Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Sturdy
Hr. formand, jeg vil gerne henlede Deres opmærksomhed på dagsordenen. Det fremgik helt klart af dagsordenen for i går, at afstemningen skulle starte kl. 17.30 efter den aktuelle og uopsættelige debat. Da medlemmerne nu skal registreres elektronisk fra februar, vil jeg meget kraftigt henstille til Parlamentet om at holde afstemningsdisciplin. Mange medlemmer var nødt til at gå kl. 18.00 i går, da afstemningen skulle have været færdig. Derfor opfordrer jeg til, at vi fremover holder tidsdisciplinen.

Formanden
Mange tak, hr. Sturdy, men Deres indsigelse vedrører ikke protokollen.
Vi vil dog alligevel tage indsigelsen til efterretning og videregive den til Præsidiet.

Hardstaff
Hr. formand, mit navn fremgår ikke af tilstedeværelseslisten for i går, selvom jeg er registreret på alle lister over registrerede stemmer. Det ville glæde mig, hvis det kunne blive bragt i orden.

Formanden
Mange tak, fru Hardstaff. Deres ord er tilstrækkeligt. Protokollen vil blive rettet behørigt.

Pasty
Hr. formand, problemet vedrører også mig. Mit navn fremgår ikke, selvom jeg har deltaget i alle afstemninger og i Formandskonferencen.

Formanden
Mange tak, hr. Pasty. Jeg vil gentage, hvad jeg sagde til fru Hardstaff. Deres ord er tilstrækkeligt, og protokollen vil blive rettet.
(Protokollen godkendtes)

Afstemning
Habsburg-Lothringen
Hr. formand, under forhandlingen i går blev der drøftet et punkt, og fru Stenzel, som ikke er her i dag, har bedt mig sige dette. Det drejer sig om et mundtligt ændringsforslag til nr. 4, som også er besluttet efter aftale med de andre grupper, især med hr. Swoboda. Følgende bedes indføjet: "... opfordrer Kommissionen til at sørge for, at ingen EU-medlemsstat, for så vidt angår fragttransport over land, stilles ringere end Schweiz.« Dette er ændringsforslaget.

Swoboda
Hr. formand, dette forslag svarer til den principielle opfattelse, som Parlamentet og frem for alt også Udvalget altid har haft, og jeg vil derfor støtte dette forslag.

Wijsenbeek
Hr. formand, jeg forstår overhovedet ikke, hvad der menes hermed. Hvad har for eksempel transit gennem Irland med Schweiz at gøre? Det synes at være en overflødig tilføjelse.

Formanden
Hr. Wijsenbeek er imod det mundtlige ændringsforslag.
Er 12 parlamentsmedlemmer imod dette mundtlige ændringsforslag?
(Da der ikke var 12 parlamentsmedlemmer, som var imod det mundtlige ændringsforslag, satte formanden det til afstemning)
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Rehder
Hr. formand, De må undskylde, at jeg i al korthed kommer ind på det, som jeg ser her i forhandlingsreferatet. Det er desværre gengivet en smule forkert. Det hedder her, at der i går havde været en kappestrid om de dummeste stambordsklicheer. Det var naturligvis ikke møntet på de tyske parlamentsmedlemmer og heller ikke på alle PPE-parlamentsmedlemmer. Det må jeg sige som æresoprejsning for mange. Det var møntet på to parlamentsmedlemmer, som på bedste stratenrøvermaner forsøgte at drive middelalderlig politik i et moderne Europa.
Det andet punkt: Denne megatunnel, som jeg talte om, er desværre ikke kun 20 km, men hele 50 km lang. Det er jo det, der er problemet, at dette beklagelige rør er så langt og så uhåndterligt. Undskyld, at jeg brød ind, men det var vigtigt for mig.

Formanden
Mine damer og herrer, før vi går over til betænkning af Goerens, vil jeg, da jeg har fået oplyst, at det i dag er fru Nicole Fontaines fødselsdag, på hele Parlamentets vegne overbringe hende vores bedste ønsker og endnu en gang fremhæve hendes usædvanlige evne til at lede møderne her i Parlamentet. Fru Fontaine, gid De i mange år endnu vil kunne lede Plenarforsamlingen, og lad os håbe, at Deres fødselsdag altid vil falde på en fredag, så vi kan lykønske Dem her.

Cot
Det er mit store ønske, at vi når til enighed om alpetransitten. Vi må anerkende, at vores schweiziske venner har givet udtryk for en økologisk bekymring, der i dag er meget udbredt i de berørte alperegioner. Det værste vi kan gøre er at overføre den forurenende trafik til vores nabo ved at mangedoble de ensidige foranstaltninger.
Løsningen på langt sigt er kombineret transport gennem de schweiziske tunneler, men også gennem Brennerpasset og Fréjus-tunnelen mellem Frankrig og Italien. En præferencefinansiering inden for rammerne af de store europæiske netværk og en tidsplan for gennemførelsen er uundværlig. Sådanne vedtagelser vil forbedre forholdet mellem Schweiz og Fællesskabet gennem en fælles definition af en løsning, der respekterer de berørte befolkningers interesser og den rigdom, som Alperne udgør for Europa.

Holm
De igangværende forhandlinger mellem EU og Schweiz giver grund til uro. Jeg mener, at EU i større udstrækning skal respektere Schweiz' stilling, især med hensyn til beskyttelsen af det alpine miljø.
På baggrund af Den Europæiske Kommissions grønbog om trafikkens indvirkning på miljøet samt hvidbogen om den fremtidige udvikling af en fælles transportpolitik har man gentagne gange erklæret det nødvendigt at give EU's transportpolitik en miljøtilpasset udformning.
Det er nu på tide for Kommissionen at omsætte disse fine ord til praktisk politik. EU burde derfor indtage den holdning at gøre sig specielt store anstrengelser med hensyn til reducering af luftforureningen ved at forlægge transittrafikken gennem Alperne til jernbanerne. EU bør også give sin støtte til de schweiziske forslag om præstationsafhængige afgifter for tung trafik og en særlig transitafgift for trafikken gennem Alperne, så det mål at overføre transporter til jernbanerne virkelig kan opnås.
En udbygning af motorvejene i alperegionen må derfor ikke blive aktuel. I stedet bør der omgående ske en udbygning af jernbanerne.
Betænkning (A4-0388/97) af Goerens
Caudron
Vores kollega hr. Goerens' betænkning er god, og jeg er i store træk enig.
Jeg deler idéen om at knytte modtagerne og NGO'erne til programmerne. En sådan foranstaltning vil medføre større gennemsigtighed og muliggøre en bedre forvaltning af fondene til humanitær bistand.
I denne forbindelse går jeg ind for oprettelsen af en central enhed, der har til opgave at vurdere programmerne for udviklingsbistand. Jeg forestiller mig, at dette organ skal arbejde tæt sammen med NGO'erne omkring relevansen af de igangværende aktioner.
En intern forvaltning af projekterne er ligeledes ønskelig med henblik på at dæmme op for den træghed, der opstår ved enhver adskillelse af opgaverne.
Med hensyn til indholdet og hr. Goerens' forslag vil jeg gøre en indsigelse og fremkomme med en anmodning. Jeg undrer mig således over begrebet »økonomisk og social rentabilitet«. Hvad dækker dette begreb? Jeg mener, at det er vigtigt at knytte NGO'erne til indførelsen af kohærente indikatorer, som de således godkender. Tingene vil være nemmere at forstå, og de fremtidige beslutninger vil således være af højere kvalitet.
Overvejelsen om fællesskabsbistandens effektivitet er gavnlig, men vi må passe på, at den ikke udvikler sig til en træg og langsommelig proces.
Vi må ikke glemme, at det endelige mål er en udviklingsmodel, der er afbalanceret og tilpasset alle lande og alle regioner.
Den humanitære bistand skal give mulighed for at vente til det øjeblik, hvor der ikke længere er behov for den. Målet med den humanitære bistand er nået, når der ikke længere er behov for den, det vil sige, når den er forsvundet.

Gillis
Den Europæiske Union og dens medlemsstater er de største bidragydere af bistand til den tredje verden. Vores bidrag er langt større end USA's eller Japans. Det er jo meget vigtigt for vores modtagere og for os selv at få det bedst mulige udbytte af denne enorme indsats. Til trods for en høj arbejdsløshed og et uacceptabelt fattigdomsniveau i vores egne lande er der udbredt støtte til bistand til udviklingslandene. Det er et prisværdigt udtryk for almindelige europæeres gavmildhed.
Direkte bistand til regeringer i den tredje verden går ofte til spilde på grund af ineffektivitet eller korruption. Denne metode til at hjælpe befolkningen i de pågældende lande er ikke særlig effektiv, og gør blot nogle få regeringsledere rigere. Det er den mindst effektive måde at fordele bistanden på, og den bør så vidt muligt undgås.
Vi har haft en række meget vellykkede europæiske bistandsprogrammer, og de succeser skal vi bygge videre på. Vi skal også sørge for, at vi kan verificere, at bistanden kommer frem til de rette modtagere.
Europas fødevarehjælpeprogram har været en stor succes. Millioner af menneskeliv er blevet reddet takket være denne indsats, og med det høje ekspertiseniveau, der nu findes på området, er jeg sikker på, at vi kan bygge videre på vores succeser.
Nødhjælp skal ydes, når og hvor der er brug for det, uden betingelser. Men hvad angår den generelle udviklingsog strukturbistand, så mener jeg, at vi skal insistere på, at de pågældende lande erklærer sig villige til at respektere menneskerettighederne for alle deres borgere, også minoriteter, samt til at fremme demokratiet. Vi kan ikke tillade, at korrupte og grusomme diktaturer omdirigerer bistanden fra dem, der har brug for den, til deres egne lommer.
Vores indsats har dog ikke været lige vellykket hver gang. Importen til Europa fra udviklingslandene er faldet betydeligt i løbet af de sidste ca. 20 år. Det må vi se nærmere på, for det er kun gennem handel, at de fattige lande kan gøre sig håb om at udvikle sig og sørge for deres borgere.
De ikke-statslige organisationer (NGO'erne) er hjørnestenen i den generelle udviklingspolitik. NGO'erne har en meget høj effektivitet, hvilket afspejler deres erfaring på området. På baggrund af det fortsatte problem med handelen med udviklingslandene mener jeg, at vi skal opfordre NGO'erne til at undersøge dette område og komme med løsningsforslag, der er acceptable for alle de berørte parter.
Jeg bifalder Kommissionens grønbog om udviklingsbistand. Den definerer helt klart de stærke og svage sider i vores politikker. Jeg vil gerne lykønske Kommissionen med dette væsentlige bidrag til udviklingen i den tredje verden. Kommissionen har opnået fremragende resultater med begrænsede personaleressourcer. Kommissionens indsats bifaldes i hele den tredje verden.

Holm
Jeg er meget skeptisk over for, at EU skal håndtere medlemslandenes bistandsvirksomhed. Erfaringen har hidtil været, at EU-bistanden i stor udstrækning går til nogle af medlemslandenes forhenværende kolonier, hvilket gør, at visse lande, som har brug for hjælp, stilles i en anden kø. Dette er beklageligt.
Det er dog vigtigt med en bedre samordning mellem EU-landene, da det kan give et bedre resultat for de lande/områder, som behøver hjælpen. En bedre samordning, uden for den skyld at være EU-reguleret, kan også bidrage til, at bistandsgivernes administrationsomkostninger reduceres. Med hensyn til de problemer, som blandt andet revisionsretten har peget på i sin rapport, så er det sandt, at der er problemer med uregelmæssigheder. Det skal man selvfølgelig forsøge at undgå, men man skal samtidig have forståelse for, at der let kan opstå uregelmæssigheder i »urolige« områder, hvor samfundssystemet mere eller mindre er faldet sammen.
Den bistand, EU i dag håndterer, skal være mere koncentreret omkring forebyggende aktiviteter for at undgå katastrofer.
Endelig vender jeg mig mod argumenter, som ordføreren har om, at »en bedre samordning ville gøre EU's /.../ udviklingsbistand mere synlig /.../. Dette faktum undgår dog oftest den offentlige opinions opmærksomhed.« Jeg synes ikke, man skal forsøge at score politiske points ved hjælp af bistand til de mennesker, som har brug for hjælp. »At virke uden at kunne ses« kan her være en bedre ledestjerne.

Formanden
Mine damer og herrer, jeg har netop fået at vide, at hr. Telkämper også har fødselsdag i dag, og derfor vil jeg lykønske ham, således som jeg lykønskede fru Fontaine.
Hjerteligt tillykke, hr. Telkämper.

Gældssanering i stærkt forgældede AVS-stater
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0382/97) af Torres Couto for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om meddelelse fra Kommissionen om støtte til strukturtilpasning og gældssanering i stærkt gældsbetyngede AVS-stater - et EF-respons på HIPC-gældsinitiativet samt forslag til Rådets afgørelse om en ekstraordinær bistand til de stærkt gældsbetyngede AVS-stater (KOM(97)0129 - C4-0243/97).
Jeg giver ordet til hr. Vecchi, som er ordførersuppleant for hr. Torres Couto.

