Forhandlingerne vedrørende pakken om klimaændringer og energi (forhandling) 
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelserne fra Rådet og Kommissionen om forhandlingerne vedrørende pakken om klimaændringer og energi.
Andris Piebalgs
Hr. formand! Forhandlingen i dag er særdeles vigtig, fordi vi er tæt på at nå til enighed om klima- og energipakken. Jeg vil gerne takke Parlamentet, især hr. Turmes, fru Niebler, skyggeordførerne og ordførerne for udtalelserne, for et meget veludført stykke arbejde. Vi har været imponeret over alle involverede parters seriøsitet og konstruktive tilgang, hvilket har været helt afgørende for, at vi er kommet meget tæt på en aftale.
De seneste trepartsdrøftelser om direktivet blev afsluttet kl. 1.30 her i nat. Der skete store fremskridt, og det ser ud til, at der er meget få uløste spørgsmål tilbage. Det vil sige, at vi er tæt på målet om at vedtage en rammelovgivning om vedvarende energikilder, som vil betyde en reel forskel med hensyn til forsyningssikkerheden, Europas konkurrenceevne og også bæredygtighed.
Der er virkelig gode udsigter til, at vi i løbet af de næste par dage vil kunne bekræfte vores aftale om at fastsætte, at den vedvarende energis andel skal udgøre 20 % i Fællesskabet i 2020. Vi vil kunne bekræfte, hvordan dette mål vil blive brudt ned i juridisk bindende delmål for medlemsstaterne, hvilket vil give sikkerhed med hensyn til investeringer. Vi vil kunne opnå enighed om fleksibilitets- og samarbejdsmekanismer for at gøre det muligt for medlemsstaterne at nå deres delmål ved at arbejde sammen på omkostningseffektive måder. Vi vil kunne nå til enighed om et mål på 10 % for anvendelse af vedvarende energi i transportsektoren og om bonusordninger vedrørende målene for andengenerationsbiobrændstoffer og for vedvarende energi anvendt til elektriske biler. Vi vil kunne opnå enighed om et på verdensplan banebrydende sæt af bæredygtighedskriterier for biobrændstoffer anvendt til opnåelse af dette mål. Vi vil kunne opnå enighed om en hel række foranstaltninger med henblik på at nedbryde de administrative hindringer for udbredelsen af vedvarende energi og sikre adgang til de respektive elektricitets- og energinet. For to eller tre år siden kunne man ikke have forestillet sig at nå et sådant mål. Men vi er kommet virkelig langt med hensyn til at nå målene for europæisk energipolitik.
Jeg nævnte samarbejdsmekanismer. Det centrale uløste spørgsmål i forhandlingerne er tilsyneladende, hvorvidt der skal ske en form for revision af disse mekanismer i 2014. Kommissionen kan fuldt ud forstå Parlamentets betænkeligheder omkring en sådan revision på baggrund af, at et af de grundlæggende formål med direktivet er at skabe en klar og bestemt juridisk lovramme med hensyn til investeringer. Vi er samtidig klar over, at den fleksibilitetsmekanisme, der fremgår af direktivet, omfatter en række uafprøvede elementer. Vi kan ikke med sikkerhed sige, at hver detalje er udformet helt perfekt. Af den grund er vi som sådan ikke imod en revision af den måde, hvorpå disse mekanismer fungerer, men vi ønsker ikke at anfægte målet. Hvis der opnås enighed om, at der skal foretages en sådan revision, vil jeg dog gerne understrege behovet for at sikre, at målene i direktivet eller ambitionsniveauet på ingen måde bør anfægtes ved revisionen.
Jeg er overbevist om, at institutionerne vil kunne finde en hensigtsmæssig løsning på dette tilbageværende problem. Hvis man ser på processen som helhed, er jeg stolt - og jeg mener, parlamentsmedlemmerne burde være stolte - over, at Rådet og formandskabet arbejder sammen og har opnået en hel del. Med direktivet vil det være muligt for hele EU at nå frem til standarder, der hidtil kun har været opretholdt af et meget begrænset antal af medlemsstaterne. Dette er en god udvikling. Det er et vigtigt skridt i retning af at fastholde EU's banebrydende rolle i forbindelse med den altafgørende opgave med at håndtere klimaændringerne og fremstå som et godt eksempel i København til næste år.
I forbindelse med den for nylig vedtagne energisikkerhedspakke markerer dette direktiv også et vigtigt skridt i den rigtige retning i vores indsats for at forbedre sikkerheden for vores energiforsyning. Udarbejdelsen af direktivet om vedvarende energi har været en stimulerende arbejdsproces mellem institutionerne, hvor Parlamentet har spillet en stor rolle. Vi nærmer os afslutningen, og det fremgår tydeligt ud fra den konsensus, der er blevet opnået, at resultatet vil være fremragende. Jeg ser frem til, at denne proces når sin endelige afslutning i de kommende dage.
Stavros Dimas
Hr. formand! Jeg vil gerne sige tak for muligheden for at få ordet i dag vedrørende dette særdeles vigtige spørgsmål. Den pakke med foranstaltninger vedrørende klima og energi, der er fremsat af Kommissionen, er en af de mest betydningsfulde initiativer fra EU's side i de seneste år. Med disse foranstaltninger vil EU ikke alene opfylde sine miljømæssige mål, men man vil samtidig yde et afgørende bidrag til de nye internationale aftaler om at bekæmpe klimaændringerne. Vedtagelse af denne pakke med foranstaltninger vedrørende klima og energi er nødvendig, for at EU kan bevare sin internationale troværdighed.
Drøftelsen i dag falder sammen med den internationale klimakonference, der finder sted i Poznań i Polen. Det er derfor uundgåeligt sådan, at tilhørerne i dag omfatter forhandlere fra både EU og Poznań og det internationale samfund i al almindelighed. Foranstaltningerne vil fremme EU's overgang til en lav-CO2-økonomi. Det vil endvidere give industrien i EU mulighed for at spille en ledende international rolle i forbindelse med rene teknologier og vil således give en konkurrencefordel.
Den aktuelle økonomiske krise skal ikke være nogen grund til apati. Den skal tværtimod være et yderligere incitament til, at vi træffer foranstaltninger om klimaændringer. Det er i tider som under den nuværende finanskrise, at vi skal gøre forbruget og udnyttelsen af naturressourcer samt forbruget og fremstillingen af varer mere rentabel og effektiv. Ved at spare energi og forbedre vores energiforsyning kan vi desuden styrke EU's energisikkerhed ved at reducere importen af olie og naturgas. Udviklingen hen imod en lav-CO2-økonomi vil tilskynde til innovation, give nye investeringsmuligheder og skabe nye grønne arbejdspladser. Dette er grunden til, at pakken med foranstaltninger vedrørende klimaændringer og energi er en del af løsningen på den nuværende krise. Det giver grundlag for en ny, grøn aftale, som vil styrke den europæiske industris konkurrenceevne på internationalt plan.
Jeg vil gerne takke Europa-Parlamentet, formandskabet og Rådet for deres fremragende samarbejde med Kommissionen både om pakken med foranstaltninger vedrørende klimaændringer og energi samt om relevante forslag vedrørende biler og CO2 og direktivet om brændstofkvalitet. Der er sket betydelige fremskridt med hensyn til de forskellige spørgsmål, som bekymrer os, og jeg er sikker på, vi når frem til en aftale ved førstebehandlingen. I de endelige aftaler skal hele strukturen i Kommissionens forslag og vores miljømæssige mål fastholdes, og der skal være garantier for en rimelig byrdefordeling mellem medlemsstaterne.
Jeg vil gerne kort kommentere revisionen af emissionshandelsordningen for drivhusgasser. For at nå vores miljømæssige mål skal emissionsloftet i emissionshandelsordningen garantere en emissionsbegrænsning på 21 % inden 2020 i sammenligning med niveauet i 2005. Dette er et centralt punkt i Kommissionens forslag.
Jeg vil gerne sige nogle få ord om spørgsmålet vedrørende risikoen for CO2-lækage. Den internationale aftale om klimaændringer er den mest effektive måde, hvorpå man kan håndtere denne fare. Ved enhver løsning, man bliver enig om i forbindelse med pakken med foranstaltninger, skal der være opbakning til den internationale aftale på den ene side, og løsningen skal kunne fungere. Drøftelsen om dette spørgsmål mellem ministerrådet, Europa-Parlamentet og Kommissionen er stadig i fuld gang. Jeg tror, der bliver fundet en tilfredsstillende løsning, hvor man fuldt ud overholder de miljømæssige mål i Kommissionens forslag.
Hvad angår systemet vedrørende byrdefordelingen mellem medlemsstaterne uden for handelsordningen, har Rådet og Europa-Parlamentet gjort betydelige fremskridt på en række områder. Et af de vigtigste spørgsmål ved vores drøftelse var at finde en passende balance mellem en fleksibel og effektiv gennemførelse af vores mål. Kommissionen har fastsat den årlige grænse for mekanismen for bæredygtig udvikling til 3 %, fordi man på den måde opnår en balance mellem fleksibilitet og emissionsbegrænsning i EU. Denne grænse giver sammen med muligheden for emissionshandel mellem medlemsstaterne landene mulighed for at nå deres mål. Kommissionen mener, at fleksibiliteten med hensyn til at nå medlemsstaternes mål skal gå hånd i hånd med en gennemsigtig og effektiv ordning til sikring af overholdelse. Dette princip har allerede været anvendt med succes ved EU's emissionshandelsordning.
Endelig er der også opnået betydelige fremskridt vedrørende Kommissionens forslag om at forme de juridiske rammer om CO2-opsamling og -lagring (CCS). For så vidt angår finansiering af CCS, som er et spørgsmål, Parlamentet har udvist særlig interesse for, er der allerede drøftelser på vej om anvendelse af reserver for virksomheder, som anvender emissionshandelsordningen. Dette er en positiv udvikling i retning af at finde en løsning. Jeg ser med interesse frem til Parlamentets udtalelser.
Martin Schulz
Hr. formand! Som man kan se, er hr. Solana ikke til stede. Men det vigtigste emne for forhandlingen i dag er, at vi gerne vil have en konsolideret rapport om trepartsdrøftelserne. Som en del af trepartsdrøftelserne har Kommissionen, der nu har givet sin mening detaljeret til kende, allerede færdiggjort sit arbejde, i hvert fald for størstedelens vedkommende indtil videre. Der afholdes drøftelser om de centrale spørgsmål mellem Rådet og Parlamentet. Her til formiddag har en masse medlemmer, der ikke er involveret i disse drøftelser som ordfører eller spiller nogen anden rolle, mulighed for her i mødesalen at høre, hvad status er, og udveksle synspunkter - og det er også grunden til, at Formandskonferencen gerne ville have denne forhandling.
Jeg har hørt, at flyet fra Paris lige er landet. Hr. Borloo er på vej herhen. Jeg mener, vi bør udsætte forhandlingen, indtil hr. Borloo er her, derefter høre Rådet og efterfølgende fortsætte vores drøftelser, for jeg har ikke lyst til, at dette bare bliver et spil for galleriet. Jeg vil her til formiddag gerne høre status fra Rådet. Rådet vil gerne, at Parlamentet inden udgangen af december behandler en hel pakke ifølge en særlig procedure. Det er fint, men så bør han venligst være her til tiden, så han kan fremlægge sine synspunkter over for Parlamentet. Bagefter kan vi så drøfte tingene.
Formanden
Mange tak til hr. Schulz. Ifølge arbejdsplanen får hr. Borloo og også hr. Dimas og hr. Piebalgs ordet igen efter indlæggene fra formændene for de politiske grupper. De vil også få ordet på ny ved afslutning af forhandlingen.
Og jeg vil gerne sige en anden ting til hr. Schulz. Europa-Parlamentet tilpasser ikke sin dagsorden for plenarmøderne, så den passer til deltagernes dagsorden. Medlemmer, der deltager i plenarmøderne, må tilpasse deres dagsorden, så den passer til Parlamentets dagsorden. Den næste taler for Gruppen for Det Europæiske Folkeparti ...
(Protester)
Sagen er afsluttet, hr. Schulz.
(Protester)
Hartmut Nassauer
Hr. formand! Jeg har en bemærkning til forretningsordenen, og jeg vil derfor gerne have lov til at tage ordet.
Jeg anmoder om, at mødet bliver udsat, indtil hr. Borloo er her, ikke for at ændre dagsordenen, men blot hæve mødet midlertidigt, indtil hr. Borloo er fremme. Dette er min anmodning.
Formanden
Mine damer og herrer! Jeg har lige sagt, at Parlamentet ikke tilpasser sin dagsorden, så den passer til deltagernes dagsorden. Det ville være imod Europa-Parlamentets værdighed, og den gensidige respekt institutionerne imellem fraråder det.
Jeg har således lyttet til bemærkningerne til forretningsordenen og er nået frem til den afgørelse, jeg lige har forklaret. Hr. Borloo vil få ordet efter de politiske grupper, og hr. Borloo vil få ordet igen ved afslutningen af forhandlingen.
Graham Watson
Hr. formand! De kan ikke blot tage disse bemærkninger til forretningsordenen ad notam. De personer, der er til stede her i Parlamentet, ønsker helt klart, at hr. Borloo skal være her, og ønsker at høre, hvad han har at sige inden forhandlingen. Så lad os vente.
(Bifald)
Formanden
Mine damer og herrer! Man skal huske på, at plenarforsamlingen er suveræn. På den baggrund vil jeg sætte sagen under afstemning. Vi stemmer om, hvorvidt plenarmødet i Parlamentet skal udsættes, indtil hr. Borloo er her.
(Parlamentet accepterede forslaget)
(Mødet udsat kl. 8.50 og genoptaget kl. 9.05)
Jean-Louis Borloo
Hr. formand, mine damer og herrer! Først og fremmest jeg vil gerne dybt beklage - og jeg håber, min undskyldning vil blive godtaget - at jeg havde fejlbedømt trafikken i Bruxelles.
Jeg vil gerne takke hr. Piebalgs og hr. Dimas for at give os mulighed for at have denne forhandling og for deres intense samarbejde om energi- og klimapakken, som blev igangsat efter klimakonferencen på Bali under det slovenske formandskab, blev videreført på det uformelle rådsmøde i Saint-Cloud i august og er fortsat i alle de fem måneder, dette formandskab har varet. Det er vores fælles pligt at sikre en aftale ved førstebehandlingen på baggrund af en tidsramme, der er forenelig med internationale forpligtelser og valget til Europa-Parlamentet.
I bund og grund vil jeg under denne forhandling gerne lytte til det, der bliver sagt, inden jeg skal tilbage til det heldagsmøde i Rådet (miljø), som finder sted samtidig. Jeg vil formidle resultatet af vores drøftelser og bemærkningerne fra Parlamentet videre til mine kolleger. Vores arbejde kunne ikke koordineres bedre, og jeg er taknemmelig for at have fået denne invitation, hvilket bevidner vores fælles ønske om at nå frem til en omfattende aftale om energi- og klimapakken.
Med Poznańkonferencen, som finder sted i netop dette øjeblik, er vi nu helt klart ved at gå ind i slutfasen. Denne konference skal bane vejen for mødet i København i december 2009 på et tidspunkt, hvor verden stadig står tøvende ved en skillevej, og medlemsstaterne hævder, at de er villige til at forpligte sig - om end ikke på egen hånd - til at fremskynde forandringerne, forudsat de finansieres, eller man modtager støtte, at gennemgå deres produktionsmetoder og forbrug - vel og mærke hvis konkurrenceevnen ikke sættes på spil. Verdens øje hviler i denne måned, december 2008, på Europa, eftersom begivenhederne i de kommende dage i Europa vil være en slags generalprøve, en forsmag på det, der kommer til at ske i stor målestok ved de globale drøftelser. Det er i hvert fald mit håb.
Energi- og klimapakken er en "praktisk orienteret" pakke, en pakke vedrørende en enorm, men reguleret, energimæssig, økonomisk og teknologisk overgang med en fælles modus operandi, en række solidaritetsmekanismer og -fremgangsmåder - alt sammen i en union bestående af 27 lande, der forpligter sig på demokratisk vis.
Dette er formentlig første gang i moderne historie, at forskellige økonomier har forsøgt at ændre deres paradigme samtidig og sammen. Økonomisk udvikling har aldrig været så tæt forbundet som med hensyn til energi. Dette er den opgave, som historien har forlenet os med i dag. Når det drejer sig om energi- og klimapakken, er dette den første økonomi i verden - 450 mio. forbrugere og 15 % af drivhusgasemissionerne - der forsøger at vise, at bæredygtig udvikling er mulig i så stor målestok, hvor 27 stater er involveret, uanset deres forskellige industrielle, klimatiske, geografiske og økonomiske baggrund.
For de øvrige kontinenter viser dette også, at en af deres vigtigste partnere allerede er engageret. Det er beviset for, at dette er muligt. De tre mål er jo velkendte, nemlig de berømte 20-20-20-mål. Dette er det traditionelle navn, selv om tallet for et af 20 %-målenes vedkommende faktisk er 20 eller 30 %. 20-20-20-målene er således: en reduktion af drivhusgasemissionerne på 20 % i forhold til 1990, en andel fra vedvarende energikilder på 20 % og en forbedring af energieffektiviteten på 20 %. Kommissionen har oversat disse mål til fem væsentlige forslag til bestemmelser: ETS-direktivet eller CO2-emissionshandelsordningen for industrien og energileverandørerne, hvor målet er en reduktion på 21 % af industriens emissioner inden 2020, direktivet om byrdefordeling, hvor formålet er at nedbringe drivhusgasemissionerne med 10 % i ikke-ETS-sektorer såsom byggeriet, transportsektoren og landbruget inden 2020, direktivet om vedvarende energikilder, hvor formålet er at øge disse energikilders andel fra lidt over 8 % i 2006 til 20 % og med en reduktion på 10 % i transportsektoren, direktivet om CO2-opsamling og -lagring, hvor formålet er at fastlægge betingelserne for lagring af CO2, og endelig lovgivningen om CO2-emissioner fra motorkøretøjer, hvor hensigten er at bringe CO2-emissionerne ned fra 160 til 120 g mellem 2006 og 2008.
