kan ändras, men till kollegan Schierhubers resolution. Ändringsförslaget bedömdes som otillåtligt, men mitt syfte med att lägga fram det var att få i gång en seriös debatt i denna kammare om en fråga som jag anser vara av vitalt intresse för våra bönder, framför allt i den svåra fas som dessa för närvarande genomgår efter reformeringen av gemenskapens jordbrukspolitik.
Låt mig avslutningsvis hävda att syftet med mitt ändringsförslag, och med mitt inlägg, är att stödja gemenskapens produkter, framför allt jordbruksprodukterna, även när man skall ingå internationella avtal, och jag uppmanar de verkställande europeiska organen att inte glömma de miljontals personer som lever av europeiska produkter, inte så mycket i egenskap av konsumenter som framför allt i egenskap av producenter.

Fischler
Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! Först vill jag hjärtligt tacka föredraganden Schierhuber för hennes betänkande och hennes förslag om att anta rådets beslut om konventionen om livsmedelsbistånd. Som ni vet består det internationella vetehandelsavtalet av två separata rättstexter, nämligen konventionen om handel med spannmål och konventionen om livsmedelsbistånd. Konventionen om handel med spannmål ändrades grundläggande redan 1995, så att det i den nya konventionen inte behövde göras några ändringar. Kommissionen begärde därför också att giltigheten för denna konvention skulle förlängas till den 30 juni 2001.
Däremot har livsmedelsbiståndskommittén beträffande konventionen om livsmedelsbistånd beslutat att förhandla om denna konvention och därvid framför allt också följa rekommendationerna från konferensen i Singapore. Syftet med den nya konventionen om livsmedelsbistånd av 1999 är att bidra till den globala livsmedelsförsörjningen och stärka möjligheten för det internationella samfundet att kunna reagera bättre på akuta livsmedelskriser och livsmedelsbehovet i utvecklingsländerna.
Följande punkter tillmäts särskild vikt i den nya konventionen. För det första: Det bör tas större hänsyn till de lokala matvanorna i mottagarländerna. För det andra: Givarländerna kan nu uttrycka sina åtaganden i mängd, värde eller som en kombination av mängd och värde. För det tredje: Medlemmarna i konventionen måste när de delar ut sitt livsmedelsbistånd prioritera de minst utvecklade länderna och länderna med grupperna med de lägsta inkomsterna. För det fjärde: Det föreskrivs strängare bestämmelser om stödet till den lokala jordbruksutvecklingen, inklusive eventuella triangelaffärer och lokala köp. Mer än hälften av de hithörande medlen från kommissionen gäller denna typ av affärer.
För det femte: Det livsmedelsbistånd som garanteras för de minst utvecklade länderna kommer uteslutande att ges i form av gåvor. Totalt sett måste minst 80 procent av livsmedelsbiståndet lämnas i form av sådana gåvor, och medlemmarna skall bemöda sig om att höja denna procentsats. För det sjätte: Vid beslutet om huruvida och i vilken omfattning långfristiga förmånliga kreditvillkor för tillhandahållande av livsmedelsbistånd även i fortsättningen skall falla under konventionen om livsmedelsbistånd, skall medlemmarna i konventionen ta hänsyn till resultaten från de hithörande multilaterala förhandlingarna. I detta sammanhang har Europeiska unionen och vissa andra medlemmar bekräftat att de är övertygade om att livsmedelsbistånd med sådana kreditvillkor inte längre bör föras upp på listan med biståndsåtgärder. Vår ståndpunkt lyder: Livsmedelsbistånd måste klart åtskiljas från handelsbestämmelser för kommersiella affärer.
För det sjunde: Med den nya konventionen om livsmedelsbistånd skall effektiviteten och effekten av livsmedelsbiståndsåtgärderna kontrolleras bättre och samarbetet mellan givare, mottagare och andra deltagare skall förbättras. För det åttonde: Tillhandahållandet av livsmedelsbistånd inom ramen för denna konvention får inte på något sätt förknippas med kommersiell export av varor eller tjänster.
Avslutningsvis vill jag, eftersom flera ledamöter i debatten har berört det, också göra er uppmärksamma på vilka mängder vi ställer till förfogande som bistånd till Etiopien. Kommissionen och gemenskapen är i stånd att mellan april 2000 och mars 2001, alltså genast detta år, mobilisera 542 526 ton spannmål. Jag vill också påpeka att vi under förhandlingarna ständigt upprätthållit kontakten med de länder som mottar livsmedelsbistånd, så att vi hela tiden var informerade om deras ståndpunkt.

Talmannen
Tack så mycket herr Fischler.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Hjälp till grupper som tvingats lämna sin hembygd i utvecklingsländerna i Asien och Latinamerika
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande (A5-0065/2000) av Deva för utskottet för utveckling och samarbete om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om förlängning av giltighetstiden för förordning (EG) nr 443/97 om åtgärder inom området för hjälp till grupper som tvingats lämna sin hembygd i utvecklingsländerna i Asien och Latinamerika (KOM(1999) 443 - C5-0146/1999 - 1999/0194(COD)).

Deva
. (EN) Herr talman! Det är sannerligen ett privilegium för mig att i dag kunna lägga fram detta betänkande för parlamentet. Det är ett av de första betänkandena från utskottet för utveckling och samarbete som lagts fram enligt medbeslutandeförfarandet. Jag är särskilt tacksam mot alla mina kolleger som i stort antal kommit för att höra mig tala och lägga fram mitt första betänkande för parlamentet och för de överfulla åhörarläktarna. Alla väntar med återhållen andedräkt på att få höra mitt tal.
Detta är en mycket brådskande fråga. Det är min förhoppning att vi skall kunna anta detta betänkande utan några betydande ändringar förutom de förfarandemässiga, eftersom betänkandet är en förlängning av giltighetstiden med ett år för en befintlig förordning som stöder fyra miljoner flyktingar i de mest krigsdrabbade och härjade delarna i världen. Om vi försenar eller misslyckas med att anta detta betänkande i plenum så snart som möjligt, kommer all ytterligare hjälp, livsmedelsbistånd, bostäder, skydd, vatten, sanitär utrustning och utbildning till de mest sårbara människorna i världen att påverkas på ett allvarligt sätt, eftersom det inte kommer att finnas någon rättslig grund i Europeiska unionen för att stödja dem och finansiera hjälpen.
Vi bedömer i dag ett förslag från kommissionen om en förlängning av giltighetstiden för förordningen om bistånd till grupper som tvingats lämna sin hembygd i utvecklingsländerna i Asien och Latinamerika, vilken löpte ut den 31 december 1999. Den förlängning vi föreslår är på ett år fram till och med den 31 december 2000. Förlängningen av förordningen resulterar i att ytterligare 40 miljoner euro kan användas fram till och med slutet på innevarande år.
Mellan 1997 och 1999 medgav parlamentet en finansiering på 240 miljoner euro. Denna förordning löpte ut den 31 december 1999. Genom att förlänga denna förordning i dag för ytterligare en period på ett år, ger vi också kommissionen tid att förbereda en ny förordning, som jag hoppas kommer att bli flerårig, som kan ersätta den befintliga förordningen. Denna nya förordning, som kommer att träda i kraft vid ett senare tillfälle, bör bygga på och ta hänsyn till den befintliga förordningen, såväl som på årsrapporten och den utvärdering som kommissionen har genomfört för att lägga fram för parlamentet och rådet inom en mycket snar framtid och inte senare än i september.
Europaparlamentets ursprungliga betänkande om den nuvarande lagstiftningen, Howittbetänkandet, var föredömligt när det gäller det sätt det konstruerades av parlamentet. Det fick avsevärda framgångar för förbättringen av det befintliga förslaget, och spelade sålunda en viktig roll rörande stödet till och förbättringen av den text som till sist antogs. Parlamentet bidrog i synnerhet till ett stärkande av förordningen genom dess hänvisning till miljöhänsyn, extra stöd och samarbete och hjälp till lokala värdfamiljer, ett kraftfullt förhållningssätt för att rikta stödprogram mot kvinnliga flyktingar, särskilt de som blivit våldtagna, och en tydlig bestämmelse för bevarandet av principen om "non-refoulement", dvs. skydd mot tvång att återvända till sin hembygd.
Howitt deltog sedan i en mycket positiv dialog med det irländska ordförandeskapet, såväl som med kommissionen för att förbättra det befintliga förslaget. Dessutom, och desto viktigare, skedde samråd med fler än 50 icke-statliga organisationer. Parlamentet spelade därför en viktig roll när det gällde utarbetandet av denna förordning i och med sitt betänkande.
Stöd till grupper som tvingats lämna sin hembygd, flyktingar, återvändande och fördrivna personer i Latinamerika och i utvecklingsländer i Asien har varit en inslag i gemenskapsbudgeten sedan 1984. UNHCR uppskattar att det finns 4,8 miljoner i Asien och ca 88 000 i Latinamerika. Av dessa kommer den befintliga förordningen och den ettåriga förlängningen som vi i dag uppmanar till genom vårt betänkande, att fortsätta stödja 2,9 miljoner afghanska flyktingar av vilka ca 40 procent finns i Pakistan och Iran och de resterande 60 procenten i själva Afghanistan. Totalt gavs 24,3 miljoner euro till de afghanska flyktingarna och ytterligare 960 000 euro till Thailand, 6 miljoner euro till Sri Lanka, 11,8 miljoner euro till Burma och 1,8 miljoner euro till Nepal. I Afghanistan fick ca 2 miljoner personer hjälp genom minröjningsprogrammet, vilket är avgörande för att landet skall kunna återgå till ett normalt tillstånd.
På sätt och vis skulle därför ett omedelbart antagande av förslaget skjuta upp behovet av en långsiktig lösning. Detta skulle dock göra det möjligt för institutionerna att delta i en mer djupgående dialog inom detta område och förhoppningsvis göra det möjligt för oss att hitta en mer bestående lösning före år 2001.
Detta betänkande kommer också mycket lägligt när det gäller asylsökande. Vi har nu en lösning som lagts fram av detta parlament, av Europeiska unionens institutioner, genom vilken vi vill och kan hjälpa folk där problemen finns. Vi kan få ett stopp på behovet att folk vill röra sig över gränserna om vi kan hjälpa dem på den plats där problemet har uppstått. Kärnidén i mitt betänkande innebär att vi skall hjälpa folk i krigsdrabbade områden, i de härjade delarna av världen, att komma tillbaka till sitt vanliga liv, att få grundläggande bekvämligheter och lämplig infrastruktur och se till att de inte behöver resa omkring som asylsökande och flyktingar.