Vecchi
. (IT) Hr. formand, med denne forhandling vil Europa-Parlamentet udtrykke sin tilfredshed med, at Kommissionen for første gang har kunnet indlede et initiativ for konkret at gribe ind omkring de fattigste og mest gældstyngede AVS-landes udlandsgæld.
Jeg vil gerne minde om, at der er tale om en anmodning, som både Europa-Parlamentet og Den Paritetiske Forsamling AVS-EU har formuleret i mange år, og som indtil nu ikke har modtaget støtte fra Rådet og Unionens medlemsstater. Som alle ved, har udlandsgælden allerede i slutningen af halvfjerdserne betydet en voldsom svækkelse af talrige lande i den sydlige halvdel af jordkloden og har konkret været en hindring for, og i mange tilfælde simpelthen standset, udviklingen af jordklodens fattigste nationer.
Tilbagebetalingen af udlandsgælden har været og er for mange lande den største udgiftspost på de offentlige budgetter - endda i dyrebar valuta - og har skabt en situation med såkaldt negativ nettooverførsel af enorme finansielle ressourcer fra syd til nord, altså fra de fattige til de rige lande.
Gælden skal naturligvis principielt betales. Der er ikke tvivl om, at mange af årsagerne til den manglende udvikling af de sydlige lande skal findes i dårlige regeringsformer, som har været karakteristiske for mange regeringer og magtgrupper i den tredje og fjerde verden.
Man må imidlertid også huske på, at disse regeringer ofte har nydt godt af støtte fra politiske og økonomiske grupperinger i de udviklede lande, og at forvaltningen af den internationale kreditgivning ikke altid har været karakteriseret af ærlige og korrekte fremgangsmåder. I virkeligheden overstiger de beløb, som de sydlige lande har måttet betale i form af renter langt det beløb, de i sin tid modtog som lån. Samtidig er mange af de internationale årsager til en kraftig forværring af gælden og gældsbyrden langt fra noget, som de sydlige lande selv har haft indflydelse på.
Jeg minder om disse forhold for at understrege, at initiativer for at lette gældsbyrden ikke er en ubetydelig gave, men en bydende nødvendighed, der på mange forskellige måder skal bidrage til det forsøg, som vi må gøre på at genoprette en situation med større lighed.
Dernæst må vi tage til efterretning, at de fattigste lande aldrig med de nuværende vilkår vil kunne tilbagebetale deres udlandsgæld, og at dennes fortsatte eksistens eller ligefrem automatiske vækst aldrig vil give dem lejlighed til for alvor at imødegå selve årsagerne til underudviklingen og slet ikke til at genindtage deres pladser i verdenshandelen og i de økonomiske og handelsmæssige relationer, hvor også de europæiske lande har stor interesse i deres deltagelse.
Med sin afstemning i dag giver Parlamentet »fri bane« for Unionens tilslutning til et internationalt initiativ, som fremmes af Verdensbanken og Den Internationale Valutafond, for at støtte den strukturelle tilpasning og politikkerne til afhjælpning af gælden, både fordi der er tale om et som helhed positivt initiativ - også selvom det i sig selv langt fra er tilstrækkeligt - og fordi vi mener, at Unionen bør spille en vigtig politisk rolle i denne forbindelse.
Det er en god lejlighed til at vise, at denne mere menneskelige og rationelle tilgang, i hvilken der tages hensyn til de prioriterede målsætninger for bekæmpelse af fattigdommen og for menneskelig og bæredygtig udvikling, som vi altid i vores fællesskabstekster slår så meget til lyd for, kan blive et referencepunkt også for de store internationale finansielle institutioner.
Vi skal nu, ikke mindst gennem dette instrument, opbygge en strategi med politisk dialog og konkret samarbejde, hvor Den Europæiske Union sammen med sine partnere i den sydlige verden, og især i AVS-landene, kan forpligte sig til på ny at indlede effektive samarbejds- og udviklingspolitikker.
De 11 AVS-lande, som initiativet gælder for, har en relativt begrænset gældsbyrde over for Fællesskabet som sådan. Initiativet giver mulighed for fleksibelt at anvende forskellige former som gældsnedsættelse, -reduktion og -lettelse. Parlamentet beder Kommissionen om at blive holdt løbende underrettet og blive hørt om fællesskabsaktionens fremtidige udvikling, som vi nu giver vores støtte til, idet vi dog kræver, at de grundsætninger om demokrati, udvikling og retfærdighed, som Europa ser sig selv som foregangsområde for, lægges til grund.
Dette initiativ bør være det første vigtige skridt til en global imødegåelse af problemerne i forbindelse med gældsbyrden, herunder den multilaterale gæld for de på verdensplan fattigste lande, som er en forudsætning for genetablering af minimumsbetingelserne for solvens og økonomisk og finansielt gennemførlige aktiviteter i mange lande i verden.
I denne sammenhæng er den rolle, som Unionen og dens medlemsstater spiller, hvad enten det er direkte eller i de internationale organer, naturligvis af afgørende betydning.

d'Aboville
Hr. formand, betænkningen fra Udvalget om Udvikling og Samarbejde om støtte til strukturtilpasning og gældssanering i stærkt gældsbetyngede AVS-stater er af indlysende grunde blevet vedtaget af Budgetudvalget.
Det giver naturligvis mening, at man, inden for samarbejdet med disse lande, giver dem mulighed for at komme på fode igen og hjælper dem til at undgå, at alle deres anstrengelser - i det mindste for nogens vedkommende - ødelægges af en tyngende gæld. Den støtte, vi yder gennem betænkningen, skal altså sigte mod en bæredygtig løsning på deres problemer, og Den Europæiske Union, der er disse landes vigtigste bistandsyder, har tre handlemuligheder: yde supplerende støtte til strukturtilpasningsprocessen i hvert enkelt tilfælde; overveje i hvert enkelte tilfælde at yde bistand for at nedsætte erhvervsgælden og styrke støtten til styring af gælden; træffe passende foranstaltninger for at nedbringe gældens aktuelle nettoværdi i de lande, der støttes af Fællesskabet.
Det fastsættes i artikel 3, at bistanden, der ikke skal tilbagebetales, og som omtales i artikel 1, skal hæves fra en fælles rentebærende konto, som åbnes til samme formål i Den Europæiske Investeringsbank, og som herefter benævnes »gældssaneringskonto«. Vi anmoder om, at Kommissionen hvert år lader rentebeløbet af kontoen i DEI fremgå af det finansielle oplysningsdokument om europæiske udviklingsfonde.

Pomés Ruiz
Hr. formand, dette initiativ - som Parlamentet uden tvivl vil godkende - burde allerførst få os til at tænke på nødvendigheden af, at Den Europæiske Udviklingsfond er medtaget i fællesskabsbudgettet. Dermed ville der blive insisteret på Unionens mål om konstant at styrke sammenhængen i den eksterne politik. Den direkte budgetkontrol med disse fonde ville give Den Europæiske Unions handling større effektivitet.
Der kan ikke være tvivl om, at en bæredygtig og effektiv udviklingspolitik i mange tilfælde kræver eftergivelse af gælden, når det bliver umuligt for et land at tilbagebetale gælden og renterne uden at sætte sin fremtidige økonomiske udvikling på spil. At bestræbe sig på at forpligte bestemte lande til at gennemføre umulige betalinger gør udviklingshjælpen og endog gennemførelsen af økonomiske reformer umulig.
Visse landes meget store gæld har endvidere en dæmpende virkning på investeringerne, giver anledning til kapitalflugt, medfører, at virksomhederne drives udelukkende med henblik på eksport, hvilket fører til uligevægt, affolkning af landområderne og endog intern selvforsyning. Det påvirker også selve den politiske stabilitet i disse lande i den tredje verden, for slet ikke at nævne de demokratier, der netop har forladt et autoritært system.
Derfor mener jeg - således som Kommissionen foreslår - at opretholdelse af denne bistand til stater som Burundi, Etiopien, Guinea Bissau, Madagaskar, Mozambique, Niger, Uganda, Sao Tome og Principe, det tidligere Zaire, Zambia og Uganda er noget, som dette Parlament bør støtte. Vi må ikke kræve af disse lande i den tredje verden, at de prioriterer tilbagebetaling af gælden højere end deres egen økonomiske udvikling. Vi må stræbe efter, at tilbagebetaling af gælden bliver forenelig med disse landes selvstændige udvikling, hvis ikke vi ønsker at give med den ene hånd og tage med den anden, således at den humanitære hjælp og udviklingsbistanden kan øges.

Girão Pereira
Hr. formand, ærede medlemmer, Gruppen Union for Europa, på hvis vegne jeg taler, er velvilligt indstillet over for Den Europæiske Unions deltagelse i det initiativ vedrørende de stærkt gældsbetyngede landes gæld, som blev taget i 1996 ved G7-topmødet i Lyon.
Det er nemlig sådan, at trods de foranstaltninger til nedbringelse af gælden, der allerede er iværksat over for nogle af disse lande, er et vist antal af dem, hvoraf størstedelen ligger i Afrika syd for Sahara, i den grad tynget af gæld, at der er risiko for, at de kan miste modet med hensyn til de tilpasninger og strukturreformer, der er så bydende nødvendige for deres udvikling.
Den Europæiske Union bør derfor bidrage til denne samordnede indsats fra de vigtigste internationale långivere for at nedbringe gælden, et problem, der stiller sig særlig akut hos vores AVS-partnere. Ligesom ordføreren giver vi også vores klare støtte til EF's respons. Ligesom ordføreren mener jeg, at det er særdeles vigtigt at styrke Den Europæiske Unions indsats i den strukturtilpasningsproces, der gennemføres i AVS-landene. Ligesom ordføreren mener jeg, at det vil være nødvendigt at understrege det fundamentale problem med den økonomiske og sociale udvikling og tage hensyn til indikatorerne for den menneskelige udvikling. Ligesom ordføreren finder vi det endelig vigtigt, at Rådet vedtager beslutningsforslaget hurtigst muligt, og at Unionens medlemsstater hurtigt kan bidrage med deres økonomiske deltagelse til de institutioner, der skal føre dette initiativ ud i livet.

Fassa
Hr. formand, AVS-landenes gæld over for Den Europæiske Unions medlemsstater og Unionen selv repræsenterer på mange måder et typisk eksempel på den formålsbestemthedernes forskelligartethed, hvis mekanisme den østrigske økonom Von Mises så glimrende har påvist.
Ikke alene er den samlede gældsbyrde til stadighed øget, ikke alene har rentebyrden ofte oversteget den oprindelige hovedstol, ikke alene fører denne situation til en forværring af den udvikling, man ville forbedre, men til disse økonomiske ulemper har der siden føjet sig andre. Ofte er det ikke befolkningerne, men kun regeringerne, der har været involveret, og man har således prioriteret målsætninger, som de sidstnævnte forfulgte i modsætning til de førstnævnte. Ofte har man simpelt hen kun villet fremme den politiske magtklasses interesser. Resultatet har været uklare former for sameksistens mellem de europæiske politikere og AVS-landenes politikere, som altid er gået ud over de folk, man har ønsket at hjælpe. Resultatet har også været tilfælde af dyb mistillid fra befolkningerne i udviklingslandene over for de europæiske lande, som jo netop gennem begunstigelserne tilstræbte at knytte snævrere bånd til deres brødre i ulandene. Og resultatet har endelig været en slags tilbagevenden til en situation, hvor udviklingslandene er økonomisk og finansielt afhængige af landene i Europa, og det med en tydelig nykolonialistisk bismag.
En gældslettelse er derfor nødvendig, men på visse betingelser. Den første er, at dette ikke bør berøre den fundamentale regel, som fremgår af det latinske ordsprog pacta sunt servenda ; lettelsen af gælden bør kort sagt gøre det muligt for udviklingslandene at opfylde deres forpligtelser så realistisk som muligt. Den anden er, at udviklingslandene beviser en reel god vilje ved at gennemføre en god finansforvaltning og indlede strukturelle reformer af deres økonomier. Kun på denne måde kan vi bidrage til at hjælpe udviklingslandene til virkelig at komme ud af det, der ellers vil forblive en underlegenhedssituation.

Ribeiro
Hr. formand, kære kolleger, vi begynder med at støtte den beklagelse, som ordføreren indleder beslutningsforslaget med, hvor han kræver, at Parlamentet bliver hørt formelt om denne meddelelse fra Kommissionen, ikke så meget fordi den drejer sig om Fællesskabets politik på Lomé-konventionens område, som fordi der findes en paritetisk parlamentarisk forsamling for Den Europæiske Union og AVS-landene. Hvis dette indledende spørgsmål blev stillet, ville et andet straks rejse sig, fremprovokeret af meddelelsens titel, men lad os udskyde dette til sidst i dette indlæg, for det forekommer os i den grad vigtigt indledningsvis at give en karakteristik af den situation, som denne meddelelse ønsker at være et svar på.
Der var en periode, hvor man hyppigt brugte billedet med den tikkende bombe til at beskrive gælden i den såkaldte »tredje verden«, og faktum er, at der har været behov for sikkerhedsmekanismer, for at den eksplosive situation ikke skal udvikle sig til en ukontrollabel social tragedie.
Nu er øjeblikket så kommet, hvor det ser ud, som om sikkerhedsventilerne eller redningsbælterne, som det hedder sig i begrundelserne, skal til at virke, og Fællesskabets respons ønsker at være netop dét, efter at de bilaterale gældsomlægninger har udtømt deres muligheder som universalmiddel. I øvrigt ved meget mere at forstærke afhængighedsrelationerne end at løse gældsbyrdens reelle problemer. Analysen af situationen ligner mere en diagnose, thi de data, som man råder over, og som selve begrundelsen giver nogle eksempler på, udviser en sådan mangel på ligevægt, at man kan hævde, at verden er syg. Kun sådan kan man karakterisere den voksende forværring af kløften mellem rige og fattige lande, og blandt de sidstnævnte mellem fattige og endnu fattigere lande, mellem gældsbetyngede lande og særdeles gældsbetyngede lande, lande der er blevet gjort fattige og gældsbetyngede udefra på grund af forværrede bytteforhold, tilskyndelse og stimulering til gældsstiftelse fra kreditorer med likviditetsoverskud eller umådeholden produktion af likviditetsoverskud.
Diagnosens grundlag udgør sande anklager. Selvom tallene kræver aktualisering, er det betegnende, at de seneste, der nævnes, angiver en forøgelse på seks nye lande i den med det triste navn benævnte »klub af de stærkt gældsbetyngede lande«, og at kun ét af de tidligere medlemmer har formået at slippe ud af denne uønskede kategori. Situationen er blevet farligt forværret i nogle områder, især i Afrika syd for Sahara, og når et omfang, der rejser det presserende spørgsmål om gældsbæredygtigheden.
Derfor vedrører Kommissionens forslag kun de lande, hvis gæld over for Fællesskabet betragtes som ubæredygtigt høj. Det drejer sig om elleve, og det gør ondt på en portugiser, ligesom givetvis også på ordføreren, der også er det, at der mellem disse lande er tre, der som officielt sprog har det, der er vores. Men diagnosen er altid utilfredsstillende, hvis den er statisk, eller hvis den standser ved situationen, og den er det fremfor alt, når den ikke med al tydelighed peger på årsagerne, eller undlader at gøre det, og derfor ikke kan være til nytte ved angrebet på ondets rod.
Denne analogi med en sygdomssituation vil være relevant, netop fordi de recepter og den behandling, som Kommissionen anbefaler, ud over at rette sig mod de syge i terminalfasen eller næsten, som nødhjælp, der kaldes »ekstraordinær bistand« til den, som er nær sultedøden, for at han ikke skal dø, og for at han skal leve videre sulten, med et andet billede, velegnet i denne uges samling, svarer det også til at sige til en narkoman, der er kommet i gæld, og som er desperat, fordi han hverken har stoffer eller penge: «Jeg har solgt mit produkt til dig på kredit, selv da du ikke ville købe det, og nu har du ingen penge til at betale mig, netop fordi jeg har hævet priserne i takt med, at afhængigheden er øget. Du er virkelig i trang, men tag ikke livet af dig, tag ikke livet af nogen, begå ikke røveri, jeg eftergiver dig noget af din gæld og låner dig nogle flere af de penge, som jeg har taget fra dig, og på den måde kan du købe nogle nye doser og til den pris, som jeg har sat indtil videre, senere kan vi så se, hvor meget jeg vil hæve den«.
Lad det i øvrigt være sagt helt klart, at der ikke er tale om afvikling af gælden. Det drejer sig udelukkende om nedbringelse, og det vil oven i købet være berettiget at takke Kommissionen, og endnu mere den kollega, der søger at forbedre forslaget, når Rådet tilsyneladende, som det siges i den omtalte begrundelse, ikke tillægger dette projekt stor prioritet, hvis det i det hele taget skænker det nogen opmærksomhed. Og denne fredag i EuropaParlamentets plenarforsamling skal ikke ses som tiden for katartiske øvelser. Dette perspektiv får os ikke til at holde os tilbage og afstå fra så lang en taletid, som vi denne gang og mod sædvane disponerer over. Men det gør, at et i denne sammenhæng fundamentalt spørgsmål næsten mister sin betydning: Sådan som Kommissionen fremlægger sagen, og sådan som betænkningen bedømmer den, stilles nemlig på ingen måde spørgsmålet om, hvad der er årsagen til den situation, som man nu står over for. Yderligere: hele den økonomiske strategi vil fortsætte, og man ønsker, at den skal fortsætte med at hvile på de samme forudsætninger eller sågar forstærke dem. Hele den såkaldte økonomiske genopretning, hele disse landes økonomiske udvikling (og man kan ikke engang tale om økonomisk udvikling) foregår efter Verdensbankens og IMF's økonomiske recepter, der allerede ved mange lejligheder er blevet afprøvet med de resultater, der nu fremstår, og som fører til forslaget om at forøge doseringen.
Netop derfor har vi ventet til sidst med vores iagttagelse angående meddelelsens titel: Denne titel prioriterer ikke EF's respons, initiativet vedrørende disse landes gæld, der henvises til undertitlen. Den prioriterer derimod hjælpen, strukturtilpasningen, og først derefter nedbringelsen af de stærkt gældsbetyngede AVS-landes gæld. I rækkefølge: først behandlingen, så diagnosen, sidst den syge. Vi ved udmærket, at tiden ikke er til solidaritet og samarbejde. Det er imidlertid, som vi ser det, heller ikke det, som det drejer sig om. Men vi standser her og skal ikke trække tiden længere. Og måske skal vi oven i købet være glade for, at vi har kunnet tale så længe om en tematik og med en tilgang hertil, som man gerne så uddø, men som virkeligheden og graden af ubæredygtighed gør det nødvendigt at bringe frem til offentligheden for at blive konfronteret, skønt der i Kommissionen og i dette Parlament er måder til at flygte fremad, måske ubehag og nogen munterhed hos Rådet. På portugisisk siger man, at »med ondt skal ondt fordrives«. Graden af bevidsthed om ondets alvor har endnu ikke ført til, at man søger det onde, der skal fordrive det. Vi fremhæver endnu en gang og afslutningsvis det positive aspekt, der er i at skulle se en situation i øjnene, om end ved dens grænse for bæredygtighed, og kun søge efter universalmidler og efter at videreføre og forstærke det, som vi anser for dens årsager.

