Pasningsmuligheder for børn - Barcelonamålene (forhandling)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Kommissionens redegørelse om pasningsmuligheder for børn - Barcelonamålene.
Vladimír Špidla
Fru formand, mine damer og herrer! Her nogle få dage efter Kvindernes Internationale Kampdag den 8. marts glæder Kommissionen sig over denne lejlighed til at afgive en redegørelse til Parlamentet om pasningsmuligheder for børn i førskolealderen. Disse muligheder er afgørende for at fremme ligestilling mellem mænd og kvinder og bidrage til en bedre forening af arbejds- og familieliv, men også for at forbedre børns livskvalitet. På et møde i Rådet i Barcelona i 2002 vedtog medlemsstaterne ambitiøse målsætninger, som skulle opfyldes senest i 2010. I overensstemmelse med det løfte, som Kommissionen afgav til Parlamentet i 2007, blev der i oktober 2008 offentliggjort en beretning om gennemførelsen af Barcelonamålene. I beretningen redegør Kommissionen for, hvorfor det er vigtigt at investere mere i pasningsmuligheder for børn.
Kommissionen bemærkede navnlig, at Barcelonamålene er rettet mod at fjerne hindringer for arbejdsmarkedsdeltagelse, særligt for kvinder. Over 6 mio. kvinder i EU (i alderen 25 til 49) giver udtryk for, at de ikke har mulighed for at arbejde eller kun kan arbejde på deltid på grund af familiemæssige forpligtelser. Den europæiske økonomi mister derved et betydeligt produktivt potentiale og det i en tid, hvor den skal imødegå alvorlige økonomiske og demografiske udfordringer, og hvor familiernes sociale situation af den grund forringes. Udviklingen af pasningsmuligheder for børn i førskolealderen vil gøre familierne i stand til frit at vælge, hvordan de tilrettelægger deres tid, og hvordan de bedre forener deres arbejds- og familieliv. Formålet er ikke at "tvinge" forældre til at få deres børn passet. Formålet er at tilbyde denne mulighed til forældre, der ønsker den. Udviklingen af børnepasningsordninger vil også bidrage til at forebygge fattigdom, særlig blandt eneforsørgere, som for en tredjedels vedkommende rammes af fattigdom.
I forbindelse med den faldende befolkningstilvækst, som Europa oplever, vil adgang til børnepasningsmuligheder også fremme familieplanlægningen. Det viser sig, at de medlemsstater, hvor fødselstallet er højest, netop er de lande, som har indført de mest veludviklede politikker for forening af arbejds- og familieliv, og som har den højeste erhvervsfrekvens for kvinder. Børnepasningsordninger styrker naturligvis også børns udvikling. Talrige undersøgelser, særlig foretaget af OECD og UNICEF, har vist, at disse ordninger spiller en afgørende rolle for børns personlige udvikling, såfremt de er af høj kvalitet, og børnene passes i tilstrækkeligt lange tidsrum. Børnepasningsordninger kan også have en positiv indflydelse på børnenes uddannelsesresultater og fremtidige karriere.
Kommissionen anfører i sin beretning, at de fleste medlemsstater trods alle de førnævnte gode grunde er langt fra at have opfyldt de målsætninger, der blev fastsat i 2002. Der er fortsat meget at gøre, særlig i forhold til børn under tre år. Desuden er visse pasningssteder ikke åbne hele dagen, hvilket begrænser forældrenes adgang til arbejdsmarkedet. Kommissionen erkender imidlertid, at der i mange medlemsstater er gjort betydelige fremskridt. De løfter, som medlemsstaterne afgav på europæisk plan, og de opfordringer, som Parlamentet er kommet med i en række beslutninger, har spillet en vigtig rolle i den forbindelse. Det er derfor nødvendigt, at alle involverede parter, særlig de nationale og regionale myndigheder, samarbejder og skaber moderne og økonomisk overkommelige pasningsordninger af høj kvalitet for børn i førskolealderen.
I køreplanen for ligestilling mellem mænd og kvinder forpligtede Kommissionen sig til at støtte medlemsstaternes indsats på området. Den tilskynder medlemsstaterne til fuldt ud at udnytte de muligheder, som strukturfondene giver. Med henblik på at hjælpe lokale organisationer med at indføre foranstaltninger på området har Kommissionen udarbejdet en ny informationsbrochure som tillæg til sidste års brochure om mulighederne for finansiering af støtteforanstaltninger til familier. Kommissionen vil fortsat støtte udvekslingen af dokumenterede tilgange og vil regelmæssigt føre tilsyn med opfyldelsen af Barcelonamålene inden for den europæiske strategi for vækst og beskæftigelse. Den vil også evaluere familiepolitikkerne, navnlig politikkerne vedrørende forening af arbejds- og familieliv, hvor den primært vil støtte sig til samarbejdet med OECD. Sidst, men ikke mindst, vil Kommissionen støtte overholdelsen af de europæiske mål for børnepasning inden for strategien for vækst og beskæftigelse efter 2010.
Nogle vil muligvis sætte spørgsmålstegn ved det fornuftige i at investere i børnepasningsordninger i en krisetid. Talrige undersøgelser har ikke desto mindre vist, at de steder, hvor sådanne ordninger ikke er tilgængelige, betaler alle prisen. Det er derfor vigtigt at handle i dag for at sikre adgang til børnepasningsmuligheder og for at støtte beskæftigelsen og fremme ligestilling, social integration og børns interesser.
Philip Bushill-Matthews
Fru formand, hr. kommissær! Tak for Deres redegørelse. Jeg blev meget opmuntret af Deres ord, men meget nedslået over at se, at kun 12 kolleger var til stede for at høre dem. Det tal er nu steget til svimlende 18 medlemmer, som hørte en vigtig redegørelse om et vigtigt emne.
Jeg undrede mig imidlertid over, at der ikke - medmindre jeg overhørte det - blev henvist til formandskabets udtalelser for ca. en måned siden, da disse bemærkninger også forekom mig at være meget nyttige for debatten. Det blev bl.a. fremhævet, at selv om Barcelonamålene endnu ikke var nået - i nogle tilfælde meget langt fra - var det meget tydeligt, at en række lande ikke havde nogen umiddelbare planer om at nå dem og ikke betragtede det som noget særligt problem. Årsagen til det er i henhold til det tjekkiske formandskabs udtalelse, at der er lande, hvis borgere på baggrund af deres historiske erfaring ikke er interesseret i at sende deres børn i daginstitution, og ifølge formandskabet bør ingen kritisere de lande, som af den grund ikke formår at opfylde Barcelonamålene og ikke agter at øge indsatsen for at opfylde dem.