Howitt
Herr talman! Låt mig börja med att säga hur bisarrt det är att vi i kväll i maj 2000 debatterar förlängningen av en förordning som löpte ut i december, och som enligt kommissionens förslag kommer att löpa ut igen om sju månader. I egenskap av parlamentets föredragande av den ursprungliga resolutionen för fyra år sedan, kan jag inte göra något annat än att säga att detta är ett misslyckande vad gäller politiskt engagemang i Europa för stöd till fem miljoner flyktingar, av vilka en del tillhör de allra fattigaste i världen, i Asien och Latinamerika.
Vi är emellertid här nu och den socialdemokratiska gruppen stöder föredragandens rekommendation för ett antagande av denna förordning med ett minimum av ändringsförslag, som i princip redan överenskommits med rådet, för att snabbt anta förlängningen efter första behandlingen och i praktiken tillåta att flyktingstödprojekt i år skall kunna fortsätta i stället för att avbrytas. Behovet av detta arbete är lika starkt som det var för fyra år sedan. Det är ingen nytta med att vi debatterar konfliktlösning i parlamentet och sedan upptäcker att det enda stödet till de behövande helt glömts bort när vapnen lagts ned eller när perioden för omedelbar humanitär hjälp är över.
Denna förordning har gjort det möjligt för oss att intervenera i länder där det råder djupa konflikter och där det sker allvarliga brott mot de mänskliga rättigheterna. T.ex. i Afghanistan som i dag har slagit alla världsrekord när det gäller flyktingar i och med att sex miljoner personer har lämnat landet sedan 1992 och lämnat efter sig den flyktinggrupp som är störst i världen och som stannat längst. Vi har också skyddet av de terroriserade ursprungsbefolkningarna som flyr från Burma. När en konflikt avslutas påbörjas en annan, som den befolkning på en halv miljon som förväntas återvända i Timor under slutet av året visar.
Vi vet att det finns en del splittrade uppfattningar i rådet när det rör denna förordning. Herr Patten! Jag måste säga att jag beklagar att samma sak gäller för kommissionen. Samtidigt som den har stött projekt i Asien har den i stor utsträckning misslyckats med att på ett lämpligt sätt och med tillräcklig kraft ta itu med problemen med flyktingar och inhemskt fördrivna personer i Latinamerika.
Ni känner till att jag använt mycket tid till att besöka Colombia och studera problemen med de väpnade konflikterna i landet. Bara i Colombia har 800 000 personer fördrivits inom landet sedan 1996; 123 000 går att hänföra till perioden mellan januari och juni 1999. Det är skamligt att Europeiska kommissionen trots denna förordning misslyckats med att ta itu med detta problem. Den typ av fördrivning under hot som jag har sett i Colombia har jag också sett i Chiapas i södra Mexiko, där närvaron av internationella biståndsarbetare är nödvändig för att skydda de mänskliga rättigheterna.
Jag vill till sist gratulera herr Deva till hans betänkande, tacka honom för hans vänliga ord i sitt tal och instämma i det han säger. Jag vet att han kommer att lyssna noga på kommissionären när han sammanfattar för att se om han bekräftar löftet att se till att man lägger fram ett förslag till en flerårig förordning och om man kommer att utarbeta årsrapporterna. Tillsammans med Deva ställer vi dessa frågor till er, herr Patten, och om vi inte får tillfredsställande svar kommer socialisterna på denna sida av kammaren att stödja Deva när det gäller att inta en helt annorlunda ståndpunkt om hela detta betänkande.

Dybkjær
Herr talman! Jag vill gärna tacka herr Deva för ett mycket bra betänkande, om vilket man ju kan säga att det är lika långt som kommissionens text är kort. Det säger nog något om förhållandet mellan parlamentet och kommissionen för ögonblicket, att vi fått en mycket snabbt utarbetad och därför mycket kortfattad och enkel text framlagd. Och det är naturligtvis inte, som Howitt också nämnt, särskilt tillfredsställande fyra-fem månader efter att förordningen rent faktiskt löpt ut; men det är egentligen det vanliga sättet, även om jag inte misstänker att kommissionär Patten har något ont i sinnet. Det är det gängse sättet att debattera på i parlament. Man lägger fram ett betänkande som säger att vi nu måste förlänga förordningen. Det sker fyra månader efter att den löpt ut. Man tvingar därmed rent faktiskt parlamentet till att säga: Ja, men vi är egentligen tvingade att acceptera denna förlängning, annars kommer det att dö ännu fler människor av svält och fattigdom. Det är inte ett rättvist sätt att hantera frågan och därför vill jag precis som Deva och andra också höra vad kommissionär Patten säger. Samtidigt anser jag också att vi så snabbt som möjligt måste genomföra detta förslag, därför att vi måste försöka att hjälpa till så gott vi kan, och så får vi hoppas att vi kan få ett mer tillfredsställande sätt att hantera frågorna på i framtiden. En enskild liten fråga som även Deva betonar och som jag också tycker att vi bör diskutera i framtiden, är kvinnornas och barnens situation som naturligtvis är oerhört svår och alltid kommer att vara det i dessa situationer. Det är därför nödvändigt att vi satsar mycket kraftfullt på detta område och utarbetar en del ordentliga sätt att göra det på genom hjälp från icke-statliga organisationer och andra, som kan bidra med en insats.

Maes
Herr talman! Jag vill ansluta mig till den hårda kritiken från budgetkontrollutskottet och utskottet för utveckling och samarbete som återverkat på det annars mycket konstruktiva betänkandet av Deva. Utskotten klagar över att årsrapporterna inte lämnades in till kommissionen och, vad värre är, även de oberoende utvärderingarna uteblev, fastän de naturligtvis är nödvändiga för att försäkra oss om att det verkligen finns skäl för att förlänga förordningarnas giltighetstid. Hur kan vi göra det om vi inte har tillgång till de lämpliga rapporterna?
Kanske är det här också tal om försenade betalningar, onödigt komplicerade förfaranden för ekonomisk kontroll och en splittring av insatserna, som vi är vana från annan kritik. Även det faktum att de belopp som givits ut inte står i förhållande till antalet flyktingar ger upphov till frågor. Av de 240 miljonerna euro, herr kommissionär, anslogs 40 procent till Latinamerika med mindre än 1 procent av flyktingarna i världen och 60 procent till Asien med 40 procent av de hemlösa. Om det inte vore för att ett plötsligt stoppsättande av programmet skulle medföra icke önskvärda effekter och skada oskyldiga offer så skulle vi följa budgetkontrollutskottets yttrande, men nu skall vi följa Devas rekommendation. Han tycker att vi skall förlänga programmet med ett år men under tiden har Howitt redan uppmärksammat oss på det faktum att ett halvår faktiskt redan har gått. Vi hoppas att rapporten nu verkligen har lämnats in tillsammans med en seriös utvärdering. Här handlar det inte, herr talman, om humanitärt bistånd utan om projekt som är inriktade på självförsörjning och återintegrering av flyktingar och hemlösa, f.d. soldater, o.s.v. Då skulle vi väl åtminstone kunna visa upp resultat och fastställa att beroendet verkligen minskat med avseende på hjälp.
Herr talman! Vi är beredda att ge kommissionen ytterligare en liten frist eftersom vi vet att väldigt många människor gör stora insatser och eftersom inte heller parlamentet går helt fritt med rådet som inte förser er med tillräckligt mycket personal. Jag tror dock att vi i alla fall måste låta kommissionen uppfylla sina skyldigheter gentemot parlamentet, annars är det här samarbetet egentligen meningslöst.