Aelvoet
Hr. formand, kollegaer, denne betænkning behandler gældsbyrden i forskellige lande i Syden, og, som vi alle ved, er det en tung byrde for en positiv og dynamisk udvikling i de lande. Europa-Parlamentet og også det paritetiske udvalg i AVS-EU har allerede ofte talt for initiativer. I dette konkrete tilfælde er det Kommissionen selv, der fremkommer med et meget interessant forslag, nemlig om at give elleve stærkt gældstyngede AVS-stater en seriøs håndsrækning på bekostning af EU's budget. Vi er helt enige i, at Den Europæiske Union skal tage et sådant initiativ, først og fremmest fordi vi ved, at en lang række ting, der gøres i flere AVS-lande, i den sidste ende bliver gjort umulige, fordi tæppet gang på gang trækkes væk under dem på grund af de store afdrag og renter, der hviler på disse lande.
Vi glæder os over, at denne betænkning helt støtter Kommissionens initiativ, og vi tror også, at det er vigtigt, at betænkningen indeholder en række ændringer af Kommissionens oprindelige forslag ved for eksempel at understrege, at det er meget vigtigt, hvis man vil fastsætte et bæredygtigt niveau for gældsbyrden, hvori de sociale indikatorer er integrerede. Ordføreren kan påregne den grønne gruppes støtte i forbindelse med denne sag.

Barthet-Mayer
Hr. formand, jeg vil gerne på vegne af min gruppe undskylde hr. Scarbonchis fravær, han er uden tvivl blevet forhindret i sidste øjeblik.

Sandbæk
Hr. formand, HIPC-initiativet til gældssanering i ulande markerer en nyorientering fra IMF og Verdensbankens side. Man har erkendt, at gældsproblemerne er en alvorlig hindring for en sund udvikling i de allermest gældstyngede lande. Det kan jeg kun give min uforbeholdne støtte. Det er vigtigt, at EU går aktivt ind i arbejdet med at afhjælpe gældsproblemerne. Både fordi gælden hindrer vækst i ulandene, og fordi det sender et politisk signal til medlemsstaterne og andre kreditorer om, at Europa tager ulandenes problemer alvorligt. Derfor skal gældssaneringen også følges op med andre former for hjælp til fattigdomsbekæmpelse.
På den baggrund er resultatet fra Rådets behandling skuffende. I stedet for at afsætte ekstra penge til gældssaneringen har man kun kunnet blive enig om at benytte midler fra det nuværende budget. Det betyder, at der kun er midler til de første fem af de elleve AVS-lande, som har brug for gældssanering. Vi skal altså finde nye midler, når de resterende seks lande bliver godkendt til gældssanering.
Jeg er enig i punkt 6 og 7 i Torres Coutos betænkning, fordi der opfordres til ikke at kræve streng overholdelse af forudsætningerne for at blive godkendt til HIPC. Selvfølgelig skal der ske strukturtilpasninger i ulandene og gerne med inddragelse af miljø- og politiske hensyn. Men hvis man gør gældssanering afhængig af treårige succesrige reformprogrammer, udelukker man de allersvageste lande. Netop i disse lande ville en lettelse af gældsbyrderne nok gøre strukturprogrammer lettere at gennemføre. Jeg mener, at strukturprogrammer skal gå hånd i hånd med en sanering af gælden og ikke blot være en forudsætning. Både strukturreformer og gældssanering er nemlig forudsætninger for det egentlige: at afhjælpe fattigdommen og de dårlige økonomiske udsigter.

Schiedermeier
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, når man læser betænkningen af Torrres Couto opmærksomt, kommer man i det mindste stedvis til den overbevisning, at ordføreren anskuer problemerne på en blåøjet måde og for meget ud fra udviklingslandenes synsvinkel. I årevis, eller snarere i årtier, har spørgsmålet om de fattige landes gældsætning været et problem for vores samarbejde. På den ene side betyder det for mange lande en stor hjælp at have adgang til lånene. På den anden side er netop i disse lande uforudsete udviklinger hyppigt årsagen til, at gældsfælden klapper. Vi må derfor ikke overse, at øst-vest-konflikten også på dette område desværre har sat sig sine spor.
Kommissionens forslag om at oprette en fond til gældssanering af de fattige lande skal hilses velkomment. Ganske vist bør ikke kun den aktuelle gældssituation medtages i vurderingen, men også bestræbelserne for en god forvaltning skal absolut tages i betragtning. Der skal også gøres opmærksom på, at lande med store værdier i undergrunden, for eksempel det tidligere Zaire, får den samme hjælp som blandt andet Etiopien. Ganske vist vil man indrømme Kabila i Den Demokratiske Republik Congo en prøvetid, men der rejser sig for os det spørgsmål, om det her bliver respekteret, at kun en tydelig overgang fra diktatur til demokrati kan danne basis for en storstilet gældseftergivelse. Det skal her endvidere understreges, at gælden ikke kan reduceres uden pålæg, for ud over spørgsmålet om en nogenlunde demokratisk styreform skal der også ses på korruption og uforholdsmæssigt store militærudgifter.
I betænkningen af kollega Torres Couto skal særligt fremhæves de ændringsforslag, som angår inddragelse af Europa-Parlamentet. Ganske vist drejer det sig i forslaget om Udviklingsfondens penge, og de er desværre ikke underlagt Europa-Parlamentets budgetkontrol. Alligevel er Parlamentets deltagelse absolut påkrævet for at sikre en demokratisk kontrol. Desuden kommer man i vanskeligheder, når demokratiseringen spiller en vigtig rolle i argumentationen over for udviklingslandene, mens Parlamentet ikke er inddraget på den europæiske side.
Forslaget til beslutning peger i den rigtige retning, hvis Kommissionens målsætninger ikke opblødes for meget. Jeg håber, at meddelelsens grundtanker kan gennemføres succesrigt og hurtigt til gavn for menneskene i de berørte udviklingslande.

Van Bladel
Hr. formand, jeg er enig i de gode hensigter i Torres Couto-betænkningen. Alligevel har jeg et par bemærkninger. For det første spørger jeg mig selv, om denne metode, der i nogen grad minder om det, vi i Nederlandene kalder "pappen en nathouden« (fortsætte på samme måde), virkelig får os ud af den onde gældscirkel. Det drejer sig her om 5 % af den samlede gæld. Det er mange penge, det er rigtigt, men jeg finder det alligevel en smule neokolonialistisk så at knytte gældssaneringen sammen med en god miljøpolitik. Det kan man ikke forlange af de lande under disse forhold. Ikke endnu.
Også henvisningen til det tyve år gamle løfte om 7 % af bruttonationalproduktet. Vi ved alle, at de fleste lande forsætligt aldrig ønsker at nå så langt. At lande, der er bagud med betalingen ikke kommer i betragtning for lettelsen, det finder jeg ikke så godt. Efter min mening ville det være bedre, hvis vi langsomt, men sikkert arbejdede henimod eftergivelse af gælden, men så må vi også stille krav. Så skal vi åbne vores markeder for deres produkter, holde fast ved minimale udgifter til våben i de lande og lade eksperter, der er uddannede i Vesten, vende tilbage til de lande. Kun da har vi en reel chance for udvikling.

Virrankoski
Hr. formand, udviklingslandenes gæld er i øjeblikket USD 2.000 milliarder. Betænkningen, vi behandler, omfatter elleve fattige AVS-lande med en bundløs gæld, de såkaldte HIPC-lande. Kreditterne i disse lande udgør USD 5, 6 milliarder, og for EU er omkostningerne til dette initiativ omkring ECU 150 millioner.
Kommissionens meddelelse har taget et rigtigt udgangspunkt, når den taler for gældssanering. De fattige udviklingslande er miserabelt stillet. De er tvunget til at betale deres lån både i form af penge og i særdeleshed i form af lave priser for produkter. Prisniveauet er desto lavere, jo mere påtvunget sælgerens behov for at sælge er. De fattige lande har et påtvunget behov. Dette stiller de fattige lande i en endnu mere vanskelig situation. De er ikke i stand til at investere, skønt selv en mindre indsats vil bringe en betydelig profit. Denne blinde vej vanskeliggør udviklingen i de fattige lande stærkt. Stor fattigdom, endda elendighed, sætter i sig selv en stopper for al udvikling.
På den anden side kan samfundsstrukturen ikke udvikle sig, når der ikke er penge til uddannelse, som sågar degenererer. Situationen udgør også en risiko for en demokratisk og fredelig udvikling. Når befolkningen opdager, at der går en større del af deres penge til långiverne i de rige lande end til de syge i deres eget land, kan situationen føre til alle slags uroligheder og reducere demokratiets muligheder for vækst.
For landbruget i de fattige lande er situationen også vanskelig. Landbruget bliver nødt til at lægge om til eksportprodukter og non-food -produktion, mens landets egen befolkning lider af underernæring. På den baggrund støtter jeg tankerne i Kommissionens meddelelse.