Inden en nærmere gennemgang af forhandlingerne, der af natur er flydende, vil jeg gerne komme med fire generelle bemærkninger.
For det første udgør denne pakke, som er kompliceret, et ensartet, selvstændigt og nogenlunde hele, hvor enhver kan finde sin plads og bidrage ifølge éns industrielle, energimæssige eller geografiske karakteristika. Lad mig takke Kommissionen og de tidligere formandskaber for denne fortrinlige kollektive indsats. Vores mål er tydeligt, og en pakke af denne størrelsesorden ville normalt have taget adskillige år at få igennem.
På grund af de planlagte ting på internationalt plan - Europa-Parlamentets tidsplan for valget og møderne i Poznań og København - ville alle parter gerne forsøge at nå frem til en aftale inden årets udgang. Dette er åbenlyst en meget vanskelig opgave, men der er ingen vej uden om. Dette mål, som blev fastsat af Det Europæiske Råd under det tyske formandskab, blev gentaget i oktober under hr. Sarkozys formandskab, selv om visse stater i lyset af krisen udtrykte deres betænkeligheder og ville have foretrukket at udsætte alle afgørelser. Der er ingen tvivl om, at tingene var anspændte, og hr. Sarkozy måtte indgå nogle meget store forpligtelser, således at vi kunne fortsætte med at gøre fremskridt på dette område.
Den aftale, der blev indgået i oktober, bekræftede således det, vi opnåede under det tyske formandskab. Først og fremmest ønskede Parlamentet at fremskynde afstemningen til i dag eller i går. Denne reaktion, dette ønske, gav et betydeligt skub, et betydeligt puf, på et tidspunkt, hvor manges betænkeligheder var rettet mod klimaet, og dette havde en meget positiv indvirkning. Parlamentet - dvs. gruppeformændene, ordførerne og udvalgsformændene - ville gerne møde os og hr. Jouyet, og vi drøftede alle, hvad der var de bedst mulige betingelser for at forsøge at nå frem til en aftale inden årets udgang. Jeg tror, at vi alle - og jeg vil gerne takke for dette - anbefalede at afholde denne dybdegående forhandling i dag og først her i eftermiddag drage konklusionerne af forhandlingerne i Rådet, på rådsmødet den 11.-12. december, en trepartsdrøftelse i den følgende weekend og derefter en forhandling med - forhåbentlig - en afstemning den 17. december.
Jeg må sige, at dette muligvis går over i historien som et vendepunkt på vejen hen imod den aftale, som fortsat er vores fælles mål. Vi er gået ind i en afgørende forhandlingsfase. Der er ikke nogen politiske markeringer eller noget politisk magtspil fra medlemsstaternes side på dette område. Vi er ikke i en forhandlingssituation, hvor man, som det undertiden sker, indtager en holdning eller et synspunkt med henblik på at opnå en bestemt fordel. Vi befinder os i en form for positivt paradoks. Vi er klar over, at vi må træffe nogen forholdsregler, fordi dette er et altafgørende spørgsmål, men at vi må gøre det på en sådan måde, at hvert enkelt direktiv er socialt, finansielt og økonomisk acceptabelt for EU som helhed og for hver enkelt medlemsstat.
Forhandlingerne er i dag gået ind i en kritisk fase. Trepartsdrøftelserne forløber præcis så godt, som man kunne håbe på. Det er faktisk den høje kvalitet i trepartsdrøftelserne og tilliden mellem parterne, der har gjort det muligt at ændre lidt på tidsplanen. Vi har ikke lang tid tilbage, inden vi skal have indgået en aftale: faktisk under to uger. Trepartsdrøftelserne, hvoraf nogle fortsat fandt sted ud på natten, bør sætte os i stand til at færdigbehandle 90 % af teksten, som derefter kan blive oversat til alle sprogene i EU.
Hvis man ser fremad mod rådsmødet den 11.-12. december, vil Rådet (miljø) i dag og Rådet (energi) på mandag den 8. december tage de spørgsmål op, hvor en aftale mellem medlemsstaterne fortsat synes at være en mulighed.
Her i eftermiddag vil formandskabet forsøge at gøre yderligere fremskridt vedrørende mange punkter med henblik på de fire tekster, der i ordets strengeste betydning omfatter denne pakke.
Jeg vil også fremlægge Parlamentets aftale om forslag til forordning om CO2-emissionerne for lette erhvervskøretøjer og brændstofkvalitet.
Jeg vil derefter foreslå vedtagelse af Rådets konklusioner om Kommissionens meddelelse om skovrydning. Bekæmpelse af skovrydning og skovødelæggelse samt bæredygtig bevarelse og forvaltning af skove er hovedelementer i en fremtidig international aftale om klimaændringer. Disse elementer bliver debatteret meget med vores venner i Afrika.
Desuden er vi forhåbentlig nået frem til enstemmige aftaler om genetisk modificerede organismer.
I weekenden mellem afslutningen på Rådets møde den 11. december og 17. december vil der blive afholdt en afsluttende trepartsdrøftelse. Den vil naturligvis blive planlagt således, at vi kan nå at forberede os til forhandlingerne og afstemningen i mødesalen den 16.-17. december.
De foregående trepartsdrøftelser, hvoraf den sidste fandt sted i går aftens, er gået fantastisk godt set ud fra et teknisk synspunkt. For nogle få måneder siden så hele sagen rent teknisk ærlig talt helt uoverkommelig ud. Jeg må sige, at alle parter og de permanente repræsentanter, Coreper, viste sig opgaven voksen og udførte et fremragende stykke arbejde. Jeg vil naturligvis også gerne takke Parlamentets repræsentanter ved de forskellige møder og navnlig ved trepartsdrøftelserne.
Der er sket gode fremskridt, og teksterne er meget langt fremme i forløbet for langt de fleste punkters vedkommende. Der er nu især bred opbakning til den generelle struktur og de nationale mål for hver enkelt medlemsstat.
Der er dog stadig en række vanskelige spørgsmål, som bliver drøftet i Rådet og mellem Rådet og Parlamentet. Det står klart, at vi inden for rammerne af ETS-direktivet - som formentlig er det vanskeligste direktiv - skal finde ordninger vedrørende progressivitet og økonomisk solidaritet, hvor vi sikrer, at lande, hvis økonomi er mest afhængig af kul, kan klare overgangen til andre energikilder.
Den energimæssige ydeevne i industrien varierer i hele Europa fra en til tre, alt afhængigt af landet. CO2-emissionsværdierne varierer fra en til fire eller endog fem inden for visse sektorer. Man får dermed en idé om de vanskeligheder, vi står over for, men vi skal nå frem til en aftale, hvor Europas økonomiske og industrielle konkurrenceevne fastholdes. Vi har desuden været i konstant kontakt med europæiske erhvervssektorer.
Ja, der skal arrangeres elektricitetsauktioner, men vi er nødt til at finde en metode, hvorpå vi kan regulere, at dette ikke indebærer enorme prisstigninger for slutbrugerne, det være sig privat- eller erhvervskunder. Vi er for tiden ved at kortlægge vejen hen imod denne overgang, uden at der også opstår risiko for uretfærdig konkurrence på det indre marked.
For så vidt angår risikoen for CO2-lækage, arbejder vi på to alternativer, som ikke indbyrdes udelukker hinanden, nemlig progressivitet for auktioner og en CO2-inkluderingsmekanisme som f.eks. den, USA har planlagt inden for rammerne af deres egen pakke.
Argumentet om, at dette vil sætte den frie samhandel på spil, er efter vores opfattelse ikke relevant. Under alle omstændigheder skal valget af mekanismer ganske enkelt træffes i en senere fase. Indtil videre behøver vi ret beset kun at fastsætte, hvad der er hensigtsmæssigt for sektorer, som er særlig sårbare, fordi de er udsat for potentielt meget høje ekstraomkostninger i forbindelse med deres konkurrenceevne og for risikoen for CO2-lækage.
Nogle, som f.eks. vores tyske venner, vil gerne nøjes med ét kriterium og opgive progressiviteten. Vi er nødt til at finde en løsning, der er acceptabel for os alle. Kort sagt har der på nuværende tidspunkt i forhandlingerne vist sig tre hovedblokke.
Den første består hovedsagelig af de baltiske lande, der ifølge en bestemmelse i traktaten - et af dem, i det mindste - er tvunget til at lukke deres atomkraftværker, og som på grund af deres særlige geografiske beliggenhed udgør en sand "energi-ø". Disse lande fremhæver med rette en række specifikke tekniske, praktiske og økonomiske spørgsmål.
Den anden blok omfatter lande, hvis industri er meget mindre energieffektiv, idet man er stærkt afhængig af kul. Det mest indlysende eksempel er Polen. Det påhviler os for disse lande at finde progressivitetsordninger, der under ingen omstændigheder ændrer de globale mål eller den endelige frist, dvs. 2020, men som stadig er acceptabel for de andre lande. Progressiviteten i ordningen skal i disse tilfælde prioriteres højt.
Endelig er landene i den tredje blok, selv om de ikke har nogen større betænkeligheder eller ikke i lige så stor grad har betænkeligheder i forbindelse med betydningen af denne proces, meget opmærksomme på udgifterne ved den påkrævede solidaritet og på anvendelsen af indtægter fra de forskellige auktioner og navnlig på valget eller lignende af efterfølgende bevillinger.
Om to dage - den 6. december - er der et planlagt møde i Gdansk mellem hr. Sarkozy og stats- og regeringscheferne fra Polen, Den Tjekkiske Republik, Ungarn, Slovakiet og de baltiske lande samt Rumænien og Bulgarien.
Det er min klare holdning, at det vil lykkes dem at finde måder, hvorpå de kan nå frem til en aftale om de emner, de med rette betragter som uhyre vigtige. Til slut i processen i denne første fase, inden Parlamentet samles igen, vil stats- og regeringscheferne uundgåeligt indgå store forpligtelser på dette område.
Denne pakke kan faktisk ikke fungere, uden at medlemsstaterne enstemmigt indgår store forpligtelser. Det var helt klart lige fra begyndelsen. Vi kan ikke foreslå en ændring som denne af det økonomiske og sociale grundlag for livet for 450 mio. europæiske borgere uden at have en særdeles betydningsfuld politisk proces.
Man vil i alle nationale parlamenter - og det gælder endda muligvis nogle her i Parlamentet - uundgåeligt føle sig stærkt fristet til at stejle over udfordringen og tænke, at det kan være lige meget nu, fordi vi venter til mødet i København og venter, indtil den nye regering i USA er dannet, eller man i lyset af finans-, erhvervs- og socialkrisen får den tanke, at det ikke er det rette tidspunkt. Dette indebærer dog at man ikke er klar over, at det, vi ikke gør i dag, kommer til at koste os dyrt fremover med hensyn til produktivitet og konkurrenceevne. Hvis vi ikke handler i dag under betingelser, hvor vores økonomier og demokratier stadig har en perfekt modstandskraft, vil vi komme til at stå over for en uoprettelig, utålelig situation, og ethvert fremskridt vil efterfølgende være umuligt. Vi vil have svigtet set ud fra de lande, der har brug for, at vi får succes, for at de kan tro på udviklingen. Vi vil have svigtet set ud fra de lande, der har brug for, at vi får succes, for at de kan tro på deres egen bæredygtige udvikling. Vi vil have svigtet set ud fra børnenes perspektiv. Hvordan ville vi under alle omstændigheder kunne mødes med vores afrikanske modparter, med hvem vi er nået frem til en fælles platform for Europa og Afrika som bekræftet i Addis Abeba for nogle få dage siden, og derefter tage til København og tale om at ændre det globale paradigme, hvis Europa, der, uanset om vi bryder os om det eller ej, ligesom på Bali er en politisk reformator på dette område, ikke vedtager denne pakke? Jeg kan ikke se for mig, hvordan vi skulle kunne nå frem til en aftale i København uden denne afgørende forudsætning.
Hvis det på den anden side lykkes for de 27 lande i EU, som ganske vist stadig er væsentlig forskellige med hensyn til velstand og på forhånd har forskellige erhvervs- og energimæssige baggrunde og også forskellige klimatiske forhold, at blive enige om en offentlig proces, der kan vurderes, kontrolleres og finansieres, og dermed sætte en historisk ændring af udviklingen i gang, tror jeg, dette vil fylde os med håb inden mødet i København og for fremtiden for vores planet.
Vi er overbevist om, at fælles beslutningstagning, som ifølge sin natur er en ekstraordinær mulighed - da jeg ikke tror, at der med et af elementerne i demokratiet i sig selv ville kunne opnås fremskridt inden for disse rammer - fortsat er en absolut nødvendig procedure ved en så væsentlig ændring.
Tillad mig at sige, at det er derfor, vi naturligvis skal gøre bedst mulig brug af alle de forhandlinger og udtalelser, vi hører her til formiddag og endda først på eftermiddagen, og denne fælles beslutningstagning vil forhåbentlig sætte os i stand til at komme et stort skridt videre, et skridt, som EU's borgere jo i øvrigt er ivrige efter at se. Det er et ansvarligt skridt og et skridt i retning af håb.
(Bifald)
Joseph Daul
Hr. formand, hr. Borloo, hr. Piebalgs, hr. Dimas, mine damer og herrer!
Her til formiddag drejede vores forhandling sig om det, der nu sædvanligvis kaldes "energi- og klimapakken", en politisk pakke indeholdende et centralt mål fastsat af lederne af de 27 lande i marts 2007. Der er en lang række forbindelser mellem disse fem tekster, og de skal derfor behandles som et sammenhængende politisk hele. De samtidige overvejelser i disse tekster er en udfordring og udgør en tung arbejdsbelastning for hver af vores institutioner. Jeg vil gerne takke alle de berørte parter og formandskabet og navnlig hr. Borloos medarbejdere for deres indsats.
Dette arbejde var vanskeligt, selv inden finanskrisen brød ud. Det er særdeles vanskeligt nu på grund af de økonomiske og sociale spændinger, som bekymrer borgerne meget i deres dagligdag. Og under disse vanskelige og alvorlige omstændigheder må vi alligevel undgå at svigte. Det er vores pligt at give os selv enhver mulighed for at få succes. Det er dog ikke et spørgsmål om at gennemtvinge vores vilje, men om at virke overbevisende og yde den fornødne indsats for at sikre, at der kan træffes velafvejede, fremadrettede beslutninger.
Vi skal gribe denne historiske mulighed for at få vendt udviklingen med hensyn til klimaændringer. Vi skal gå ad den vej, der vil redde os fra at styre lige lukt ind i katastrofen. Bekæmpelse af klimaændringer og fremme af grønne innovationer betyder på mellemlang sigt også, at økonomien og industrien i EU bliver kickstartet. Det betyder også planlægning af vores investeringer i dag med henblik på at sikre morgendagens arbejdspladser, og derfor skal vi sikre os borgernes opbakning.
Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater har uophørligt arbejdet på energi- og klimapakken i den faste overbevisning, at det er en helt afgørende strukturpolitik, og frem for alt også med den følelse, at det er en historisk politik og således et enormt ansvar over for de kommende generationer. I denne uge blev der opnået enighed om et af de fem forslag, bestemmelserne om CO2-emissioner fra biler.
Set ud fra vores gruppe, centrum-højre, sender dette et stærkt politisk signal og er et incitament til at fortsætte vores arbejde. Ikke desto mindre er det balancen i pakken i sin helhed, der står på spil, og hvorom vi skal stemme ved et kommende plenarmøde. Det er vores opgave at lytte til hinanden og yde den fornødne indsats for at skabe betingelserne for et kompromis. Men frem for alt er det vores opgave at berolige borgerne omkring deres fremtid og sikre os deres opbakning vedrørende Europas strategiske muligheder på mellemlang sigt.
Jeg føler, at jeg med dette fremherskende klima, der er præget af goodwill, kan sige, at vi giver os selv muligheden for at få succes på de meget afgørende møder i Poznań om nogle få dage og i København til næste år.
Martin Schulz
Hr. formand! Det er ikke min opgave at gå i detaljer vedrørende den lovgivning, vi drøfter. Jeg vil forsøge at beskrive nogle bredere rammer for vores gruppe, hvori vi skal indpasse denne klimapakke. Det glæder mig, at rådsformanden er kommet frem, således at jeg kan lytte intenst til hans indlæg. Klimaændringer er, som han så rigtigt sagde, en væsentlig udfordring for os alle - for Det Europæiske Råd, for Europa-Parlamentet og for Kommissionen.
Vi har hørt mange store ord, 20 % - 20 % - 20 %. Kun det hårde arbejde med detaljerne finder sted her i Parlamentet. Overskrifterne står stats- og regeringscheferne for. Det hårde arbejde med detaljerne står Europa-Parlamentet for. Joseph Daul sagde med rette, at vi har en indledende aftale i forbindelse med direktivet om emissionsværdier for biler. Ros for denne succes skal tilfalde Parlamentet. I overskriften for denne lovgivningsprocedure, som vi har afsluttet med en indledende aftale, bør der altså ikke stå Sarkozy, men Sacconi.
(Bifald)
Jeg vil derfor gerne sige noget mere om den procedure, som har resulteret i en aftale. Det er ikke den normale procedure. I Europa-Parlamentet er man blevet enig om at gå en usædvanlig vej sammen med Rådet og Kommissionen. At man afslutter en uformel trepartsdrøftelse og derefter stemmer om resultatet, er i orden. Men gør vi det, at vi ved seks forskellige lovgivningsmæssige procedurer sætter den normale parlamentariske procedure ud af kraft. Det betyder, at ganske mange medlemmer af Europa-Parlamentet ikke kan deltage i detailhøringerne, men må begrænse hele deres parlamentariske medvirken til at kunne sige ja eller nej til slut som en slags ratifikation af det opnåede resultat.
Det er en alvorlig afgivelse af parlamentariske rettigheder. Jeg er en lille smule forbavset over, at de personer, der ellers altid taler om gennemsigtighed og deltagelse, overser denne omstændighed med et køligt smil. Man må ganske vist i bestemte situationer træffe en afgørelse, nemlig om den er berettiget i forbindelse med den udfordring, man står over for. Vores gruppe har drøftet dette grundigt. Vi er blevet enige om, at udfordringen denne gang er så stor, at man skal gå denne vej.