Belder
Herr talman! Det verkar enkelt: bara att ändra årtalet 1999 till 2000 och Europeiska unionen ge hjälp till grupper som tvingats lämna sin hembygd i Latinamerika och Asien i ett år till. Det är dock mer än så på gång. Det vittnar yttrandena från budgetutskottet och budgetkontrollutskottet om.
Kommissionen har inte visat sig från sin bästa sida vid genomförandet och utvärderingen av det här programmet. Hittills har man inte funderat så mycket över hur det här programmet fungerar. Det saknas vettiga årsrapporter. Dessutom saknas det fortfarande en långsiktig vision för det här programmet. Därför anser jag det vara rätt att koppla godkännandet av en förlängning av programmet till tillgången till rapporter. Parlamentet måste på det sättet tvinga kommissionen att försvara hur utvecklingsbidragen fördelas.
Det här hindrar inte att det ibland är fråga om skriande situationer i mottagningsländerna. Europeiska unionen måste hjälpa där den kan. De nationella medlemsstaternas roll är absolut minst lika viktig i det sammanhanget. På europeisk nivå löper vi ju ständigt risken att ge löften som vi inte kan infria på grund av budgetbegränsningar. För en långsiktig lösning på de här problemen krävs det främst en bra samordning av medlemsstaternas insatser. Inte mer eller mindre än det.

Paisley
Herr talman! Det är inte bara ett politiskt ansvar, utan också ett moraliskt ansvar att Europeiska unionen måste hjälpa behövande utanför unionens gränser på ett så rättvist sätt som möjligt. Eftersom detta är syftet med detta betänkande, gratulerar jag föredragande Deva.
När det kommer till kritan innebär det att vi faktiskt hjälper oss själva när vi hjälper de behövande, vilket är vårt ansvar. Bibeln har som alltid rätt där det står att läsa att det är saligare att giva än att taga. Myntets andra sida är också en sanning; om man samlar på sig saker utarmas själen. Länder som lider av allvarliga interna stridigheter och deras hemska följder, då oskyldiga måste fly och länder som uppmuntrar fördrivna personer till att återvända hem borde få hjälp. Saken är den att dessa fördrivna personer oftast är kvinnor och barn. Detta gör det ännu viktigare att man vidtar åtgärder. Livsmedel, vatten och sanitär utrustning, bostäder och skydd samt utbildning står naturligtvis högst upp på prioriteringslistan. Jag välkomnar erkännandet av detta.
Jag har förstått att de fyra ändringsförslag som lagts fram av utskottet för utveckling och samarbete måste godtas av kommissionen och jag hoppas att kommissionären, herr Patten, som inte särskilt ofta gav mig glädjande svar om andra saker när han innehade en annan tjänst, kanske i dag kommer att ge mig en liten uppmuntran och lysa upp tillvaron. Det är nödvändigt att kommissionen överlämnar årsrapporterna till detta parlament och till rådet, enligt överenskommelse. Om dessa rapporter inte överlämnas framöver, kan jag inte rösta för denna förlängning. Jag förmodar att kommissionen måste svara på detta och berätta för oss vad de tänker göra.
Den finansiella ramen måste införas för att kunna följa bestämmelser som redan antagits. Man måste strikt följa dessa bestämmelser och denna förändring är absolut nödvändig. Den nya texten om kommittéförfarandet är nödvändig och när denna förordnings långsiktiga framtid har utvärderats, måste parlamentet ha tillgång till oberoende utvärderingsrapporter, så att man kan utöva påtryckningar på kommissionen att göra förbättringar, om detta anses nödvändigt. Då de tycker att dessa utgifter kan maximeras för att nå ett bättre resultat genom dessa förordningar, måste vi ha tillgång till informationen så att det kan bli en bra, sund och korrekt debatt.

Blak
Herr talman! Kommissionen föreslår att den befintliga förordningen förlängs. Kommissionen skall enligt förordningen utarbeta en årlig utvärdering som skall överlämnas till parlamentet och rådet, vilket inte har skett, men programmet får inte stoppas under några förhållanden - det kommer att drabba fel personer. Det är viktigt att programmet förlängs, men inte förrän vi sett utvärderingarna. Kommissionen har lovat att vi skulle få utvärderingarna i mars, sedan i april och i maj - men var finns de? Det är nödvändigt med en oberoende utvärdering, annars har vi inga garantier för att pengarna används på rätt sätt. Syftet med utvärderingen är ju att förbättra de framtida programmen. Allt som handlar om utvecklingshjälp, inklusive rehabilitering av flyktingarna, bör läggas vid generaldirektoratet för bistånd. Det är inom detta generaldirektorat sakkunskapen finns, och man bör därför också ha ansvaret. Revisionsrätten har också kritiserat den bristande tydligheten mellan de olika initiativen. Det är ohållbart och skadligt för programmet att det inte finns en sammanhängande åtgärd. Jag är glad att det finns stöd till mitt ändringsförslag, särskilt i budgetkontrollutskottet, om att först förlänga programmet när kommissionen har uppfyllt sin del av avtalet och lagt fram årsrapporter och utvärderingar. Utan detta ändringsförslag kommer kommissionen att kunna komma undan med att inte ha lagt fram en enda utvärderingsrapport sedan förordningen trädde i kraft 1997. Jag har också noterat att min käre vän Dell'Alba från parlamentet har fått sina alster tryckta som bilaga till mitt yttrande. Men det får stå för honom. Han fick i vilket fall inget stöd i utskottet, eftersom han var den ende som röstade emot.

Patten
. (EN) Herr talman! Låt mig först och främst tacka min hedervärde vän för hans oerhört tankeväckande betänkande och för den omsorg och uppmärksamhet med vilken han tagit itu med frågan rörande personer som tvingats lämna sin hembygd i Asien och Latinamerika. Det är gängse ordning för kammarens alla talare och för andra utanför att betänkandet som läggs fram är utmärkt, men om jag får tala för mig själv hade jag inte förväntat mig något annat från min hedervärde vän.
Förordning 443/97 om hjälp till grupper som tvingats lämna sin hembygd är naturligtvis ett viktigt instrument, ett biståndsinstrument som inte omfattas av humanitärt bistånd och ledamot Maes klargjorde denna skillnad på ett oerhört tydligt sätt. Den stöder projekt som genomförs av internationella organisationer som t.ex. FN, UNHCR och icke-statliga organisationer, och dessa åtgärder är utformade för att förbättra levnadsvillkoren, inte bara för återvändande personer, utan också för de samhällen som de flyttar till. I detta sammanhang är det särskilt viktigt att röja bort minor, en punkt som min hedervärde vän hänvisade till, återuppbygga jordbrukssystem, stödja säkra utkomster och ta till sig viktiga utmaningar på hälso- och utbildningsområdet.
En rad ledamöter har klargjort det goda och praktiska arbete som utförts som ett resultat av denna förordning. Jag noterade i synnerhet vad den hedervärde herr Howitt sade om geografisk balans, och en eller två av de övriga ledamöterna hänvisade också till denna.
Jag noterade också vad den hedervärde dr Paisley sade om moraliska förpliktelser gentemot de som tvingats lämna sin hembygd. Dr Paisley och jag har inte alltid varit överens på alla punkter, men jag hoppas att detta är en fråga där vi kan vara överens och t.o.m. dela på citat från både gamla och nya testamentet.
Kommissionen började förbereda för förnyelsen av denna förordning under våren 1999. Dessa diskussioner fördröjdes emellertid genom den förra kommissionens avgång förra året. Man beslutade, som en tillfällig åtgärd, att föreslå en förlängning av den befintliga förordningen fram till slutet av år 2000. En verksamhetsrapport från kommissionen som omfattade de tre år som förordningen tillämpats, från 1997 till 1999, lades fram i en preliminär version för Miranda, ordföranden i utskottet för utveckling och samarbete, och naturligtvis för föredraganden.
Samtidigt meddelades också de preliminära slutsatserna av en pågående extern utvärdering om tillämpningen av förordningen. Den slutliga utvärderingsrapporten kommer att överlämnas till parlamentet senast i september innevarande år.
Låt oss nu övergå till ändringsförslagen. Kommissionen kan i huvudsak godta de fyra ändringsförslag som lagts fram av parlamentet. Vad gäller det första ändringsförslaget vill jag emellertid återigen betona att förslaget till verksamhetsrapport redan överlämnats till utskottet för utveckling och samarbete och att det officiella ingivandet kommer att ske senast i juni.
Kommissionen godtar ändringsförslag två och tre, eftersom de återspeglar den befintliga ramen för interinstitutionellt samarbete vad gäller budgetdisciplin och kommittéförfarande.
Låt mig nu ta upp det fjärde ändringsförslaget. Jag inser att parlamentet vill ta del av den oberoende utvärderingsrapporten mycket snart. En rad ledamöter har argumenterat för att ni skall få ta del av den senast under juli. Vi anser emellertid att givet det sena upphandlingsdatumet för 1999 års program, vilket innebär att viss verksamhet har påbörjats först nu, skulle det vara bättre att slutföra rapporten - som måste vara ett väl genomarbetat och heltäckande dokument - en eller ett par månader senare, låt säga i september. Detta kommer att ge oss en skälig tid att utvärdera 1999 års verksamhet.
Som ni vet håller emellertid utvärderingen redan på att utarbetas och jag kommer att överlämna alla tillfälliga rapporter så snart dessa tas fram. Jag vill framföra detta åtagande tydligt och klart. Jag hoppas att parlamentet kan gå med på detta förhållningssätt. Det har skett hänvisningar till den nya förordningen. Jag kan bekräfta att den nya förordningen håller på att utarbetas. Man måste ta hänsyn till slutsatserna i utvärderingen och vi i kommissionen måste naturligtvis, innan vi lägger fram den för den lagstiftande myndigheten, se till att vi kan uppbringa nödvändiga mänskliga resurser för ett effektivt genomförande av förordningen.
Enligt min erfarenhet på bara sju månader åtar vi oss alltför ofta att genomföra saker och ting utan att först se till att det finns resurser till detta, och det är viktigt för oss att vara uppriktiga om vad vi vill göra och hur vi kan uppnå det.
Innan jag avslutar vill jag återigen tacka parlamentet för dess stöd till förlängning av giltighetstiden för detta viktiga instrument. Jag kan försäkra ledamöterna om att jag tagit hänsyn till den kritik och de önskemål som uttryckts under denna debatt. Jag är tillräckligt gammal och har tillräcklig erfarenhet av politiskt arbete för att uppfatta skillnaden mellan rungande applåder och buande tillrop, eller ett "Bronx cheer", som amerikanerna skulle kalla det, och jag vill inte gå igenom ytterligare en debatt om ett ämne som är lika viktigt som detta och upptäcka att den domineras av välmenande kritik. Jag hoppas alltså att vi kan göra bättre ifrån oss fram till nästa gång vi diskuterar detta viktiga ämne.
Vi behandlar viktiga tekniska detaljer, men framför allt behandlar vi, som vissa ledamöter påpekat, den mänskliga tragedi som ligger bakom behovet av alla dessa åtgärder och det är därför vi måste se till att vårt gensvar kommer så snabbt och blir så effektivt som möjligt.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Avtal EG-Schweiz
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är rekommendation (A5-0118/2000) av Carraro för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om förslaget till rådets beslut, om ingående av avtal mellan Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater, å ena sidan, och Schweiziska edsförbundet, å andra sidan (7260/2000 - KOM(1999) 229 - C5­0204/2000): 1. om fri rörlighet för personer (9748/1999 - C5­0197/2000­1999/0103(AVC)); 2. om luftfart (9749/1999 - C5­0198/2000 - 1999/0104(AVC)); 3. om gods- och persontransporter på väg och järnväg (9750/1999 - C5­0199/2000 - 1999/0105(AVC)); 4. om vetenskapligt och tekniskt samarbete mellan EG och Europeiska atomenergigemenskapen, å ena sidan, och Schweiziska edsförbundet, å andra sidan (9751/1999 - C5­0200/2000 - 1999/0106(AVC)); 5. om vissa aspekter rörande offentlig upphandling (9752/1999 - C5­0201/2000 - 1999/0107(AVC)); 6. om handel med jordbruksprodukter (9753/1999 - C5­0202/2000 - 1999/0108(AVC)); 7. om ömsesidigt erkännande i samband med bedömning av överensstämmelse mellan Europeiska gemenskapen och Schweiziska edsförbundet (9755/1999 - C5­0203/2000 - 1999/0109(AVC))