Oreja Aguirre
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske hr. ordfører Torres Couto og hr. Vecchi for hans indlæg, og jeg takker Parlamentet for dets interesse og støtte til Kommissionens forslag om Fællesskabets deltagelse i initiativet om gælden i de stærkt gældsbetyngede lande.
Dette initiativ udgør et væsentligt fremskridt, hvad angår den måde, hvorpå det internationale samfund - indtil videre - har tacklet problemerne i forbindelse med de fattigste landes gæld.
For første gang eksisterer der en ramme, som giver mulighed for at gennemføre en global, koordineret handling over for alle låntagere med henblik på at hjælpe de stærkt gældsbetyngede fattige lande, som anstrenger sig for at gennemføre økonomiske reformprogrammer. Denne ramme omfatter ikke kun gældssanering i tilfælde med bilateral handelsgæld, men også individuelle foranstaltninger i hvert tilfælde, som har til formål at nedbringe disse landes multilaterale gæld.
Det Europæiske Fælleskab giver donationer til stærkt gældsbetyngede fattige lande i form af støtte, som ikke skal tilbagebetales. Og selvom det samlede beløb er ringe, må Fællesskabet på ingen måde stå uden for disse initiativer.
Det er indlysende, at den politiske betydning af Fællesskabets deltagelse i dette initiativ vedrørende gælden er meget større end selve bidraget i absolutte tal.
Kommissionens forslag er blevet forhandlet tilbundsgående med medlemsstaterne, som har udtrykt deres fulde støtte til Fællesskabets deltagelse i dette initiativ.
Ikke desto mindre har vi under forhandlingerne søgt en alternativ løsning til finansiering af gældssaneringen på fællesskabsbasis, som kan udgøre et svar på bekymringerne i de medlemsstater, som ikke ønsker yderligere belastning af deres nationale budgetter, som samtidig garanterer, at der afsættes ekstra midler til initiativet.
Det er mig en stor glæde at meddele, at man nu er nået frem til en aftale. Vi håber derfor, at Rådet hurtigst muligt vil vedtage sine konklusioner. Og denne aftale indeholder flere positive elementer.
Rådet har forpligtet sig til Fællesskabets fulde deltagelse i dette initiativ. For de lande, som opfyldte betingelserne for at nyde godt af dette initiativ i 1997 - eller som opfylder dem i 1998 - er Fællesskabets finansiering af gældssaneringen garanteret ved hjælp af årlige indtægter fra renterne fra Den Europæiske Udviklingsfonds fonde. Denne finansiering er i henhold til princippet om, at midlerne skal være afsat som ekstra midler og garanterer, at Fællesskabet yder hjælp ud over de nuværende niveauer for bistand til disse lande.
I løbet af 1998 og på baggrund af Kommissionens beretning vil Rådet genoverveje nødvendigheden af efterfølgende finansiering og vedtage en beslutning om finansiering af Fællesskabets fremtidige deltagelse i dette initiativ, herunder muligheden for finansiering ved hjælp af afskrivning af tidligere lån fra Den Europæiske Udviklingsfond.
Hr. formand, vores to institutioner, Parlamentet og Kommissionen, støtter Fællesskabets deltagelse i dette initiativ, men det parlamentariske beslutningsforslag kræver en mere fleksibel anvendelse med henblik på at inkludere en større gruppe lande og garantere større og hurtigere gældssanering.
I sine kontakter med IMF, Verdensbanken og regeringen i kreditorlandene har Kommissionen altid slået til lyd for, at initiativet skulle gennemføres på baggrund af brede kriterier, således at der gives en egnet og passende bistand til de stærkt gældsbetyngede fattige lande, som anstrenger sig for at gennemføre økonomiske reformer i håbet om at øge den økonomiske vækst og afhjælpe fattigdommen.
Det er derfor opmuntrende at konstatere, at dette initiativ har udviklet sig, og at dets fokus er blevet koncentreret. Initiativet er måske ikke perfekt, men det bygger på en bred international enighed om at hjælpe en gruppe lande, hvis udviklingsanstrengelser fortsat er begrænset af den tyngende gæld. Dette initiativ bør endvidere opfattes som en del af et internationalt samarbejde med det formål at hjælpe de stærkt gældsbetyngede fattige lande.
Gældssaneringen bør derfor ledsages af et bistandsniveau, som skal være konstant og tilstrækkeligt.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Vi går nu over til afstemning.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Blokland
Hr. formand, i går debatterede vi i Parlamentet bistandshjælpens effektivitet. Bistand er ikke kun effektiv, fordi de makroøkonomiske forhold i mange udviklingslande er ugunstige. En af grundene er den enorme gældsbyrde, som udviklingslandene slæber rundt på.
I den udmærkede betænkning af Torres Couto, som jeg helt kan støtte, bliver ansvaret for denne gæld med rette ikke kun placeret hos udviklingslandene. Også kreditorerne bærer et ansvar, for så vidt de letfærdigt har givet kredit til korrupte diktatorer eller lån til økonomisk tvivlsomme projekter.
Selvom det alment blev erkendt, at udviklingslandene umuligt kunne indfri denne gæld, var det umuligt at tale om eftergivelse eller refinansiering af særligt den multinationale gæld. Heldigvis har dette ændret sig med Verdensbankens og IMF's initiativ, og dette initiativ gennemføres med Den Europæiske Kommissions forslag.
Ligesom ordføreren mener jeg, at for konceptet "bæredygtig gæld« skal der ikke kun inddrages makroøkonomiske indikatorer, men også sociale indikatorer skal medtages.
De rige lande kan ikke fortsætte med med den ene hånd at yde bistandshjælp og med den anden hånd indkræve renterne af disse landes enorme gæld. Endvidere kan eftergivelse af gælden for mange udviklingslande være begyndelsen til økonomisk genrejsning.

Lindqvist
Det er godt, at EU tager ulandenes problemer alvorligt og medvirker til at reducere gældsbyrden. Dette er dog ikke nok til at opnå en solidarisk udvikling i de fattige landene. Der findes penge til gældssanering i fem af de elleve lande. Det er dog ikke nok med gældssanering. Målet må være, at få hele gælden væk, for at disse lande skal kunne komme ud af den onde cirkel, de er havnet i. Gældssaneringen skal desuden gå hånd i hånd med politiske strukturprogrammer for vækst, beskæftigelse og langsigtet holdbar udvikling ved hjælp af udvidede handelsforbindelser. Jeg har alligevel stemt ja til betænkningen.

Titley
Hr. formand, da min egen regering er med fremme i bestræbelserne på at lette gældsbyrden for verdens fattigste lande som en positiv start på det næste årtusinde, er det mig en stor glæde at støtte denne betænkning i dag.
I Storbritannien har finansminister Gordon Brown og Clare Short, den første kabinetminister i det nye ministerium for international udvikling, holdt møder med kirkeledere og andre parter for at drøfte gældssanering. Jeg håber, at mine mange kolleger i Parlamentet, som har en vis indflydelse i deres respektive kirker, vil bede dem om at udøve lobbyvirksomhed over for deres nationale regeringer, da det foreløbig ikke er alle, der deler den britiske entusiasme for dette vigtige arbejde.
Betænkningen kæder ganske rigtigt behovet for økonomiske reformer fra de fattige landes side sammen med gældssanering fra i-landenes side. Nord og syd kan gå sammen i partnerskab her, så f.eks. de fattige landes bestræbelser på at bekæmpe fattigdom og indføre miljøforanstaltninger går hånd i hånd med gældssanering.
De mange mennesker i min valgkreds, som har rejst dette vigtige spørgsmål over for mig, bliver glade for at høre, at hr. Torres Couto og Parlamentet nu også deltager i kampagnen for gældssanering.

Fiskeriaftale med Letland
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning af Macartney (A4-0397/97) for Fiskeriudvalget om forslag til Rådets forordning (EF) om indgåelse af protokol I til fiskeriaftalen mellem Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og Republikken Letland om betingelserne for blandede selskaber som omhandlet i fiskeriaftalen (KOM(97)0323 - C4-0364/97-97/0177(CNS)).

Macartney
Hr. formand, på samme måde som man lykønsker nogen med en fødselsdag, vil jeg gerne lykønske det lettiske folk med resultaterne af deres indsats for frihed i Europa. Vi bør sige til lykke til dem og til esterne og litauerne. På deres egen måde har de bidraget til at holde frihedens og demokratiets fane højt i et område af Europa, som har oplevet mange problemer.
Det er vigtigt, at vi behandler aftalen med Letland i den ånd. Vi vil allesammen gerne tilskynde befolkningen i de baltiske lande til at tænke på deres europæiske identitet og forberedelsen af medlemskab af Den Europæiske Union. Det er især vigtigt i lyset af de noget blandede signaler fra Kommissionen i de sidste par uger. Det, at et af de tre lande skulle være med i den første bølge af tiltrædelsesforhandlinger, mens de to andre skulle vente, blev mødt med en vis bestyrtelse i naborepublikkernes hovedstæder. De kunne ikke helt se logikken, og det kunne jeg heller ikke.
Det opmuntrende er, at Ministerrådet efterfølgende gik mere ind for en regattamodel. I den forbindelse er det meget vigtigt, at vi bifalder alle forslag til tiltag, herunder denne fiskeriaftale, der sigter mod at medtage alle de østeuropæiske lande lige fra Estland over Letland og Litauen og til Slovakiet og Bulgarien osv. Derved siger vi ikke, at de potentielle medlemsstater er delt i to klasser, men åbner for at de alle kan indlede en dialog med os.
Baggrunden for denne betænkning er, at der i 1993 var aftaler med de tre baltiske lande samt separate aftaler med Sverige og Finland, der på det tidspunkt ikke var medlemmer af Den Europæiske Union. Det glæder os, at Sverige og Finland stemte for EU-medlemskab og nu er fuldt integrerede. Men der var jo klart brug for en genforhandling, hvor Den Europæiske Union skulle forhandle på vegne af de oprindelige medlemmer, og desuden på vegne af Sverige og Finland, som er Letlands naboer på den anden side af Østersøen.
Aftalerne blev behørigt genforhandlet i 1996, og Litauen vedtog straks derefter en protokol, som nu er trådt i kraft. Nu er det Letlands tur. Litauen har vist vejen, og Letland står for tur. Letland har en forholdsvis lille flåde. Ved den seneste tælling bestod den af 186 fartøjer i kystflåden og 15 fartøjer til fjernfiskeri, der hovedsagelig arbejder ud for Mauretanien. Der er ikke tale om nogen stor flåde, og det er vigtigt at understrege, at der ikke i denne aftale forudses en nettoforøgelse af Letlands flåde.
Det vigtige er, at forslaget omfatter blandede selskaber mellem Det Europæiske Fællesskab og Letland og også, at der ydes et bidrag på ECU 2, 5 millioner til moderniseringsprocessen. Det er måske overraskende, men bemærkelsesværdigt, at Letland ikke har fisket sin fulde kvote i egne farvande. Det betyder, at der stadig er fisk at hente der, uden at de overordnede miljømålsætninger, som vi alle går stærkt ind for, lider skade. Ifølge aftalen kan der nedsættes en Blandet Komité - et meget positivt signal - som skal drøfte overførsel af EF-fartøjer, modernisering af den lettiske flåde osv.
Jeg vil gerne understrege to målsætninger, hvor der kunne gøres en større indsats. Den ene er, at der bør afgives en årsberetning til Parlamentet. Vi har en særlig interesse i førtiltrædelsesfasen i de lande. For det andet bør der bevilges flere ressourcer til forskning. Disse punkter er ikke kontroversielle, og jeg håber, at kommissæren i sit svar vil bekræfte, at det er i tråd med Kommissionens tænkemåde.

Hardstaff
Hr. formand, på vegne af De Europæiske Socialdemokraters Gruppe vil jeg gerne lykønske ordføreren, hr. Macartney, med hans udmærkede betænkning, som giver en meget tydelig oversigt over forholdene i forbindelse med fiskeriaftalen med Letland. Jeg er også enig i hans bemærkninger her til formiddag om de baltiske lande og deres fælles vej mod EU-medlemskab.
Det er vigtigt, at vi finder en balance mellem at gøre de baltiske EU-ansøgerlande i stand til at modernisere deres flåde - i Letlands tilfælde er gennemsnitsalderen for fartøjerne som sagt 20 år - og behovet for at bevare de samlede fiskebestande og ikke øge den samlede fiskerikapacitet. Ordningen med salg af EF-fartøjer, som skal være mindst fem år gamle, til omflagning som lettiske fartøjer vil nok bidrage til den balance, forudsat at ordningen overvåges nøje for at sikre, at disse fartøjer ikke efterfølgende integreres i Fællesskabets flåde og også for at sikre overholdelse af kvoterne. Derfor er der behov for en årsberetning om dette.
Hvis der kan udvikles blandede selskaber og bilaterale projekter mellem Letland og EU som led i moderniseringen og privatiseringen af den alderstegne lettiske flåde, er det kun en fordel på Letlands vej til fuldt medlemskab af Den Europæiske Union. I den ånd bifalder vi Kommissionens forslag og glæder os til en hurtig godkendelse af protokollen, så samarbejdet på fællesskabsplan kan komme i gang, ud over de enkelte medlemsstaters eksisterende bilaterale initiativer.

Langenhagen
Hr. formand, det er næsten syv år siden, og det var ligesom i dag en fredag. Dengang holdt jeg min første fiskeritale her i plenum. I Tyskland siger vi, at fredag er fiskedag. Først om lørdagen får vi så den lækre steg af rigtigt kød. Hvad har ændret sig indtil i dag? Hvad hverdagen angår, ikke meget. På det punkt er jeg skuffet. Selv når vi ser på dagsordenen for plenarmødeperioderne i det næste halve år indtil juli 1998, er der generelt ingen ændringer i fastlæggelsen af møderne. Det er ikke o.k. Hvorfor ikke? Se blot engang på betænkningen i dag. Den peger ud i EU's fremtid efter år 2000. Hvordan kan jeg overbevise Dem om dette?
Før der optages forhandlinger om en ny aftale, og før en sådan forlænges, skal Kommissionen fremlægge en vurdering af de væsentligste elementer. Disse elementer er situationen for fiskebestandene, aftalens konsekvenser for fællesskabsbudgettet eller opdelingen af det finansielle engagement mellem Det Europæiske Fællesskab og rederne. Den foreliggende Letland-aftale f.eks. kommer i sin protokol netop specielt ind på dette finansielle engagement i form af oprettelse af blandede selskaber. Med Amsterdam-traktaten bliver en udvidelse af Den Europæiske Union nu en realitet. Denne inkluderer, når vi ser på Østersø-landene, ud over de baltiske stater Estland og Litauen naturligvis også Letland. På baggrund af Amsterdam-traktaten får de hidtidige fiskeriaftaler - altså EU's aftaler med disse tredjelande - en ny betydning. Ved udvidelsen drejer det sig ud over at styrke de grundlæggende demokratiske værdier også om at skabe konkurrencedygtige arbejdspladser for på mellemlangt sigt at overvinde de strukturelle svagheder, støtte små og mellemstore virksomheder og forbedre miljøets kvalitet i Europa. Det sidste lader netop i Østersøområdet meget tilbage at ønske.
De erfaringer, der høstes ved forvaltning af EU-midlerne og beskæftigelse med de nævnte fællesskabsprocedurer samt ved oprettelsen af blandede selskaber, vil - det er jeg overbevist om - hjælpe Letland på vej til en hurtigere privatisering og i det mindste være en støtte for dets bestræbelser på at forberede sin fiskeriforvaltning tilstrækkeligt til den kommende tiltrædelse. Fiskeriaftalen med Letland er så at sige en faktor i tilnærmelsesstrategien for disse ansøgerlande og skal dermed ikke kun betragtes med velvilje af det nuværende Fællesskab, men skal udtrykkeligt hilses velkommen. Jeg håber, De nu er overbevist om, at vi ikke kun bør optræde her om fredagen.

Gallagher
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske hr. Macartney med udarbejdelsen og forelæggelsen af denne betænkning. Alle betænkninger, som han er ansvarlig for, er naturligvis grundigt gennemarbejdet, og den her er ingen undtagelse.
I fiskeriaftalen mellem EU og Letland, som blev undertegnet den 16. december, aftalte de kontraherende stater at fremme oprettelsen af blandede selskaber som anført i protokolbestemmelserne. Jeg finder oprettelsen af sådanne selskaber overordentlig vigtig og jeg mener, at interne EU-bidragydere har en vigtig rolle at spille for den industrielle udvikling i Letland. Det har stor betydning for landet og - som i mit hjemland - for randkystområderne, hvor der ikke er andre beskæftigelsesmuligheder.
Protokollen vil medføre vigtige fordele for Unionen og Letland. Oprettelsen af blandede selskaber og økonomisk deltagelse fra Unionens side vil gøre Letland bedre i stand til at opfylde nogle af den lettiske industris hovedmålsætninger, nemlig modernisering af flåden, forbedring af fiskeriforvaltningen og fremme af import til forarbejdningssektoren. Omflagningen af fartøjer til lettisk flag vil være en fordel for EU, som vil få adgang til de lettiske fiskezoner, hvad der er endnu vigtigere. Det vil lette presset - selvom det kun er i mindre omfang - på flåderne og presset på bestandene, især når man tager i betragtning, at de ikke udnytter deres fiskekvoter fuldt ud.