Det, synes jeg, er rigtigt. Det betyder naturligvis ikke, at vi ikke bør gøre vores bedste for at forsøge at fremme pasningsmuligheder og gøre daginstitutioner af høj kvalitet tilgængelige for dem, som ønsker at bruge dem.
Jeg håber, at kommissæren er enig i, at i forhold til at hjælpe flere kvinder ud på arbejdsmarkedet og i forhold til at hjælpe folk med den vigtige pasning af deres børn er der utrolig mange veje til målet - og vi bør ikke kun koncentrere os om én bestemt vej. Lad os undersøge alle muligheder, men lad os holde os målet for øje, så vores fælles målsætninger kan opfyldes.
Zita Gurmai
Fru formand! Finanskrisen er blevet en økonomisk krise, og vi står nu over for en nedgangsperiode i Europa, som også rammer almindelige mennesker. Priserne har været stigende, arbejdsløsheden vokser, investeringerne er faldende, lånemulighederne er dårligere, og vi oplever dermed en økonomisk afmatning.
De tal, der viser, at mænd rammes først - og hårdest - af arbejdsløsheden, fordi industrien, f.eks. bilindustrien, er domineret af mænd, giver et fejlagtigt billede. Kvinderne vil nemlig blive ramt af anden fyringsbølge, og vi vil blive ramt på lang sigt. Kvinder med vikar- og outsourcingkontrakter arbejder ofte i sektorer, hvor behovet for arbejdskraft er stort i økonomisk gode tider, men hvor ansættelsen ofte er langt mere usikker i en økonomisk nedgangsperiode. Denne fleksibilitet er til fordel for arbejdsmarkedet, men ikke for kvinder, som ønsker og har behov for social sikkerhed og beskæftigelsesgarantier og for at kunne forene deres arbejds- og familieliv. Det er så meget mere bekymrende, som de konservative regeringer, bl.a. det nuværende tjekkiske formandskab, taler om at revidere Barcelonamålene og vende tilbage til pasning af børn i hjemmet. Barcelonamålene er, som en kvinde fra PSE viste med vores kampagne i 2007, gavnlige for hele samfundet og for alle børn. Målene er med til at sikre børn en lige start i livet og udrydde fattigdom.
Som Jacques Delors sagde, gemmer der sig en gave i ethvert barn, og vi skal give det muligheden for at udforske og udvikle denne gave. Og lad mig tilføje, at ethvert barn har behov for lige muligheder for at udvikle sine gaver. På den måde kan vi også sikre en godt udrustet og kompetent arbejdsstyrke. Barcelonamålene bidrager desuden til opfyldelsen af Lissabonmålet om at få 60 % af kvinderne ud på arbejdsmarkedet ved at gøre det muligt for kvindelige arbejdstagere at forene deres arbejds- og familieliv.
Det er klart, at regeringerne ikke indfører offentlige nedskæringer, end ikke under den aktuelle krise.
(Formanden bad taleren om at tale langsommere)
Pasning af børn i hjemmet er vigtigt. Enhver kvinde bør kunne vælge mellem pasning i hjemmet og offentlig pasning, men det er den enkelte regerings ansvar at garantere dette frie valg ved at sikre alle adgang til børnepasning af høj kvalitet til en overkommelig pris. Det glæder mig, at vi har en så engageret allieret i forhold til overholdelsen af Barcelonamålene.
Karin Resetarits
Fru formand! Børn og politik - det er sjældent, at borgernes og politikernes interesser ligger så langt fra hinanden. For borgere i hele Europa står spørgsmålet om børn allerøverst på prioritetslisten. For politikere er spørgsmålet om børn uinteressant, hvilket vi har endnu et eksempel på her.
Jeg kender ikke til noget land, som har et decideret ministerium for børn, og der er heller ikke en decideret repræsentant for vores yngste borgeres interesser i Kommissionen. I Parlamentet er anliggender om børn spredt ud over alle udvalgene. Derfor vil jeg i dag gerne fremhæve Kommissionens indsats, da den her beskæftiger sig med børnepasningsordninger og Barcelonamålene. Mange, mange tak for det!
I Parlamentets arbejdsgruppe om børns livskvalitet har vi bemærket, at vores børn lever i en meget kompliceret verden. Fremtiden for dem, som er børn lige her og nu - i dag - er fuldstændig uvis. I dag kan et barn komme helt til tops på den sociale rangstige eller ende på samfundets bund. Børnene kan forblive i deres kulturelle miljø, eller de kan søge efter et nyt. De kan følge i deres forældres fodspor eller gøre præcis det modsatte. De kan gifte sig med en af det modsatte køn eller en af eget køn. Da vi for over 50 år siden iværksatte dette projekt med at forene Europa, var alting helt anderledes.
Den mangfoldighed, der kendetegner os som europæere, er blevet en afgørende faktor i børns liv. Idéen om mangfoldighed skal derfor finde vej ind i det, som lærere og andre, der uddanner vores børn, underviser dem i. Der lægges alt for lidt vægt på dette i dag. Europas børnepasningssteder og skoler er trods alt ved at bukke under for belastningen fra integrationsudfordringen. Vi er nødt til at trykke på "reset" i forhold til integrationsspørgsmålet og starte helt forfra.
Lad os tage fat på spørgsmålet igen uden fordomme og afhjælpe problemerne gennem vores mangfoldighed. Desuden vil jeg gerne bede de efterfølgende talere om ikke blot at fokusere på ligestilling mellem mænd og kvinder, men også at kæmpe for ligestilling mellem børn - særlig i denne internationale finanskrise - fordi vi i modsat fald vil belaste vores børn med en uoverkommelig gæld.
Roberta Angelilli
Fru formand, mine damer og herrer! Vi bør huske på, at vi ikke kan værne om kvinders rettigheder i dokumenter, der handler om beskæftigelse eller lige muligheder, medmindre vi kan regne med tilfredsstillende børnepasningsordninger. Uden dem er mægling umulig, og rettigheder intet værd.