Rådsformanden sagde med rette - og dette er også vores faste overbevisning - at dette er en af de største udfordringer i dette århundrede. Vi vil ikke kunne løse alle klimaudfordringerne i dette århundrede. Men hvis vi ikke løser de udfordringer, vi nu står over for, vil det gå galt for os i løbet af dette århundrede. Dette er den helt afgørende grund til, at vi gerne vil bringe denne procedure til en afslutning nu.
Jeg synes ikke, det var den klogeste beslutning i Rådet at tiltage og forbeholde sig retten til at træffe den endelig afgørelse på stats- og regeringschefniveau, for i Det Europæiske Råd gælder princippet om enstemmighed. Man har allerede givet udtryk for, at præsident Sarkozy stadig skal afholde separate samtaler med otte til ni stater. Held og lykke! Vi håber, resultatet bliver godt. Men Parlamentet har ikke udstedt nogen blankocheck med den procedure, vi har benyttet her. Det betyder ikke, at Parlamentet i sidste ende er rede til at acceptere alle særønsker fra individuelle medlemsstater, som stadig skal udarbejdes bag lukkede døre.
I en uformel trepartsdrøftelse skal alt stemme til sidst. Den fælles holdning i Rådet, den fælles holdning i Parlamentet og den fælles holdning i Kommissionen. Det kan ikke være rigtigt, at vi skal gå i detaljer her blot for at Det Europæiske Råd kan sige, at det er fint, men der stadig er noget, man vil have rettet op på her, og der stadig er noget, man vil bede om der, og Parlamentet så til sidst får at vide: "Take it or leave it"! Sådan spiller klaveret altså ikke. Derfor har jeg anbefalet hr. Borloo og rådsformanden, hr. Sarkozy, at komme med et resultat, der er acceptabelt for alle.
Der skal derfor ikke være nogen blokering i Det Europæiske Råd, heller ikke i de separate forhandlinger. Vi har truffet alle forberedelser, for at vi kan stemme i næste uge igen. I Europa-Parlamentet er vi blevet enige om at give denne pakke vores velsignelse i år, om muligt. Det vil være en stor triumf for hr. Sarkozy, tror han. Jeg siger derfor her og nu, at den eventuelle succes frem for alt skyldes det intensive arbejde, som medlemmerne af Europa-Parlamentet har ydet. Vi kan være stolte, og hvis tingene falder godt ud, kan formandskabet for Rådet også være det.
(Bifald)
Graham Watson
Hr. formand! Vi fik at vide, at hr. Borloo kom med fly fra Paris. Hvis dette er tilfældet, så bedes han tage toget næste gang. Dermed kan han sikre sig, at han kommer her til tiden, og han ville kunne bevare sit grønne omdømme.
(EN) EU er om nogle få dage sikkert vidne til et historisk gennembrud i bekæmpelsen af klimaændringerne. Vores nationale ledere kan godt lide at tale om, hvor grønne de er, men nu får vi se, om de er villige til at hoste op med pengene. I marts sidste år blev de enige om en nedbringelse af CO2-emissionerne med 20 % inden 2020, og nu hører vi, at man er ved at få kolde føder i Rådet. Det er vores opgave, at gøre det noget varmere for dem.
Som formanden sagde, er klimaændringerne den største udfordring, vi står over for. Selv om der er nogle, som bjæffer, at de ikke har råd til at nedbringe CO2-emissionerne som aftalt, er det uansvarligt af Italien at hævde, at landet ville få sine energiudgifter forøget med 17,5 %. Produktion af vedvarende energi vil få udgifterne ned og vil ikke alene spare os penge, men også liv.
Der er tegn på, at forhandlingerne skrider fremad. Vi skal til at give os i kast med et reelt markedsdrevet lofts- og handelsbaseret system, hvor man tager hensyn til medlemsstaternes behov, samtidig med at man når sine mål, men vi skal have Rådet til at genbekræfte forpligtelsen om 20 % vedvarende energi inden 2020. Vi skal have Rådet til at kortlægge vejen til ansvarlig og gennemskuelig byrdefordeling på de områder, der ikke er omfattet af emissionshandelsordningen. Og vi skal have Rådet til at forpligte sig til den forskning, som vil kunne frigøre potentialet i forbindelse med grønne teknologier såsom CO2-opsamling og -lagring.
Vi må handle for at sikre, at en kombination af lobbyarbejde fra industrien og national egeninteresse, som har kostet os fremskridt vedrørende emissionerne fra bilerne, ikke skæmmer næste uges historiske mulighed. Europa har mulighed for at føre an i verden i jagten på at nedbringe CO2-emissionerne, at gennemføre en reel ændring til fordel for kommende generationer. Hvornår har en så ædel jagt sidst været lige inden for vores rækkevidde? Rådet skal holde sit ord.
Claude Turmes
Hr. formand! Med præsident Obama i USA har vi nu en politisk leder, som udviser fremsynethed og mod. Præsident Obama vil gøre grønne teknologier, vedvarende energikilder og effektive biler til et fokusområde i forbindelse med genopbygningen af den amerikanske økonomi.
Det er også et spørgsmål om etisk genopbygning i dette land, som præsident Bush ruinerede med hensyn til økonomi, fredspolitik og etik. Samtidig med at vi har denne enorme historiske mulighed, risikerer vi her i Europa, hvor vi altid har været internationale ledere, og hvor vi altid har sat standarderne for den internationale klimapolitik, at vores langsigtede strategi holdes nede af de mest forurenende virksomheder og deres medsammensvorne. Det ville være en historisk fejl, og vi ville miste al vores diplomatiske troværdighed, hvis Parlamentet undlod at bidrage til at udarbejde en pakke for fremtiden på basis af denne pakke.
Dette handler om politik, og jeg er stolt over, at vi i går aftes gjorde fremskridt angående vedvarende energikilder med de liberale, socialdemokraterne og, om end meget tøvende, de konservative. En konservativ politiker står stadig i vejen, og det er hr. Berlusconi.
Denne klimapakke handler også om den politiske fremtid. Det glæder mig, at vi med hr. Rasmussen har en socialdemokratisk leder, der ønsker udvikling og en grøn social- og arbejdsmarkedspolitik og ikke en tilbagevenden til 1970'erne ligesom andre socialdemokrater. Det glæder mig, at hr. Watson er på den grøn-liberale kurs, og det helt store spørgsmål er, hvordan vi skal sikre, at naturen bliver bevaret. Hvor er etikken i det parti, der formodes at være det største folkeparti i Europa? Ønsker vi virkelig at give konservative politikere som hr. Tusk, hr. Berlusconi og fru Merkel og deres medsammensvorne lov til at hindre Europa i at gøre historiske fremskridt for dets borgere og verden her i Parlamentet?
Alessandro Foglietta
Hr. formand, mine damer og herrer! Den nye 20/20/20-formel, der bruges til at sammenfatte Europas mål om at bekæmpe klimaændringer, er en ambitiøs forpligtelse, som vil gøre Europa til den ubestridelige leder i denne globale kamp. Ærlig talt vil jeg gerne fremhæve forskellen mellem den universelle karakter af dette mål og den unilaterale tilgang i forbindelse med EU's forpligtelser. Vi bør efter min mening være modige nok til at indrømme, at denne demonstration af vores evner samtidig kunne vise sig ikke at være til nogen nytte for miljøet og forkrøble vores industri, hvis spørgsmålet ikke tages op ved multilaterale forhandlinger.
Vi støtter naturligvis alle målet om at beskytte miljøet, men for at kunne gøre dette er vi nødt til at finde frem til de mest effektive instrumenter, som nyder bred opbakning. Det er afgørende, at disse to betingelser kombineres, idet man ved at have den ene faktor uden at have den anden ville spænde ben for hele vores indsats, og dette kunne endda have uoprettelige konsekvenser for vores industrisektor. En cost-benefit-analyse er derfor af afgørende betydning. Jeg vil gerne understrege, at en tilgang af denne type på ingen måde betyder, at man vurderer eller anfægter betydningen af at beskytte planeten. Jeg mener ganske enkelt, at de instrumenter, som omfatter klima- og energipakken, først og fremmest revision af ETS-direktivet, skal bedømmes omhyggeligt, herunder med hensyn til de økonomiske eller bureaukratiske byrder på vores virksomheder og den offentlige pengekasse samt med hensyn til konkurrenceevnen for den europæiske fremstillingsindustri med særlig vægt på små og mellemstore virksomheder.
Denne måde at ræsonnere på er legitim, navnlig på et tidspunkt, hvor den globale økonomi er blevet offer for et dårligt økonomisk klima, hvilket indbyder til en fornyet analyse af filosofien bag pakken. Jeg refererer her til en gennemgang af de kriterier, der anvendes til at beregne de nationale mål. Det er frem for alt bydende nødvendigt at drage fuld fordel af de såkaldte fleksibilitetsmekanismer, og først derefter kan vi håbe på at forblive konkurrencedygtige på globalt plan. Jeg vil slutte af med at understrege, at det på nuværende tidspunkt er mere afgørende end nogensinde før at undgå forsøg på at udnytte skillelinjerne mellem industriens bannerførere og miljøets forkæmpere.
Umberto Guidoni
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. Borloo, hr. Piebalgs, hr. Dimas! Ifølge nogle røster pålægges økonomien i EU uforholdsmæssig høje omkostninger med det europæiske 20/20/20-direktiv. Blandt disse røster er den italienske regering, som har skønnet, at omkostningerne næsten bliver fordoblet, uden at man dog har underbygget sit skøn med nogen som helst overbevisende dokumentation. Sådanne holdninger er ikke desto mindre udtryk for en undervurdering af den fremtidige pris på fossile brændstoffer, og man overser de væsentlige fordele som følge af hurtig udbredelse af vedvarende energikilder: f.eks. energiforsyningssikkerhed, men frem for alt skabelse af nye arbejdspladser på et tidspunkt med recession, hvor tusindvis af arbejdstagere tvinges ud af de produktive erhverv.
Større energieffektivitet og udbredt anvendelse af vedvarende energi er nøglen til at komme ud af den økonomiske krise. Når man afsætter en masse offentlige midler til at redde bankerne, betyder det, at man genindfører den samme økonomiske model, baseret udelukkende på finansverdenen, som førte til den krise, vi forsøger at komme ud af. Vi kan ikke håndtere den økonomiske situation uden at ændre vores strategi. I EU-direktivet fokuseres der på innovation, og man forsøger især i tide at gøre noget ved omvæltningerne som følge af de klimaændringer, der nu er på vej. Dette er et problem, der vil komme til at hvile som et tungere og tungere åg på befolkningen i Europa og økonomierne i medlemsstaterne. Det er baggrunden for, at man ved anvendelse af offentlige investeringer ikke endnu en gang skal holde liv i traditionelle erhverv, men skal koncentrere sig om områder, som fører til innovation inden for energi- og miljøområdet.
Udviklingen af distributionsnet og prioriteret adgang til dem er centrale faktorer for væksten i sektoren for vedvarende energi. Mellem 1960'erne og 1980'erne blev den enorme udgift til infrastrukturen for storstilede centraliserede systemer betalt via store offentlige investeringer. Dette bør også være tilfældet nu for at sikre fremtiden for det nye system, der er baseret på vedvarende energi. Vi bliver derfor nødt til at drive anlæg med vedvarende energi ved at anvende nye teknologier. Vi har derfor brug for investeringer, forskning og udvikling af teknologier. Vi skal snarest muligt vedtage denne pakke ved førstebehandlingen under plenarmøderne i december, sådan som Europas borgere forventer det. Vi kan ikke tillade, at kortsigtet egeninteresse fra visse staters og visse økonomiske interessenters side skal blokere for denne proces.
Johannes Blokland
for IND/DEM-Gruppen. - (NL) Hr. formand! I de seneste uger har vi af al kraft arbejdet med forhandlingerne om klima- og energipakken. De har optaget en stor del af vores tid, men efter min mening er hvert minut brugt godt. Jeg vil især gerne takke ordførerne for den enorme indsats, de har ydet, og opfordre dem til at insistere på, at der bliver indgået en ambitiøs aftale i løbet af de næste to uger. Jeg vil ligeledes gerne takke formandskabet og Kommissionen for deres uophørlige indsats under forhandlingerne.
Jeg har undertiden indtryk af, at det er meget vanskeligt for formandskabet at bevæge sig tættere på Parlamentets holdning med hensyn til indhold, hvilket kunne være til ulempe i forbindelse med ambitionsniveauet for klimapakken. Jeg er dog fuldt ud klar over formandskabets vanskelige opgave med at nå frem til en konsensus i Rådet, især nu, hvor en række medlemsstater benytter sig af finanskrisen til at svække indsatsen med hensyn til klimaændringer og energi. Det er bedrøveligt, at der forholder sig sådan.
Hvis vi giver køb på vores ambitioner, kommer det til at koste os langt mere. Øjeblikket er nu inde til at finde løsninger. Jeg vil kraftigt opfordre formandskabet til at holde fast i den lovende indsats, som blev accepteret på møderne i Det Europæiske Råd i foråret 2007 og 2008. På baggrund af klimakonferencen i Poznań, der begyndte i denne uge, og som vi vil deltage i sammen med en EU-delegation, er det af overordentlig stor betydning, at vi holder fast i vores ambitioner.
Som sådan lovede vi på Bali resten af verden, at vi ville komme med en vidtrækkende klimapakke, og vi må ikke skuffe dem. Hvis vi gør det, vil man miste tillid til EU, hvilket efterfølgende påvirker mulighederne for fremskridt i forhandlingerne om en ny klimatraktat. Mennesket har fået den opgave betroet at forvalte planeten jorden. Det er vores pligt om muligt at gøre det godt igen med hensyn til de skader, vi har påført dette skaberværk.
Roger Helmer
(EN) Hr. formand! Vi står helt klart over for den største krise, jeg har set i min levetid, men truslen udgøres ikke af den globale opvarmning, men af vores politiske reaktion på den globale opvarmning. Det er afgjort sandt, at jorden med mellemrum er blevet opvarmet lidt i de sidste 150 år, men den ændring er fuldt ud i overensstemmelse med veldokumenterede, naturlige klimacyklusser over lang tid, som er dokumenteret gennem tusindvis af år. Vi har set det holocæne maksimum, vi har set opvarmningen i romertiden, og vi har set middelaldervarmen. Det ser nu ud til, at vi i det 21. århundrede er på vej ind i en ny varmeperiode.
Kendsgerningen er, at havene ikke stiger hurtigere i dag, end de har gjort i århundreder. Kendsgerningen er, at den samlede globale ismasse stort set er konstant. Kendsgerningen er, at ekstreme vejrhændelser ikke forekommer hyppigere i dag, end de gjorde for hundrede år siden, og at der i de sidste par årtier faktisk har været en dramatisk stigning i antallet af isbjørne, der så langt fra er en truet dyreart.
Det er sandt, at CO2 er en drivhusgas, om end en meget mindre betydningsfuld drivhusgas end vanddamp, men indvirkningen af CO2 på klimaforandringerne er ikkelineær. Der er her tale om det aftagende udbyttes lov. Ud fra det nuværende niveau på ca. 380 ppm i atmosfæren vil yderligere CO2-stigninger have en ubetydelig virkning.
I mellemtiden vil vores politikker have en katastrofal økonomisk virkning. Skaden vil være enorm. Vores uopnåelige mål angående vedvarende energi, navnlig angående vindenergi, truer faktisk med at afbryde elektricitetsforsyningen.
Politikkerne vil være en fiasko, ligesom Kyoto var en fiasko. Og selv hvis Vesten nedbragte emissionerne, er det indlysende, at de nye markeder i Kina og Indien ikke vil gøre det. CO2-niveauet vil blive ved med at stige i mindst 50 år endnu. Kendsgerningen er, at 1998 var det varmeste år i mands minde, og i de sidste ti år er verden blevet køligere. De foranstaltninger, vi drøfter i dag, er udtryk for den største kollektive flugt fra virkeligheden, man nogensinde har set.
Formanden
Mine damer og herrer! Jeg har en kort proceduremæssig meddelelse. Som bekendt besluttede Parlamentet at vente på, at Rådets fly skulle lande, inden vi begyndte på denne vigtige forhandling. Det betyder, at vi er blevet væsentlig forsinket i forhold til vores tidsplan, men vi vil også gerne være høflige over for vores gæster.
Som bekendt forventer vi Dalai Lama her i Parlamentet inden kl. 11.30. Det højtidelige møde vil selvsagt begynde kl. 11.30.
Heraf følger, at vi med sikkerhed ikke vil kunne afslutte den aktuelle debat kl. 11.30 De sidste talere må således vente til efter det højtidelige møde, hvilket også vil forsinke afstemningstiden. Alt dette vil naturligvis fremgå af oplysningerne på skærmene.
Jeg vil nu bede talerne om strengt at overholde deres taletid.
Werner Langen
(DE) Hr. formand! Nogle af os ser stadig trætte ud, fordi forhandlingerne fortsatte indtil kl. 2 i nat. Vi vil gerne have en global aftale, men det kræver naturligvis, at alle væsentlige aktører er inddraget: Kina, Indien og frem for alt USA. Uden inddragelse af disse lande vil vi ikke kunne bekæmpe klimaændringerne, også selv om Europa gør sig den mest ihærdige indsats. Vi er ganske vist bagud i forhold til målene for 2020, men vi er ikke alene ansvarlige for klimaet, men også for bevarelse af arbejdspladser og for vores økonomis konkurrenceevne. Det er det dilemma, vi befinder os i, og jeg kan kun sige, at forslagene fra Kommissionen ikke var gode nok til, at vi kunne vedtage dem.
