Åbning af den årlige session
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets årlige session for åben.

Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Habsburg-Lothringen
Hr. formand, jeg vil gerne henvise til punkt 2 i protokollen fra i går og igen komme ind på kriminaliteten i Bruxelles. Der står her, at formanden sagde, at dette punkt ret beset ikke hørte hjemme i protokollen, selvom det vitterlig stod i protokollen for fredag i den sidste mødeperiode. Formanden nævnte endvidere, at han skriftligt ville informere de to, der havde undertegnet anmodningen om uopsættelig forhandling. Jeg vil gerne anmode Dem om, at det i Præsidiet drøftes, om det ikke kunne ske her på plenarforsamlingen. Vi har konstateret, at mere end en tredjedel af parlamentsmedlemmerne bliver ofre for kriminalitet i Bruxelles, hvilket betyder, at det reelt angår alle og ikke kun en eller to på denne plenarforsamling. Jeg mener, det virkelig er på tide, at der sker noget i denne sag på plenarforsamlingen.

Formanden
Som det ærede medlem ved, er dette spørgsmål ikke på dagsordenen. Jeg har ikke noget at tilføje ud over det, som den ærede formand hr. Gil-Robles i går kunne meddele Dem. Præsidiet er alvorligt optaget af problemet og har truffet alle de nødvendige foranstaltninger over for de belgiske myndigheder. Så snart præsidiet har nyt at meddele i sagen, vil det med sikkerhed gøre det.
Har de ærede medlemmer ellers nogen bemærkninger?

McMahon
Hr. formand, det drejer sig om side 15 i protokollen. Der er en liste over spørgsmålene i spørgetiden til Kommissionen. Mit spørgsmål, som drejer sig om strukturfonde og støtteberettigelse under strukturfondene, er placeret under »Andre spørgsmål«, mens fru Wulf-Mathies, kommissæren for regionale anliggender, tidligere på eftermiddagen besvarer spørgsmål. Jeg vil gerne bede Deres tjenestegrene undersøge sagen og se på, om det er muligt at flytte spørgsmålet om strukturfondene, således at det kan blive besvaret af den pågældende kommissær. Tak.

Formanden
Hr. McMahon, vi vil se, om det er muligt at imødekomme Deres begæring, men som De ved, er det Kommissionens ansvarsområde.
(Protokollen godkendtes)

Andrews
Hr. formand, en bemærkning til forretningsordenen. Jeg vil gerne henlede Deres opmærksomhed på, at kampagnen for løsladelsen af Roisín McAliskey er blevet afsluttet, takket være det britiske formandskabs gode vilje. Jeg vil gerne takke det britiske formandskab og navnlig Jack Straw for at have bragt denne uretfærdighedens saga over for Roisín McAliskey til en medmenneskelig og værdig afslutning og hylde det britiske formandskab for dets storsind.

Euroen og de offentlige administrationer - Euroen og turismen - Retlig konvergens (EMI-beretning)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om føgende betænkninger:
A4-0061/98 af Arroni for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om meddelelse fra Kommissionen om de praktiske aspekter af indførelsen af euroen (KOM(97)0491 - C4-0524/98) og om Kommissionens arbejdsdokument om forberedelsen af de offentlige administrationer til omstillingen til euroen (KOM(97)0491 - C4-0025/98); -A4-0078/98 af Torres Marques for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om euroen og turismen; -A4-0070/98 af Wolf for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om beretningen fra Det Europæiske Monetære Institut om retlig konvergens i Den Europæiske Unions medlemsstater (august 1997) (C4-0560/97).
Arroni
Hr. formand, 11 medlemsstater har forelagt overgangsplaner. Euroen er nu en realitet, der bliver stadig mere konkret for hver dag, men dette betyder ikke, at vi endnu kan tillade os at betragte den som noget givet, som man ikke behøver at bekymre sig for eller udvise speciel interesse for. Forbrugerne, de små handlende og de små virksomheder er de afgørende faktorer, som vi har taget i betragtning i forbindelse med udarbejdelsen af betænkningen og ændringsforslagene, uden at vi dog har glemt andre operatører, der ligeledes indgår i denne vigtige overgangsproces: De store finansinstitutter eller de store virksomheder, der giver arbejde til millioner af europæiske borgere, med disse er netop finansinstitutter og store virksomheder, der med lethed vil kunne klare de slag, som ikrafttrædelsen af euroen vil medføre for dem. Alle bliver berørt af euroen, og den offentlige administration bør være den første til at give et eksempel til efterfølgelse: En dobbeltmærkning af gebyrer og priser vil medføre en sneboldseffekt, som straks vil blive efterlignet i de private virksomheder; sammen vil de så kunne imødegå borgernes bekymringer, for de bør ikke skulle betale for udgifterne til ændringerne.
Jeg glæder mig over, at Kommissionen har sat sig det mål at nå frem til de definitive afgørelser om de praktiske sider af euroen den 2. maj. På det tidspunkt vil alt være klart og gennemskueligt, ikke blot for de store operatører, men også for de små handlende. Det vil være op til medlemsstaterne - de offentlige administrationer, fagforeningerne og de repræsentative sammenslutninger - at sørge for, at disse afgørelser bliver kendt, at få folk til at forstå disse valg på en sådan måde, at overgangen til euroen sker under de bedst mulige betingelser, at sørge for, at banksystemet kontrolleres for at sikre, at det overholder sine forpligtelser samt endelig at sørge for, at handelen respekterer den dobbelte prismærkning, der vil være af afgørende betydning for borgernes forståelse af dette fænomen. I denne forbindelse forekommer det mig, at det er meget vigtigt, at vi ikke glemmer kommunikationsaspektet i forbindelse med disse afgørelser, for de skal forstås og accepteres af borgerne. En forudsætning for denne borgernes forståelse og accept er, at Parlamentet og Kommissionen sammen overvejer, hvilke midler der er de bedste for at gøre euroen mere populær. I denne forbindelse har jeg foreslået en rundbordssamtale med deltagelse af alle de store professionelle kommunikationsvirksomheder, som kan bidrage til at præcisere alle de nye aspekter ikke blot over for storindustrien, de store banker men især og helt specifikt over for forbrugerne, de små handlende og nærhandelen, som vi for enhver pris må beskytte og redde.
Kommissionen har i øvrigt den 26. februar tilrettelagt en rundbordssamtale, der førte til vellykkede resultater og i sig selv har udgjort et delvist svar på de anmodninger, som jeg har fremsat i min betænkning. Jeg vil dog kort redegøre for nogle flere af disse bekymringer og anmodninger. Der bør tages særligt hensyn til befolkningens mest skrøbelige socialgrupper, som f.eks. de ældre, lavindkomstlønmodtagere og handicappede. Det bør undgås, at de små og mellemstore virksomheder risikerer at tabe konkurrenceevne i forhold til større virksomheder, fordi disse har midler til at få adgang til bedre information. Den dobbelte prismærkning bør ikke være tvungen, for således at give markederne en større fleksibilitet. Perioden med samtidig cirkulation af nationale sedler og mønter og eurosedler og -mønter bør reduceres mest muligt for at undgå vanskeligheder for forbrugerne og begrænse de ekstra omkostninger for det økonomiske system. Bank- og finansverdenen bør vedtage en adfærdskodeks for omregningsgebyrer og respektere princippet om den gratis omregning af obligatoriske omvekslinger mellem de nationale valutaer og euroen.
Edb-sektoren vil komme til at spille en særlig rolle, fordi den udgør en hjørnesten i spredningen af kendskabet til euroen. Overgangen til euroen er den største udfordring, som Europa stilles over for i dette århundrede, og europæernes velfærd i det nye årtusindes første århundrede vil i høj grad afhænge af, at denne overgang sker på en rigtig og omhyggeligt forberedt måde.

Torres Marques
Hr. formand, denne betænkning om euroen og turismen har helt sikkert været en af dem, som offentligheden har interesseret sig mest for. For ud over den høring, som blev arrangeret i Underudvalget om Valutaspørgsmål, har jeg haft anledning til at sende hundredvis af breve og e-mails til de mest forskellige modtagere inden for turisterhvervet over hele verden. Og jeg har haft megen gavn af dette samarbejde og af den interesse, der er blevet udvist.
Ud over den støtte, som jeg har modtaget fra mine kolleger her i Europa-Parlamentet, ønsker jeg særlig at takke for de bidrag, som de vigtigste europæiske og internationale aktører inden for denne sektor har ydet. Jeg takker i særdeleshed for samarbejdet med Kommissionen og med de myndigheder, der har med turistsektoren at gøre i Portugal.
Det var min hensigt, at denne betænkning skulle være så konkret som muligt, og at den skulle anskueliggøre de konsekvenser, som indførelsen af euroen ville få for turisterne og for turistsektorens virksomheder. Ikke kun fordelene, men også de problemer, som dem, der befinder sig ude i terrænet helt realistisk vil komme til at stå over for, og som i deres dagligdag skal klare de nye situationer, som indførelsen af euroen vil skabe.
Denne betænkning er hverken udtømmende eller endegyldig. Men der er overalt allerede annonceret så mange konferencer om euroen og turismen, at dette initiativ fra Europa-Parlamentets Underudvalg om Valutaspørgsmål i det mindste har denne fortjeneste: At få de ansvarlige på de mest forskellige niveauer til at forstå, at turistsektoren vil være en af de første til at tage euroen i brug, at turisterne kommer til at udgøre stormtropperne i denne operations startfase, at de fra den 1. januar - hvis de ønsker det - vil kunne bruge den nye valuta på deres rejser i det nye Europa uden grænser, uden pas og uden visa, og at alle må være forberedt på dét.
Det er også en betænkning, der, fordi den er fremkommet på initiativ af Underudvalget om Valutaspørgsmål, mere vil fokusere på euroen end på turisterhvervet. Derfor har jeg med stor glæde taget imod praktisk taget alle de ændringer, som de forskellige politiske grupper har foreslået. Det er bidrag, der på mange punkter har forbedret den endelige tekst.
Jeg har kun undladt at medtage de ændringsforslag, der hverken direkte eller indirekte kunne have forbindelse med euroen, selvom de i en anden sammenhæng stemmer overens med dens indhold. Skønt turismen stadig er den sektor, hvor Europa er mest konkurrencedygtig, med 60 % af verdensmarkedet, er dens relative position blevet stadig mere svækket inden for de sidste ti år. Euroen kan være et afgørende instrument til at vende denne situation. Af de mere end tredive aktionsforslag, der sigter herpå, vil jeg gerne fremhæve dem, der vedrører Kommissionen, medlemsstaternes regeringer, de regionale og lokale myndigheder og aktørerne inden for sektoren, i særdeleshed forslagene om:
At der i informationskampagnerne over for borgerne gøres nøje rede for euroens fordele for turister, og at det i den forbindelse understreges, at den fælles valutas succes i høj grad afhænger af, om den accepteres af borgerne; -at der lægges særlig vægt på medarbejderinformation; nøjagtige oplysninger om euroen som svar på forespørgsler fra kunder vil kun kunne gives dér, hvor disse oplysninger tidligt nok er kommet medarbejderne i hænde; -at der som følge heraf ufortøvet fastlægges programmer for støtte til erhvervsuddannelse og tilpasning af de menneskelige ressourcer i branchen til de nye vilkår som følge af den fælles valuta; -at der med henblik på den skærpelse af konkurrencen, som turistvirksomhederne kommer til at mærke, fordi priserne vil blive mere gennemskuelige, når de kan udtrykkes i euro, gøres bestræbelser på for de utallige små familievirksomheder, der repræsenterer 95 % af sektoren, mange af dem uden adgang til kapitalmarkedet, at oprette særlige finansieringsprogrammer med henblik på omstillingen til euroen og de kommende investeringer; -at det anbefales rejsearrangørerne, at de gør brug af elektroniske betalingsmidler, hvis takster skal gøres så attraktive som muligt i lyset af den udbredte benyttelse af disse betalingsmidler samt den forstærkede konkurrence; -at den periode, hvor de to valutaer (den nationale og euroen) er i omløb samtidig, gøres så kort som muligt, fordi virksomhederne i denne sektor er relativt små; .-at de offentlige myndigheder på nationalt, regionalt og lokalt plan tager hensyn til turistsektorens behov i forbindelse med tilpasningen til euroen, navnlig på det skattemæssige område; -at der tages skridt til en harmonisering af de skatter og afgifter, der har relevans for denne sektor, herunder navnlig merværdiafgiften, således at beskatningsmæssige forskelle ikke fordrejer konkurrencen, og at prismekanismerne bliver så gennemskuelige som muligt; -at man benytter kongres- og forretningssektoren som et middel til at tiltrække turister og investorer til eurozonen; -at store begivenheder og foranstaltninger på europæisk plan, som verdensudstillingerne i Lissabon i 1998, i Hannover i år 2000, verdensmesterskabet i fodbold i Frankrig, jubelåret i Rom og årtusindskiftet i London i år 2000, bliver benyttet til virkelig at give euroen offentlig omtale.Endelig, at såvel Kommissionen som medlemsstaterne bruger deres eksterne repræsentationer til at fremme brugen af euroen blandt potentielle turister, rejsearrangører, der sender turister til EU, særlig i Nord- og Sydamerika, Japan og Sydøstasien samt i Australien. At antage at den fælles valuta - euroen - er en af de største udfordringer for Den Europæiske Union her sidst i dette århundrede. Turismen kan være det afgørende middel til, at den bliver accepteret, og for dens videre succes.

Wolf
Hr. formand, kære kolleger, i forbindelse med retlig konvergens i de nationale centralbanker drejer det sig ikke om en teknisk detalje. Det drejer sig mindst om en institutionel betingelse for indførelsen af euroen. Det er ikke lige nu det rette øjeblik til at drøfte problematikken i europrojektets opbygning i mere generelle vendinger. Det vil vi få lejlighed til under drøftelsen af fru Randzio-Plaths betænkning og under drøftelsen af beslutningerne fra Cardiff, hvor det igen en gang vil dreje sig om, hvorvidt det vil lykkes sideløbende med den europæiske fælles valuta tillige at bringe en på europæisk plan effektiv, koordineret beskæftigelsespolitik i stand.
Nu til det konkrete problem. Som tilhørende venstrefløjen har vi i en møjsommelig proces været nødt til at lære, at institutioner ikke er et stabilt byggeklodssystem, som man efter behag kan bygge op, om, vælte og bygge til, men at de absolut har deres eget historiske liv og er nødt til at være forankrede i tillid hos de mennesker, der holder dem i gang.
Det siger jeg, fordi der i beretningen fra Det Europæiske Monetære Institut, der korrekt som emne har de to centrale punkter hhv. Centralbankens og Det Europæiske System af Centralbankers uafhængighed samt dette systems evne til at fungere som et ensartet system, er en tendens til at skyde over målet kompatibilitet og alligevel fastsætte noget i retning af ensartethed i forbindelse med alle de forskellige former for kommunikativ integrering, som de nationale centralbanker har, i Østrig f.eks. gennem deltagelse i de ledende forsamlinger, i Tyskland gennem tale- og høringsrettigheder, i Frankrig gennem en meget nær tilknytning til regeringen, for så vidt angår høring og tillige målsætningerne. Der findes de mest forskelligartede former, og jeg tror, at vi skal tage fat på disse spørgsmål med megen omhu. Hvad af det er virkeligt inkompatibelt, inkompatibelt med dannelsen af en fælles europæisk pengepolitik ved hjælp af ESCB og inkompatibelt med den måde, hvorpå Det Europæiske System af Centralbanker fungerer som en helhed?
Det drejer sig om former for høring med regering og parlamenter, om deltagelse af ledende personer fra det civile samfund og den sociale dialog. Det drejer sig om reference til den nationale økonomiske politik. På alle disse områder skal man anbefale en minimalstrategi, nemlig at man koncentrerer sig om at fjerne inkompatibilitet og entydigt forankre den fælles europæiske pengepolitiks mål.
Det gælder også for Det Europæiske System af Centralbankers forhold og de øvrige funktioner, som de nationale centralbanker fortsat skal varetage, navnlig banktilsynet i nogle tilfælde og under alle omstændigheder kollateralforretningerne. Her skal kompatibilitet naturligvis være sikret, men ensartethed, harmonisering kan ikke tilrådes.
Vi bør i denne proces, som virkelig er en stor udfordring og tillige behæftet med megen usikkerhed, ikke bære os letsindigt ad og benytte mangfoldigheden af de forskellige eksisterende former for integrering som en chance til at bevare en ligesom kapillær integration af de nationale banker, så at sige en jordforbindelse for Det Europæiske System af Centralbanker på de enkelte medlemsstaters plan, f.eks. således som det historisk er sket i »Bank deutscher Länder«.
Pengepolitikken er simpelthen for vigtigt til, at vi kan overlade den til en lille gruppe banker i et demokratisk nirvana. Det ville kun betyde, at vi overlod den til finansmarkedernes diktat og unddrog den enhver form for politisk indflydelse på dens udformning. De forskellige former for integrering, som vores nationalbanker historisk har udviklet, og som findes i dag, kan hjælpe til med at undgå en sådan fejludvikling. Lad os derfor lade dem vedblive med at eksistere, hvor det overhovedet er muligt, og lad os ikke omvendt spørge: Hvad kan vi så bygge sammen, hvad kan vi så gøre fælles?
Hvis vi tager fat på dette spørgsmål i den ånd, tror jeg, at vi gør euro-projektet en stor tjeneste. Hvis vi gør det omvendte, gør vi det en bjørnetjeneste.

Randzio-Plath
Hr. formand, kære kolleger, betænkningerne af Wolf, Torres Marques og Arroni viser i lighed med betænkning af Peres Rojo, at vi ikke længere fører teoretiske debatter om Den Monetære Union, men at vi nu skal løse de rent praktiske spørgsmål. Det er rigtigt, at den retlige konvergens i mellemtiden er så vidt fremskreden, at de nationale centralbankers uafhængighed i stadig højere grad bliver en realitet i Den Europæiske Union, og vores drøftelser med cheferne for centralbankerne viser, at de nu i stadig stigende grad går ind i en monetær dialog med de nationale parlamenter. Det er således også et fremskridt inden for Den Monetære Unions rammer, som vi kun kan støtte.
Centralbankernes uafhængighed er sandelig et vigtigt emne i forbindelse med den retlige konvergens. Vigtigt er dog også alt det, som har noget at gøre med spørgsmålene om indførelsen af euroen i praksis. Fru Torres Marques gør helt rigtigt opmærksom på, at de borgere, der først vil mærke, at der er noget, der ændrer sig, at de så at sige bor i Euro-land, er turisterne, og derfor er det så vigtigt - hvilket høringen af Underudvalget om Monetær Politik angående turismen også viste - at vi gør det klart, at der spares omkostninger, når euroen indføres, og der dermed således også bliver tale om prisfordele for de rejsende i Den Europæiske Union takket være euroen. Vi ved tillige fra de internationale turismebørser, at europæerne er særligt rejselystne og at denne branche derfor ikke kun er en vækstbranche, men at netop rigtig mange mennesker meget hurtigt vil opleve euroen og Den Monetære Union på dette område.
Ganske vist er også alt det andet, der har relation til indførelsen af euroen i praksis, vigtigt, og her bliver vi som EuropaParlament nødt til at konstatere, at borgerne og de små og mellemstore virksomheder beklageligvis ikke er blevet tilstrækkelig forberedt og heller ikke tilstrækkelig informeret. Fra Europa-Parlamentet skal den appel udgå, at ikke kun de europæiske institutioner skal forberede folk og de små og mellemstore virksomheder, men at også de nationale regeringer og de nationale administrationer skal bidrage hertil. Det er et centralt krav, for uden information kan jeg ikke forberede mig. Derudover skal vi i endnu højere grad også inddrage forbrugerbeskyttelsessynspunkter i forberedelsen af Den Monetære Union, og her vil jeg gerne endnu en gang udtrykkelig gå ind for, at vi fastsætter en periode med dobbelt prismærkning og værdiangivelse, at der ikke kommer udgifter til konvertering og at omstillingsperioden gøres så kort som mulig, for at belastningen ikke bliver for stor hverken for folk eller virksomheder.
Når netop de små og mellemstore virksomheder først med indførelsen af euroen bliver i stand til at udnytte det indre marked fuldt ud, er det særlig vigtigt, at netop også disse små og mellemstore virksomheder får støtte. Med henblik herpå er det virkelig nødvendigt, at det offentlige spiller en mere konstruktiv og mere positiv rolle og også gør det, som EuropaParlamentet har vedtaget, nemlig går i spidsen ved indførelsen af euroen, selvom finansministrene er enedes om først at foretage omstillingen af den offentlige administration pr. 1.1.2002. Vi har på kommunalt, regionalt og nationalt plan og tillige i den offentlige administration brug for partnere og navnlig for, at skatteforvaltningen omstilles til euroen!

Thyssen
Hr. formand, om nøjagtigt 297 dage indføres euroen i de lande, der deltager i møntunionen. For børn varer det måske lidt for længe, hvis man forsøger at gøre det klart, at omvæltningen er nær, i antal nætter der endnu skal soves. Men for voksne politikere er det på høje tid at træffe beslutninger om de praktiske aspekter ved euroen. Det er i hvert fald det, som borgerne forventer af deres regering. De ønsker klare svar på deres spørgsmål, også på spørgsmål om den mindste detalje om hvordan, og de ønsker en fremgangsmåde, der virker uden undgåelige byrder og uden udgifter.
Arroni-betænkningen kommer derfor ikke et øjeblik for tidligt, og det er denne betænkning, som jeg på vegne af min gruppe skal behandle nærmere. Ordføreren har gjort et godt stykke arbejde, hvilket vi gerne ønsker ham tillykke med. Betænkningen omhandler ikke kun de mest logiske aspekter som information og omkostninger, den retter også opmærksomheden mod de svagere befolkningsgrupper. Det er vores opfattelse, at indførelsen af euroen kun er en succes, hvis også de handicappede, de ældre og de fattige uden problemer kan omstille sig til euroen. For enhver pris skal det forhindres, at indførelsen af euroen øger dualiseringen i vores samfund.
Med hensyn til den dobbelte prismærkning, hr. formand, er jeg glad for at kunne fastslå, at betænkningen er på bølgelængde med Kommissionen. Kommissionen har for to uger siden på rundbordskonferencen, som ordføreren også henviser til, klart sagt, at den ikke på forhånd er tilhænger af, at dobbelt prismærkning pålægges ved lov. Vores gruppe tilslutter sig helt denne holdning. Dobbelt prismærkning kan være et nyttigt informationsinstrument, men det er kun et af mange alternativer. Efter vores opfattelse, skal man undgå, at forbrugeren drukner i information. Endvidere skal man undgå, at detailhandelen og tjenestesektoren tvinges til engangsinvesteringer, der kun er nyttige i en begrænset periode. Det er meget bedre at overlade de pr. definition midlertidige prismærkningsløsninger til markedet og til de involveredes kreativitet. Hvis detailhandelen ikke informerer kunderne tilstrækkeligt, vil den selv være den første til at mærke følgerne. Som ordfører for PPE i denne sag, mener jeg derfor også, at vi i den første fase skal have tilstrækkelig tillid til markedet og konkurrencelovenes virkning, og at lovregler kun er hensigtsmæssige dér hvor og på betingelse af, at det konstateres, at den fakultative dobbelte prismærkning ikke har det ønskede resultat. Ændringsforslagene om at pålægge den dobbelte prismærkning ved en forordning, kan vi derfor ikke støtte.
Et andet praktisk aspekt ved indførelsen af euroen er den effektive overgang fra nationale mønter og sedler til euroen. På dette punkt er meningerne meget delte, og der føres på ny en debat mellem tilhængere af lovgivning og tilhængere af adfærdskodekser og frivillige ordninger. Også på dette punkt har Kommissionen bekendt kulør og gjort sig til tilhænger af adfærdskodekser. På betingelse af, at den røde tråd i disse kodekser er, at der ikke skal betales for en obligatorisk ombytning, er min gruppe enig.
Hr. formand, jeg vil gerne særligt henlede opmærksomheden på et bestemt aspekt. Bankerne overvejer at kræve betaling af de små forrretningsdrivende for veksling af store mængder mønter. Dette er uacceptabelt. De små forretningsdrivende vil blive bedt om at spille en vigtig rolle ved overgangen. Det er allerede nok, at dette forventes af de handlende. At bankerne vil lade de handlende betale for det arbejde, som de selv udfører gratis for private kunder, det er virkelig for stærkt for os.
Til sidst måske lige dette. En kort overgangsperiode og modregning af faldet i udgifterne på grund af vekselkursernes bortfald ved overgangen fra nationale mønter indbyrdes i overgangsperioden. De punkter går vores gruppe selvfølgelig også ind for.

Garosci
Hr. formand, som vi har forstået på ordførernes indlæg, udgør euroen en slags lille og fredelig revolution i slutningen af århundredet, noget som i praksis naturligvis vil ændre hele vores måde at handle på, såvel som virksomheder og som borgere og forbrugere. Men som ved enhver revolution er der også nogle aspekter af psykologisk betydning at tage hensyn til.
Det store problem, som vi vil blive stillet over for i de kommende år, især i det halvår, hvor de nationale valutaer og den fælles mønt sameksisterer, vil være at få såvel virksomhederne som borgerne til at forstå, at euroen er et middel til at opbygge Europa og et instrument af udelukkende økonomisk karakter. Vi ønsker os naturligvis et Europa, der er både økonomisk og socialt, men for øjeblikket er euroen det vigtigste middel til at vise, at vi kan opbygge et Europa af noget, som er materielt rørligt for borgerne, noget de kan se og finde i deres lommer. Derfor vil det være nødvendigt, som ordførerne så rigtigt har sagt det, at sikre at finansverdenen står bag, og at bankerne er med, men da bankerne har brede skuldre og allerede har tilrettelagt arbejdet med henblik på fra den kommende 1. januar at kunne udsende kontoudtog med angivelse af både national møntværdi og den fælles møntværdi, og da de desuden arbejder med et edb-system, som de allerede i nogen tid har benyttet, så er det virkelige problem i forbindelse med euroen snarere at få borgerne og dermed forbrugerne til at gøre sig dette helt klart.
Det vil derfor først og fremmest være handelen, der vil få denne tunge opgave at løfte. Borgeren vil som forbruger gå ind i en bar, i en butik, i et supermarked, i en restaurant eller på et rejsebureau og betale med national mønt, han vil få tilbage i euro, og det vil være dér, at han rent fysisk møder den fælles mønt. Og i den situation bør han foran sig have en handlende, en butiksejer, en kassedame eller en medarbejder, der har kendskab til det fælles møntsystem, for ellers vil vi få en psykologisk afskrækkende virkning. Forvirring og usikkerhed blandt forbrugerne og de handlende om systemets virkemåde i daglighandelen vil føre til en begrænsning af købene og en psykologisk betinget forbrugstilbagegang, som lige netop på det tidspunkt er noget, som vi bestemt ikke håber på. Der er allerede en vis forbrugstilbagegang at spore på dette kontinent, og hvis der hertil skal føjes de psykologiske konsekvenser af en forbrugsbegrænsning på grund af usikkerhed omkring købssituationen, risikerer vi at skabe problemer, der vil blive svære at løse.
Derfor er det nødvendigt med en aktion både med hensyn til information og med hensyn til uddannelse. Informationsaktionerne bør naturligvis være målrettet mod borgerne, mens uddannelsen bør være af professionel art og være rettet mod de forskellige personkategorier, især inden for handelen, hvor jeg med handel forstår den egentlige butikshandel, turisme, tjenesteydelser, altså hele markedets tertiære sektor, alle de, som fysisk vil blive berørt af den fælles mønt.
Vores franske venner vil huske, at de ældre i Frankrig stadig 30 år efter møntændringen anvender begreberne ny og gammel franc. For 30 år siden fjernede man ganske enkelt to nuller, men man taler stadig i dag om den gamle franc. Man kan derfor godt forestille sig konsekvenserne af, at alle borgere i hver enkelt af de 15 medlemsstater vil blive nødt til at gange deres egen mønt med et forskelligt tal, når den fælles mønt bliver en reel møntenhed den 1. januar 2002. På det tidspunkt vil det være af afgørende betydning, at vi i fællesskab har fået tilrettelagt en informations- og uddannelsesaktion og har fået de tre markedskomponenter, industrien, handelen, og især den sektor, der ligger øverst i denne trekant, nemlig forbrugerne, til at arbejde sammen.

Gasòliba i Böhm
Hr. formand, mine damer og herrer, denne forhandling er virkelig meget vigtig, fordi den viser os forskellige praktiske perspektiver i forbindelse med indførelsen af euroen. Vi taler ikke længere om muligheden for indførelsen eller om dens mulighed for overlevelse, fordi der i maj vil være en meget omfattende og solid udvælgelse af medlemsstater til Den Monetære Union, men vi taler i stedet om konkrete spørgsmål, og i de tre betænkninger - af Arroni, Torres Marques og Wolf - behandles de specifikke aspekter af dens indførelse.
Jeg mener, man må insistere på, at det er nødvendigt at gøre en stor indsats for at oplyse borgerne, for at oplyse de små og mellemstore virksomheder, for at bevidstgøre forbrugerorganisationerne og for at opnå en så struktureret forberedelse som muligt på de to områder, der her er nævnt, nemlig det økonomiske og det handelsmæssige, der er nøgleområder. Samtidig må Europa-Kommissionens mangeårige støtte til de små og mellemstore virksomheder intensiveres, og den vil blive styrket med denne Økonomiske og Monetære Union.
Det er måske inden for turismen, at vi hurtigst vil se denne Monetære Union, de muligheder, som den giver, og hvordan den vil styrke en sektor, hvor der ikke længere vil være kurs- eller valutaforskelle inden for Den Europæiske Union. Og der er et mere teknisk, men dog lige så vigtigt emne - som hr. Wolf taler om - nemlig det, som briterne kalder accountability , altså den virkelige gennemskuelighed, der skal være i hele denne proces, både i medlemsstaternes centralbanker, i det Det Europæiske System af Centralbanker og i Den Europæiske Centralbank.

Ribeiro
Hr. formand, jeg benytter lejligheden til varmt at hilse Dem. Hr. formand, kære kolleger, disse betænkninger forbereder post-euro. De emner, som de behandler, er af en sådan betydning, at den korte taletid gør det endnu mere påkrævet, at jeg er meget selektiv og kortfattet i mine bemærkninger. Turistsektoren har en stor vægt i nogle af medlemsstaternes økonomi. Til sektorens kompleksitet, med indviklede forbindelser i alle retninger, kommer kompleksiteten i de forskellige forhold fra medlemsstat til medlemsstat. Denne komplekse kompleksitet (hvis jeg må udtrykke det sådan) afspejler sig ikke i Torres Marques-betænkningen, som jeg mener er for optimistisk og - jeg vover at sige det - alt for ensfarvet, nemlig rosenrød, gennemtrængt af forfatterens urokkelige tro på denne europæiske konstruktion, sådan som den er sat i gang.
Turismen, visse turister, vil ganske givet få diskutable fordele ved, at euroen bliver indført. Men vi er heller ikke i tvivl om, at der ikke kun vil være fordele og tilgodesete. Visse turister, men især visse turismeformer, vil få forøgede vanskeligheder ved fremkomsten af den fælles valuta, som man vil have skal være stærk, og vil undlade at bruge redskaber og fremgangsmåder, som de hidtil har betjent sig af. Rigtig nok ikke altid på en god måde. Men hvis vi fratog mennesker de redskaber, som de har erhvervet sig, og som de måtte have brugt forkert, ville vi alle stå tomhændede ... og uden penge, banksystemer og monetære politikker.
I den stærke fælles valutas virtuelle virkelighed, fælles for lande med forskellige turistpolitikker, der kompletterer og konkurrerer med hinanden, må man ikke se bort fra eller undervurdere tendensen til flytning af turiststrømmene til mål uden for Europa, med mere konkurrencedygtige tilbud, der bunder i valutakurspolitik.
Netop derfor, men også af andre årsager, tager vi for vores vedkommende, samtidig med at vi dog takker Torres Marques for hendes arbejde, alvorlige forbehold over for hendes optimisme, hendes opfattelse af »turismen i euroens tjeneste« og hendes opfordring til, at der skabes en europæisk politik for turisme og, som det ville være bedre at kalde det, for de former for turisme, der sameksisterer inden for Den Europæiske Unions område.
Som det sidste kan jeg ikke slutte uden at sige et ord om Wolf-betænkningen, men næsten kun for at give udtryk for den tilfredshed, som det giver at læse hans begrundelser, hvor der afbalanceret og velovervejet omtales virkelige problemer, og som går imod dette klima af yderliggående og ensporet tankegang. Da jeg ikke her kan fremsætte den kommentar, som jeg synes er rimelig og nødvendig, vil jeg reservere nogle bemærkninger, som denne betænkning fortjener, til en stemmeforklaring.

Hautala
Hr. formand, i dette forår vil Europa-Parlamentet opleve en meget betydelig deltagelse i diskussioner om det demokratiske tilsyn med Den kommende Europæiske Centralbank. Det vil sikkert blive et bemærkelsesværdigt optrin, når vi i nær fremtid skal behandle fru Randzio-Plaths betænkning, som støttes kraftigt af Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet.
I dag diskuterer vi, på hvilken måde de nationale centralbanker og de nationale, politiske institutioner kan være med i tilsynet af Den Europæiske Centralbank og dens system. Diskussionen om dette er forblevet på et beskedent niveau, men nu har hr. Wolf udarbejdet en interessant rapport om emnet. Han konstaterer, at specielt, såfremt Unionen uheldigvis ikke har en fælles økonomisk politik, betydningen af centralbanken fremhæves, fordi den så skal udvise en slags økonomisk fornuft ved monetære beslutninger.
Det Europæiske Monetære Institut har forfattet en beretning om harmonisering af de nationale finanslove med Maastricht-aftalen. Vi synes lige som ordføreren, at Det Europæiske Monetære Institut går alt for langt, når det også fremhæver de nationale centralbankers uafhængighed af de nationale politiske institutioner. Vi anser det som meget vigtigt, at de nationale parlamenter og regeringer bevarer kontakten til systemet, hvis formål er at skabe en stærk valuta- og prisstabilitet i Europa. Men som ordføreren bemærker er prisstabiliteten ikke et neutralt begreb. Det er ikke defineret nogetsteds, hvilken inflationsprocent der er skadelig for økonomien. I den henseende kan Det Europæiske Monetære Institut selvsagt ikke alene føre denne diskussion.
Det er hverken klogt eller rigtigt, at Det Europæiske Monetære Institut fordømmer visse nationale love som værende uforenelige med centralbanksystemet. I den forbindelse nævner jeg det eksempel, som også ordføreren har taget frem. Det Monetære Institut har fordømt loven om Den Finske Centralbank, hvor der er lovgivet, at landets præsident kan afskedige generaldirektøren og andre bestyrelsesmedlemer, såfremt disse har vist utilbørlig optræden. Vi synes, at dette stadig bør være muligt. Den Europæiske Union er nu ikke noget fælles økonomisk område, der er mange forskelligheder, og derfor bør de nationale røster også høres i centralbanksystemet.

Castagnède
Hr. formand, kære kolleger, først vil vi give udtryk for vores gruppes enighed i betænkningerne af fru Torres Marques og hr. Arroni. Vi kan uden forbehold godkende retningslinjerne i disse betænkninger.
Betænkningen af hr. Wolf giver til gengæld anledning til nogle kommentarer. I denne betænkning giver hr. Wolf sig nemlig i kast med en kritik af EMI's beretning på forskellige områder. For det første vil vi gerne gøre opmærksom på, at EMI efter vores mening handler helt i overensstemmelse med sin rolle, når det bestræber sig på at identificere de af bestemmelserne i de nationale lovgivninger, der synes at være uforenelige med bestemmelserne i Traktaten om Den Europæiske Union, og - medmindre dette er til skade for denne traktat eller de traktater, som er gået forud for denne - såfremt der ikke er tale om, at det er Unionens politiske instansers opgave at fortolke og fastlægge kravene og målsætningerne i traktaten.
Hvad angår indholdet fremhæver hr. Wolf nogle krav om gennemsigtighed og information med hensyn til den måde, hvorpå ESCB fungerer, der faktisk forekommer os at være nødvendige for unionsborgernes tillid til administrationen af deres valuta. Vi er enige i hr. Wolfs ønske om, at man skal sørge for, at ESCB ikke bliver et elfenbenstårn, som er afskåret fra sin institutionelle omverden eller fra offentligheden. For at centralbankerne kan få en ordentlig information, er det navnlig nødvendigt, at de har mulighed for at høre repræsentanterne for regeringerne eller de nationale parlamenter. Det er ligeledes nødvendigt, at ECB fremlægger og forklarer de beslutninger, den har truffet under udførelsen af sin mission, for Unionens demokratiske institutioner og i bredere forstand også for borgerne. Men efter vores mening må disse krav om gennemsigtighed og information på ingen måde gå ud over ESCB's uafhængighed, hverken dens medlemmers uafhængighed eller uafhængigheden af dens beslutninger.
Når vi lægger vægt på denne nødvendige uafhængighed, så er det ikke ud fra en antikeynesiansk overbevisning, men derimod ud fra en europæisk overbevisning. Det er denne overbevisning, der får os til at vurdere enhver genoptagelse af debatten om det monetære instruments eventuelle rolle i iværksættelsen af de nationale økonomiske politikker som farlig. Medlemsstaterne har i unionstraktaten givet afkald på at bruge et sådant instrument, hvilket nogle gjorde af økonomiske grunde, og alle, mere grundlæggende, af politiske grunde. Uanset de forskellige medlemsstaters økonomiske præferencer, så er det klart, at valget af en fælles europæisk valuta medfører, at denne valuta undgår ethvert politisk pres eller enhver politisk manipulation fra national side, hvad enten det sker direkte eller indirekte; medmindre den kommer til at udgøre en spændingsfaktor mellem staterne, som ville være fatal for Den Europæiske Union. Man kan ikke have en fælles valuta, der ikke er uafhængig. Det er det, som vi grundlæggende skal blive enige om, hvilket hr. Wolf i øvrigt også ønsker. Vi kan derimod ikke følge ham, når han f.eks. bebrejder EMI, at det betragter den bestemmelse, ifølge hvilken en centralbank ved iværksættelsen af sin valutapolitik skal tage højde for regeringens økonomiske politik, som værende uforenelig med traktaten.
ESCB's uafhængighed skal naturligvis ikke betyde, at Europas demokratiske institutioner bliver afmægtige på det økonomiske område. Vi mener derfor, at det foruden den fælles valuta er nødvendigt at fastlægge andre fælles økonomiske virkemidler, som Unionens demokratiske institutioner så skulle tage sig af, og som skulle bestå i et budget for Europa, en europæisk skat og en europæisk strukturpolitik.

de Rose
Hr. formand, kære kolleger, de økonomiske aktører bliver såvel i Kommissionens meddelelse som i Arronis betænkning opfordret til at gøre en indsats, men tager man hensyn til dem på andre måder end ved at bede dem om at acceptere euroen, eller med andre ord om at give euroen den bedst mulige modtagelse?
Når man læser denne betænkning, kan man således konstatere, at ordføreren og Kommissionen uafbrudt svinger mellem uvisheder og modsigelser. Det er navnlig de fysiske personer, den er møntet på, og først og fremmest de særligt udsatte grupper, for hvilke euroens ikrafttrædelse allerede nu giver sig udslag i, at der kommer nye problemer oven i de allerede store vanskeligheder. Man er i betænkningen særligt opmærksom på disse grupper, men hvad er det for nogle konkrete løsninger, man vil foreslå på deres praktiske problemer? Når man tænker på, at udgifterne til at promovere euroen i medierne er steget støt siden 1996, og at disse udgifter efterhånden er ekstremt store, hvor meget vil denne reklame så komme til at koste Europa, medlemsstaterne og i den sidste ende den enkelte borger?
Selvom der bruges betydelige summer, risikerer borgeren som forbruger at blive offer for vedvarende forvirring. Hr. Arroni går ind for en overgangsperiode, der er så kort som mulig, i modsætning til forbrugersammenslutningerne, der i en kort overgangsperiode ser en risiko for, at de mest sårbare kunder bliver totalt forvirrede. Hvilket valg skal man så foretage mellem en kort overgangsperiode, der er billigere, men som er en kilde til fejl og forvirring, og en lang overgangsperiode - som vi minder om kan vare op til seks måneder - og som giver mulighed for en bedre forståelse takket være en blid tilvænning, men hvis store omkostninger vil smitte af på forbrugerprisen?
Med hensyn til den anden gruppe af økonomiske aktører, der består af virksomhederne og de handlende, så vil jeg sige, at hvis to tegnebøger endda kan være vanskelige at administrere for husmoderen, hvad skal man så sige om de to regnskaber og de to kasser, som blandt andre de handlende bliver nødt til at føre? De havde ikke ligefrem behov for, at deres administration blev vanskeligere. Selvom hr. Arroni foreslår, at der skal træffes nogle foranstaltninger for at hjælpe SMV'erne, så ønsker han samtidig at gøre den dobbelte prisangivelse obligatorisk, under det falske påskud, at de handlende skal have konkurrencefordele. Og hvis det drejer sig om at ville hjælpe virksomhederne, så viser det sig, at man allerede nu nægter dem den størst mulige hjælp, nemlig en skattemæssig hjælp i form af en ret til at fratrække momsen på de omkostninger, der vedrører overgangen til euroen.
Afslutningsvis vil jeg sige, at det efter min mening lader til, at Kommissionen i øjeblikket sejler på øjemål, og at den støttes heri af Arronis betænkning.