Disse spørgsmål er mere relevante end nogensinde før, nu hvor vi oplever konsekvenserne af den økonomiske krise. I EU erklærer over 6 mio. kvinder i alderen 25 til 49, at de er tvunget til at være inaktive eller arbejde på deltid på grund af familiemæssige forpligtelser. For over en fjerdedel af disse kvinder er manglende børnepasningsmuligheder eller de dermed forbundne omkostninger årsag til denne situation. Seks år efter vedtagelsen af Barcelonamålene, og nu hvor fristen 2010 nærmer sig, kan vi se, at de fleste medlemsstater ikke vil nå disse mål, selv om de ikke engang var særligt ambitiøse. Målet var nemlig at garantere børnepasningsmuligheder for 30 % af børnene under tre år. Vi skal derfor arbejde hårdt for at nå et tilfredsstillende niveau for adgang til børnepasningsmuligheder, i første omgang for børn under tre år.
Det glæder mig derfor meget, at Økofin-Rådet i dag har vedtaget, at alle medlemsstater skal have mulighed for at sænke momsen på børnepasning. Jeg mener, at det er et væsentligt incitament og et fornuftigt tiltag, som kunne være med til at relancere børnepasningsplanen og en plan for ordninger rettet mod børn og familier i hele EU.
Hiltrud Breyer
Fru formand! Vi finder det tjekkiske formandskabs forsøg på at udvande EU's mål for børnepasning aldeles forkastelige, og vi er derfor naturligvis meget imod dem. Det er endvidere en stor sejr, at de europæiske familieministre efter pres fra Parlamentet ikke godkendte denne udvanding af målene for børnepasning.
Jeg finder det desuden meget beklageligt, at det tjekkiske formandskab glimrer ved sit fravær i dag og ikke har mulighed for at drøfte sit forsøg på at udvande Barcelonamålene med os her i Parlamentet, eftersom den tjekkiske udmelding er et meget klart tilbageskridt i forhold til EU's ligestillingspolitik, og vi afviser på det kraftigste det forældede syn på kvinder og familien, som kommer til udtryk i det tjekkiske formandskabs forslag.
Som kommissær Špidla imidlertid har sagt, findes der finansieringsmuligheder. De bemærkede, at de fleste EU-medlemsstater ikke opfylder målene, især når det drejer sig om pasningsmuligheder for børn under tre år. Hvilke initiativer agter Kommissionen imidlertid at iværksætte for at få medlemsstaterne til at gøre mere? Jeg er ked af at måtte sige, at jeg ikke hørte noget svar fra Dem i dag på det spørgsmål.
Hvad agter Kommissionen ellers at gøre for at opmuntre medlemsstaterne? De har bl.a. antydet, at der er muligheder for medfinansiering. Gør medlemsstaterne brug af disse muligheder? Jeg vil gerne bede Dem om at besvare dette spørgsmål. I benægtende fald, hvorfor bliver de ikke brugt, og agter Kommissionen desuden at afsætte flere midler til udvidelse af børnepasningsmulighederne?
Eva-Britt Svensson
Fru formand! Det glæder mig utrolig meget, at medlemsstaterne fastsatte målsætninger i overensstemmelse med Barcelonamålene for adgang til børnepasning. Jeg følte - og det gør jeg stadig den dag i dag - at målene blev sat ret lavt, men det var i det mindste en start. Adgang til god børnepasning er en forudsætning, hvis kvinder skal have mulighed for at arbejde, og det er også en grundlæggende forudsætning for ligestilling.
Jeg er imidlertid bekymret for, at disse mål ikke vil blive nået, og jeg er naturligvis bekymret over udmeldingerne fra det tjekkiske formandskab, som ønsker at ændre målene for børnepasning og gøre pasning i hjemmet til et lige så godt alternativ og altså ønsker at fjerne målsætningerne for børnepasningsmuligheder. Jeg vil imidlertid gerne takke kommissær Špidla, som gjorde det klart, at Kommissionen stadig betragter det som en vigtig opgave for os at opfylde Barcelonamålene for børnepasning. Jeg vil også gerne takke fru Resetarits for hendes forslag vedrørende ligestilling mellem børn. Jeg mener, at vi i fællesskab bør tage højde for dette.
Kathy Sinnott
Fru formand, hr. kommissær! I min valgkreds er der mange spædbørn og småbørn, og i aften vil jeg gerne tale på deres vegne, især fordi der her i aften er mange gode talere til stede, som er fuldt ud i stand til at tale på vegne af kvinderne på arbejdsmarkedet.
Den omsorg, et barn får i sine første leveår, har stor betydning for barnet resten af dets liv. Mange af de undersøgelser, der er foretaget omkring børns udvikling, af blandt andre Maria Montessori, har konstateret, at små børn har brug for, at moderen eller en erstatning for moderen er hos dem. Mange har ligeledes konstateret, at der sker et markant skift i børns udvikling, når de er ca. to år og ni måneder gamle. Efter dette tidspunkt er barnet trygt ved at tilbringe noget tid væk fra den primære omsorgsperson.
Inden for de seneste 10 år har teknologien inden for billeddiagnostik af hjernen bestyrket disse iagttagelser, idet den viser, at der sker et afgørende skift i barnets hjerne, som gør det i stand til at internalisere den primære omsorgsperson, som regel moderen, idet barnet har udviklet den kognitive evne til at huske hende, selv når hun ikke er til stede. På dette tidspunkt kan barnet forstå, at moderen eller en erstatning for den primære omsorgsperson kommer tilbage og ikke er væk for altid.
Sådan er livet selvfølgelig ikke, og mødre arbejder ofte uden for hjemmet. De ønsker måske eller vælger selv at arbejde, og selv om de ikke har lyst til det, kan de være nødt til at arbejde, fordi der skal mad på bordet og betales husleje. Kvinder har ydet et vigtigt bidrag til forøgelsen af arbejdsstyrken. Deres adgang til arbejdsmarkedet og ret til ligebehandling er grundlæggende rettigheder. Spædbørn er imidlertid ikke klar over eller i stand til at tænke nærmere over, hvad deres mødre gerne vil eller er nødt til at gøre. De er programmeret til at få opfyldt deres behov. Naturen er en stærk kraft.
Det har altid konsekvenser, når vi går imod naturen. Det ideelle for et barn er at have en kærlig, engageret mor, og når en kvinde ønsker at stå til rådighed for sit barn i dets første leveår, bør vi gøre alt, hvad der er muligt, for at fremme dette, fordi det på trods af alle gyldige grunde vil få konsekvenser, hvis moderen ikke er der for det lille barn, som for at føle sig tryg har brug for, at hun altid er i nærheden. Men kendsgerningerne er, som jeg sagde, at kvinder arbejder, og når et barn under to år og ni måneder skal passes af en anden end den primære omsorgsperson, må vi gøre vores bedste for i det mindste at sikre, at denne person er en, som kan tage sig så omsorgsfuldt af barnet som muligt.