Vi fører nu så intense drøftelser og holder så mange samråd, fordi der i forslagene fra Kommissionen i modstrid med de offentlige erklæringer ikke i tilstrækkelig grad er taget højde for disse aspekter. Jeg mener derfor - og hr. Schulz har ret - at vi skal håndhæve vores rettigheder til at deltage og ikke kan udstede nogen blankocheck. Vi kan dog støtte de foreløbige resultater f.eks. vedrørende bilerne, hvor vi har fundet et ansvarligt kompromis, der ikke passer industrien, men sikrer tilstrækkelige overgangsperioder - også selv om nogle få fra De Grønne protesterer mod aftalen, eller en forenet lobby bestående af forskellige interesser forsøger at nedgøre dette brugbare kompromis.
Med vedvarende energikilder handler det om at åbne for alle mulighederne, men også om, at man fra begyndelsen ikke udelukker teknologiske innovationer. Og med det største stridspunkt, emissionshandelen, skal man undgå udflytning af arbejdspladser. Lovgivningen skal være enkel, den skal være økonomisk overkommelig for forbrugerne og industrien, og den skal hindre konkurrenceforvridning mellem medlemsstaterne. Det er vores mål. Hvis det nås, kan vi efterfølgende blive enige om pakken.
Linda McAvan
(EN) Hr. formand! Indledningsvis vil jeg gerne takke det franske formandskab, fordi det går stærkt ind for at få en aftale i hus, og det samme gør vi. Men, som det er blevet sagt, skal det ikke bare være en hvilken som helst aftale.
Jeg er PSE-Gruppens skyggeordfører for emissionshandelsordningen, og vi har en række ønsker. Vi ønsker, at sikre, at hovedparten af indsatsen sker i Europa, ikke via udligningskvoter. Udligningskvoter skal være underlagt streng kvalitetskontrol og kan ikke bare omfatte alle mulige gamle projekter. Vi ønsker at finde midler til at bekæmpe klimaændringerne. Vi kan ikke gå ind i internationale forhandlinger med vage løfter om midler til udviklingslandene. Jeg ser gerne, at Rådet nu udviser bevægelighed vedrørende spørgsmålet om øremærkning af midler. Vi har brug for, at der sker noget på dette område. Vi kan ikke gå helt blottede ind i konferencelokalet. Vi har brug for klare kriterier vedrørende CO2-lækage for at give EU's virksomheder vished og sikre, at de ikke bliver forfordelt.
Hr. Borloo talte om særlige ordninger for visse lande, der er i vanskeligheder. Jeg mener, det er acceptabelt, forudsat ordningerne er tidsbegrænsede og ikke undergraver projektets overordnede struktur. Min gruppe vil støtte disse særlige ordninger, hvis det sker i den sammenhæng.
En række personer har talt om lederskab her til formiddag, om at Europa skal føre an. Nogle af os mødte i går en række af de centrale aktører fra Kina og USA, som skulle til Poznań og vil komme til København. Sagt ligeud er de temmelig skeptiske over for, at Europa skal føre an vedrørende klimaændringer, og de gjorde det meget klart, at de, hvis vi ikke fører an, har deres egne planer. Så Europa skal træffe et valg. Enten fører vi an, eller også danser vi efter de andres pibe.
Hr. Borloo nævnte den økonomiske krise. Det var en fejl at gribe ind med henblik på at regulere de finansinstitutioner, som har været skyld i denne krise - en fejl fra politikernes samt bankernes side. Lad os ikke begå den samme fejl vedrørende klimaændringerne. Hvis vi gør det, kommer almindelige mennesker til at betale prisen for vores fejl, præcis som de betaler prisen i dag for fejlene i forbindelse med bankkrisen.
Chris Davies
(EN) Hr. formand! Én ting er at opnå enighed mellem 27 medlemsstater om nogle fine ord, men det er noget vanskeligere at sikre støtte til de praktiske skridt. Jeg mener, den aftale, vi netop har indgået om biler og CO2, beviser dette, for det er i realiteten ikke de mest ambitiøse foranstaltninger, vi kunne have fundet på. Men hvis vi ikke formår at gøre væsentlige fremskridt på alle fronter, kan vi i det mindste kigge på nogle teknologier, hvor jeg mener, der kan gøres yderligere fremskridt. Man kan sikkert regne ud, at jeg her især tænker på CO2-opsamling og -lagring.
Jeg synes virkelig, at Rådet bliver nødt til fuldt ud at forstå, hvor stort potentiale denne teknologi indebærer, og at den kan gøre en enorm forskel med hensyn til at nedsætte CO2-emissionerne i atmosfæren. Hvis vi skal sikre en international aftale, hvis vi skal holde Kina fast - som får 80 % af sin elektricitet fra kul - bliver vi nødt til at behandle problemet med store kraftværker, som bruger store mænger fossile brændstoffer og producerer store mængder CO2.
Det første skridt er at teste og udvikle teknologien. Vi har fået demonstrationsprojekterne op at køre. Så jeg ser virkelig meget positivt på, at formandskabet og Kommissionen nu støtter princippet om, at vi skal anvende nogle af ETS-kvoterne for at tilvejebringe den fornødne støttefinansiering. Men kritikken er klar. Det, der er lagt på bordet fra Rådets side, er ikke nok. Man vil ikke kunne indfri det løfte, stats- og regeringscheferne sidste år gav, om at have op til 12 demonstrationsprojekter i drift inden 2015.
Denne teknologi kan gøre en enorm forskel. I de næste to uger har vi mulighed for at forhandle en aftale på plads om faktisk at omsætte denne teknologi i praksis.
Rebecca Harms
(DE) Hr. formand, mine damer og herrer! Endnu en gang melder dette meget grundlæggende spørgsmål sig: Er miljøbeskyttelse, klimabeskyttelse samt finans- og industripolitik forenelige størrelser? Jeg har fornemmelsen af, at det faktisk er gået tilbage for os under forhandlingen, og jeg bliver konstant konfronteret med argumentet om, at der i vanskelige tider skal tages hensyn til industrien og økonomien, og at det ikke er muligt at stille nogen krav til dem, fordi udviklingen ellers vil gå i stå.
Jeg vil gerne spørge hr. Langen om, hvem der efter hans mening er ansvarlig for, at det lige præcis i bilindustrien går rigtig skidt. Og dette gælder i hele verden. Der er krise overalt med hensyn til at sælge biler. Efter min mening er det resultatet af dårlig ledelse, af de forkerte erhvervsstrategier, men helt sikkert ikke resultatet af fastlæggelse af en fremadrettet miljøpolitik vedrørende bilindustrien.
(Bifald)
Hvor er så de effektive biler, som europæerne ville have foretrukket at kunne sende ud på markederne i massevis i fremtiden? Jeg læser nu, at man har brug for europæiske faciliteter til forskning for at kunne gøre teknologiske fremskridt. Men selskaberne har jo teknologien til at fremstille miljøvenlige biler. Vi skal tilvejebringe rammerne, således at disse miljøvenlige biler i det mindste også kan blive solgt. Hvad gør vi? Vi forsinker endnu en gang en lovgivning, som vi allerede i 1995 anså for at være fornuftig. I 1995 blev det drøftet, at emissionsværdien skulle være 120 g i 2012! Med denne lovgivning tillader vi nu - man tror, det er løgn - at den gennemsnitlige emissionsværdi fra den nye europæiske bilpark kan være højere i 2012, end den er i dag.
(Protester)
Hvem er det, der lyver. Hr. Langen er ikke alene om at bestemme, men det vil vise sig.
(Bifald)
Jeg tror, vi i Europa-Parlamentet faktisk skal beslutte, om vi virkelig kan ændre den måde, hvorpå økonomien kører, idet den er baseret på overforbrug, "overdrivelse" og en filosofi om "stadig større". Dybest set kan finanskrisen, klimakrisen og fattigdommen i verden forklares via vores overforbrug og den enorme grådighed i de industrialiserede lande. Hvis vi ikke kan ændre dette, må jeg sige til hr. Langen, at fremtiden ser dyster ud. I dette århundrede vil ingen kunne huske fasen med klimapolitik eller krisepolitik i Europa.
Bogdan Pęk
(PL) Hr. formand! EU's forsøg på at vedtage denne udviklingsstrategi, hvor forudsætningen er, at en dramatisk nedbringelse af CO2-emissionerne genereret som følge af menneskets aktivitet vil få en væsentlig indvirkning på klimaændringer af cyklisk art, og forsøget på at pålægge hele verden en sådan strategi er den mest utopiske idé i vores tid.
Jeg vil nævne en række tal, som fuldt ud viser, hvor absurd denne antagelse er. F.eks. hævder Det Internationale Energiagentur, at nedbringelse af CO2-emissionerne med 50 % vil have kostet verden ca. 45 mia. USD inden 2050, og at dette beløb vil reducere temperaturen - og jeg citerer - "med 0,02 grader", dvs. mindre end risikoen for statistiske fejl, hvilket ikke kan få indvirkning på udviklingen af klimaændringer af cyklisk art. Det vil samtidig medføre en hastig tilbagegang for udviklingen af den menneskelige civilisation.
Roberto Musacchio
(IT) Hr. formand, mine damer og herrer! I en rapport, en kort rapport denne gang, meddelte Det Mellemstatslige Panel om Klimaændringer for nogle få dage siden, at CO2-emissionerne igen er begyndt at stige hurtigere end forudset. Vi er derfor også nødt til at fremskynde vores beslutninger og sikre os, at de er tilfredsstillende. Parlamentet har, som nogle kolleger har påpeget, arbejdet på en intelligent, kompetent, og jeg vil endda sige, lidenskabelig måde og har allerede vedtaget vigtige tekster i Udvalget om Miljø, Folkesundhed og Fødevaresikkerhed.
Vi forventer, at Kommissionen - og jeg har ingen tvivl om det, da jeg respekterer hr. Dimas' arbejde - og Rådet anerkender værdien af dette arbejde. Vi arbejder med den fælles beslutningstagning og må derfor overholde fristerne og nå til enighed forud for den næste session i Strasbourg. Vi skal ikke slække på vores forpligtelser, men holde fast i Parlamentets grundlæggende punkter, som f.eks. effektive reduktioner, automatisk overgang fra 20 til 30 %, udarbejdelse af en tilpasningsfond og overførsel af teknologi til tredjelande. Man bør fra europæisk side spille en afgørende rolle i Poznań, idet vi bl.a. skal huske, at det er i Europas egen interesse at sikre en aftale efter Kyoto med Kina og USA.
Jeg er som italiener dybt nedslået over, at regeringen i mit hjemland og Confindustria har indtaget en så reaktionær og skadelig holdning, først og fremmest for mit hjemlands skyld. At sige, at den økonomiske krise gør det umuligt at gøre noget ved klimaet, er tåbeligt. Tværtimod er bekæmpelse af klimaændringer præcis det, der skal være vores referencepunkt for en grøn industriel omdannelse, og som skal være det centrale i forbindelse med vores tiltag under denne dramatiske krise. Miljøet er ikke et problem for økonomien, men nøglen til løsningen af problemerne - sammen med en anderledes social tilgang til en krise, der netop er en følge af en syg økonomi, som skader miljøet og beskæftigelsen.
Hanne Dahl
(DA) Hr. formand! Det er med stor glæde, at jeg følger den nye interesse for grøn vækst, der er fuldt i kølvandet på den finansielle krise. Men som alle nye politiske fænomener kræver den nygrønne bølge også en portion sund skepsis. Man kunne nemlig godt få den idé, at det mere handler om at skaffe et alibi for at subsidiere en gammeldags sværindustri end om et egentligt ønske om at føre klimapolitik. Ja var man lidt fræk, kunne man sige, at det ligner et forsøg på at genindføre en gammeldags protektionistisk industripolitik, hvor de store lande i EU, hvis økonomi er afhængige af bilindustrien, skal have lov til at give statsstøtte. Men så fræk er jeg ikke! Så jeg hilser den nye grønne linje velkommen og siger, at man skal satse virkelig visionært. Man skal satse på at omstille Europas bilproduktion til elbiler, der kan køre på vedvarende energi. En femtedel af al CO2-udslip i Europa kommer fra transportsektoren. Hvis man målretter sin indsats på netop dette felt, kan vi for alvor gøre noget ved CO2-udslippet og mindske støj- og partikelforurening.
Philip Claeys
(NL) Hr. formand! Godt nok støtter jeg essensen i målsætningerne, navnlig med hensyn til klimaplanen, nemlig målet om at nedbringe CO2-emissionerne og afhængigheden af import af energi fra lande uden for EU, men jeg er også overbevist om, at det er nødvendigt med mere realitetssans i de specifikke målsætninger, som fremsættes. Den vigtigste målestok til at bestemme andelen fra vedvarende energi er medlemsstaternes bruttonationalprodukt og ikke det naturlige potentiale til at producere den vedvarende energi.
Regionen Flandern, en fremtidig medlemsstat af EU, bliver forfordelt på den konto. Med sin meget begrænsede kystlinje, sit ikkeeksisterende potentiale for lagringsanlæg, ringe solmængde, få åbne områder osv. er det et komplet mysterium, hvordan andelen fra vedvarende energi skulle kunne øges fra knap 2 % til 13 % inden 2020. Som sådan er den måde, hvorpå klimaplanen skal udmøntes, en særdeles hård nød at knække for både den flamske industri og de flamske forbrugere, som f.eks. også vil opleve større elektricitetsregninger.
Avril Doyle
(EN) Hr. formand! Jeg støtter det synspunkt, at politikere overalt er bange for langsigtede beslutninger på grund af kortsigtede virkninger. Som David Puttnam sagde for nylig i Dublin, er det politiske establishment af natur konservativt og bange for pludselige ændringer på lokalt, regionalt og nationalt plan - og også på EU-plan ville jeg tilføje.
Med hensyn til klimalovgivningen har vi intet valg. Som politikere skylder vi vores samfund - alle samfund, fremtidige samfund - at stå fast.
Videnskaben er en given ting. Vi ved, hvad vi skal gøre. Det er et år siden, Kommissionen vedtog klima- og energipakken, og der er udført meget arbejde. Det franske formandskab har prioriteret området højt, og sammen har vi arbejdet intenst på at kunne indgå en god aftale inden årets udgang, og det, der var muligt, er nu ved at blive sandsynligt.
Efter på første hånd at have overværet mange frustrerende partskonferencer i de seneste år har jeg altid troet på nødvendigheden af, at Europa driver denne proces fremad, som vi gjorde på Bali, og når frem til et resultat inden partskonferencen COP 15 i København.
Men pas på, for vi vil ikke bare "undertegne" en hvilken som helst aftale. Jeg har gjort dette meget klart for det franske formandskab, og der er en klar opfattelse af, at Europa-Parlamentet ikke vil have forelagt et fait accompli. Og Parlamentet lader det ikke være op til stats- og regeringscheferne at "undertegne". Tag endelig ikke fejl her. En hvilken som helst undertegnelse vil ske i en efterfølgende trepartsdrøftelse mellem det franske formandskab og Europa-Parlamentet.
Jeg vil imidlertid blot tilføje - og jeg vil anmode minister Borloo om at gennemføre dette og gøre det meget klart for præsident Sarkozy - at en rundhåndet procentdel af auktionsindtægterne skal afsættes til tilpasning og afdæmpende foranstaltninger i udviklingslandene, fordi lovgivningen uden rundhåndet finansiering ikke vil resultere i en global aftale. Tag endelig ikke fejl her.
Da vi jo drøfter og forhandler om vores pakke for perioden efter 2012 på baggrund af en alvorlig global økonomisk recession og finanskrise, får vi brug for al den skarpsindige regeringsførelse, iværksætterevne og videnskabelige innovationstankegang, vi kan mønstre. Investeringer, arbejdspladser, lønninger, forbrug og redning af vores planet er synonyme begreber, og vi er afhængige af vores evne til at skifte fra stærkt CO2-forurenende fossile brændstoffer til mere vedvarende energikilder og få alle vores kolleger i hele verden med til FN's forhandlingsbord sammen med os.
Robert Goebbels
(FR) Hr. formand! Det er sjældent, Europa-Parlamentet behandler spørgsmål, der har en så vidtrækkende indvirkning på befolkningen i Europa og endda i hele verden, som energi- og klimapakken har. I stedet for at behandle dette spørgsmål med gennemsigtighed, gøres der dog alle mulige krumspring for at sikre støtte til denne særdeles betydningsfulde pakke ved at gå uden om Parlamentets sædvanlige demokratiske procedurer.
De pågældende udvalg har naturligvis kunnet komme med deres udtalelser, men Europa-Parlamentet har aldrig haft lejlighed til at tage stilling, med det resultat, at hver enkelt medlems demokratiske ret til at ændre Kommissionens forslag er sat ud af spillet. Selv om der blev truffet afgørelse om styrket samarbejde mellem Udvalget om Miljø, Folkesundhed og Fødevaresikkerhed og Udvalget om Industri, Forskning og Energi, fandt forhandlingerne sted i en uformel trepartsdrøftelse på grundlag af den afstemning, der blev holdt i et eneste udvalg. Behøver jeg virkelig at gøre opmærksom på, at denne stemmeafgivning ikke nødvendigvis afspejler flertallets holdning i Parlamentet?
Desuden findes de udtalelser, der er vedtaget i de pågældende udvalg, normalt kun på engelsk, hvilket forhindrer mange medlemmer i reelt at forstå omfanget af de foreslåede foranstaltninger. Denne knægtelse af demokratiet blev retfærdiggjort af Europas ønske om at fremstå som et godt eksempel for resten af verden på Poznańkonferencen. Kendsgerningen er, at der vil være lukket og slukket for denne konference, inden stats- og regeringscheferne når frem til en aftale. Hr. Borloo har ret, når han understreger behovet for en aftale på stats- og regeringschefniveau, men vi skal ikke lade bidrag fra medlemmer, der er direkte valgt af befolkningen i Europa, ude af betragtning.
Parlamentet vil ikke desto mindre blive opfordret til at støtte de kompromisløsninger, formandskabet får forhandlet på plads på næste møde i Det Europæiske Råd, hvorved den fælles beslutningstagning, som er nedfældet i traktaterne, reduceres til en stilistisk øvelse. Dette er uacceptabelt. Jeg vil gerne have en aftale, men ikke alle mulige gamle aftaler. Jeg vil gerne have en aftale, der er opnået med demokratisk gennemsigtighed. Forhåbentlig når man frem til en omfattende aftale i København i 2009, men justering af EU's indsats inden for rammerne af denne omfattende aftale kan ikke ske via komitologi, som Kommissionen foreslår, og som navnlig mine kolleger i Gruppen De Grønne/Den Europæiske Fri Alliance ønsker. Der kan ikke træffes afgørelse om en ambitiøs klimapolitik bag lukkede døre og uden borgernes viden.