Carraro
. (IT) Herr talman! Med detta förslag till rekommendation avslutas en politisk och institutionell process som inleddes för cirka tio år sedan av kommissionens dåvarande ordförande Delors, som redan i början av 90-talet förutspådde Schweiziska edsförbundets inträde i det gemensamma europeiska ekonomiska samarbetsområdet.
Som bekant blockerades sedan förslaget genom resultatet i den schweiziska folkomröstningen i december 1992, där de schweiziska medborgarna beslöt att stoppa Schweiziska edsförbundets inträde i Europeiska gemenskapen, även om det skedde med en mycket knapp majoritet.
Från och med den tidpunkten inleddes en osäker period med avtal som till största delen varit sektorsvisa, en period för vilken detta paket på sju avtal, som enbart inriktas mot det ekonomiska området men som ändå är av stor omfattning och av allmänt intresse, i dag sätter slutpunkten. Det gäller sju olika avtal som avser den fria rörligheten för personer, lufttransporter, transport av varor och personer på landsväg och järnväg, vetenskapligt och tekniskt samarbete, offentlig upphandling, jordbruksprodukter och, i det sammanhanget, ett ömsesidigt erkännande när det gäller bedömning av överensstämmelse. Avtalen innehåller dessutom en tydlig sambandsklausul i den meningen att - och detta var en korrekt markering från Europeiska gemenskapens sida - dessa avtal träder i kraft enbart i den mån alla godkänns gemensamt, eller också kommer samtliga att gemensamt avvisas.
Det är av detta skäl som förslagen till lagresolution läggs fram och godkänns gemensamt, även om de av tekniska skäl behandlas individuellt, eftersom, jag upprepar, det är tillsammans de kommer att träda i kraft.
Avtalen undertecknades i juni 1999, ratificerades av det schweiziska parlamentet den 8 oktober 1999 och de underställs nu, i och med morgondagens omröstning, Europaparlamentet för ratificering. Jag vill emellertid också påpeka för mina kolleger att med en folkomröstning som äger rum den 21 maj kommer det schweiziska folket ytterligare en gång att uppmanas uttala sig om även detta avtalspaket och därmed också om relationerna med Europeiska unionen. Det handlar om en folkomröstning som formellt och i sak är skild från den som genomfördes 1992, det är lika bra att säga det klart och tydligt. Vid det tidigare tillfället ombads den schweiziska befolkningen uttala sig om huruvida Schweiz skulle inleda processen att bli medlem i Europeiska unionen; den 21 maj kommer den schweiziska befolkningen att uppmanas uttala sig om godkännandet eller underkännandet av ett avtalspaket som i stället har ett strikt ekonomiskt innehåll, och som verkligen inte har de politiska implikationer som lades in i avtalen från 1992.
Jag anser det under alla omständigheter vara ytterligt betydelsefullt att parlamentet kommer fram till att rösta, att godkänna - om nu detta blir kammarens uppfattning, såsom det varit den i stort sett enhälliga uppfattningen inom utskottet för industrifrågor och såsom det har varit uppfattningen i alla de parlamentariska utskott som avgivit ett yttrande i frågan - att avge ett positivt yttrande innan folkomröstningen äger rum i Schweiz den 21 maj. Detta är viktigt, naturligtvis inte för att det schweiziska folkets suveränitet i omröstningen på något sätt skulle hotas, utan snarare som en ytterligare gest av förtroende och övertygelse om att utvecklingen av ett gemensamt europeiskt ekonomiskt samarbetsområde och en fördjupad integration mellan marknader och ekonomier i detta Europa - där Schweiz naturligtvis utgör hjärtat, ett av de verkligt centrala länderna - utgör ett gemensamt intresse och något som borde dominera, även jämfört med polemiken i olika procedurfrågor.
Det är, enligt min mening, ett viktigt och positivt politiskt faktum - och där måste jag tacka ordföranden i utskottet för industrifrågor och de tjänstemän som gjort detta möjligt - att parlamentet kommer fram till en omröstning före den 21 maj, vilket ger de schweiziska medborgarna en möjlighet att säga sin mening om en rättslig ram som är säker och beslutad. Uppfattningen inom utskottet för industrifrågor är enhälligt positiv och kammaren rekommenderas att rösta i enlighet med detta under morgondagens sammanträde.

Andersson
. Herr talman! Jag vill börja med att tacka föredraganden för det ansvariga utskottet för ett väl sammanhållet yttrande. Jag vill också tacka kommissionen för ett väl utfört arbete i samband med förhandlingarna.
För mitt utskotts område, medborgerliga fri- och rättigheter, är detta avtal välkommet. Jag vill också understryka att det är viktigt att se detta som en helhet. Under mitt arbete med yttrandet fick jag nämligen kännedom om åtskilliga problem och svårigheter för EU-medborgare som bor och arbetar i Schweiz; i vissa fall har det rört sig om ren diskriminering. Det råder inget tvivel om att det avtal som nu föreligger ger stora möjligheter att lösa de problem som finns och förhindra att nya problem uppkommer. Jag vill i detta sammanhang bara nämna t.ex. rätten till inresa, rätten till etablering, möjligheten att komma in på arbetsmarknaden, samordningen av systemen för social trygghet, rätten till etablering för icke förvärvsarbetande personer och studerande samt nya möjligheter för gränsarbetande.
Jag vill understryka, liksom föredraganden för det ansvariga utskottet påpekade, att det är viktigt att vårt yttrande kommer före folkomröstningen i Schweiz - inte för att det är de schweiziska medborgarnas sak att säga "ja" eller "nej" till detta, men för att visa vår vilja till ett samarbete, ett ytterligare samarbete, med Schweiz. Vi från mitt utskott har pekat på möjliga framtida samarbetsområden, t.ex. insatser mot kvinnosmuggling, insatser mot organiserad brottslighet och ekonomisk brottslighet. Vi ser dessa avtal, särskilt avtalet om den fria rörligheten, som mycket viktiga i samarbetet mellan EU och Schweiz.