Nogle børn er så heldige at få denne omsorg fra sekundære omsorgspersoner som f.eks. fædre, bedsteforældre, andre slægtninge eller naboer - mennesker, som holder af dem og til stadighed er en del af deres liv. Desværre er de fleste spædbørn og småbørn, som passes i forskellige børnepasningsfaciliteter, ikke så heldige. Det påhviler os at sikre, at disse faciliteter er rene, sikre, stimulerende og først og fremmest drager omsorg og ikke blot fungerer som opbevaringssteder.
Børnene er vores fremtid. Det grundlag, vi giver dem, er af allerstørste betydning, men den tid, plads og omsorg, som børn behøver for at vokse op og udvikle sig til helstøbte mennesker, er ved at blive en luksus, som færre og færre nyder godt af. Under alle omstændigheder former vi Europas fremtid med den måde, vi behandler vores børn på. Jeg vil bede Kommissionen om at prøve at se dette problem fra barnets synspunkt. Hvis man kunne bede et spædbarn om at vælge mellem moderen og en vuggestue, ville det altid vælge moderen. Vi er nødt til at lytte til dette barn, som mødrene gør det, og hjælpe dem med at finde en måde at forene familie og arbejde på til gavn for begge parter.
Irena Belohorská
(SK) Fru formand! Vi ved sikkert alle, hvor vigtigt det er, at vi får implementeret alle Barcelonamålene i dagligdagen. At der opnås en balance mellem familie- og arbejdsliv er yderst vigtigt for anvendelsen af princippet om ligestilling på beskæftigelsesområdet. Det giver ligeledes fordele for børnene i form af en sund udvikling.
Støtte til udvidede pasningsmuligheder for børn i førskolealderen og pasningsmuligheder uden for skoleregi, til forældrecentre samt til drift af brede alsidige lokale dagcentre skaber bedre adgang, større fleksibilitet samt ligestilling med hensyn til offentlige sociale tjenesteydelser for familier ved at gøre dem konkurrencedygtige og forbedre kvaliteten.
Børnepasningssituationen i Slovakiet er ret kompliceret. Offentlige pasningsmuligheder for de yngste børn op til to- eller treårsalderen er nærmest forsvundet og findes kun undtagelsesvis, mens private pasningsordninger er for dyre for de fleste familier. Kompetencen på dette område er overgivet til de lokale myndigheder, som selv kan vælge, om de vil deltage i driften af sådanne ordninger.
Situationen er ikke meget bedre for den glemte befolkningsgruppe af lidt større børn fra tre til seks år, de såkaldte lilleskoler. Ifølge EU's statistiske beregninger kan kun Grækenland, Litauen, Polen og Slovenien fremvise lavere tal for antallet af tilmeldte børn i aldersgruppen tre år og opefter.
De lande, hvis social- og familiepolitik er baseret på ligestilling, såsom Finland, Sverige og Frankrig, har i de seneste år registreret høje fødselstal, mens lande, der støtter den traditionelle opdeling af forældrerollen, oplever lave fødselstal og en stigning i antallet af barnløse par. Dette gælder f.eks. for Tyskland, Spanien og Italien.
Mange af de lande, hvor en større procentdel af kvinderne er på arbejdsmarkedet, f.eks. de nordiske lande, har samtidig højere fødselstal. Det er nødvendigt, at staten yder støtte, så kvinder kan arbejde og samtidig få opfyldt deres ønske om at blive mor. Den demografiske situation er ganske enkelt et resultat af statens interesse eller manglende interesse i den næste generation. Ved at støtte familiepolitikker kan staten tilvejebringe de afgørende betingelser for familien. Det faktum, at man hidtil har lukket øjnene for disse værdier, er sammen med den store fokus på forbrugerlivsstilen sandsynligvis årsagen til de nuværende dystre demografiske udsigter.
Det er også en kendsgerning, at tilbud om førskoleundervisning også er ekstremt vigtigt for problemgrupper som børn fra socialt dårligt stillede grupper og romabørn. Det er netop disse børn, der får lært grundlæggende vaner med hensyn til hygiejne i førskoleordningerne, samtidig med at de hen ad vejen lærer regler for god opførsel. Lad os være enige om, at Barcelonamålene bør være en del af statens nationale politik for borgernes velfærd.
Edite Estrela
(PT) Fru formand! Næsten syv år efter Det Europæiske Råds møde i Barcelona er der stadig lang vej igen for størstedelen af medlemsstaterne, før de kan opfylde de mål, der blev sat dengang. Ikke desto mindre er børnepasningsfaciliteter et afgørende krav, hvis familie- og privatliv skal forenes med arbejdsliv, og det gælder i lige så høj grad for mænd som for kvinder. Det er også afgørende for at fremme ligestillingen.
Lad mig minde om, at familiemæssigt ansvar afholder mere end seks mio. europæiske kvinder fra at deltage på arbejdsmarkedet. Der er dog stadig 15 medlemsstater, som har en dækningsgrad, der ligger under det europæiske gennemsnit, hvilket er langt under Barcelonamålene. Eksempelvis har Den Tjekkiske Republik, som lige nu har formandskabet for Rådet, en dækningsgrad på under 10 % for aldersgruppen under tre år. Det undrer derfor ikke, at det tjekkiske formandskabs arbejdsprogram omhandlede revisionen af Barcelonamålene. Helt alvorligt vil det tjekkiske formandskab, og jeg citerer: "fokusere på spørgsmålet om forældres børnepasning i forhold til beskæftigelsespolitik og lægge vægt på betydningen af børnepasning i hjemmet som et alternativ på højde med et professionelt arbejdsliv". Citat slut.
Det er svært at tro, når man læser det. Ikke desto mindre er det sandt. Det tjekkiske formandskab vil sende kvinderne tilbage til hjemmet. Det vil have, at Europa skal gå flere år tilbage i udviklingen, og at de europæiske kvinder skal opgive resultaterne af mange års kamp for ligestilling. Det er helt sikkert det, der er meningen, da ophavsmændene til dette forslag ikke agter at sende mændene hjem for at passe børnene. Kvinder har imidlertid de samme rettigheder som mænd til selvrealisering på det faglige plan.