McKenna
Hr. formand, jeg vil også gerne lykønske hr. Macartney med betænkningen. Formålet med protokollen er at overføre kapacitet fra Den Europæiske Union til Letland ved at gøre det nemmere at oprette blandede selskaber.
Fartøjerne skal omflages, antagelig med den betingelse, at det ikke fører til en forøgelse af den lettiske flådes samlede kapacitet. Men spørgsmålet er så, hvordan kan man egentlig sikre det? Den lettiske flådes gennemsnitsalder er omkring 20 år, mens de EU-fartøjer, der skal overføres, måske kun er fem år gamle. Selv hvis flådens bruttoregistertonnage ikke forøges ved overførsel af fartøjer, vil en sådan udskiftning af ældre fartøjer med yngre uundgåeligt medføre en forøgelse af den lettiske flådes effektive fiskerikapacitet.
Noget af det, vi har lært af min betænkning om kontrollen med den fælles fiskeripolitik, er at EU-registrene over fartøjer ikke er nøjagtige. Hvordan kan vi så være sikre på den lettiske fiskerflådes nuværende kapacitet og på, at disse overførsler ikke fører til en forøgelse og dermed til mere overfiskning?
Sammenlignet med aftalerne med AVS-landene er dette en meget mere retfærdig aftale, da der ikke er tale om udnyttelse af det pågældende land. Der er beskæftigelse til letter. Det er et meget vigtigt aspekt, som bør overføres til aftaler med AVS-lande, da det er meget mere retfærdigt.

Fraga Estévez
Hr. formand, tillykke til hr. Macartney. Man må altid hilse indgåelsen af fiskeriaftaler velkommen, når disse tager udgangspunkt i, at de skal være fordelagtige og rimelige for begge parter. Vi beklager derfor, at artikel 6 i protokollen med Letland ødelægger, hvad der kunne have været en god begyndelse i den nye fase af fiskeriforbindelser med de baltiske lande, og endnu alvorligere er det, at den skaber en alvorlig præcedens for fremtiden.
Nævnte artikel, som Kommissionen aldrig burde have accepteret, fordi den er diskriminerende og klart skadelig for Fællesskabets interesser, fastsætter, at blandede selskaber er forpligtet til at føre besætning udelukkende med bopæl i Letland. De nuværende besætningsmedlemmer på disse skibe vil således, hr. formand, miste deres arbejdsplads.
Når der lige er afholdt et topmøde om beskæftigelse, som har sat fokus på, at dette er et af Unionens alvorligste problemer, og at løsningen heraf har førsteprioritet, forstår man ikke, at fiskerimyndighederne accepterer bestemmelser, der fremmer arbejdsløsheden.
På den anden side er udarbejdelsen af en ny forordning om strukturfondene, som er kraftigt forbundet med dannelsen af arbejdspladser, meget langt fremme. Den modsætning kunne således opstå, at en arbejdsgiver, som i princippet var interesseret i at fremme et blandet selskab, ikke ville få adgang til fællesskabsmidlerne, da der som i tilfældet med Letland ikke kun ikke ville blive skabt arbejdspladser, men der ville endda forsvinde arbejdspladser med de blandede selskaber.
At fiskerimyndighederne ikke blot har regnet med disse følgevirkninger, men ligefrem fremmer dem ved aftaler af denne type, hr. formand, er beklageligt og farligt. Så meget mere, som når vi, hr. formand, taler om et land - Letland - som er nettoeksportør af fiskeriprodukter til Unionen, som produktionen er i direkte konkurrence med.
Derfor, hr. formand, mener jeg, at vi i fremtiden ikke bør tillade denne type bestemmelser, og at vi skal kræve af Kommissionen, at den i fremtiden ikke medtager dem i fiskeriaftalerne.

Oreja Aguirre
Hr. formand, for det første vil jeg lykønske hr. Macartney med betænkningen, og jeg glæder mig over, at han er tilfreds med indgåelsen af denne protokol.
Som De ved, mine damer og herrer, forhandlede Kommissionen efter udvidelsen af Fællesskabet i 1995 nye fiskeriaftaler med en række tredjelande. Rådets forhandlingsdirektiver omfattede etablering af fælles virksomheder og blandede selskaber i fiskerisektoren som et nyt element i de nye fiskeriaftaler.
Dette forslag består af en protokol om etablering af fælles virksomheder med Letland i henhold til fiskeriaftalen, som blev ratificeret sidste år. Og når denne protokol er blevet godkendt, vil alle fiskeriaftaler med de baltiske stater blive ajourført i overensstemmelse med Rådets forhandlingsdirektiver.
Således vil vi bidrage til denne justering, som hr. Macartney omtalte i sit indlæg i morges, i forhandlingen om tiltrædelse til Det Europæiske Fællesskab for alle de lande, der har ansøgt herom, og jeg kan også sige Dem, at vi ser positivt på forslaget om forskning.
Med hensyn til fru Fraga Estévez' indlæg vil jeg sige Dem, at i henhold til planen for permanente fælles virksomheder skal skibene udmeldes af Fællesskabets register og i stedet sejle under et tredjelands flag. De er derfor underlagt lovgivningen i dette land. Letland har udtrykkeligt erklæret, at besætningen og kaptajnen på lettiske skibe skal være lettiske statsborgere eller permanent bosiddende i Letland i henhold til dette lands lovgivning. Lignende bestemmelser er indeholdt i den protokol, der er forhandlet med Litauen. Da denne protokol blev accepteret af medlemsstaterne og ratificeret uden større vanskeligheder, har Kommissionen gennemført forhandlingerne med Letland i henhold til samme linje, som blev fulgt med Litauen. Men jeg kan berolige fru Fraga Estévez med, at Kommissionen er fast besluttet på ved fremtidige forhandlinger af lignende protokoller at gøre, hvad der står i dens magt for så vidt muligt at sikre beskæftigelsen i Fællesskabet.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Vi går nu over til afstemning.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Bjergområder og strukturfondene
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende mundtlige forespørgsler:
B4-1016/97 af Ebner for Det Europæiske Folkepartis Gruppe til Kommissionen om hensyntagen til de særlige karakteristika for bjergområderne under reformen af strukturfondene; -B4-0008/98 af Azzolini, Podesta og Santini for Gruppen Union for Europa til Kommissionen om bjergområder; -B4-0009/98 af Ephremidis for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre til Kommissionen om de voksende problemer i EU's bjergregioner; -B4-0006/98 af Bontempi og Cot for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe til Kommissionen om bjergområder og strukturfonde; -B4-0007/98 af Macartney og Ewing for Gruppen Europæisk Radikal Alliance til Kommissionen om reformen af strukturfondene og problemerne i bjergområderne; -B4-0010/98 af Lindholm og Schroedter for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe til Kommissionen om bjergregionerne og reformen af strukturfondene.
Ebner
Hr. formand, normalt tænker man på landbruget, når man taler om bjergregioner og bjergrige områder. Men det er kun en enkelt side af de problemer, man har i bjergområderne: der er mange andre problemer som miljø, beskæftigelse og mange andre. Det må understreges, at bjergområder ikke bare er Alpeområdet, som man ofte hævder, og som det blev sagt i går; bjergområder findes i næsten alle Den Europæiske Unions medlemsstater.
Diskussionen om reformen af EU's strukturfonde for perioden efter 1999 er allerede i fuld gang. I betragtning af regional- og strukturpolitikkens direkte tilknytning til eller virkning for det enkelte område og regionernes øgede betydning, som konstant fremhæves som led i nærhedsprincippet, anses det for rigtigt og nødvendigt at supplere disse bestræbelser ved at formulere og præsentere regionsspecifikke anliggender. En hel række internationale og grænseoverskridende aftaler, overenskomster, forskrifter - herunder for eksempel Alpekonventionen, som jo også Den Europæiske Union er medunderskriver af - relaterer til de særlige forhold i det alpine område og fremmer især væsentlige foranstaltninger til sikring og udvikling af dette som livs-, erhvervs-, fritids- og frem for alt naturområde.
Gennemførelsen af disse målsætninger kræver også et konkret arbejde på EU-plan og forudsætningen for en integreret bæredygtig udviklingsstrategi, som fremmer udnyttelsen af den indre dynamik i bjergområdet.
Europa-Parlamentet har vedtaget den sidste betænkning om bjergregioner i 1988, altså for ti år siden. Det hidtidige system gående ud på at begrænse strukturfondstøtten til de fastsatte områder har ikke gjort det muligt at udfærdige bestemmelser om et separat målområde for bjergregionerne.
I Agenda 2000 har Kommissionen også nedfældet sine planer for den ovennævnte reform i den kommende periode fra år 2000 til 2006. Det er positivt, at den finansielle ramme er blevet udvidet, og at der i den nævnte periode står flere penge - nemlig ECU 75 milliarder - til rådighed end for perioden 1993 til 1999.
Men i forbindelse med tildelingen af midler ved den nye definition af målene bør man være opmærksom på, at hvis der ikke iværksættes særlige foranstaltninger og langsigtede aktionsprogrammer for bjerglandbruget, vil globaliseringen af landbrugs- og levnedsmiddelmarkederne være en trussel mod især de små bjergbedrifter, som har en absolut fundamental økologisk funktion.
Ifølge gårsdagens intervention fra kommissær van den Broek om Alpetransitten har Rådet (transportministre) været optaget af at fastlægge en Alpeklausul. Man vil vedtage en Alpetraktat og erklære hele Alperne for "følsom zone«. Kommissionen har ifølge kommissæren givet dette resultat fra Ministerrådet en positiv modtagelse. Derved sættes Kommissionen også i stand til holde et vågent øje med beskyttelsen af Alperne. Man ser, at der også her opstår en ny tendens. Det er blot nødvendigt at gennemtænke denne tanke og at tænke den til ende. I den forbindelse beder jeg Dem, hr. kommissær, om at meddele os, på hvilken måde Kommissionen har til hensigt ved næste revision af struktur- og regionalfondene i marts i år på særlig måde at tage hensyn til bjergområderne for at sikre dette livs-, erhvervs-, fritids- og naturområde.

Santini
Hr. formand, der er to hovedmålsætninger for den igangværende forhandling om en reform af strukturfondene. Den første er at forbedre fondenes egen virkemåde og forberede Unionen til de store udfordringer, den vil blive stillet over for, og som vi kan udenad alle sammen: udvidelsen, reformen af den fælles landbrugspolitik, miljøpolitikken, beskæftigelsespolitikken, uddannelse og unges bevægelighed, kampen mod århundredets plager såsom kræft, AIDS, narkotika, herunder den seneste plage, som er forsøget på at legalisere narkotika.
Bortset fra disse problemer, som skal drøftes i andre debatter, er det rimeligt i denne forbindelse at understrege, at reformen af strukturfondene er rettet direkte mod bjergområderne. Eftersom den anden målsætning netop er at fremme de såkaldte ugunstigt eller dårligere stillede områder, som bjergområderne utvivlsomt er en del af, hvor nedslidningen, afvandringen og de unges flugt synes at være en endemisk sygdom, hvis udbredelse i hvert fald ikke hidtil har kunnet bremses.
Europa-Parlamentets seneste betænkning om bjergregioner blev udarbejdet i 1988. Ti år er lang tid for en så skrøbelig og ømfindtlig politik som politikken for bjergområderne. Stillet over for Kommissionens seneste godkendelse af Alpekonventionen og de samtidige vigtige reformer i Agenda 2000 er der et stærkt behov for nye idéer, som det påhviler Kommissionen at tilfredsstille. Kan Kommissionen derfor orientere os om de foranstaltninger, den agter at gennemføre for at iværksætte Alpekonventionen, for at anerkende de særlige kendetegn for bjergområder, og især for at skabe et netværk af konkrete foranstaltninger, som i det mindste indeholder en korrekt tilgang til problemerne i bjergområderne?
Alt dette siger jeg om en strukturfondsreform som vi, der bor i bjergområder, ser med stor bekymring på: for hvor vi før havde syv fonde, har vi nu kun tre, og desværre er begge de fonde, der næsten udelukkende var bestemt for landbruget forsvundet, nemlig 5 og 5b, sidstnævnte var netop beregnet til landbruget i ugunstigt stillede områder og bjergområder.
Blandt initiativerne under de tre mål og mål 2, der skal beskæftige sig på samme tid med reformer og omstillinger i industri-, by- og landbrugsområder, er der ud af tretten initiativer kun blevet tre tilbage. LEADER-initiativet er der stadig, midt i heftig kritik og især med et årligt budget på ECU 30 milliarder, hvorfra 2 milliarder udgjorde midlerne under det tidligere mål 5b. Jeg beder derfor Kommissionen repræsenteret ved kommissær Oreja om, at han bringer denne besked til sin kollega Fischl, så i det mindste disse 5 milliarder forbliver øremærket til landbruget i bjergområder.

Ephremidis
Hr. formand, vi har drøftet Alperne og bjergområderne en del nu, og der er en vis fare for, at vi ender med at forestille os, at der ikke også er problemer i lavlandsområderne, og at alt går fint dér! Nå, selvfølgelig er det ikke sådan, men sagen er, at der rent faktisk er mange problemer i bjergområder, der er af hastekarakter og kræver en hurtig og generaliseret indsats. Som vi alle ved, har de en del træk til fælles til trods for deres forskelligartethed og lokale karakteristika: de har fysiske ulemper, der skyldes deres klima og geologisk betingede jordbundskarakter. På den anden side er der også nogle positive elementer: de er et miljømæssigt fond, lukkede områder med historiske, kulturelle traditioner, som bør forblive intakte. Den politik, vi hidtil har haft på dette område, er fragmentarisk og utilstrækkelig.
Disse områder er underforsynet med eller mangler helt infrastrukturer, både af teknisk og anden art, og her tænker jeg på social forsorg, socialstaten, uddannelse og sundhed, og på denne måde begynder udvandringen fra disse områder, som i sidste ende får katastrofale miljømæssige følger, og ikke blot for områderne selv, men også mere omfattende, og det fører generelt til, at de kulturelle rødder rives over. Mit spørgsmål til Kommissionen er, om der nu i forbindelse med ændringerne af strukturfondene vil blive taget hensyn til disse særligt hastende og store behov i bjergområderne, og især i betragtning af de negative krav og begrænsninger, som indføres med Agenda 2000, især nu, hvor antallet af bjergområder vil blive øget i forbindelse med udvidelsen mod øst. Jeg taler, hr. kommissær, ud fra mit eget lands erfaring, hvor der er få lavlandsområder, men mange bjergområder. Jeg beder derfor kommissæren om at give oplysning om, hvorvidt der vil blive taget hensyn til behovet for en samlet styrkelse af disse områder i forbindelse med ændringerne i strukturfondene?