Grosch
Herr talman! Även jag vill tacka föredraganden för hans betänkande och gratulera honom. Hela utskottet för regionalpolitik, transport och turism gläder sig över detta avtal, eftersom man särskilt på transportområdet varit medveten om svårigheten att komma fram till ett avtal, som skulle ge en bra balans mellan konkurrens och miljö och även åstadkomma en tillfredsställande lösning för båda parter.
De båda avtalen som direkt gällde oss, och som vi har analyserat, gäller luftfart, vägar och järnvägar. Här kan man konstatera att vad beträffar luftfarten är Schweiz naturligtvis redan medlem av många internationella konferenser och organisationer och har därigenom i sin egen lagstiftning införlivat en del av det som man på europeisk nivå betraktar som gemenskapens regelverk. Den största praktiska betydelsen får införlivandet av förordningen om avregleringspaketen. Utskottet för regionalpolitik, transport och turism betraktar det som en liten svaghet att duty-free-avtalet i detta fall inte kan tillämpas för Schweiz.
Svårare och också intressantare är diskussionen om vägar och järnvägar, där vi måste konstatera att det experiment som här föreslagits är mycket intressant. Å ena sidan kommer Schweiz successivt att avstå från att reducera vikten för lastbilarna. Man kommer att tillåta 34 - 40 ton fram till år 2004, men å andra sidan kommer man i enlighet med detta att också avskaffa kvoterna. Slutligen ersätts detta genom en avgift, alltså genom vägavgifter, som genomsnittligt ligger på ca 200 euro. Då kan ni förstå att det naturligtvis kommer en viss kritik från transportföretagens sida.
Kritiken är i mina ögon också rättfärdigad, eftersom vi anser att man i dessa avgifter inte tar tillräcklig hänsyn till företagens eventuella investeringar i miljövänliga lastbilar. Men ännu viktigare var det för utskottet för regionalpolitik, transport och turism att det i detta avtal dragits upp riktlinjer som i och för sig komplett motsvarar EU:s transportpolitik: å ena sidan avlasta vägarna, å andra sidan stödja järnvägarna. Det som här kommer att ske mellan EU och Schweiz har för oss en pilotkaraktär, och det gäller också för analysen av möjligheterna att sedan även genomföra det som vi betraktar som teoretisk transportpolitik.

Bösch
Herr talman! Europeiska socialdemokratiska partiets grupp och även jag personligen är synnerligen positiva till detta avtal mellan Schweiz å ena sidan och Europeiska gemenskapen å andra sidan. Det är ett steg i rätt riktning. Schweiz ligger ju mitt i Europa, men är ännu inte med i unionen. Slutuppgörelsen i de bilaterala förhandlingarna med Schweiz kommer att ge en ny grund för unionens förbindelser med Schweiz, och vi hoppas alla att det schweiziska folket om några veckor kommer att rösta för föreliggande avtal.
Men det finns några sakförhållanden som fortfarande måste klaras upp. Jag tänker inte på det som jag oftast tänker på i detta sammanhang, nämligen ett bättre samarbete för att bekämpa den skattesmitning som sker på bekostnad av de europeiska skattebetalarna. Jag vill i kväll helt begränsa mig till frågan om den fria rörligheten, och här framför allt frågan om gränsarbetarna. Totalt finns det 140 000 gränsarbetare i Schweiz, som kommer från Tyskland, Frankrike, Italien och Österrike. Dessa gränsarbetare har massivt drabbats av de senaste försämringarna i de schweiziska pensionsbestämmelserna. Fram till den tionde revideringen av denna ålders- och efterlevandeförsäkring fanns det en så kallad pension för äkta par, där makens eller makans hemvist inte spelade någon roll för beräkningen.
Med den tionde revideringen som nyligen trädde i kraft föll dessa bestämmelser bort. De ersattes av poäng för barnuppfostran, som dock var bundna till en hemvist i Schweiz. Detta resulterade i att gränsarbetarna från Europeiska unionen visserligen å ena sidan måste betala samma avgifter som de personer som bor i Schweiz, men å andra sidan får upp till 30 procent mindre pension. I den elfte revideringen, som nu förestår, föreskrivs det rentav att änkepensionen bara kan tas i anspråk av änkor som också bor i Schweiz, vilket naturligtvis återigen för med sig en försämring för EU:s gränsarbetare.
Tyvärr har också Europeiska unionens regeringar hittills beaktat denna fråga alltför litet. Jag hoppas att detta kommer att ändras inom en snar framtid. De nuvarande bestämmelserna i ålders- och efterlevandeförsäkringen motsäger principen om lika behandling och jämställdhet. Gränsarbetarna betalar lika mycket till ålders- och efterlevandeförsäkringen som sina schweiziska kolleger, men erhåller väsentligt mycket mindre pension. Detta ensidiga missgynnande från schweiziska regeringens sida kommer förhoppningsvis att lösas som en följd av detta bilaterala avtal. Jag är utomordentligt tacksam mot föredraganden att han i motiveringen till sitt betänkande har tagit upp denna fråga.
En blick på kartan visar att detta förmodligen inte är de sista förhandlingarna och avtalen mellan unionen och Schweiz. Det är därför desto viktigare att avtalen som vi skall besluta om i morgon uppfylls inte bara till sin bokstav, utan även till sin anda. Det är också en förberedande prestation till kommande förhandlingar och avtal, som vi skall förhandla om och besluta bilateralt.

Väyrynen
Herr talman! De bilaterala avtalen mellan Europeiska unionen och Schweiz motsvarar de multilaterala avtalsarrangemang som tillämpats inom ramen för det Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. Europeiska liberala och demokratiska partiets grupp anser att Europaparlamentet för egen del bör stödja ett godkännande av dem. Schweiz ställning påvisar tydligt det säregna i de nuvarande integrationsarrangemangen i Europa samt behovet av att ändra dem, särskilt nu då Europeiska unionen är på väg att utvidgas till paneuropeiska mått. Det integrerade Europa är organiserat i koncentriska cirklar vars kärna har utgjorts av de medlemmar som grundade Europeiska unionen. Först uppstod Europarådet i Strasbourg, vilket delades i två delar då Frankrike, Tyskland, Italien och Beneluxländerna bildade Kol- och stålunionen. Försöket att bilda en gemenskap på politisk och försvarsmässig grund strandade, men man lyckades bilda en ekonomisk gemenskap. De sju perifera länderna som blev utanför de sex kärnländerna bildade Europeiska frihandelssammanslutningen EFTA.
Utvidgningen av de sex medlemsländerna till en gemenskap med till en början nio och senare tolv länder förlöpte förhållandevis lätt. Efter dessa utvidgningar har det uppstått en diskussion om differentierad integration. I slutet av 80-talet utarbetades inom Europeiska gemenskapernas kommission en plan enligt vilken det dåtida EG skulle fördjupas till en federalstat och de övriga länderna i Europa skulle delta i den inre marknaden genom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES). De första som erbjöds EES-avtal var EFTA-länderna. Det var då som man för första gången talade om koncentriska cirklar. EES-avtalet gjordes upp, men för Österrike, Sverige och Finland blev det ett kortvarigt arrangemang. I Schweiz föll EES-medlemskapet på en folkomröstning. Sålunda blev bara Island, Norge och Liechtenstein kvar i EES. För Schweiz del började man upprätta bilaterala avtal.
Nu pågår som bäst förhandlingar om tolv länders anslutning till Europeiska unionen. Det är märkligt att det bland dem inte finns ett enda EES-land och inte heller Schweiz, trots att dessa skulle passa allra bäst som EU-medlemmar. Orsaken till detta är enkel: De vill inte ansluta sig till den nuvarande eller framtida unionen. Då unionen nu är på väg att kraftigt utvidgas är det rimligt att den differentieras internt. Liksom bland andra Jacques Delors, Valery Giscard d'Estaing och Helmut Schmidt nyligen framförde borde kärnländerna i Europa gå längre än de övriga i sin inbördes integration, medan den övriga unionen kunde utvecklas till en konfederation mellan självständiga stater och differentieras. På så sätt kunde man underlätta och påskynda ett medlemskap för östeuropeiska länderna. Sålunda skulle ett medlemskap också kunna bli möjligt för Island, Norge, Liechtenstein och till och med Schweiz.

Linkohr
Herr talman! Väyrynens sista påpekande med de koncentriska cirklarna erinrar mig litet grand om ett hål, som man drar cirklar runt, när man tittar på Schweiz och Europa. Jag hoppas att detta hål kommer att fyllas någon gång under de närmaste åren genom att Schweiz ansluter sig till Europeiska unionen. Då skulle vi nämligen inte heller tvingas förhandla om sju olika avtal och rösta om dem, utan allt detta skulle vara självklart. Jag önskar verkligen att detta kommer att påbörjas under de närmaste åren.
Men kanske är dessa sju avtal också en förberedelse för denna debatt, och jag skulle verkligen önska mig att, på samma sätt som parlamentet i morgon med stor majoritet kommer att rösta för dessa sju avtal - det utgår jag från - så kommer den schweiziska befolkningen den 21 maj med stor majoritet att rösta för dessa sju avtal, för att klargöra att Schweiz ligger i Europa.
Jag vill säga ännu ett par ord om avtalet om vetenskapligt samarbete, eftersom jag själv under de senaste åren upprepade gånger också har ägnat mig åt det vetenskaplig-tekniska samarbetet med Schweiz. Jag är mycket positiv till det, ty det betyder nämligen när allt kommer omkring att Schweiz deltar som likvärdig partner i Europeiska unionens ramprogram för forskning. Det betalar en avgift som motsvarar dess BNI, men det deltar som fullvärdig deltagare i detta program. Det är till stor fördel för båda sidor. Men det finns en nackdel med det: Innehållet i detta program beslutas av Europeiska parlamentet tillsammans med rådet, och inte med Schweiz. Det betyder att Schweiz, och för övrigt även Israel, Norge, Lichtenstein och Island, som deltar i detta ramprogram för forskning, bara kan delta i något som har beslutats över deras huvuden. De deltar inte i beslutsfattandet om innehållet.
Därför vill jag föreslå, eftersom vi ju nu långsamt börjar förbereda det sjätte ramprogrammet för forskning, att vi åtminstone informellt för diskussioner med schweiziska parlamentsledamöter - för övrigt på samma sätt som med Israel, Norge etc., alltså stater som inte hör till EU, men deltar i ramprogrammet om forskning. Det är något som Europaparlamentet skulle kunna ordna. Parlamentet skulle kunna ta initiativet till att bjuda in parlamentsledamöter från dessa länder, så att vi redan i förväg vet vad schweizarna skulle kunna bidra med, vilka problem de har, och vilka förslag de har. Även detta skulle för övrigt vara ett steg för att bringa Schweiz och Europeiska unionen närmare varandra. Jag önskar verkligen att vi kunde göra det. För övrigt vill jag än en gång tacka herr Carraro för detta utmärkta betänkande. Om man vill lära sig något, då kan man läsa ut en hel mängd ur hans betänkande. Tack än en gång, och jag hoppas att vi i morgon kommer att anta det med stor majoritet.