Jeg vil gerne som eksempel nævne Portugal, som har iværksat et ambitiøst program for etablering af børnepasningsfaciliteter. Disse vil medvirke til at stimulere økonomien og skabe beskæftigelse og samtidig opfylde Barcelonamålene.
Jan Tadeusz Masiel
(PL) Fru formand! Jeg får sommetider det indtryk, at jo rigere et land er, desto færre penge bruger det på pasning, opdragelse og uddannelse af børnene. Vi bør imidlertid huske på, at Europa trues af en demografisk krise. Vi bør gøre alt for at tilskynde kvinder og mænd til at stifte familie og få så mange børn som muligt.
I mange EU-lande skal man søge, endnu før barnet er født, for at være garanteret en plads i en børneinstitution. Og her sidder vi og taler om at gøre det nemt for kvinder at vende tilbage til arbejdet! Desuden er der mange kvinder, der først søger ind på arbejdsmarkedet, når de har fået børnene.
Lad de europæiske borgeres holdning til familie og børn definere, hvor langt vores kultur og civilisation er kommet.
Marie Panayotopoulos-Cassiotou
(EL) Fru formand! Kommissionens bestræbelser på at hjælpe mødrene til aktivt at deltage på arbejdsmarkedet ved at fremme anvendelsen af alt, hvad der blev besluttet i Barcelona i 2002, er bemærkelsesværdige.
Dog vil jeg gerne minde Kommissionen om, at det frie valg, især når der foreligger et økonomisk pres, ikke er et spørgsmål om historisk tradition, det er et spørgsmål om demokrati. At tvinge mødrene i denne retning vil ikke give gode resultater; tværtimod skal resultaterne komme, når forældrene er blevet overbevist om, at dette er den ideelle løsning for deres barn, og dette opnår man, som den forrige taler sagde, gennem støtte og rådgivning fra starten af, når det nye liv er skabt.
På den måde vil forældrene også finde den bedste løsning og hen ad vejen tilrettelægge pasningsmulighederne, kort efter fødslen og tre år senere. Vi må imidlertid se på de muligheder, der tilbydes, for kvalitet koster penge. I de fleste lande koster kvalitet i dag temmelig mange penge og indebærer private faciliteter. Modsat er der de offentlige faciliteter, som er billigere eller - i sjældne tilfælde - gratis, de har lave omkostninger, men er af dårlig standard. Derfor må vi se på personalets uddannelse i disse institutioner, og forældrenes tillid skal styrkes, så de kan deltage. Da jeg fik det første af mine ni børn i Paris, havde jeg tillid til, at serviceniveauet i disse institutioner var af en kvalitet, jeg som mor ikke kunne give.
Vi må derfor respektere mødres erfaringer og betragte det som en tjeneste, der skal ydes først, så længe den udelukkende ydes til børn. Mens mødrene yder deres bidrag, kan man støtte dem med livslang læring og uddannelsesforanstaltninger, så de bagefter vil kunne udøve deres erhverv.
Vi skal også huske på Parlamentets betænkning om børnepasningsmuligheder for studerende, for vi taler her om arbejde, men arbejde begynder med en uddannelse. Så hvis vi ikke har børnepasningsmuligheder under studierne, hvordan vil kvinder så efterfølgende have mulighed for at deltage på arbejdsmarkedet?
Gabriela Creţu
(RO) Fru formand! Det tjekkiske formandskab havde ret: Barcelonamålene blev fastsat før EU's seneste udvidelse. Det tog imidlertid grundlæggende fejl, da det udtalte, at den konkrete situation i de nye medlemsstater og deres tidligere erfaringer ville fungere som argumenter imod disse mål.
Fordelene er om noget vigtige. Vigtige for forældre og for ligestillingen mellem kønnene, for økonomien og beskæftigelsen og for børnene og fremtiden. De relativt lave lønninger i vores lande betyder, at begge forældre er nødt til at arbejde. Dette er ikke en valgmulighed, men en nødvendighed. Dertil kommer, at antallet af familier med kun én forælder er stigende. I nogle lande fødes næsten en tredjedel af alle børn i familier, der falder uden for det traditionelle familiemønster.
De politikker, der fremmer arbejdskraftens mobilitet, som anses for at være en effektivitetsfaktor, kan ikke blive ved med at ignorere, at folk får børn. Mange af dem lever i fattige familier uden tilstrækkelige midler til mad, sundhedspleje og uddannelse. Af og til er der vold i familien. Når forældrene tager til udlandet for at arbejde, bliver børnene ladt alene tilbage. Disse ordninger vil kunne bryde fattigdommens onde cirkel og udgøre et positivt alternativt middel til socialisering under vejledning af uddannet personale. Men for at kunne udfylde denne rolle må der gælde følgende for vuggestuer og børnehaver:
1. De skal være til rådighed, men frem for alt tilgængelige, enten gratis eller til en overkommelig pris.
2. De skal være af god kvalitet. I den forbindelse er det afgørende, at personalet er uddannet.
For at bekæmpe den nuværende krise afleverer vi næsten nye biler for derefter at købe splinternye og spilder derved betydelige mængder materielle ressourcer. Det ville være bedre for os at investere i opførelse af vuggestuer og børnehaver og skabe gode arbejdspladser for dem, der arbejder i denne sektor. Kvaliteten af de menneskelige ressourcer, der anvendes, har længe været en faktor, der adskiller landene.
Vi foreslår, at Kommissionen alvorligt overvejer at tage hensyn til den offentlige udgift til et barn, når den evaluerer beskæftigelsesprogrammer i de enkelte lande. Det er korrekt, at Jacques Delors engang sagde, at der er en rigdom i ethvert barn, og det er samfundets opgave at finde den. Jeg vil dog gerne tilføje: Ellers underminerer samfundet hele sin fremtid.
Anna Záborská
(SK) Fru formand! Hvis der kan skabes balance mellem mødres og fædres pligter i familien på den ene side og deres karrieremæssige ambitioner på den anden side, vil dette kunne få meget positive og direkte følger for hele samfundet. For at kunne fremhæve fordelene ved at opnå ligevægt mellem familieforpligtelser og karrieremæssige ambitioner, vil jeg foreslå, at definitionen af arbejde revideres.