Antony
Hr. formand, kære kolleger, betænkningen af Arroni er ikke et udtryk for nogle originale betragtninger, men giver alligevel anledning til nogle bemærkninger.
Hvordan kan man tale om tillid, når hele den europæiske monetære konstruktion er bygget på en løgn, eller i det mindste undladelsens løgn? Selve navnet på valutaen er blevet ændret, hvilket er i modstrid med traktaterne, som utvetydigt kalder den ecu. Vores kollega Berthu har med rette indgivet en klage til De Europæiske Fællesskabers Domstol over denne ubelejlige ændring.
Ingen, hverken Rådet eller Kommissionen, og endnu mindre Europa-Parlamentet, har turdet forsøge at anslå de praktiske omkostninger ved overgangen til euroen eller at uddrage de makroøkonomiske konsekvenser heraf. Man kan naturligvis ikke skjule, at der vil være nogle omkostninger. Det nævnes kun i forbifarten et enkelt sted i betænkningen, og det for at anmode om, at omkostningerne bliver minimale. Det er faktisk borgerne, som kommer til at betale de hundreder millioner franc, mark og lire, som det dobbelte regnskab, den dobbelte prisangivelse og den stadige omregning mellem euroen og den nationale valuta vil koste, og som vil finde sted i tre år.
I mellemtiden skal man også nok afholde sig fra at nævne konsekvenserne for folks opsparing, navnlig i Frankrig. Hele den opsparing, der står i banker eller sparekasser, såsom sparekassebøger og boligopsparing, er dømt til at forsvinde. Man nøjes således med utrætteligt at gentage de falske aksiomer for den europæiske konstruktion, nemlig at »uden den fælles valuta vil det indre marked ikke kunne fungere, og uden det indre marked vil der opstå krise og krig«; og det vigtigste aksiom i denne logiske rækkefølge er, at »uden en europæisk enhedsstat og en fuldstændig harmonisering af lovgivningerne vil den fælles valuta ikke kunne fungere«. Den fælles valuta er ikke en økonomisk nødvendighed, men et politisk ønske. Det ved alle, men mange lader som om, at de ikke kan se det.
Vores teknokrater ikke særlig gode til at vurdere de psykologiske konsekvenser af den monetære omvæltning, som de foreslår. Man kan informere borgerne lige så meget, man vil; en valuta medfører nogle værdiskalaer, som det er meget svært at komme af med. Således er der i Frankrig, næsten fyrre år efter overgangen til den nye franc, stadig nogle fjernsynsjournalister, der foretrækker at tale i milliarder centimes frem for i hundreder millioner francs, for at fremhæve størrelsen af en sådan sum. Der stadig nogle gamle mennesker, og også nogle knap så gamle mennesker, der fortsætter med at omregne ethvert beløb til gamle francs, fordi det er med denne valuta, at de bedst kan forstå de relative værdier.

Harrison
Hr. formand, jeg tror, at euroen vil gøre Europa helt elektrisk, og disse tre betænkninger viser hvorfor. Hvad angår Wolf-betænkningen om retlig konvergens for de nationale centralbanker og deres forhold til ECB er det vigtigste at sikre gennemsigtighed og demokratisk ansvarlighed for ECB og dens forbindelser til nationalbankerne. En sådan demokratisk eksponering strider ikke mod ønsket om at sikre ECB's operationelle selvstændighed; sådanne tanker er komplementære. I den sammenhæng er det relevant at nævne hr. Wolfs henvisning til den britiske Bank of England, hvis uafhængighed og ansvar over for offentligheden begge er blevet styrket under den nye Labour-regering.
Med hensyn til Arroni-betænkningen om praktiske aspekter af indførelsen af euroen er der bred enighed om de fleste spørgsmål, herunder behovet for at tilskynde medlemsstaterne til at offentliggøre planer for omregning og, hvilket er mere spændende, offentliggøre eurotegnene på de nationale mønter. Der, hvor min opfattelse adskiller sig fra ordførerens, er, at vi behøver en indsats fra europæisk side for at sikre, at bankerne ikke skubber udgifterne til omregning i ØMU'ens tredje fase over på forbrugerne. En adfærdskodeks er måske ikke tilstrækkelig.
Endelig med hensyn til turisme vil jeg gerne lykønske alle ordførerne og navnlig fru Torres Marques for hendes betænkning. Turismen er den største industri i Europa og på verdensplan, og dog har vi her i Europa mistet 10 % af vores markedsandele siden 1960. Turismen er traditionelt en indre-markeds-industri. Euroens indførelse bliver et fantastisk udbuds-incitament på dette marked og navnlig for turismen.
Jeg tror, at der bliver tre hold vindere som følge af euroens indførelse. For det første alle dem, der arbejder inden for industrien. Euroen vil ikke blot skabe flere arbejdspladser, den vil også gøre lønninger og honorarer mere gennemsigtige, hvilket igen vil medføre en forbedring.
For det andet turisterne - forbrugerne. I stedet for at forære deres surt tjente penge til vekselkontorer i lufthavne eller havne kan de bruge flere af deres feriepenge efter at have oset, hvilket også bliver lettere som følge af mere gennemskuelige priser. Dette vil gøre det lettere at sammenligne priserne i detailbutikker og dermed øge konkurrencen.
Endelig vil virksomhederne inden for rejse- og turistindustrien gøre Europas største industri mere konkurrencedygtig, idet euroens gennemsigtighed vil tvinge udgifterne nedad. De vil desuden investere og udvide industrien, idet den lave inflation vil bevirke lavere renteudgifter. Husk på, at European Tour Operators Association regner med, at 3 % flere amerikanske turister vil vælge Europa som feriemål på grund af euroen.
Afslutningsvis vil jeg sige, at turisme og turister bliver euroens stormtropper og vil gøre euroens fordele umiddelbart synlige for alle Europas borgere.

Rübig
Hr. formand, en af dem, der havde ordet før mig, nævnte de omkostninger, vi vil få på grund af omstillingen til euroen. Men vi bør også helt klart gøre opmærksom på de omkostninger, vi for tiden har, fordi vi ikke har euroen. Når jeg f.eks. nu sammen med min familie kører til Spanien på ferie, skal jeg køre via Tyskland, Italien og Frankrig og må sørge for fem valutaer i alt for at kunne betale udgifterne til mad, drikkevarer, hotel og benzin. Det betyder, at jeg i mit hjemland skal i banken for at købe de fem forskellige valutaer. Ofte er det slet ikke muligt at få dem dér med det samme, de skal bestilles først. Det giver således meget arbejde i banken, mange af bankens medarbejdere skal beskæftige sig med det, og valutaerne skal opbevares dér og stilles til rådighed.
Det er en enorm lavine af omkostninger, som her rammer turisten. Man kan sige, at for turisten udgør blot gebyrerne og provisionerne 3-4 % i gennemsnit, og man kunne måske anvende disse penge - i stedet for at skulle af med dem til gebyrer og provisioner - mere fornuftigt til at forlænge ferien lidt. Men de 3-4 % er kun et gennemsnit. Der er naturligvis også ekstreme omkostningssituationer. I fjor f.eks. puttede min datter 100 østrigske schilling i en pengevekslingsautomat i Jesolo og fik 9 600 lire igen. Da vi igen kom til Østrig, gav jeg hende 10 000 lire, rundede altså lidt op, og hun fik i Østrig 50 schilling tilbage. Det vil sige, at hun ved at veksle en gang frem og tilbage mistede 50 % af værdien! Dette er sikkert et ekstremt eksempel, men når man tænker på, at der allerede i forbindelse med én veksling frem og tilbage kan blive tale om sådanne størrelsesordener, forstår man, hvilke højder man når, når millioner af turister veksler penge.
Men dertil kommer, at turisterne naturligvis også løber en vis kursrisiko. I feriens løb kan valutarelationerne udmærket ændre sig, navnlig hvis man har bestilt lang tid i forvejen. Vi ved, at selv strømmen af turister bevæger sig i andre retninger på grund af de forskellige kurser, at turismen i Italien øges hurtigt, daler i Østrig og ligeledes daler i Frankrig. Der opstår altså også usikkerhed i turismen. Det er vanskeligheder, vi daglig slås med og som naturligvis også giver anledning til problemer.
Det er nødvendigt - også internationalt set - at gøre valutasituationen mere klar for turismen. Det skal stå klart for turister, der kommer til os, hvorledes man sammenligner priserne. Man skal vide, hvorledes man omregner. Mange turister har naturligvis også store problemer med omregningen.
Det går tit sådan for en selv, når man regner frem og tilbage, at det ikke er så nemt straks at slå fast, hvilken værdi en vare har.
Men det er endvidere nødvendigt at harmonisere momsbestemmelserne. Det er ofte meget vanskeligt at finde ud af, hvornår jeg får min moms refunderet, hvor meget jeg skal betale i moms her, hvorledes det helt nøjagtigt fungerer. I sidste instans er også duty free varer et område, der vil blive ramt af disse bestemmelser. Turisterne forstår klare bestemmelser, de vil rejse enkelt og uden for mange problemer.
Vi ved - og det er af ganske særlig betydning for Europa - at vi ikke kun har turismen internt i Europa, men også turisme fra tredjelande. Vi har ca. 60 % af verdensmarkedsandelen inden for turismen, er således konkurrencedygtige i turisme som sådan, og det er en kæmpechance for os.

Gallagher
Hr. formand, efter Madrid-topmødet, hvor datoen for indførelsen af eurosedler og -mønter blev fastsat, tog Kommissionen en række initiativer for at fremskynde det nødvendige forberedende arbejde i såvel den offentlige som den private sektor. I dag står det klart - og jeg må tilføje, at det er noget, vi hilser velkommen - at de fleste sektorer inden for økonomien er begyndt at forberede sig på overgangen til en fælles valuta. Det skal imidlertid understreges - og det er formålet med hr. Arronis fremragende betænkning - at der er behov for flere oplysninger vedrørende de praktiske foranstaltninger, der er gennemført inden for de forskellige sektorer af økonomien. Vi må identificere de områder, hvor man endnu ikke har truffet en beslutning, og være klar over, hvilket niveau af harmonisering der er ønskeligt. Først må vi finde ud af, hvilke områder der skal behandles på nationalt plan, og hvilke på europæisk plan.
Blandt prioriteterne for medlemsstaterne var behovet for at sikre, at de indsendte deres overgangsplaner inden udgangen af 1997. Dette omfattede kravet om at gøre opmærksom på deres holdning til erklæringen om offentlige budgetter, rapportering og selvangivelser i euro. Beslutninger om eftergivelse af eksisterende gæld skulle være truffet inden udgangen af 1997. Kommissionen skulle meddele os, hvorvidt de forskellige frister, der var fastsat for udgangen af 1997, var blevet overholdt og respekteret fuldt ud.
Med hensyn til de praktiske aspekter af euroens indførelse for dem af os, der kommer til at bruge den fælles valuta dagligt, vil jeg gerne understrege behovet for, at oplysninger om overgangsperioden skal målrettes mod alle brugere, ligesom det målrettes mod små og mellemstore virksomheder i øjeblikket. Dette er den største økonomiske enkeltbegivenhed i Europas historie, og det ville være en katastrofe, hvis det slår fejl på grund af manglende information.
Med hensyn til dobbelt prismærkning i overgangsperioden må vi holde alle muligheder åbne. De små og mellemstore virksomheder skal hjælpes i deres bestræbelser på et foretage dobbelt prismærkning. Forslagene fra hr. Arroni vedrørende svig og tilpasning af informationsteknologisektoren til euroen er et skridt i den rigtige retning. Dette gælder ligeledes behovet for en løbende vurdering af, hvordan de små og mellemstore virksomheder, herunder ejere af småbutikker, klarer indførelsen af euroen.
Endelig er alle enige om, at euroen skal være forbrugervenlig, hvis den skal blive en succes. Som hr. Arroni siger, skal medlemsstaterne være særligt opmærksomme på sårbare grupper i samfundet som f.eks. ældre, synshandicappede, handicappede og lavindkomstgrupperne med henblik på at sikre, at mønterne og især sedlerne er brugervenlige for dem. Jeg siger dette i min egenskab af irsk medlem, for i Irland har vi praktisk viden og erfaring om dette på grund af overgangen til decimalsystemet, da priserne i vores land steg. Skolerne bør inddrages i pilotprojekter vedrørende euroens indførelse, navnlig i de tidlige faser.

Ewing
Hr. formand, her står vi over for det, der er blevet beskrevet som den største udfordring, den største økonomiske begivenhed, og her står jeg, et uvilligt medlem fra en medlemsstat ved navn Det Forenede Kongerige, der ikke kan gøre andet end at kigge på i stedet for at deltage. Jeg føler mig lidt som barnet i historien om rottefængeren fra Hameln, som udviklede sig så langsomt, som ikke kunne følge med de andre børn og ikke kom ind i det forjættede land.
Jeg ville ønske, at vi havde en anden betænkning foran os i dag, som kunne vise os, hvordan forholdet mellem deltagere og ikke-deltagere bliver i praksis. Det er umuligt at forestille sig. Det er ironisk, at det britiske formandskab vil sidde i den varme stol, når beslutningen om, hvem der kommer med, og hvem der ikke kommer med, skal træffes, og alligevel bliver Det Forenede Kongerige udenfor. Jeg vil sige til den britiske regering, at det ville være bedre at hoppe på toget ved rejsens begyndelse i stedet for at klatre på senere. Det sidste kan godt gå hen at blive meget vanskeligt.
Jeg er skuffet over, at Rådet ikke er repræsenteret her i dag til denne vigtige diskussion. Måske er det for forlegent. Finansministerens, Gordon Browns, indstilling til denne sag blev beskrevet som en frier, der udsatte brylluppet i fem år og sagde, at der ville blive stillet betingelser, men uden at sige, hvad de ville blive. Det er en latterlig holdning. Holdningen hos det andet store parti i Storbritannien er ikke stort bedre. Dets leder har lukket døren på trods af, at mange af de konservative medlemmer her er forholdsvis pro-europæiske.
Mit parti og mit land er generelt pro-europæiske. Det er sjældent af møde en euroskeptiker nord for den skotske grænse. Når jeg rejser rundt og fortæller om euroen - desværre som tilskuer - møder jeg en utrolig støtte fra erhvervslivet, eksportører, industrien og potentielle turister. Jeg glæder mig over alt det, der er blevet sagt om de mindre virksomheders sårbarhed, og jeg kunne godt lide at vide, om Det Forenede Kongerige vil indføre foranstaltninger for at rette op på deres situation.
Turismen er stadig en sovende kæmpeindustri i Europa. Turismen mellem landene kunne være langt større. For nylig talte jeg på en konference for ledere af vandrehjemsorganisationer fra hele Europa, både inden for og uden for Unionen. De går alle ind for euroen og opfatter den som en stor forbedring for deres typiske turist, som ikke er særligt velhavende. Turisterne bliver de første, der får den fantastiske oplevelse, en oplevelse, som jeg tror vil svejse os sammen - i hvert fald dem, der er så heldige at være med i systemet - og gøre os til sande europæere, når pengene i vores lommer er de samme, når vi krydser grænserne. Jeg vil prise Irlands indsats som tigerøkonomi og landets faste beslutning om at komme med i den monetære union. Sammenfattende vil jeg sige, at det er et fantastisk stykke europæisk historie. Jeg er meget ked af at tilhøre en medlemsstat, som holder mig udenfor.

Berthu
Hr. formand, en del af Kommissionens meddelelse om de praktiske aspekter af indførelsen af euroen omhandler forberedelsen af mønterne, men der står ikke noget om sedlerne. Jeg må derfor vende tilbage til dette spørgsmål, som institutionerne forsøger at forbigå i tavshed, og som jeg indtil videre ikke har fået noget svar på trods mine talrige spørgsmål.
Med hensyn til de kommende mønter har Rådet nemlig besluttet, at de skal have en europæisk side og en national side. Men der ikke truffet beslutning om noget sådant for sedlernes vedkommende. En mystisk afgørelse fra Det Europæiske Monetære Institut, der med urette er truffet på grundlag af artikel 109 F, har bestemt, at sedlerne ikke skal have nogen national side. Med hensyn til et spørgsmål, der på ingen måde er teknisk, men som sætter spørgsmålstegn vil nogle meget vigtige principper, lader Rådet således til at have valgt at skille sig af med problemet ved at overlade det til embedsmændene fra Det Monetære Institut.
Kære kolleger, vores Parlament har her på det sidste været meget bekymret for mangelen på demokratisk kontrol i Den Monetære Union. Det skal vi i øvrigt tale om i løbet af den næste mødeperiode. Vi står her over for et godt eksempel på denne mangel på demokrati. Vi bliver nødt til at reagere med det samme, for senere vil vores protester ikke lyde oprigtige. Spørgsmålet om, hvorvidt eurosedler skal have en national side eller ej, rejser flere principielle punkter. Det drejer sig om at finde ud af, om man ønsker en Monetær Union uden forskelle, eller en Monetær Union, der anerkender de nationale identiteter. Det drejer sig også om at finde ud af, om man senere, i tilfælde af en alvorlig krise, vil acceptere, at et land stille og roligt melder sig ud, eller om man vil forsøge at spærre dette land inde i Den Monetære Union for altid, endda mod dets vilje og endda på trods af de konflikter, som denne indespærring uundgåeligt vil føre med sig. Vi skal også i den forbindelse forberede os på et alvorligt demokratisk problem.
Gruppen for Nationernes Europa mener derfor, at Rådet bør påtage sig sit ansvar, tage de beføjelser i brug, som det har fået i henhold til artikel 109 L4 og beslutte, at eurosedlerne skal have en national side.

Trizza
Hr. formand, på vegne af Alleanza Nazionale vil jeg gerne takke alle tre ordførere for det glimrende arbejde, de har udført. Gennemførelsen af den monetære union og af euroen som fælles mønt er et af de vigtigste skridt fremad for de europæiske samfund, og turismen vil utvivlsomt udgøre en af de sektorer, der i allerhøjeste grad bliver inddraget i de forandringer, som vi nu står over for.
Turisterne - og i denne kategori medtager jeg alle de personer, der rejser inden for det europæiske territorium af den ene eller den anden grund - skal ikke længere veksle deres egen valuta og vil derfor ikke længere skulle betale de unødvendige udgifter til denne handling. De vil have en valuta til rådighed, som helt sikkert er stabil, og for en udlænding vil der være større gennemskuelighed i priserne for varer og tjenesteydelser i værtslandet.
Til disse om jeg så må sige individuelle kundeforskelle skal føjes de fordele, som de forskellige turistoperatører, rejsebureauer og hele turistsektoren vil få i kraft af den betydelige lettelse af sektorens finansielle administrationsbehov. Jeg vil gerne her i mit indlæg understrege, at for at kunne få gavn af disse fordele er vi nødt til i tide at udarbejde og gennemføre en forberedende strategi for at sikre, at de ønskede effekter af euroen vil være til stede fra starten. Jeg er derfor enig med fru Torres Marques, når hun i sin betænkning understreger behovet for, at de nationale regeringer indleder en dybtgående sensibiliseringskampagne for euroen i deres lande. Der findes enkelte eksempler på massesensibiliseringsprocesser tidligere i Europa, men det er nødvendigt, at arbejdet hermed styrkes, og at man gennemfører egentlige simuleringer af brugen af den nye fælles mønt, både fra forbrugernes side og fra turistvirksomhedernes side, og at man i den forbindelse sørger for en passende information og undervisning af personalet, samt i tide tilpasser de edb-infrastrukturer, der skal anvendes til den nye finansielle administration. Disse aktioner er så meget desto vigtigere i de europæiske regioner, hvor udviklingen er mere tilbagestående, og hvor turistsektoren ofte udgør en økonomisk løftestang af stor betydning, samt hvor ikke mindst manglen på en i tide indledt og effektiv forberedende strategi for euroen kan medføre tab af konkurrenceevne på de europæiske markeder, som utvivlsomt vil påvirke de lokale økonomier negativt.
Min opmærksomhed retter sig derfor ikke så meget mod de store turistmål, der givetvis råder over de nødvendige infrastrukturer til at styre ændringerne, men mod de små lande i Europa, som er så rige på kultur og på traditioner, og som udøver stadig større tiltrækningskraft på den gennemsnitlige turist. Disse turister skal derfor kunne møde en passende støtte og opmærksomhed i form af egnede strukturer til at klare forandringen, og resultatet heraf skal være en begrænsning af udgifterne.
Der er ingen grund til at skjule, at det i denne tid går lidt trægt. Der er ikke en overordnet strategi: Hvis man ikke går frem med fælles fodslag, vil udgifterne stige, og der vil være en større risiko for, at de vil blive lagt over på forbrugerne. Enhver, der som jeg er beskæftiget med den offentlige forvaltning, er klar over behovet for en forberedende strategi i god tid før overgangen til euroen, for det er vigtigt, at denne nye regningsenhed for de lokale myndigheder i særdeleshed og for de offentlige myndigheder i almindelighed ses som en mulighed for vækst og udvikling. I denne forbindelse ville det være hensigtsmæssigt med en stikprøveanalyse af de europæiske offentlige forvaltninger, hvor man bør være særlig opmærksom på at undgå udelukkende at vælge middelstore eller store kommuner, men tværtimod at søge at medtage også de små kommuner, hvis behov er anderledes, men ikke mindre vigtige.
Afslutningsvis vil jeg anføre, at gennemførelsen af et pilotprojekt mellem europæiske kommuner kunne føre til skabelsen af et egentligt samarbejdsnet med mulighed for at udvide resultaterne af analyserne til andre kommuner, der ikke i første omgang indgår i en sådan undersøgelse.

Caudron
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, forhandlingen under ét i dag om euroen, på grundlag af betænkningerne af Torres Marques, Arroni og Wolf, er særligt vigtig her nogle uger før den famøse weekend den 1. maj.
Jeg er naturligvis helt enig i fru Torres Marques' betænkning og i hendes konklusioner. Jeg mener ligesom hende, at euroen vil få en gavnlig effekt for Den Europæiske Union, ikke blot på grund af de turister, der kommer fra lande uden for Europa, men også på grund af turismen inden for Fællesskabet. Jeg mener derfor ligesom hende, at det er nødvendigt at iværksætte nogle programmer, der gør det muligt at fuldstændiggøre informationen til virksomhederne og de ansatte inden for turistsektoren om euroen. Jo hurtigere virksomhederne og de ansatte er klar til euroen, jo hurtigere vil de kunne nyde godt af euro-effekten.
Med hensyn til betænkningen af Arroni vil jeg gerne minde om, at vi under vores udbytterige debat i januar måned i fællesskab havde vedtaget nogle foranstaltninger, der skal gøre overgangen fra de nationale valutaer til euro lettere. Men vores kollega Arroni fremlægger i dag et forslag for os, der drejer sig om, at den dobbelte prisangivelse skal være frivillig, hvilket efter min mening risikerer at medføre nogle problemer for de såkaldte svage sociale grupper. Med hensyn til de omkostninger, der er forbundet med ombytningen, kan jeg også kun konstatere et vist tilbageskridt i forhold til teksten af vores kollega Pérez Royo. I min egenskab af ordfører om industriens konkurrenceevne forstår jeg naturligvis godt vores kollegas ønske om at beskytte de små og mellemstore virksomheder. Vi skal derfor træffe nogle særlige foranstaltninger med hensyn til disse, så vi gør deres omkostninger ved overgangen til euro mindst mulige, men det skal ikke være på bekostning af forbrugerne.
Endelig vil jeg med hensyn til vores kollega Wolfs betænkning om konvergens sige, at selvom jeg kan tilslutte mig hans betragtning om, at euroens indførelse forudsætter en økonomisk konvergens, men også en overensstemmelse mellem lovgivningerne, centralbankerne og Den Europæiske Centralbank, så må jeg endnu en gang modsætte mig visse opfattelser, der lugter af yderliggående liberalisme.
Den Europæiske Centralbanks og centralbankernes rolle må ikke være enevældig, hvilket deres magt heller ikke må være. At skabe en dialog mellem disse økonomiske organer og de politiske magthavere er det mindste, vi kan gøre, før vi meget hurtigt indfører det politiske Europa, der er den eneste garanti for demokrati og for at borgerne kan give deres mening til kende.
Afslutningsvis vil jeg gerne gentage, at jeg har store forhåbninger til euroen, hvad angår økonomien og beskæftigelsen, og at jeg frem for alt ser euroen som en fantastisk drivkraft for de europæiske borgere. Der er tre forudsætninger for dette, nemlig at den ikke er endnu en drivkraft for løssluppen liberalisme, at borgerne bliver bedre og hurtigere informeret, og at forbrugerne er de første, der får gavn af euroen.

Peijs
Hr. formand, betænkningen af hr. Wolf om retlig konvergens har ændret sig meget på grund af afstemningerne i økonomi udvalget. Den oprindelige betænkning var uacceptabel for PPE-Gruppen, fordi den satte spørgsmålstegn ved Den Europæiske Centralbanks uafhængighed. Med undtagelse af et enkelt punkt kan min gruppe nu leve med betænkningen. Betænkningen opfordrer nu på den rigtige måde medlemsstaterne til at bringe deres bankvæsen i overensstemmelse med reglerne for centralbanksystemet, der vil være gældende fra juli. Endvidere udtales det, at de nationale centralbankdirektører kan vælge at forklare den monetære politik i de nationale parlamenter. Den nederlandske centralbank har allerede valgt at gøre dette. Ordføreren har til plenarmødet indgivet endnu et ændringsforslag, og det kan PPE-Gruppen leve med.
Arroni-betænkningen gengiver på en meget afbalanceret måde, hvordan vi skal forholde os til dobbelte priser. Fru Thyssen har allerede nævnt dette. Lad de små og mellemstore virksomheder bruge deres egen kreativitet. De vil ikke overlade deres kunder til usikkerhed. Det koster dem omsætning. De små og mellemstore virksomheder og de job, som de skaber, beskæftiger konstant Parlamentet, men på en efter min mening meget skizofren måde. På den ene side omfavner vi dem til døde med ord. Også her til morgen. Alle taler om, hvor vigtigt det er at være opmærksom på de små og mellemstore virksomheder. Derefter vil vi i en afstemning senere i denne uge om forbrugervarer slå dem ihjel med lovgivning i Parlamentet, der er så ensidig til fordel for forbrugerne, at det bliver meget vanskeligt for de små og mellemstore virksomheder at overleve. Det vil derfor være godt, hvis vi i Parlamentet forsøgte at skabe ligevægt mellem det, vi siger, og det vi gør. Kommissæren har som svar på mine skriftlige spørgsmål, hvor jeg spurgte, om det virkelig var meningen, at man skulle kunne betale for en kop kaffe på en fortovsrestaurant i gylden og euro, svaret at det var et spørgsmål, der henhører under de nationale regeringer.
Det er da ikke så svært at fremsætte henstillinger til medlemsstaterne om, hvordan man kan omgås mere kreativt og lettere med den periode, hvor euroen indføres, og de små og mellemstore virksomheder bliver stillet over for enorme problemer som de ikke selv har bedt om. Det er da ikke så vanskeligt at lave ombytningssteder i butikscentre, så de handlende ikke konfronteres med ombytningssituationer, så forbrugerne på bestemte steder i butikscentrene kan komme af med deres gylden, pesetas og så videre, for så at besøge forretningerne kun udstyret med euroer. Det kan da ikke være så vanskeligt. Hvis vi virkelig ønsker at gøre noget for de små og mellemstore virksomheder, burde vi opfordre medlemsstaterne - og her er jeg helt enig med fru de Rose - til at give skattelettelser til de virksomheder, der ikke selv eksporterer, for at kompensere deres udgifter.
En bemærkning om turismen. Lad os ikke love hinanden guld og grønne skove med hensyn til turismen. Fru Torres Marques har udarbejdet en god betænkning, men lovsangene om hvad euroen betyder for turismen får mig til at tænke på det paradis på jorden, som vi blev lovet, da vi indførte det indre marked. Det har gjort os nøgterne. Lad os ikke belaste euroen med alt for store forventninger på turistområdet.

Kaklamanis
Hr. formand, jeg vil kun beskæftige mig med fru Torres Marques betænkning om virkningerne af euroen for turismen. Jeg vil ikke nævne de forhold, som min kollega har fremhævet som positive i sin betænkning. Jeg vil imidlertid selv fremhæve to punkter, der må betragtes som negative, som efter min opfattelse ikke er analyseret tilstrækkeligt, og som man ikke har forsøgt at finde passende svar på.
Det ene vedrører behovet for at skabe programmer til at informere de mennesker, der arbejder i turisterhvervene samt behovet for programmer til at tilpasse de små og mellemstore virksomheder i turisterhvervene til euroen. Det spørgsmål, som jeg må stille, fru kommissær og kære kolleger, er følgende: Hvor skal pengene findes? Jeg må minde om, at vi for kort tid siden i denne mødesal stemte om budgettet. Men det var desværre et budget, hvor udgifterne til turisterhvervene på trods af de forsøg, som nogle af os i Budgetudvalget gjorde, blev stærkt beskåret.
Kan De derfor fortælle mig, hvor pengene til disse så nødvendige tilpasninger skal findes? Ellers kunne vi blot nøjes med at udtrykke vores tanker og ikke forelægge forslag.
Det andet punkt vedrører de små og mellemstore virksomheder, der arbejder i områder i nærheden af eurozonen, men som ikke er beliggende i selve eurozonen. I et spørgsmål til Kommissionen har jeg vurderet - ud fra oplysninger, jeg har fundet i pressen - at hver enkelt lille og mellemstor virksomhed har brug for omkring ECU 100.000 til denne tilpasningsproces. Jeg vil gerne bede Dem fortælle mig, om INTERREG-programmet kan dække disse udgifter. For hvis der heller ikke i dette tilfælde kan findes penge, ja så må jeg sige, at jeg langt fra er optimistisk med hensyn til, hvor positive resultaterne af euroen vil være for turisterhvervene og især for de små og mellemstore virksomheder, som udgør omkring 90 % af branchen.

Boogerd-Quaak
Hr. formand, kolleger, på vegne af min gruppe skal jeg først og fremmest behandle Wolfbetænkningen, og det står for min gruppe helt fast, at Den Centrale Bank skal være så uafhængig som muligt, og det vil sige total uafhængighed, både for banken og dens præsident. Det vil i øvrigt ikke sige, at vi ikke er store tilhængere af transparente processer i beslutningstagningen, og vi går heller ikke ud fra, at banken befinder sig i en form for laboratoriumsituation, og at den fastsætter sin politik som en slags »clean« mekanisme. Vi går ud fra, at den gør det i en dialog med den samlede samfundsramme, der er medansvarlig i denne type processer.
Hr. formand, flere medlemmer af Parlamentet vil hele tiden knytte sociale spørgsmål sammen med euroen. Efter vores opfattelse er det forhold, der skal behandles separat. Det ændrer dog ikke noget ved, at der både inden for medlemsstaterne som på EU-plan ligger et ansvar for at tale om den politiske konkurrence efter euroen. Vores opfattelse på dette område er, at vi både på skatteområdet og med hensyn til beskæftigelse og social sikkerhed skal tilstræbe en vis konvergens og må afgøre, hvilke forhold, der skal være nationale, og hvilke der skal underkastes en klar fælles politik. Det er meget vigtigt for, at euroen kan blive en succes på længere sigt og for at placere Europa på verdenskortet.

Nicholson
Hr. formand, når den fælles valuta kommer, vil mange ting uden tvivl blive ændret og undertiden ikke til det bedre. Jeg mener stadig, at vi bevæger os ind i det ukendte med unødig hast og uden et klart overblik over virkningerne på længere sigt.
Jeg lytter bekymret til dem, der skånselsløst presser på for at få den fælles valuta indført i deres egen medlemsstater uanset vælgernes mening. Nogle af de lande, der stræber mod at komme med i første omgang, vil komme ud for mere end blot et mindre chok. Jeg ville være taknemmelig, om en eller anden ville svare mig på følgende spørgsmål: Hvis lande, der opfylder Maastricht-kriterierne, bliver medlemmer i første omgang, vil nogle af disse lande så vende omkring og bede om mål 1-status? Disse to situationer må da være helt uforenelige.
Jeg vil gerne henvise til et problem, som jeg kan se true i horisonten mellem de medlemsstater, der kommer med i første omgang, og de medlemsstater, der bliver udenfor. Min egen del af Den Europæiske Union, Nordirland, er den eneste del af Det Forenede Kongerige, der har en landegrænse med en anden medlemsstat, og udsvingene mellem det britiske pund og det irske punt har givet utrolige vanskeligheder på begge sider af grænsen i mange tilfælde gennem en lang periode - nogen gange den ene vej og andre gange den anden. Jeg vil bestemt anmode om, at dette ikke må blive ensbetydende med en katastrofe for erhvervsliv og landbrug i begge områder.
I øjeblikket kan vi ikke gøre noget for at forbedre situationen. Men kan vi være sikre på, at man vil være opmærksom på uretfærdige handelsfordele, og at man vil sikre lighed inden for Den Europæiske Union?

Raschhofer
Hr. formand, vi drøfter i dag de praktiske foranstaltninger til indførelsen af euroen, det vil sige, at vi også bliver nødt til at tale om varetagelsen af forbrugernes interesser. Den dobbelte prismærkning i overgangsperioden er et absolut krav og ikke, som der står i meddelelsen, fakultativt. Virksomhedsledernes interesse i så store margener som muligt i forbindelse med prismærkningen må ikke føre til, at forbrugernes interesser stilles i baggrunden. Den dobbelte prismærkning er nemlig det instrument, som i en fase med usikkerhed blandt forbrugerne kan skabe tillid, tillid ved hjælp af gennemskuelighed.
Dermed kan den dobbelte prismærkning også være en konkurrencefordel for virksomhedslederne, nemlig hvis det lykkes dem derigennem at skaffe sig forbrugerens tillid. Selvom sammenslutningen af banker i Den europæiske Union og sammenslutningen af sparekasser for kort tid siden gik ind for ikke at debitere deres kunder for de egentlige omregningsomkostninger, bliver man nødt til at være meget opmærksom på, om dette tilsagn opfyldes. Læser man nøjere efter, ser man nemlig, at bankrepræsentanterne kun taler om, at omstillingen skal ske gnidningsløst og gunstigt for forbrugerne. Der er altså ikke tale om det reklamebudskab, at omstillingen skal være gratis for forbrugeren.
Jeg hilser derfor en adfærdskodeks for bank- og finanssektoren velkommen. Den konstatering fra ordførerens side, at den skattemæssige særbehandling, hvad angår investeringer i forbindelse med indførelsen af euroen, muligvis kan medføre konkurrenceforvridninger inden for de enkelte sektorer og over for andre sektorer, forekommer mig værd at bemærke, for så sent som for få dage siden læste jeg i en østrigsk avis om netop et sådant krav fra en østrigsk bank. Jeg anser det derfor for vigtigt, hvis jeg må have lov til at udtrykke det så nonchalant, at kræve lige ret for alle. At sørge for det vil imidlertid også være en opgave for medlemsstaternes lovgivende forsamlinger.

Hendrick
Hr. formand, først vil jeg gerne sige til lykke til ordførerne Arroni, Torres Marques og Wolf med tre fremragende betænkninger, hvor euroen behandles meget detaljeret.
Indtil videre har vi beskæftiget os meget med tekniske spørgsmål som budgetter og konvergens. Det er meget vigtigt, at vi også beskæftiger os med de praktiske aspekter af indførelsen. Især forberedelsen af borgerne og virksomhederne er væsentlig. Hvis SMV'er ønsker fortsat at kunne handle på det indre marked, skal de foretage omstillingen meget hurtigt, således at deres software kan håndtere euroen. Dette gælder også for de lande, der har meddelt, at de ikke ønsker at overgå til Den Økonomiske og Monetære Unions tredje fase.
I Det Forenede Kongerige har tidligere konservative regeringer sået megen tvivl om, hvorvidt europrojektet ville blive gennemført eller ej. Mange skeptikere har sagt, at hvis euroen indføres, kan det ende med gråd. Dette har betydet, at mange små og mellemstore virksomheder ikke har gjort de nødvendige forberedelser. Mange af disse virksomheder handler internationalt og bliver nødt til at behandle euroen som en fremmed valuta.
Jeg er til en vis grad enig i at indføre en adfærdskodeks vedrørende vekselomkostninger. Jeg mener ikke, at omkostningerne til omveksling må føres direkte over på forbrugeren, i hvert fald ikke for bankernes vedkommende, for fra den 1. januar 1999 vil euroen rent faktisk kun eksistere i elektronisk form. Dette betyder, at der ikke bliver tale om nogen faktiske udgifter til omveksling af valutaer, sedler og mønter, til andre valutaer. Det eneste, der skal ændres, er det, der alligevel sker med banker: Der skal indsættes en ekstra valuta på listen over valutaer, som banksystemet beskæftiger sig med. Samtidig vil elleve valutaer blive fjernet, så det vil sikkert forenkle sagerne i praksis.
Derfor spørger jeg: Hvilke omkostninger? Omkostningerne blive betydelige, når sedlerne og mønterne skal indføres, ikke før. SMV'erne får også udgifter, men situationen er ens over hele Den Europæiske Union. Derfor kan jeg ikke se nogen konkurrencemæssige ulemper for virksomhederne, fordi alle virksomheder skal foretage de samme ændringer.
For turismen er det utrolig vigtigt, at euroen indføres. Det siger jeg, der kommer fra en valgkreds, der er meget afhængig af turismen. Min valgkreds strækker sig fra kysten ved Blackpool gennem Ribble Valley ind i Pendle Hills. Nu, hvor turismen tegner sig for omkring 20 % af den økonomiske aktivitet i Den Europæiske Union, enten direkte eller indirekte, er det vigtigt, at euroen bliver indført, og at de områder, hvis fremgang afhænger af turismen, kan drage fordel af den.

von Wogau
Hr. formand, kære kolleger, i de fleste medlemsstater synes forudsætningerne for indførelsen af den fælles valuta den 1. januar 1999 i det store og hele at være opfyldt. Det gælder navnlig inflationsraten, hvor vi i mellemtiden i EU-gennemsnit har nået et historisk lavpunkt.
Der er to aspekter, der fortsat er problematiske. For det første gælden, hvor dog alt her tyder på en gradvis forbedring af situationen, for det andet noget, som efter min mening knap nok er blevet omtalt i den offentlige debat, sikringen af centralbankernes uafhængighed i medlemslandene. Dette aspekt er givet af afgørende betydning. Den Europæiske Centralbanks uafhængighed er kun garanteret, dersom de nationale centralbanker som en integreret bestanddel af Det Europæiske System af Centralbanker er uafhængige af instrukser fra staternes side. Styrelsesrådet fastlægger Fællesskabets monetære politik. Det består af medlemmerne af Den Europæiske Centralbanks direktion og cheferne for de nationale centralbanker. Derfor er det helt afgørende, at medlemslandene sørger for, at sidstnævnte virkelig er uafhængige. Jeg beklager, at hr. Wolfs betænkning i den foreliggende form ikke går ind på det i tilstrækkelig grad. Her er der jo stadig visse betænkeligheder.
Jeg vil komme med de gode nyheder først. Vi kan konstatere, at alle de nationale centralbanker, som sagen vedrører, i mellemtiden er uafhængige, hvad angår fastsættelsen af rentesatserne. Det er det første og vigtigste skridt. Men der er stadig visse problemer med den personlige uafhængighed hos cheferne for centralbankerne. Vi har f.eks. fået at vide, at Finlands præsident fortsat har mulighed for at afskedige chefen for centralbanken. Det ville være uforeneligt med Maastricht-traktaten. Dernæst uafhængigheden af instrukser. I et medlemsland, som jeg kender godt, var der f.eks. mulighed for at opsætte centralbankens beslutninger i 14 dage. Heller ikke det ville være foreneligt med Maastricht-traktaten. Bestemmelser af denne art findes endnu, og de skal ændres. Dernæst uafhængighed i forbindelse med forvaltningen. Også det er et væsentligt element i centralbankernes uafhængighed. Også her kunne jeg tænke mig at sætte spørgsmålstegn ved et og andet.
Jeg vil gerne sige helt klart, at Det Europæiske Monetære Institut vil forelægge os sin beretning den 25. marts og i den sammenhæng vil det sikkert også komme udførligt ind på centralbankernes uafhængighed, det vil sige, at den 24. marts vil først Kommissionen afgive sin evaluering og den 25. marts vil hr. Duisenberg forelægge sin beretning i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik. I begge beretninger, hr. kommissær, vil vi være særdeles opmærksomme på aspektet centralbankernes uafhængighed.