Cot
Fru formand, hr. kommissær, min kollega, hr. Bontempi - som beder mig undskylde på hans vegne, idet han i dag opholdes på den iberiske halvø på grund af spørgsmål, der indirekte har at gøre med bjergproblemet - og jeg selv har, som andre kolleger, konstateret, at der gennem ti år ikke har været en generel forhandling om bjergpolitik her i Parlamentet.
Det er sandt, at andre institutioner har taget sig af dette, f.eks. Regionsudvalget i 1995, men vi konstaterer omfattende ændringer af bjerglandskabet, såvel som af de mere generelle aspekter omkring vores spørgsmål. Ændringen af den fælles landbrugspolitik og de påregnede ændringer inden for rammerne af Agenda 2000, Alpe-konventionen og dens«transit«-protokol, der hænger sammen med forhandlingen i går om alpetransitten, og endelig den omfattende reform af strukturfondene, der er det vigtigste emne i dagens forhandling, fordi problemerne i bjergregionerne er transcendentale og tværgående og berøres af alle fællesskabspolitikkerne.
Først og fremmest af den fælles landbrugspolitik fordi vi ikke uden et bjerglandbrug kan bevare vores naturarv. Den skal vedligeholdes. Vi skal undgå, at vores bjerge invaderes af brakland, ødelægges af laviner og jordskred. Det er således nødvendigt at sikre bjerglandmændene en ordentlig indkomst.
En nyere undersøgelse af effekten af reformen af den fælles landbrugspolitik på landbrugets indkomst, der blev udført af de franske myndigheder med ansvar for fysisk planlægning efter hr. Bazins tilskyndelse, viser nogle problemer i denne henseende. Undersøgelsen konstaterer en samlet effekt af reformen af landbrugspolitikken, der er fordelagtig for alle landbrugszoner, men de store vindere i denne sammenhæng er de bedrifter, der er beliggende i en ugunstig zone uden for bjergene. På andenpladsen kommer de bedrifter, der er beliggende på sletten. Til gengæld viser undersøgelsen et alvorlig fald for bedrifter beliggende i bjergzoner, hvis gennemsnitsindkomst ligger langt fra landsgennemsnittet, det vil sige, at "bjerg-ulempen« ikke længere udlignes tilstrækkeligt. En mindre ændring i fordelingen ville uden tvivl kunne sætte en stopper for denne skævhed samt have en gunstig indvirkning på beskæftigelsen i landbruget. Jeg vil med glæde videresende disse indikationer til Kommissionen.
Det andet spørgsmål, jeg ønsker at berøre, vedrører tilskyndelsen til en kvalitetspolitik. Det er klart, at man i bjergene må konkurrere på kvaliteten af produkterne, da konkurrencen med mælkefabrikkerne på sletten er umulig. Dette gælder for vores oste, men også for vores honning, skinke, ja endda vores brugshåndværk. Denne politik blev tilskyndet i Frankrig med "bjergloven« af 1985, som indførte en "bjerg«-benævnelse. Denne benævnelse blev erklæret for traktatstridig af Domstolen i Luxembourg, ved Pistre-dommen af 7. maj 1997, som med rette fastslog, at dette var en diskrimination mod ikke-franske produkter.
Der skal altså findes en anden løsning, så man på europæisk niveau kan tilskynde til kvalitetsproduktioner, og hvorfor ikke en "europæisk bjerg«-benævnelse? Det er en løsning, som foreslås af de erhversdrivende i mit land. Jeg vil gerne have, at Kommissionen undersøger denne mulighed.
Endelig bør det være strukturfondenes formål at udligne de naturbetingede ulemper. At gøre bjergene til et specifikt mål er udelukket i dag, det ville være i modstrid med strukturfondenes koncentration. Men det er i hvert fald nødvendigt at bekræfte den særlige "bjerg«-identitet i henhold til mål 2 og en større sammenhæng med den fysiske ulempe, i modsætning til det simple indkomstkriterium, fordi visse økonomiske aktiviteter kan have en fatal indvirkning på miljøet eller bjerglandbrugets bevarelse. Dette gælder for lastbiltransporten, eller visse former for intensiv turisme. Smidiggørelsen af tildelingsbetingelserne for bistanden bør gennemføres i overensstemmelse med bestemmelserne i traktaten, f.eks. omkring konkurrence.
Til sidst, fru formand, hr. kommissær, et ord om de tværnationale programmer, der vedrører adskillige bjergformationer, sikkert ikke alle Europas bjerge, men adskillige massiver især i Alperne og Pyrenæerne. Kommissionen har besluttet at udvikle disse programmer og tildele dem et stadig større bidrag. Jeg glæder mig over dette, og jeg håber, at disse programmer fuldt ud tager bjergmiljøets særegenhed i betragtning, for vores bjerge er Europas fælles arv. Denne arv er skrøbelig, vi må beskytte den, det vil sige opmuntre de kvinder og mænd, som vedligeholder den, inden for rammerne af en virkelig politik til udvikling af landdistrikter. Vi håber og ønsker, at reformen af strukturfondene vil resultere heri.

Macartney
Fru formand, først vil jeg gerne sige, at jeg sætter stor pris på, at flere kolleger også har taget lignende initiativer mht. at rejse dette spørgsmål, som tydeligvis har utrolig stor betydning. Tidspunktet er også meget vigtigt, da vi nu står foran en revidering af hele struktur- og regionsfondsområdet.
Et af de problemer, vi nu står over for, er definitionsspørgsmålet. I den forespørgsel, jeg har stillet sammen med fru Ewing, hedder det »Hvad er egentlig et bjerg?« Det lyder som noget, en geolog nemt kan svare på, men bjergområdernes økonomiske karakteristika afhænger lige så meget af breddegraden som af højden. Jeg mener, at det vigtigste kriterium er trægrænsen. Træerne fortæller, hvor højt oppe der kan vokse noget i bjergene. Jeg opfordrer kraftigt Kommissionen til at have dette for øje i overvejelserne af dette forslag.
Det andet definitionsproblem vedrører de data, der har relevans for bjergområderne. Det er meget let at lade områderne gå tabt i en langt større definitionssammenhæng, da bjergområderne jo er tyndt befolkede og befolkningen lider under de ugunstige forhold. Jeg ved, at Kommissionen i høj grad kæmper med at definere områder. Jeg må advare mod at lade disse områders ugunstige status gå tabt af rent administrative grunde. Det slag må og skal udkæmpes, med alle våben, over hele Europa.
Jeg håber, at Kommissionen kan se pragmatisk på hele sagen og begynde at tage klimaspørgsmålet med i overvejelserne, ikke kun nogle af de økonomiske indikatorer. Nogle vil måske tro, at det er for meget forlangt, men der er et opmuntrende fortilfælde, nemlig det, der skete under tiltrædelsesforhandlingerne med Sverige og Finland, da svenskerne og finnerne med rette hævdede, at mål 6, som vi kalder det nu, burde anerkendes, det vil sige, at områderne med de barske klimaforhold i den nordlige del af disse lande skal være underlagt et specielt mål. Det bliver snart overført til mål 1.
Det er jo alt sammen meget godt. Men meget godt er ikke godt nok. Vi er nødt til at argumentere for, at det samme princip skal gælde overalt i Europa, så de, der kæmper med et meget koldt klima på visse tidspunkter af året, eller hele tiden for den sags skyld, er berettiget til samme behandling. Det vil bestemt også gælde det skotske højland. Der tager folk hen for at træne til klatring i Himalaya, så bjergene der betragtes pr. definition som ret kolde og barske. Det gælder også andre områder, som mine kolleger har nævnt, i Frankrig, Italien og Sydtyrol. Det betyder, at vi skal gå nye veje i spørgsmålet om at afhjælpe de ugunstige forhold, hvilket jo helt klart er kernen i hele regional- og strukturpolitikbegrebet.
Jeg instiller disse initiativer til Parlamentet. Jeg håber, at Kommissionen vil tage dem til sig og reagere positivt.

Lindholm
Fru formand, det er meget positivt, at Parlamentet er opmærksom på den specielle situation og de problemer, EU's bjergområder har. Vi har jo flere af dem, blandt andet områderne i Sydeuropa, som er blevet nævnt her, i Grækenland, Spanien og Italien. Endvidere har vi bjergområderne i Centraleuropa samt bjergområderne i Nordeuropa. Desuden vil vi formentlig også få bjergområder i de nye medlemslande.
Netop som Macartney sagde, er det værd at bemærke, at problemerne ikke er de samme. Jeg tror, det er meget vigtigt at definere, hvad vi mener med bjergområder. Spørgsmålet om klimaet er ikke mindst vigtigt. Som svensker sværmer jeg naturligvis specielt for de problemer, de skandinaviske områder har, og som i dag omfattes af mål 6. Kort sagt: Hvad mener vi med bjergområder? Jeg tror, det er med denne definition, man skal begynde.
Bjergområderne er den største økologiske arv i Europa, men det er en følsom arv, hvis enestående biologiske karakter let kan ødelægges i lang tid frem, måske for altid. De er også mange steder Europas største reservoirer for drikkevand, noget vi alle ved, vi skal passe på. De store trusler er en del steder masseturismen, som ødelægger og belaster økologien og biologien. Det er udbygningen af både store og små transportveje: veje, motorveje, tunneler, som vi har talt om her, og ikke mindst de transeuropæiske netværker i sin helhed. Miljøødelæggelsen af både luft og vand forøges. Problemerne i tyndt befolkede områder gør, at folk flytter, de små land- og skovbrug ødelægges og den specifikke kultur og den kulturarv, der findes mange steder, ødelægges. Her tænker jeg ikke mindst på det eneste minoritetsfolk, der findes i EU, nemlig samerne oppe i det nordlige Skandinavien. Der har man udviklet et samspil mellem natur og menneske.
Vi grønne er trods alt ikke positive over for, at specielle programmer eller målområder skabes, når det gælder bjergområderne. Vi løber en åbenlys risiko for at få en inflation af forskellige målområder som f.eks. øer, vandområder, bjergområder, byer osv. Vi tror ikke på denne model.
Den fremtidige regionalpolitik skal dog tage hensyn til visse områder på en anden måde, end det sker i dag, men det skal være i sin helhed og ikke bare punktvis. Det gælder i dette tilfælde også bjergområderne. Vi ønsker, at man skal se på, om man kan støtte disse områder, når man udvikler en økologisk og miljøtilpasset livsstil og produktion. Måske kunne man overveje, om man kunne, så at sige, miljømærke visse områder, hvor mennesker arbejder og lever på en vis måde, og også da give mere støtte via strukturfondene. Måske er det muligt at udvikle og udvide Natura 2000. Der er meget, man kan overveje, men vi spørger: Hvad vil Kommissionen?

Oreja Aguirre
Fru formand, mine damer og herrer, denne forespørgsel giver Kommissionen lejlighed til at uddybe sin holdning til reformen af strukturfondene, mere præcist til den måde hvorpå den skal tage hensyn til bjergområdernes særlige karakteristika.
Inden for rammerne af overvejelserne omkring tilpasning af landbrugs- og strukturpolitikken, der er indeholdt i Agenda 2000, omhandler forespørgslerne til Kommissionen generelt muligheden for at træffe særlige foranstaltninger for bjergområderne. F.eks. ved indførelsen af et mål med titlen "bjerge«, som kunne føjes til de øvrige strukturelle mål.
Hvad det angår, vil Kommissionen gerne understrege, at tilpasningen til lokale behov må underlægges nødvendigheden af ikke at komplicere strukturpolitikken for meget og nødvendigheden af at sikre en bedre fokusering af strukturfondene. Det system, der er foreslået i Agenda 2000, giver efter vores mening mulighed for at forene den nødvendige forenkling med større hensyntagen til bjergområdernes særlige problemer på to måder:
For det første fordi reorganiseringen af udviklingspolitikken for landbrugsdistrikterne vil medføre en kraftig decentralisering af støttepolitikkerne - et spørgsmål, som hr. Macartney omtalte før i sit indlæg - og en større integration af de forskellige eksisterende instrumenter, hvilket ved anvendelse af integrerede regionale programmer vil medføre bedre tilpasning til de særlige behov i de forskellige regioner i Den Europæiske Union. Bjergområderne ville blive særligt tilgodeset med hensyn til deres konkrete behov og i forhold til disse.
For det andet fordi den opmærsomhed, som landbrugsmiljøordningerne i forslagene i Agenda 2000 får, også giver mulighed for at udnytte bjergregionernes særlige karakteristika optimalt. Tilskyndelsen til bevarelse og påskønnelse af miljøet, der svarer til den samfundsmæssig erkendelse af de trusler, som dette udsættes for, og som har et enestående anvendelsesområde i bjergområderne, kan gennemføres på to måder: Dels gennem en styrkelse af kompensationsmekanismen, der ville kunne omdannes til et grundlæggende støtteinstrument for en omfattende landbrugspraksis, der respekterer landbruget, og dels - og her forsøger jeg at svare på det spørgsmål, som hr. Cot rejste for et øjeblik siden - gennem tilskyndelse til landbrugsmiljøordninger, der er møntet på konkrete mål - jeg tænker her f.eks. på sæterdrift - som vil kunne opnå større økonomisk støtte og eventuelt højere medfinansieringsprocenter.
Hvad angår det sidste punkt, kan jeg sige, at økologisk følsomme områder som f.eks. vådområder også kan modtage mere støtte.
Ud over disse generelle problemstillinger, har Kommissionen fået to mere konkrete forespørgsler med hensyn til bjergområderne: Det første drejer sig om Alpe-konventionen og de foranstaltninger, Kommissionen agter at træffe for at gennemføre den, og det andet om de fremtidige klassifikationskriterier for bjergområder, konkret om højdekriterier.
Med hensyn til Alpe-konventionen vil jeg sige, at selvom Det Europæiske Fællesskab har godkendt den og underskrevet nogle af dens protokoller - deriblandt den om bjerglandbrug - er det nødvendigt er afvente en sproglig harmonisering af protokollerne, før ratificeringsprocessen kan gå i gang. Og i den givne situation består Kommissionens aktiviteter i øjeblikket i aktiv deltagelse i Den stående Komité for Alpe-konventionen og i koordineringen af observations- og informationssystemet for Alperne.
Til sidst, hvad angår klassifikationskriterierne for bjergområder, foretrækker Kommissionen at afvente fastlæggelsen af de grundlæggende principper for reformen af strukturfondene, før der tages stilling til mere konkrete problemer af denne art.