Familieforpligtelser må ikke automatisk betragtes som skadelige for mødrenes fremtidsudsigter, blot fordi de medfører en midlertidig tilbagetrækning fra arbejdsmarkedet. Hidtidige europæiske tiltag og den dertil hørende politik har udelukkende set på borgerne med udgangspunkt i arbejdsmarkedets krav. En reaktion på den demografiske krise indebærer imidlertid også, at vi ser på borgerne i rollen som forældre, dvs. som mødre og fædre, der har forpligtelser over for deres familier.
Her rejser der sig et fundamentalt spørgsmål, som vil være afgørende for, i hvilken retning yderligere overvejelser skal gå. Det er et spørgsmål om, hvilken social model vi ønsker at fremme. Ønsker vi familier, der er tilpasset markedet og virksomhedernes behov, eller et marked og virksomheder, der er tilpasset familierne? Dette er slet ikke et meningsløst spørgsmål. Europæiske og nationale politikker på dette område afgøres begge af modsætningsforholdet mellem arbejdsmarkedets logik og den logik, der ligger i menneskets natur. Samfundets opgave er derfor at sørge for, at kvinder og mænd frit kan vælge mellem de to muligheder, som hver især har en berettigelse, når de betragtes ud fra et bredere perspektiv end blot arbejde.
Logikken i EU's politikker i forbindelse med livets cyklus får en særlig betydning, idet den specifikt tager hensyn til mænd og kvinder i den aktive alder mellem 15 og 49, så det bliver muligt for dem at opfylde deres særlige rolle i løsningen af den demografiske krise. I modsætning til Kommissionens forslag kan beslutningen om at skabe et nyt liv ikke bare betragtes som et individuelt mål, der handler om at opfylde en længsel efter at få børn.
Marusya Ivanova Lyubcheva
(BG) Fru formand, mine damer og herrer! Børnepasning burde være i fokus i EU's politik. Ikke blot fordi vi nogle gange uden at tænke nærmere over det siger, at børnene er nationens fremtid, men fordi virkeligheden lige nu kræver, at vi tænker på og arbejder hen imod at opbygge Europas fremtid. Vi er vidner til en alvorlig demografisk krise, lave fødselstal, en aldrende befolkning samt økonomiske og sociale problemer i samfundet. Vores bestræbelser skal rettes mod at skabe gode betingelser for fødsel, pasning og uddannelse af børn, som opfylder børns materielle behov og fremmer deres sociale udvikling. Vi er nødt til på passende måde at fordele rettigheder, forpligtelser og ansvar i forbindelse med børnepasning mellem staten, de lokale myndigheder og familien. Vi er også nødt til at støtte børneinstitutioner både i den private og den offentlige sektor, sørge for at oprette offentlig-private partnerskaber inden for børnepasningsområdet og skaffe midlerne til udvikling af disse. For at kunne opfylde Barcelonamålene må vi vedtage konkrete foranstaltninger, skabe flere pasningstilbud i vuggestuer og børnehaver, hvis anlæggelse skal prioriteres højt. Vi er også nødt til at oprette netværk, der tilbyder omfattende tjenesteydelser, rådgivning og social støtte til børn og forældre.
Mit land, Bulgarien, har et højt niveau inden for børnepasning. Den nationale strategi for børn og det nationale børnebeskyttelsesprogram, som er blevet vedtaget, udpegede ikke blot målene, men også konkrete foranstaltninger, som skulle gennemføres af de ansvarlige på børnepasningsområdet. Børneinstitutioner har f.eks. skiftet image, man har fundet løsninger for, hvordan man får børn tilbage til deres familier, principper omkring plejefamilier er blevet accepteret, og der er oprettet beskyttelseshuse og bygget vuggestuer og børnehaver. Vi taler imidlertid om alt dette, mens vi står midt i en finansiel og økonomisk krise, hvor vi kan risikere at miste alt det, vi har gennemført og ikke gennemføre alt det, vi har planlagt. Vil vi da investere i Europas børn?
Zuzana Roithová
(CS) Fru formand, hr. kommissær, mine damer! Det er ikke sikkert, De vil synes om det, jeg har at sige. Barcelonamålene sigter mod at øge beskæftigelsen blandt mødre, men de nævner overhovedet intet om at forbedre tilværelsen for børnene, de sigter heller ikke mod at hjælpe disse børn med at klare livets problemer i fremtiden. Der var en taler, der gjorde opmærksom på, at f.eks. spædbørn og småbørn op til toårsalderen har behov for, at deres mor, far eller bedstemor eller bare en barnepige er til stede hver dag, mens det eneste, de bestemt ikke har behov for for at få en sund udvikling, er en børnepasningsfacilitet. Situationen er selvfølgelig noget anderledes for børn i førskolealderen, og her er Barcelonamålene ganske på sin plads. Selv Den Tjekkiske Republik er i stand til at sørge for børnepasningsfaciliteter til 90 % af børnene i førskolealderen, fordi disse børn lærer at lege sammen og indgå i en gruppe. Barcelonamålene er imidlertid en politik fra det forrige århundrede. En moderne familiepolitik for det 21. århundrede bør også fremme en sund udvikling hos børnene. De af os, der kommer fra kommunistiske lande, har en bunke erfaringer med børnepasningfaciliteter, fordi mødrene skulle vende tilbage til arbejdet fire eller fem måneder efter fødslen. Jeg vil gerne opfordre Dem til også at læse en smule europæisk historie.
Katrin Saks
(ET) Fru formand! Medlemmer af mit politiske parti plejer at besøge børnehaver omkring datoen for kvindernes internationale kampdag og give udtryk for deres anerkendelse af personalets indsats. Jeg har i år besøgt 10 børnehaver, og i hver eneste af dem hørte jeg om lange ventelister. Det står klart, at Estland ikke kan opfylde Barcelonamålene, i hvert fald ikke for børn op til tre år, men Kommissionens henstilling hilses velkommen og vil medvirke til at løse problemet.
Jeg vil dog gerne understrege endnu en ting. Dagpleje til børn nævnes generelt i forbindelse med ligestilling mellem kønnene og kvinder på arbejdsmarkedet, men jeg vil gerne understrege, at dagpleje ikke kun handler om pasning, men også om opdragelse, og denne grundlæggende opdragelse skaber grundlaget for succes i skolen og senere i livet. Set i den sammenhæng finder vi det særdeles vigtigt og ser det ikke blot som en holdning fra det forrige århundrede, som vi lige hørte. Det er en strategi for dette århundrede.
Flaviu Călin Rus
(RO) Fru formand! Ifølge Kommissionens rapport fra oktober 2008 om gennemførelse af Barcelonamålene og rammen for pasning af førskolebørn har medlemsstaterne ikke opfyldt de mål, der blev fastlagt af EU's ledere.