Lena Ek
(SV) Hr. formand! Den afsatte tid til klimaforhandlingerne - EU's klimapakke - er ved at rinde ud, og ansvaret for, at vi er klar til tiden, ligger hos det franske formandskab. Parlamentets holdning var klar helt tilbage i september. Vi vil ikke acceptere et udvandet forslag. Den fælles beslutningsprocedure gælder for alle, herunder Polen.
Energipakken er også under drøftelse. Energipakken er overordentlig vigtig for gennemsigtigheden og et velfungerende marked. Jeg vil dog gerne tage visse elementer op, som vedrører handel med emissionsrettigheder. For det første skal forureneren betale. Vi kan således ikke gå på kompromis omkring auktioner, og det er fuldstændig vanvittigt at give alting væk gratis. For det andet skal virksomhederne, hvis foranstaltningerne tvinger dem til at flytte væk fra Europa via CO2-lækage, naturligvis kompenseres. Ved en global konvention minimeres denne risiko dog. Vi skal derfor ikke forhaste os og udpege ofre inden klimakonferencen i København. Jeg vil gerne påpege, at der er regler for små virksomheder og kraftvarmesektoren, som er særdeles vigtige for industrien.
De penge, der hidrører fra klimaforanstaltninger, skal også investeres i foranstaltninger til gavn for klimaet. Ergo skal indtægterne øremærkes. De fattige lande er bekymrede. Det er nødvendigt med penge for at afdæmpe virkningerne i og støtte disse lande. Vi er 27, og de er 77.
Endelig vil jeg gerne minde vores franske medlemmer om, hvad general de Gaulle en gang sagde, nemlig at det i politik ikke er hensigten, der tæller, men snarere resultatet. Vi har nu 24 timer bag os med Parlamentet og trepartsdrøftelserne om handel med emissionsrettigheder, som vi kan handle ud fra.
Satu Hassi
(EN) Hr. formand! Jeg taler engelsk for første gang i denne plenarforsamling, fordi jeg håber, det franske formandskab vil lytte til mig. Desværre ville den foreliggende model for byrdefordeling, der er foreslået af Rådet, betyde, at EU hovedsagelig ville reducere emissionerne uden for EU via CDM/JI. Det ville betyde, at op til 70 % af emissionsreduktionerne blev flyttet andre steder hen, hovedsagelig til udviklingslandene. Dette ville totalt svække troværdigheden ved vores klimapolitik. En absolut smertegrænse for Parlamentet går ved en reduktion på 50 % via udligningskvoter, hvilket ville sikre, at det meste af vores nedbringelse af emissionerne sker på den hjemlige front.
Denne grænse på 50 % har altid været en hovedhjørnesten i EU's klimapolitik gennem de lange år under Kyotoforhandlingerne. De høje CDM-kvoter, Rådet foreslår, ville betyde en kovending i EU's klimapolitik. Dette ville være at bære ved til bålet for alle, der gerne vil forklejne og tilsværte EU's klimapolitik.
IPCC siger, at de industrialiserede lande skal reducere de indenlandske emissioner med 25 til 40 % og udviklingslandene med mellem 15 og 30 % i forhold til status quo. Vi kan ikke regne emissionsreduktionerne med to gange. Hvis vi gerne vil udligne de fleste af vores emissionsreduktioner, beder vi reelt om mere fra udviklingslandene end fra os selv. Det er meget vanskeligt at se, hvordan dette ville hjælpe de internationale forhandlinger på gled, og jeg håber virkelig, det franske formandskab forstår dette grundlæggende punkt i den internationale klimapolitik.
Zdzisław Zbigniew Podkański
(PL) Hr. formand! Vi har nu sagt praktisk talt alt om energi og klimaændringer. Vi ved, at der finder klimaændringer sted, men vi ved også, at der skete en meget mere betydelig global opvarmning før i tiden. Vi ved, at der i det naturlige miljø i vid udstrækning optræder CO2-emission uden menneskets indgriben. Menneskets bidrag til CO2-emission udgør kun ca. 4 %. Den vigtigste CO2-kilde er verdenshavene, som indeholder 50 gange mere CO2 end atmosfæren.
De enkelte lande udleder ikke lige store mængder CO2. Store mængder udledes af udviklingslande såsom Kina og Indien. Uden nedbringelse af deres emissioner vil Europa selv ikke formå at løse dette problem. Problemet vil heller ikke blive løst ved at pålægge lande med et væsentligt omfang af CO2-emission restriktioner. Økonomien i lande som f.eks. Polen vil fortsat være afhængig af energi fra kul og biobrændstoffer i lang tid fremover. Disse energikilder vil blive ved med at være den vigtigste drivkraft i deres økonomi.
Den forventede nedbringelse af CO2-emissionerne med 20 % inden 2020 vil på de foreslåede betingelser ødelægge disse landes økonomi. Planen om at nedbringe CO2-emissionerne med 80 % inden 2050 ville medføre sammenbrud i energiøkonomien ikke alene i Polen, men også i mange andre lande og ville helt klart føre til en total økonomisk katastrofe.
Vi skal derfor undersøge problemet mere grundigt og iværksætte beskyttende tiltag. Løsningen vil bestemt ikke blive fremmet gennem bilaterale forhandlinger mellem Rusland og Tyskland, hvor andre medlemsstater er udelukket. Dette er et spørgsmål, vi skal drøfte sammen, og vi må finde en fælles løsning. Forhåbentlig vil mødet i Poznań og det efterfølgende møde i København resultere i en aftale og i en løsning, som vil være fordelagtig for alle parter.
Dimitrios Papadimoulis
(EL) Hr. formand! Drøftelserne i Poznań og i København om et år skal lykkes. Der er ikke mere plads til ønsketænkning og andre forsinkelser. Så sent som i forgårs stemte Europa-Parlamentet med et bemærkelsesværdigt stort flertal, næsten enstemmigt, for Florenz-betænkningen, hvor der anmodes om ambitiøse mål, tilstrækkelige midler og direkte foranstaltninger, men den korrupte alliance i Rådet og Kommissionen forsøger at gennemhulle og undergrave resultatet af denne indsats.
Det er uacceptabelt, at Rådet udhuler Parlamentets rolle bare for at gøre hr. Berlusconi og nogle få nye medlemslande i EU tilpas. De europæiske borgeres interesser og selve EU's historiske interesser skal komme i første række. EU skal fortsat føre an i forbindelse med denne indsats og undgå at undergrave Europa-Parlamentets vilje til at bidrage.
Urszula Krupa
(PL) Hr. formand! Når de drastiske løsninger i energi- og klimapakken pålægges EU's medlemsstater, som blot står for 15 % af verdens CO2-emissioner, får det en ødelæggende indvirkning ikke kun på Polen, men også på resten af Europa og hele verden.
Mens de gamle EU-medlemslande har nedbragt deres CO2-emissioner med ca. 3 %, er emissionerne i Polen som følge af omdannelsen af industrien og moderniseringsprocessen blevet nedbragt med ca. 30 %. På trods heraf kræver EU yderligere reduktioner, der angiveligt skulle være udtryk for solidaritet og byrdefordeling, men som givetvis vil føre til sammenbrud af vores industri og til en enorm stigning i omkostningerne.
Desuden er vi imod det for nyligt pålagte CCS-direktiv. Dette vil gøre det umuligt for Polen at anvende geotermisk energi og nå målet om en andel fra vedvarende energi på 20 %. Tværtimod vil det frem for at sikre miljøbeskyttelse kunne blive årsagen til en miljøkatastrofe. Frigivelse af CO2 fra jordens strata kan betyde døden for levende væsener såvel som tektoniske bevægelser og jordskælv.
Andreas Mölzer
(DE) Hr. formand! Europa bliver opvarmet hurtigere end det globale gennemsnit. I løbet af et årti er skaderne som følge af naturkatastrofer som bekendt fordoblet til næsten 14 mia. årligt. Vi skal derfor overveje vores næste skridt omhyggeligt. Det er præcis der, vi stadig har problemer.
Hvis vi nu overvejer undtagelser fra emissionshandelen, skal det ikke glemmes, at energikoncernerne skamløst har ladet forbrugerne betale deres gratis certifikater med henblik på at score yderligere gevinster til sig selv. Dette må ikke kunne gentage sig. Vi har heller ikke brug for flere dårligt gennemtænkte panikreaktioner ligesom fiaskoen med biobrændstof. Påståede nulemissioner fra elektriske biler er intet værd, hvis strømforsyningen kommer fra kulkraftværker.
Efter min opfattelse er det dog ganske latterligt at fremhæve kerneenergi som miljøvenlig i denne situation. Hvis de milliarder, som årligt går op i røg på dette område, blev anvendt på vedvarende energi, ville vi måske slet ikke mere have nogen som helst energiproblemer, og vi ville afgjort være et væsentligt skridt længere fremme med hensyn til CO2-nedbringelse.
Desuden skal man i den sammenhæng huske på, at vi på lang sigt skal tilskynde til subsidiering af kollektiv transport og godstransport via jernbane.
Péter Olajos
(HU) Hr. formand! Vi er alle engageret med hensyn til at standse klimaændringerne og forhindre den globale miljøkatastrofe, som er en trussel for menneskeheden. Vi ved naturligvis, at dette medfører alvorlige omkostninger, som vi borgere før eller siden kommer til at betale på den ene eller den anden måde.
Vi ved også, at jo senere vi griber ind, jo større vil skaden være, jo mere uoprettelige vil processerne være, og jo mere kommer vi til at betale. Spørgsmålet er på den ene side, om vi er modige nok til at være de første til at gribe ind og bringe de fornødne ofre, og på den anden side, hvordan vi vil fordele byrden mellem de forskellige sociale og økonomiske aktører.
Den pågældende lovpakke viser, at EU går stærkt ind for handling, og den viser desværre også, at tiltagene er ensidige, usammenhængende og dobbeltmoralske med hensyn til gennemførelse. Visse medlemsstater kan få lov til at generere flere emissioner i 2020 end fastsat i Kyotomålene for 2010. Imidlertid får andre lande, som i forvejen klarede sig godt, ikke nogen hensigtsmæssige incitamenter.
Hvorfor vender vi det blinde øje til, at visse medlemsstater ikke bekymrer sig en døjt om deres løfter, hvorimod andre indvilliger i at bringe enorme ofre? Det er ligeledes uforståeligt, hvorfor cementindustrien skal nedbringe emissionerne dobbelt så meget som affaldsbehandlings- eller transportsektoren. Den modige regering er ikke den regering, der vover at udmåle hårde straffe til virksomheder, men den regering, der præcis er lige så hård over for sig selv. Den kloge regering er ikke den regering, der sender borgernes penge til udlandet ifølge mekanismen for bæredygtig udvikling (CDM), men den regering, der foretager investeringer hjemme, inden for EU, og reducerer vores energiafhængighed ved at skabe nye, afsættelige, rene teknologier.
Den nuværende globale økonomiske recession er ingen grund til ikke at handle. Det er tværtimod en mulighed for at få et gennembrud. Europas historiske ansvar og mulighed betyder også, at man påtager sig en pionerrolle i denne tredje industrielle revolution.
Guido Sacconi
(IT) Hr. formand, mine damer og herrer! Jeg vil gerne takke mine kolleger, begyndende med min gruppes formand, hr. Schulz, som helt med rette fremhævede det resultat, der blev opnået sidste mandag med aftalen om forordningen om krav til nedbringelse af CO2-emissioner fra motorkøretøjer.
Jeg vil gerne forklare hvorfor jeg bevidst og efter aftale med det franske formandskab, som har udført et fantastisk stykke arbejde - hvilket jeg gerne vil sige helt uformelt - fremskyndede indgåelsen af denne aftale ved - for nu at blive i bilernes verden - så at sige at træde speederen i bund. Der var to årsager til dette. Den første er, at jeg følte, det var vigtigt, at der skete noget med pakken, i hvert fald vedrørende et spørgsmål, nemlig, at det reelt er muligt - vanskeligt, men muligt - at forene de forskellige krav, dvs. miljøbeskyttelse og bekæmpelse af klimaændringer på den ene side og den økonomiske dimension ved konkurrencedygtighed og sociale spørgsmål samt beskæftigelse på den anden side. Vi er klar over omfanget af den aktuelle krise i bilindustrien, og ved at gøre dette her og nu sender vi et særdeles vigtigt signal.
Men jeg trykker også speederen i bund af en anden årsag. Det ville efter min mening være meget bedre at afslutte hele denne sag på mødet i Det Europæiske Råd i næste uge, således at ingen, hvis jeg må sige det uden omsvøb, kan give deres besyv med. Ingen stats- eller regeringschef vil kunne lægge hånd på forordningen. Jeg henvender mig til mine kolleger, der ligesom hr. Davies har kritiseret denne aftale, men ikke har indset, at det også ville have været bedre, hvis de andre sager - som f.eks. hr. Davies' sag, hvor alting allerede er på plads, så der kan indgås en aftale - i forvejen havde været afklaret. Hvis jeg lige kan bruge et øjeblik mere, vil jeg gerne sige til hr. Borloo, at det ikke altid lykkes at opnå enstemmighed her. Så fat mod, og lad det ikke komme til en lignende situation som i går angående vedvarende energi, hvor ét land, desværre mit eget, nedlagde veto mod forslaget og dermed gjorde en aftale umulig.
Johannes Lebech
(DA) Hr. formand! Det har været spændende at være med til at forhandle klimapakken på plads, først i udvalget og så i trepartsforhandlingerne, hvor jeg deltager som skyggeordfører på byrdefordelingsdirektivet. Vi har i Parlamentet vist stor evne til at finde kompromisser og komme med ideer, der kunne forbedre Kommissionens udspil. For vi ved, at hvis vi vil have en seriøs efterfølger til Kyotoaftalen på plads, så skal vi møde op i København med et ambitiøst udspil.
Det er nu Rådet, vi venter på. Jeg vil nævne et par centrale problemer. Det er vigtigt, at Rådet forstår, at hvis medlemslandene vil have fleksibilitet, så skal der være garanti for opfyldelse af målene gennem rapportering og konsekvenser, hvis ikke de opfyldes. Tomme løfter bremser ikke den globale opvarmning. Det må også stå klart, at vi ikke kan købe os til hele reduktionen uden for EU, men at hovedparten af vores indsats skal ske i Europa. Alt andet er ikke seriøst og troværdigt, hvis vi ønsker at få en international klimaaftale på plads, for det kan tolkes på den måde, at vi allerede har gjort vores, og at vi ikke kan gøre mere. Motivationen til energiteknologisk fornyelse i Europa må heller ikke mangle, og vi skal med denne pakke sikre en udvikling mod en fremtid, hvor vi baserer vores energiforbrug på energiformer, som er CO2-neutrale. EU's stats- og regeringsledere påtog sig sidste år lederrollen på klimafronten - det forpligter. Parlamentet er parat. Nu må Rådet vise vilje til resultater, så vi sammen kan glæde os over klimapakken som årets bedste julegave.
Caroline Lucas
(EN) Hr. formand! Jeg deler vreden og frustrationen hos alle dem, der med rette kritiserer de personer her i Parlamentet og i Rådet, som forsøger at spolere vores forpligtelse med hensyn til en ambitiøs klima- og energipakke.
EU sætter nu spørgsmålstegn ved sin egen forpligtelse om en reduktion på 30 %, idet man søger at udligne det meste af indsatsen med den CO2-reduktion, EU selv har sat, gradvist skærer energisektorens og næsten alle andre erhvervssektorers krav om auktioner væk, indfører standarder om bilers effektivitet, der er værre end status quo og på forbryderisk vis undlader at øremærke midler til solidaritet med udviklingslandene. Det vil alt sammen sige, at EU's klimapakke i stadig større grad er en tom skal, og Europas politikere vil ikke blive tilgivet for en så gevaldig mangel på politisk lederskab.
Jeg vil gerne gøre indsigelser mod en tilkendegivelse, som er blevet gentaget flere gange i dag. Vi behøver ikke at vælge mellem at håndtere den økonomiske krise og håndtere klimakrisen. Vi skal benytte finanskrisen som en mulighed for helt at omforme fokusområderne og retningen for vores økonomi, at gøre den til en virkelig bæredygtig økonomi, som faktisk giver miljømæssige og økonomiske fordele. Dette er en test af strategisk betydning for hele EU-projektet i sig selv, og her må vi ikke svigte.
Mieczysław Edmund Janowski
(PL) Hr. formand! Drøftelsen i dag drejer sig om energi og miljøbeskyttelse. Drivhusgasemissioners indvirkning på klimaændringerne er reel, selv om andre faktorer for tiden bliver undervurderet.
Jeg vil gerne understrege, at tiltag på dette område skal have en global dimension. Hvad vil resultatet af vores dramatiske begrænsning af emissionerne ellers være, hvis andre lande ikke følger trop? Det vil ganske enkelt føre til, at europæiske varer ikke er konkurrencedygtige, og at vores markeder bliver domineret af dem, der ikke har indført sådanne restriktioner.
Vi skal desuden tage hensyn til situationen i lande som f.eks. Polen, hvis elproduktionssektor i vid udstrækning er baseret på kul. Det ville være hensigtsmæssigt at anerkende de enorme fremskridt med hensyn til nedbringelse af CO2-emissionerne, der i den seneste tid er sket i disse lande.
Energi- og klimapakken skal således være fornuftig og samtidig gennemsyret af en solidarisk holdning. Den skal også være innovativ og understøttende over for økonomien og miljøet, samtidig med at man tager hånd om sikkerheden og ser på fremtiden, hvilket er særlig vigtigt i disse tider med stor økonomisk afmatning.