Rübig
Herr talman! Närvaron i salen visar att detta avtal är oomtvistat, och vi kommer säkerligen i morgon att med stor majoritet rösta för Schweiz och för detta avtal. Och det handlar om att vi förbättrar det gemensamma arbetet i Europa. Vi skall i ökad utsträckning söka en dialog. Vi skall analysera problemen sakligt, finna kompromisser, förvisso på demokratisk basis och med rättslig grund, och slutligen rösta om dem, så som det skall vara. Man ser ju ofta i Schweiz hur folket röstar, och som demokrat är jag alltid begeistrad när jag ser Schweiz demokratiska hållning.
Fredlig konfliktlösning - dvs. demokrati - gentemot krigsförklaring. Kriget har egentligen hittills aldrig inneburit någon lösning för Europas befolkning. Vi behöver spelregler för demokratin och vi måste när allt kommer omkring också iaktta dem. Efter mer än 50 års fredspolitik har den tyske utrikesministern som ordförande i rådet inkallat militär för ett beslut. Det borde stämma oss till eftertanke. Jag tror att det är viktigt att vi använder demokratin till att säkra freden. Nu har han tillsammans med rådets ordförande och 12 premiärministrar genomfört en godtycklig handling utan rättslig basis, utan rättslig grund, gentemot ett medlemsland, och framför allt också gentemot de europeiska institutionerna. Beslutet i fråga om Österrike skedde faktiskt utan kommissionens medverkan, utan rådets medverkan och naturligtvis också utan parlamentets medverkan. Det innebär många problem, i synnerhet också för Schweiz, tror jag, och när vi ser att euron nu ger ifrån sig svaghetstecken, då tror jag att det internationella samfundet gör en bedömning av denna konflikt i Europeiska unionen. Om vi ser mer exakt på det så är det en konflikt mellan premiärministrarna och de europeiska institutionerna, och denna konflikt orsakar osäkerhet i det europeiska maskineriet.
Just Österrike har egentligen alltid varit en mönstergosse när det gäller mänskliga rättigheter och demokrati. Jag tror att Österrike också med sin neutralitet under de senaste årtiondena har uppträtt mycket bra, med en neutralitet mellan öst och väst. Genom att gå med i Europeiska unionen har vi entydigt bekänt oss till väst, med målet att i framtiden förhindra militära konflikter. Men till detta hör att man talar med varandra, att man går varandra till mötes, gör sakliga analyser och finner kompromisser. Jag måste säga att det egentligen också i Österrike nu är på tiden att man överväger situationen, ty det schweiziska folket kommer vid sin folkomröstning att mycket noga ge akt på vad de 14 premiärministrarna beslutar.
Den 1 maj trädde Haider tillbaka i Österrike. Han är inte längre aktiv inom förbundspolitiken. Jag anser att det vore hög tid att sanktionerna mot Österrike upphävs, och jag tror att premiärministrarna också bör ursäkta sig inför de europeiska medborgarna för att de har valt en väg som är oacceptabel för Europa. Jag begär att sanktionerna mot Österrike genast upphävs, och jag tror att detta beslut i fråga om Österrike är av allra största betydelse för de kommande folkomröstningarna och besluten i Europa.

Patten
. (EN) Vi välkomnar i hög grad rekommendationen av Carraro och hans kolleger. Jag instämmer fullständigt i ledamot Linkohrs anmärkningar om rekommendationens kvalitet. Jag är och tacksam för de auktoritativa kommentarer som gjorts av ledamot Carraro och av företrädare för andra berörda utskott under denna debatt och även för andra bidrag vi fått. En eller två ledamöter har kunnat ta upp frågor som de är starkt engagerade i, som t.ex. ledamot Rübig, och jag berömmer dem för deras påhittighet. Men det har varit en nyttig debatt som har återspeglat ämnets betydelse.
Vi är oerhört nöjda med att parlamentet har gett detta muntliga godkännande till de sju avtalen med Schweiz. De är resultatet av fyra års oerhört svåra och segslitna förhandlingar. Resultatet av dessa förhandlingar är utmärkt och det gläder mig att parlamentet har reagerat på detta sätt.
Avtalen är mycket viktiga. De är mycket viktiga politiskt sett och mycket viktiga även ur en teknisk synvinkel. De löser upp stagnationen i förbindelserna med ett av våra närmaste grannländer och vår näst största handelspartner. De banar väg för närmare förbindelser och, hoppas jag, ytterligare integration.
Genom dessa avtal kommer de största problemen i våra bilaterala förbindelser att lösas inom en rad viktiga sektorer: Tekniska handelshinder, offentlig upphandling, forskning och utveckling, som ledamoten har djupa kunskaper om, jordbruk och luftfart. Något som är lika viktigt är att man nu hittat en hållbar lösning på frågan om transporter i Alperna. Fri rörlighet för personer, som är en standard i Europeiska unionen, kommer nu att införas vid förbindelserna med Schweiz.
Jag är glad att parlamentet anser att resultatet av förhandlingarna rent allmänt är positivt, men vi har också tagit hänsyn till en del mer kritiska anmärkningar, särskilt rörande samarbete i kampen mot transportbedrägerier, cigarrettsmuggling och andra brott på skatteområdet, där ni vill att våra schweiziska vänner skall gå mycket längre. Parlamentet har vid upprepade tillfällen efterlyst ett bättre samarbete, och jag känner till att en särskild delegation från budgetkontrollutskottet kommer att undersöka problemet ytterligare.
Jag vill säga rent ut att kommissionen delar parlamentets oro i detta sammanhang. Gemenskapsbudgeten urholkas med åtskilliga miljarder euro varje år p.g.a. att Schweiz inte tillämpar de protokoll om rättsligt samarbete som antagits genom Europarådet. Kommissionen har vid upprepade tillfällen meddelat att vi ser en snabb lösning på detta problem som en förutsättning för ytterligare avtal inom andra områden. Det är en fråga som jag ser fram emot att få diskutera med den schweiziske utrikesministern när han kommer till Bryssel litet senare i sommar - men jag hoppas också kunna diskutera litet mer positiva frågor med honom.
Jag vill försäkra alla ledamöter om att vi har tagit hänsyn till de detaljerade önskemål som uttryckts i denna nyttiga debatt och till de övriga kommentarer som vi fått rörande dessa förhandlingar.
Precis som en rad ledamöter har sagt, har det schweiziska parlamentet redan godkänt de sju avtalen. Det skedde i oktober förra året. Vi hoppas verkligen att det schweiziska folket kommer att ge sin välsignelse till avtalen i folkomröstningen som planeras ske den 21 maj. Det skulle naturligtvis vara taktlöst av mig ur ett författningsmässigt perspektiv, att uppmana dem att rösta på ett eller annat sätt, men jag hoppas verkligen att dessa förhandlingar som skett i god tro och som lett fram till ett mycket tillfredsställande resultat, kommer att stödjas av det schweiziska folket.
Jag är säker på att Europaparlamentets samtycke kommer att vara till stor hjälp i detta avseende, när det gäller att uppmuntra det schweiziska folket att den 21 maj rösta på det sätt som vi alla tycker är rätt. Jag hoppas alltså verkligen att den omröstning som parlamentet genomför i morgon inte överraskar någon av er och inte heller blir en överraskning för kommissionen.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Ytterligare makroekonomiskt stöd till Moldova
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0082/2000) av Matikainen-Kallström för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om förslaget till rådets beslut om ytterligare makroekonomiskt stöd till Moldova (KOM(1999) 516 - C5-0261/1999 - 1999/0213(CNS)).