Van Bladel
Hr. formand, efterhånden som indførelsen af euroen nærmer sig, kommer de negative og positive meninger mere og mere frem, ikke kun i Unionen, men også i USA, ifølge lederen i Herald Tribune. Jeg citerer: Hvad der er godt for Europa, er også godt for USA, og opfattelsen, at euroen er en potentiel urostifter. Der tales i dette amerikanske miljø endog om muligheden for flere konflikter, gnidninger og mindre stabilitet, ifølge de amerikanske økonomer. Jeg lader nu de amerikanske meninger som et øjebliksbillede stå for hvad de er. Det er vigtigere at se på, hvad de europæiske borgere mener.
Med alle de praktiske aspekter ved indførelsen, som Arroni-betænkningen og Kommissionen foreslår på en meget konkret måde, er borgerne endnu ikke overbevist om nytten af euroen. Informationen herom starter alt for sent, desværre ofte på grund af politiske valgmotiver, også i mit land; det er faktisk udemokratisk. Intet parti og intet politisk program i mit land giver virkelig mulighed for at være imod euroen. Det er da meget mærkeligt i et Europa, der siger, at det vil være transparent. Det begynder at lugte af monetært diktatur.
Først og fremmest de ældre, en betydelig del af den europæiske befolkning, spørger om værdien og størrelsen af pensionen kan opretholdes under presset på euroen. De spørgsmål må vi tage alvorligt. Hvis vi ikke gør det, bliver euroen en katastrofe og for alle følgende skridt i Unionen - og jeg tænker her på udvidelsen og på tilpasningen af landbrugspolitikken og strukturfondene - vil det være umuligt at få støtte. Så opnår vi det stik modsatte af det, som har været vores hensigt med euroen.
Kommissionens forslag og Arroni-betænkningen drejer sig om de praktiske aspekter ved indførelsen, de er umærkede, men utilstrækkelige for at opnå politisk støtte fra borgerne.

Teverson
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at lykønske Winnie Ewing med hendes indlæg, som jeg er fuldstændig enig i.
Turismen er en nøglesektor i Europa, og euroen vil helt klart skabe en betydelig grad af yderligere gennemsigtighed. Men den vil også afsløre forskelle i indirekte beskatning, navnlig moms. Derfor har jeg stillet et ændringsforslag til betænkningen om euroen og turisme for at påpege dette over for Kommissionen og Ministerrådet. Hvis vi f.eks. tager hoteller i Luxembourg, Frankrig og Portugal, er momsen helt nede på mellem 3 og 3, 5 %, mens den ironisk nok ligger på 17, 5 % og 25 % i to af de lande, der vælger at stå uden for euroen, henholdsvis Det Forenede Kongerige og Danmark. Dette skaber en dobbelt hindring for disse lande og turistsektoren i disse medlemsstater: For det første, fordi de mangler bekvemmeligheden i eurozonen, og for det andet, fordi de vil blive udkonkurreret på prisen i det indre marked.
I går blev jeg begejstret over at høre, at finansministrene var i færd med at oprette et udvalg, der skulle se på harmonisering af den indirekte beskatning. De skal prioritere turistsektoren. Hvis ikke, vil det medføre tab af arbejdspladser i denne vigtige sektor.

Féret
Hr. formand, i erklæring nr. 6, der er knyttet som bilag til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, står der, at Fællesskabet forpligter sig til at lette genforhandlingerne om de eksisterende valutaordninger mellem medlemsstater i Den Europæiske Union og tredjelande med et lille befolkningstal, der indfører et nabolands valuta som national valuta.
Ved hjælp af nogle fiksfakserier, der er udført med den største diskretion, mener Kommissionen, at denne bestemmelse burde gøre det muligt for Republikken San Marino, Vatikanstaten og Fyrstendømmet Monaco automatisk at få euroen som officiel valuta. Selvom der ikke er noget særligt moralsk problem i at lade Vatikanet og San Marino få euroen, så er det samme ikke tilfældet for det monegaskiske fyrstendømme, der ledes af en enevældig monark, som ikke respekterer menneskerettighederne, og som regerer over et forsvindende lille område, hvor der finder en gigantisk skatteflugt sted til skade for alle medlemsstaterne i Den Europæiske Union, bortset fra Frankrig.
Jeg opfordrer vores Parlament til at give sin mening til kende og modsætte sig Kommissionens beslutning til fordel for Monaco, da denne ville være uretfærdig og umoralsk.

Fayot
Hr. formand, hr. kommissær, jeg vil gerne i særlig grad komme ind på nogle praktiske aspekter ved euroen; nogle aspekter, der bliver vigtigere og vigtigere, efterhånden som de politiske problemer løser sig, og borgerne begynder at interessere sig for euroen.
Mit første spørgsmål er følgende: Eftersom fremstillingen af valuta med nationale sider skal påbegyndes senest den 1. maj eller den 3. maj i år, alt efter den beslutning, der vil blive truffet, ville det være interessant at vide, om de sandsynlige deltagere i euro-zonen allerede har valgt de nationale symboler, der skal afbildes. Jeg satte stor pris på Italiens fremgangsmåde, idet de forsøgte at bruge valget af dette nationale symbol til at gøre reklame for euroen og til at inddrage borgerne i euroen. Jeg mener, at det burde være sådan i alle landene, og at dette valg ikke burde være et teknokratisk valg, der foretages af en finansminister og nogle embedsmænd. Borgerne, parlamentsmedlemmerne og Fællesskabet burde være sammen om dette valg.
Der er et andet spørgsmål, som interesserer mig meget. Alle lader i dag til at være enige om at reducere den periode, hvor både euroen og de nationale sedler og mønter er i omløb, mest muligt. Denne periode skal, som besluttet, begynde den 1. januar 2002. Kan kommissæren fortælle mig, om der allerede på nuværende tidspunkt er nogle lande, som har bekendtgjort deres intentioner om at begrænse denne periode til mindre end de seks måneder, der var planlagt?
Personligt mener jeg, at det f.eks. inden for handelen burde være muligt at begrænse denne periode med to valutaer i omløb til den kortest mulige periode - to, tre eller måske fire uger - når blot bankernes ombytning af national valuta til euro kan fortsætte i et stykke tid, f.eks. til den 30. juni 2002. En del handlende kunne opnå nogle store besparelser på denne måde. Jeg kunne godt tænke mig at vide, om noget sådant var muligt.
Og endelig det sidste spørgsmål, hr. kommissær. I løbet af årene 1999 til 2002 vil erhvervsorganisationerne, f.eks. handelssektoren, få brug for mange penge til deres kommunikations- og uddannelsesprogrammer. Der skal udfærdiges nogle videobånd til at uddanne handelspersonalet samt noget trykt og elektronisk kommunikationsmateriale. Vi skal rykke tættere på handelsstandens og forbrugernes udgangspunkt. Vil de mange planlagte programmer snart blive sat i gang af partnerne i medlemslandene?

Herman
Hr. formand, kære kolleger, der er i dette Parlament tradition for, at man begynder med at rose ordføreren. Med al den høflighed, som man må vise over for en agtværdig kollega, så vil jeg sige, at betænkningen af Wolf er en dårlig betænkning. Denne betænkning er dårlig, fordi den ikke når det mål, som den sætter sig. Når man er så heldig at kunne fremlægge en initiativbetænkning - og guderne skal vide, at de i vores Præsidium er nærige med dem - så bruger man den til at fremhæve nogle punkter over for enten offentligheden, Rådet eller Kommissionen.
I dette tilfælde frygter jeg, at denne betænkning ikke fastholder nogens opmærksomhed. I betænkningens begrundelse nøjes man nemlig med at tærske langhalm på nogle nostalgiske teorier om nationalbankernes mistede beføjelser, når det, som vi egentlig forventede at få at vide, var hvad de enkelte lande havde gjort for at rette sig efter traktatens bestemmelser. Her er der dog på ingen måde tale om dette, eller i så fald højst i smug, og det for at forsvare nogle lande, som ikke har rettet sig efter normerne. Hr. Wolf forsvarer således svenskerne eller finnerne, der ikke har indordnet sig, og giver dem ret i, at de i dette øjemed har påberåbt sig nogle grunde, der har at gøre med den demokratiske kontrol. Jeg finder dette dumt. Det slag, som hr. Wolf leder på dette felt, er et slag for dem, der er bagud. Det er derfor, at denne betænkning ikke holder kursen. I udvalget har man i øvrigt bortcensureret de fleste af betænkningens fremtrædende punkter.
På dette sted vil jeg således nøjes med at minde om det væsentligste. Hr. von Wogau spørger med rette sig selv, hvilken holdning man skal indtage, hvis der på den første dag for centralbanksystemets ikrafttrædelse stadig er nogle lande, der ikke har tilpasset deres lovgivning. Vil Kommissionen først da gøre denne tilpasning til en forudsætning? Ville det ikke være bedre at gøre opmærksom på tingene allerede nu, så de berørte lande fik de seks eller otte nødvendige måneder til at bringene sagerne i orden, i stedet for på et givet tidspunkt at skulle meddele dem, at hvis de ikke har bragt sagerne i orden, kan de ikke deltage i Unionen? Det ville i det mindste være et skridt, der ville virke som en politisk bombe, i hvert fald under de aktuelle omstændigheder. Hvis man sagde, at et land kunne være med fra den 1. eller 2. maj, men at landet ikke havde opfyldt betingelserne for dette, fordi det endnu ikke havde tilpasset sin interne situation, så ville det i det mindste være en vigtig handling, der uden tvivl ville forpligte det pågældende land til at ændre kurs. Det forekommer mig vanskeligt at optage nogle medlemsstater på en opsættende betingelse, og vi må derfor have en klar og tydelig beslutning. Jeg håber, at denne situation vil blive løst. Jeg beklager, at alle disse problemer ikke er nævnt i betænkningen.

Pérez Royo
Hr. formand, for det første vil jeg gerne lykønske de tre ordførere - og især Helena Torres Marques, hvis fremstilling jeg til fulde går ind for - med de betænkninger, som vi drøfter her til morgen, hvor der kun mangler nogle få uger til udvælgelsen af de første eurolande og mindre end 300 dage til starten på Den Monetære Union. Og i denne forbindelse vil jeg gerne understrege nogle idéer, som er blevet nævnt af tidligere talere.
Den første vedrører vigtigheden af det skridt, som Den Økonomiske og Monetære Union er. Dette er helt sikkert det vigtigste fremskridt i Europa siden Fællesskabets oprettelse for omkring fyrre år siden.
Den anden understreger, at denne grundlæggende ændring allerede vil være til stede i vores liv fra den 1. januar 1999, selvom euromønterne og -sedlerne ikke kommer i omløb før tre år senere. Fra den 1. januar 1999 vil der kun være én monetær politik for landene i eurozonen, fra Lapland i det højeste nord til Lepe eller Cabo San Vicente helt i sydvest.
For det tredje vil jeg insistere på et punkt, som jeg anser for fundamentalt: De virkelige og endelige hovedpersoner i euroeventyret er borgerne, som økonomiske aktører i produktionen, som forbrugere, ja kort sagt, som brugere af den nye valuta.
Euroens succes vil ikke kun afhænge af dens anvendelse på finansmarkederne indtil opnåelse af den berømte kritiske masse, men også - og jeg vil næsten sige især - af borgernes accept af den som betalingsmiddel fra første øjeblik.
Og i forbindelse hermed vil jeg henlede opmærksomheden på et spørgsmål, som jeg finder vigtigt - som allerede er blevet nævnt tidligere, f.eks. af vores kollega Hendrick - nemlig spørgsmålet om omregningsgebyrer ved ombytning til euro eller ombytning mellem de deltagende medlemsstaters nationale valutaer i løbet af denne lange overgangsperiode på tre år.
En borger, som igen og igen har fået at vide, at fra den 1. januar 1999 tager D-marken, franc'en, liren, pesetaen osv. udgangspunkt i euroen og bliver ikke-decimale brøkdele af euroen, kan ikke forstå, at han skal betale et gebyr for at få vekslet fra en af disse brøkdele - lad os f.eks. sige D-marken - til en anden - f.eks. escudoen - eller at han skal betale en omkostning eller et gebyr for at få ombyttet sin konto i D-mark til en konto i euro.
En borger, der behandles på denne måde, vil konkludere, at han er blevet snydt, da han fik at vide, at fra den 1. januar 1999 ville der være en fælles valuta. Denne borger vil ikke opfatte euroen som en fælles valuta, men som en yderligere valuta ud over de nationale valutaer.
Vi mener derfor, at det er nødvendigt med en kraftigere fokusering end den, der for nogle dage siden blev annonceret af Kommissionen, da den meddelte, at alt, hvad der er obligatorisk, ville være gratis, men at alt, hvad der er valgfrit, ville afhænge af markedet. Jeg mener, der er behov for en mere koncentreret fokusering, og afslutningsvis vil jeg her minde om afstemningen i forbindelse med betænkningen om euroen og forbrugerne, som jeg for nogle uger siden havde den ære at fremlægge her i Parlamentet, og som direkte omhandlede dette problem med et forslag om forbud mod denne form for praksis.

Porto
Hr. formand, jeg vil gerne takke vores kollega, fru Helena Torres Marques, for hendes betænkning om euroen og turismen, der kommer på det mest belejlige tidspunkt, og som gør det muligt at fremhæve sektorens betydning og den yderligere vægt, som den fælles valuta vil komme til at give den.
Som den tredjestørste industri i verden, efter olie- og bilindustrien, drejer det sig om en sektor, hvor Europa har en fremherskende rolle, med 60 % af verdensmarkedet. Den relative nedgang, som man har kunnet konstatere, er et naturligt resultat af, at nye poler er dukket op på andre kontinenter, idet den europæiske turisme dog også er vokset i absolutte tal, og hvor der kan ses frem til 1.850.000 nye arbejdspladser inden år 2007. Det drejer sig endvidere om en sektor med en rimelig velafbalanceret geografisk spredning, idet mange af de regioner, der er turistmæssigt tiltrækkende, ikke har nogen alternativer på andre felter, herunder mange landlige regioner.
Med euroen vil der ikke mere være de transaktions, usikkerheds- og beregningsomkostninger, der i dag udgør mærkbare begrænsninger, som det allerede er blevet fremhævet af flere kolleger, idet man således kan forudse en stærkt stigende bevægelighed for et stort antal borgere i Europa. Det drejer sig derudover om en fordel, der ikke vil være begrænset til EUborgere, idet der naturligt vil komme en stigende efterspørgsel fra personer fra andre kontinenter, der lettere vil kunne bevæge sig i et område, hvor de vil kunne foretage alle betalinger i den samme valuta. Rejsearrangørerne har derfor ikke grund til at være bange for euroen. Tværtimod vil de helt sikkert blive tilgodeset af den, idet man indlysende nok, således som det understreges i betænkningen, må anmode dem om ikke at runde priserne af opad eller gennemføre uberettigede prisstigninger for de produkter og tjensteydelser, som de bliver bedt om at yde.

Pomés Ruiz
Hr. formand, hr. kommissær, de tre betænkninger, som vi drøfter i dag, har et grundlæggende punkt til fælles, som i vid udstrækning er afgørende for den fælles valutas succes. De tre betænkninger omhandler spørgsmål, som er afgørende for borgernes accept af euroen. Europas borgere er hovedpersonerne i denne kommende ændring, det er dem, som skal styre denne overgang, der er enestående i verdenshistorien. Turismen, som i anden halvdel af det 20. århundrede er blevet et massefænomen, bør medvirke til at fremme euroen, det 21. århundredes valuta. Samtidig bør euroen være med til at fremme turismen i Europa og til Europa.
Jeg vil lykønske fru Torres Marques med den glimrende betænkning. Forventningerne om vækst i turistsektoren giver et virkeligt håb om løsning af arbejdsløshedsproblemet. De fordele, som den fælles valuta vil have for denne sektor, er indlysende. Euroen vil blive accepteret af borgerne, hvis den bidrager til at løse de problemer, som optager dem: Arbejdsløsheden er den vigtigste bekymring. Turismen vil bidrage til at løse dette problem, og euroen vil hjælpe turismen. Vi må være i stand til formidle dette til borgerne, hvis vi ønsker, at projektet skal lykkes.
Med hensyn til betænkning af Arroni vil jeg med største oprigtighed lykønske ordføreren med det fremragende arbejde. Vi må minimere generne ved indførelsen af euroen, reducere omkostningerne, koncentrere os om de sektorer, som vil få størst problemer: De små virksomheder, pensionisterne, borgerne, de handicappede. Vi må ikke spare på midlerne til oplysning og uddannelse af borgerne.
Sluttelig vil jeg med hensyn til betænkning af Wolf, der omhandler Den Europæiske Centralbanks og Det Europæiske System af Centralbankers uafhængighed, gerne fremføre nogle nuancer, nogle betragtninger. Den Europæiske Centralbanks uafhængighed og de juridiske rammer med henblik på fastholdelse af prisstabilitet er en garanti for borgerne. Den økonomiske historie er spækket med episoder, hvor de monetære myndigheder har tilskyndet til inflation med henblik på at mindske tyngden fra den offentlige gæld. Dette vil ikke længere være muligt. Den skjulte skat, som inflationen er, vil ikke længere kunne anvendes i Europa. De dårligst stillede borgere er dem, der mest har været underlagt denne form for politik. Det fremtidige Europæiske System af Centralbanker vil forhindre det. Når en regering, en regional eller kommunal myndighed skal betale en gæld, skal det gøres med front mod borgerne. Jeg glæder mig over dette, og jeg er sikker på, at borgerne også glæder sig. Imidlertid er det nødvendigt, at centralbankerne allerede i starten af euroens indførelse hurtigst muligt tilpasser deres lovgivninger. Vi kan ikke tillade, at den fremtidige Centralbank og Det Europæiske System af Centralbanker ikke har alle muligheder for succes, som en konvergens mellem alle disse centralbanker uden forskelligartede regler nødvendigvis vil medføre. Som min kollega Herman sagde det, er det nødvendigt at fremskynde fristerne og angive, hvilke regler der skal ændres med største hast.

Hoppenstedt
Hr. formand, mine damer og herrer, i formiddagens løb er alt blevet sagt, desværre ikke af alle og navnlig ikke af mig. Derfor vil jeg lige understrege nogle væsentlige ting. Arroni-betænkningen behandler jo netop det spørgsmål, hvorledes omstillingen kan udformes mere optimalt, og her indeholder den væsentlige ting. Den nævnte for det første optimeringen af informationsstrategierne, og jeg mener, at netop i de elektroniske medier kunne og burde spørgsmål fra borgerne i forbindelse med nyhedsudsendelser godt besvares mere nøjagtigt, og det ville være særdeles nyttigt for de kommende måneder, og tillige for de kommende år.
For det andet kunne det efter min mening være nyttigt - det er et separat udsagn, jeg her kommer med - om euroen i forbindelse med store arrangementer som f.eks. verdensudstillingen 2000 i Hannover, hvor der forventes 60 millioner besøgende, ville blive benyttet som elektronisk betalingsmiddel. Jeg mener, det ville være et glimrende pilotprojekt. For det tredje vil jeg gerne endnu en gang fremhæve, at statens ansvar i forbindelse med omstillingen til euro er af særlig betydning; det drejer sig om den dobbelte prismærkning. Jeg mener, hvilket allerede er nævnt her nogle gange, at lige fra de små enheder i staten som kommuner, byer og regioner og naturligvis til de store enheder i staten kunne og burde den dobbelte prismærkning gennemføres i praksis i forbindelse med fastsættelse af gebyrer, men også udbetaling af lønninger o.l. i en periode på tre år, fordi borgeren således gøres fortrolig med emnet frem til år 2002 og som en selvfølge kan sætte euroen i relation til den nationale valuta og omregne den. Det vil endvidere medføre, at de - ikke altid velforberedte - små og mellemstore virksomheder vænner sig til denne proces og kan forberede sig mere intensivt på omstillingen i 2002, og det vil endvidere få organisationerne til at medvirke intensivt her, hvilket de til dels også allerede gør eller prøver på at gøre.
Jeg anser det for vigtigt, at de statslige kontorer netop inden for finansforvaltningen allerede tidligt sættes i stand til at åbne sig mere over for euroen ved skatteligning o.a. De 9 eller 10 medlemslande, som så sandsynligvis vil deltage i Den Monetære Union, gør det allerede. Jeg håber, at navnlig også Forbundsrepublikken Tyskland åbner sig over for denne ordning. Det kunne være særdeles nyttigt for fremtiden. Staten burde stå i spidsen for bevægelsen med en høj statskvote og ikke først som den sidste tage fat på dette emne.

Secchi
Hr. formand, kære kolleger, også jeg vil gerne deltage i denne forhandling og vil navnlig omtale betænkningerne af hr. Arroni og fru Torres Marques om euroen og turismen, men jeg er klar over, at mange forhold allerede er blevet nævnt, og at der derfor kun er et begrænset råderum for yderligere bidrag. Jeg tror imidlertid, at der er behov for, at en række forhold tages op i denne forbindelse.
Først og fremmest må vi tage udgangspunkt i det forhold, at turismen er af stor betydning for en indgående overvejelse omkring betingelserne for indførelsen af euroen. Sektoren er således karakteriseret af en økonomisk aktivitet, der er af særlig betydning for foreningen af Europa og fremmer et bedre indbyrdes kendskab og en større fornemmelse for det fælles unionsborgerskab. Foruden at være en af de vigtigste kilder til skabelse af rigdom og beskæftigelse vil turismen også være et af de områder, som sammen med distributionsleddet og handelen vil få størst betydning for det heldige udfald af den kommende indførelse af euroen, ligesom det vil kunne vise os eventuelle vanskeligheder, da det har en tæt kontakt til borgerne og forbrugerne.
Endvidere vil euroen påvirke turistsektoren i betydeligt omfang, da man på den ene side vil få en begrænsning af omkostningerne ved transaktioner og på den anden side en større gennemskuelighed i prissætningerne. Det vil stimulere konkurrencen og vil i sidste evne forbedre konkurrencedygtigheden, ikke mindst i forhold til markederne uden for EU. Derfor er turismen ikke alene af afgørende betydning for euroens succes, men vi står ligefrem over for en historisk mulighed for at genlancere denne vigtige sektor, selvom vi - således som det allerede er blevet nævnt - må beklage, at der er betydeligt færre budgetmidler til rådighed for de planlagte særprogrammer.
De praktiske aspekter af indførelsen af euroen har derfor uden tvivl en stor betydning og bør have til målsætning at gøre borgerne så bekendt som muligt med denne nye virkelighed og begrænse udgifterne i samme forbindelse. Fra dette synspunkt tilslutter jeg mig den opfattelse, som andre kolleger ligeledes har fremsat - først og fremmest fru Thyssen - at vi må understrege betydningen af at de pågældende kategorier selv organiserer sig med hensyn til information og eliminering eller minimering af transaktionsomkostningerne. Dette ville ikke mindst medføre en frugtbar vekselvirkning på markedet mellem udbud og efterspørgsel i forsøget på at finde de bedste betingelser - for forbrugerne. Kun hvis denne selvdisciplin ikke gennemføres, vil tvingende normer fra oven være nødvendigt, men disse normer bør begrænses til særlige tilfælde, for ikke i overdreven grad at vanskeliggøre overgangsprocessen med alt for indviklede foranstaltninger eller regler.

Cornelissen
Hr. formand, der er gode og dårlige nyheder med hensyn til turisme. Den gode nyhed er, at det konstante besvær med at veksle penge for turisten snart er forbi. Et besvær, der også koster penge. I weekenden var jeg inde på et vekselkontor ved grænsen mellem Belgien og Holland. Her konstaterede jeg, at forskellen mellem købs- og salgskursen for portugisiske escudos var femten procent. Det er en høj udgiftspost. Med indførelsen af euroen får ferierejsende for hver fjortende feriedag en dag gratis af EU. Det er en gevinst, der falder på et tørt sted, fordi Europas andel i verdensturismen er konstant faldende, og det er dårligt nyt for beskæftigelsen. Må jeg derfor spørge kommissæren, hvordan det står til med planerne om at lade medlemsstaterne gennemføre eksperimenter, hvor arbejdsintensive sektorer som turisme bliver omfattet af den lave momstakst?

de Silguy
Hr. formand, de damer og herrer parlamentsmedlemmer, da jeg lyttede til Dem, gjorde jeg mig min første bemærkning: Hvilken forandring i forhold til debatten for atten måneder eller to år siden, hvilken enstemmighed og hvilken enighed, der nu er opstået med hensyn til overgangen til euroen og den fælles valuta, og hvor er det dog glædeligt, at vi nu endelig kan interessere os for de konkrete og praktiske problemer, som vi støder på i denne proces!
Forhandlingen under ét om de tre betænkninger i dag viser, hvor vidt vi er nået med de nødvendige forberedelser til euroens indførelse og i hvilken grad, de er uundværlige for en ordentlig tilpasning samt en ordentlig accept fra offentlighedens side af den europæiske valuta. Og for at bekræfte dette for Dem vil jeg, i lyset af resultaterne fra den sidste rundbordsdiskussion, der blev afholdt af Kommissionen den 26. februar, gerne først komme ind på de praktiske aspekter ved euroens indførelse, som Deres ordfører hr. Arroni behandler. Derefter vil jeg komme ind på den konkrete anvendelse af disse vilkår inden for en bestemt sektor, nemlig turistsektoren, sådan som fru Torres Marques opfordrer os til, og endelig vil hr. Wolfs betænkning give mig mulighed for at nævne de fremskridt, der er sket med hensyn til det, man kalder den lovgivningsmæssige konvergens.
Jeg vil således begynde med de praktiske aspekter ved euroens indførelse. Kommissionens meddelelse fra den 11. februar i år samt rundbordsdiskussionen den 26. februar vidner om de betydelige fremskridt, der er sket siden maj 1997. Hvad enten det drejer sig om forberedelsen af de offentlige forvaltninger eller om andre praktiske aspekter, så har rundbordsdiskussionen, der blev afholdt med støtte fra Europa-Parlamentet, gjort det muligt at konstatere flere tilfredsstillende punkter, der forekommer mig at give et svar på en stor del af de spørgsmål, som De stillede for lidt siden.
Hvis vi tager den offentlige sektors forberedelser først, så har 11 medlemsstater i dag fremlagt en plan for overgangen til euro, det vil sige, at de har taget højde for de mulige euro-forbindelser mellem privatpersoner, virksomheder og det offentlige fra 1999. Alle medlemsstater tilbyder i øvrigt en meget stor såkaldt »euro-mulighed 1999« til deres virksomheder, og mange medlemsstater tilbyder ligeledes privatpersonerne en sådan. Desuden skrider det nationale lovgivningsmæssige arbejde, der har til formål at føre disse beslutninger ud i livet, korrekt frem.
Ligesom Deres ordfører ønsker det, så overvåger og fremmer Kommissionen disse tilpasninger, navnlig tilpasningerne af de nationale lovgivninger, og den vil ajourføre situationen for forberedelsen af det offentlige i løbet af foråret. Hr. Fayot spurgte mig om, hvor mange lande, der har truffet beslutning om den nationale side på mønterne. Ifølge den optælling, som jeg lige har foretaget, er der syv lande i Den Europæiske Union, der allerede har vedtaget, hvordan den nationale side skal se ud: Belgien, Tyskland, Østrig, Frankrig, Italien, Portugal og Irland.
Med hensyn til de andre praktiske spørgsmål, så har alle de vanskelige punkter siden maj sidste år været genstand for en dybtgående undersøgelse af ekspertgrupper, hvor forbrugerne var repræsenteret side om side med repræsentanter for erhvervslivet og repræsentanter for det offentlige. Dette arbejde, hvis kvalitet man enstemmigt hilste velkommen, gjorde det muligt for deltagerne i rundbordsdiskussionen at konstatere nogle konkrete resultater på fire specifikke punkter, der kan tjene som svar på Deres spørgsmål.
Det første punkt drejer sig om den dobbelte prisangivelse, og man er i den forbindelse nået til enighed. Den dobbelte prisangivelse er et vigtigt instrument, fru Raschhofer, men det er ikke ønskeligt at pålægge en forpligtelse på fællesskabsplan. De har ret, fru Thyssen, man skal ikke begynde med at diktere noget. Det er derimod en fordel at sikre sig, at visse spilleregler overholdes, sådan som Deres ordfører med rette foreslår.
For det andet er man ligeledes blevet enig, hvad angår bankudgifterne i forbindelse med ombytningen til euro. Der var to principper, der gjorde sig gældende i rundbordsdiskussionen: For det første at der ikke skal gøres forskel på priserne på tjenesteydelser, hvad enten de er i euro eller i national valuta; og for det andet den regel, at alle de obligatoriske operationer skal være gratis. Der er ikke nogen uklarhed på dette punkt, og jeg vil således svare hr. Hendrick og hr. Amadeo. Kommissionen bemærker i øvrigt med tilfredshed, at banksektoren allerede nu skriftligt har bekræftet sin forpligtelse med hensyn til disse to områder.
I øvrigt er der ligeledes sket nogle opmuntrende fremskridt på tre områder. For det første er der de små og mellemstore virksomheders særlige situation, som er blevet nævnt hyppigt her til morgen. Der er navnlig sket en række fremskridt i deres forbindelser til de store koncerner, som er længere fremme med forberedelserne til overgangen til euro. Jeg tror, at dette - og det vil fremtiden fortælle os - burde være et svar på fru Peijs' eller hr. Gallaghers spørgsmål. Til hr. Fayot kan jeg sige, at informationskampagnerne rettet mod SMV'erne er ved at blive iværksat, og jeg kan fortælle fru Kestelijn-Sierens, at der i informationskampagnerne for 1998 er lagt særlig vægt på de små og mellemstore virksomheder.
Med hensyn til uddannelse, hr. Garosci, så har De ret i, at vi ikke gør nok ud af information og uddannelse. Jeg siger med jævne mellemrum, at man skal uddanne sit personale for at motivere det, og at man skal informere sine kunder for at gøre dem trofaste. I den forbindelse er det vigtigt med uddannelse, og jeg kan fortælle Dem, at der i en nær fremtid vil blive oprettet et særligt netværk, der er udledt af det allerede eksisterende netværk for de offentlige forvaltninger i de forskellige medlemsstater.
Og endelig - men der var nu ingen, der nævnte dette punkt, hvilket i øvrigt undrer mig, og jeg vil nævne det alligevel - så er der ligeledes sket nogle opmuntrende fremskridt med hensyn til indførelsen af lokale overvågningsinstanser for euroen, der har til formål at forhindre misbrug, sådan som Deres Parlament og hr. Hoppenstedt ønsker det, hvis jeg forstod ham ret for lidt siden.
Endelig nævnte vi som det fjerde specifikke punkt ved rundbordsdiskussionen problemet med varigheden af den periode, hvor både euroen og den nationale valuta er i omløb; et spørgsmål, der er blevet gentaget flere gange her til morgen. Ifølge forslaget til forordning om euroens juridiske status kan denne periode på maksimalt seks måneder, regnet fra den 1. januar 2002, gøres kortere af de enkelte medlemsstater. Det er et spørgsmål, som hører ind under den nationale kompetence, og som har at gøre med nærhedsprincippet. Under rundbordsdiskussionen nåede vi dog frem til en bred enighed om, at en varighed på seks måneder er for lang, at det ville være en god idé at gøre den kortere, og at perioden med både euro og national valuta i omløb burde harmoniseres i alle euro-landene.
Da vi kunne konstatere, at medlemsstaterne i øjeblikket er i færd med nogle overvejelser, fordi dette rejser en række praktiske og tekniske problemer, blev vi enige om - og Kommissionen har til hensigt at gøre dette - at foretage en uformel meningsudveksling med medlemsstaterne. Men De har ret, hr. Fayot, der skal ske noget på dette område. I øjeblikket bliver vi dog nødt til at vente på resultatet af de nationale undersøgelser og af de kontakter, som vi skal indlede og fortsætte. Under alle omstændigheder er det vigtigt, at medlemsstaterne tydeligt viser deres intentioner angående dette spørgsmål fra nu af og indtil slutningen af 1998. Med hensyn til alle de punkter, som jeg lige har fremlagt for Dem, opnåede jeg så sent som i går et bredt samtykke på finansministrenes møde i Bruxelles.
Nu begynder der så en ny fase for Kommissionen, stadig i den samme ånd med dialog og gennemsigtighed, og dette vil om nogle uger give sig udslag i vedtagelsen af detaljerede henstillinger - og fru Peijs, jeg håber, at disse vil være et svar på Deres spørgsmål. Disse henstillinger vil blive videresendt til Dem, og de vil også blive videresendt til Rådet samt til de faglige organisationer, da det er vores hensigt, at De skal kunne drøfte disse konkret og nøjagtigt. Desuden håber jeg, at Det Europæiske Råd den 2. maj, når det vedtager listen over de lande, der går over til euroen, ligeledes vil kunne vedtage disse retningslinjer.
Eftersom disse retningslinjer samtidig bliver videregivet til de berørte personer fra erhvervslivet, er det vores ønske, at de vil gøre disse til en adfærdskodeks. Dette er tankegangen i henstillingerne for så vidt muligt at undgå at skulle gå over i en mere reglementarisk og således mere forpligtende fase. Jeg skal tilføje, at der vil blive lagt særlig vægt på den svage og sårbare del af befolkningen, og i den forbindelse nævnte De med rette ældre og handicappede, fru Thyssen. Det var, hvad jeg havde at sige om de praktiske aspekter.
Jeg kommer nu til den anden betænkning, nemlig den om turismen. Fru Torres Marques, De har med rette henledt vores opmærksomhed på turistsektoren. Denne sektor repræsenterer faktisk nogle meget forskellige, men jobskabende, aktivitetsområder, der i høj grad vil nyde godt af euroen, sådan som jeg tror hr. Harrison og hr. Rübig også understregede det.
Turistsektoren har en ganske særlig betydning for den europæiske økonomi. Den tegner sig for 5, 5 % af BNP, ni millioner direkte arbejdspladser og 6 % af den samlede beskæftigelse. Det er en aktivitetssektor, hvoraf 85 % består af små og mellemstore virksomheder, og som udgør en tredjedel af eksporten af tjenesteydelser i Unionen. Derfor har udviklingen inden for denne sektor en væsentlig indflydelse på hele den lokale og regionale økonomi. Euroens indførelse kan således have - og det skal vi sørge for - en gavnlig indvirkning på alle aktiviteterne inden for denne sektor. Hr. Ribeiro, der er ikke tale om, at disse fordele er begrænset til nogle få virksomheder inden for sektoren, nemlig de største. Og euroens indførelse bør få sin virkning hurtigst muligt, det vil sige allerede fra begyndelsen af overgangsperioden.
Hvilken effekt vil euroen få? Ligesom Deres ordfører understreger det, så mener jeg, at turistsektoren vil være en af de økonomiske sektorer og et af de aktivitetsområder, der hurtigst vil få gavn af fordelene ved euroens indførelse. Hvorfor det? Fordi afskaffelsen af kursrisikoen vil stimulere turismen inden for Fællesskabet. Eksemplet med hr. Rübigs datter, som han nævnte for lidt siden, er ganske interessant i den forbindelse. Men euroen vil også fremme turismen fra tredjelandene.
Jeg kan henvise Dem til en undersøgelse, som Kommissionen offentliggjorde i går den 9. marts om europæernes feriemål, og som min kollega Papoutsis fremlagde på Den Internationale Turismekongres i Berlin. Denne undersøgelse er så afgjort betydningsfuld. Den viser, at hver anden borger i Den Europæiske Union tog på ferie i 1997. Man har i undersøgelsen konstateret, at 91 % af luxembourgerne, 74 % af belgierne og 73 % af tyskerne tager på ferie i et andet land end deres eget. Dette viser hvilken fordel, de vil få af euroen, i betragtning af at en fjerdedel af europæerne - hvilket man kan synes er lidt, men som jeg dog alligevel mener er meget - rejser inden for Den Europæiske Unions grænser. Det er trods alt et marked på 75 milliarder euro. Euroens indførelse vil ikke blot gøre det muligt for både turisterne og de rejsende at undgå at spilde penge på vekslingsgebyr, men også at spare penge på deres udgifter til rejser, kost og logi. I øvrigt vil indførelsen af en stabil valuta gøre det muligt at bruge euroen som faktureringsvaluta i de internationale turistkontrakter. Det vil være en kilde til besparelser, og således også til en forbedret konkurrenceevne for de europæiske rejsevirksomheder.
Når det er sagt, så er der visse aspekter, der fortjener at blive uddybet, og her tilslutter jeg mig visse af de spørgsmål, der er blevet stillet. Derfor vil Kommissionen i år afholde et seminar om de nærmere omstændigheder ved overgangen til euroen, hvor alle de berørte repræsentanter for erhvervslivet vil deltage, og hvor De naturligvis også vil deltage. Jeg gør opmærksom på, at de skattemæssige aspekter, som Deres ordfører nævnte, naturligvis vil blive grundigt behandlet på dette seminar. Jeg vil ikke på nuværende tidpunkt gå i detaljer. Men De skal alligevel vide, at disse aspekter ikke kan isoleres fra den generelle indfaldsvinkel, som Kommissionen går ind for på skatteområdet. Og jeg vil gerne gentage over for Dem, hr. Kaklamanis, at jeg henviser Dem til den næste debat om turisme, som sandsynligvis finder sted med min kollega Papoutsis. Disse spørgsmål går nemlig langt ud over euroens område og drejer sig i øvrigt om turismen som aktivitetssektor baseret på små og mellemstore virksomheder.
Afslutningsvis vil jeg kort komme ind på Det Europæiske Monetære Instituts beretning om retlig konvergens. Tillad mig at sige »kort«, for som repræsentant for Kommissionen er det ikke min opgave at kommentere EMI's arbejde, men jeg vil dog gerne gøre opmærksom på, at siden beretningens offentliggørelse i august sidste år har den retlige konvergens i Europa udviklet sig meget, og det i den rigtige retning. Hr. Wolf, De har ret, når De siger, at det ikke er et spørgsmål om detaljer. Hr. Castagnède har også ret i at sige, at vi skal have mere gennemsigtighed og mere information. Og hr. von Wogau har naturligvis også ret, når han siger: Ja, men alt dette skal ske med respekt for Den Europæiske Centralbanks uafhængighed. Hr. Caudron, når man taler om Den Europæiske Centralbanks uafhængighed, så betyder det ikke, at denne skal isoleres, og det er derfor nødvendigt med kommunikation samt procedure-, samstemmigheds- og forhandlingsinstrumenter. Det var det, som Kommissionen fremlagde i sidste uge i sit forslag vedrørende sammensætningen af Det Økonomiske og Finansielle Udvalg, der skal tilrettelægge ØKOFIN-Rådets arbejde.
Siden offentliggørelsen af Det Europæiske Monetære Instituts beretning har staterne foretaget eller påbegyndt talrige reformer af de nationale lovgivninger og af centralbankernes status for at gøre disse overensstemmende med kravene i traktaten. Jeg kan fortælle hr. Herman og hr. von Wogau, at de vil få svar på deres spørgsmål i den konvergensberetning, som Kommissionen fremlægger den 25. marts i år. Da jeg arbejder med dette fjorten timer om dagen, kan jeg fortælle Dem, at jeg ved, hvad jeg taler om, når jeg siger til Dem, at De vil få svarene på dette spørgsmål. Som Kommission skal vi nemlig foretage vores egen evaluering af de nationale lovgivningers overensstemmelse med traktaten og ESCB's status. Hr. formand for Udvalget om Økonomi, med hensyn til dette punkt vil jeg mødes med Dem den 25. marts.
Idet jeg beder Dem om at undskylde, at jeg har overskredet min taletid med to minutter, vil jeg til sidst gerne understrege, at De ligesom jeg kan konstatere, at det forberedende arbejde til euroens indførelse nu er ved at være slut, og at det vigtige nu er at udbrede kendskabet til euroen og sørge for, at vores medborgere i højere grad accepterer denne. Det mobiliseringsog overbevisningsarbejde, vi nu skal udføre, skal være uden fortilfælde. Hr. Arroni, Kommissionen noterer sig i den forbindelse med interesse Deres forslag om i fællesskab at organisere en rundbordsdiskussion med kendte personer fra kommunikationsverdenen, hvis Parlamentet ønsker det, med henblik på at se på de psykologiske aspekter af euroens indførelse.
De damer og herrer parlamentsmedlemmer, vi har ikke sparet på kræfterne for at indføre euroen i overensstemmelse med tidsplanen og i overensstemmelse med bestemmelserne i traktaten. Og lad os heller ikke slippe tøjlerne nu, for vi mangler stadig at informere de europæiske borgere om fordelene ved indførelsen af den europæiske valuta og at fjerne den frygt, som nogle af borgerne måske har endnu.