Eva-Britt Svensson
(SV) Hr. formand! I marts 2007 lovede EU's stats- og regeringschefer, at EU ville reducere sine drivhusgasemissioner med mindst 20 % inden 2020. Denne forpligtelse er ikke i sig selv tilstrækkelig til at standse opvarmningen ved den magiske grænse på 2º C, som ifølge forskningen er nødvendig. Ikke desto mindre var det et løfte til vores borgere og et skridt i den rigtige retning. Det er derfor med stor bekymring, at jeg nu ser, at værktøjet til at nå dette mål med, klimapakken, bliver mere og mere ubrugeligt for hver dag, der går.
Sidste mandag blev der indgået en uformel aftale mellem det franske formandskab og Parlamentets store grupper om, hvordan vi vil reducere CO2-emissionerne fra biler. Resultatet er særdeles let at sammenfatte, for alt er ved det gamle for bilindustrien. Helt og aldeles uforståeligt! Helt tilbage i 1995 foreslog Kommissionen, at CO2-emissionerne skulle begrænses til 120 g. Nu, 13 år senere, er målet blevet udskudt på ny. Dette er et resultat af alle smuthullerne i lovgivningen i form af indfasningen af både antallet af biler, der skal opfylde kravene, og ineffektive finansielle sanktioner.
Jeg er også træt af at høre finanskrisen anvendt som undskyldning for ikke at tage ansvar for klimapåvirkningen. Bilindustrien har haft mere end ti år til at skifte over til grønnere teknologi. Dette er ikke et resultat af finanskrisen, men er snarere resultatet af vedvarende overproduktion og bilindustriens svigt med hensyn til at foretage ændringer.
Forhandlingerne vedrørende emissionshandel er også i deres afsluttende fase. Det ser heller ikke her så godt ud for klimaet. CDM-projekterne er et eksempel på dette. Vi skal naturligvis støtte klimaprojekter i udviklingslandene, men dette skal være ud over vores egne emissionsreduktioner og skal ikke træde i stedet for disse.
Sylwester Chruszcz
(PL) Hr. formand! Under dække af ædle målsætninger om miljøbeskyttelse gennemtvinger de rigeste stater og virksomheder en klimapakke, som vil ramme de mindre velstående medlemsstater i EU. I forbindelse med en verdenskrise bliver minedrift og elproduktion i lande som Polen hårdt ramt, og prisen er, at den økonomiske vækst hæmmes, og at der sker masseafskedigelser. Jeg støtter også nedbringelse af CO2-emissionerne i Europa og i verden, men ikke for enhver pris.
Vi kan ikke lukke kulkraftværker eller kulminer fra den ene dag til den anden. Det er ikke for sent at udarbejde et klogt kompromis, der er acceptabelt for alle stater. Men et sådant kompromis vil kun være muligt, hvis de nationale økonomiers særlige kendetegn tages med i betragtning. Ellers står vi over for en situation, hvor tingene bliver dikteret, og er præget af uretfærdighed, og det ville vi ikke gå med til.
Karsten Friedrich Hoppenstedt
(DE) Hr. formand! CO2-opsamling og -lagring er blot en lille dråbe i havet i forbindelse med den samlede klimapakke. Men mange bække små gør en stor å. Og derfor er det så vigtigt, at vi og EU baner vejen for opbygningen og gennemførelsen af demonstrationsprojekter, fordi der kan udvikles en helt ny branche, en overgangsteknologi til lagring af CO2, uden at den store indsats i andre sammenhænge mindskes.
Der er tre væsentlige demonstrationsprojekter i verden, hvor der er andre mål, nemlig fremskyndelse af produktionen af olie og gas. Vi har imidlertid brug for vores europæiske demonstrationsanlæg, fordi vi er ansvarlige for miner, for teknologi, men også for de rammebestemmelser for tiden efter lukningen af miner, som vi derefter må indføre i Europa.
Vi har problemer med finansieringen - det er i hvert fald det, man hører. Jeg tror ikke, der for alvor er problemer. Vi poster - og tallet ligger fast - 1 800 mia. i den finansielle redningspakke for selskaber og banker og som saltvandsindsprøjtning til virksomhederne. 1 800 mia. - og vi har ikke 10 mia. eller 5 mia. til at afprøve nye teknologier med, som kunne blive af global betydning.
Jeg er lige kommet hjem fra Kina. Her talte vi om CCS-teknologi, idet Kina producerer 60 % af sin energi fra kul i fremtiden. Sydafrika, Amerika, USA og Rusland har alle brug for disse teknologier, og i Europa undlader vi at gå i gang med disse teknologier. Jeg synes, vi og Rådet skal gøre en indsats for at skaffe midler via hvilket instrument, vi end kan, det være sig ETS eller andre instrumenter, således at vi kan bane vejen for hele verden med hensyn til præcis denne teknologi.
Dariusz Rosati
(PL) Hr. formand! Problemet med klimaændringer er en af de største udfordringer, menneskeheden står over for. EU har udviklet et ambitiøst program til nedbringelse af CO2-emissionerne med 20 % inden 2020, hvilket vil forbedre energieffektiviteten og øge andelen af energi fra vedvarende kilder.
Disse planer viser, at EU ønsker at føre an i verden i bekæmpelse af klimaændringer, men EU er ikke en ø og kan ikke handle alene. Hvis vi ikke overbeviser vores partnere verden over om at foretage lige så ambitiøse justeringer, vil vi til trods for vores bedste anstrengelser ikke kunne løse problemet.
De foreslåede ændringer skal udarbejdes på den mest effektive måde med hensyn til at begrænse det, der under alle omstændigheder bliver nogle enorme omkostninger for økonomien, og således reducere byrden på den enkelte. Når jeg vurderer Kommissionens forslag i denne sammenhæng, vil jeg gerne påpege to farer.
For det første vil behovet for, at anlæg, der producerer energi, skal købe CO2-emissionstilladelser på auktioner, føre til en væsentlig stigning i energipriserne, navnlig i de lande, hvor kul spiller en væsentlig rolle ved elproduktion. Dette vil få en negativ indvirkning på husstandenes økonomi og på erhvervslivets konkurrenceevne i disse lande. Problemet kan delvist løses ved benchmarking. Med denne metode belønner man de mest effektive løsninger i hver brændstofkategori og gør det således muligt at nå målet om CO2-reduktion med væsentlig lavere omkostninger.
For det andet begunstiger man med det i øjeblikket foreslåede rettighedsfordelingssystem for emission kraftigt erhvervssektorer, hvor CO2-lækage er en risiko, på bekostning af kraftvarmeproducenter. Det sætter faktisk de forholdsvis rige lande i en privilegeret position, hvilket ikke synes at være en rimelig løsning.
Fordelingssystemet skal udarbejdes, således at man påser, at mindre velstående lande ikke forfordeles i forhold til de andre lande. Det mest retfærdige system ville nok være at fordele auktionsindtægterne på baggrund af bruttonationalproduktet.
Jeg opfordrer Kommissionen og Rådet til at finde et klogt kompromis, således at en indsats for at nå disse mål ikke svækker vores økonomiers konkurrenceevne og giver forringet levestandard.
Fiona Hall
(EN) Hr. formand! Takket være ordførerens beslutsomhed har vi gjort enorme fremskridt i forhandlingerne angående vedvarende energi. Det var skuffende ikke at nå frem til fuld enighed i nat, men den ene bestemmelse, der var under debat, drejer sig ikke blot om at holde fast i målet om 20 % inden 2020. Parlamentsmedlemmerne har arbejdet længe og hårdt for at sikre, at der er indbygget retssikkerhed i de fleksibilitetsmekanismer, medlemsstaterne kan anvende til at hjælpe dem med at nå deres mål angående vedvarende energi. En gennemgang af fleksibilitetsmekanismerne i 2014 risikerer at spolere alt det gode arbejde. Den risikerer i stor grad at undergrave den udvikling af vedvarende energi og grønne arbejdspladser, der lover godt for en genopblomstring af europæiske regioner som min egen, det nordøstlige England. Vi kan derfor ikke give efter med hensyn til formuleringen, hvilket er noget, som blot én medlemsstat insisterer på.
Men der er sket meget positive fremskridt vedrørende direktivet om vedvarende energi. Vi er nået frem til en markant tekst om biobrændstoffer, og nok så afgørende vil indirekte ændringer i arealanvendelsen nu blive medregnet, efter at Parlamentet har insisteret på dette. Det glæder mig også, at medlemsstaterne vil blive nødt til at fremme energieffektiviteten med henblik på lettere at kunne nå deres mål angående vedvarende energi.
Her og nu skal vi holde hovedet koldt vedrørende direktivet om vedvarende energi - ligesom vi jo skal vedrørende hele klimapakken. Denne lovgivning skal fungere godt for EU, men den skal også fungere som et stærkt tilbud på forhandlingsbordet ved de globale forhandlinger.
Marie Anne Isler Béguin
(FR) Hr. formand! Europa har tidligere været pioner, og vi vil gerne fortsætte med at fungere som brohoved i København.
Verden følger naturligvis nøje med i, hvad vi foretager os i dag, men blikket er også stift rettet mod Obamas regering. Og vi kan med rette spekulere over, om han klarer sig bedre, da vi fortsat halter noget bagefter på dette område. Vi halter bagefter, når det drejer sig om forurenere, og når vi i sidste ende overlader færdigforhandlingen af energi- og klimapakken til medlemsstaterne. Personligt har jeg mistet alt håb. Vi har i lang tid ladet alarmklokkerne lyde, men til ingen nytte. På den anden side af Atlanten har verdens største kilde til emission meddelt, at man inden 2020 nedbringer emissionerne til 1990-niveauet, dvs. en reduktion på 60 % af landets emissioner. Desuden ønsker man direkte at holde auktion over 100 % af kvoterne. Jeg spørger nu om, hvad der er i vejen med dette. Vi klapper naturligvis os selv på ryggen for vores betydelige indsats, skønt vi udmærket ved, at vi langt fra lever op til det, fageksperterne i Det Mellemstatslige Panel om Klimaændringer kræver.
I USA har fagforeningerne bakket op om omstillingen til lav-CO2-økonomi. Dette burde virkelig inspirere vores producenter, som har travlt med at benytte den miljømæssige, finansielle og økonomiske krise til at afskedige personale efter flere år med god indtjening, som de ansatte ikke har nydt godt af, og efter flere år med forhandlinger om frivillige aftaler om forurening, som i lige så høj grad var en fiasko.
Leopold Józef Rutowicz
(PL) Hr. formand! Væsentlige klimaændringer påvirkes af varmeudstrålingen fra solen, som forsyner vores planet med ca. 96 % af den tilstedeværende varme. Umådeholden CO2- og methanemission har en negativ indvirkning på miljøet og skal således nedbringes.
En vej ud af dette dødvande er at gennemføre radikale tekniske og organisationsmæssige foranstaltninger for at få mere gang i udviklingen af elproduktion fra vedvarende energikilder, øge produktionen af ren energi og fremskynde alle tiltag vedrørende energibesparelser og forbedring af energieffektiviteten.
Dette vil helt klart kræve omlægning af udgifterne og sikring af fleksibilitet for de midler, der er afsat til sådanne foranstaltninger, men det må ikke afføde nogen dramatisk stigning i elektricitetspriserne. Dette ville ikke være acceptabelt for borgerne eller erhvervslivet i EU. Den foreliggende udgave af pakken skal derfor ombearbejdes væsentligt.
Martin Callanan
(EN) Hr. formand! Jeg er begejstret for at have lejlighed til at bidrage til forhandlingen i dag. Jeg var først og fremmest involveret for PPE-DE-Gruppen i hr. Sacconis betænkning om CO2-emissioner fra biler og deltog i trepartsdrøftelserne, og jeg vil gerne udtrykke min store anerkendelse for hans arbejde med at bidrage til at sikre en aftale om denne lovgivning. Jeg kan berette, at PPE-DE-Gruppen i aftes vedtog, at vi vil støtte aftaleudkastet ved afstemningen i salen.
Der er nu indgået aftale om lovgivningen, og den sikrer, at vi kan tilskynde bilproducenterne til at begynde at producere renere, grønnere og mere effektive biler, men forhåbentlig på en bæredygtig måde, som ikke vil koste branchen arbejdspladser og fremgang. Ligesom fru Hall repræsenterer jeg også det nordøstlige England, og min region har mange, mange tusind arbejdspladser, der er afhængige af bilindustrien. Forhåbentlig bliver ingen af dem ramt af denne lovgivning.
Lad mig sige et par ord om processen. Jeg har været særlig bekymret for, at denne lovgivning under forløbet er blevet presset igennem i både Rådet og Parlamentet med et undertiden unødigt hastværk. Vi var mange gange ude for at modtage 60 siders dokumentation blot en time før, de faktiske formelle trepartsdrøftelser fandt sted. Selv inden den afsluttende trepartsdrøftelse i mandags kom Kommissionen fortsat med tekniske justeringer af ordlyden nogle få minutter, inden de faktiske forhandlinger fandt sted.
Jeg mener ikke, det er en god måde at behandle en sag på. Jeg synes, det er noget skidt, at der ikke har været ordentlig kontrol med denne særdeles vigtige lovgivning i hverken Rådet eller Parlamentet. Jeg forstår, at det også er tilfældet med nogle af de andre sager. Jeg mener virkelig, det er vigtigt, at al denne lovgivning kontrolleres ordentligt, og at alle har muligheden for at bidrage til forhandlingen. Vi skal sikre, at denne særdeles vigtige lovgivning er i orden, og at der ikke er begået nogen fejl, som så viser sig senere.
Hannes Swoboda
(DE) Hr. formand, mine damer og herrer! For min gruppe havde jeg den ære at svare Kommissionens formand, Barroso, på hans foreslåede klimapakke. Dengang sagde jeg, at min gruppe helhjertet støttede de miljøpolitiske mål. Og det gør jeg stadigvæk. Vi skifter ikke holdning på dette punkt. Men jeg henviste allerede på det tidspunkt til problemet med CO2-lækage, og jeg vil sige til kommissærerne, at det da stod klart for mig, at Kommissionen ikke har arbejdet tilstrækkeligt med dette område. Og der er nu noget at indhente.
Jeg takker formandskabet for helt klart at have forsøgt at finde løsninger sammen med parlamentsmedlemmerne. Det handler ikke om at opgive målene. Det handler om også at give de industrier, som benytter sig af de seneste miljøteknologier, en passende startfordel og ikke om at få disse industrier til at forsvinde ud af EU og tage deres arbejdspladser og miljøforurening med sig.
Benchmarksystemet, som allerede er blevet nævnt, skal også udmøntes i en passende form. Det er også et spørgsmål om at gøre det muligt at lægge pålidelige planer. Det giver ikke nogen mening nu at fastlægge princippet, men derefter udsætte gennemførelsen i årevis indtil Kommissionen har udarbejdet detaljerne. Virksomhederne har brug for at kunne lægge pålidelige planer, således at de også kan investere nu.
Et sidste særdeles vigtigt punkt er, at indtægten fra auktionerne rent faktisk skal anvendes igen med henblik på at nå de miljømæssige målsætninger, enten i selve industrien i EU, således at den kan modernisere sig selv med henblik på at kunne opfylde de miljømæssige udfordringer, eller endog uden for EU. Jeg mener ikke, at finansministrene skal have lov til at lade disse penge forsvinde. De skal anvendes til miljøbeskyttelse.
Holger Krahmer
(DE) Hr. formand! Miljøpolitikken i EU står over for en realitetskontrol. De økonomiske resultater i Europa bliver kraftigt forringet, og her overvejer vi, hvordan vi kan opbygge yderligere hindringer for vores industri.
Det er meningen, at emissionshandel skal nedbringe emissionerne, men den vil først og fremmest øge omkostningerne. Dette forøger risikoen for, at arbejdspladser vil blive eksporteret til andre lande. Alt imens ser resten af verden roligt til. Kina behøver i realiteten blot at forholde sig afventende, for så vil stålet blive produceret der og ikke længere i Europa.
Det er ikke uden grund, at 11 000 stålarbejdere demonstrerede i Bruxelles i denne uge for at bevare deres arbejdspladser. Jeg glæder mig rigtig meget over det, hr. Swoboda lige har sagt om benchmarksystemet, men socialdemokraternes indsigt på dette område er kommet meget sent.
Det er min klare holdning, at vi overvurderer vores betydning utrolig meget, hvis vi tror, vi i væsentlig grad kan påvirke det globale klima ved hjælp af politiske foranstaltninger. I det 21. århundrede vil de samfund, som på en intelligent måde kan besvare to spørgsmål, få succes: Hvor skal vores energi komme fra, og hvordan anvender vi den effektivt? En politik om en specielt dyr og ideologisk præget ordning til nedbringelse af CO2-emissionerne ligesom den, vi i øjeblikket har i Europa, vil ikke være nogen succes.
Angelika Niebler
(DE) Hr. formand, hr. rådsformand, kommissærer, mine damer og herrer! Jeg tror, at klimabeskyttelsespakken er på rette spor. Jeg vil i dag blot benytte mine to minutters taletid til at drøfte emnet emissionshandel, fordi det ligger mig mest på hjerte.
Tillad mig i den forbindelse at kaste et blik over på den anden side af dammen, på USA. Hvad gør amerikanerne? Barack Obama har præsenteret sin plan "Ny energi for Amerika" ("New Energy for America"). Når man læser den, bliver man begejstret, fordi de deri formulerede målsætninger er de samme som vores. Nedbringelse af drivhusgasemissionerne inden 2020, forøget andel af energi fra vedvarende kilder, nedbringelse af energiforbruget, nedbringelse af olieforbruget, indførelse af 1 mio. "plug in-hybridkøretøjer" inden 2015. Dette er alt sammen projekter og målsætninger, vi er meget bekendte med, og som man kun kan støtte.
Men det centrale spørgsmål er, hvordan amerikanerne har tænkt sig at gøre alt det? Det er også der, den store forskel ligger i forhold til det, vi gør i Europa. Amerikanerne investerer voldsomt i deres industri. Den amerikanske regering opretter et program for økonomisk genopretning til et beløb af 500 til 700 mia. USD og siger, at de fleste af disse midler vil gå til udvikling af vedvarende energikilder og grøn teknologi. Når man kigger på detaljerne i valgprogrammet i USA, er der tale om støtte til industrien for milliarder af dollar med henblik på virkelig at bringe industrien op på verdensmarkedsniveau.