Matikainen-Kallström
Herr talman! Moldova bär, liksom många andra före detta sovjetrepubliker som blivit självständiga, kommunismens tunga börda. Mänskligt och ekonomiskt sett är det mycket dåligt ställt i Moldova. Den samhälleliga situationen är kaotisk och den demokratiska utvecklingen förargligt långsam. Inbördeskriget och följderna av den ryska ekonomiska krisen har lamslagit landet för en lång tid framöver. Industrin är fortsättningsvis outvecklad och ojämnt fördelad över landet. Den anspråkslösa exporten baserar sig på försäljning av jordbruksprodukter till närområdena. Man kan också konstatera tröstlösheten genom att studera siffrorna. Sedan 1992 har Moldovas ekonomi krympt med närmare 70 procent. Den förväntade livslängden har sjunkit drastiskt och enligt FN:s undersökning i fjol lever 50 procent av befolkningen under absolut existensminimum.
Kommissionen är värd beröm för det att den på Världsbankens och Internationella valutafondens initiativ föreslagit avsevärd extra finansieringshjälp till Moldova. Den bilaterala finansieringshjälpen genom Tacis-programmet har varit rätt framgångsrik. Framför allt i fråga om utbildning inom områdena lokalförvaltning, bekämpande av korruption samt främjande av export och jordbruk har man kunnat se stora framsteg. Detta är ändå inte tillräckligt. Ytterligare finansieringsstöd måste kanaliseras till områden, där det ur ett makroekonomiskt perspektiv sett bör inriktas på problemets kärna: att utveckla demokratin och stärka den ekonomiska och finansiella politiken. Den spirande positiva utvecklingen i Moldova bör stödjas just med åtgärder som stärker det demokratiska systemet. Kommissionen måste också övervaka att tilläggsfinansieringen här används på rätt sätt; flexibelt, och så att den förstärker samhällets grundstrukturer.
Eftersom Moldovas största ekonomiska problem är beroendet av Ryssland, måste EU:s nya stödåtgärder riktas in på att just bryta detta beroende. Moldova är till exempel helt och hållet beroende av rysk importenergi och går därför också i de ryska energibolagens ledband. Spiralen kan endast brytas genom att Moldovas egen energisektor förstärks och genom att landets export görs mer mångsidig. Ett annat problem som hänför sig till ryssarna är trupptillbakadragandet från Moldovas territorium. EU bör med alla medel göra klart för duman att ett återdragande av de ryska trupperna från Moldova skulle främja stabiliteten i landet. Förhandlingarna om att förstöra den ryska ammunition som lagrats i Moldova måste omedelbart påskyndas.
Mitt betänkande godkändes enhälligt i utskottet. Det tillfogades goda och intressanta förslag från budgetutskottet. Jag hoppas att denna enighet, denna vind kommer att blåsa även under morgondagens plenum.

Seppänen
Herr talman! Som författare av yttrandet från budgetutskottet vill jag fästa uppmärksamheten vid de finansiella effekter som detta lånebeslut har. Europeiska unionen ger olikartat finansiellt stöd i olika former till olika länder. Det makroekonomiska stödet är ett av de viktigaste, samtidigt som motsvarande stöd kan ges i form av garantier från Europeiska investeringsbanken och lån från Euratom. Denna utlåning har emellertid ett tak som är definierat i avtalen mellan organen. Det är fråga om garantifondens årliga maximibelopp om 200 miljoner euro. Detta vållar problem för eventuella nya lån som Europeiska unionen skall bevilja, eftersom detta tak inte är flexibelt. De nu planerade låne- och garantibesluten kan leda till en situation där man lätt överskrider detta tak om något oförutsett händer. Ur budgetutskottets synvinkel ser jag det därför som viktigt att kommissionen gör upp en riktgivande uppskattning av sannolika kommande finansieringsbehov, vilken sträcker sig över flera år. Målsättningen borde vara den, att parlamentet och rådet kommer överens om prioriteringen av användningen av den resterande marginalen, och att man kommer överens om ett förfarande för ändring av dessa principer.
Då det gäller makroekonomiskt stöd verkar kommissionen i betydande grad lita på de internationella institutionernas, Internationella valutafondens och Världsbankens förmåga att uppskatta ifrågavarande länders ekonomiska situation. Dessa institutioners roll är möjligtvis för central och kommissionen godkänner ofta automatiskt lånevillkor som är ställda av andra. Därför ser jag föredraganden Matikainen-Kallströms anmärkningar och granskningar som mycket viktiga, då dessa beaktar att även sysselsättning och social trygghet bör granskas då man bestämmer utnyttjandet av lånen.

Schwaiger
Herr talman! Vår kollega Matikainen-Kallströms utmärkta betänkande beträffande extra hjälp till republiken Moldovas budget ger oss den sällsynta möjligheten att rikta våra blickar på detta lilla land i utkanten av Europeiska unionen, på dess ekonomiska utveckling och dess politiska inriktning. Människorna är åter fattiga där. Den genomsnittliga månadsinkomsten per person i Moldova är bara ca 30 euro. Privatiseringen går bara långsamt framåt, och landet har hittills inte fullständigt kunnat lösa problemet att integrera den ryska minoriteten i sin befolkning. Monetär och budgetär stabilitet har ännu inte uppnåtts, och ryska ockupationstrupper finns fortfarande i en del av landet i Transnestrien.
Sedan några dagar hotar bokstavligt talat ljuset att slockna i republiken Moldova. Den ryska energikoncernen Gasprom har avbrutit sina gasleveranser, eftersom Moldova inte kunde betala sina räkningar i DM och USD. Vi är alltså helt konkret vittnen till den nästan förtvivlade kampen i detta land för dess ekonomiska överlevnad och politiska existens.
Geografiskt utgör republiken Moldova en smal remsa mellan Ukraina och Rumänien. Många unga människor i Moldova riktar blicken mot Europeiska unionen. Några av dem studerar med hjälp av medel från Europeiska unionen och medlemsstaterna vid våra universitet och högskolor. De är i sitt land till stor del ambassadörer för att landet skall öppnas mot Europeiska unionen. Hur skall vi, Europaparlamentet, kunna underlätta detta öppnande? Den makroekonomiska ekonomiska hjälpen, som Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater med eftertryck stöder, är ett viktigt steg för att det i Moldova skall skapas nödvändigt förtroende för den statliga ordningen och den därmed sammanhängande budgetkonsolideringen.
Dessutom måste hjälpen ur Tacis-programmen i ökad utsträckning inriktas på yrkesutbildning, utbildning och förbättring av de fullständigt föråldrade transport-, kommunikations- och energiinfrastrukturerna. Startandet av hantverks- och tjänsteföretag förutsätter utbyggbara ramvillkor för konkurrens och investeringar, vilka på sikt bara kan förbättras med Europeiska unionens hjälp. Men Moldova måste också veta vart det vill. Vill man dröja kvar i det ovissa tillståndet med fortsatt beroende av billiga ryska råvaror, som man för övrigt ändå inte kan betala, och även i fortsättningen på många områden förbli oförmögen att genomföra reformer och därmed på sikt knyta sitt öde till ovissheten i den ryska ekonomiska och sociala utvecklingen? Eller vill man efter Rumäniens förebild resolut slå in på den långa och svåra vägen med ekonomiska reformer och ett nära samarbete med Europeiska unionen? I så fall förtjänar landet också vårt stöd. Men detta måste förknippas med en grundlig modernisering av dess ekonomi och den statliga organisationen. Vi hoppas att Moldova väljer denna väg till förnyelse i Europa.

Paasilinna
Herr talman, ärade kolleger! Matikainen-Kallströms betänkande får vårt stöd. Hon har lett detta "barn" under svåra förhållanden, vilket hon skall ha tack för. Då man talar om övergångsekonomier kan man fråga sig vart dessa ekonomier egentligen är på väg? Det verkar som om riktningen inte alltid är så klar. Moldova importerar alla råvaror från utlandet och är mycket beroende av importen av energi. En tiondel av BNP utgörs enbart av skulder till ett ryskt företag, Gasprom, som - såsom föregående talare berättade - släcker lampor i staten Moldova. Det existerar alltså en energistrypventil som inte enbart gäller Moldova utan även dess granne Ukraina, varför inte även Vitryssland. Sålunda har detta fenomen en vidare politisk betydelse, som kan skapa spänningar inom detta område, vilka vi sedan får dämpa.
Moldovas finansieringsbehov är stora under de närmaste åren. Den ryska krisen den 17 augusti 1998 inverkade synnerligen kraftigt på just Moldova. Landet har fått en ny fattig klass. Grundpensionen är bara en femtedel av uppvärmningskostnaderna för en liten lägenhet. På det sättet kan inget folk leva eller fungera. Underskottet i handelsbalansen är stort: 23 - 25 procent. Som sagt befinner sig ryska trupper i Transdnestrien; Lebeds berömda 14:e armé, inte längre i sin helhet men trots allt med makt att påverka.
Vi stöder naturligtvis lånebeslutet och linjen i betänkandet, dvs. ett makroekonomiskt finansieringsstöd, men detta är inte tillräckligt. Vi exporterar stabilitet till öst för att vi själva inte skall bli tvungna att importera instabilitet därifrån. Följande zon i utvidgningen och den zon som följer på dessa länder är det område vi bör koncentrera oss på. Man måste skapa ett område för specialåtgärder, dit just Moldova hör, och hjälpa dessa länder. Jämsides med den nuvarande utvidgningen måste man alltså skapa ett östprogram med vilket man hjälper dessa länder - Moldova, Ukraina, Vitryssland och Ryssland - i det skede då vi får nya medlemmar, för att det inte skall uppstå en ny ridå mellan dessa länder.