Formanden
Tak, hr. kommissær, og også tak til de tre ordførere, og alle de kolleger, der har taget ordet.

Cornelissen
Hr. formand, jeg har kun stillet ét spørgsmål. Vil kommissæren besvarer det nu eller senere? Hvordan står det til med at give medlemsstaterne tilladelse til at gennemføre pilotprojekter, hvor arbejdsintensive sektorer som turisme omfattes af den lave momssats?

Sisó Cruellas
Hr. formand, kommissæren henviste til de lande, der allerede har truffet afgørelse om euroens nationale aversside. Og jeg vil her sige, at Spanien også allerede har truffet afgørelse om den nationale aversside, faktisk i sidste uge.

de Silguy
Jeg har noteret mig Deres spørgsmål. Vi vil svare Dem direkte. Jeg råder ikke over de nødvendige oplysninger til at kunne give Dem et detaljeret svar i dag, og jeg foretrækker at undlade at fortælle Dem noget forkert. Tak for de oplysninger, De gav mig om Spanien. Det går så hurtigt med euroen, at man aldrig er helt ajour.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 12.00.

Bedre færdselssikkerhed i EU
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0065/98) af Cornelissen for Udvalget om Transport og Turisme om meddelelse fra Kommissionen om bedre færdselssikkerhed i EU - Program for 1997-2001 (KOM(97)0131 - C4-0104/97).

Cornelissen
Hr. formand, fredag aften var jeg sammen med min kone inviteret til en hyggelig middag. Under middagen blev værten kaldt til telefonen og bedt om så hurtigt som muligt at tage ind på sygehuset, fordi hans ældste søn var kommet til skade ved et færdselsuheld. Lørdag morgen besøgte vi på ny værten og hans kone. Deres søn var død. De var blevet ti år ældre. Deres liv bliver aldrig mere det samme som før.
Det er en af de 45.000 trafikdræbte, der hvert år finder døden i Den Europæiske Union. 45.000 om året, det er 900 om ugen. Med andre ord, hver uge en trafikkatastrofe på størrelse med forliset af færgen Estonia. Mere end 2 millioner europæere bliver årligt skadet i trafikken, hvoraf mange får varige men. Sorgen og fortvivlelsen bag disse tal kan ikke måles. Endvidere medfører trafikusikkerheden også store økonomiske og sociale skader. Eksperterne anslår disse skader til ECU 150 milliarder årligt. Denne sorg og dette spild af menneskeliv og økonomiske ressourcer er uacceptabelt i et civiliseret samfund med næsten ubegrænsede tekniske muligheder.
På grundlag af undersøgelser og studier tør jeg påstå, at det på trods af den forventede vækst i trafikken vil være muligt at halvere antallet af trafikofre i de kommende femten år. Det betyder en reduktion af antallet af trafikdræbte til under 20.000 i år 2010. Det af Kommissionen sidste år præsenterede trafiksikkerhedsprogram er til det formål et vigtigt udgangspunkt. Jeg ser deri kommissær Kinnocks store bekymring for trafiksikkerheden, og hans beslutsomhed med henblik på at gøre hvad han kan inden for rammerne af Kommissionens kompetence.
Vi vil imidlertid skærpe politikken på en række punkter. Vi mener, at en konkret politisk målsætning om i de kommende femten år mindst at halvere antallet af trafikofre er realistisk. Det er i lyset af subsidiaritetsprincippet klart, at realiseringen af denne målsætning ikke kun er Unionens ansvar. Jeg gør imidlertid opmærksom på, at de lande i Unionen, der har fastsat deres målsætning i konkrete tal, har opnået gode resultater. Jeg nævner Det Forenede Kongerige, de skandinaviske lande og Nederlandene. Et konkret mål vil også være et signal til borgerne og give alle involverede et mål at arbejde frem mod.
For at realisere målsætningen skal der fastsættes prioriteter blandt de 65 foranstaltninger i Kommissionens program. Må jeg nævne et par stykker? Allerførst lovgivning om mere sikre motorkøretøjer. Mere sikre for passagererne, men også bedre beskyttelse af forkanten og siderne for at begrænse skaderne på cyklister og fodgængerne ved sammenstød. Også vejene kan og skal sikres bedre. Vi ønsker en trafiksikkerhedsrapport for veje, der anlægges med EU-støtte. Indførelse af 30 km/t-zoner i boligområder og omkring skoler redder mange børn. Uansvarlige hastigheder er livsfarlige for trafiksikkerheden. Kørsel i påvirket tilstand er ikke kun asocialt, men også kriminelt. Er kommissæren villig til på ny at sætte Rådets forslag, der i årevis har ligget på bordet, om en EU lovbestemt alkoholpromille på maksimalt en halv promille på dagsordenen? Nye undersøgelser har vist, at brug af narkotika i trafikken også er medvirkende til tusindvis af trafikdødsfald. Endvidere har mange lægemidler en negativ virkning på køreegenskaberne. Vil kommissæren sammen med de involverede organisationer undersøge, hvordan dette problem bedst kan løses?
Må jeg endvidere henlede opmærksomheden på nye teknologiske fremskridt, som f.eks. systemer, der blokerer bilens startmekanisme, hvis føreren har drukket for meget. Kørsel med tændte lygter i dagtimerne og brug af sikkerhedsbælter resulterer i færre trafikulykker. Forbedring af førstehjælpen ved ulykker er vigtigt.
Til sidst, sikker adfærd i trafikken - mere end 90 procent af ulykkerne skyldes menneskelige fejl. God køreuddannelse, trafikundervisning på skolerne, oplysningskampagner, kontrol af overholdelsen af trafikreglerne som f.eks. køre- og hviletider med stor chance for at blive taget ved en overtrædelse er her meget vigtigt. Vi anser indførelsen af et system med strafpoint for ønskeligt. Må jeg spørge kommissæren, hvad der nu vil ske? Kommer han efter denne debat med en nærmere redegørelse for sine planer, og vil han love, at der i de kommende år vil være eller kommer tilstrækkelige midler på budgettet?
Hr. formand, trafiksikkerhed er et fælles ansvar for Unionen, medlemsstaterne, bilfabrikanterne, lærere og forældre, trafiksikkerhedsorganisationer, selvfølgelig trafikanterne og mange andre. For at få succes er det nødvendigt med en fælles indsats med et tilstrækkeligt bæredygtigt grundlag i samfundet.
Subsidiaritetsprincippet skal respekteres. Unionen skal koncentrere sig om foranstaltninger, hvor en indsats på EU-plan har merværdi. Trafiksikkerhed er ikke noget naturfænomen, som vi står magtesløse over for. Tværtimod er det os, der skaber trafikken, og vi kan selv gøre den så sikker, som vi ønsker. Kommissær, De kan regne med os i denne kamp, men vi regner også med Dem.

Watts
Hr. formand, jeg vil gerne takke ordføreren hr. Cornelissen, både for hans indlæg og hans betænkning. Hr. Cornelissen taler både med hovedet og med hjertet i kraft af sit engagement i trafiksikkerhed. Jeg respekterer den måde, hvorpå han med stor dygtighed har gelejdet denne betænkning gennem Parlamentet, hvor han har indarbejdet så mange holdninger som muligt og er nået frem til en konklusion, som i morgen vil blive vedtaget af Parlamentet med overvældende flertal.
Vi bør også takke kommissær Kinnock. Han har med god grund ført dette spørgsmål op i toppen af dagsordenen for Kommissionens arbejdsprogram. Hvorfor har han det? Han er klar over, at 45.000 mennesker - som hr. Cornelissen allerede har sagt - bliver dræbt hvert år, og at mere end en million kvæstes. Udgifterne for samfundet er sandsynligvis mindst ECU 100 milliarder. De skrækkelige tal fremgår af meddelelsen. Hver 80. af os vil omkomme i en færdelsulykke, hver tredje af os vil komme på hospitalet på grund af en færdselsulykke, den hyppigste dødsårsag blandt unge er færdselsulykker. Så jeg vil takke ham, fordi han på denne måde grafisk har argumenteret for handling på dette område.
Vi må ikke undervurdere omfanget af den opgave, vi står over for. Det kommer man meget let til, fordi disse ulykker ofte er meget individuelle, men samlet set svarer de til, at passagerne i to eller tre jumbojets omkommer hver eneste uge i Europa. Hvis det skete for en, to eller tre jumbojets hver uge, ville denne flytype simpelthen ikke komme i luften, det ville vi ikke tolerere. Og alligevel tolererer samfundet et tilsvarende antal dræbte og mange, mange flere kvæstede på vejene. Derfor har vi et kollektivt ansvar for at sikre, at dette emne får den opmærksomhed, det fortjener, fra Parlamentet, Kommissionen, Rådet og fra samfundet som helhed.
Derfor støtter vi det ambitiøse, men realistiske mål, som hr. Cornelissen har opstillet - nemlig en nedbringelse med 40 % inden år 2010. Kommissær Kinnocks forslag giver os værktøjerne til at nå dette mål. Folk siger måske, at det er urealistisk, men vi kan ikke tolerere en situation, hvor flere tusinde af vores medborgere hvert år unødvendigt slås ihjel på vejene. Noget må der gøres på et ambitiøst niveau. Derfor er socialdemokraterne meget stolte over at være tilknyttet hr. Cornelissens betænkning og hr. Kinnocks meddelelse.
Vi vil gerne fremhæve seks prioriterede aktionsområder. Mange af disse prioriteter afspejler ordførerens og kommissærens synspunkter, men de fremhæver meget tydeligt, hvor man kan og skal sætte ind.
For det første må vi bekæmpe spirituskørsel. Hvert år omkommer omkring 9.000 i alkoholrelaterede ulykker på vores veje. Vi har midlerne til at tage det problem op ved at støtte kommissærens forslag om en promillegrænse på 0, 5 - et forslag, som jeg forstår har været på bordet i 10 år nu. Lad os få noget handling. Vi bifalder Kommissionens bestræbelser på at sikre enighed i Rådet så snart som muligt.
For det andet ønsker vi, at det relaterede spørgsmål om narkotika undersøges under ét EU-forskningsprogram for at sikre, at folk ikke kan tage narkotika, køre bil og forårsage ulykker, således som det sker i stigende omfang.
For det tredje vil vi gerne støtte ordførerens synspunkt om, at der må offentliggøres et nyt direktiv om køretøjers udformning for at sikre, at de er så skånsomme over for fodgængere og cyklister som muligt. Teknologien findes. Det, der mangler, er den politiske vilje.
For det fjerde vil vi begrænse hastigheden og indføre hastighedsgrænser på 20 miles i timen. For det femte ønsker vi gensidig anerkendelse af fradømmelse af kørekortet og endelig mere forskning i trafikadfærd.
Alle disse foranstaltninger vil bidrage til vores fælles mål med at nedbringe dette uacceptable, oprørende og skændige tal på 45.000 dræbte hvert år.

Jarzembowski
Hr. formand, kære kolleger, hr. kommissær, jeg ser, at De er vel ankommet, og det glæder os. Jeg vil gerne i lighed med vedkommende, der havde ordet før mig, takke ordføreren, hr. Cornelissen, hjerteligt for hans særdeles udmærkede betænkning. Han har lagt et meget stort arbejde i den. Vi har i årtier sat pris på hans engagement inden for færdselssikkerheden. Det var derfor ikke noget under, at han blev udnævnt til ordfører og har udarbejdet en fremragende betænkning.
Først vil jeg dog - for at alt ikke skal være så enstemmigt - gøre opmærksom på en ting: Kommissionens meddelelse om foranstaltninger til forbedring af færdselssikkerheden 1997-2001 indeholder jo 65 forslag, og for mange af forslagenes vedkommende er det obligatorisk, at de forelægges senest i 98/99. Derfor er, hr. kommissær, min første anmodning til Dem, at alle enkeltforslagene fremskyndes. De ved som jeg ganske udmærket, at fra foråret 1999 sker der ikke mere. Vi går ind i valgkampen, Kommissionen går på pension eller bliver genvalgt. Det vil sige, at alt, hvad der haster, senest i efteråret 1998 skal til førstebehandling i Parlamentet. Ellers vil disse forslag jo blive liggende i to år, inden Parlamentet og Kommissionen igen er arbejdsdygtige. Derfor hr. kommissær, kunne De måske endnu en gang sætte Deres medarbejdere til i øget tempo at forelægge Parlamentet og Rådet de enkelte forslag.
For det andet vil jeg gerne have at vide, om De vil tilslutte Dem ordførerens prioriteringsliste og sandsynligvis også Parlamentets, hvis vi stemmer ja i morgen. For hr. Cornelissen sagde jo så rigtigt, at det ikke nytter noget at fremlægge 65 forslag, hvis de alle kommer dråbevis. Vi har brug for en massiv vedtagelse af de vigtigste projekter, som kan øge færdselssikkerheden. Derfor er vi meget interesserede i at få at vide, om De reelt er indforstået med den prioriteringsliste, som hr. Cornelissen foreslår, og som vi agter at vedtage i morgen, og om De er rede til at støtte den.
Jeg vil gerne endnu en gang tage nogle punkter op, som min gruppe anser for at være hastesager, samt et par punkter i betænkningen, som vi vil forkaste. Vi anser det også for vigtigt - som hr. Watts så rigtigt sagde - at gøre bilen som transportmiddel mere sikker, for den er et instrument, som dræber og kvæster mennesker. For det andet er et flertal i min gruppe helt klart for en europæisk lovgivning, som sænker promillegrænsen til 0, 5. Vi bliver simpelthen nødt til at tage os sammen til det. Vi vedtog i Maastricht-traktaten i november 1993, at Parlament og Råd har beføjelse til at vedtage foranstaltninger. Jeg mener, at foranstaltninger imod spirituskørsel er en afgørende sag, som vi i denne tid bliver nødt til at vedtage i fællesskab.
Det tredje punkt er: Jeg anser det for vigtigt, at der opbygges et fælles europæisk straffepointregister, eller at det i første omgang vedtages, at der opnås enighed om det. I nogle lande er det stadig væk sådan, at spirituskørsel er noget, der jubles over ved stambordet som en gentlemanforseelse, det vil sige, at vi bliver nødt til ikke kun at fastlægge grænseværdien, men også at sørge for, at folks indstilling og handlemåde ændres via et europæisk strafpointkatalog og håndhævelse af straffen.
Jeg vil lige nævne to punkter mere, nemlig dem, vi ikke kan stemme for. Den bestemmelse, at også biler, ikke kun motorcykler skal køre med lys om dagen, er efter min mening noget, vi endnu ikke anser for påkrævet i hele Fællesskabet. Det kan være på sin plads i Skandinavien på grund af andre lysforhold, men hvad skal vi med lys på bilen i Spanien om sommeren? Vi skal tage subsidiariteten og de klimatiske forskelle i Fællesskabet i betragtning, inden vi fastsætter sådanne principielle bestemmelser.
Det sidste punkt er kuriøst. Det ville være ufornuftigt nu at ville kræve et forbud mod salg af alkoholiske drikke på alle rastepladser. Jeg mener, man skal ramme dem, der kører bil, men også at ville straffe de buspassagerer, som på en rasteplads vil drikke en øl, ved at forbyde alkohol ville være overregulering, og det vil vi ikke have!

Santini
Hr. formand, hr. kommissær, det er vigtigt, at der tales klart om disse problemer, også selvom vi allerede har konstateret, at ord i sig selv ikke er nok til at formindske antallet af ofre. Det talte vi meget om sidste år under den europæiske konference i Helsinki - jeg forelagde selv en betænkning om sikkerhed og edb-spørgsmål - men vi har desværre ikke kunnet påvirke statistikkerne, og - det er jeg helt enig i - det er meget vigtige for at vurdere problemet: 45.000 dødsfald om året er helt klart et tal, der gør indtryk. 45 milliarder i samfundsudgifter er også en dimension, som ikke må glemmes. Men statistikkerne ville være en matematisk øvelse, der kun havde sig selv som mål, hvis de ikke kunne anvendes som udgangspunkt for idéer og hvis de ikke kunne hjælpe os til at drage nogle konklusioner. Selv mener jeg, at ved siden af forslagene om at katalogisere ulykkerne og vurdere deres virkninger for at hjælpe ofrene er det analysen af midlerne og initiativerne for at forsøge at forhindre dem, der er det vigtigste og mest betydningsfulde. Vi har allerede set, at de simple hjælpemidler, som vi alle har i vores biler, ikke er tilstrækkeligt: Sikkerhedsseler, airbags, hjelme og intelligente systemer til kontrol af hastigheden er kun sekundære faktorer i forhold til noget andet, som vi stadig må opfinde.
En god idé, som er fremlagt i hr. Cornelissens glimrende betænkning, er at forsøge at overtale bilfabrikanterne til at ændre bilernes forpartier, således at de på samme tid bliver mere sikre for fodgængere og cyklister og bliver i stand til bedre at modstå påvirkninger. Efter min opfattelse kan kun en sådan foranstaltning sikre, at der bliver 20.000 færre dødsfald om året, og det er derfor værd at forsøge det. Jeg tror endvidere på andre hjælpemidler og også på adfærdsændrende instrumenter, som f.eks. edb som kontrolelement og som et middel til at hjælpe i en nødsituation. Men især tror jeg, at uddannelse af de unge i skolerne er vigtig. Det nytter ikke at skabe forskellige instrumenter, hvis de derefter anvendes forkert. Vi er derfor nødt til at tage udgangspunkt i begyndelsen og allerede i skolerne give de unge en egentlig undervisning i opførsel på vejene, som må betragtes som en form for borgeruddannelse.

Wijsenbeek
Hr. formand, færdselssikkerheden angår os alle, og det fremgår her til morgen på ny ikke kun af kommissærens indlæg, men også af ordførerens indledning som vi i enhver henseende i dette tilfælde og ved denne form for præsentation støtter, men vi føler også med ham. Det kan vi faktisk alle sammen, fordi vi alle konstant konfronteres med de forfærdelige følger af den manglende færdselsikkerhed. Jeg henviser til, at følgerne af en ulykke i min familie mellem en hollandsk og en fransk bilist i Belgien mere end to og et halvt år efter ulykken endnu ikke er forbi.
Hvis det viser sig, at mange uheld skyldes menneskelige fejl, kan der da træffes bedre forholdsregler end blot at sige: Folk må passe bedre på og lære mere. Når vi ser, at der under næsten de samme forhold og på det samme tidspunkt sker en ulykke på A 17 ved Kortrijk som året før under præcis de samme omstændigheder med mindst lige så mange døde, så siger jeg: Hvornår lærer vi nu virkelig noget, og hvornår gør vi noget ved det.
Jeg har på vegne af min gruppe indgivet et ændringsforslag, der gør opmærksom på, at vi ved uddannelsen af vores unge bilister også skal tage hensyn til, at de skal vide, hvad de skal gøre, hvis der er tilskadekomne og selvfølgelig også, hvad de ikke må gøre. Der er et ændringsforslag, der anbefales af Røde Kors, og jeg anbefaler det til forsamlingen.

Van Dijk
Hr. formand, på vegne af min gruppe vil jeg sige, at vi overvejende er meget tilfredse med betænkningen af hr. Cornelissen. Den sætter fingeren på det ømme punkt og meddeler endnu en gang, at 45.000 døde om året og et stort antal tilskadekomne er uacceptabelt, og at der derfor må træffes foranstaltninger.
Der kan peges på to vigtige årsager til det enorme antal ofre, nemlig hastigheden og indtagelse af alkohol. Netop på disse punkter vil jeg gerne skærpe betænkningen lidt. Med hensyn til 30-km-zonerne i byerne, har vi ikke behov for flere undersøgelser. De eksisterende 30-km-zoner har i mere end tilstrækkelig grad bevist deres effektivitet. Lad os derfor gå over til handling.
Med hensyn til brugen af alkohol: En halv promille synes at være et godt kompromis, men jeg kan oplyse, at store, tykke og korpulente mennesker stadig tror, at de må drikke mere end andre. Det er derfor meget mere klart helt at forbyde alkohol. Så behøver de ikke mere at tænke over, hvor meget de kan drikke endnu, hvor meget de har drukket, og hvor meget de kan drikke. Hvad er egentlig grunden til, at bilister absolut vil drikke, inden de sætter sig ind bag rattet. 0, 2 forekommer mig mere end tilstrækkeligt.

Van Dam
Hr. formand, med jævne mellemrum viser vi vores medfølelse med ofrene for ulykker. På asfalten i Den Europæiske Union dør der årligt 45.000 mennesker og mere end halvanden million kommer til skade. Det er allerede nævnt flere gange. Alligevel er det ikke den uundgåelige pris for fremskridtet, men resultatet af vores valg af farlige transportmåder. Det klæder Kommissionen, at den har sat færdselssikkerheden øverst på dagsordenen. Aktionsprogrammet kan jeg fuldt ud støtte, idet jeg mener, at vægten skal lægges på beskyttelsen af de svage grupper såsom cyklister og fodgængere.
I betragtning af omkostningerne ved én død i trafikken, finder Kommissionen, at der allerede på grundlag af økonomiske overvejelser bør træffes en foranstaltning, der koster ECU 1 million og sparer ét menneskeliv! En sådan økonomisk fordel viser endnu en gang, hvor nonchalant man omgås menneskeliv i trafikken. Men jeg er principielt imod at fastsætte værdien af et menneskeliv til ECU 1 million. Som kronen på Guds værk er mennesket unikt og af uvurderlig værdi.
Testen kan endog føre til, at man f.eks. vælger at beskytte arbejdende unge fremfor ældre! Ordføreren gør med rette opmærksom på, at beløbet på ECU 1 million kan medføre misbrug ved at vælge de billigste foranstaltninger. Desværre retter Kommissionen kun opmærksomheden mod at gøre trafikken mere sikker.
Jeg mener, at det også er nødvendigt at tænke på at bremse mobiliteten. Mindre mobilitet sparer umiddelbart menneskeliv. Endvidere savner jeg incitamenter til at vælge mere sikre trafikmidler såsom toget og cyklen. Ikke desto mindre har jeg respekt for aktionsprogrammet. Jeg takker kollega Cornelissen for hans gode betænkning.

Baldarelli
Hr. formand, hr. kommissær, efter min mening er det alarmerende oplysninger, at 1 ud af 80 bliver ofre for færdselsulykker, og at udgifterne hertil svarer til 1 % af EU's BNP. Det siges endog, at disse udgifter er undervurderede og måske i virkeligheden svarer til det dobbelte. Jeg tror ikke, at uddannelse i færdselssikkerhed, selvom den er vigtig, i sig selv er nok til at imødegå problemerne omkring promillekørsel. Vi bør udvikle den offentlige transport langt mere og bør stille offentlige transportmidler til rådighed for borgerne, således at de især på de vanskelige tidspunkter, som f.eks. i ferieperioder og i weekender, har mulighed for at benytte dem. Vi bør samtidig på en meget målrettet måde udbygge kontrolsystemerne.
Et forslag kunne være at harmonisere salgstidspunkterne for alkoholiske drikkevarer, der i øjeblikket langt fra er ens i Europa. Det er allerede blevet nævnt, at man også kunne anvende nye teknologiske instrumenter. Der er således ikke tvivl om, at anvendelse af edb i forbindelse med transport kan give positive virkninger, i lighed med satellitnavigation, når de meteorologiske forhold er egnede. Vi bør endvidere arbejde på at nedbringe automobilfabrikanternes modstand, især hvad angår sikkerhedsstandarder. I denne forbindelse bør man udnytte de pilotprojekter som GD XIII sammen med GD VII har iværksat for at fremme direkte aktioner for at forbedre individuelle og kollektive mobilitetsfremmende instrumenter.
I denne forbindelse har jeg den opfattelse, at edb kan spille en vigtig rolle med hensyn til den visuelle såvel som den mundtlige kommunikation. Jeg mener, at det er nødvendigt at udvikle ikke alene de pilotprojekter, der involverer bymiljøet, men især at det er nødvendigt at anlægge en global synsvinkel for alle borgere og i den forbindelse gøre noget for sikkerheden forstået som en aktion, der berører livskvaliteten. Livskvalitet er noget, der går hånd i hånd med bevidsthed og ikke mindst med en harmonisk forståelse af mennesket og dets omgivelser, og fra dette synspunkt er det som udgangspunkt efter min mening nødvendigt at fremme en stadig mere europæisk opfattelse, som sætter borgernes ansvarlighed i centrum.

McIntosh
Hr. formand, jeg glæder mig meget over udvidelsen af Maastricht-traktaten, således at kompetencen inden for trafiksikkerhed deles af medlemsstaterne og Den Europæiske Union. Jeg hilser ligeledes Kommissionens meddelelse og hr. Cornelissens fremragende betænkning velkommen. Den rigtige vej frem imod en forbedring af trafiksikkerheden er imidlertid at sikre overholdelsen af de eksisterende bestemmelser. I øjeblikket undlader nogle lande at anvende de gældende bestemmelser, mens andre lande som mit eget udvider bestemmelserne med yderligere krav.
Hvis man ser på eksemplet med en nedsættelse af den højeste tilladte alkoholkoncentration i førerens blod til 0, 5 promille, svarer det til kun at pille lidt i kanten af trafiksikkerheden. I stedet burde vi skride hårdere ind over for hårdnakkede spritbilister, som i øjeblikket overtræder loven og forårsager trafikulykker med død og kvæstelser med en promille på tre eller fire gange det tilladte. Jeg håber, at Kommissionen vil se dette i forhold til det foreslåede indgreb over for insulinafhængige, sukkersyge bilister i Det Forenede Kongerige, som faktisk er helt ude af proportioner med den fare, som disse måtte udgøre på vejene. Disse bilister vil nu få forbud mod at køre i Det Forenede Kongerige og vil miste retten til at køre lastbil op til syv et halvt tons. De vil imidlertid fortsat have ret til at føre sådanne køretøjer i alle andre medlemsstater end Det Forenede Kongerige. Jeg vil gerne spørge kommissæren i dag: Er det foreneligt med trafiksikkerhed på et fælles, europæisk marked? Jeg opfordrer kommissæren og Parlamentet til at skride til handling.

Fitzsimons
Hr. formand, denne forhandling om fremtidens færdselssikkerhed i Europa finder sted samtidig med, at brugen af mobiltelefoner bliver stadig mere udbredt i Irland og i hele Europa. Der er behov for europæisk lovgivning for brugen af mobiltelefoner i biler med henblik på at forbedre færdelssikkerheden. Den Europæiske Union bør sikre, at bilfabrikanterne fremstiller alle biler til det europæiske marked med alt det nødvendige udstyr til mobiltelefoner. De europæiske bilfabrikanter skal dække udgifterne ved at udstyre alle nyproducerede biler med biltelefoner af hensyn til færdelssikkerheden for bilister og deres passagerer på mellemlangt og langt sigt. I Irland kan bilister, der benytter mobiltelefoner under kørslen, retsforfølges for uagtsom kørsel i overensstemmelse med færdselsloven af 1961. Den Europæiske Union må supplere den irske lovgivning på dette område, navnlig i lyset af, at der vil være en million mobiltelefoner i Irland ved udgangen af 1998.
Endelig regner man med, at udbredelsen af mobiltelefoner i Irland, i øjeblikket har 15 % af befolkningen en mobiltelefon, vil blive fordoblet inden årets udgang. Med så mange mobiltelefoner i brug i Irland og Europa vil håndfri sæt til biler fremover ikke blive anset for en luksusartikel, men som en nødvendighed af hensyn til sikker kørsel og færdelssikkerhed, og Den Europæiske Union må øjeblikkelig skride til handling på dette område. Jeg vil gerne komplimentere hr. Cornelissen for hans fremragende betænkning.

Formanden
Forhandlingen afbrydes her og vil blive genoptaget kl. 15.00.
Vi går nu over til afstemningstiden.

Rübig
Fru formand, jeg vil, som forretningsordenen fastsætter, meddele, at der for øjeblikket er to procedurer i gang mod kriminaliteten. Den ene er uopsættelig forhandling i Parlamentet og den anden, at Rådet inddrages; anmodningen herom kan man undertegne netop her i Palais 1155 ved siden af det kontor, der udleverer dokumenter.
For det tredje vil jeg gerne spørge, om Udvalget for Forretningsordenen allerede har beskæftiget sig med afvisningen af uopsættelig forhandling på det sidste møde.

Formanden
Hr. Rübig, jeg kan fortælle Dem, at man har truffet de nødvendige foranstaltninger i den retning, at formanden for Europa-Parlamentet straks vil tage kontakt til de belgiske myndigheder omkring dette alvorlige problem, og at Kvæstorkollegiet, som holder møde i morgen eftermiddag, har opført dette punkt på dagsordenen. Vi har således behandlet Deres anmodning lige så seriøst, som den fortjener.

Afstemning
Falconer
Fru formand, De bedes venligst bemærke, at min kollega hr. Smith er syg i dag. Ellers ville han have været til stede i mødesalen. I overensstemmelse med Præsidiets instruks bedes De notere min tilstedeværelse i salen.

Formanden
Jeg noterer mig, at De er til stede, hr. Falconer.
Før afstemningen ved navneopråb om ændringsforslag 63
Falconer
Fru formand, vil De notere min tilstedeværelse i salen? Jeg vil ikke deltage i denne afstemning. Jeg vil ligeledes opfordre de medlemmer, der er interesserede i at beskytte deres rettigheder i forbindelse med disse afstemninger, til at gøre som jeg. Der er et overvældende flertal imod De Grønnes beslutningsforslag, og der vil ikke gå nogen politiske mærkesager tabt ved at protestere.
Efter afstemningen ved navneopråb om ændringsforslag 67
Formanden
Kære kollega, jeg overholder nøje Præsidiets instruktioner. Da jeg for lidt siden sagde, at De var til stede under mødet, mente jeg dermed, at det stod Dem frit for at stemme eller undlade at stemme, og at jeg havde registreret Deres tilstedeværelse. Jeg tror, at dette er helt korrekt og i overensstemmelse med det, som vi har besluttet.
- Efter afstemningen ved navneopråb om ændringsforslag 58
Falconer
Fru formand, jeg ønskede at gøre opmærksom på, at jeg ville deltage i den afstemning. Vil De være venlig at følge Præsidiets instruktioner!

Formanden
Hr. Falconer, jeg respekterer helt Deres frihed. Jeg sagde for lidt siden, at De kan stemme, eller De kan lade være med at stemme. Det vigtigste er, at vi har noteret os Deres tilstedeværelse.

Corbett
Fru formand, her i Parlamentet stemmer vi om, hvorvidt tekster eller ændringsforslag skal vedtages eller ej. Hvis man ønsker en tekst eller et ændringsforslag vedtaget, stemmer man for, og hvis man ønsker en tekst eller et ændringsforslag forkastet, stemmer man imod. Hvis man hverken ønsker at stemme for eller imod, men alligevel vil gøre opmærksom på sin tilstedeværelse, kan man altid trykke på den tredje knap - hverken for eller imod.
(Blandede reaktioner) Jeg ved godt, at nogle vil hævde, at der er forskel på hverken at stemme for eller imod og at være til stede i mødesalen og ikke stemme. Personligt kan jeg ikke se forskellen.

Formanden
Kære kolleger, vi skal ikke til at gå ind i en debat. Jeg mener personligt, at der er en væsentlig forskel mellem at undlade at stemme og ikke at deltage i afstemningen. Det er helt klart.
Jeg tror, at hr. Falconer er enig med mig.

Falconer
Fru formand, jeg havde håbet, at hr. Corbett med sin lange erfaring som ledende medarbejder i Udvalget om Institutionelle Spørgsmål kunne se forskellen.
Før afstemningen ved navneopråb om ændringsforslag 59
Argyros
Fru formand, spørgsmålet om denne tvungne tilstedeværelse ved afstemningerne er alt for alvorligt til at ende som en duel mellem formanden og hr. Falconer.
Og så vil jeg gerne sige, at jeg har være til stede, men ikke stemmer.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Antony
Fru formand, jeg deltager ikke i afstemningen om denne betænkning.

Formanden
Udmærket, det noterer vi os.
(De 9 forslag til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges ved efterfølgende afstemninger)

Graenitz
Fru formand, jeg vil gerne, inden vi går over til afstemningen, gøre opmærksom på, at i afstemningslisten er to ændringsforslag ikke henført til de korrekte punkter og at ændringsforslag 19 fra Det Europæiske Folkepartis Gruppe ikke hører til punkt 18, men til punkt 19. I så fald er jeg imod det, fordi det ville træde i stedet for punkt 19. Der skal ikke stemmes om ændringsforslag 28 fra Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe efter punkt 36, men som tilføjelse til punkt 45, fordi sagen behandles dér og det passer godt ind dér. Jeg anmoder om, at der tages hensyn hertil ved afstemningen.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Torres Marques
Fru formand, jeg vil ikke forsinke afstemningen. Jeg vil gerne bede Dem om, at der foretages en generel rettelse af teksten, fordi på de sprog, som jeg behersker, er der fejl, som ikke bør passere. Jeg har fået mange forespørgsler på denne betænkning, og den skal udsendes på flere sprog, som jeg ikke behersker. Og jeg vil gerne bede om ordet til ændringsforslag 11 e 5.
Om ændringsforslag 11
Torres Marques
Fru formand, det drejer sig ikke om et sprogligt problem. Jeg vil gerne sige, at dette er nøjagtig den tekst, som er blevet foreslået af vores kollega fra Det Europæiske Folkepartis Gruppe, Paul Rübig. Denne tekst var gået til udvalgsbehandling, og jeg fik fat på den, fordi jeg synes, at det er den, der bedst forklarer det, som vi ønsker at sige. Det er altså den tekst, som hr. Paul Rübig har fremlagt.
Om ændringsforslag 5
Torres Marques
Fru formand, jeg vil blot sige, at jeg ikke kan acceptere denne ændring, fordi den ikke har noget at gøre med euroen.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Chichester
Fru formand, jeg forsøgte at fange Deres blik før den sidste afstemning ved navneopråb. Jeg vil gerne have min tilstedeværelse i salen noteret. Jeg stemte ikke.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Corbett
Fru formand, jeg ønskede ikke at trække mødet i langdrag tidligere, men De svarede mig, at det hverken at stemme for eller imod ikke var det samme som ikke at deltage i afstemningen. Jeg vil gerne have det spørgsmål henvist til Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet. Den afgørelse svarer til at indføre to former for hverken at stemme for eller imod. De får medlemmer, som hverken ønsker at stemme for eller imod en tekst, men som ønsker at gøre opmærksom på deres tilstedeværelse i mødesalen ved at trykke på knappen. De vil også få medlemmer, der hverken ønsker at stemme for eller imod en tekst ved ikke at trykke på en sådan knap og i stedet mundtligt gør opmærksom på deres tilstedeværelse, hvilket giver en række problemer, som vi har set i dag.
Jeg vil anmode om, at spørgsmålet henvises til Udvalget for Forretningsordenen.

Formanden
Hr. Corbett, da vi befinder os i en fortrolig kreds, vil jeg fortælle Dem, hvad jeg mener.
Jeg har ofte undladt at stemme, fordi jeg hverken ville være for eller imod et forslag, men fordi jeg accepterede, at det blev sat under afstemning. Til gengæld er det også sket - dog ikke så tit - at jeg ikke har deltaget i en afstemning for at give udtryk for en meget bestemt hensigt, der i høj grad var forskellig fra hensigten med at undlade at stemme.
Vi skal ikke gå ind i en debat om dette nu, men spørgsmålet er så afgjort interessant både på forfatningsmæssigt plan og på institutionelt plan. Vi kunne forelægge spørgsmålet for Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet og indlede en meget interessant debat om dette emne.

Falconer
Fru formand, dette spørgsmål er blevet drøftet længe og indgående her i Parlamentet under sidste mødeperiode og under denne mødeperiode. Det er også blevet drøftet i Den Socialdemokratiske Gruppe. Holdningen internt i gruppen er helt klar. Hvis hr. Corbett ønsker at ændre dette, bør han tage sagen op i Den Socialdemokratiske Gruppe igen. Holdningen er helt klart, at når medlemmer ikke ønsker at stemme, behøver de ikke stemme. De behøver ikke trykke på nogen knapper for hverken at stemme for eller imod eller noget som helst andet. Det skal blot gøre opmærksom på, at de ikke ønsker at stemme.
Dette er i overensstemmelse med Præsidiets beslutning. Sagen blev aldrig forelagt Parlamentet. Hvis hr. Corbett ønsker at udøve pres for at opnå noget, kan han måske støtte min opfordring - som jeg har fremsat under tidligere valgperioder - om, at Parlamentets medlemmer får lejlighed til at stemme om denne sag en gang for alle. Jeg vil med glæde deltage i dén afstemning. Når vi er blevet fri for den anomali, som Præsidiet har skabt, kan vi vende tilbage til Parlamentets arbejde. Indtil da ville det være langt bedre, hvis hr. Corbett lagde sine institutionelle spørgsmål til side og tog sin politiske kasket på. Måske kan vi så få noget politik ind i diskussionen.

Formanden
Kære kolleger, selvom vi befinder os i en fortrolig kreds, og eftersom vi har lidt tid tilbage, når vi også skal regne med tolkenes tid og de mundtlige stemmeforklaringer, der skal afgives, så kunne vi godt fortsætte denne diskussion. Men da den ikke er opført på dagsordenen, er dette ikke muligt. De må undskylde mig, hr. Falconer, men der er nogle kolleger, som venter, som er sultne, og som har nogle aftaler, og jeg er derfor nødt til at gå videre til stemmeforklaringerne.
Jeg mener i allerhøjeste grad at have respekteret Deres ret til at stemme eller til at undlade at stemme, hr. Falconer. Det er alt sammen blevet omhyggeligt noteret. Jeg kunne virkelig ikke gøre det bedre.
(Flere parlamentsmedlemmer beder om at få ordet for at henvise til forretningsordenen) Eftersom De insisterer, vil vi først - så det går rigtigt til over for kollegerne - afgive stemmeforklaringerne. Derefter bliver vi sammen for at løse dette spørgsmål. Det er så afgjort interessant.

Jensen, Lis, Sandbæk og Bonde
Vi har valgt at stemme for Mendiluces forslag til henstilling om Vestsahara, selvom vi har nogle forbehold. Vi kan fuldt ud støtte indholdet i henstillingen, specielt da den fredsplan, der er tale om, er opstillet og vedtaget i FN's Sikkerhedsråd, ligesom vi også støtter afholdelse af en fair folkeafstemning om selvbestemmelse. Derimod tager vi forbehold over for den måde, henstillingen skal føres ud i livet på, da den er en del af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik (FUSP), som vi principielt er modstandere af. FUSP'en er blot et af de midler, som EU benytter sig af ved opbygningen af ny stat.
Betænkning af Kuhn (A4-0029/98)
Buffetaut
 - (FR) Hovedformålet med enhver lovgivning må være at udarbejde nogle retfærdige og klare tekster, som er enkle at iværksætte, og som garanterer borgerne en stor juridisk sikkerhed. Hverken Kommissionens oprindelige tekst om køb af forbrugsvarer og forbrugsgarantier eller de ændringsforslag, der foreslås i Kuhns betænkning, opfylder dog disse kriterier. Dels fordi de ikke er afbalancerede, og fordi de lægger en for stor byrde på sælgeren og eventuelt på producenten. Og dels fordi de indfører en juridisk usikkerhed, der fremmer tvistemålssager, som, selvom de ikke er gavnlige for forbrugerne, uden tvivl vil gavne advokaterne og juristerne.
Tre eksempler illustrerer de foreslåede teksters mangel på ligevægt. For det første er der garantiperioden, som svinger mellem to år (i den oprindelige tekst) og fem år (i ændringsforslaget fra De Grønne), selvom en lovbestemt varighed på ét år lader til at være tilstrækkeligt, også fordi viften af de varer, der falder ind under garantien, er meget bred - den spænder lige fra hårtørrere til biler. Lad os huske på, at det her drejer sig om et lovbestemt minimum, og at de kontraktmæssige garantier, som er et salgsfremmende konkurrenceelement, naturligvis kan gå ud over dette. For det andet er der medtagelsen af brugte varer i dette direktiv, selvom visse bestemmelser er uegnede til den slags varer, for hvilke det er vanskeligt at definere begrebet fejl, eftersom det drejer sig om varer, der allerede har været i brug. For det tredje er der den omvendte bevisbyrde til skade for sælgeren, selvom det er et almindeligt retsprincip, at det tilkommer den, der påberåber sig et forhold, at føre bevis herfor. De romerske jurister havde allerede kaldt denne omvendte bevisbyrde for »den djævelske bevisbyrde«, så svær var den at bevise.
Med hensyn til den juridiske usikkerhed, som er en kilde til endeløse retslige tvistemål, så er den et resultat af unøjagtigheden af alt for mange definitioner, der trods alt er vigtige.
Plenarforsamlingen vedtog således visse af Miljøudvalgets ændringsforslag som tilføjelser til begrebet forbrugerforventninger og begrebet køberens alternative valgret, og den gjorde herved teksten yderst vag samt fremmede udviklingen af tvistemål.
Af disse fundamentale årsager og af årsager, der har at gøre med juridisk praksis, var det ikke muligt for de franske parlamentsmedlemmer fra Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa at stemme for denne tekst. Ydermere behandler den nogle grundlæggende principper fra civilretten; en ret, der ikke hører ind under Fællesskabets kompetenceområder.