I den henseende anbefaler jeg følgende tiltag:
1. øget engagement fra de nationale regeringers side i dette problem,
2. oprettelse af et team af specialister på nationalt regeringsplan, som udelukkende skal beskæftige sig med dette problem,
3. udvikling af EU-kontrol af medlemsstaterne gennem en række særlige instrumenter.
Alle disse foranstaltninger vil kunne medvirke til at sikre lige muligheder for kvinder og mænd, øge livskvaliteten og desuden kompensere for en aldrende befolkning ved at sætte skub i fødselstallet.
Catherine Stihler
(EN) Fru formand! Det er dybt skuffende, at så mange lande ikke lever op til Barcelonamålene - og hvis denne debat havde fundet sted kl. 9 om formiddagen i stedet for kl. 9 om aftenen, havde der måske været flere kolleger til stede her i salen.
Mange har talt om den økonomiske krise. Dette er ikke tidspunktet til at skubbe børnepasningsproblemet til side, men i stedet skal man øge udbuddet af børnepasningsfaciliteter, som er af høj kvalitet og til at betale, til alle. En investering i børnepasningsfaciliteter af høj kvalitet vil være en hjælp for familierne og også børnene, idet det vil give familierne - især mødrene - mulighed for at arbejde og børnene mulighed for at blive passet i kærlige omgivelser af høj kvalitet i lighed med deres hjem.
Sidste weekend hørte jeg et foredrag af en førende skotsk psykiater samt en fra Barnardo's. Deres foredrag handlede om udsatte børn, og det var chokerende at høre, at hvis der ikke gribes ind med hjælp til et udsat barn, kan barnet have lidt uoprettelig skade ved treårsalderen. Børnepasningsfaciliteter er en hjælp til familier og til hele samfundet og kan ligeledes være en hjælp til de mest udsatte børn. Jeg vil på det kraftigste opfordre kommissæren til fortsat at presse på.
Nicodim Bulzesc
(RO) Fru formand! Det land, jeg repræsenterer, figurerede længe på listen over lande, der ikke havde en socialpolitik på børnepasningsområdet, som levede op til europæiske standarder. Situationen er gradvist blevet bedre med vedtagelsen af kvalitetsfremmende metoder, som er resultat af specialuddannelse af plejepersonalet. Barcelonamålene har fungeret som motivation for institutionerne, hvis målsætning er at beskytte børnene, og plejestandarder har medført mere ansvarlighed og bedre kvalifikationer. Børnene har det faktisk godt.
I betragtning af det dalende fødselstal er vi nødt til at sørge for lige muligheder for dem, der lever under særlige sociale forhold. Både medlemsstaterne og Kommissionen skal bestræbe sig på at støtte disse børns uddannelse og efterfølgende integration i samfundet. De er præget af mindreværdsfølelse over for de børn, der er vokset op i en normal familie. Derfor er der behov for programmer, som gennem støtte fra det sociale system vil kunne give disse børn mulighed for at opholde sig i familiemæssige omgivelser og dermed blive socialiseret og få en ny chance i livet.
Silvia-Adriana Ţicău
(RO) Fru formand! Hvis kvinder skal ud på arbejdsmarkedet samt engagere sig i politik og opmuntres til at påtage sig større ansvar, skal der være børnepasningsfaciliteter til rådighed.
Kvinder skal opfordres til at planlægge deres karriere, men det kan ikke gøres uden et effektivt børnepasningssystem. Hver euro, der investeres i børnepasningsfaciliteter, giver en fortjeneste på mellem seks og ni euro for samfundet, når der skabes arbejdspladser og bedre betingelser for børnepasning.
Den kendsgerning, at man i mange af EU's medlemsstater eksempelvis skal skrives op til en plads i en vuggestue, før barnet er født, eller at der er ventelister på flere måneder på at få plads i en børnehave, viser med al tydelighed, at der ikke er nok børnepasningsfaciliteter i Europa. Børnepasningsfaciliteter er ikke kun med til at udvikle kvindernes karriere, men er især også med til at udvikle børnenes evner til at fungere i samfundet.
Jeg vil også gerne påpege, at det i den nuværende krise er vigtigt for os at investere i uddannelse og sundhed som en praktisk investering i vores fremtid.
Ewa Tomaszewska
(PL) Fru formand! Vuggestuer er et onde. De er måske et nødvendigt onde, men de er et onde. Jeg glemmer aldrig, hvordan jeg måtte aflevere min tre måneder gamle lillebror i vuggestuen, fordi min mor var nødt til hurtigt at vende tilbage til arbejdet. Han klyngede sig til mig, fordi han ikke ville afleveres. Hvis vi spørger os selv, om det er barnets tarv eller forældrenes karriere, der er vigtigst, mener jeg, at barnets tarv altid bør komme først
Børnehaver og vuggestuer er nødvendige, men kun dér, hvor der virkelig er brug for dem. Men det, der frem for alt er behov for, er at være opmærksom på, give muligheder til og hjælpe de forældre, især mødre, der ønsker at blive hjemme og passe deres små børn. De har både brug for økonomisk støtte og rådgivning. Det må vi lige huske. Når vi taler om børnepasning, taler vi om børn og deres behov, ikke om hvad vi har brug for for vores egen personlige bekvemmeligheds skyld.
Zbigniew Zaleski
(PL) Fru formand! Jeg vil gerne sige to ting, som psykolog og som politiker. Livet ændrer sig for øjnene af os, karrierekvinder er et nyt fænomen, fædre har mere og mere travlt, og kvinder kæmper for deres rettigheder. Det lyder alt sammen så logisk og moderne, endog socialistisk.
Der er imidlertid én konstant faktor i alt dette, nemlig børnenes individuelle psykologiske behov. Inden for dette område er der ikke sket nogen fremskridt eller revolutionerende ændringer. Hvis man vil sikre sig, at disse børn udvikler sig til at blive modne voksne borgere, kræver det en indsats fra almindelige kvinder og almindelige mænd, uden ideologier, uden prætentioner, uden kvasimoderne metoder, men blot med naturlig omsorg, tid og engagement, selv om det betyder, at man af og til må sætte sine egne behov og ambitioner til side for en periode. Dette er til børnenes bedste og derfor også til glæde for forældrene og effektivt for udviklingen af det normale europæiske samfund, jeg gerne vil leve i.