Pohjamo
Herr talman! Också jag vill tacka föredraganden Marjo Matikainen-Kallström för ett bra betänkande. Hon har på ett mångsidigt sätt fördjupat sig i ärendet och lyft fram väsentliga aspekter i anslutning till detta. Vår grupp stöder föredragandens ståndpunkt. Såsom här har konstaterats många gånger är situationen i Moldova verkligen svår. Fastän små framsteg har gjorts när det gäller utvecklingen av förvaltningen, samhällspluralismen och de mänskliga rättigheterna, är den ekonomiska och sociala situationen fortfarande ytterst svår. Landets ekonomi har under detta årtionde krympt med ca. två tredjedelar. Inkomstskillnaderna har ökat drastiskt och halva befolkningen lever under existensminimum.
Utvecklingen i Moldova beror i väsentlig grad på om landet lyckas nå politisk, social och ekonomisk stabilitet. Det är ytterst svårt för Moldova att klara av sina stora problem utan hjälp från utlandet. Unionens stöd till Moldova är alltså befogat. Det lån på femton miljoner euro som nu beviljas, måste samordnas med stödet från Internationella valutafonden och annat internationellt stöd och målsättningen är att öka den sociala och ekonomiska stabiliteten i Moldova. Det är också viktigt att kommissionen med bifogade ekonomiskpolitiska villkor säkerställer att stödet verkligen används för avsedda ändamål, bland annat för att utveckla förvaltningen, organisera en basservice för medborgarna och öka den ekonomiska effektiviteten. Senare måste man säkerställa att villkoren verkligen uppfylls och att landet skrider framåt på demokratins väg och att människornas levnadsförhållanden förbättras. Möjligheten till granskning av budgetplanen för att öka medlen i garantireserven vilket behandlades i betänkandet, är också på sin plats.

Belder
Herr talman! Bildande och konsolidering av en multietnisk stat är allt annat än en politisk sinekur. Republiken Moldova är ett träffande bevis för det. Från dess bildande 1991 och fram till i dag kämpar den med en omedgörlig separatism i form av den så kallade Dniester-republiken. Märk väl att det sker med militär rysk närvaro i den republiken. Den närvaron är i sin tur helt i strid med upprepade internationella löften om tillbakadragande från Moskva. Ställd inför den dubbla utmaningen i inrikes- och utrikespolitiken mellan ett införlivande i Rumänien eller Ryssland valde den politiska eliten och väljarkåren i denna lilla före detta Sovjetrepublik år 1994 otvetydigt för självständighet. Precis på grund av Moldovas nationella enhet. I denna aktningsvärda strategi för avveckling av inre och yttre brandhärdar passar till exempel autonomin för den gagaoeziska minoritetsgruppen och det mindre än ett år gamla gränsfördraget med grannstaten Ukraina. De här framgångarna kan dock inte dölja Moldovas ytterst svåra förvandlingsprocess från f.d. Sovjetrepublik till demokratisk rättsstat, baserad på en social marknadsekonomi. När det gäller energiförsörjning och avsättningsmarknad är Chisinau mycket starkt beroende av den ryska federationen och söker ekonomiskt stöd för landets modernisering i Väst. Det är också skälet till denna aktuella, nu tredje, begäran om makroekonomiskt stöd från Europeiska unionen.
Med beaktande av den uppskissade inre och yttre stabiliseringskursen för Moldova kan jag gå med på det. Jag har dock två funderingar. Vilka effekter medförde de två tidigare kapitaltillskotten från Europeiska unionen i Moldova? Kan kommissionen ge klara besked om det? Vidare verkar ändringsförslag 1 från det behöriga utskottet strida mot målet med detta specifika långtidslån. Naturligtvis unnar jag den genomsnittliga medborgaren i Moldova utländska pengar än att fylla Gazprom-pampars portmonnäer!

Sacrédeus
Herr talman! Jag vill varmt tacka Matikainen-Kallström för den insats som hon har gjort med detta betänkande. Europeiska unionen är beredd att lägga 15 miljoner euro, motsvarande 120 miljoner svenska kronor, i ett långfristigt lån. Det vill man ge till Europas fattigaste land, som har en bruttonationalprodukt lika låg som de fattigaste länderna i Afrika.
Moldova är ett land där det gemensamma, där samhället har abdikerat på en rad områden. Den genomsnittliga lönen bland statligt anställda är 230 leu, ca 150 svenska kronor eller ungefär 19 euro. Den minsta pensionen är bara en dryg fjärdedel av detta, eller 64 leu. I och med att statens finanser är helt undergrävda får varken statsanställda eller pensionärer sina utbetalningar i tid. Många får vänta i över ett år, ibland till och med längre på sina pengar.
Moldova är ett djupt tragiskt exempel på Sovjetkommunismens förödande konsekvenser, en fasansfull ideologi som andligt, moraliskt, socialt och ekonomiskt brutit ned hela samhällen, länder och folk. I all nakenhet ser vi vilken skörd kommunismens draksådd resulterar i.
Moldova har enligt den svenske professorn Per Ronnås en mer förödande fredstida nedgång i levnadsnivå än något annat land i modern tid. Mycket allvarliga är samtidigt alla de uppgifter om omfattande polistortyr med elchocker och kvävning med platspåse över huvudet som människor utsätts för.
Moldova upplever i dag en folkvandring. En fjärdedel av landets fyra miljoner människor beräknas ha åkt utomlands för att söka arbete. Många utblottade och fattiga flickor har hamnat i händerna på brottssyndikat som exploaterar dem sexuellt och förnedrar dem. Vi kan inte göra något annat än att stödja detta land, det fattigaste av alla i Europa.

Solbes Mira
Herr talman! Jag vill börja med att tacka ledamot Matikainen-Kallström för betänkandet och alla er andra för den lyhördhet ni har visat för ett problem av sådan allvarlig karaktär som det i Moldova. Jag ser att lyhördheten i de olika politiska grupperna är den samma som lyhördheten i kommissionen då den föreslog ytterligare makroekonomiskt stöd till Moldova och därför tackar vi dem särskilt för deras stöd.
Det är sant att det vi i dag talar om är makroekonomiskt stöd, med definierade målsättningar som utan tvekan kommer att tjäna till att öka det finansiella handlingsutrymmet, så att man kan ta itu med andra svårigheter, som de ni har tagit upp under debattens gång i kväll.
Av de ändringsförslag som läggs fram i betänkandet, ser kommissionen inga hinder för att godta ändringsförslagen 1 till 4 om den slutliga målsättningen för stödet, behovet av ett enhetligt förslag för våra olika instrument för gemenskapsstöd och behovet av en social jämvikt. Därför kommer kommissionen att stödja dessa ändringsförslag i rådet och vi hoppas att de kommer att godtas.
Ändå vill jag inför föredraganden och alla er andra ta upp ytterligare en fundering beträffande de återstående ändringsförslagen. Ändringsförslagen 5, 6 och 8 handlar om lämpligheten att inrätta en ny kommitté som kontrollerar denna typ av stöd. Vår uppfattning är att ett sådant initiativ är alldeles för byråkratiskt och meningslöst. Makroekonomiskt stöd brukar beviljas för ett år i taget, det är inte alltid det förlängs, det beviljas till olika områden, olika länder, beroende på omständigheterna och därför anser vi att det nuvarande systemet där kontrollen koncentreras till ett visst organ, Ekonomiska och sociala kommittén, är meningsfullt eftersom det är den grupp människor som har störst erfarenhet och kunskap vad gäller kontrollen och en riktig förvaltning av denna typ av stöd. Jag kan påminna om att Ekonomiska och sociala kommittén inte är en vanlig kommitté, det är en kommitté som har inrättats genom fördragen och som praktiskt taget består av finansministrarnas personliga företrädare. Ur vår synvinkel är det de som verkligen har förmågan att genomdriva dessa åtgärder. Inrättandet av särskilda ad hoc-kommittéer tror jag skulle leda till sämre resultat och vara mindre effektivt än den nuvarande modellen.
Jag vill också ta upp en annan sak angående ändringsförslag 9. I ändringsförslag 9 begär man, och jag förmodar att det överensstämmer med Belders krav, att vi skall informera om stödets effektivitet. Vi är eniga i att kommissionen skall informera om vad vi bör göra, det vi betraktar som ett problem är att det måste ske innan den 15 september. Ett makroekonomiskt stöd innebär definitionsmässigt en rad indikatorer av generellt ekonomiskt slag som inte alltid är tillgängliga dessa datum. I vissa fall har vi tillgång till dessa, i andra inte. Vi anser att det är mycket mer förnuftigt att kommissionens skyldighet omfattar hela året och att vi får ett större handlingsutrymme mellan den 15 september och den 31 december för att lägga fram dessa rapporter, för vi anser att kvaliteten ökar om vi har ytterligare tid till vårt förfogande.
Utskottets önskan, som jag har full förståelse för, om att ha tillgång till siffror inför budgetdebatten, bör inte vara något problem med tanke på att en rapport skickas till budgetmyndigheten varje halvår om de garantier som täcks av den allmänna budgeten och även en årlig rapport om förvaltningen av garantifonden. Genom dessa båda rapporter har kommissionen tillgång till de budgetuppgifter som krävs. Ändå bör man förfoga över mer tid för en utvärdering av stödet.
Slutligen vill jag kommentera de frågor ledamot Seppänen tog upp vad gäller tillgången till budgetmedel för denna typ av stöd. Det finns, enligt vår uppfattning, inga hinder, vi tror att man kan ta sig an denna typ av stöd med de nuvarande budgetmedlen. Det är sant att vi i framtiden kanske kommer att få diskutera om de nuvarande prioriteringarna är förenliga med vårt finansiella handlingsutrymme, men vi anser inte att det är en debatt som hör hemma i samband med ett visst betänkande, för det är en mycket mer djupgående debatt, mycket allmännare, som vi är beredda att delta i här i parlamentet under de former som ni finner lämpliga.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00..
(Sammanträdet avslutades kl. 22.55.)