Ferrer
Ethvert politisk eller lovgivningsmæssigt initiativ, der fremmer beskyttelsen af forbrugerne, er prisværdigt og bør som sådan modtages med glæde. Men dette betyder ikke, at denne beskyttelse bør betragtes som et mål i sig selv, isoleret fra en generel kontekst, hvor denne beskyttelse bør opstå.
Det er alment kendt, at omfanget af en rettighed slutter dér, hvor andres frihed og rettigheder begynder. Således kolliderer den forbrugerbeskyttelse, som søges garanteret i betænkning af Kuhn om forslag til direktiv om køb af forbrugsvarer og forbrugsgarantier, på grund af karakteren af nogle af ændringsforslagene i mange tilfælde og helt gratis med rettighederne for de øvrige aktører, der er omfattet af forslaget, hvilket skaber en potentiel og unødvendig retsmæssig forsvarsløshed for sælgere og producenter, samtidig med at det kan medføre en stor belastning for små handlende og små virksomheder på et tidspunkt, hvor der kun gøres en ringe indsats for at forbedre de små og mellemstore virksomheders konkurrenceevne, og hvor denne konkurrenceevne giver mulighed for skabelse af nye arbejdspladser.
Derfor har jeg stemt imod betænkning af Kuhn i håbet om, at man ved andenbehandlingen vil opnå den ligevægt - som i dag ikke er til stede - som kan medvirke til, at forbrugerbeskyttelsen bliver forenelig med den ligeledes lovlige beskyttelse af producenternes interesser.

Jackson
Princippet om, at forbrugerne skulle have en klar fornemmelse af deres rettigheder i forbindelse med garantier, når de køber varer i andre lande end deres eget, er meget vigtigt. Hvis det fælles marked skal have nogen reel betydning, skal en af fordelene være, at folk har tillid til sådan noget som garantier, når de køber varer i andre europæiske lande.
Spørgsmålet er, hvorvidt Den Europæiske Union ikke blot skal søge at sikre, at forbrugerne har en klar idé om deres rettigheder, men også harmonisere lovgivningen, således at de samme rettigheder gælder overalt.
Efter min mening er det en forkert fremgangsmåde med denne grad af harmonisering. Man ser bort for subsidiaritetsprincippet. Det er et uacceptabelt indgreb i den nationale lovgivning for varesalg. Der er tale om love, som for mit eget lands vedkommende, Det Forenede Kongerige, er blevet indført og opbygget på grundlag af retspraksis over en lang årrække. Det foreslåede direktiv er virkelig en stump genstand til brug ved indførelsen af de detaljerede bestemmelser i loven om varesalg fra 1979.
Selve direktivet har vakt betydelig uro blandt de mennesker, der kommer til at beskæftige sig mest med dets konsekvenser. Dette skyldes, at Kommissionens tekst vil give forbrugeren ret til at bede sælgeren om enten at reparere varen gratis, erstatte varen, til at bede om en prisnedsættelse eller om, at handelen går tilbage. Retten til reparation skulle gælde i to år fra købsdato og retten til erstatning i et år fra købsdato. Der er ikke noget at sige til, at de sælgere, der berøres af direktivet, er bekymrede. Fru Kuhns ændringsforslag gør situationen endnu mere kompliceret. De bidrager på ingen måde til en løsning.
Ved at udarbejde forslaget til direktiv har Kommissionen givet forbrugeren falske kort på hånden. Det er da usandsynligt, at en forbruger, som klager over det, der beskrives som »manglende overensstemmelse« ved den vare, vedkommende har købt, vil acceptere en reparation, hvis det er muligt at få varen erstattet. Som en af mine vælgere i Swindon spurgte om: «Muligheden for at diskutere, hvad en »manglende overensstemmelse« er, er ubegrænset, og skruppelløse forbrugere vil måske blive tilskyndet til at udnytte den usikkerhed, disse forslag medfører, hvilket betyder, at domstolene vil skulle håndtere en kraftig stigning i antallet af sager. Hvem betaler regningen for de sagsomkostninger?«
Svaret på det spørgsmål er, at det i sidste ende er andre forbrugere. Det er det dumme i dette forslag, en fejl, vi ser gentaget igen og igen i de halvfærdige forslag fra forbrugerdirektoratet i Kommissionen. Forbrugerne kommer til at betale på to måder: For det første fordi varernes pris vil stige for at tage højde for sådanne ekstraudgifter. For det andet fordi denne form for lovgivning fjerner de små detailhandleres lyst til at lagerføre produkter, som kan give anledning til dyre retssager - eller det bliver dråben, der får bægeret til at flyde over, og lukker forretningen en gang for alle.
Så hvilken slags lovgivning vil hjælpe i denne situation? Jeg tror, at det sandsynligvis bliver den slags lovgivning, som EUKommissionen med mindst sandsynlighed kan levere. Kommissionen tror på omfattende lovgivning - store direktiver og forordninger, som medfører store ændringer i handelskredse. Det, der er brug for er mere afgrænset lovgivning. Der er brug for en ordning, som sikrer, at når en forbruger fra en medlemsstat køber varer i en anden, får vedkommende meddelelse om forbrugerens rettigheder med hensyn til garanti, der er gældende i det land, hvor købet er foretaget. Det kan også være ønskværdigt, at forbrugeren, hvor det er relevant, får oplysninger om agenten for den virksomhed, der producerer varen, i forbrugernes opholdsland, så der findes en informationskanal om forbrugerens rettigheder under garantien i købslandet.
Dette ligger et langt stykke fra at forsøge at udarbejde helt ny lovgivning på EU-plan vedrørende forbrugergaranti og tvangsindføre den i de meget forskellige juridiske strukturer i medlemsstaterne. Det ville være en virkelig hjælp for forbrugerne, og det ville være en lovgivning, der viser, at Kommissionen lever i virkelighedens verden. Kommissærens spæde svar under Parlamentets forhandling mandag aften viser, at det langt fra er tilfældet. Jeg selv og mine kolleger fra de britiske konservative er imod dette direktiv og Kuhn-betænkningen.

Lienemann
Jeg glæder mig over, at et europæisk direktiv tager fat på at forbedre forbrugerbeskyttelsen i Europa med hensyn til køb af forbrugsvarer og forbrugsgarantier.
Direktivforslaget, der er ændret af Parlamentet, stræber efter at opnå den bedste balance mellem forbrugernes interesser og sælgernes og producenternes ansvar, uden at det dermed befordrer det spild, der kunne opstå som følge af en systematisk ombytning af enhver vare, der udgør et problem, selv et mindre problem, og som i hvert fald kan repareres således, at produktets kvalitet bevares.
Selvom markedet for brugte varer fortjener at være genstand for mere gennemsigtighed og flere garantier for køberen, så må man spørge sig selv om det berettigede i at opstille nogle regler, der i dette tilfælde er beslægtede med reglerne for nye varer. Man kan frygte, at denne lighed faktisk bliver svær at føre ud i livet. Derfor ville jeg foretrække, at man i et særligt direktiv for brugte varer tog højde for dette områdes indviklede karakter, samtidig med at forbrugerne fik en effektiv beskyttelse.

Rübig
Jeg stemte hverken ja eller nej til ændringsforslag 24, fordi jeg på grundlag af den østrigske retsorden, som fastsætter en garantiperiode på blot seks måneder, er negativt indstillet over for en firedobling af tiden til 2 år.
En sådan udvidelse rammer ikke kun handelen, men navnlig og først og fremmest forbrugerne selv. For de vil fremover blive stillet over for prisstigninger som et resultat af den øgede risiko, som sælgeren må kalkulere med. Derudover bliver retssager mere besværlige og dyrere, jo længere tilbage købet af en vare ligger.
Endelig er det helt i modstrid med princippet om tro og love, dersom sælgeren skal indestå for uoverensstemmelser vedrørende en kontrakt, selvom køber abstrakt og konkret har erkendt manglen.

Souchet
Man kan kun være enig i det mål, der stræbes efter i direktivforslaget om køb af forbrugsvarer og forbrugsgarantier, nemlig at styrke forbrugerbeskyttelsen og at fremme produkternes kvalitet.
Desværre opfylder størstedelen af de midler, der foreslås i den tekst, vi har fået til behandling, langt fra den forkyndte målsætning; de virker tværtimod overdrevne, uegnede og farlige.
Ved på en lang række områder at opfordre forbrugeren til at give sig i kast med nogle hasarderede procedurer, vil man måske bidrage til juristernes velstand, men man vil ikke give forbrugeren en bedre beskyttelse, og man vil ikke mindst bebyrde de små håndværksmæssige produktions- og distributionsvirksomheder, hvis driftsforpligtelser allerede er store, med nogle endnu større forpligtelser. Man vil øge fabrikanternes og de handlendes juridiske usikkerhed, og således vil de oprindelige gode intentioner faktisk give sig udslag i en negativ indvirkning på økonomien og beskæftigelsen.
Vi vil derfor stemme nej til en lang række farlige bestemmelser, der risikerer at bane vejen for nogle endeløse stridigheder og at skabe et klima med en generel juridisk usikkerhed, der er dårlig for alle parter.
Vi er modstandere af, at brugte varer tages med i direktivet. Vi mener ikke, at begrebet lovbestemt garanti kan gælde for en brugt vare, som f.eks. et køretøj, hvis egenskaber varierer alt efter, hvordan det har været brugt, dets alder, dets vedligeholdelse ... Hvordan skal man under disse omstændigheder kunne tage højde for ombytningen af en brugt vare med en tilsvarende vare? Det giver simpelthen ingen mening.
Vi er ligeledes imod, at man forlænger garantiens varighed til to år. Denne varighed er alt for lang, navnlig i betragtning af den høje grad af forbrugerbeskyttelse, som direktivet tager sigte på. En frist på et år lader til at være rimelig og passende og er således helt tilstrækkelig.
Bevisbyrdens overgang til producenten og sælgeren som følge af manglende overensstemmelse forekommer os ligeledes at være uacceptabel og i modstrid med de almindelige retsprincipper. Artikel 3, stk. 3, skaber en formodning om fejlens eksistens ved leveringen af en vare, hvis fejlen viser sig inden seks måneder fra den faktiske levering. Vi vil stemme nej til denne bestemmelse, der forekommer os at være overdreven og farlig.
Selve begrebet manglende overensstemmelse defineres på en meget subjektiv måde i forslaget til direktiv. Miljøudvalgets ændringsforslag forværrer blot situationen ved at indføre begrebet forbrugerens forventninger, der er endnu mere vagt og således i endnu højere grad i stand til at medføre talrige stridigheder.
Med hensyn til den mulighed, der tilbydes køberen til i alle tilfælde at få byttet varen, når der er manglende overensstemmelse, så åbner den en farlig mulighed for at komme ud på et sidespor, navnlig ved de meget tekniske varer, såsom biler og lystbåde. Vi mener for vores del, at det er sælgeren, man skal tilbyde en reparation eller en ombytning, mens køberen i stedet kan bede om et nedslag i prisen eller om at få hævet kontrakten.
En anden risiko for at komme ud på et farligt sidespor er den mulighed, som Miljøudvalget baner vejen for ved at foreslå, at forbrugeren kan skride direkte ind over for fabrikanten, selvom denne ikke er part i salgskontrakten. Vi vil helt klart forkaste dette forslag.
Indførelsen i alle de europæiske lande af et kundeservice-netværk ved direkte køb af et produkt i en anden medlemsstat rejser ligeledes nogle problemer og må tages op igen.
Selvom det er legitimt at forsøge at beskytte forbrugerne på en hensigtsmæssig måde, så må det ikke ske til skade for håndværksvirksomhederne, ved at man pålægger dem nogle utålelige bestemmelser, der kunne risikere at gå ud over deres stadig skrøbelige økonomiske ligevægt. I Frankrig er disse små virksomheder, som der er 800.000 af i alt, i dag dem, der skaber de fleste job. I hele Den Europæiske Union skabte de i perioden 1988-1995 1.750.000 job. Vi skal derfor være særligt opmærksomme på ikke at bringe deres ligevægt i fare ved at pålægge dem nogle urimelige bestemmelser. Dette må være en prioritet for os.

Valverde López
Forslaget til direktiv om køb af forbrugsvarer og forbrugsgarantier har givet os nogle grundlæggende problemer, som er forårsaget af den utilstrækkelige oplysning om den ret, der er gældende i medlemsstaterne.
Mere end én gang har jeg anmodet Europa-Kommissionen om at vedlægge forslagene en sammenlignende undersøgelse af retsreglerne vedrørende den specifikke situation i de forskellige medlemsstater. Ligeledes burde Kommissionen forsyne Parlamentet med de væsentligste dokumenter, der har udgjort grundlaget for forslaget. Det ville naturligvis være tilstrækkeligt, hvis denne støttedokumentation blev lagt på biblioteket eller udarbejdet på et teknisk medium, som nemt kunne mangfoldiggøres.
Den anden vanskelighed er opstået på grund af den meget forskellige fortolkning af forslagets indhold. I forslaget skelnes der ikke mellem to grundlæggende aktører, sælger og producent. Deraf er den beklagelige forvirring opstået. Der skelnes heller ikke mellem rørlige og ikke-rørlige ting, hvilket er et meget vigtigt element, når man skelner mellem garantier. Producentens og sælgerens ansvar er heller ikke klart afgrænset. Sidstnævnte kan kun drages til ansvar for de krav i kontrakten, som er forskellige fra producentens ansvar.
Den manglende angivelse i forslaget af de grundlæggende principper for dette område i de nationale lovgivninger har medført meget stor spredning i ændringsforslagene.
Den foreslåede tekst og de fremlagte ændringsforslag kan vanskeligt give et klart resultat, som er til fordel for forbrugeren, og som ikke forstyrrer handelsforbindelserne.

Wibe
Jeg stemmer for denne betænkning under forudsætning af, at det, der står i motiveringsdelen, er rigtigt. I denne motivering siges det klart, at det drejer sig om en minimumsharmonisering af medlemsstaternes nationale lovgivning. At den minimumsharmonisering, der gennemføres, skal underlægges det pågældende nationale parlament er givet, det vil sige, at det er op til hvert nationalt parlament at beslutte om, hvilket niveau man vil lægge sig på. Minimumsharmoniseringen er altså en henstilling.
Forudsætningen er dermed også, at den svenske forbrugerbeskyttelse på ingen måde forringes med denne harmonisering.
Direktiv om prydplanter (C4-0044/98)
Ahlqvist, Theorin og Wibe
Denne sag er yderst følsom. At blot stemme for et rådsdirektiv uden debat er forkert, da parlamentsmedlemmerne har så små muligheder for at sætte sig ind i, hvad direktivet drejer sig om.
Frøavlere, som sælger grøntsagssorter, der ikke er registreret af EU, trues med tiltale, hvis de ikke standser salget. Kun planter, der er optaget på EU's fælles sortliste må sælges. For at en sort skal havne på denne liste, kræves det, at den har en ejer. Et ejerskab koster SEK 20.000 pr. sort.
Med henvisning til ovenstående, specielt de ringe muligheder for at sætte sig ind i dette direktiv, vælger vi at afholde os fra at stemme.
Betænkning af Kellett-Bowman (A4-0035/98)
Bourlanges
Fru formand, først vil jeg gerne takke Dem, fordi De har gjort det muligt at forene to grundlæggende lidenskaber for den parlamentariker, der taler til Dem nu, nemlig den madglæde, der får ham til at ville gå til frokost, og den dovenskab, der forbyder ham at afgive en skriftlig stemmeforklaring.
Jeg vil gerne sige et par ord om betænkningen af Kellett-Bowman. Jeg stemte ikke for betænkningen af hr. Kellett-Bowman, og det af en simpel grund: Denne tilrettelægger på en smart måde decharge og og de betingelser, på hvilke der gives decharge til en række specialiserede organer. Når det drejer sig om organer, der ikke er økonomisk selvstændige, er det foreslåede system tilfredsstillende. Når det drejer sig om organer, der har selvstændige indtægter, er det af Kellett-Bowman foreslåede system, der blev vedtaget enstemmigt, bortset fra én stemme, af Budgetudvalget og i meget stor udstrækning af dette Parlament, dybt utilfredsstillende, for det fører faktisk til, at man giver dechargemyndigheden til det pågældende organs bestyrelse, hvilket kunne være berettiget nok, men kun hvis Parlamentet først får ret til at udtale sig.
Jeg tror, at det er alvorligt, at vi indleder os på dette, og at vi gør dette Parlament til en slags rådgivende organ, der er underlagt en højere bedømmelse fra et teknisk organ, som er skabt ud fra nogle love og bestemmelser, vi vedtager her i Parlamentet. Man skulle enten have givet afkald på enhver deltagelse fra Parlamentets side eller byttet om på rækkefølgen, så Parlamentet fik det sidste ord. Jeg ønskede, at dette blev sagt.
Betænkning af Graenitz (A4-0009/98)
Blak og Sindal
De danske socialdemokrater i Europa-Parlamentet har i dag stemt for betænkningen om generelle principper for Den Europæiske Unions levnedsmiddellovgivning. Det er meget positivt, at Kommissionens grønbog anerkender, at en udvidelse af direktivet om produktsikkerhed til den primære landbrugsproduktion kan forbedre den overordnede beskyttelse af forbrugerne. De danske socialdemokrater er af den opfattelse, at de gældende retsakter skal revideres, så det sikres, at de er baseret på forsigtighedsprincippet og princippet om hensynet til forbrugernes sundhed og sikkerhed. Udgangspunktet for levnedsmiddellovgivningen i Europa bør være beskyttelse af miljøet, og målsætningen bør være en bæredygtig fødevareproduktion. Disse forslag er alle en del af den samlede betænkning, som vi støtter.
EU skal med den nye Amsterdam-traktat sikre minimumskrav til forbrugerpolitikken, herunder tage behørigt hensyn til forbrugernes sundhed og sikkerhed, når der lovgives på fødevareområdet. Det ændrer dog ikke ved, at medlemsstaterne kan beholde eller indfører regler, som giver en bedre beskyttelse end de fælles regler. De danske socialdemokrater opfatter Europa-Parlamentets betænkning om fødevarelovgivningen som et skridt i den retning.

Díez de Rivera Icaza
Der er ingen tvivl om det hensigtsmæssige i denne grønbog om levnedsmiddellovgivningen i lyset af den krise med hensyn til levnedsmiddelsikkerhed og forbrugerbeskyttelse, der er opstået som følge af BSE-skandalen.
I artikel 129 og 129 A i Amsterdam-traktaten udvides det juridiske grundlag for en mere effektiv beskyttelse og forebyggelse i de politikker, der er rettet mod forbrugerne, og dette forpligter til en afklaring og rationalisering af Fællesskabets levnedsmiddellovgivning samt til gennemførelse og kontrol heraf.
Vi må ikke glemme, at mange kroniske sygdom er ernæringsbetingede, og at levnedsmidler ikke blot er varer som alle andre. Som fru Graenitz meget rigtigt anmoder om, må ansvaret altså etableres med total gennemskuelighed med henblik på at genskabe forbrugernes svækkede tillid.
Da det er vigtigt for forbrugerne, at produkterne mærkes, fordi det er deres vigtigste og næsten eneste informationskilde, er det nødvendigt, at denne mærkning er komplet, klar og sandfærdig. Efter BSE-episoden er det min opfattelse, at man alt efter produktet også bør oplyse om de pesticider eller foderstoffer, der er anvendt i produktionen og fremstillingen.

Ephremidis
Fødevarer er af allerstørste vigtighed for sundheden og for forbrugernes sikkerhed og borgernes livskvalitet. Det er imidlertid på samme tid et meget sammensat spørgsmål, hvor en forbedring af den nuværende situation forudsætter en koordinering og samordning af en række parallelle politikker og aktioner.
Problemerne omkring BSE har igen ført til, at spørgsmålene omkring fødevaresikkerhed og forbrugernes sundhedsbeskyttelse, manglen på tilstrækkelige lovgivningsmæssige rammer samt den mangelfulde kontrol med gennemførelsen fra de ansvarlige myndigheders side, som i stedet har tjent andre interesser og ikke har taget hensyn til de forbryderiske konsekvenser for borgernes sundhed, er kommet på dagsordenen. Der skulle åbenbart disse begivenheder, disse »nyopdukkede« sygdomme og deres dødelige konsekvenser til, for at vi kunne tage stilling til alvorlige spørgsmål vedrørende kvaliteten af vores fødevarer og de enorme farer, som dette medfører for borgernes sikkerhed.
Det er klart, at det er nødvendigt at udstikke klare lovgivningsmæssige retningslinjer og bestemmelser for at fastsætte kvalitetsstandarder for fødevaresikkerhed. Men før et hvilket som helst lovgivningsmæssigt indgreb er det nødvendigt, at vi »sætter fingeren på bylden« og ser på de egentlige årsager til den forvanskning, ødelæggelse, og fremmedgørelse, der har fundet sted af ikke alene fødevarerne, men af hele fødekæden.
Det er ikke kun manglen på ajorførte direktiver - selvom også de, der findes, tilsidesættes groft - som har hovedskylden for den frygtelige tilstand på fødevareområdet.
Man kan under ingen omstændigheder forvente garantier for fødevarernes sundhed, når fødevaresikkerhed gøres til et handelsobjekt og styres totalt af profitønsker, når markedet fastsætter kvaliteten af fødevarer på grundlag af en cost-benefit analyse.
Det ville være for naivt at påstå - og ville på ingen måde muliggøre en seriøs behandling af problemet - at det er landmændene eller kvægavlerne, der udelukkende har ansvaret for forstyrrelsen af fødekæden, sådan som mange hævder.
Tværtimod bør ansvaret placeres på den intensivering af produktionen, der har fundet sted, på det pres over for producenterne, som handels- og harmoniseringsinteresser i form af de store multinationale fødevarekoncerner udøver for at presse produktionsomkostningerne ned og øge kvantiteten, som igen medfører en uhæmmet brug af gødning, sprøjtemidler og næringsstoffer, hvis sammensætning og konsekvenser landmændene ofte ikke har kendskab til eller direkte fejlinformeres om.
Et endnu større ansvar har imidlertid de industrier, der forarbejder og standardiserer råvareproducenternes produkter, før disse markedsføres, for de anvender stoffer, der ikke alene nedsætter kvaliteten af fødevarerne, men er direkte skadelige for forbrugernes sundhed i en sådan grad, at man får det indtryk, at forbrugerne ofte anvendes som forsøgsdyr for disse stoffer.
For at føre en fødevarepolitik og sikre kvaliteten af fødevarerne og forbedre forbrugernes sundhed er en ændring af de politikker, der gælder i produktionssektoren - landbruget og kvægavlen samt fiskeriet - påkrævet, og det er nødvendigt at føre en effektiv kontrol med forarbejdning og anvendelse af kemiske og andre stoffer i produktionen, konserveringen og opbevaringen af fødevarerne, samtidig med at man fører en stadig kontrol med resultaterne af de undersøgelser, der udføres i forbindelse med produktionen af disse stoffer, og endelig må der træffes forholdsregler og indføres regler, navnlig i forbindelse med de handelsmæssige interesser, der gør sig gældende inden for rammerne af Verdenshandelsorganisationen og Codex Alimentarius, som kan sætte en stopper for de internationale fødevarekoncerners uansvarlige handlemåder.

Holm
Det er godt, at ordføreren har indtaget en forbrugervenlig indstilling. Jeg vil her blot fremhæve tre vigtige områder, som er vigtige, og som ordføreren ikke har fremhævet tilstrækkeligt.
For det første drejer det sig om spørgsmålet om antibiotika. Det er vigtigt, at vi reducerer brugen af antibiotika i dyrefoder, specielt fordi den undtagelse, som Sverige har fra EU's ringere lovgivning, med stor sikkerhed vil ophøre. EU må indse faren ved brugen af antibiotika. Jeg støtter derfor ændringsforslag 28.
For det andet må reglerne omkring mærkning af fødevarer forbedres betydeligt, så forbrugerne får at vide, hvad de spiser. EU's regler har i Sverige ført til store problemer for allergikere, da de i dag ikke kan fremskaffe information om, hvad produkterne indeholder. De regler, som Sverige tidligere havde, var bedre og tydeligere end dagens EU-regler.
For det tredje har jeg også indvendinger mod den retlige ramme, der foreslås. Jeg ville gerne have, at EU fastlagde minimumsregler i stedet for som nu harmoniseringsregler. Det er bedre med minimumsregler, da man så giver de enkelte medlemslande en mulighed for at indføre strengere regler end dem, EU nu fastlægger. Med EU's harmoniseringsregler fastlåser man niveauerne og standser dermed udviklingen af bedre og strengere regler. Dette er mildest talt dårligt og hæmmer udviklingen af miljøvenlige regler.

Lindqvist
Fremtidens fødevarelovgivning skal bygge på producentansvar, forædler- og leverandøransvar. Hovedmålet skal være beskyttelse af forbrugernes sundhed og sikkerhed. Produktmærkning skal være obligatorisk og gælde for alle ingredienser i en vare.
Hver land skal have ret til at lade hensyn til miljø, sundhed og sikkerhed gå forud for den frie bevægelighed for varer. EUregler om fødevare- og øvrig forbrugerbeskyttelse skal være minimumsregler, det vil sige, et medlemsland skal have ret til at vedtage egne strengere regler. Medlemslande skal have ret til, uden begrænsninger, i internationale organer at fremlægge fødevare- og forbrugerkrav, som er mere vidtgående end EU's.

Rovsing
Kommissionen har med sin grønbog taget et vigtigt skridt i retning af en nødvendig rationalisering af Fællesskabets fødevarelovgivning. Det betyder, at den eksisterende EU-lovgivning på området skal gennemgås med henblik på forenkling. Dette har min fulde tilslutning. Det er imidlertid klart, at også fremtidig lovgivning om levnedsmidler må sikre beskyttelse af forbrugerne, samtidig med at det indre marked skal kunne fungere uden hindringer. Udvalget har i sin betænkning suppleret ovennævnte vigtige mål med krav om producent- og myndighedsansvar for sikre og sunde levnedsmidler samt grundig forbrugerinformation. Det er efter min mening velbegrundet. Jeg giver derfor betænkningen min fulde støtte og ser frem til de konkrete initiativer, Kommissionen vil tage på baggrund af grønbogen.

Souchet
Vores gruppe har indgivet seks ændringsforslag, der har tre hovedformål.
Den første gruppe ændringsforslag drejer sig om nødvendigheden af klart og læseligt at mærke de fødevarer, der sælges i løs vægt, så man giver forbrugeren en gennemskuelig information om varernes betegnelse, pris og eventuelt oprindelse. Den tekst, der foreslås af ordføreren, foretager nemlig en overdreven forskelsbehandling mellem de produkter, der sælges i »forbrugerenheder«, og de produkter, der sælges i løs vægt. Uanset hvordan produkterne er emballeret, så er det nødvendigt, at forbrugeren får en klar information.
Den anden gruppe ændringsforslag definerer Fællesskabets videnskabelige udvalgs rolle. Disse udvalg eksisterer, og de skal derfor tjene som videnskabeligt udgangspunkt for udarbejdelsen af forordninger, direktiver og henstillinger.
Og endelig for det tredje, så forkaster vores gruppe princippet om landmændenes og opdrætternes primære ansvar med hensyn til det »videnskabelige« bevis for deres produkters sundhedsmæssige kvalitet. Det er nemlig alle operatørerne i landbrugsfødevarernes og landbrugsprodukternes kanaler, der skal komme med dette videnskabelige bevis. Man må ikke glemme, at landbrugsprodukterne kan undergå nogle reelle ændringer af deres sundhedsmæssige kvalitet som følge af den teknologiske proces, der anvendes til deres forarbejdning, navnlig med anvendelsen af bioteknologi. Desuden kan landmændene ikke have et indgående kendskab til den sundhedsmæssige kvalitet af alle deres input. Her tænker jeg særligt på det kvægfoder, som de bruger, og på den sundheds- og miljømæssige kvalitet af det spildevandsslam, som de kan sprede ud på deres marker.
Vores gruppe beder om, at man respekterer princippet om en særlig vertikal lovgivning med hensyn til mærkning. Der er nemlig en række landbrugsprodukter, der undergår nogle særlige forarbejdningsprocesser - jeg tænker navnlig på vinsektoren - eller der sælges til forbrugerne, som de er (frugt- og grøntsektoren), og som derfor bør høre ind under en vertikal lovgivning, der er strengere end de horisontale direktiver, som gælder for mærkningen af alle fødevarer.
Med hensyn til de genetisk modificerede organismer (GMO) minder vores gruppe om, at det er nødvendigt klart at informere forbrugeren om fødevarers eventuelle indhold af GMO'er. Kommissionen har stadig ikke offentliggjort gyldighedsbestemmelserne med hensyn til denne særlige mærkning, og i dag indtager forbrugeren fødevarer med GMO'er uden at vide det. Det er uacceptabelt.
Forbrugeren husker, hvordan det gik med kogalskaben. En nylig undersøgelse, som er blevet foretaget i Frankrig af Sofres, viser, at 69 % af franskmændene er fjendtligt indstillede over for transgene afgrøder. Det er derfor vigtigt, at vi giver den europæiske forbruger mulighed for let og klart at kunne vælge frit mellem produkter med GMO'er og produkter uden GMO'er til samme pris. Klart betyder i dette tilfælde, at GMO'erne skal kunne spores fra marken og lige til forbrugernes tallerken.
Princippet om mærkning blev fastholdt. Det skal gælde for alle de ingredienser, hvis DNA er blevet manipuleret, og ikke kun for nogle få ingredienser, og det hvad enten det drejer sig om importerede produkter eller produkter fra Fællesskabet. Jeg minder om importens omfang: Alene for den franske landbrugsfødevareindustri drejer det sig om 5.000 tons soja og 8.000 tons lecitin om året, der hovedsagelig kommer fra USA. Omstændighederne ved høsten, lagringen og transporten fører dog til nogle blandinger, der i dag ikke giver mulighed for at identificere tilstedeværelsen af GMO'er i denne import. Det er dette grundlæggende spørgsmål, som vi skal tage fat på, for den europæiske forbruger, som ikke ønsker at indtage GMO'er, skal ikke, for at kunne foretage sit frie valg, pålægges en ekstraomkostning som følge af oprettelsen af særlige GMO-frie kanaler for nogle produkter, der er svære at finde og at identificere, og som derfor er dyrere. Denne ekstraomkostning bør afholdes af dem, der ændrer spillereglerne, og som ønsker at diktere en ny slags levnedsmidler. Vi må sørge for, at de kan tilbyde disse, men at de ikke kan diktere disse. Den idé, at den endelige forbruger skal betale en merpris for at undgå at indtage genetisk manipulerede fødevarer, er helt uacceptabel. Dette er efter vores mening det vigtigste problem med hensyn til levnedsmiddelssikkerhed; et problem, som fællesskabslovgiverne bør tage op, hvis de vil gøre et nyttigt stykke arbejde.
Med hensyn til SMV'erne og landmændene er det nødvendigt, at Kommissionen vurderer deres evne til at integrere alle fællesskabsnormerne. Man skal huske på, at en lovgivning kun er relevant, hvis den kan føres ud i livet af alle aktørerne.
Endelig er vores gruppe modstander af en ophobning af strukturer og således af oprettelsen af et Europæisk Agentur for Levnedsmiddelssikkerhed. Et sådant ville nemlig overlappe Fællesskabets videnskabelige udvalg og medlemsstaternes kontrolorganer, der spiller en væsentlig rolle. Nogle ønsker Kommissionens tilstedeværelse som sådan i Codex Alimentarius, som er et videnskabeligt organ, der er anerkendt af WTO. Vores gruppe mener, at det er en dårlig idé, for 15 stemmer, nemlig de 15 medlemsstaters stemmer, vil veje tungere end en enkelt stemme, nemlig Det Europæiske Fællesskabs stemme. Som vi så det under de internationale fiskerikonferencer, så svækker Kommissionen medlemsstaternes position i stedet for at styrke den, når den træder i stedet for medlemsstaterne.

Wibe
Fødevaresikkerheden er en overordentlig vigtig sag. Jeg synes, der mangler nogle ting i denne i øvrigt udmærkede betænkning. Det er uacceptabelt, at det f.eks. i dag forekommer, at kødpartier med sundhedsattest der er importeret til Sverige, viser sig at være salmonellainficerede. Ligeledes bør der skrides kraftigt ind for at sørge for, at rutinemæssig tilsætning af antibiotika ophører.
I punkt 36 i forslaget til betænkning opfordres Kommissionen til at stille Rådet for retten, fordi det ikke har overholdt den tidsfrist, som blev fastlagt til den 1. januar 1995, for beslutning om de indgreb, der kræves for at bekæmpe salmonella hos liggehøner. Selvfølgelig er det alvorligt, at Rådet ikke har overholdt fristen, men at gøre det til en domstolssag i denne sammenhæng er ikke en god idé.
Betænkning af Arroni (A4-0061/98)
Fourçans
Betænkningen af hr. Arroni om de praktiske aspekter af indførelsen af euroen er i sin helhed tilfredsstillende. Som den skal, lægger den vægt på nødvendigheden af at informere forbrugerne og at forberede dem på indførelsen af den fælles valuta. Og den glemmer ikke at understrege, hvor vanskelig denne monetære revolution risikerer at blive for de svage befolkningsgrupper, såsom ældre eller handicappede.
Selvom man nu i stor udstrækning anerkender nødvendigheden af information med hensyn til euroen, så er det dog en fordel, at denne information bliver iværksat hurtigt og effektivt, sådan som vores ordfører med rette understreger.
Det er også en fordel at vise SMV'erne en ganske særlig interesse, da disse er en vigtig jobskabende faktor. Jeg tilslutter mig hr. Arronis idé om at anmode medlemsstaterne om at være særligt opmærksomme på konsekvenserne af den fælles valutas indførelse for disse virksomheder, så de får den størst mulige fordel heraf, og således at konsekvenserne for beskæftigelsen bliver så gode som muligt.
Jeg har dog to bemærkninger, og den første har at gøre med den dobbelte prisangivelse. Selvom denne er en nødvendighed, navnlig i den periode, hvor euroen og de nationale valutaer er i omløb samtidig, så forekommer det mig ikke fornuftigt at gøre den obligatorisk, sådan som vores ordfører foreslår. At foreskrive en dobbelt prisangivelse ville medføre nogle omkostninger og en strenghed, som uden tvivl ville være skadelig for et velfungerende indre marked. Til gengæld ville det være en god idé at indføre en adfærdskodeks, i det mindste for detailhandelen.
Min anden bemærkning drejer sig om afholdelsen af omkostningerne ved ombytningen af national valuta til euro. Sådan som ordføreren beder om, er det også her ønskeligt at få bank- og finanssektoren til at indføre en adfærdskodeks, der respekterer gratisprincippet for ombytning, når denne er obligatorisk. Forslagene fra såvel socialdemokraterne som De Grønne om at gøre dette gratisprincip obligatorisk ved hjælp af en forordning forekommer mig i den forbindelse ikke at være fornuftige. En sund og loyal konkurrence mellem alle de aktører, der kan foretage valutatransaktioner, forekommer mig at være tilstrækkeligt til at løse dette spørgsmål.
Min stemme for eller imod denne betænkning vil afhænge af disse forslags skæbne.

Lindqvist (ELDR), Eriksson, Seppänen og Sjöstedt (GUE/NGL), Gahrton, Holm og Schörling (V), Bonde, Jensen, Lis og Sandbæk (I-EDN)
ØMU er et centralistisk højrisikoprojekt med svag folkelig forankring. ØMU prioriterer prisstabilitet og lav inflation. Der er stor risiko for, at den allerede høje arbejdsløshed vil stige yderligere. De regionale forskelle mellem vækstregioner og affolkningsområder vil kunne blive forstærket. ØMU fører til en kraftig centralisering af penge- og valutapolitikken, som i sin forlængelse vil kunne komme til også at omfatte skatte- og finanspolitikken. ØMU'en er et politisk projekt, som forøger de føderale indslag i EU og forstærker retningen mod en fælles statsdannelse.
I et forsøg på at forøge ØMU-projektets folkelige støtte foreslår Kommissionen nu målrettede informationskampagner over for offentligheden og virksomheder. Blandt andet skal en opdigtet seriefigur, Captain Euro , få folk til at skifte mening om ØMU'en og euroen. Det er uacceptabelt og en provokerende måde at bruge skatteydernes penge på. Det risikerer blot yderligere at forøge afstanden mellem EU og offentligheden. Vi har på baggrund af ovenstående stemt nej til betænkningen.

Rovsing
Kommissionen beskriver i sin meddelelse grundlaget for en række initiativer, som skal fremskynde forberedelserne til euroens indførelse i såvel den private sektor som den offentlige administration. Om ti måneder er euroen en økonomisk realitet, og om knap tre år vil verdenshistoriens største pengeombytning finde sted. Men landene i Europa har næppe endnu et fuldkomment overblik over den enorme betydning, euroens indførelse vil få for alle økonomiske aktiviteter - også i de lande, som ikke deltager i den fælles mønt fra første færd.
Derfor er det glædeligt, at udvalget i sin betænkning tager højde for, at også brugerne af den nye valuta naturligvis skal være velforberedte og velinformerede. En adfærdskodeks mellem pengeinstitutterne for at sikre en gnidningsløs indførelse af euroen er endvidere et af de helt nødvendige initiativer, som understreges i udvalgets betænkning, som jeg giver min fulde støtte.