Bösch
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, spørgsmålene og begrundelserne fra de forskellige grupper har vist, at man kan se på bjergene på mange måder. Det rækker fra Skandinavien til Grækenland, og jeg går ud fra, at den første spørger vel nærmest har tænkt på Alperne. Da jeg også bor i Alperne, vil jeg koncentrere mig om dette område.
Men jeg vil gerne samtidig henvise til - og her er jeg fuldstændig enig med den forrige taler, fru Lindholm - at på et tidspunkt, hvor vi på grundlag af Agenda 2000 er i gang med snarere at koncentrere Unionens strukturpolitik, også med Parlamentets tilslutning, bør vi være forsigtige med her igen at gå i bredden.
Jeg tror, vi bør fastholde, at det afgørende punkt for strukturpolitikken og støtteordningerne på dette område i sidste ende er disse regioners velstand, og gudskelov hører Alpelandene ikke just til de fattigste i denne Union. Derfor ville der i tilslutning til sådanne udtalelser jo uundgåeligt også måtte spørges, hvem der skal betale. Hvor skal pengene komme fra, skal vi tage dem ud af noget andet, eller skal vi skaffe ekstra penge, og hvem skal skaffe dem?
Men det, vi har behov for, og det er gudskelov flere gange bragt på bane i denne uge, er en klarere alpin politik i denne Union. I forbindelse med Alpetransitten hører man det gang på gang og får det indtryk, at mange europæiske politikere udelukkende opfatter Alperne som noget i retning af en kunstig hindring. Her vil jeg gerne citere en kollega fra De Grønne, der også tog ordet i går, nemlig kollega Kreissl-Dörfler, som bl.a. møntet på Nederlandene sagde, og jeg citerer: "Hvis biotopen Alperne ødelægges, behøver De rent faktisk ikke at bygge flere dæmninger mod havets oversvømmelser, men derimod mod Rhinen, for hvis Alperne først bliver ødelagt, så kan De melde højvande hele året rundt i Deres land, for så står landet under vand.«
Jeg tror, at man af dette eksempel kan se, hvor meget tingene hænger sammen, og hvordan princippet om det frie marked inden for Unionen af og til kolliderer med det livsgrundlag, som i sidste ende gælder for hele kontinentet. Jeg mener, man bør bruge den debat, som kollega Ebner i dag har taget hul på, som anledning til en mere indgående diskussion af sådanne principper, også som led i Unionens fremtidige politikker, og ikke dyrke denne modsætning mellem økonomi og økologi, men indse, at det ene ikke går uden det andet!

Formanden
Jeg tror ikke, offentligheden er klar over, at vi har så meget arbejde i Parlamentet, at vi ikke engang kan fejre den nationale helligdag. Desuden er også de af vores parlamentsmedlemmer, som har fødselsdag, i fuld aktivitet. Den næste taler er en af de tre, der har fødselsdag i dag. Dermed giver jeg ordet til hr. Bernard-Reymond for Det Europæiske Folkepartis Gruppe.

Bernard-Reymond
Fru formand, hr. kommissær, det europæiske projekt er et civilisationsprojekt. Dette vil sige, at hvis Europa accepterer spillet og ønsker at tage globaliseringsudfordringen op, nægter vi at se i øjnene, at markedsreglernes mekanisme under indflydelse af en hård og rendyrket liberalisme fører til en ensartet planet, der udelukkende er formet efter konkurrencens love.
Liberalismen ophæver skellene mellem vores økonomier, stimulerer fornyelse, trækker nye lande med i væksten og er således en stærk drivkraft bag fremskridtet. Men vi ved også, hvilke forskelle den kan medføre på det sociale plan og også på territorialplan. Derfor forsøger hvert land at foretage justeringer, der passer til deres kultur. Og det er ud fra dette synspunkt, at man skal betragte ikke bare den europæiske socialpolitik, men også den fysiske planlægningspolitik, der delvis berører bjergområderne.
Bjergområderne er specielle og skrøbelige naturområder, og der findes ingen bedre måde at vedligeholde dem på end at udvikle et levende landbrug. Det er et område, hvor balancebegrebet mellem forskellige påbud er afgørende. Der er kontakten til omverdenen - og jeg tøver ikke med at sige det igen i dag, med fare for at blive kaldt umoderne. Kontakten til omverdenen gennem vejnet og endda gennem motorvejnet, som vi under ingen omstændigheder må give afkald på, de steder hvor disse endnu i dag er utilstrækkelige. For det andet selvfølgelig gennem jernbaner og telekommunikation. Der er kvalitetsudviklingen i landbruget, turismen, respekten for miljøet, så mange idéer, at man burde kunne forene de tværnationale massiver på europæisk niveau i skemaer.
For at opnå dette er en anerkendelse af bjergenes særegenhed uundværlig både begrebsmæssigt, juridisk og økonomisk. Det drejer sig ikke om at dække det europæiske område med et kludetæppe af statutter. Det drejer sig ikke om at lukke bjergene inde bag beskyttelse eller privilegier. Det drejer sig simpelthen om at hjælpe bjergområderne til fornyelse, til at investere i en bæredygtig udvikling og til at deltage i opførelsen af et afbalanceret europæisk samfund, altså et kvalitetssamfund.

Kaklamanis
Hr. formand, hr. kommissær, jeg påhørte med stor opmærksomhed Deres svar til stillerne af den fælles forespørgsel om bjergområderne. Men tillad mig at sige, at Deres besvarelse var alt for generel. De svarede ikke på de helt konkerte spørgsmål, som kollegerne stillede, f. eks. hr. Santini, men også de andre kolleger fra de andre politiske grupper. Som et supplement til det, jeg hørte andre kolleger sige, og som jeg fuldt ud tilslutter mig, vil jeg gerne spørge Dem, om Kommissionen har overvejet, hvordan den vil tackle to andre problemer, som eventuelt vil vise sig i fremtiden. Jeg tænker for det første på de problemer, der eventuelt vil vise sig efter en liberalisering af posttjenesterne, især i bjergområderne, og for det andet på eventuelle problemer som følge af liberaliseringen af de europæiske jernbaner.
Som De ved, har Europa-Parlamentet gennem de to betænkninger, det har vedtaget om disse emner, indgivet meget konkrete forslag, som ikke alle er blevet accepteret af Kommissionen, i hvert fald hvad angår posttjenesterne. Jeg vil gerne vide, om De har overvejet dette på ny, og hvorledes De agter at gå frem på disse områder?

Fassa
Hr. formand, kære kolleger, de mundtlige forespørgsler, som er blevet stillet vedrørende bjergområderne og især Alpeområderne stiller os alle over for en række brændende aktuelle problemer. Der er især to hovedårsager til denne store interesse. Den første er, at der er tale om bjergområder, områder, hvis geologiske særegenhed med alle dennes positive konsekvenser for miljø og økonomi - to begreber, der, som det tidligere er blevet understreget, ikke er modsætninger, men tværtimod supplerer hinanden - først for nylig er begyndt at blive anerkendt.
Bjergområderne er faktisk ikke isolerede områder, de er også af afgørende betydning for de omgivende regioner. Og dette giver mig lejlighed til at nævne den anden hovedårsag, som berører nogle af os i særlig grad, nemlig det karakteristiske for Alpeområderne, som om jeg så må sige indeholder noget særligt karakteristisk midt i kendetegnene for bjergområderne generelt. Til forskel fra andre bjergområder har Alpeområdet aldrig været en barriere, tværtimod har det altid været en virkelig hovedvej, altså et yderst frugtbart område for udvekslinger og møder mellem folkene, kulturerne og økonomierne, og det er også - og det er mig en særlig glæde at understrege dette - oprindelsen til særlige kulturer som Walser-kulturen og dyrkelsen af de hellige bjerge.
Derfor bør der gives en særlig status til Alpeområdet inden for bjergområderne, også gennem strukturfondene, en særlig status, hvor der ikke mindst må tages højde for såvel økonomi som kultur, for netop kulturen ikke alene som tilhørende enkeltstater men som noget grænseoverskridende, der virkelig er et forbillede på det, vi plejer at kalde regionernes Europa eller folkenes Europa, er karakteristisk for dette område.
Jeg ville meget gerne høre Kommissionens mening om dette punkt.

Souchet
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, det glæder mig meget, at vi her i Parlamentet har denne forhandling, der skal ses i sammenhæng med reformen af strukturfondene og af den fælles landbrugspolitik, for jeg mener, at det er yderst vigtigt, at vi sammen, inden for denne kreds, overvejer, hvordan Den Europæiske Union, ved siden af medlemsstaterne, gennem en frivillig politik kan bidrage til bevaring af områder med en økologisk følsom landbrugsproduktion.
Hvis vi lader verdensmarkedets frie kræfter afgøre tingene, er det svært at se, hvordan et landbrug, der både er levende og ansvarligt, skal kunne overleve i regioner med specifikke vanskeligheder, som er fælles for de forskellige zoner, og som skyldes jordtype, klima, særligt følsomme økosystemer eller hydrauliske netværk, afstand og vanskelig tilgængelighed. Bør en specifik politik for disse områder ikke forfølge en dobbelt målsætning, nemlig for enhver pris at undgå ørkendannelse af disse zoner, forhindre en progressiv affolkning ved at gøre det muligt at bevare bæredygtige landbrugsaktiviteter, der er tilstrækkeligt rentable, og ved at støtte en ikke-aggressiv turisme, for således at opveje udviklingens store ulemper.
De kommende reformer skal ikke drage bestemmelserne i politikken til fordel for bjergzoner i tvivl, de skal tværtimod opfattes som den første positive ramme, der skal finpudses og fuldendes med henblik på at komme et skridt videre end de punktuelle og eksperimentale aktioner og således inden for rammerne af det nye mål 2 at nå frem til en veritabel bæredygtig ordning, som således er forudsigelig og derfor virker tilskyndende, som især gør det muligt at tiltrække unge erhvervsaktive.
I denne forbindelse glæder jeg mig over kommissær Orejas udtalelser om, at eftersom vådområderne ligeledes er økologisk følsomme landbrugsområder, som vores Parlament interesserer sig specielt for, så bør de på samme betingelser som bjergzonerne nyde godt af en specifik og mere omfattende støtte inden for rammerne af reformen af stukturfondene.

Cabezón Alonso
Fru formand, Den Europæiske Unions bjergområder har - som det allerede er blevet fastslået i debatten - karakteristika, der ligner hinanden, og også ligner dem, der gælder for bjergregioner eller -områder i de lande, der indtræder ved udvidelsen.
Det er områder, der i mange tilfælde er forbundet med landdistrikter, i nogle tilfælde også med en vis udvikling af turistsektoren, de har en lille og spredt befolkning, de har mål og vanskeligheder med at nå dem, og det forhindrer dem i at opnå en bæredygtighed for befolkningen med tilstrækkelige midler, infrastruktur og tjenesteydelser. Det er samtidig enormt attraktive områder på grund af deres natur og mulighederne i deres kulturarv og deres miljø.
Der har været fællesskabsinitiativer i forhold til andre europæiske regioner med fælles karakteristika, regioner i yderste periferi eller maritime regioner og så videre, men bjergområderne har i fortiden knap nok været genstand for nogen konkrete initiativer, kun noget meget punktuelt i forhold til et eller andet aspekt under landbrugspolitikken.
Lige før debatten om den kommende reform af strukturfondene er det spørgsmål, som vi i dag debatterer, belejligt, og vi har hørt, hvordan Kommissionen allerede har gjort sig visse overvejelser desangående. Og det ville netop være nyttigt, hvis Kommissionen fremlægger en meddelelse om eventuelle nyskabende erfaringer, hvor man har brugt strukturfondene i disse bjergområder i de seneste år - i de forskellige lande i Unionen. Dette ville give mulighed for at få efterprøvet, om der har været en værditilvækst ved at anvende strukturfondene i disse områder.
Ved reformen af strukturfondene er det nødvendigt at tage disse regioners karakteristika i betragtning, hvordan kan man træffe foranstaltninger for at bevare, beskytte og styrke deres miljø, udnytte deres udviklingspotentiale og være opmærksom på dette miljøs skrøbelighed, når det bliver overfaldet af fremmede og udefra kommende elementers indblanding eller misbrug, som kan forringe området og dets naturlige karakteristika.
Den samme problemstilling burde inddrages, ikke kun i strukturfondene, men også i overvejelsen og i forslagene til reform af den fælles landbrugspolitik.
Regioner med store bjergområder - jeg bor i en af disse, hvor områder meget tæt ved havet findes side om side med overvejende bjergområder - er en væsentlig del af denne Unions virkelighed. Derfor vil det være nødvendigt, at de bestemmelser, der i fremtiden skal regulere strukturfondene i den retning, som kommissæren har givet udtryk for eller i en udvidet form, beskriver, hvordan der skal handles på en positiv og integreret måde på dette fælles område, inden for rammerne af en streng regionalpolitik, med det formål at fremme samhørigheden mellem vores regioner og vores folk.

Imaz San Miguel
Fru formand, sagen er, at vi står over for definitionen af Fællesskabets nye regionale udviklingspolitikker, inden for rammerne af Agenda 2000, og det er det rigtige tidspunkt at tale om dette emne og fremsætte forslag, der sikrer, at bjergområdernes karakteristika omfattes af Fællesskabets regionale udviklingspolitikker.
Det er regioner med et affolkningsproblem, i nogle tilfælde mangel på økonomiske alternativer og med et udviklingsbehov, der oven i købet skal tilpasses miljøet, således at balancen kan opretholdes i fremtiden.
Til dato har der faktisk ikke eksisteret et selvstændigt mål for disse områder. Kommissæren talte om behovet for ikke at komplicere Fællesskabets regionalpolitikker for meget, men inden for rammerne af denne forenkling, ville det være interessant at styrke disse områder, hvilket Kommissionen - det er jeg sikker på - vil gennemføre i sine nye forslag. Blandt dem skal der være særlige integrerede foranstaltninger til udvikling af disse områder som livsvigtige miljøer, gennem økonomisk udvikling, udvikling af fritiden og naturudvikling.
Mange af disse områder er desuden grænseoverskridende, for selvom bjergkæderne har delt staterne, har der forsat på begge sider af dem været miljøer med sameksistens, natur- og befolkningsmiljøer. Her ville det være interessant at udbygge de grænseoverskridende samarbejdsforsøg i bjergområderne.
Der findes i øjeblikket utallige pilotforsøg, som Europa-Kommissionen kunne udnytte til bestyrkelse af deres forslag og bruge som model. Jeg tænker på eksempler på samarbejde i Pyrenæerne. Jeg er sikker på, at kommissæren - som ud over at være basker kender sit land udmærket - har kendskab til dem. Der findes faktisk eksempler fra Álava-bjergene, fra dale i Pyrenæerne, Navarra eller den franske del af Baskerlandet, som kan bruges som model for det, der kan skabe økonomisk aktivitet under hensyntagen til miljøet. Derfor vil jeg i særdeleshed lykønske kommissæren med den kommentar, han gav, i sit seneste indlæg om styrkelsen af også sæterdriften, i det omfang den ud over at skabe økonomisk aktivitet hjælper med at bevare miljøet og bestemte kulturområder.