José Ribeiro e Castro
(PT) Fru formand, hr. kommissær! Jeg bad om ordet, fordi jeg er uenig med fru Estrela. Faktisk var det hendes karikerede fremstilling af det tjekkiske formandskabs intentioner, som fik mig på talerstolen. Ingen ønsker at sende kvinderne tilbage til hjemmet. Problemet ligger i, at der er kvinder, som gerne vil blive hjemme. Der er oven i købet organisationer, der prøver at forsvare dem! Disse kvinder bliver ignoreret, forbigået og diskrimineret, fordi de ønsker at hellige sig deres familie, og vi lytter ikke til dem. Desuden er det et spørgsmål om frihed. Det er et spørgsmål om frihed til at vælge, som man i venstrefløjen ellers er så glad for, men glemmer her. Det drejer sig om, hvorvidt man skal respektere forældrepars valg af, hvordan de ønsker at indrette sig. Det handler om at skabe mere livskvalitet og bedre omsorg fra fædre og mødre for dem, der ønsker at gøre det på den måde. Det bør vores samfund også give plads til. Fordomme bringer os ikke videre eller løser problemerne med fødselstallene. De skal løses gennem politiske tiltag, der er tilpasset virkeligheden og befolkningens umiddelbare ønsker. Vi kommer ikke videre ved udelukkende at fokusere på staten og markedet. Lad os komme videre ved at anlægge et retfærdigt syn på familien!
Vladimír Špidla
Fru formand, mine damer og herrer! Jeg vil gerne takke Dem for en debat, som efter min mening har været særdeles vigtig og dybtgående. Det står selvfølgelig klart, at vilkårene for både familien og barndommen undergår en række forandringer i netop denne periode. Eksempelvis blev barndommen i middelalderen ikke anset for at være en selvstændig livsfase, og børn blev betragtet som små voksne, og man kan sige, at begrebet barndom, som vi kender det i dag, egentlig opstod i oplysningstiden, i perioden med Jean Jacques Rousseau og hans roman Emile. Set i dette perspektiv må der tages hensyn til det forhold, at familien afhænger af samfundet, og at samfundet selvfølgelig afhænger af familien. Barcelonakriterierne er bestemt ikke en politik fra det forrige århundrede, men en politik, som indbyder til en livlig debat og helt sikkert fortsat vil gøre det. Til trods for alt dette har både den aktuelle debat og arbejds- og socialministrenes uformelle forhandlinger gentaget det synspunkt, at Barcelonakriterierne er relevante for denne tid, og at det er rigtigt at fortsætte med dem. Desuden vil jeg gerne understrege, at Barcelonakriterierne ikke tvinger en enkelt løsning ned over hovedet på nogen, men giver mulighed for at foretage et valg, et egentligt valg for forældrene, fordi det grundlæggende drejer sig om - som det er kommet frem under forhandlingen og efter min opfattelse især i det sidste indlæg - at oprigtigt opmærksomme og kærlige forældre er naturligt kvalificerede til at skelne og træffe et valg på et givet tidspunkt, i en given fase af familielivet eller i en given situation om, hvad der vil være det bedste for deres børn. Og derfor tror jeg, det er godt, at der bliver skabt valgmuligheder gennem Barcelonakriterierne.
Vedrørende spørgsmålet om, hvordan Kommissionen vil støtte Barcelonakriterierne, kan dette gøres gennem strukturfondene. Under de nye omstændigheder vil det for første gang være klart muligt. Tidligere var det teknisk muligt, men det var en ret uklar og kompliceret proces, da dette er en åben mulighed. Kommissionen følger selvfølgelig også udviklingen af Barcelonakriterierne, på samme måde som den kan medvirke til at videregive god praksis og gode løsningsmodeller til de enkelte medlemsstater. Jeg er overbevist om, at Barcelonakriterierne ikke på nogen måde er i strid med børnenes interesser, og jeg vil gerne understrege det, som mange har sagt, nemlig at Barcelonakriterierne er udtryk for en specifik holdning til sagen ud fra et kvantitativt synspunkt, men at vi ikke under nogen omstændigheder må overse det kvalitative aspekt. På samme måde er det klart, at det selvfølgelig altid skal være forældrene, der tager de vigtige beslutninger, og jeg er nødt til at sige, at når alt kommer til alt, og ud fra mine egne simple familiemæssige erfaringer, har jeg tillid til forældrene.
Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Skriftlige erklæringer (artikel 142)
Siiri Oviir  
skriftlig. - (ET) Ved EU's topmøde i Lissabon i marts 2000 blev bæredygtig økonomisk udvikling, flere og bedre arbejdspladser og forbedring af den sociale samhørighed fastsat som de strategiske mål for de følgende 10 år.
På grundlag af de såkaldte Barcelonamål, som medlemsstaterne godkendte i 2002 vedrørende børnepasningsfaciliteter, skulle medlemsstaterne i 2010 garantere børnepasning til mindst 90 % af alle børn mellem tre år og den skolepligtige alder og til mindst 33 % af alle børn under tre år.
For at få opfyldt Barcelonamålene blev der anvendt en åben koordinationsmetode, men foranstaltninger til opfyldelse af målene blev overladt til den enkelte medlemsstat. Således må vi nu erkende, at adskillige medlemsstater stadig er temmelig langt fra at have opfyldt disse mål, og resultatet er, at de mål, der blev godkendt i 2002, nu skal tages op til fornyet overvejelse.
Den nuværende krise viser, at uro på de finansielle markeder har betydelige negative følgevirkninger for realøkonomien. De negative indvirkninger på den økonomiske vækst og beskæftigelsen er ret alvorlige og påvirker nu opfyldelsen af Lissabonmålene i medlemsstaterne.
Eftersom de fleste EU-stater nu har rettet deres opmærksomhed mod og sat deres finansielle ressourcer ind i kampen mod den økonomiske krise, er det vigtigt, at Barcelonamålene ikke bliver glemt inden for rammerne af disse aktiviteter, da opfyldelsen af disse mål også støtter opfyldelsen af Lissabonmålene.
Desuden tyder den nuværende situation på, at vi ikke fuldt ud vil nå dette mål i medlemsstaterne ved blot at fastsætte nye datoer for Barcelonamålene. Inden for samme område er et andet vigtigt spørgsmål for medlemsstaterne EU's ledsageforanstaltninger, som vil bidrage til at nå målsætningerne for børnepasningsfaciliteter i alle medlemsstater.