Theonas
Indførelsen af euroen medfører utvivlsomt en række alvorlige spørgsmål, hvoraf kun nogle synes at optage Kommissionen. Det centrale element, der efter vores mening er udeladt i Kommissionens tilgang og i forbindelse med de forberedelser, der træffes på unionsplan og i medlemsstaterne, er spørgsmålet om, hvem der direkte eller indirekte i sidste ende vil komme til at betale for tilpasningen. Vi er af den opfattelse, at dette i et frit og ureguleret marked vil være den endelige forbruger, det vil sige arbejdstagerne, der vil få skubbet udgifterne over på sig.
Det er ikke noget tilfælde, sådan som Kommissionen også selv anfører det i sin meddelelse, at netop denne trussel anvendes af kapitalinteressernes organisationer for at udvirke nye afgiftslettelser og -fritagelser og få nye udsættelser af det, der oprindeligt fremstilledes som en integreret bestanddel af overgangsperioden i forbindelse med tilpasningen til den nye valuta, nemlig den obligatoriske anvendelse af dobbelt prismærkning.
Vi mener, at dobbelt prismærkning i hvert fald i detailhandelen og i distributionsleddet er et grundlæggende middel og en mindste forudsætning for at begrænse de spekulative tendenser, der karakteriserer alle overgangsfaser fra en møntfod til en anden. I forbindelse med ordførerens holdning om behovet for »fleksibilitet« af markederne og den vejledende karakter af den dobbelte prismærkning vil vi gerne understrege, at markederne aldrig overladt til sig selv vil kunne nå frem til »bedre løsninger«, samt at der ikke er nogen form for garanti for, at inflationstendenser kan undgås.
Samtidig bør bestræbelserne på at slå ned på tilfælde af umoralske gevinster styrkes ved hjælp af direkte administrative og strafferetlige sanktioner, og det bør overvejes at indføre mulighed for, at forbrugerorganisationer kan få ret til kollektivt at føre retssager for forbrugerne.
Vi er især bekymret for de problemer, som de små og mellemstore virksomheder står over for, idet de allerede fra begyndelsen af overgangsperioden på grund af presset fra konkurrencen fra de store multinationale koncerner og på grund af indgåelsen af kontrakter med underleverandører vil blive tvunget til at gennemføre de nødvendige tekniske tilpasninger (af administrativ og infrastrukturel art osv.), et forhold, som mange af dem muligvis kommer til at betale dyrt for, og som i visse tilfælde vil medføre virksomhedslukninger.
I denne forbindelse kan vi tilslutte os en række særlige, positivt diskriminerende foranstaltninger til fordel for de små og mellemstore virksomheder, især de allermindste af disse, som beskæftiger mindre end 10 personer, således at de kan modstå de øgede omkostninger i forbindelse med tilpasningen til euroen. Disse kunne være af enten administrativ karakter, f. eks. en hurtigere afskrivning af investeringer, eller de kunne gives i form af særlige finansieringsprogrammer eller gennem fremme af deres adgang til kreditinstitutter.
Vi er kategorisk imod ethvert forsøg på at anvende den tekniske tilpasning til euroen som påskud for at øge storkapitalens profit gennem skattemæssige begunstigelser af investeringsudgifter og omstruktureringsomkostninger på grund af euroen »samt gevinster, der skyldes fjernelsen af den risiko, som valutakurssvingninger er forbundet med«, som er løsninger, der rent faktisk er til behandling.
Vi vil gerne benytte lejligheden til at gentage vores ønske om, at Kommissionen offentliggør en rapport om virkningerne af euroen for de lande, der ikke medvirker i eurosystemet, om usikkerheden i forbindelse med valutakurssvingninger mellem de lande, der er med i eurosystemet, og de lande, der ikke er med i eurosystemet, samt i almindelighed om de sociale omkostninger, som eurosystemet vil påføre medlemsstaterne, og som man officielt medgiver vil forekomme, men som man omhyggeligt - og det er de selv samme forkæmpere for ØMU'en - undgår at komme nærmere ind på.
Vi vil gerne understrege modsætningen og den enorme kløft mellem politikken med budgetdisciplin og sanktioner på den ene side og den ødselhed, som på den anden side finder sted i forbindelse med budgetmidler til »informationskampagner« og til manipulation af arbejdstagerne for at få dem til at acceptere en politik, der ikke gavner dem på nogen måde, som det så tydeligt fremgår af den tragiske situation, som de er i i dag, og af de fremtidsudsigter, som vores arbejdstagere har.
Betænkning af Torres Marques (A4-0078/98)
Berthu
Med Torres Marques' betænkning om euroen og turismen må man sige, at eurotilhængerne skraber bunden. Jeg ved ikke præcist hvilken betydning, man skal tillægge dette tegn, men jeg er til gengæld sikker på, at de havde gjort klogere i at lade teksten være, hvor den var.
Den bygger nemlig på en total misforståelse. Efter ordførerens mening vil turisterne blive lykkelige for, at deres liv vil blive lettere som følge af den monetære harmonisering i Europa, og for at de samtidig sparer udgifterne til veksling. Undervejs tøver man ikke med at fremsætte de mest overdrevne påstande i betænkningen. Ifølge betænkningen skulle euroen f.eks. indebære - jeg citerer - «en enorm fordel« for turisterne, «når man tænker på, at op til 2/3 af en valutas værdi i dag kan gå tabt ved omvekslingstransaktioner, uden at der er foretaget nogen form for indkøb«. Man finder her et spor af nogle gamle teorier, der er dårligt gennemtænkt, virkelig dårligt gennemtænkt.
Under alle omstændigheder er det meget sandsynligt, at det at veksle sin nationale valuta til det besøgte lands valuta er en del af charmen for en turist ved at rejse udenlands, og at det overhovedet ikke opfattes som noget negativt. Ved at henvise til det samme harmoniseringsprincip opfordrer ordføreren til en total afskaffelse af grænsekontrol, sikkert fordi turisterne ikke skal opdage, at de er i færd med at tage fra et land til et andet. Og vil man i fremtiden ikke også bede os om at kunne tale esperanto for at gøre det lettere for turisterne? Det er ikke langt fra. Har man ikke allerede, for at smykke de kommende eurosedler, opfundet et virtuelt europæisk monument, der ikke har noget særligt nationalt kendemærke? I sin helhed må man således sige, at betænkningen af Torres Marques misforstår emnet fuldstændigt. Turister tager til et land, fordi de sætter pris på dets identitet, men hvis man for at gøre det lettere for turisterne slår identiteten ihjel, så er det virkelig en tåbelig politik. Og i øvrigt vil jeg gerne benytte mig af denne lejlighed, eftersom hr. Corbett stadig er til stede i salen, til at takke vores britiske venner for ikke at ville deltage i euroen, for som turist må jeg sige, at jeg ville være virkelig ked af ikke længere at skulle se dronningen på Deres pengesedler.

Ahlqvist, Theorin og Wibe
Da Sverige ikke skal deltage i indførelsen af euroen i 1999-2002, har vi valgt at afholde os fra at stemme om denne betænkning. Dette er et anliggende for de medlemsstater, der skal indgå i eurozonen.
Betænkningen indeholder dog måske lige lovlig store glædesberegninger vedrørende turismens stigning takket være et fælles valutaområde. Vi skal i denne sammenhæng huske, at en stor turistindustri i Europa har sit grundlag i en høj generel velfærd og har meget lidt at gøre med et fælles valutaområde. Vekslingsudgifter er trods alt marginelle i denne sammenhæng. Denne velfærd kan meget vel sættes på spil med oprettelsen af et fælles valutaområde i et område, som ikke er optimalt.

Holm
Turismen er en vigtig sektor, som i stor udstrækning vil blive berørt af indførelsen af euroen. Teksten i denne betænkning får mig trods alt til at blive skeptisk. Det gælder specielt teksten i punkt 17 og 20, hvor man vil blande sig i sager, som er af national betydning, og hvor EU ikke har ret til at agere. Det drejer sig om nationale skatter og, som der står i punkt 20, at aktiviteter iværksættes for at harmonisere skatter, specielt merværdiskatten. Dette viser, at indførelsen af ØMU'en er første skridt i opbygningen af det føderale EU, hvor også skatteregler vil blive harmoniseret og besluttet på EU-niveau, i stedet for at de varetages af de nationale parlamenter. Dette kan jeg ikke gå ind for og vil derfor stemme imod betænkningen.
Jeg synes heller ikke, at Kommissionen skal indføre informationskampagner forud for indførelsen af euroen. Men hvis det skal ske, hvilket kan være berettiget for visse grupper i samfundet, så mener jeg, at de nationale forbrugerorganisationer skal være ansvarlige for disse. Der er derved en betydeligt større chance for, at kampagnerne bliver informative i stedet for propaganda.

Sindal og Blak
De danske socialdemokrater har i dag stemt imod Torres Marques' betænkning om euroen og turisme. Ordføreren foreslår i sin betænkning en række midler, som kan lette overgangen til den nye møntenhed for turismeindustrien: Ordføreren opfordrer til, at der tages skridt til harmonisering af de skatter og afgifter, der har relevans for turismesektoren, navnlig merværdiafgiften (momsen). Ordføreren fokuserer meget på afvikling og harmonisering af nationale afgifter. Det fremgår ikke klart, hvorvidt der er tale om en harmonisering inden for eurozonen eller i Unionen i det hele taget. De danske socialdemokrater i Europa-Parlamentet er principielt modstandere af afgifts- og skatteharmoniseringer, da dette vil undergrave finansieringsgrundlaget for det danske velfærdssamfund. Derfor har delegationen valgt at stemme imod betænkningen.

Theonas
Vi er enige med ordføreren om turistsektorens strategiske betydning som en jobskabende sektor for tusindvis af arbejdspladser, et særligt udviklingsområde for de små og mellemstore virksomheder, et middel til økonomisk udvikling og omstrukturering og som en mulighed for at forbedre kommunikationen mellem befolkningerne. Vi vil imidlertid udtrykke vores bekymring over den betydelige formindskelse af den europæiske turistindustris andel af verdensmarkedet i de senere år og over det forhold, at de arbejdsmarkedsmæssige vilkår i sektoren kendetegnes ved tusindvis af afskedigelser, en udbredt anvendelse af deltidsbeskæftigelse, sort arbejde, sæsonbetingede kontrakter og af den sociale dumping. Generelt - hvilket ikke harmonerer med den eufori, som karakteriserer ordføreren i hendes beskrivelse af situationen i sektoren - forekommer der en generaliseret anvendelse af de fleksible arbejdstidsmodeller og en reel gennemtrumfning af fleksible arbejdsmarkedsmæssige vilkår i sektoren. Med hensyn til de hundredtusinder af små og mellemstore virksomheder, der først og fremmest er af familiemæssig karakter, kan man kun sige, at de simpelthen vegeterer i forsøget på at overleve og modstå de stadigt stærkere multinationale kæders konkurrence.
Der gøres intet forsøg på at behandle hele denne problematik, hvorimod der ganske enkelt (i begrundelsen) foreslås indført en fælles turismepolitik gennem indskrivning af et specifikt kapitel herom i EU-traktaten. Det lader til, at fortalerne for dette forslag henter inspiration i de sektorer, der indgår i Fællesskabets ansvarsområde, som f.eks. de hundredtusinder af ødelagte familiebedrifter i landbruget eller i den liberalisering med masseafskedigelser og ophævelse af muligheden for et hvilket som helst nationalt indgreb, der har fundet sted inden for sektorer som lufttransport og telekommunikation.
I denne forbindelse vil indførelsen af euroen føre til en omstrukturering i sektoren. Der tages heller ikke hensyn til det forhold, at problemet inden for denne sektor i modsætning til andre sektorer, hvor deltagelsen eller ej i den fælles mønt vedrører en i første fase - med hensyn til valutaveksling på tværs af grænserne - begrænset personkategori (nemlig forholdene mellem de handlende og et begrænset antal forbrugskontrakter), er af bredere karakter på grund af branchens internationale karakter og det store antal direkte involverede. Kommissionen giver heller ikke for denne sektor den mindste oplysning om, hvorledes situationen vil udvikle sig i de lande, der står uden for euroen, samt om følgerne heraf.
Der er ikke tvivl om, at en fælles mønt vil kunne medvirke til en forenkling af en række procedurer og til besparelser på grund af afskaffelsen af vekselgebyrer, men vi må ikke gøre os falske forestillinger om resultaterne. Hverken en forøgelse af konkurrenceevnen eller en begrænsning af de indirekte omkostninger vil føre til betydelige prisnedsættelser, hvilket også tidligere liberaliseringer og afgiftsmæssige eller andre investeringsmæssige lettelser har vist. Samtidig fører en forhøjet konkurrencedygtighed til kapitalkoncentration, mindsket beskæftigelse, forøget udbytning og lukning af de mindste virksomheder.
I forbindelse med sidstnævnte kan vi allerede nu se, at mange af disse aldrig vil komme til at bruge den nye valuta fuldt ud, da de ikke kan klare omkostningerne i forbindelse med tilpasningen til euroen og den efterfølgende konkurrence, og oven i købet slet ikke har adgang til informationer og kapitalmarkeder, og ikke mindst når man allerede fra 1. januar 1999 vil indføre princippet om »ingen forpligtelser, intet forbud« på anvendelsen af euroen som elektronisk betalingsmiddel.
I denne forbindelse finder vi det afgørende, at der ydes en særlig hjælp til de mindste af de små og mellemstore virksomheder, enten ved en lettelse af adgangen til kreditsystemerne og deltagelse i finansielle programmer eller gennem en gunstig afgiftsmæssig behandling.
Vi er af den opfattelse, at en grundlæggende forudsætning for turismens udvikling er en forbedring af lønmodtagernes økonomiske situation og levevilkår, da udgifter til turisme er et af de mest undværlige elementer på borgernes budget, hvorfor turismen er et af de første ofre i tilfælde af politisk stramninger. Det eneste resultat af den meget omtalte gradvise nedsættelse af arbejdstiden, som skulle føre til en forøget fritid, vil kun være en forøget efterspørgsel efter supplerende beskæftigelse, hvis det ledsages af en begrænsning af de allerede begrænsede lønninger. Med Maastricht-politikkerne og Den Økonomiske og Monetære Union og den stadigt mere tilspidsede problematik omkring konsekvenserne af indførelsen af euroen er vi ikke i stand til at tilslutte os ordførerens forventning om »en forbedring af forbrugernes levevilkår«. Hvis man med euroen virkelig ønsker at udvikle turismen, så må man basere sine politikker på lønmodtagerne og på en forbedring af deres levevilkår og i den forbindelse opgive de hårde monetaristiske holdninger, der ofte kun har ført ud i blindgyder.
Betænkning af Wolf (A4-0070/98)
Berthu
Fru formand, min gruppe er meget bekymret for konsekvenserne af euroens indførelse for de små og mellemstore virksomheder. Indtil nu er man nemlig gået temmelig let hen over dette væsentlige spørgsmål, som om der kun var tale om en sag, der skulle holdes under opsyn. Dette er dog ikke tilfældet. Euroens indførelse kan gå alvorligt ud over SMV'ernes ligevægt, hvilket naturligvis er til stor bekymring, for denne kategori af virksomheder tegner sig for ca. 2/3 af arbejdspladserne i vores lande.
Fordelene og omkostningerne ved den monetære harmonisering, hvis denne bliver ført ud i livet, vil faktisk blive meget ulige fordelt mellem virksomhederne. Fordelene vil først og fremmest gå til de største virksomheder og de større SMV'er, der arbejder på europæisk plan. Men omkostningerne vil tynge dem alle, og de vil være så meget tungere at bære, hvis virksomhederne ikke råder over en særlig kompetent regnskabsmæssig bistand og IT-bistand, hvis de ikke er særlig godt organiseret, og hvis de ikke råder over reserver, der kan finansiere overgangsomkostningerne, hvilket alle er karakteristika, der kendetegner SMV'erne.
Under disse omstændigheder risikerer de små og mellemstore virksomheder at lide et alvorligt tab af konkurrenceevne i forhold til de store virksomheder. Denne effekt vil blive forværret, hvis euroen ikke medfører alle de forventede gavnlige konsekvenser. Hvis den stimulerende virkning af afskaffelsen af vekslingsomkostningerne og af den interne kursrisiko bliver ophævet af tilbagegangseffekten af den nye monetære strenghed og overgangsomkostningerne - sådan som vores gruppe mener, at den gør - så vil vækstens aftagen først og fremmest ramme de mest udsatte virksomheder, som endnu en gang er SMV'erne.
Den nye euro-zone vil i det hele taget være god for de store virksomheder, men hård for de små virksomheder. Hvordan skal man råde bod på denne situation? De ansvarlige for overgangen taler i øjeblikket stadig om en bevidstgørelse og en bedre information af offentligheden. Det er i høj grad utilstrækkeligt, men hvordan skal man gøre det bedre? Staterne kan selvfølgelig ikke give støtte til alle og enhver. Det ville ruinere dem.
I virkeligheden kan vi her konstatere en praktisk ulempe, der udspringer af selve systemets indretning, nemlig alles obligatoriske overgang til euroen. Hvis man havde valgt et system med en fælles valuta, der skulle udvikle sig gradvist og fakultativt, så ville alle disse problemer ikke eksistere.

Ahlqvist, Theorin og Wibe
Da Sverige ikke skal deltage i indførelsen af euroen i 1999-2002, har vi valgt at afholde os fra at stemme om denne betænkning. Dette er et anliggende for de medlemsstater, der skal indgå i eurozonen.
Vi kan blot notere, at vi mener, at det er forkert i Sveriges tilfælde, at den svenske rigsbank nu er uafhængig af politisk påvirkning. Det mener vi ikke, at den skal være.

Lienemann
Hr. Wolfs betænkning om retlig konvergens i Den Europæiske Unions medlemsstater med henblik på euroen rejser indirekte spørgsmålet om Den Europæiske Centralbanks rolle og dens uafhængighed.
Jeg beklager, at betænkningen ikke i tilstrækkelig grad fremhæver nødvendigheden af at oprette et europæisk økonomisk ledelsesorgan som modvægt til ECB for at undgå, at den rent monetaristiske tankegang tager overhånd i visse afgørelser, selvom støtten af væksten og beskæftigelsen skal sikres.
Selvom oprettelsen af Euro-Rådet giver mulighed for en meningsudveksling omkring de økonomiske og monetære politikker og et positivt forsøg på en samordning, så har det faktisk ingen magt.
Jeg havde gerne set, at nogle forslag til at styrke Euro-Rådets rolle blev medtaget i betænkningen.
Selvom man i betænkningen taler om ECB's demokratiske pligt til at aflægge rapport på fællesskabsplan, så havde det været nødvendigt at klarlægge og styrke Europa-Parlamentets rolle og beføjelser i dialogen med ECB.

Ribeiro
Hvis begrundelsen, som skal udgøre grundlaget for beslutningsforslagene, var til afstemning, ville vi med entusiasme stemme for den tekst, der udgør del B. af denne betænkning.
I begrundelsen sættes der tre niveauer for konvergens mellem medlemsstaternes lovgivninger op mod hinanden. Det første og stadig (!) eksisterende har at gøre med selve medlemsstaterne og deres retsforskrifter, det andet med det, der allerede er fastslået i de mellemstatslige traktater, der ledsager og fremmer eller fremskynder den såkaldte »europæiske opbygning«, og det tredje hænger sammen med Det Europæiske Monetære Instituts synspunkter, således som det, der er genstand for betænkningens begrundelse og Europa-Parlamentets beslutningsforslag.
Og det bliver indlysende, at den vanskelige tilpasning og sammenføjning mellem de nationale og overnationale niveauer synes at være let at løse for EMI, der bestemmer og påtvinger i langt højere grad end det, der i en demokratisk sammenhæng ville være dets ansvarsområde. EMI går minsandten så vidt som at tillade sig at acceptere, at nationale særegenheder fortsat kan bestå ... , såfremt de ikke er til hinder for, som det siges i traktaten, at hver medlemsstat »senest på tidspunktet for oprettelsen af ESCB sørger (...) for, at dens nationale lovgivning, herunder statutterne for dens nationale centralbank, er forenelig med denne traktat og ESCB-statutten«. Portugal har i øvrigt allerede straks gjort det i form af en forfatningsændring, der henviser til aftaler truffet i internationale organisationer, hvad angår de kompetencer, som tilkommer landets nationalbank.
Hr. Wolf gør det klart i sin betænkning, særlig i begrundelsen, at denne vanskelighed findes, og han kritiserer den forhastede måde, som EMI løser den på. Og han rejser derfor nogle spørgsmål, der er fundamentale i en demokratisk proces. Vi kunne citere meget fra hans overvejelser, men vi vælger spørgsmålet »Hvad skal der helt nøjagtigt forstås ved den uafhængighed, der kræves af centralbankerne?«, som han straks besvarer: «De krav, der fastlægges af EMI f.eks. i den foreliggende beretning og især i beretningen fra 1996 (...), fremhæver for ensidigt »uafhængighed« på bekostning af »åbenhed« og demokratisk gennemsigtighed«.
Som det kunne forventes, har beslutningsforslaget ikke den samme klarhed. Kun på den måde slap det for den vejtromle, der ikke tillader tvivl, spørgsmål eller alternativer. Trods den væsentlig mindre klare formulering, var der bemærkelsesværdigt mange, der stemte imod, men den kom alligevel gennem udvalget. Og den får vores stemme på plenarmødet, skønt vi især støtter begrundelsen.
Betænkning af Arroni, Torres Marques og Wolf
Blokland
Jeg har ikke kunnet godkende de tre ovenfor nævnte betænkninger om forskellige aspekter ved den forestående monetære union.
Beslutningen om de praktiske aspekter ved indførelsen af euroen har jeg ikke så store problemer med. Det er dog meget uønskeligt, at myndighedernes information om euroen udarter sig til reklame for euroen, som det foreslås i punkt 10 og 17. Endvidere kan jeg ikke godkende standpunktet om, at de handlende forpligtes til dobbelt prismærkning i overgangsperioden til euroen.
Betænkningen af kollega Torres Marques ligner i høj grad en oppustet ballon. Med store armbevægelser gøres der opmærksom på de enorme fordele ved euroen for turismen. Men de gælder først og fremmest for turister, der rejser rundt i flere lande i Den Europæiske Union og ikke så meget for turister, der kun gæster ét land. Og dem, der anvender elektroniske betalingsmidler, mærker meget lidt til euroen. Derudover vil forskellige udgifter i forbindelse med omstillingen være omkostningsforøgende. For en stor dels vedkommende vil den »enorme« fordel således blive udlignet. Jeg har derfor svært ved at se nytten af denne betænkning, så meget mere som turismepolitikken er et nationalt anliggende.
Det fremgår af betænkningen af kollega Wolf - der skulle behandle konvergensen af lovgivningen i medlemsstaterne - at Europa-Parlamentet ikke har en korrekt forståelse af monetær politik. Målsætningen om prisstabilitet bliver i denne betænkning og andre steder betragtet som værende ensidig. Derimod viser Europa-Parlamentet sig at være så beskæftiget med velfærdsvækst og beskæftigelse, at man tror, at det hele kan realiseres med monetær politik. Min første indvending er, at hvis prisstabiliteten opgives som den eneste målsætning, vil det påvirke den økonomiske udvikling negativt. Min anden indvending vedrører kortsynetheden: Den tilstræbte økonomiske udvikling bør være økologisk vedvarende, hvis den skal være til gavn for kommende generationer. Hvis der ikke tages hensyn til disse indvendinger, opnår befolkningen i EU ikke meget ved, at Den Europæiske Centralbank på demokratisk vis skal stå til ansvar over for Europa-Parlamentet.

Corbett
Fru formand, hr. Falconer har fuldstændig ret i, at medlemmerne ikke er forpligtede til at deltage i en afstemning. Der er ikke pligt til at stemme for eller imod en bestemt tekst, ikke en gang til at tilkendegive sin holdning til en tekst. Men hvis medlemmerne ønsker at gøre opmærksom på deres tilstedeværelse i mødesalen, trods det, at de ikke ønsker at give udtryk for deres holdning, så har de den mulighed - ikke pligt - at de kan trykke på knappen til at stemme hverken for eller imod, hvilket viser, at de var til stede, selvom de ikke ønskede at tage stilling til teksten eller ændringsforslaget.
De siger, at der findes forskellige typer af stemmeafgivelsen hverken for eller imod. Måske kan det at stemme hverken for eller imod betyde forskellige ting. Det er netop formålet med sådanne stemmeforklaringer, som vi netop har lyttet til. Hvis man ønsker at gøre opmærksom på, at man har stemt for eller imod eller stemt hverken for eller imod af en bestemt grund, kan man udnytte den mulighed, der findes i forretningsordenen, til at forklare denne nuance. Men hvad der ikke brug for, er to separate og forskellige måder til ikke at gøre opmærksom på sin holdning for eller imod en bestemt tekst.
Jeg vil påstå over for Dem og gennem Dem over for Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet, at der kun er behov for en type. Det vil betyde en kraftig forenkling af vores afstemninger. Der kan måske også være flere måder at forenkle dem på, når vi ikke foretager elektronisk afstemning eller afstemning ved navneopråb. Det vil måske være nok, at formanden spørger hvem, der er for, og hvem, der er imod. I de tilfælde behøver vi ikke vide, hvem der hverken er for eller imod, når der kræves simpelt flertal. Men det er en anden snak.
Til sidst vil jeg gerne vende tilbage til en bemærkning fra hr. Falconer, som antydede, at dette var et institutionelt spørgsmål og ikke et politisk eller noget i den retning. Gad vide, om de medlemmer, der har fremsat gentagne bemærkninger ved successive afstemninger under successive mødeperioder om dette spørgsmål, ikke har haft et politisk motiv til det.

Formanden
Hr. Corbett og hr. Falconer, De bad mig om ordet. Jeg gør opmærksom på, at klokken er 13.29. Vi kan ikke tage tolkenes tid.
Jeg vil give Dem ordet i ét minut. Derefter kan De, hvis De ønsker det, fortsætte denne samtale over et glas brandy eller et glas vand, efter Deres valg.

Falconer
Fru formand, jeg er enig med Dem. Jeg ønsker ikke at lægge beslag på tolkenes tid. Tolkene skulle være gået for længe siden. Det er hr. Corbett, der tager tolkenes tid. Eftersom han angriber noget, jeg har gjort, har jeg ret til at svare. Jeg vil forbeholde mig den ret og forsvare den. Alle medlemmer, som har sæde i Parlamentet, og som repræsenterer formandskabet, bør også forsvare retten til at svare.
Hr. Corbett siger, at man har ret til hverken at stemme for eller imod, hvilket er en form for deltagelse. Muligheden med ikke at deltage i afstemningen betyder, at man ikke ønsker at deltage i afstemningen, så der er ikke noget valg.
Parlamentet besluttede at beskæftige sig med stemmeforklaringer for længe siden. Det er den måde, problemet bedst kunne løses på i øjeblikket. Jeg vil gerne have dem bragt tilbage til den form, de havde tidligere, men vi behandlede dem for længe siden, og Parlamentet stemte om det.
Til slut vil jeg sige til hr. Corbett: Ja, jeg har en politisk interesse i denne sag. Jeg nægter at blive behandlet som et barn. Jeg nægter at blive behandlet på samme måde som folk, der ikke kommer her mandag og fredag. Jeg er her normalt fra mandag og frem til fredag, og jeg er et flittigt menneske, og det samme er 99 % af Parlamentet. Jeg nægter at blive behandlet som et barn på grund af et mindretal. Derfor, jo hurtigere Præsidiet ændrer reglerne - hvilket jeg forstår, at de er i færd med - jo bedre. Jeg vil gerne opfordre Dem til at se bort fra hr. Corbetts anmodning om at henvise sagen til Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet. Præsidiet har allerede behandlet sagen. Her bør sagen hvile, indtil Præsidiet retter op på den dumhed, det har påført os i øjeblikket.

Formanden
Deres udtalelse vil omhyggeligt blive ført til protokols.
Jeg takker tolkene for deres tålmodighed.
(Mødet udsat kl. 13.35 og genoptaget kl. 15.00)

Bedre færdselssikkerhed i EU (fortsættelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0065/98) af Cornelissen for Udvalget om Transport og Turisme om meddelelse fra Kommissionen »Bedre færdselssikkerhed i EU - Program for 1997-2001«.

Piecyk
Hr. formand, kære kolleger, når vi taler om sikkerhed på Europas veje, bliver vi nødt til først at tale om uvidenhed, om fortrængninger, om en i al almindelighed farlig skødesløshed samt om utilgivelig manglende indgriben. Dermed menes både trafikanter og politik. Hovedhjørnestenen i enhver drøftelse om øget sikkerhed skal være de data, der i dag allerede er blevet nævnt et par gange: 45.000 dræbte og 1, 6 millioner tilskadekomne om året, det vil sige 123 døde om dagen på Europas veje. Alene antallet af dræbte sat i relation til indbyggertallet betyder, at år efter år mister indbyggerne i en middelstor europæisk by i praksis livet. Det er derfor godt, at kommissæren og Kommissionen har fremlagt et program om færdselssikkerhed. Jeg vil gerne give udtryk for min anerkendelse af hr. Pam Cornelissen for hans meget omfattende betænkning, der også kommer ind på årsagerne til ulykkerne. Jeg havde heller ikke ventet det anderledes fra hans side.
Øget færdselssikkerhed betyder et helt bundt af foranstaltninger, vedvarende trafikundervisning til unge og gamle, tekniske foranstaltninger af enhver art både på gader og veje og i forbindelse med sikre biler - airbag, sikkerhedsseler, lys er blot stikord - særlig beskyttelse af de svageste trafikanter - børn, ældre mennesker, fodgængere og cyklister. Men for mig er der to punkter, som i den forbindelse skal sættes i centrum, to punkter, hvor der er brug for øget indsigt hos borgerne og tillige en mere modig politik, og det er alkohol og hastigheder. Den tommelfingerregel, der gælder for dem, lyder: Jo mere der drikkes, og jo hurtigere der køres, desto flere dræbte og tilskadekomne vil der være. Det omvendte er naturligvis også tilfældet. Derfor har vi brug for en radikal begrænsning, hvad angår alkohol, og derfor har vi brug for hastighedsbegrænsninger gældende for hele Europa.
Det krav om en begrænsning af hastighederne, som også Kommissionen har rejst, er efter min mening for vagt og for åbent over for fortolkninger. Parlamentet traf allerede i 1990 en klar beslutning herom: Den maksimale tilladte hastighed for personbiler skal for de EU-medlemsstater, hvor der til dato ikke er fastsat bestemmelser herom, på motorveje begrænses til 120 km/t, på landeveje til 100 km/t og i boligområder eller bymæssig bebyggelse til hhv. 30 og 50 km/t. Her skal vi som Parlament også fremover stå ved den beslutning, der blev truffet i 1990, og kæmpe for den. Hvis nogle medlemsstater fastsætter endnu lavere tilladte hastigheder, er det kun al ære værd, og så bør man også støtte det. Den, der siger, det går ikke med generelle hastigheder, må man gøre opmærksom på den hastighedsbegrænsning, der gælder for lastbiler. På det punkt lykkedes det for Europa. Der er hastighedsbegrænsning for tung trafik og for transport af tunge ting, derfor skal vi også have en for personbiler. Med henblik på vores fælles mål frem til år 2010 om at reducere tallene til 25.000 bør intet lades uforsøgt. Hvert offer for en færdselsulykke er et offer for meget, og derfor anmoder jeg om støtte til mit ændringsforslag.

Sisó Cruellas
Hr. formand, for det første vil jeg gerne lykønske ordføreren, hr. Cornelissen, med det fortræffelige arbejde, han har udført ved udarbejdelsen af denne betænkning. Og jeg håber og ønsker, at hans arbejde vil tjene til at bevidstgøre alle implicerede aktører - institutioner, designere og fabrikanter af køretøjer, brugere, sikkerhedsteknikere, trafikaktører, transportvirksomheder, forsikringsselskaber, vedligeholdelses- og reparationsværksteder til køretøjer, undervisningsinstitutioner til chauffører osv. om, at de skal drage objektive konklusioner om den virkelige årsag til de ulykker, der sker på vores landeveje og byveje, således at der kan træffes nogle forholdsregler, der forhindrer eller minimerer antallet af ulykker og ofre.
Vi er meget følsomme - og sådan bør det være - over for enhver form for katastrofe, men uforståeligt nok accepterer vi med irriterende resignation og nemhed denne store katastrofe, som uge efter uge slår til på Den Europæiske Unions landeveje, og som årligt når op på tæt ved 50.000 dødsfald og over 1.650.000 kvæstede, hvilket ifølge betænkningen giver anledning til en halv million hospitalsindlæggelser, hvoraf 25 % ender med invaliditet.
Derfor, hr. formand, er det nødvendigt at gøre en større indsats på dette område, både fra Fællesskabets og fra hver enkelt medlemsstats side, da landene er forpligtet til at styrke den teknologiske udvikling inden for sikkerhedsområdet og gøre alt, hvad der står i deres magt for at udarbejde færdselssikkerhedsplaner. Og den gamle undskyldning - at der ikke er nok midler til rådighed - må ikke længere accepteres, for disse ulykkers økonomiske og sociale omkostninger, ud over de menneskelige, som ikke kan værdisættes, er meget store, muligvis større end det, det ville koste af forhindre dem, hvis der var politisk vilje til det. Af alle disse årsager, hr. formand, glæder jeg mig over Kommissionens meddelelse og hr. Cornelissens fortræffelige betænkning.

Paasio
Hr. formand, fordi trafikuheldene i Den Europæiske Unions område årligt kræver 45.000 menneskeliv, kan vi fra denne synsvinkel beskrive trafikken som en gigantisk katastrofe. Det gør vi alligevel ikke, for det første fordi et moderne samfund ikke kan eksistere uden trafik og for det andet, fordi uheldene ikke sker samtidig og på samme sted.
Trafiksikkerhed minder på en måde om miljøbeskyttelse. Alle synes, at den er vigtig, men kun få gør noget konkret for at forbedre den.
Da det er ubestridt, at en meget stor del af uheldene sker på grund af køretøjernes for høje hastigheder, bør der ud over stramning og justering af reglerne lægges mærke til de årsager, der gør, at førerne kører med for store hastigheder. Én af disse faktorer er sikkert, at i reklamer for biler og motorcykler henvises blandt andet til tophastigheder eller sådanne egenskaber, som det næsten intet steds er tilladt at anvende. Det sker jævnligt, at en succes opnået af et bilmærke i en konkurrence, det være sig rally eller banekørsel, benyttes ved reklamering af biler beregnet til normal brug. Dette er sikkert en grundlæggende årsag til, at bilfabrikanterne investerer enorme summer på konkurrencevirksomhed. Herved opstår også fristelsen til at anvende en sådan kørekultur, som kun er egnet til rallybaner, og heller ikke altid dertil.
Der er god grund til at bakke op om hastighedsbegrænsninger for hele EU-området defineret ud fra fælles principper. Da vil en uvidenhed om trafikreglerne ikke i samme omfang kunne være årsagen til og endnu mindre begrundelsen for en farlig kørsel.
Stadig i dag sker det, at hastighedsbegrænsninger bekæmpes med henvisning til personlig frihed. Dog er der her tale om, at medborgerne har ret til at anvende trafiknetværk så trygt som muligt. Retten til at sætte sikkerheden over styr kan ikke regnes med til personlig frihed. På samme grundlag bør det være muligt at få udarbejdet en fælles europæisk lovgivning om anvendelsen af kørelys også i den lyse tid. Det er et spørgsmål om at kunne opdage både de modkørende og dem, som kører i samme retning, i tilstrækkelig god tid.

Koch
Hr. formand, kære kolleger, hr. kommissær, færdselssikkerhed er et komplekst tværfagligt anliggende, hvor de mest forskelligartede tekniske, men navnlig tillige menneskelige faktorer spiller en rolle. Jeg ser på den udmærkede Cornelissen-betænkning med stor glæde, som virkelig er overvejende, men samtidig med en vis bekymring. F.eks. glæder jeg mig over det store antal vigtige og fundamentale henvisninger og praktiske forslag til forbedring af færdselssikkerheden. En sådan forbedring anser jeg personligt for særdeles påkrævet, ikke kun på grund af de store årlige udgifter, der skyldes færdselsulykker, og som kan påvises at andrage mere end ECU 100 milliarder samt på baggrund af de ikke-kvantificerbare, umådelige menneskelige lidelser, men også fordi jeg som enhver anden borger gerne vil føle mig sikker på nabolandenes landeveje.
Det gælder for øvrigt også i tilfælde af, at redning eller hjælp skulle blive nødvendig efter et færdselsuheld. Jeg har i en stat, der i dag til alt helt ikke findes mere, gjort gode erfaringer med, at der hørte et kursus i førstehjælp med til køretimerne forud for erhvervelsen af et kørekort. Med bekymring ser jeg tiltag til ved hjælp af det fastsatte handlingsprogram at drage lovgivningsmæssige beføjelser, der ikke er dækket af EF-traktaten, over på europæisk plan. Sagen ville bestemt være lige så godt tjent med frivillige aftaler og bureaukratiet eller strømmen af bestemmelser ville blive standset.
Jeg kan kun anbefale at stemme ja til betænkningen, dersom seks af de syv ændringsforslag, der skal stemmes om i morgen, forkastes og også kun i forvisning om, at punkt 7b og 7e om usmidige bestemmelser om de maksimale tilladte hastigheder og indførelse af et straffepointsystem for hele Europa ikke går igennem.

Morris
Hr. formand, først vil jeg gerne hilse betænkningen velkommen og bestemt ligeledes Kommissionens ønske om at se handling i denne sag.
Jeg kan ikke tilføje meget til det, der allerede er sagt, måske bortset fra at fremhæve to vigtige områder. Det ene er forholdet mellem alkohol og ulykker. Mindre end 5 % af bilisterne overskrider den lovbestemte promillegrænse, men de forårsager alene 20 % af dødsulykkerne. Jeg kan helt klart gå ind for forslaget om at sænke promillegrænsen til 0, 5 sammen med forslaget om at forbyde salg af spiritus på servicestationer samt en standardisering af alkoholometre.
Mit andet punkt er følgende: Tiden er nu inde til at overveje en harmonisering af strafferammerne og disses anvendelse i hele Fællesskabet, således at bilister, der f.eks. straffes i England, Wales eller Frankrig ikke fortsat kan køre i Tyskland og Belgien. Jeg håber at se forslag til en sådan lovgivning fra Kommissionen. Jeg ønsker Kommissionen al mulig succes med bestræbelserne på at gøre vores veje sikrere.

Schierhuber
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg vil gerne udtrykkelig hilse Kommissionens initiativ velkomment om at indlede et handlingsprogram til fremme af færdselssikkerheden i Unionen. Det store antal trafikdræbte på Europas veje er foruroligende. Det skal der altså gøres noget ved! En reduktion af antallet af ulykker skal være en sag for os alle. Spirituskørsel er en af de hyppigste årsager til ulykker. Derfor må grænsen på 0, 5 promille alkohol i blodet ikke overskrides af førere af motorkøretøjer. Østrig har allerede indført denne grænse. Men det er ikke kun alkohol, der kan have indflydelse på evnen til at køre bil, men navnlig også medikamenter og narkotika kan virke forstyrrende. Der bør tages hensyn til den kendsgerning i de juridiske bestemmelser, og man skal kunne træffe foranstaltninger, som gør det muligt at gribe ind. En streng og konsekvent kontrol med trafikanterne er uomgængelig nødvendig. Som stikord skal her blot nævnes kontrollen med overholdelsen af hastighedsbegrænsningerne.
I forbindelse med frakendelse af kørekortet og en anerkendelse af frakendelsen gældende i hele Europa vil jeg henlede opmærksomheden på, at der ikke findes nogen harmonisering af retssystemerne, der gælder for hele Europa, hvilket imidlertid er en nødvendig forudsætning derfor. Før der kommer forvaltnings- og strafferetsbestemmelser, der gælder i hele Europa, kan der ikke blive tale om gensidig anerkendelse af frakendelse af kørekortet, da forudsætningerne for en sådan frakendelse er så forskellige fra medlemsstat til medlemsstat.

Sindal
Hr. formand, der er ingen tvivl om, at det er fornuftigt, at vi gør os bestræbelser på at behandle denne sag på europæisk plan. Jeg vil sige tak til Cornelissen, tak til kommissæren og tak til alle, der har bidraget til at gøre denne sag europæisk. Det har været nævnt flere gange i dag, hvor mange der omkommer på landevejene. Det gør stort indtryk, hver gang der sker en færgeulykke. Må jeg gøre opmærksom på, at der omkommer 45.000 personer om året på landevejen, hvilket svarer til en Estonia-ulykke 45 gange. Det, som vi i fællesskab skal se på, er bilernes konstruktion, den grænseoverskridende trafik og den stigende trafik på landevejen, så der er opgaver nok at gå i gang med. Jeg er enig med kollegerne, men jeg vil bare gøre opmærksom på, at der er forskellige trafikkulturer, så vi gør os selv en tjeneste ved at lade det vokse nedefra og ikke så meget oppefra, når vi vil lave fælles regler. Mine anbefalinger er ikke forskellige fra kollegernes. Jeg vil blot gøre opmærksom på, at når der nævnes alkohol og medicin, så bør man også nævne træthed, altså køre-/hviletid.
Men for at nå målet må handlingsplanen altså komme fra medlemslandene og ikke kun fra Kommissionen, selvom jeg støtter Kommissionen - og Parlamentet - i udspillet. Færdselssikkerhed er noget, der angår os alle. Lad mig nævne sådan noget som hastigheder. Det er væsentligt, at vi finder nogle rammer for hastigheder og ikke har for forskellige hastigheder. Alene det at køre fra et land med høje hastigheder til et andet land med lave hastigheder giver anledning til ulykker.
Så vil jeg nævne endnu en ting, som det ikke blot er Røde Kors, der har slået til lyd for. Det er ikke kun professionel assistance, man har brug for på landevejen, når ulykken er sket. Vi bør også gøre noget for at sikre førstehjælp på stedet. Om det skal være en del af vores kørebevis, er jeg ikke sikker på, men i hvert fald er det noget, der er værd at tage med. Til sidst vil jeg understrege vigtigheden af at have sikre rammer for samfærdsel, borgernes sikkerhed osv. Endelig vil jeg sige, at vi alle går rundt og er meget optaget af, at vi ikke bliver slået ihjel af en engelsk bøf. Hvis vi kunne være lige så opmærksomme på, hvad der sker på trafikområdet, så ville vi nå langt i et Europa, hvor fremtiden baseres på samhørighed og mobilitet.