Hvad gør vi? Når jeg ser på emissionshandelen beskatter vi vores industri med 70 mia. EUR om året. 70 mia. EUR i yderligere skatter for vores industri. Jeg mener, det er på sin plads at spørge, hvordan vores hjemlige industri skal kunne forblive konkurrencedygtig, og hvordan vi forhindrer, at vores arbejdspladser forsvinder fra Europa.
Jeg støtter kun en lovgivning vedrørende klimabeskyttelsespakken, der garanterer, at vi ikke har nogen CO2-lækage, og at vores hjemlige industri også bliver bevaret i Europa.
(Bifald)
Atanas Paparizov
(BG) Hr. formand! Jeg vil gerne gøre opmærksom på, at det for mig og mine kolleger er vigtigt, at vi når et resultat i drøftelserne om klima og energi, således at Europa kan føre an i drøftelserne om en international aftale. Samtidig vil jeg dog gerne med beklagelse udtrykke skuffelse over, at der ikke er sket fremskridt på et af de områder, der betyder mest for landene i Central- og Østeuropa, nemlig den blotte anerkendelse af deres indsats i perioden fra tidspunktet for undertegnelse af Kyotoprotokollen til dags dato med hensyn til nedbringelse af emissionerne. Jeg mener, der skal findes en løsning, hvor man inden for rammerne af kompensationsordningen også tager højde for den indsats, disse lande har gjort, fordi spørgsmålet om omlægning af økonomien i disse lande sammen med omfanget af deres økonomiske udvikling har været et meget aktuelt emne i de seneste år.
Jeg er begejstret over, at hr. Borloo nævnte det møde, der skal afholdes næste uge, og som kan betyde fremskridt vedrørende dette spørgsmål. Det er i forbindelse med kvoteordninger for handel med elektrisk energi meget vigtigt, at man ved denne proces tager højde for integration af denne sektor i forskellige lande. I nogle lande, er der langfristede aftaler, og derfor er gradvis gennemførelse af disse kvoteordninger i lande, hvor markedet ikke er tilstrækkelig integreret med det emissionshandelsbaserede system, en god løsning. Jeg bifalder, at man søger at finde en løsning på spørgsmålet om CO2-emissioner, og jeg mener, at de opdaterede oplysninger fra Kommissionen om dette spørgsmål vil bidrage til, at man kan finde løsninger, som vil beskytte industrien i lande, der er i konkurrence med nabolande uden for EU.
Adina-Ioana Vălean
(EN) Hr. formand! EU har potentiale til at føre an på verdensplan med hensyn til bekæmpelse af klimaændringer, og borgerne i EU forventer det af os. Det er derfor af afgørende betydning at nå frem til en aftale om klimapakken ved førstebehandlingen, ikke alene for at indfri disse forventninger, men for at kunne tage til København med en fælles holdning. Jeg vil gerne takke mine kolleger, som har arbejdet i mange timer i et forsøg på at opnå dette.
Det er vigtigt at overholde vores ambitiøse mål, men samtidig kan vi ikke se bort fra finanskrises dramatiske indvirkning på det europæiske erhvervslivs konkurrenceevne, som i høj grad er forringet på grund af krisen. I lyset af denne nye økonomiske sammenhæng er det endnu vigtigere at overveje den brede vifte af industrielle infrastrukturer i medlemsstaterne, og når ret skal være ret, har nogle af dem gennemgået en hastig og storstilet omorganisering og modernisering.
Vi er derfor nødt til at tilbyde medlemsstaterne og industrivirksomhederne rimelig og hensigtsmæssig fleksibilitet med henblik på at nå deres mål vedrørende nedbringelse af CO2-emissionerne.
Anders Wijkman
(EN) Hr. formand! Mens vi drøfter reduktioner inden 2020 på 20 % eller i heldigste fald 30 %, siger flere og flere forskere, at vi er nødt til at gøre meget mere. Grunden er de seneste videnskabelige resultater, der er blevet forelagt efter IPCC-rapporterne, og budskabet er, at klimaændringerne både sker hurtigere og er mere alvorlige, end eksperterne troede for bare nogle få år siden.
De mest foruroligende nye oplysninger drejer sig om samspillet mellem klimasystemet, verdenshavene og jordens økosystemer. Verdenshavene og landvegetationen har camoufleret opvarmningen ved at absorbere mere end halvdelen af de indtil nu menneskeskabte emissioner. Denne dræningskapacitet er nu i fare på grund af den globale opvarmning og forværres yderligere af overudnyttelse og ødelæggelse af vigtige økosystemer, navnlig skove. Selv om vi kan kontrollere emissionerne, har vi ingen kontrol over en sådan positiv feedback på planetens systemer. Så vores indsats er efter min mening for lille. Ikke desto mindre er vi nødt til at træffe en beslutning, og forhåbentlig kan vi skridt for skridt øge vores indsats i samarbejde med resten af verden.
For så vidt angår pakken, er jeg bekymret for, at der gøres indsigelse mod auktionerne. Vi har brug for auktioner for at stimulere innovationen og øge indtægterne til den yderst tiltrængte støtte til tilpasninger og grønne investeringer i udviklingslandene. Jeg er også bekymret over det foreslåede niveau for udligninger. Efter min mening udsætter vi dermed den fornødne teknologiske forandring i vores del af verden.
Jeg har især været involveret i forhandlingerne angående vedvarende energi. Det vanskeligste område har været bæredygtighedskriterierne. Vi fik her et gennembrud i nat med Rådet om mere ambitiøse drivhusgasreduktioner ved anvendelse af biobrændstoffer og om medregning af indirekte ændringer i arealanvendelse i livscyklusanalysen. Det er efter min mening udtryk for ansvar.
Lad mig nævne et sidste punkt. Spørgsmålet om klimaændringer er anderledes end alle andre spørgsmål, vi drøfter. Vi kan f.eks. forhandle om det detaljerede budgetniveau, men vi kan ikke forhandle med naturen.
Libor Rouček
(CS) Hr. formand, mine damer og herrer! Den klima- og energipakke, vi drøfter i dag, udgør et kompromis. Det er et kompromis mellem industriens interesser, behovet for at beskytte miljøet og naturligvis også behovet for beskæftigelse og for beskyttelse af arbejdspladser i Europa, hvilket er blevet alt mere akut på baggrund af den aktuelle økonomiske krise. Klima- og energipakken udgør også et kompromis mellem de industrielt udviklede lande i EU og de lande i Europa, hvor industrien ikke spiller så vigtig en rolle. Ligesom alle gode kompromisløsninger forudsætter dette kompromis rimelige indrømmelser fra alle parter. Jeg mener bestemt, vi kan nå frem til et kompromis, som passer til alle medlemsstater, gamle og nye, store og små, mere industrielt udviklede og mindre industrielt udviklede, det være sig i vest, øst, nord, syd eller centralt i Europa. Til syvende og sidst underbygges dette via aftalen om de foreslåede bestemmelser om CO2-emissioner fra køretøjer og aftalen om direktiverne om energi fra vedvarende kilder.
EU udgør på mange af livets områder en model for andre regioner i verden. Dette gælder også energi- og klimapolitik. Det er i vores vitale interesse at vedtage klima- og energipakken så hurtigt som muligt og spille en ledende rolle næste år i København sammen med den nye amerikanske regering.
Samuli Pohjamo
(FI) Hr. formand! Bedre anvendelse af vedvarende energi og fremme af bæredygtig udvikling er positive tiltag for regionerne. Der vil ikke alene være tale om en gavnlig indvirkning på klimaet, men der vil blive skabt nye arbejdspladser og blive bedre adgang til energi. Der skal dog tages større hensyn til interregionale forskelle. F.eks. skal det kolde klima mod nord og skovindustriens afgørende betydning fremgå mere tydeligt af teksten i de endelige aftaler. Jeg vil også gerne påpege, at der er meget tørvemose mod nord, hvor der fremstilles træ, og tørven, som udnyttes på en bæredygtig måde, er særdeles vigtig i energiproduktionen der. Dette tages der forhåbentlig også højde for, når aftalerne finder deres endelige form.
Jerzy Buzek
(PL) Hr. formand! Jeg vil gerne lykønske det franske formandskab med, at man har udvist seriøs interesse for energi- og klimapakken. Jeg vil frem for alt gerne takke formandskabet for at have lyttet til de bemærkninger, som flere gange kom frem i Parlamentet, men ikke blev behandlet med tilstrækkelige alvor.
EU har kunnet klare sig under de mest vanskelige omstændigheder. Vi står nu også i en sådan vanskelig situation. Det er af afgørende betydning, at vi lytter til hinanden og er åbne over for modpartens argumenter. Vi har altid kunnet gøre det.
Jeg vil også gerne benytte lejligheden til at berolige hr. Turmes. For så vidt angår mit eget land, er vi fuldt ud klar til at vedtage pakken snarest muligt. Parlamentet er udmærket bekendt med de foreslåede ændringer. De bringer på ingen måde det vigtige mål med pakken, som er at nedbringe emissionerne, i fare.
Vi har ganske bestemt brug for en klimapakke, og vi har brug for den hurtigst muligt. Der er ingen, som ved det bedre end Polen. Vi er ansvarlige for forhandlingerne om klimakonventionen og ved, at vi uden en pakke ikke vil kunne gøre fremskridt i de globale forhandlinger. Det, jeg tænker på, er en pakke, hvormed man vil nå alle de foreslåede mål, jeg gentager, alle mål op til år 2020, men som vil gøre det nemmere for økonomien i EU.
Kun en pakke af denne type kan tjene som model for andre, og det er en sådan pakke, vi har i tankerne. Desuden er det kun med en stærk økonomi - uden nogen trusler - man vil kunne investere i klimabeskyttelse. Hvis vi svækker økonomien, hvor skal midlerne til bekæmpelse af klimaændringer så komme fra? Derfor er denne drøftelse så vigtig, og derfor er det vigtigt for os at lytte til hinandens argumenter.
Riitta Myller
(FI) Hr. formand! Jeg vil gerne understrege det, som mange før mig allerede har sagt, nemlig at vi nu, hvor vi drøfter beslutningerne, må huske på, at det kun vil resultere i gennemførelse af de beslutninger, stats- og regeringscheferne tog tilbage i marts 2007. Desuden skal ambitionsniveauet være, at vi gennemfører de beslutninger, der allerede er blevet truffet.
I den forstand er det, kommissær Dimas sagde her om forholdet mellem fleksibilitet og effektiv gennemførelse, særdeles vigtigt. Vi har brug for handling i EU, og jeg vil gerne vise min støtte til ordføreren, fru Satu Hassi, når hun siger, at det er vores pligt at træffe beslutninger i EU. Kun på denne måde kan vi garantere det, mange af os taler om, nemlig at overvinde den økonomiske krise ved hjælp af grønne innovationer og investering i ny teknologi og ny udvikling. Medmindre vi sikrer, at disse krav også gælder os, vil industrien ikke være motiveret til at begynde at udvikle ny teknologi. Jeg er derfor lidt bekymret, hvis vi lader nogle lande få særlig fleksibilitet, idet de så i værste fald trækker det korteste strå, hvilket vil sige, at de ikke får de teknologiske fordele, som de øvrige EU-lande får.
Mariela Velichkova Baeva
(BG) Hr. formand! Kontinuiteten på lang sigt af politikker på nationalt og europæisk plan vedrørende udnyttelse af vedvarende energikilder og kontinuiteten på lang sigt af investeringer er centrale faktorer for den vedvarende udvikling af det grønne energimarked og for opnåelse af de mål, der er sat for 2020, på en økonomisk effektiv måde. Med henblik på at anvende den mangfoldige vifte af grønne teknologier er det nødvendigt med et righoldigt udvalg af instrumenter. Om det skal være i form af takstordninger, tilskud til investeringer eller noget helt andet, afhænger af udviklingsniveauet og anvendelsen af alternative energikilder. Dette skal ske uden at skade konkurrencen mellem de forskellige markedsaktører inden for energisektoren. En så kompliceret strategi kan potentielt påvirke nedbringelsen af skadelige emissioner og forbedringen af energisikkerheden. Dette er en principiel betingelse for, at økonomien fungerer effektivt og for at sikre befolkningen ro i sindet.
Françoise Grossetête
(FR) Hr. formand, hr. Borloo, hr. Piebalgs, hr. Dimas, mine damer og herrer! Først og fremmest vil jeg gerne rose det franske formandskab for den indsats, man gør for, at der kan indgås en aftale om denne klimapakke.
Men så sker der jo det, at netop som vi drøfter udfordringen ved klimaændringerne, dukker der et nyt emne op på forhandlingsbordet, nemlig finanskrisen. Det er præcis den økonomiske krise og de mindskede naturressourcer, som skal sætte os i stand til at gennemføre en sand bæredygtig industriel revolution.
Jeg siger derfor ja til 3x20-målene, ja til rene motorer, ja til vedvarende energikilder med et energimix, men nej til CO2-lækage og nej til udflytninger. Vi skal derfor støtte forskningen og innovationen og hjælpe virksomhederne og vores økonomi med at komme igennem denne overgangsperiode så smerteløst som muligt.
Aftalen om bilers CO2-emissioner var et veludført stykke arbejde, selv om jeg mener, at gradueringen af sanktioner stadig er utilstrækkelig. Hvad angår opsamling og lagring af CO2, venter vi på, at der bliver enighed om finansieringen. Vedrørende emissionskvoterne er det af afgørende betydning at finde en rimelig og realistisk vej frem. Indførelsen af kvantificerede tærskelværdier skal hilses velkommen. Vi ved dog, at der stadig er meget, der skal gøres. Enighed ved førstebehandlingen er uhyre vigtig. Virksomhederne og industrierne forventer at blive inddraget vedrørende fremtidige forpligtelser. De bliver nødt til at kunne planlægge deres investeringer.
Hvad vil folk sige om EU, hvis vi ikke får en aftale på plads inden årets udgang? EU, som ynder at tro, at man fremstår som et godt eksempel i bekæmpelsen af klimaændringer. EU, som er så ambitiøs vedrørende kampen mod klimaændringer. Jeg tør ikke forestille mig, hvor absurd det ville være, hvis Europa ikke kunne nå frem til en aftale, men ikke desto mindre i København næste år gerne ville overbevise alle om, at EU har ret.
Jeg vil derfor gerne ønske det franske formandskab held og lykke og endnu en gang påskønne det arbejde, man har udført.
Edite Estrela
(PT) Hr. formand! Klimaændringer er vor tids store problem. Det er nødvendigt med akutte tiltag for at bremse den globale opvarmning. Konferencen i København er den sidste chance for at undgå sammenbrud i en tid, hvor der er positive tegn fra USA's side. Med valget af præsident Obama skal EU præsentere et troværdigt og ambitiøst forslag med henblik på at mobilisere de øvrige regioner.
For så vidt angår byrdefordelingen, der er et spørgsmål, jeg har fulgt nøje som skyggeordfører for Den Socialdemokratiske Gruppe i Europa-Parlamentet, og hvor vi forhåbentlig vil kunne nå frem til en aftale, tror jeg, at medlemsstaterne skal forpligte sig til at reducere CO2-emissionerne internt og ikke alene via eksterne kreditter. Den økonomiske krise er ikke, som nogle personer her siger, resultatet af miljøpolitikker. Den skyldes dårlig ledelse, og der er formentlig sager, politiet skal tage sig af, ikke politikerne.
Europa-Parlamentet gør sit hjemmearbejde, og forhåbentlig gør Rådet det samme uden at give efter for nationale interesser og falske argumenter. Udviklingen af nye teknologier giver muligheder for økonomien og for at skabe arbejdspladser.
Jeg vil gerne slutte af med en opfordring til os alle om at gøre en indsats for at nå frem til en aftale ved førstebehandlingen. Verden har brug for en international aftale, og borgerne forventer, at vi træffer nogen foranstaltninger.
Vladko Todorov Panayotov
(BG) Hr. formand! Klimaændringerne sker med større hast end forudset. Hvis EU ønsker at føre an på FN's møde i 2009 i København om indgåelse af en global aftale om reel bekæmpelse af klimaændringerne efter 2012, skal der ske en nedbringelse af emissionerne af drivhusgasser i EU. For at nye medlemsstater kan opnå reelle reduktioner i de skadelige emissioner, ville det være godt at overveje gradvis anvendelse af en 100 %-auktionsordning for elektricitetsproduktionssektoren samt at forlænge overgangsperioderne. De nye medlemsstater er i høj grad fortsat afhængige af kul som den vigtigste primære energikilde. I disse stater sker overgangen til alternative energikilder langsommere, og strikse foranstaltninger til nedbringelse af de skadelige emissioner kunne således have uønskede sociale virkninger. Jeg opfordrer Kommissionen og Rådet til at tage højde for overholdelse af forpligtelserne i Kyotoprotokollen hidtil og sikre, at hver enkelt medlemsstat virkelig er forberedt, således at de fastsatte foranstaltninger har en virkning.
Pilar del Castillo Vera
(ES) Hr. formand! Først og fremmest vil jeg gerne takke alle dem, der har talt, herunder Kommissionen, formandskabet og mine kolleger, for det arbejde, de har udført og deres villighed til at tage emnet op.
Jeg vil gerne indlede med at fremføre fire punkter, der efter min mening er grundlæggende i forbindelse med løsning af problemet. Det første punkt er, at vores forbrug af kul af indlysende årsager hele tiden er stigende på grund af udviklingen af meget store områder af jorden, hvilket ikke tidligere var tilfældet. For det andet stiger CO2-emissionerne som følge af dette større kulforbrug. For det tredje må vi ikke glemme, at industrivirksomhedernes konkurrenceevne nu måles globalt. For det fjerde - og sidst, men ikke mindst - må vi aldrig glemme, at vi, når vi taler om økonomien, frem for alt taler om mennesker. Det er nemlig sådan, at hvis økonomien har det godt, har mennesker det også godt, og hvis økonomien ikke har det godt, vil det forholde sig modsat.