Lindqvist
Fru formand, denne debat handler om regionalpolitik og et ligestillet Europa. Det er spørgsmål, som hører til området solidaritet. Alle skal kunne leve et godt liv i vores Europa. Det er også områder som, hvilket flere har sagt, har meget specielle forudsætninger. I mit tilfælde handler det om Sverige, Finland og det nordlige Europa, 2.0-2.500 km mod nord herfra. Der er i høj grad tale om økologisk følsomme områder, meget store naturressourcer og en enorm biologisk mangfoldighed. Derfor skal alle diskussioner om støtte udformes ud fra de særlige lokale og regionale forudsætninger, da det er meget let at lave støtteformer i stor skala, og udnyttelsesformer, som ikke passer i områderne, gør mere skade end gavn. Dette gælder naturligvis også alle de øvrige bjergregioner.
Jeg vil gå videre med at beskrive en smule, hvordan der ser ud på min hjemegn. Det, vi finder særlig vigtigt, er naturligvis mål 6-støtten, som nu forsvinder med de ændringer, der foretages i strukturfondene. Hvad sker der med mål 6-støtten til Sverige og Finland, når målområderne som sådan afskaffes og indlægges under mål 1?
Dette er meget specielt. Vi fik disse muligheder for støtte med mål 6-området i forbindelse med forhandlingerne før EU-medlemskabet, især fordi klimaet er meget hårdt - netop nu er det 30-40 grader koldt i det nordlige Sverige. Det er meget svært for den, der ikke har været der, at forestille sig et landområde, som ser ud omtrent på denne måde: der kan være 100 km til den nærmeste tættere bebyggelse, der kan som regel være en befolkning på 1-3 personer/km2 ; folk lever af blandede erhverv, landbrug, skovbrug i meget lille skala, som giver få penge; der bor svenskere, finner og samer i området; man lever tæt på naturen og af naturen, man er afhængig af, at naturens ressourcer overlever for ens egen overlevelse; affolkningen og stagnationen i mange af områderne er stor.
Desværre er det sådan, at EU's landbrugspolitik beklageligvis har koncenteret sig meget om de store landbrug - det gælder både i Europa og i det sydlige Sverige - mens de små landbrug i det nordlige Sverige har meget store problemer.
Jeg har et spørgsmål, som jeg finder det meget vigtigt at få svar på fra Kommissionen, hvis kommissæren altså lytter. Mit spørgsmål er: Hvad har Kommissionen for forslag for målområde 6, når der nu skal fastlægges nye kriterier efter den gamle periodes udgang i 1999 og den nye periodes start? Det vil jeg meget gerne have et svar på.

Habsburg-Lothringen
Fru formand, jeg må sige, at jeg er meget glad for, at vi i dag har denne forhandling under ét om de særlige forhold i bjergregionerne. Bjergregionerne er jo nu engang de mest sårbare af vores landområder og har derfor også fortsat brug for vores støtte, hvis de skal bevares i deres helhed og multifunktionalitet. Derfor skal den høje prioritering af landområderne også være klart forankret i Agenda 2000. Konkret har vi behov for at udvide kompensationstillægget for svagere stillede områder, at intensivere mærkningsog oprindelsesbeskyttelsen for typiske produkter fra disse regioner og at øge støtten til skovbruget.
Et yderligere punkt, som fortjener støtte, er utvivlsomt en bedre udnyttelse af de regenererbare energiformer. Vi må netop på dette punkt ikke glemme, at enhver form for nedlægning af landbrugsområder betyder en falliterklæring for vores system. Et landbrug kan ikke etableres på samme måde som eksempelvis en industrivirksomhed og skal ses i et væsentligt længere perspektiv. Derfor bør netop disse arealer inddrages i overvejelserne om regenererbare energiformer.
Ud over en højere godtgørelse for produkter, som er karakteristiske for et land, og for økologiske produkter skal der naturligvis også ydes kompensation for permanente naturlige handicaps for at sikre erhvervsudviklingen i bjergområderne. Det gælder naturligvis ikke mindst turismen. Østrig er det land i Den Europæiske Union, som har den højeste andel af landmænd med bierhverv. Den overvejende del af landmændene er netop beskæftiget i turisterhvervet, og de sørger inden for begge erhverv for, at bjergregionernes attraktivitet bevares, at deres økonomiske produktivitet opretholdes, og at en fortsat afvandring fra landområdet standses, og hindrer dermed, at disse områder lægges øde. Dette viser også landbrugets fundamentale samfundsmæssige betydning og multifunktionalitet.
I Østrig hører knap 70 %, det vil sige 2.323.000 hektar, af landbrugsarealet ind under kategorien svagere stillede områder i Den Europæiske Union. EU-gennemsnittet ligger på 56 %. Konkret betyder det, at eksempelvis i Østrig ligger 150.000 bedrifter i et svagere stillet område. I betragtning af østudvidelsen af Fællesskabet ville det bedste være at videreføre landbrugsordningen. Kun på den måde sikres det, at dette ikke kun sker på bekostning af de hjemlige landmænd, men at alle bærer deres del af byrden ved denne store europæiske samling.

von Habsburg
Fru formand, jeg vil frem for alt først takke hr. Ebner for, at han har bragt dette spørgsmål på bane, og for det andet gøre en bemærkning. Det viser jo alligevel, at møderne om fredagen har betydning, for om fredagen taler man om alvorligere ting i stedet for at drive demagogi, og desuden hersker der her en væsentlig større konsensus mellem partierne end ellers!
Jeg vil tilslutte mig det, som hr. Macartney har sagt. Han omtalte et meget vigtigt punkt, nemlig at man ved fastlæggelse af regionerne ikke kun skal anvende bureaukratiske kriterier, at man altså ikke kun gør det afhængigt af højere eller lavere beliggenhed, men at klimaet og de sociale forhold her også spiller en rolle.
For det andet vil jeg også her gerne understrege, at det, som det også har skinnet igennem i alle indlæg, netop ikke er økonomien alene, som er afgørende. Økonomien har en social funktion, som er det eneste, der rent faktisk kan sikre fremtiden. Det betyder specielt for os i bjergområderne - der er også ganske mange bjergegne hos mig, selvom man i almindelighed ikke er klar over det, men netop Oberbayern betår til dels af bjergegne - for det første at smålandbruget for enhver pris skal bevares, for uden disse mennesker er der ingen bjergegne mere. Så går det hele til grunde, som man for eksempel ser det i Amerika alt for mange steder. For det andet skal vi ved hele fastlæggelsen af transporten også hele tiden sætte de økologiske synspunkter i forgrunden, for når vi ser, hvad visse veje, som f.eks. fører gennem Sydtyrol, allerede har bevirket af ødelæggelser, når man ved, hvor farlige visse projekter er for os, så må man sige, at det økologiske synspunkt skal prioriteres helt i top, for kun på den måde kan vi bevare det, som er selve Europas hjerte!

Rübig
Fru formand, Østrig er berømt for de vidunderlige Alper og også for de nyetablerede nationalparker. Alligevel finder der en enorm strukturændring sted i disse områder. På den ene side bestræber vi os på at pleje traditionerne, landets skønhed, naturligheden og oprindeligheden, på den anden side tænker vi intenst over fremtiden, på at sikre fremtiden og på de muligheder, som fremtiden vil bringe. Jeg mener, vi skal have en øget forskning også på dette område. Vi skal se, med hvilke produkter og hvilke tjenesteydelser vi kan se fremtiden i møde, vi skal foretage markedsanalyser, så vi kan se, hvilke turister der vil besøge denne region, hvad der værdsættes ved regionen, hvilke tjenesteydelser man kan tilbyde i denne region, og hvilke produkter der kan eksporteres fra denne region.
Et andet og måske endnu vigtigere punkt er uddannelse og videreuddannelse i disse områder. Vi bør gøre os tanker om, hvilken uddannelses- og videreuddannelsesstruktur vi ville kunne tilbyde i disse områder.

Oreja Aguirre
Fru formand, kun to ord. For det første for at sige til Dem, at jeg taget de indlæg, der har været her i dag, til mig. Jeg har svaret på nogle af dem i mit indlæg midt i sessionen, og under alle omstændigheder vil jeg referere dem alle til kommissærerne og i særdeleshed til den ansvarlige kommissær, hr. Fischler.
Hr. Kaklamanis har talt om nogle emner, der er forskellige fra dem, der er forelagt i forespørgslerne, da vi her behandler strukturfondene og landbruget, og han har omtalt liberaliseringen af posttjenesterne og jernbanenettet. Det er to problemer, vi beskæftiger os med, og de er også genstand for spørgsmål fra Parlamentet, og Kommissionen, der er bevidst om problemerne, vil på rette tidspunkt give behørige og relevante svar på disse.
Hvad angår de alpine områder vil jeg fremlægge to spørgsmål: På den ene side alt det der vedrører en styrkelse af de mindre gunstigt stillede områders kompensationer, og på den anden side den større støtte til sæterdrift inden for landbrugsmiljøordningerne.
Jeg kan berolige hr. Lindqvist med, at jeg, selvom jeg kun har en af hovedtelefonerne på, hører ham, og at jeg desuden med mit efternavn ikke kan andet end at lytte. De vil således forstå, at jeg med stor opmærksomhed følger alle indlæg og i særdeleshed Deres, hr. Lindqvist, når De har talt om alle de problemer, der er i de nordiske regioner, og har vist kontrasten mellem de alpine regioner og den nordiske region. Der er et meget konkret emne, som De har fremlagt, og som jeg ikke kan give Dem svar på - men jeg har lyttet til Dem - og det er det, der omhandler klassifikationskriterierne for bjergområderne, som endnu ikke er fastlagt. Men det vil vi vende tilbage til.
Som De ved, hr. Lindqvist, er vi i gang med at gennemgå reformen af strukturfondene. Hr. Imaz har f.eks. refereret til forenklingsidéen - han har omtalt noget, som jeg er særligt følsom over for, nogle bjerge i området, i den fælles region, i den fælles hjemstavn, som vi har i det baskiske område - og han ved, at jeg har gennemtrævlet alle disse bjerge, jeg har steget til tops i dem igennem hele livet, og jeg er virkelig meget lydhør over for de argumenter, han fremkom med.
Og derfor ønsker jeg at sige til ham, at selvom der er et ønske fra Kommissionens side om at finde frem til en forenkling af strukturfondene, betyder det ikke, at det ikke er muligt at forene denne forenkling med en større hensyntagen til de særlige problemer, som bjergområderne har.
Det har dr. von Habsburg især talt om, og det vil jeg også tage til mig. Vi vil være særligt opmærksomme på disse emner, og jeg vil overbringe dem til hr. Fischler og til de relevante kommissærer i det omfang, det vedrører dem.
Jeg mener faktisk, at det er meget nyttigt - det som dr. von Habsburg sagde for et øjeblik siden - at man også om fredagen kan behandle vigtige emner.
Mine damer og herrer, mange tak.

Macartney
Fru formand, jeg vil gerne fremføre et ret alarmerende punkt, da jeg netop i dag, hvor vi drøfter problemerne med Europas randområder, har hørt, at Skotland får en plads mindre i Regionsudvalget, og at det samme vil blive tilfældet for Wales. Det synes jeg er meget alarmerende, og jeg vil gerne have en protest ført til protokols her i Parlamentet. Jeg vil også gerne spørge kommissær Oreja, som jo har en meget stor interesse i disse forhold, om han ikke er enig i, at dette vil svække Skotlands og Wales' indflydelse især nu, hvor vi taler om den fremtidige udvikling af Agenda 2000 og alle disse afgørende spørgsmål?

Formanden
Hvad Skotlands plads angår, så har medlemsstaterne fået meddelt det antal personer, de kan sende til Regionsudvalget, og det er nationalstaterne, som afgør, hvordan denne repræsentation i Regionsudvalget skal sammensættes.
Hr. Oreja, vil De alligevel udtale Dem om dette endnu en gang?

Oreja Aguirre
Fru formand, jeg kan kun være enig i det, De lige har sagt - og det siger jeg i min egenskab af kommissær med ansvar for institutionelle spørgsmål: Beslutningen er op til de enkelte medlemsstater. Sådan sammensættes Regionsudvalget. Personligt har jeg altid under Regeringskonferencen været en stor fortaler for Regionsudvalget. Jeg mener, at det spiller en meget vigtig rolle. Jeg synes, det er meget vigtigt, at en region så vigtig som Skotland er tilstrækkeligt og godt repræsenteret i udvalget. Men det er en beslutning, der tages i medlemsstaterne. Det er dem, der bestemmer udvalgets sammensætning.

Imaz San Miguel
Fru formand, jeg ved, at hr. Oreja altid har talt varmt for Regionsudvalget, dets sammensætning og en styrkelse af institutionen, og jeg takker ham for den holdning. Jeg ved også, at det er et emne, der ligger inden for staternes beføjelser. Jeg vil blot sige, at det ville være passende, hvis vi her i Parlamentet med henblik på fremtiden ved senere reformer arbejder for, at Regionsudvalget giver mere plads - under hensyntagen til alle regioner og alle europæiske områder - til deltagelse og tilstedeværelse af de regioner, der har lovgivende forsamlinger og derfor har en demokratisk kraft, der udspringer fra disse. Og jeg er desuden sikker på - ud fra en overbevisning om at hr. Oreja, som er den ansvarlige kommissær på dette område, vil tale for disse holdninger - at vi vil opnå store fremskridt i fremtiden.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.

Afbrydelse af sessionen
Fomanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session for afbrudt.
(Mødet hævet kl. 11.29)