Neil Kinnock
Hr. formand, først vil jeg gerne sige undskyld til Parlamentet og navnlig til hr. Cornelissen, fordi jeg kom lidt for sent i dag. Som hr. Cornelissen ved, skyldtes dette udelukkende, at jeg blev forsinket af et skrækkeligt sammenstød mellem flere biler på en fransk motorvej. Det er en tragisk og tydelig understregning af den store betydning af det emne, vi behandler i dag, nemlig hr. Cornelissens betænkning om Kommissionens meddelelse om færdelssikkerhed i Unionen i de kommende år.
Jeg ønsker hr. Cornelissen til lykke med den grundige betænkning, som han og hans kolleger i Udvalget om Transport og Turisme har udarbejdet. Jeg er glad for, men ikke overrasket over det stærke sammenfald mellem Parlamentets og Kommissionens holdning til disse spørgsmål, ikke kun ønsket om en bedre færdelssikkerhed, men ligeledes med hensyn til Unionens overordnede strategi for opnåelse af denne forbedring.
Jeg er især glad for at kunne konstatere, at der er enighed om nogle af de nye elementer, vi har taget med i den seneste meddelelse, f.eks. udviklingen af et integreret informationssystem for færdelssikkerhed på EU-plan, som vil bidrage til at kunne identificere særlige problemer, og som stilles til medlemsstaternes rådighed for at tilskynde dem til yderligere foranstaltninger inden for færdselssikkerhedsstrategier.
Der er enighed om behovet for at forbedre håndhævelsen af færdselslovene, uanset hvilke andre ændringer vi foretager. Behovet for en konsekvent håndhævelse vil være universelt og vil vare ved. Behovet for en styrkelse af undervisningen i færdselssikkerhed er blevet kommenteret i betænkningen og under forhandlingen. Det støtter vi fuldt ud. Behovet for bedre og mere udbredt brug af sikkerhedsseler, ikke kun på bilernes forsæder, men også på bagsædet, hvor der ofte sker skrækkelige dødsulykker, selv i de lande, hvor man er bedst til at overholde lovgivningen vedrørende sikkerhedsseler. Behovet for at begrænse hastigheden, som er blevet understreget af mange talere under denne forhandling. Der er ingen tvivl om, at farten dræber ved alle vejforhold og under alle vejrforhold, og det er værd at understrege. Behovet for at bekæmpe spirituskørsel er indlysende, og jeg glæder mig endnu en gang over Parlamentets støtte til Kommissionens forslag, som nu er ni år gammelt, om almindelig indførelse af en lavere promillegrænse. Der findes en øget bevidsthed om behovet for at udvikle mere effektive tekniske og juridiske midler til bekæmpelse af bilkørsel, hvor føreren er påvirket af narkotika.
Hvad angår harmoniseringen af strafferammerne vil jeg som enkeltperson helt sikkert støtte de medlemmer, der har givet udtryk for, at de ønsker en harmonisering og almindelig håndhævelse af straffe i hele Den Europæiske Union. Men som Parlamentet vil forstå, er dette et spørgsmål, der hører ind under den såkaldte tredje søjle og dermed i vid udstrækning er omfattet af regeringssamarbejdet. Desværre har Kommissionen endnu ikke mulighed for at tage et initiativ på dette område. Jeg er sikker på, at den dag vil komme, hvor der vil ske en ændring, fordi det er det mest praktiske og i alles interesse.
Der er ligeledes bred enighed om bestræbelserne på at udvikle sikkerhedsvurderingssystemer for at give forbrugerne præcise oplysninger om deres køretøjers sikkerhedsstandarder inden for de forskellige bilkategorier samt bred enighed om behovet for fuldt ud at tage højde for de meget høje økonomiske og finansielle omkostninger ved trafikulykker og anvende et lønsomhedsprincip i forbindelse med færdselssikkerhedsforanstaltninger. Kommissionen vil i allernærmeste fremtid offentliggøre en særlig meddelelse om dette spørgsmål.
Det er uundgåeligt, at en så grundig og omfattende betænkning som hr. Cornelissens i nogle henseender vil afvige fra Kommissionens synspunkter. Jeg vil gerne ganske kort reagere på disse punkter, hvor uenigheden ofte er meget begrænset.
For det første er der spørgsmålet om, hvorvidt det på EU-plan er hensigtsmæssigt at indføre et numerisk mål for nedbringelsen af antallet af trafikdræbte fra det nuværende skrækkelige niveau med 45.000 om året til højst 25.000 i år 2010. Jeg er ikke enig i indførelsen af et sådant mål af tre grunde. For det første er der stor forskel på medlemsstaternes praksis og synspunkter med hensyn til indførelsen af mål. Nogle fastsætter allerede nu mål, som de nødigt vil ændre på. Andre går slet ikke ind for fastsættelsen af mål. Det vil derfor ikke være troværdigt, hvis Kommissionen eller Parlamentet fastsætter mål, når vi ikke har nogen juridisk mulighed for at tvinge medlemsstaterne til at nå disse mål.
På trods af disse overvejelser kunne vi fastsætte vejledende mål med de bedste hensigter om at nå dem. Når så omstændigheder uden for vores kontrol forhindrer os i at nå målene, vil det eneste man husker være vores overdrevne optimisme. Kritikken, som dette ville medføre, rører mig overhovedet ikke. Men jeg ville virkelig være bekymret over, at opmærksomheden blev fjernet fra de seriøse bestræbelser på at begrænse antallet af dræbte og kvæstede. Som følge af, at dele af den europæiske presse, herunder den britiske presse, har en forkærlighed for at trivialisere selv spørgsmålet om trafikdrab og forfærdelige kvæstelser, foretrækker jeg at undgå de problemer, som ville opstå, hvis man fastsatte sådanne mål, og i stedet koncentrere mig om de vigtigste spørgsmål.
Under hensyntagen til ovennævnte overvejelser tror jeg ikke, at det vil være realistisk at fastsætte et præcist mål på EU-plan. Jeg vil imidlertid erindre Parlamentet om, at Kommissionen er overbevist om, at hvis de foranstaltninger, der foreslås i vores meddelelse, blev indført, kunne Fællesskabet med rimelighed se frem til, at antallet af dræbte ville falde med 7.000 i år 2000 og omkring 27.000 i år 2010. Jeg håber, at disse tal og begrundelserne bag dem kan anspore til en øget indsats i medlemsstaterne og blandt bilisterne for at ændre forudsætninger og adfærd, ændringer, der kan redde mange liv. Den fremgangsmåde giver ikke de samme problemer, som kan opstå gennem fastsættelse af mål.
En anden forskel i forhold til hr. Cornelissen vedrører det budget, som Parlamentet har afsat til færdselssikkerhed, og som gennemføres af Fællesskabet. Ligesom hr. Cornelissen beklager jeg halveringen af budgetpost B-2702, og jeg er enig i, at man alvorligt bør overveje, hvordan man anvender pengene fra budgetpost B-2704 i 1998. Men B-2704 dækker andre vigtige prioriteter for vores transportpolitik, som Parlamentet også går ind for, og at følge forslaget i betænkningen ville svare til at røve med højre hånd og give ud med venstre. Jeg er sikker på, at ingen her i Parlamentet eller i Udvalget om Transport og Turisme ønsker dette.
Budgetnedskæringen vil uvægerligt medføre forsinkelser for nogle af de foranstaltninger, vi havde håbet at give støtte til i år. Det er yderst beklageligt, men realistisk, fordi vores fremtidige indsats skal baseres på de penge, vi har til rådighed. Jeg håber, at de ansvarlige for beregning og opstilling af budgettet fremover vil være opmærksomme på, at få emner er af større betydning for den almindelige borger i Den Europæiske Union end forsøget på at øge sikkerheden på vejene. Denne prioritet bør være afspejlet i budgettet.
For det tredje, og det er mit sidste punkt, er jeg enig med hr. Cornelissen i behovet for at opstille en klar prioriteringsliste og indplacere foranstaltningerne ud fra, hvor meget de bidrager til at nedbringe antallet af dødsfald. Men ud over det kriterium bør man også tage hensyn til andre faktorer, såsom foranstaltningernes lønsomhed, deres merværdi som følge af den europæiske dimension eller de fremskridt, der allerede er gjort på fællesskabsplan eller i medlemsstaterne.
Hvad angår resten af betænkningen kan jeg bekræfte, at vi er fuldt ud enige i de synspunkter, der gives udtryk for. Vi vil fortsat arbejde så effektivt, vi kan, for at få nedbragt de forfærdelige tal på 45.000 dræbte og 1, 6 million kvæstede hvert år, hvortil naturligvis kommer de menneskelige lidelser og økonomiske udgifter, som gemmer sig bag tallene. Vi bliver helt klart styrket i dette arbejde gennem den aktive støtte og interesse, vi møder fra Parlamentet og fra medlemmer som hr. Cornelissen og hans kolleger, som gennem mange år har vist og fortsat viser et konsekvent engagement i at sikre en forbedring af færdselssikkerheden.

Wijsenbeek
Hr. formand, eftersom dette er en initiativbetænkning, vil jeg bede kommissæren kommentere det forhold, at mens vi har et direktiv om det europæiske kørekort, har jeg fremsat et forslag om at tilføje undervisning i førstehjælp i vanskelige situationer, som den han befandt sig i her til morgen, det vil sige at yde førstehjælp og inkludere det i undervisningen forud for køreprøven.

Neil Kinnock
Jeg kan bestemt se det nyttige i et sådant system. Jeg vil imidlertid advare hr. Wijsenbeek om, at mens nogle mennesker er vældig dygtige til at yde førstehjælp og kan bidrage til at redde liv og lindre smerte og undgå yderligere kvæstelser, er dette ikke generelt. Vi skal derfor være meget forsigtige med at indføre en eller anden form for uddannelse eller vejledning i kørekortet eller andre dokumenter, som kan tilskynde til, at mennesker med de bedste hensigter forsøger at yde førstehjælp uden den nødvendige ekspertise. Folk med god vilje, men uden ekspertise, kan forårsage skrækkelige ekstra kvæstelser. Så det må vi undersøge meget nøje.

Cornelissen
Hr. formand, vi er uenige med hensyn til, om der skal fastsættes en konkret politisk målsætning. Det må vi tale nærmere om. Jeg gør opmærksom på, at de lande, der har haft mod til at fastsætte et konkret mål, scorer bedre end andre lande, og det finder jeg er et meget stærkt argument.
For det andet, hr. formand, budgettet. Kommissæren ved, at det ikke er ualmindeligt, at Kommissionen i årets løb fremsætter et supplerende budget, og mit konkrete spørgsmål på vegne af vores udvalg er, at hvis det også sker i år, vil kommissæren så, hvis det er nødvendigt, hr. formand - og vi har anvisninger om, at det er nødvendigt - benytte lejligheden til at få stillet tilstrækkelige midler til disposition til den nødvendige undersøgelse?
Hr. formand, det er ikke nok at give udtryk for, hvor vigtig færdselssikkerhed er, vi er også nødt til at være konsekvente i budgettet. Noblesse oblige.
Tredje punkt, hr. formand, har jeg forstået det rigtigt, at kommissæren kommer med en nærmere udarbejdelse af pakken med foranstaltninger? Det lægger vi vægt på, så vi kan holde fingeren på pulsen for at vide hvornår, hvilke foranstaltninger vil blive foreslået af Kommissionen? Jeg vil gerne nu eller på et senere tidspunkt have et konkret svar af kommissæren på disse tre spørgsmål.

Neil Kinnock
Hr. formand, vores meddelelse indeholder en checkliste, og vi vil meget gerne modtage spørgsmål, forespørgsler, korrespondance og kontakter af forskellig art for at prøve at sikre, at vi faktisk uge for uge kan udarbejde rapporter om fremskridt med hensyn til gennemførelsen af de omkring 65 forskellige foranstaltninger, der nævnes sidst i meddelelsen. Ikke blot vil vi med glæde svare på de spørgsmål, vi hilser dem også velkommen, fordi de hjælper med til at opretholde presset og henlede offentlighedens og politikernes opmærksomhed på behovet for fremskridt på dette område.
Med hensyn til budgettet er det ikke så meget et spørgsmål om noblesse oblige som om vitesse oblige . Vi kan altid finde gode anvendelsesmuligheder, meget produktive anvendelsesmuligheder, for alle supplerende budgetmidler, uden at en krone går til spilde. Jeg vil simpelthen tilskynde dem, der allerede anmoder om yderligere ressourcer til sikkerhedsbudgettet for at fortsætte deres arbejde, vel vidende at hvis Kommissionen - som har meget begrænset indflydelse og beføjelse på dette område - får yderligere ressourcer, så vil alt det, der er rettet mod vores sikkerhedsprogram, blive anvendt effektivt.
Første del af spørgsmålet vedrørte målene, og jeg vil bestemt rose de medlemsstater, der fastsætter mål inden for deres system. Forskellen mellem dem og os, der arbejder på fællesskabsplan, er naturligvis, at de har direkte suverænitet over og ansvar for deres håndhævelsessystemer og et sortiment af andre midler til at søge at sikre, at målene rent faktisk nås. Vi nægtes disse midler af alle de indlysende grunde, og det er grunden til, at der forskel på at prøve at fastsætte et mål på fællesskabsplan med omkring 350 millioner borgere og 45.000 trafikdrab og mål på nationalt eller lokalt plan, som er lettere at nå, simpelthen fordi der er bedre muligheder for håndhævelse. Størrelsesforskellen medfører en forskel i strategi, og jeg håber, at det ærede medlem vil erkende dette forhold.

McIntosh
Hr. formand, jeg er yderst skuffet over, at kommissæren simpelthen ignorerede mit meget enkle spørgsmål. Deler Kommissionen ikke min bekymring over, at mens mennesker, der konsekvent kører bil med en promille på to eller tre gange det tilladte og forårsager død og kvæstelse, får lov til at køre videre efter en kort fængselsstraf, mens uskyldige, insulinafhængige bilister hindres i at køre i Det Forenede Kongerige? Ville det ikke være bedre, hvis Kommissionen koncentrerede sig om at håndhæve de eksisterende bestemmelser, før man indfører nye?

Neil Kinnock
Hr. formand, jeg vil blot påpege et par ting. For det første ignorerede jeg ikke fr. McIntosh' spørgsmål. Hvis den normale forretningsorden skulle anvendes, overtrådte hun klart dens bestemmelser ved at introducere emnet i en forhandling om en betænkning vedrørende færdselssikkerhed. For det andet ignorerede jeg hende på ingen måde, jeg har allerede brugt mere end ti minutter, hvor jeg havde fået tildelt fem, og jeg kunne ikke nå at få alle svar med. For det tredje har jeg langt fra ignoreret hende, for jeg ved, at jeg har skrevet et langt brev til hende, hvor jeg præcist forklarer lovens ånd og bogstav, samt hvad det indebærer i Det Forenede Kongerige. For det fjerde misinformerede hun uforsætligt Parlamentet i sit første indlæg her til formiddag, for det er ikke korrekt at sige, at bestemmelserne om insulinafhængige, sukkersyge bilister kun anvendes i Det Forenede Kongerige. De anvendes ligeledes fuldt ud andre steder.
Vi kan hver især have vores mening om betydningen, relevansen, effektiviteten og proportionaliteten af netop denne lovgivning. Som jeg påpegede i mit brev til hende og til mange andre ærede medlemmer samt andre, der har kommunikeret med mig vedrørende bilister med sukkersyge, ligger de grundlæggende beføjelser til at fortolke og anvende lovgivningen hos medlemsstaterne og ikke hos Kommissionen. Medlemsstaterne handler på grundlag af den bedst mulige ekspertrådgivning. Deres bedømmelse går ud på, at lovgivningen skal anvendes på den måde, det sker i øjeblikket. Det påhviler ikke Kommissionen at foretage en fortolkning. Vi har ikke beføjelser til at påtage os håndhævelsen af lovgivningen. Jeg ville sætte pris på, om de ærede medlemmer, før de beskylder mig for at ignorere deres spørgsmål, kastede et blik på det, jeg har talt længe om ved tidligere lejligheder samt den tid, jeg har til rådighed til at svare på spørgsmål.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Kinnock.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.

Registrering af de ombordværende på passagerskibe
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0068/98) fra Udvalget om Transport og Turisme om Rådets fælles holdning (C4-0620/97-96/0281(SYN)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Rådets direktiv om registrering af de ombordværende på passagerskibe, som sejler til og fra havne i Fællesskabets medlemsstater (Ordfører: Watts).

Watts
Hr. formand, før vi gennemgår de detaljerede forslag, vi har foran os, bør vi måske lige opsummere, hvorfor vi drøfter registrering af passagerer, og skitsere hovedmålsætningerne for forslaget.
Medlemmerne behøver ikke at blive mindet om den skrækkelige Estonia-tragedie tilbage i 1994 og husker, at man på Rådets møde i december gjorde en række meget vigtige fremskridt vedrørende sikkerhed til søs og navnlig på passagerfærger, herunder en enstemmig beslutning om at opfordre Kommissionen til at fremsætte forslag om registrering af passagerer. Jeg selv - og jeg tror mange her i Parlamentet - glæder sig over, at det er præcis, hvad kommissær Kinnock gjorde meget hurtigt og effektivt. Derfor reagerer vi i højeste grad over for Rådet, som helt korrekt reagerer på den skrækkelige Estonia-tragedie.
Det, som vi selv, Rådet og Kommissionen søger at gøre, er at sikre, at alle passagerer, der rejser ud fra en havn i en medlemsstat på en rejse på mere en tyve sømil, opgiver deres efternavn, fornavne eller initialer, køn og alderskategori og frivilligt kan afgive oplysninger om handicap over for myndighederne. Der er overvældende støtte til en sådan foranstaltning i hele Den Europæiske Union. Nogle medlemsstater har allerede indført disse bestemmelser.
Det er også vigtigt at erindre om, hvorfor disse oplysninger er så nødvendige. For det første for at sikre, at skibene ikke overlæsses - og det er desværre tilfældet i nogle medlemsstater. For det andet således at redningstjenesterne i tilfælde af en ulykke har adgang til så mange oplysninger som muligt og kan anvende deres ressourcer effektivt. Man behøver blot at tale med redningstjenesterne selv for at få bekræftet, at dette vil være en hjælp for dem. Jeg kan f.eks. citere det britiske Coastguard Agency, som støtter dette initiativ.
For det tredje er det efter en ulykke naturligvis kun ret og rimeligt, at vi har mulighed for at underrette slægtningene om de aktuelle omstændigheder. Alt taler for dette. Vi vil støtte forslaget lige så entusiastisk ved andenbehandlingen som ved førstebehandlingen.
På en række vigtige punkter adskiller vores synspunkter sig imidlertid fra den fælles holdning. For det første har vi gjort nogle fremskridt med hensyn til ønsket om, at oplysningerne skal samles indtil 30 minutter efter afgang, idet tællingen skal være afsluttet før afgang. Vi glæder os over dette skridt i den rigtige retning. Men vi mener, at artikel 8 stadig er tvetydig med hensyn til, at en instans i land skal have alle oplysningerne, før skibet afgår. Vi anbefaler derfor vores ændringsforslag 6 til kommissæren, hvormed vi sikrer, at skibet ikke kan afgå, før oplysningerne er sendt i land.
Vi har ligeledes bekymringer vedrørende konkurrence og sikkerhed inden for konkurrerende transportformer. Selvom man generelt accepterer i hele EU, at denne foranstaltning er tilstrækkelig, er jeg sikker på, at kommissæren er bekendt med det centrale spørgsmål, jeg vil gøre opmærksom på, nemlig konkurrencen på Den Engelske Kanal. Dette forslag er baseret på SOLAS' krav om 30 sømil. Dette er bevidst blevet reduceret til 20 sømil for at få Kanalen med. Det accepterer jeg. Men man skal være opmærksom på konsekvenserne, nemlig at tunnelen vil få en klar og reel konkurrencefordel i forhold til færgeselskaberne, noget som Parlamentet bør være bekymret over set i sammenhæng med det indre markeds korrekte funktion.
Vi henleder også kommissærens opmærksomhed på, at vi mener at finde det bevist, at indførelsen af en tilsvarende foranstaltning for tunnelens vedkommende kan begrundes af sikkerhedshensyn. Jeg vil navnlig henlede hans opmærksomhed på rapporten fra Fire Brigades Union om branden i Kanaltunnelen den 18. november 1996, hvori det hedder, at slukningsholdene blev udsat for livsfare, simpelthen fordi de skulle sendes ind igen og igen for at sikre, at alle passagerer og alt redningspersonel var reddet ud. Af sikkerheds- og konkurrencehensyn bør ændringsforslag 4, 5 og 7 få støtte fra Parlamentet, men, håber jeg, også fra kommissæren.
Endelig vil vi gentage vores fortsatte engagement i sikkerhed på færger. Jeg vil på ingen måde bagatellisere vores kommissærs arbejde - vi er stolte af ham, og han har sandsynligvis gjort mere end de fleste i Europa for at fremme sikkerheden om bord på færger. Men vi mener ikke, at vi bare kan tillade os at hvile på laurbærrene. Derfor vores ændringsforslag 1, 2 og 3, fordi vi må holde fast i de fremskridt, vi har gjort.
Især vil jeg endnu en gang henlede kommissærens opmærksomhed på den ret bekymringsvækkende beretning i den nyeste udgave af Which (foråret 1998), hvor man opstiller en liste over en hel række mangler i færgesikkerheden i hele Fællesskabet, men navnlig i Middelhavet. Jeg er sikker på, at vi vil vende tilbage til dette spørgsmål. Jeg anbefaler forslaget og ændringsforslagene for Parlamentet. Jeg ser frem til en positiv dialog med kommissæren om en udvidelse af direktivets dækningsområde til også at omfatte Kanaltunnelen og biltogene.

Klironomos
Hr. formand, jeg vil gerne takke min kollega for det meget seriøse arbejde, han har udført for at udvirke den nødvendige tilnærmelse mellem Rådets og Parlamentets holdninger om indførelse af et direktiv, der vil føre til en direkte forbedring af passagerernes sikkerhed om bord på passagerfærger.
Jeg vil imidlertid gerne benytte lejligheden til at fremlægge min personlige holdning med hensyn til den måde, hvorpå Rådet forsøger at styrke sikkerheden til søs. Efter de tragiske ulykker på havet i den senere tid, og især efter Estonias forlis, blev Rådet og til dels også Kommissionen helt paniske og udsendte en stadig strøm af direktivforslag og henstillinger, i et forsøg på at genoprette tilliden til sikkerheden til søs i Unionens offentlige mening, hvor der ganske berettiget var bekymring for sikkerhedsniveauet under sørejser. Men uanset hvor mange foranstaltninger, der træffes under ét sådant pres, så frygter jeg, at de vil være halvfærdige, strikket sammen til lejligheden og revet ud af deres sammenhæng, således at det naturlige resultat bliver, at de ikke virker effektivt. Jeg vil naturligvis ikke tro, at hverken Rådet eller Kommissionen, og naturligvis heller ikke Parlamentet, ønsker at træffe foranstaltninger udelukkende for at tilfredsstille den offentlige mening og vise sig for verdens øjne, som det hedder i Bibelen, selvom de, når alt kommer til alt, kun vil kunne yde et begrænset bidrag til forbedringen af passagerernes sikkerhed under sørejser.
Det foreslåede direktiv om personoplysninger for ombordværende på passagerskibe giver indtryk af at være en foranstaltning, der kun virker på papiret, fordi foruden det samlede antal passagerer, der er forholdsvis let at nå frem til og skaffe oplysninger om hos besætningen, vil den detaljerede indførelse i et register af de øvrige personlige oplysninger ganske enkelt nødvendiggøre og indføre strengt bureaukratiske procedurer, der, når foranstaltningerne har være i kraft nogle måneder, vil løbe ud i sandet, blive glemt eller udvikle sig til en ren formssag, da de ansvarlige under det tidsmæssige pres, som det at få passagerer til og fra borde indebærer, ikke vil kunne give nøjagtige data. Der bør ganske rigtigt indføres foranstaltninger, men disse foranstaltninger bør være meget nøje undersøgt, og så kan problemet som helhed lettere imødegås. Men det vil primært være nødvendigt at sørge for at iværksætte et system, der kan føre til en strengere kontrol fra klassifikationsselskabernes og havnemyndighedernes side af de allerede eksisterende sikkerhedsregler og -forskrifter, som der ganske vist er ret mange af, men som tilsidesættes systematisk og med en procentandel, der overstiger de 60.

Stenmarck
Hr. formand, lad mig indlede med at rette en tak til ordføreren, hr. Watts, for hans ambitiøse arbejde i forbindelse med behandlingen af denne betænkning, et arbejde som nu fører frem til, at vi får passagerlister i færgetrafikken i hele EU. Jeg synes også, at det er på sin plads at rette en tak til kommissær Kinnock for det engagement, som han konstant viser i forbindelse med at foreslå aktiviteter til forbedring af sikkerheden.
Rundt om i Europa er der sket en række meget alvorlige færgeulykker i de sidste årtier. Der er efter disse ulykker opstået en indstilling om at gøre alt , hvad der er menneskeligt muligt, for at forhindre, at det nogensinde skal ske igen. Parlamentet har stillet krav om omfattende indgreb, og Kommissionen har i forskellige sammenhænge fremlagt forslag for at styrke sikkerheden. Med en stemme leder EU i højere og højere grad det sikkerhedsforbedrende arbejde i FN's søfartsorgan IMO.
Den beslutning, vi i dag træffer, er yderligere et skridt i den retning. På samme måde som det altid har været en selvfølge inden for flytrafikken, bliver det nu også naturligt for færgetrafikken. Alle, der rejser med et fly i regulær trafik, får, uanset hvor lang denne flyvestrækning er, et boarding pass og indføres på en liste over de passagerer, der er med på det samme fly. Der har længe været internationale regler for dette, alt andet ville formentlig være fuldstændig uacceptabelt.
Nu får vi de samme bestemmelser for færgetrafikken. Der skal findes en liste, der klart og tydeligt angiver, hvem der er om bord og hvor mange passagerer, der er. Der har været en diskussion mellem Parlamentet, Rådet og Kommissionen om, nøjagtigt hvornår disse lister skal være indleveret. I Rådets fælles holdning hedder det, at oplysningerne skal indsamles før afgang, men ikke nødvendigvis meddeles den registreringsansvarlige før 30 minutter efter fartøjets afgang. Transportudvalget siger, at disse oplysninger skal afgives, før færgen forlader kajen. Jeg tror det sidste er en nødvendighed. Det burde heller ikke være noget større problem at få det til at fungere på denne måde. Med datateknikkens hjælp sendes en registrering omgående til den ansvarlige. Dette forhindrer ikke, at det, som jeg ser det, er nødvendigt at foretage dette tillæg. Jeg ville være taknemmelig for en kommentar fra kommissæren om dette.
Med det forslag, der nu er fremlagt, er der egentlig kun en begrænsning, nemlig rejsens længde. Den er begrænset til 20 sømil mellem to havne, i andet fald anses passagerlister ikke at være nødvendige. Også i den henseende foretager transportudvalget en mindre tilføjelse. Jeg vil understrege, at selvom dette er en mindre ændring, så er den nødvendig.
Det er positivt, at der nu er ved at komme en sammenhængende ramme for EU's politik vedrørende sikkerhed til søs. EuropaParlamentet har længe stillet krav om dette. Det ville være godt, hvis vi kunne fortsætte dette arbejde for at opnå en sikkerhed, som passagererne kan acceptere.

Berès
Fru formand, direktivet om registrering af de ombordværende på passagerskibe vil pålægge søforbindelsen mellem Calais og Dover nogle betydelige forpligtelser, mens det ikke vil gælde for jernbanetransporten i tunnellen under Kanalen.
Denne forskelsbehandling af de to former for transport er uretfærdig med hensyn til sikkerhed, lige konkurrencebetingelser, social og økonomisk samhørighed og regional balance.
Jeg støtter derfor de ændringsforslag, der foreslås af vores Transportudvalg og vores britiske kollega Marc Watts. Denne foreslår i ændringsforslagene at genindføre ligebehandlingen af færger og tog, på trods af at Kommissionen oprindeligt afviste dette.
Kommissionen mener, at en forbedring af sikkerheden kræver nye procedurer for passagerer ombord på skibe. Efter Kommissionens mening er der en større risiko forbundet med at sejle på Kanalen end med at køre igennem tunnellen under Kanalen. Dette argument modbevises dog af to forhold. Beretningen om brandmændenes indsats under branden i tunnellen under Kanalen den 18. november 1996 understreger, at hjælpeoperationerne blev forstyrret af, at man ikke havde præcise informationer om antallet af passagerer i toget. Også tunnellen indebærer således nogle risici.
I øvrigt viser de undersøgelser om gennemsnitshøjden af bølgerne i Kanalen, der er blevet foretaget af de franske og engelske meteorologiske institutter, et resultat, der i henhold til Kommissionens egne kriterier ikke retfærdiggør en særbehandling. Den hypotese, at Kanalen skulle være et vanskeligt hav, kan derfor ikke bruges som begrundelse for en udvidet kontrol.
Man kan foreslå tre løsninger for at garantere de to transportformers sikkerhed og for at genskabe nogle harmoniske konkurrencebetingelser i de regioner, hvor åbningen af tunnellen har svækket færgerne betydeligt. Den første løsning er, at Kommissionen og Rådet accepterer de ændringsforslag, som jeg håber, Parlamentet vil vedtage, og som pålægger de to transportformer de samme forpligtelser.
Den anden løsning er, at Kommissionen, hvis de juridiske krav nødvendiggør dette, fremlægger et nyt direktiv, der specielt omhandler farlig jernbanetransport. Mens vi venter på denne nye tekst, bør gyldigheden af den tekst, vi diskuterer i øjeblikket, og som vedrører søforbindelsen over Kanalen, udskydes indtil dette andet direktiv bliver vedtaget.
Den tredje og mere pragmatiske løsning består i at fritage søforbindelsen over Kanalen for bestemmelserne i denne tekst.
Når man ved, at 57 % af de passagerer, der tager færgen mellem Calais og Dover, tager frem og tilbage på samme dag, så er det let at forstå, i hvilken grad indførelsen af nye bestemmelser som dem, der planlægges i dag, ville gå ud over denne transportform og dermed over hele regioners balance.

McIntosh
Hr. formand, baggrunden for denne betænkning er naturligvis de to skrækkelige ulykker først med Herald of Free Enterprise og senere med Estonia samt de internationale forpligtelser, medlemsstaterne påtog sig i SOLASforordningen, som blev vedtaget i 1995. Færgeselskaberne i Det Forenede Kongerige registrerer allerede antallet af passagerer. Det største problem med forslaget i dets nuværende form er, at det vil skabe praktiske problemer for færgedriften, navnlig over Kanalen, med behandlingen af detaljer vedrørende navne, adresser og særlige behov i tilfælde af en ulykke på det, der allerede er et meget konkurrencebetonet marked.
Kommissionen har argumenteret meget overbevisende for, at baggrunden for dette forslag er at øge sikkerheden. Hr. Watts har fremhævet, at hvis dette skal betyde øget sikkerhed, skal forholdsreglerne også gælde for passagerer, der rejser gennem Kanaltunnelen. I tilfælde af brand er det lige så vigtigt at registrere oplysninger om passagerer, der rejser gennem Kanaltunnelen for at sikre, at de kan evakueres på forsvarlig vis i tilfælde af brand. Jeg erindrer Parlamentet om, at der allerede har været en alvorlig brand, der desværre kunne have ført til en endnu større katastrofe.
Noget, som er endnu mere nødvendigt, er kravet om navne, adresser og andre oplysninger om passagererne, så de efterladte kan blive underrettet i tilfælde af en katastrofe i Kanaltunnelen.
Mit budskab til Kommissionen er meget enkelt: Der skal mindst være tale om lige konkurrencevilkår for at sikre passagerernes maksimale sikkerhed, uanset om de rejser med færge eller gennem Kanaltunnelen. Det vil være helt uacceptabelt, hvis passagerer, der rejser gennem tunnelen, stilles dårligere.

Provan
Hr. formand, der er altid nogen, der argumenterer for det modsatte, og i dag ser det ud til, at det er mig.
Personligt har jeg altid svært ved, at nogen forsøger at begrænse den enkeltes rettigheder. Den foranstaltning, der foreslås i dag - registrering af navne, køn, alder, børn osv. er reelt et dolkestød i ryggen på personers fri bevægelighed i Det Europæiske Fællesskab.
Jeg erkender behovet for sikkerhed. Sikkerhed er naturligvis et vigtigt krav. Det er noget, alle ønsker. Men jeg tror, at al lovgivning vedrørende sikkerhed bør være enkel, praktisk og let at gennemføre. Denne foranstaltning vil - for Det Forenede Kongeriges vedkommende - medføre 2, 5 millioner pund i ekstraudgifter om året. Ved indcheckning, både ved tunnelen og på færger, vil det betyde mindst en times længere transporttid, og det vil gøre alle former for overfladetransport eller transport under havet mindre konkurrencedygtige i forhold til lufttransport. Så hvad er det, vi prøver med det, vi foreslår?
Jeg er bekymret over selve bureaukratiet; jeg er bekymret over, at fordi vi har behov for større sikkerhed til søs, inddrager vi også andre transportformer. Det er ikke god lovgivning. Jeg mener, at det er dårlig lovgivning.
I en udtalelse fra Road Transport Association hedder det, at registrering af passagerer navnlig på færgerne mellem Dover og Calais vil medføre betydelige ulemper. Det kan skade vores erhverv, når folk forsøger at overholde nogle frister. Det vil sammen med afskaffelsen af den toldfri handel føre til nedlæggelse af færgeruterne og få ødelæggende konsekvenser for godstransporten til og fra Storbritannien.
Det er unødvendigt. Det eneste, der er brug for, er en tælling, således at man er klar over, hvor mange der er med på færgen, og ikke nødvendigvis hvem der er med på færgen.

Kinnock, Neil
Hr. formand, først vil jeg gerne sige, at jeg er hr. Watts meget taknemmelig for hans karakteristisk grundige arbejde og for hans anbefaling om at støtte den fælles holdning om denne foranstaltning. Jeg er naturligvis også glad for, at Parlamentet fortsat støtter harmoniseringen af passagerregistrering i hele Fællesskabet, både af sikkerhedshensyn og for at kunne handle effektivt efter en eventuel ulykke.
Jeg vil også gerne sige, at selvom jeg er fuldstændig enig med hr. Klironomos i synspunktet om, at alle regler skal håndhæves korrekt, er jeg grundlæggende uenig i hans beskrivelse af, hvordan man har grebet dette spørgsmål an. Rådet og Kommissionen blev med hans ord beskyldt for at »gå i panik«. I sidste uge var det ti år siden den skrækkelige ulykke, hvor Herald of Free Enterprise kæntrede ud for Zeebrügge, og det er tre et halvt år siden, Estonia gik ned, hvor 950 mistede livet. Intet af det, vi har gjort, kan beskrives som panisk eller drevet af panik. Vi har et omfattende regelsæt, som vi udbygger for at sikre, at sikkerheden for passagerer og besætningsmedlemmer til søs bliver så omfattende, som havet tillader, og det vil vi fortsætte med.
Eftersom de fleste af ændringsforslagene er en gentagelse af forslag, som blev fremsat under førstebehandlingen, føler jeg mig forpligtet til at afklare årsagerne til Kommissionens støtte til Rådets fælles holdning og ligeledes til at forsikre Parlamentet om, at vi har taget skyldigt hensyn til de specifikke ønsker, der blev behandlet i den oprindelige betænkning.
Ændringsforslag 1 til 3 i hr. Watts' betænkning henviser til begrænsede fremskridt med hensyn til sikkerheden ved søtransport. Jeg har fuld forståelse for de følelser, der ligger til grund for denne holdning: De er følelser hos et nidkært og engageret medlem af Europa-Parlamentet, og vi venter alle utålmodigt på yderligere forbedringer. Men vi må retfærdigvis ikke se bort fra de forbedringer, der er sket inden for Den Internationale Søfartsorganisation og på fællesskabsplan, som nu befinder sig i implementeringsfasen, og som vil skabe fremskridt. Det håber jeg, ja, det er jeg faktisk sikker på.
Samtidig er jeg enig i, at det er vigtigt, at internationalt anerkendte principper finder anvendelse for alle ro-ro-færger, der anløber europæiske havne. Jeg er enig i, at dette bør omfatte de nødvendige regler for stabilitet, hvor dette er relevant, og jeg er enig i, at alt dette skal kontrolleres ordentligt.
For at opnå dette og for at forsikre offentligheden om, at sejlads med ro-ro-færger i Europa sker under hensyntagen til de bedst mulige sikkerhedsstandarder og for at bevare befolkningens tillid til færgesejlads, er jeg glad for at kunne meddele, at Kommissionen i sidste måned vedtog et nyt forslag om linjefart med ro-ro-færger og hurtigfærger i Fællesskabet. Jeg håber virkelig, at dette forslag vil glæde Parlamentet og nok så vigtigt betyde en yderligere styrkelse af sikkerheden til søs.
Jeg må sige til hr. Provan, at jeg har fuld forståelse for hans modstand mod unødvendige bureaukratiske eller urealistiske begrænsninger af den fri bevægelighed. I dette tilfælde opstår der ingen sådanne problemer og ingen af hans bekymringer vil være begrundede, når systemet fungerer. Naturligvis vil man fortsat skulle være opmærksom på de bekymringer, han gav udtryk for, og som andre har givet udtryk for.
Artikel 8 og 9 i den fælles holdning vil sikre, at oplysningerne om passagererne altid vil være til rådighed, når der er brug for det, samtidig med at rejser på under to timer kan afvikles korrekt, og samtidig med at man opnår den nødvendige fleksibilitet for dem, der skal oprette registreringssystemerne. Derfor kan jeg ikke acceptere ændringsforslag 6 og 8.
Ændringsforslag 4, 5 og 7 drejer sig om biltoget og sikkerheden i Kanaltunnelen. Som lovet i maj sidste år bad jeg mine tjenestegrene undersøge muligheden af en fællesskabsforanstaltning, der betød, at principperne for registrering af passagerer fandt anvendelse på køretøjer, der benytter jernbanetunneler under havet. Vi er nået frem til følgende konklusioner: For det første, hvis man indfører de bestemmelser, der i øjeblikket er gældende for togdrift i forslagene til lovgivning om færger, risikerer man at forsinke gennemførelsen, idet det ville indebære, at man skulle forsøge at samordne to helt forskellige sæt af bestemmelser.
For det andet findes der ingen overbevisende argumenter for at indføre regler for jernbanetunneler, hvori der skelnes mellem tunneler, der går under havet, og tunneler, der går under land. For det tredje er der alvorlig tvivl om, hvorvidt en registreringsordning for passagererne af den type, der foreslås for færgesejlads, vil betyde en tilstrækkelig forbedring af det detaljerede sikkerhedssystem, der er udviklet specifikt til Kanaltunnelen af de franske og britiske myndigheder, og som anvendes i øjeblikket. Af disse grunde kan vi ikke acceptere ændringsforslagene vedrørende Kanaltunnelen. Jeg vil sige til hr. Watts og fru Berès, at sikkerheden i Kanaltunnelen er et spørgsmål, der er helt specifikt for dette sted, og derfor noget, som Frankrig og England skal behandle bilateralt. Jeg mener virkelig, at dette spørgsmål behandles bedst af regeringerne i de to eneste medlemsstater, der er direkte involveret, og at et indgreb fra Fællesskabets side ikke vil være hensigtsmæssigt.
Nogle medlemmer, heriblandt fr. McIntosh, har rejst spørgsmålet om en mulig konkurrenceforvridning mellem transportformerne som følge af gennemførelsen af dette direktiv. Kommissionen søger naturligvis at opnå lige konkurrencevilkår for alle transportformer ved hjælp af en række forskellige metoder, men af yderst praktiske årsager kan dette ikke indebære, at man lovgiver for en sektor, blot fordi en anden transportform er blevet underlagt lovgivning, der medfører nye krav.
Som Parlamentet vil huske, skyldes behovet for registrering af passager på skibe de tragiske erfaringer med færgekatastrofer som Estonias og Herald of Free Enterprises forlis samt forpligtelserne under IMO's konvention om sikkerhed for menneskeliv på søen. Hverken disse erfaringer eller sådanne internationale regler er gældende for operationer i Kanaltunnelen.
Et sidste aspekt jeg gerne vil tilføje, vedrører færgeselskabernes mulighed for at håndtere denne lovgivning. Den europæiske dataindustri har de tekniske muligheder for at gennemføre disse krav, og den foreslåede gennemførelsesdato giver bevidst god tid til forberedelserne. Kommissionen er således overbevist om, at selskaberne på Kanalen, som lægger stor vægt på et højt sikkerheds- og serviceniveau, vil kunne indføre funktionsdygtige løsninger baseret på disse teknologier og samtidig sikre deres konkurrenceposition.
Selvom Kommissionen ikke er i stand til at støtte ændringsforslagene i hr. Watts' betænkning i dag, ved jeg, at både han og Udvalget om Transport og Turisme fortsat vil give deres fulde støtte til selve forslaget om passagerlister for færger. Det glæder jeg mig naturligvis over. Jeg har også tillid til, at hr. Watts' og de øvrige ærede medlemmers sande engagement i at skabe fremskridt inden for sikkerhedslovgivningen vil sikre, at denne støtte fortsat vil være til stede, når vi skal drøfte det nye forslag om tilladelser til færger og hurtigfærger, jeg nævnte lige før.