De to sidste punkter betyder, at det europæiske erhvervslivs konkurrenceevne ikke skal lide unødig skade i disse særlig vanskelige tider, når der ikke er nogen internationale regler og krav, som gælder for tilsvarende industrivirksomheder andre steder i verden. De to første punkter betyder, at vi har brug for en realistisk, gennemførlig og dermed effektiv international aftale, som omfatter de lande, der står for store CO2-emissioner, og som derfor også er storforbrugere af kul. Uden en sådan aftale kan vi ikke effektivt nå det endelige mål, som er at nedbringe CO2-emissionerne.
Lederskab består hovedsagelig i at foreslå formler, der sætter os i stand til at nå vores mål. Resten er ikke meget andet end fantasi.
Justas Vincas Paleckis
(LT) Hr. formand! Ingen af EU-landene har endnu været ude for problemer af den størrelsesorden, som vil overgå Litauen om et år. Jeg refererer til problemerne i energisektoren. I henhold til tiltrædelsestraktaten med EU skal Litauen lukke kernekraftværket i Ignalina, som dækker ca. 70 % af landets elektricitetsbehov. I Kommissionens forslag til Litauen godkendte man en lille stigning i emissionen af drivhusgasser i forhold til 2005, men i forslaget tages der ikke hensyn til følgerne af lukningen af kernekraftværket i Ignalina, og faktisk vil de litauiske kraftværker producere en næsten dobbelt så stor mængde af disse gasser. Efter 2009 vil Litauen være det eneste af de nye EU-lande, som ikke har emissionstilladelser. Alt dette vil påvirke erhvervslivet og hele økonomien såvel som private forbrugere negativt. Det forventes, at elektricitetspriserne vil stige til det dobbelte af deres nuværende niveau eller mere.
Den stigende anvendelse af fossile brændstoffer vil øge emissionerne med 5 mio. t om året. Litauen håber således at få en undtagelse af omtrent tilsvarende størrelsesorden med hensyn til det emissionshandelsbaserede systems regler om årlige ikkeomsættelige emissionstilladelser, indtil der er bygget et nyt kraftværk. Klimapakken er et særdeles vigtigt og følsomt emne. Jeg er klar over, at hvert land har sine egne udfordringer og særlige forhold. Det ville være meget trist, hvis anmodninger om undtagelser spolerer dette skrøbelige dokument, som er så nødvendigt for Europa og hele verden. Men situationen i Litauen er virkelig dramatisk og også unik, idet vi ikke er forbundet med elforsyningsnettet i Vesteuropa. Jeg opfordrer deltagerne i trepartsdrøftelsen til at tage højde for dette.
John Bowis
(EN) Hr. formand! Al opmærksomhed er nu rettet mod de centrale spørgsmål, og det er nok derfor, der sker fremskridt, men ministeren og kommissæren har i dag ikke hørt den stemme, jeg synes, de skal høre, nemlig stemmen fra lavindkomstlandene. Nogle af os er lige vendt hjem fra ACP-mødet i Papua Ny Guinea, og vi ved, at lavindkomstlandene er de største ofre for vores hidtidige vækst, og de har brug for vores støtte.
Stillehavsøerne synker ganske bogstaveligt ned i havets bølger. Den globale opvarmning bringer nye sygdomme samt myg, der bærer malaria og denguefeber, ind i regionen. Ved vores hjemkomst finder vi breve fra de ydre maritime regioner i Europa, hvor budskabet stort set er det samme. De ønsker desperat, at vi skal gribe ind for også at støtte dem.
På ACP-mødet så vi på følgerne af at undlade at forhindre og undlade at håndtere klimaændringerne. Selv hvis vi opfylder vores 2. mål, betyder det, at tilgængeligheden til vand reduceres med 25 %, at udbyttet fra afgrøder reduceres med 10 %, at 50 mio. flere mennesker vil få malaria, at 10 mio. flere vil blive offer for oversvømmelser i kystområder, samt at der vil ske en dramatisk stigning med hensyn til åndedrætsproblemer, hjerte-kar-sygdomme, vektorbårne sygdomme, hudkræft og synsproblemer.
Hvis det går skidt for dem, går det skidt for os. Deres sygdomme er i forvejen vores sygdomme. Deres migration vil blive vores migration. Deres desperation kunne føre til desperation, efterhånden som de også strømmer ind over vores grænser, og det er lige så meget for vores egen skyld som for deres, at vi skal hjælpe dem med at gøre fremskridt og gøre det hurtigt.
Britta Thomsen
(DA) Hr. formand! Hr. kommissær! Kære kollegaer! Lad mig starte med at takke vores ordfører Claude Turmes for hans imponerende arbejde i forbindelse med direktivet for vedvarende energi. Tilsvarende vil jeg også gerne takke Parlamentets forskellige sekretariater, rådgivere og assistenter. Desværre var vi ikke i stand til at afslutte forhandlingerne i nat med Rådet, selvom vi fra Parlamentets side var indstillet på et forlig og var parate til at give indrømmelser. Men det kræver som bekendt to villige parter, hvis man skal nå et resultat. Som ordfører for Den Socialdemokratiske Gruppe på direktivet havde jeg set frem til at stå her til formiddag med en færdigbehandlet pakke. En pakke, vi havde fået sat vores klare fingreaftryk på. Dette direktiv kommer til at revolutionere Europas energipolitik. Med det kan vi se enden på mere end 100 års afhængighed af olie og gas. En afhængighed, der har skadet vores klima, har skabt krige, ufred og ulighed overalt i verden. Derfor er det afgørende, at vi nu får sat det sidste punktum i aftalen.
Vi har allerede sikret, at der bliver fastsat klare og stærke bæredygtighedskriterier for produktionen af biobrændstoffer til vores biler. Vi har sikret, at det store energiforbrug i bygninger vil blive begrænset, og vi har sikret, at producenter af vindmøller og solceller får garanti for, at Europa nu vil satse på vedvarende energi. Den sidste sten i skoen er, at vi fastholder alle de bindende mål indtil 2020. Problemet er, at et enkelt medlemsland blokerer for en aftale. Derfor kan jeg kun appellere kraftigt til, at Rådet genovervejer deres position, så Europa kan få den energiaftale, vi så kraftigt har brug for.
Gunnar Hökmark
(SV) Hr. formand! Det er en af Europas og EU's vigtigste opgaver nu at sikre, at vi får en international forpligtelse om at gøre alvor af de globale målsætninger vedrørende klimapolitikken. Det bliver også en af de vigtigste opgaver for det svenske formandskab at sikre, at vi får denne internationale forpligtelse på plads ved konferencen i København.
Jeg tror, det kan være vigtigt, når vi drøfter disse spørgsmål, at huske på, at succes i København i form af en bred international forpligtelse indebærer langt mere end de forskellige detaljer i den pakke, vi nu drøfter. Det er derfor så vigtigt at sikre, at vi nu får en klimapakke på plads, der opfylder de målsætninger, vi har sat.
Jeg tror, det er vigtigt, vi er pragmatiske, når det gælder de forskellige midler. Hvis vi er pragmatiske omkring de forskellige midler og samtidig sikrer os, at vi når målene, garanterer vi nemlig, at vi får bred opbakning til det, der skal gøres, og sikrer, at de forskellige medlemsstater er udholdende med hensyn til at ville leve op til de forskellige indgåede forpligtelser. Dette er det væsentlige, og dette er det perspektiv, vi går videre med, når det gælder forskellige former for indsats.
Jeg vil gerne understrege, at der også skal være klarhed omkring, at vi altid skal gøre plads til de initiativer, der giver de bedste resultater. Det indebærer, at vi skal gøre plads til, at der kan foretages investeringer i andre lande, hvor resultaterne bliver bedst. Dette indebærer ikke, at der stilles færre krav til os selv, men det er af afgørende betydning at indse, at vi skal fokusere på det, vi kan gøre for at hjælpe andre lande.
Endelig skal de ressourcer, som nu frigives via auktioner, tilfalde medlemsstaterne med henblik på at blive brugt til forskellige foranstaltninger i de enkelte lande.
Dorette Corbey
(NL) Hr. formand! Følelserne er helt oppe at køre, nu hvor der lægges sidste hånd på klimapakken. Nogle hævder, at klimaet må vente, under alle omstændigheder indtil krisen er ovre, men det er ikke nogen god idé. Først og fremmest er det absolut vitalt, at vi griber ind omgående for at forhindre den globale opvarmning, der som sagt sker hurtigere end forudsagt. For det andet er vi ved at løbe tør for olie. Vi har virkelig brug for, at der sker en omlægning i retning af forsyning med vedvarende energi. For det tredje er effektiv klimapolitik et godt våben mod recessionen.
Investeringer i vedvarende energi, i infrastruktur vedrørende grøn energi og energieffektiviteten i bygninger skaber millioner af arbejdspladser, og dette er ikke at foragte. Vi er selvfølgelig nødt til at sikre, at arbejdspladserne inden for stål-, papir- eller bilbranchen ikke forsvinder til udlandet. Som tingene ser ud lige nu, er pakken et skridt i den rigtige retning, selv om vi er nødt til at forvisse os om, at det ikke bliver en tom skal.
Vi kan under alle omstændigheder være tilfredse med aftalen om brændstofdirektivet. En nedbringelse af CO2-emissionerne på 10 % på baggrund af en well to wheel-analyse sender et positivt og stærkt signal, især i tider, hvor olieselskaberne bruger stadig mere energi på at producere benzin og diesel. Brændstofdirektivet giver således en vigtig impuls for den globale nedbringelse af emissionerne, afbrænding, større anvendelse af elektricitet til vejtransport og valg af mere effektive biobrændstoffer, som opfylder kravene til bæredygtighed. Europa kan hermed slå takten an. I USA er der også iværksat lignende initiativer, og næste tidsalder efter benzinens tidsalder er nu i syne.
Karl-Heinz Florenz
(DE) Hr. formand! Jeg vil gerne sige mange tak til Kommissionen og også til Rådet for at have præsenteret denne klimapakke for os. Jeg mener ikke, der skal ændres på et eneste tal, et eneste mål og eller en eneste procentsats i denne pakke. Jeg vil dog sige til rådsformanden, at jeg kun alt for godt ved, at vi er under enormt tidspres. Jeg har imidlertid i dag med to minutter ikke tid til at komme med en besvarelse.
Jeg vil gerne komme ind på et punkt, som er bekendt. Jeg vil nemlig gerne gøre EU opmærksom på spørgsmålet om, hvorvidt vi virkelig umiddelbart skal indlede denne meget urokkelige auktionsordning i 2013, når vi meget godt ved, at vores amerikanske venner og vores venner i Indien og i Kina ikke vil have sådanne instrumenter på plads på dette tidspunkt. Jeg foreslår, at disse bestemmelser vedtages i Kyotoprotokollen II eller i København, og vi begynder denne auktionsordning i Europa den dag, hvor Københavns- eller Kyotoprotokollen er vedtaget.
Man bør ikke fratage virksomhederne den kapital, de ikke kan få fra bankerne i øjeblikket. Vi har brug for denne kapital til at udfylde hullet. Det er det, vi især gerne vil - og inden 2012. Jeg mener, det er forkert af EU at sende det europæiske erhvervsliv ud på verdensmarkedet med blytunge sko, mens vores amerikanske venner har sportssko på i Indien. Det ikke rimeligt. Det skal ikke have lov til at ske. De skal alle have samme type sko på. Dette spørgsmål ligger mig meget på hjerte, præcis for at målene kan nås.
Det er efter min opfattelse ganske indlysende, at vi har brug penge for også at få kompensation uden for Europa i de latinamerikanske lande. Det er slet ikke noget stridspunkt. Men vi skal udvikle redskaberne til emissionshandelen således, at industrien har lige vilkår. Jeg støtter dette uden også at ændre et eneste parameter. Jeg ville gerne gentage dette, fordi der er personer her i Parlamentet, som lader antyde, at vi gerne så målsætningerne ændret. Jeg vil sige til hr. Dimas, at det ikke er tilfældet.
Åsa Westlund
(SV) Hr. formand! Rådet og Parlamentet forhandler jo lige nu om klimapakken. Samtidig med at det ville være en fantastisk bedrift for samarbejdet, hvis vi kunne få dette på plads inden jul, må jeg sige, at jeg er vældig foruroliget over forhandlingernes forløb. Ifølge den seneste forskning ville det være nødvendigt at nedbringe emissionerne med mere end det, der foreskrives i klimapakken. Alligevel er det Ministerrådets og navnlig en række højreregeringers indstilling at udvande pakken.
Det er også med sorg i hjertet, at jeg som svensker ser, at den svenske konservativt ledede regering er en af hovedaktørerne, der forsøger at forhindre, at EU går forrest vedrørende klimapakken. Af flere grunde skal hovedparten af EU's emissionsreduktioner ske på det hjemlige plan - først og fremmest fordi vi har et moralsk ansvar for at nedbringe vores egne emissioner, for det andet fordi det er ved at tage føringen og vise, at nedbringelse af emissionerne kan forenes med høj økonomisk vækst, at vi kan få andre lande til at undertegne en aftale om internationale klimaændringer, og for det tredje fordi vi skal have et incitament på plads, hvis vores industri skal udvikle den fornødne nye grønne teknologi, for at vi kan være konkurrencedygtige fremover.
Jeg vil derfor kraftigt opfordre Parlamentet til at modsætte sig den svenske regerings holdning og holde fast i, at størstedelen af emissionsreduktionen skal ske i Europa, og også at en andel af indtægterne fra emissionshandelen skal gå til udviklingslandene. Vi vil så være troværdige, og vi vil så være i stand til at få en international klimaaftale på plads i København i efteråret 2009.
Paul Rübig
(DE) Hr. formand! Jeg vil gerne takke rådsformanden, hr. Borloo. Det bliver en kamp mod arbejdsløshed og fattigdom i de næste måneder og år. Vi kræver derfor en fornuftig pakke. Vi har ikke brug for fri kvotetildeling op til 100 % i den industri, der er berørt af CO2-lækage, vi har brug for en kvotetildeling på 100 %, og vi har brug for ex ante-benchmarks. For de virksomheder, hvor CO2-lækage ikke er nogen risiko, tror jeg, at 20/20-løsningen er det bedste, således at vi kan indlede med stigninger på 20 % og også nå målet om stigninger på 20 %.
Vi ønsker også fritagelse for de små og mellemstore virksomheder her, dvs. navnlig virksomhederne med 25 000 t, hvor tallet skal forøges til 50 000 t. Vi vil derefter fortsat have 80 % af SMV'erne uden for, og de står kun for 27 % af CO2-emissionerne. Vi skal også gøre en indsats for at holde pengene i virksomhederne og ikke beskatte dem og sende dem til udlandet. Vi har snarest muligt brug for pengene i virksomhederne for at kunne fremme innovation og forskning. Man skal også sikre, at degressiv afskrivning er mulig, således at virksomhederne kan investere i disse områder hurtigt og i god tid.
Vi har også brug for en formel i den internationale aftale, hvor op til 30 % og ikke 30 % står præciseret som absolut tal. Vi har også brug for en klar idé om, hvad en international aftale skal indeholde. For så vidt angår varmepumper, vil jeg opfordre til, at vi virkelig sikrer, at luft-luft-varmepumper også er omfattet, fordi der på den måde kombineret med solenergi naturligt kan undgås en stor mængde CO2.
Jeg opfordrer også til, at vi gør de internationale atomenergisikkerhedsnormer obligatoriske for den europæiske kerneenergiindustri, og at vi har uafhængige reguleringsmyndigheder i Europa, som også kan være med i beslutningstagningen i de andre medlemsstater med henblik på at forvisse sig om sikkerheden her.
Gyula Hegyi
(EN) Hr. formand! Mange af de nye medlemsstater har ligesom Ungarn ved udgangen af 1980'erne og sammenbruddet af den gamle industrisektor nedbragt deres drivhusgasemissioner. På grund af denne proces mistede hver sjette ungarer - ca. 1 mio. mennesker - sit job. Da udgangspunkt for nedbringelsen her i det nuværende forslag er 2005 og ikke 1990, kan en række gamle medlemsstater hæve deres emissionsværdier uden nogen som helst følger. Dette er meget urimeligt over for de nye medlemsstater. Efter tabene i vores økonomi har vi brug for rimelig kompensation.
Fjernvarme er hovedsagelig et socialt spørgsmål i mange nye medlemsstater. Beslutningen i Udvalget om Miljø, Folkesundhed og Fødevaresikkerhed, hvor man giver gratis kvoter for fjernvarme i ETS, er helt afgørende for os, og vi skal også holde os dette mål for øje under trepartsdrøftelserne.
Jeg tror, det er op til markedet og konkurrencen at bedømme anvendelsen af CO2-opsamling og -lagring. Da dette er en meget ny og dyr teknologi, er vi nødt til at være mere varsomme, inden vi støtter den med offentlige midler.
Mit sidste punkt er, at hele pakken vil blive en fiasko, hvis der ikke er et ordentligt strafferetligt sanktionssystem. Hvis vi ikke tvinger medlemsstaterne til at overholde emissionsgrænserne, er hele vores indsats spildt. Jeg opfordrer derfor kraftigt Parlamentet til at insistere på, at vi skal fastholde vores mål vedrørende det strafferetlige sanktionssystem, fordi der uden et strafferetligt sanktionssystem ikke vil være noget fungerende system overhovedet.
Formanden
Mine damer og herrer! Må jeg bede om Deres opmærksomhed. Selv om vi er meget tæt på at afslutte forhandlingen, bliver jeg nødt til at afbryde af årsager, De vil forstå. Næste punkt på dagsordenen er det højtidelige møde kl. 11.30 med Hans Hellighed Dalai Lama. Efter det højtidelige møde vil denne forhandling fortsætte. Der er blot to talere tilbage på min liste samt enhver, der måtte ønske at tage ordet ifølge "catch the eye"proceduren, og repræsentanterne for Rådet og Kommissionen. Efter at vi har færdiggjort drøftelsen om forhandlingerne vedrørende pakken om klimaændringer og energi, vil vi gå videre med afstemning som normalt.
(Forhandlingen udsat kl. 11.30 af hensyn til det højtidelige møde)