Watts
Hr. formand, jeg vil gerne takke kommissær Kinnock for hans erklæring. Disse meningsforskelle bør ikke overskygge den generelle enighed, der hersker om, at denne foranstaltning skal gælde alle farvande i Den Europæiske Union. Det vil jeg gerne understrege. Jeg glæder mig over hans initiativ vedrørende tilladelser, som vi helt sikkert alle ser frem til at drøfte. Jeg må imidlertid advare ham om, at jeg desværre er sikker på, at vi vender tilbage til spørgsmålet om Le Shuttle. Jeg er bange for, at vi må erklære os uenige i hans analyse af problemet. Jeg er sikker på, at han respekterer os for det, og at vi vil høre mere fra hinanden om dette og andre emner.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.

Multilateral investeringsaftale (MAI)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0073/98) af Kreissl-Dörfler for Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser Betænkning med Europa-Parlamentets henstillinger til Kommissionen vedrørende forhandlingerne i om en multilateral investeringsaftale (MAI).

Kreissl-Dörfler
Hr. formand, kære kolleger, det er mig en ganske særlig ære at få lov til her og nu at redegøre for det standpunkt, Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser har vedrørende forhandlingerne om en multilateral investeringsaftale - kaldet MAI - navnlig fordi et parlament dermed for første gang udførligt og officielt beskæftiger sig med den uden tvivl vigtigste multilaterale aftale efter afslutningen af GATT-runden.
Det gør vi med den klare hensigt at give Kommissionen i dens egenskab af en af de vigtigste parter en rettesnor for de forestående runder i Paris forud for indgåelsen af aftalen, der er fastsat til slutningen af april. MAI har en informativ forhistorie. I marts 1995 forelagde bl.a. Sammenslutningen af Industri- og Arbejdsgiverorganisationer i EF, UNICE, et papir, hvor den foreslog en MAI og skitserede det væsentlige indhold af den. De eksisterende bilaterale investeringsaftaler skulle erstattes af et multilateralt regelsæt, som efter principperne om mestbegunstigelse og behandling af egne borgere internationalt skulle fjerne hindringer for investeringer, i vidt omfang liberalisere investeringer og tillige i udstrakt grad yde dem beskyttelse.
Samtlige væsentlige foranstaltninger, der kræves af UNICE, er med i det udkast fra OECD, der i dag ligger foran os. I maj 1995 blev der på ministermødet i OECD givet tilsvarende grønt lys for forhandlinger med henblik på en MAI. Siden da er forhandlingerne foregået i Paris bag lukkede døre og bag både offentlighedens og parlamenternes ryg, men med deltagelse af erhvervsforbundene.
Der er planer om en såkaldt free standing agreement , som også er åben for stater, der ikke er medlem af OECD, dog uden at de får mulighed for at få indflydelse på aftalens ordlyd. Netop derfor er initiativbetænkningen fra Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser overordentlig vigtig. Vi gør deri brug af vores ret til medindflydelse på en igangværende procedure. Vi går derudover udtrykkelig ud fra, at MAI efter indgåelsen af aftalen forelægges Den Europæiske Domstol til bedømmelse, og at vi høres af Kommission og Råd i overensstemmelse med proceduren med samstemmende udtalelse. Det ville glæde mig meget, om De i Deres svar i dag også kunne bekræfte dette helt tydeligt, hr. kommissær.
Vi ønsker ikke, at MAI fortsat skal være et bestillingsarbejde fra storindustrien, for vi må ikke overlade vores ansvar for den politiske regulering af den økonomiske politik til de store ledere i erhvervslivet. Tværtimod, hvis vi da har brug for en MAI, skal det være en, som gør en ende på det race to the bottom i konkurrencen om de laveste sociale og økologiske standarder.
Og nu til selve aftalen: Det øverste bud i den planlagte aftale er et omfattende forbud mod diskriminering af udenlandske investorer. Men i forbindelse med fjernelsen af hindringer for investeringer må vi da ikke kaste barnet ud med badevandet! Det går ikke, at multilaterale miljøaftaler som f.eks. Kyoto-protokollen skydes i sænk. Den bekymring kommer nemlig til udtryk i et arbejdspapir fra en kompetent kilde inden for OECD selv. Lutter tomme ord om opretholdelse af miljø- og socialstandarder i præambelet er ikke nok. OECD-principperne for multinationale virksomheder skal indgå i aftalen, være bindende og udstyres med mulighed for sanktioner.
Udvalget har endvidere tungtvejende betænkeligheder i forbindelse med emnerne ekspropriation og skadeserstatning. En investor skal da ikke have lov til at indgive klage over mistet fortjeneste, blot fordi miljø- og sociallove i staterne videreudvikles, eller der f.eks. indføres en socialøkologisk skattereform. En region skal fortsat under demokratisk kontrol selv kunne afgøre, om den vil lokke storprojekter til eller hellere fremme små og mellemstore virksomheder med lokal tilknytning, når det gælder det lokale forbrug. De lange lister over ønsker om undtagelser, som i mellemtiden er blevet forelagt OECD's sekretariat, drager ikke kun retmæssigheden af det øverste princip om ligebehandling i tvivl. Vi kan heller ikke acceptere standstill- og rollback- procedurerne i den foreliggende form.
Endvidere er udvalget imod den foreslåede procedure til bilæggelse af tvistigheder, som ligestiller investorer og stater juridisk. For vi er af den opfattelse, at de allerede eksisterende nationale og internationale procedurer er tilstrækkelige. Derfor bør vi give os tid til nøje at undersøge mål og virkninger af en MAI, for socialt sammenhold, evnen til en økologisk fremtid og til demokratisk styring skal ikke underkastes begrænsninger med mange konsekvenser i en MAI, men netop omvendt være dennes øverste princip.
Samtidig retter jeg en hjertelig tak til de øvrige medvirkende rådgivende udvalg samt til udvalgets sekretariat for det engagerede medarbejde og anmoder Dem, kære kolleger, om at stemme ja til denne betænkning. Det er vores vigtigste opgave at afstikke den bane, hvor den økonomiske politik kan udvikle sig.

García-Margallo y Marfil
Hr. formand, for det første vil jeg gerne lykønske EKST-Udvalget, fordi det har taget initiativ til at behandle denne betænkning. Jeg vil også lykønske Udvalget med den ordfører, som det har valgt, og hvis fremstilling jeg fuldt kan gå ind for. Endvidere, hr. formand, vil jeg gerne fremhæve en af de idéer, som ordføreren har understreget: Det hemmelighedskræmmeri, hvormed man forhandler denne aftale. Jeg vil ikke her fremføre de ansvarlige nationale parlamentarikeres erklæringer. Lad det være tilstrækkeligt, at Kommissionen er klar over, at Parlamentet ikke er tilfreds med den grad af information og deltagelse, som det har fået vedrørende behandlingen af en aftale, der er blevet betegnet som forfatning for verdensøkonomien, som det vigtigste dokument, vi skal drøfte i de nærmeste tider. Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik har udarbejdet en betænkning med udtalelse og har fremført nogle bemærkninger, hvoraf nogle er anbefalet af undertegnede og andre er indført af mit Udvalg, men som jeg vil forsvare med samme lidenskab.
For det første understreger vi nødvendigheden af, at denne bindende aftale er gældende på alle styringsniveauer, for alle regeringer med retlig kompetence på investeringsområdet, for forbundsstater, for regionaliserede stater - jeg tænker her grundlæggende på USA og Canada.
For det andet understreges nødvendigheden af at oplyse ikke-OECD-medlemsstater, som i fremtiden vil tiltræde denne aftale, om forhandlingernes fremskriden, og at deres ret til at fremføre forbehold respekteres.
For det tredje anmoder vi naturligt nok af hensyn til samhørigheden om, at den multilaterale investeringsaftale respekterer EU-traktaten og de beslutninger, der er vedtaget af Uruguay-runden og af andre internationale traktater.
For det fjerde - og dette er muligvis den vigtigste klausul - anmoder Parlamentet om, at der indføres en såkaldt klausul om »organisationer for regional og økonomisk integration«, i henhold til hvilken signatarlandene - og her tænker jeg især på Unionslandene - ikke er forpligtet til at give lande, der ikke deltager i denne organisation, den mestbegunstigelsesbehandling, der er reserveret til medlemslandene. Hvis der ikke indføres en klausul af denne type, vil den handelsintegrationsproces, som vi europæere har gennemført, gå fløjten.
For det femte anmodes der om, at der i den multilaterale aftale indføres en klausul, der forbyder de kontraherende parter at anvende midler, der får ekstraterritoriale følger. Det skal ikke være nogen hemmelighed, at jeg her tænker på Helms-Burtonloven.
Endelig, og hermed slutter jeg, må det under ingen omstændigheder tillades, at arbejds- eller miljøstandarderne forringes inden for rammerne af denne aftale.

Ahern
Hr. formand, jeg vil også sige til lykke til REX-Udvalget og til ordføreren, fordi de har gjort Europa-Parlamentet opmærksom på dette. Investeringerne i henhold til bestemmelserne i MAI er utroligt omfattende og vidtrækkende, faktisk så vidtrækkende, at Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder kunne anse det for en tilsidesættelse af acquis communautaire . Det skal vi passe meget på med. Det kan tvinge medlemsstaterne til at behandle udenlandske investorer lige så favorabelt som EU-virksomheder, og det kan medføre, at miljøbeskyttelse, beskyttelsen af beskæftigelsen og andre fællesskabsbestemmelser bliver anset for ulovlige og derfor afskaffet.
Europa-Parlamentets rolle er meget vigtig i denne sammenhæng. Det har pligt til at påvirke indholdet af en traktat af så stor betydning som MAI, som risikerer at blive forhandlet færdig og indgået uden demokratisk deltagelse. For det andet må det beskytte sine egne beføjelser og Unionens beføjelser i al almindelighed, idet disse kan bringes i fare gennem indgåelsen af en sådan international konvention.
I sine konklusioner opfordrer Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder Europa-Parlamentet til at erklære, at det ikke kan godkende en aftale, der vil betyde afskaffelsen af EU-lovgivning, og det insisterer derfor på brugen af undtagelsesbestemmelser samt på indføjelse af en klausul om en organisation for regional økonomisk integration. Udvalget kan ikke acceptere at godkende en aftale, som vil hindre en yderligere harmonisering af EU-lovgivningen og insisterer derfor på, at der indsættes en klausul om en organisation for regional økonomisk integration, der giver mulighed for nye harmoniserede foranstaltninger, f.eks. miljølovgivning vedtaget inden for rammerne af en sådan organisation som erstatning for foranstaltninger, som de pågældende lande tidligere har anvendt.
Det kræver, at forslagene skal være forenelige med internationale konventioner, som EU allerede har ratificeret, og henleder opmærksomheden på det alvorlige problem med konsekvens og retssikkerhed, der kan opstå, når ophavsretten medtages i multilaterale aftaler om investeringer på grund af kompleksiteten af dette spørgsmål, som hører under WIPO's og senest Verdenshandelsorganisationens ansvarsområde.
Endelig opfordrer det Kommissionen, Rådet og medlemsstaterne til i overensstemmelse med proceduren i artikel 228 at indbringe hele det endelige udkast til MAI for Domstolen med henblik på at indhente en udtalelse fra denne, før den ratificeres.

Elchlepp
Hr. formand, jeg vil gerne takke hr. Kreissl-Dörfler for hans fremragende betænkning om dette yderst vanskelige emne. Det drejer sig her ikke kun om sikkerhed for beskæftigelse og økologi, men tillige om den europæiske identitet. Selvom der med rette stadig eksisterer forbehold over for dette udkast til aftalen, og der derfor for øjeblikket ikke kan udsendes signaler om accept, benægtes dermed ikke nødvendigheden af, at der skabes øget gennemskuelighed og retssikkerhed for internationale investeringer på alle områder. Men der er stadig mange åbne spørgsmål, vitale sociale økologiske og tillige kulturpolitiske spørgsmål.
Som medlem af Kulturudvalget vil jeg nævne den mulige trussel mod EU's kultur- og mediepolitik, som ligger i aftalen. Den skal absolut indeholde en undtagelsesbestemmelse om den audiovisuelle industri og om beskyttelsen af intellektuel ejendomsret. At skabe kultur er netop ikke en ren økonomisk investering. Hvis f.eks. national treatment- princippet i aftalen ville blive anvendt på kulturområdet, ville også mediekoncerner i USA kunne få EU-støtte, midler som netop er beregnet til at skulle støtte den europæiske kulturindustri. Direktivet fjernsyn uden grænser eller MEDIA II-programmet ville så være lige til at makulere. Støtter EU ikke den europæiske kulturpolitik gennem undtagelsesbestemmelser i investeringsaftalen, saboterer EU dermed sin egen politik til sikring af den europæiske audiovisuelle produktions kvalitet og mangfoldighed og tillige bevarelsen af en europæisk identitet. Jeg opfordrer derfor plenarforsamlingen til at følge Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser og Kulturudvalget i afstemningen og undtage den audiovisuelle politik og den intellektuelle ejendomsret fra denne aftale.

McKenna
Hr. formand, et af de mest alarmerende aspekter ved MAI er manglen på offentlig debat, og dette strider mod reglerne for demokratisk gennemsigtighed og offentlig deltagelse. MAI kan meget vel få betydelige konsekvenser for fiskerisektoren set ud fra et socialt og et miljømæssigt perspektiv. Selvom den fælles fiskeripolitik ikke har været særlig vellykket, har den i det mindste betydet, at EU har ansvaret for politikkerne og det nuværende roderi. Fiskeriudvalget var bekymret over, at MAI kan tvinge EU til at ændre sin fremgangsmåde med hensyn til forvaltning af fiskeriet for at tage hensyn til andre landes eller endda andre virksomheders ønsker.
Hvis Kommissionen f.eks. besluttede at begrænse fiskeriet for at give fiskeressourcerne mulighed for at blive genopbygget, vil andre lande eller store virksomheder så kunne hævde, at dette var uretfærdigt og på den måde tilsidesætte Fællesskabets beslutning? Vil EU miste kontrollen med sine egne ressourcer? Udvalget lagde stor vægt på, at EU må bevare evnen til at udforme og gennemføre politikker til bevaring af fiskeressourcerne og forvaltning af Fællesskabets fiskeri. Kommissionen forsikrede udvalget om, at denne bekymring var ubegrundet, og at man ville tage de nødvendige forbehold for at sikre, at EU bevarer sin uafhængighed. Men hvor sikre vil disse forbehold være? Verden ændrer sig hurtigt, og man spørger sig selv, om det er muligt at forudse alle konsekvenserne af MAI og indføje forbehold, som vil sikre, at forvaltningen af fiskeriet i EU fortsat skal være et europæisk anliggende.
Vi må ikke glemme, at virkningerne af denne aftale vil vare mindst tyve år, og at der uden tvivl vil blive lagt meget pres på os for at få ophævet forbeholdene.
Selvom udtalelsen fra Fiskeriudvalget kun vedrører fiskeriet, kan man let forestille sig, at situationen vil være den samme for andre ressourcers vedkommende: F.eks. inden for udvindingsindustrien, skovbrug, landbrug, minedrift osv. På samme måde svarer EU's bekymringer sandsynligvis til de bekymringer, man har rundt om i verden. Endelig blev Fiskeriudvalgets udtalelse vedtaget enstemmigt, den er meget kompleks, og det er vigtigt, at konklusionerne i udtalelsen medtages i deres fulde ordlyd og ikke kun sammenfattes i et kort, næsten betydningsløst ændringsforslag.

Mann, Erika
Hr. formand, først vil jeg gerne udtrykkelig sige tak til ordføreren også på min gruppes vegne. Han har her forelagt et udmærket stykke arbejde, og han har tillige taget initiativet til denne betænkning, ellers ville denne betænkning sandsynligvis, dersom vi ikke - også fra udvalgets side - havde handlet hurtigt, være gået uden om ikke kun Europa-Parlamentet, den ville heller ikke have haft den signalvirkning over for de nationale parlamenter, som den nu har.
Min gruppe har stillet et ændringsforslag, og jeg håber, at alle grupper har taget det til efterretning. Vi anmoder om, at vi opfordrer de nationale regeringer og dernæst også parlamenterne til i maj ikke at stemme for afslutningen af forhandlingerne og indgåelsen af denne aftale. Sir Leon Brittan er til stede, og jeg håber, at han vil opfatte dette som et signal også til Kommissionen.
Vi mener, det er nødvendigt nu at udsende et signal, som forbereder regeringerne og offentligheden og tillige de nationale parlamenter derpå og gør det klart og tydeligt for dem, hvad der egentlig er genstand for denne aftale, og at det er påtrængende nødvendigt at forhandle videre for at nå frem til en tilfredsstillende forhandlingspakke. Det er helt klart for os, at det kan være, at der så måske ikke længere er nogen mening i at videreføre disse forhandlinger i OECD's regi, men at det så måske er tilrådeligt straks at videreføre forhandlingerne på WTO-plan.
Jeg ved, sir Leon Brittan, at De måske ikke er særlig glad for det, fordi De mener, at det absolut er fornuftigt at få en pakke, som giver OECD-staterne en investeringssikkerhed, navnlig investorerne. Det bestrider vi heller ikke, men vi stiller det spørgsmål, om det ikke er mere tilrådeligt at gøre dette inden for rammerne af WTO som helhed. Vi nærer en sund skepsis, som vedrører nogle punkter, og som for øvrigt deles af de fleste af de stater, der er med i forhandlingerne.
Det ene punkt vedrører, hvis jeg må nævne det i korthed, den brede definition på, hvad investering er. Beskyttet bliver direkte investeringer, investeringer i værdipapirer samt alt, der vedrører området - undskyld, jeg benytter nu det engelske ord - intangible investeringer, hvorunder også intellektuel ejendomsret hører. Navnlig dette tredje område går langt ud over de resultater, man forhandlede sig frem til i WTO's regi, og her skal der bestemt sættes kritisk spørgsmålstegn.
Det andet punkt er, at vi får en mere vidtgående liberalisering, og at vi derudover indfører en procedure til bilæggelse af tvister, som giver investorerne mulighed for at indgive klager mod stater, men omvendt ikke dér, hvor det kan være kritisk, giver staterne ret til også at indgive klager mod investorer. Det er endnu et kritisk punkt.
Jeg har her en hel række kritiske punkter, som jeg desværre ikke kan komme ind på nu. Det ville glæde mig - og jeg ved, at Kommissionen er informeret derom - dersom De ville tage dette med i Deres forhandlinger, og jeg vil gerne endnu en gang anmode om, at De ikke afslutter forhandlingerne nu til maj.

Valdivielso de Cué
Hr. formand, jeg vil indlede mit indlæg med at lykønske ordfører Kreissl-Dörfler med den fremragende betænkning, som han har udarbejdet.
Indgåelsen og undertegnelsen af den multilaterale investeringsaftale vil uden tvivl give signatarlandene den første multilaterale ramme, som på bredeste vis regulerer betingelserne og behandlingen af internationale investeringer, hvor denne brede beskrivelse omfatter direkte investeringer, lån, intellektuel ejendomsret, licenser, autorisationer og hele det brede område med rettigheder og forpligtelser, som vi har at gøre med inden for handelsverdenen.
I betragtning af den betydning, som udenlandske investeringer har i dagens økonomi på grund af den stigende globalisering, som vi oplever, kan vi antage, at rammeaftalen om investeringer vil betyde det samme for investeringsområdet, som GATT i sin tid betød for handelen, altså dannelsen af en stabil, global referenceramme, som vil erstatte de over 1.800 eksisterende bilaterale aftaler.
Lad os slå følgende fast med syvtommerssøm: MAI vil ændre verden. MAI vil blive en af OECD's og i fremtiden WTO's store bedrifter.
Denne aftale giver garantier til virksomhederne og til staterne, og det forventes, at dens regler vil blive udbredt i hele verden. Vi må tage i betragtning, at investeringerne i de seneste år på verdensplan har beløbet sig til over USD 10 billioner - alle direkte internationale investeringer - med en årlig vækst på omkring USD 500-600 milliarder - en vækst, som i øvrigt er meget ujævnt fordelt, for i det såkaldt »sorte« Afrika investeres der næsten ikke. Jeg vil gerne opfordre til, at der ikke kun investeres dér, hvor vi mener, at investeringerne giver størst umiddelbart udbytte. Vi må udvise investeringssolidaritet i hele verden.
Efter at vi med stor intensitet har gennemlevet processen med udarbejdelse af denne betænkning, på baggrund af de talrige fremlagte ændringsforslag (der er fremlagt over 80 ændringsforslag i EKST-Udvalget) og til trods for, at betænkningen overhovedet ikke afspejler PPE-Gruppens holdning, anmoder vi alligevel om, at der stemmes for denne betænkning, fordi vi anser, at den udgør et uundgåeligt kompromis. Og vi håber, at denne betænkning netop på grund af den tillidserklæring, som den vil modtage af Parlamentet, vil blive taget i betragtning af Europa-Kommissionen her lige før den kommende forhandling og undertegnelse af aftalen i april, da vi, som ordføreren allerede har sagt, vil se, om der bliver taget hensyn til Parlamentet.
Vi - og jeg vil mene, at Parlamentet generelt og i dette tilfælde EKST-Udvalget i særdeleshed - har ofte det indtryk - jeg tror, det er en holdning, der deles af mange - at vi forsøger at arbejde, vi forsøger at udarbejde aftaler og betænkninger, og at Kommissionen i sidste ende negligerer det. Jeg glæder mig her over, at sir Leon Brittan er til stede, så jeg kan bede ham om at lytte til os, at være opmærksom på os og tage os i betragtning.

Baldi
Fru formand, kære kolleger, vi er positivt stemt over for idéen om liberalisering af investeringer, der fremmer konkurrenceevnen og den europæiske økonomi. Det er klart, at en aftale herom bør respektere de principper og grundlag, som Europa er opbygget på. Offentligheden bør informeres klart og gennemskueligt om forhandlingerne, især bør dette gælde de nationale parlamenter, der spiller en afgørende rolle i forbindelse med anvendelsen af de internationale aftaler. Den multilaterale investeringsaftale bør også tage hensyn til EU's lovgivning og ikke hindre en yderligere harmonisering heraf, og den må ikke forvanske de aftaler og udviklingspolitikker, der er gældende i øjeblikket. Det Europæiske Råd bør konsulteres efter proceduren om samstemmende udtalelse om indgåelsen af MAI på vegne af Den Europæiske Union i overensstemmelse med traktatens artikel 228, stk. 3, 2. afsnit.
Jeg mener endvidere, at det under alle omstændigheder er af afgørende betydning, at de nationale regeringer og parlamenter er opmærksomme på deres kontrolfunktioner i forbindelse med forelæggelsen af udkastet. Denne opmærksomhed er absolut afgørende for den kulturelle sektor som helhed, for kulturpolitikken har brug for et eget område og en særlig behandling, der ikke blot kan reduceres til rent økonomiske mekanismer. Denne særbehandling er næppe mulig inden for den multilaterale investeringsaftale, i hvert tilfælde ikke på det nuværende stade af forhandlingerne, og det vil derfor være hensigtsmæssigt at udelukke den kulturelle sektor fra MAI-aftalen. Dette skal imidlertid ikke forstås som en protektionistisk holdning: Vi bør holde op med at være bange for USA, for vi redder ikke den europæiske kultur ved at lukke den inde i en niche. Vi bør i stedet forpligte os til at udpege og støtte de initiativer, der kan stimulere og styrke den europæiske konkurrencedygtighed og kreativitet, og dette kan ikke mindst nås gennem en form for liberalisering, der imidlertid skal tilpasses den konkrete situation og være skræddersyet til at beskytte de principper om støtte til forskelligartetheden og de særlige kendetegn, som styrker og udgør den europæiske kulturs rigdom og identitet.
Vores gruppe støtter derfor betænkningen.

Plooij-Van Gorsel
Fru formand, kolleger, hr. kommissær, Den Liberale Gruppe lægger stor vægt på oprettelsen af MAI. Internationale investeringer repræsenterer beløb på tusind milliarder dollar om året. Vokser verdenshandelen med 7-8 % årligt, vokser investeringerne dobbelt så hurtigt. Internationale investeringer er ved at blive vigtigere end international handel.
Handelen reguleres i forskellige WTO-traktater. Der findes imidlertid ingen pæne og ensartede regler for direkte investeringer. I øjeblikket findes der mere end 1.800 bilaterale traktater. MAI er et vellykket initiativ med henblik på at opnå multilaterale aftaler om investeringer, i første instans mellem OECD-landene, men traktaten kan udvides med andre lande.
Selvom der under forhandlingerne blev trukket mange politisk vanskelige sager inden for rammen af MAI, er der nu opnået enighed på de fleste punkter. Men nu trækker USA i håndbremsen og påstår, at de skal have mere tid. Er denne frihandelsnation »pur sang« gået fra sin tro?
Mit sidste punkt, kolleger, drejer sig om EU's kompentece ved indgåelsen af internationale traktater. Artikel 113 giver ikke Kommissionen eksplicitte beføjelser til at undertegne MAI på vegne af medlemsstaterne. Det Europæiske Fællesskab deltager imidlertid i forhandlingerne som partner på vegne af medlemsstaterne. For at undgå konkurrenceforvridning inden for Unionen og for at udelukke forskelsbehandling vedrørende investeringer anmoder jeg mine kolleger om at støtte ændringsforslag 11 fra Den Liberale Gruppe. Dette ændringsforslag tilsigter, at EU bliver fuldt medlem af MAI. Vi henstiller derfor også til medlemsstaterne, at de ikke godkender slutteksten, inden EU er sikret fuldt medlemskab af MAI. Jeg spørger sir Leon: Er dette koordineret i Rådet med medlemsstaterne? Hvilken procedure skal der helt nøjagtigt følges? Jeg vil meget gerne høre sir Leons svar på dette.

Castellina
Fru formand, Europa-Parlamentet skal nu til at stemme om beslutningen i betænkning af hr. Kreissl-Dörfler, som er af den allerstørste betydning, både hvad formen og indholdet angår. Vi skal nå frem til retningslinjer om disse forhandlinger med enorme konsekvenser, som nu i næsten 3 år er gennemført under en form for halvvejs fortrolighed. Aftalen skulle faktisk have været indgået, uden at offentligheden eller parlamenterne fik lejlighed til at stifte fuldt bekendtskab med omfanget af dens virkninger. Ganske vist skulle aftalen, når den først var indgået, ratificeres af parlamenterne, men dette ville være alt for sent, og så er vi under alle omstændigheder allerede i ratificeringsfasen, hvor det kun er muligt at sige enten »ja« eller »nej«, hvor vi altså ikke længere har mulighed for at påvirke aftalens udseende.
Jeg tror, at det er Europa-Parlamentets fortjeneste, at det i tide gjorde sig betydningen af de igangværende forhandlinger på OECD-niveau klar og tog initiativ til - som det hidtil eneste parlament - i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 90, stk. 5, at vedtage en beslutning, der kan påvirke forhandlingerne, mens disse stadig står på, og det med hele en repræsentativ demokratisk institutions vægt. Denne hurtighed er så meget vigtigere, da disse forhandlinger har voldsomme implikationer - som jeg allerede har nævnt - for man anmoder os ikke om en bedømmelse af, hvorvidt udenlandske investeringer skal gennemføres eller ej, men snarere, i hvilket omfang staterne skal have ret og magt til at regulere de direkte udenlandske investeringer og dermed tilpasse dem til deres egne prioriteringer og anvende dem efter egne fremgangsmåder samt regulere deres mobilitet i lighed med gevinsterne fra disse investeringer.
MAI-aftalen vil kunne medføre en betydelig begrænsning af medlemsstaternes suverænitet, der overdrages virksomheder, der vil kunne afvise ethvert valg, der træffes for dem af et land, hvor de ønsker at investere, under henvisning til, at det er et diskriminerende valg og en slags forhåndsekspropriering af en fremtidig profitmulighed. For enhver lovgivning, der skal beskytte et lands egne borgere, varetage miljøet, sikre de sociale standarder for lønmodtagerne og arbejdstagerne samt endelig - et meget vigtigt forhold - sikre opretholdelsen af det pågældende lands egen identitet og kultur, vil kunne opfattes som en form for forskelsbehandling. Dertil kommer en anden dramatisk konsekvens: Forbud mod at vedtage en hvilken som helst tilskyndelse til at begrænse de regionale uligheder og at anvende de eksisterende ressourcer efter bestemte prioriteringer, hvilket vil medføre alvorlige problemer, især i udviklingslandene, der er mere sårbare over for flygtige eller ustabile finansmarkeder og reelt ikke har indflydelse på deres egne betalingsbalancer.
Det er paradoksalt, at man, efter årtiers opslidende arbejde med at skabe et Fællesskab og harmonisere reglerne i EU og efter at have gjort sig alle disse anstrengelser for at få ansøgerlandene i Østeuropa til at overtage EU's regelværk, nu vil bringe alt dette til ophør og dermed sætte spørgsmålstegn ved selve eksistensen af regionale organisationer, der skal søge at integrere økonomierne, på trods af at dette forhold skal respekteres inden for rammerne af Verdenshandelsorganisationen gennem »RAIO«-klausulen, som imidlertid i udkastet til MAI-aftalen synes at være helt tømt for betydning.
Endelig er der et andet foruroligende spørgsmål, nemlig hvorfor er det OECD, der er valgt som sæde for disse forhandlinger, selvom denne organisation har en helt anden funktion, når nu det ville være langt mere passende at gennemføre disse forhandlinger inden for rammerne af Verdenshandelsorganisationen? Mistanken om, at valget er truffet, fordi kun de 29 rigeste og stærkeste lande har sæde i OECD, er så stærk og udbredt, at der er grund til at sætte et stort spørgsmålstegn ved selve de institutioner, der foregiver at have ret til at regulere globaliseringen, især Verdenshandelsorganisationen selv.
Den mobilisering, som »opdagelsen« af MAI har medført i de europæiske samfund, især inden for kulturens verden, og i USA, hvor de ikke-statslige organisationer har iværksat en egentlig modkampagne, har allerede ført til, at indgåelsen af aftalen er blevet udsat.
Jeg håber, at den enstemmige vedtagelse, bortset fra en enkelt hverken/eller-stemme, i Udvalget om Eksterne Økonomiske Anliggender og i de rådgivende udvalg, hvis ændringsforslag alle er blevet overtaget af det korresponderende udvalg, vil hjælpe de europæiske forhandlere til om ikke at afvise aftalen - sådan som ikke alene vores gruppe, men også mange andre her i Parlamentet ønsker - så til i det mindste drastisk at ændre ordlyden af det udkast, der nu forhandles.

Lannoye
Fru formand, mangedoblingen af udenlandske investeringer i hele verden retfærdiggør så afgjort indførelsen af en verdensomspændende lovgivningsmæssig ramme, ikke for at fremhæve liberaliseringen, men derimod for at lede initiativerne fra de transnationale selskaber mod en udvikling, der er bæredygtig i social og miljømæssig forstand.
Det aktuelle forslag løser slet ikke dette problem, og det i tre henseender. Det forslag, som i øjeblikket drøftes, og som Kommissionen deltager aktivt i, tager sigte på at give investorerne en maksimal sikkerhed, mens de berørte befolkningers interesser kun kommer i anden række. For det andet medfører alle grundprincipperne og de foreslåede bestemmelser, at de politiske institutioner fratages nogle normale privilegier, som de har i et demokratisk styre, og at de demokratiske institutioner og regeringerne på lovlig vis bliver underlagt de internationale selskabers strategier og interesser, med den særlige oprettelse af domsinstanser, hvor de selvsamme selskaber vil kunne få staterne dømt. For det tredje finder forhandlingerne i OECD tydeligvis sted i de riges klub, sådan som vores kollega Castellina sagde for lidt siden. De mest sårbare lande, nemlig udviklingslandene, er udelukket fra disse forhandlinger, selvom det er dem, som i den største udstrækning er prisgivet de multinationale selskabers strategier. Der er her tale om et forslag, som ikke kan tilrettes overfladisk eller nøjes med nogle undtagelser, men som i bund og grund skal ændres med hensyn til principperne i det.
Jeg vil gerne illustrere denne bemærkning med tre konkrete eksempler. Det første eksempel er, at en af de grundlæggende bestemmelser, nemlig forbudet mod resultatforpligtelse, performance requirements , er fuldstændig i modstrid med en målrettet og specifik politik til at bekæmpe den alt for store arbejdsløshed i regioner, som er ramt af denne svøbe. Den tilladelse, som en investor får, vil nemlig ikke kunne gøres betinget af en obligatorisk ansættelse af regional arbejdskraft, af præferencekontrakter med regionale virksomheder eller af nogen lignende foranstaltning. På langt sigt vil det endda være den europæiske strukturpolitik, det går ud over.
Det andet eksempel er ekspropriationen og den heraf følgende kompensation. Vedtagelsen af nye love på det skattemæssige, sociale eller miljømæssige område kunne betragtes som at have en virkning svarende til en ekspropriation, hvilket UNICE kalder en skrånende ekspropriation, fordi den fører til en gradvis forsvinden af de omstændigheder, ud fra hvilke beslutningen om at investere blev truffet, og som automatisk medfører ret til en økonomisk kompensation.
Det tredje eksempel er princippet om ikke-diskrimination eller national behandling. Hvad ville der ske, hvis de gamle østlande eller et land som Brasilien, hvor fordelingen af jord, enten som følge af en privatisering af kolkhoserne eller for at efterkomme et ønske fra de indfødte eller fra bønder uden jord, ville stille de multinationale selskaber på lige fod med de pågældende befolkninger?
Svaret giver sig selv: Det er uacceptabelt for os. Betænkningen af hr. Kreissl-Dörfler er glimrende, fordi den påpeger disse problemer, og jeg tror, at det ville tjene Parlamentet til ære at stemme ja til denne med et meget stort flertal.

Leperre-Verrier
Fru formand, der er uden tvivl tusind gode grunde til, at repræsentanterne for OECD laver denne multilaterale aftale i al uigennemskuelighed, men der er nogle grunde, og de er ikke uvæsentlige, der tvinger os til at forkaste denne nye økonomiske orden, som man vil påtvinge os. Man forstår naturligvis godt de fordele, som de multinationale selskaber ville få af en sådan aftale, da dette forslag, som kunne sammenfattes til princippet om at »staterne får forpligtelserne, og investorerne får fordelene«, giver dem nogle solide garantier.
At fjerne hindringerne for investeringer er uden tvivl en god ting, men det er en forudsætning, at princippet om ikkediskrimination, eller denne meget brede opfattelse af begrebet investering, ikke har skadelige konsekvenser for nogen af vores lande, for ved reelt at true den nationale suverænitet risikerer denne aftale på langt sigt at gå ud over folkets ret og deres krav på det sociale og miljømæssige område. Aftalen vil pålægge udviklingslandene, der ellers er udelukket fra forhandlingerne, nogle bestemmelser, som ofte er i modstrid med deres egne interesser. Vi ved godt, at økonomiens magt over politikken går ud over demokratiet. Som bevis behøver man blot at tage den måde, som denne aftale er blevet forhandlet på.
Det er derfor vigtigt, at vi som europæiske parlamentarikere gør opmærksom på denne aftale, der kunne gå alvorligt ud over den europæiske konstruktion netop på det tidspunkt, hvor dens udvidelse står på dagsordenen.
Hvad skulle der blive af vores fælles landbrugspolitik, vores europæiske socialmodel og vores kulturelle identitet, hvis MAIaftalen kom til at gælde i morgen? Man må derfor glæde sig over det initiativ, som Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser har taget, og takke hr. Kreissl-Dörfler for kvaliteten af hans arbejde. Vores gruppe vil i øvrigt uden tøven stemme for hans betænkning, men det ville ligeledes være godt, hvis Rådet tog stilling. På samme måde forventer vi, hr. kommissær, at Kommissionen, der deltager i forhandlingerne, fortsætter sin indsats, men stadig med fornuft og forstandighed, for det gælder vores Europæiske Fællesskab, og det er i den forbindelse nødvendigt at forsvare vores kulturelle undtagelse.
Vi har opnået denne undtagelse takket være en indsats fra nogle kulturelle fagfolk, som for nylig på ny gjorde offentligheden opmærksom på risikoen ved MAI-aftalen. Denne kulturelle undtagelse, der er opnået ved at kæmpe hårdt for den under GATT-forhandlingerne, bør udvides til at omfatte MAI-aftalen. På samme måde bør man fastholde de aftaler, der gælder for ophavsret, for det er på tide, at man forstår, kære kolleger, at verden ikke er et kæmpemæssigt Matador-spil, og at man ikke spiller om vores kulturs skæbne.

Souchet
Fru formand, hr. kommissær, jeg vil gerne hilse initiativet fra vores Udvalg om Eksterne Økonomiske Forbindelser velkomment. Med den hemmeligholdelse, der omgærder de allerede fremskredne forhandlinger, fandt udvalget det nødvendigt at gøre offentligheden opmærksom på vigtigheden af det, der står på spil i de indviedes proces for udarbejdelse af den multilaterale investeringsaftale. Således afholder vi i dag her i Europa-Parlamentet, tre år efter at forhandlingerne blev indledt, den første offentlige debat om MAI i en parlamentarisk kreds.
Jeg vil ligeledes gerne lykønske ordføreren, som har forstået at bevare en vis sammenhæng i sin tekst på trods af angrebene fra de store grupper, som har fået smag for kompromis for enhver pris og forfladigelse af ethvert forslag.
Hr. Kreissl-Dörfler viser ganske rigtigt, at det, der er tale om i MAI-aftalen, ikke kun er at forsvare en sektor, om den så var lige så vigtig som kulturen, men derimod en metode, en tankegang og en hierarkisering af aktørerne på den internationale scene. Spørgsmålet om investorernes beskyttelse hører hovedsagelig under national kompetence, og det skal det blive ved med, selvom en tæt samordning mellem de femten medlemsstater burde gøre det muligt at forfølge en række fælles mål. Jeg vil navnlig nævne fordømmelsen af lovgivninger med eksterritorial rækkevidde; forbud mod enhver form for konkurrence, der tager sigte på at tiltrække en investering ved at forringe de sociale normer eller reglerne for miljøbeskyttelse; at en domsinstans med hensyn til investeringer ikke skal have mulighed for at tilsidesætte en fælles politiks bestemmelser, som f.eks. landbrugs- eller fiskeribestemmelser, og heller ikke kunne lade det gå ud over den kulturelle undtagelse eller sætte spørgsmålstegn ved en national domstols eller fællesskabsdomstols afgørelse, der har res judicata-virkning.
Det er vigtigt, at investorens lovmæssige ret til at få sin investering beskyttet ikke udarter sig til en uindskrænket ret til at investere uden nogen restriktioner, på bekostning af ansvaret og af staterne med hensyn til lovgivning og bestemmelser.
I den aktuelle MAI-tankegang begrænser staternes rolle sig til at garantere investorerne, at de kan få det fulde udbytte af deres investeringer, mens de nationale lovgivninger og den fællesskabslovgivning, der tager sigte på at beskytte miljøet og de sociale levevilkår, først og fremmest betragtes som potentielle hindringer for investeringerne. Det er således denne tankegang, som MAI-forhandlingerne og deres ramme, der udelukker udviklingslandene, er baseret på, og som det forekommer os nødvendigt at sætte spørgsmålstegn ved i stedet for at holde sig til en undtagelses- og forbeholdstaktik, der kun har det formål at udpege stederne for de kommende forhandlinger. Vi burde tage ved lære af GATT- og WTO-processerne. Betænkningen får i den forbindelse med god grund alarmklokkerne til at ringe. Det er grunden til, at vi støtter den.

Sichrovsky
Fru formand, også vi hilser drøftelsen af denne betænkning velkommen. Med nogle få undtagelser finder vi den også meget interessant, et meget intelligent stykke arbejde. Det ville naturligvis være at ønske, om de miljø-, social- og strukturpåbud, der findes i Europa og den vestlige verden, blev overtaget i hele verden, og investorer var nødt til at rette sig efter dem overalt i verden. Men det er desværre også en form for overlegenhed, når vesten mæt og godt tilpas sætter sig ud over nøden og levevilkårene i den tredje verden og udtænker eller kræver de investeringshurdler, som i sidste instans forhindrer, at det økonomiske grundlag forbedres i andre dele af verden.
Det er en kendsgerning, at den globale modernisering af infrastrukturer og kommunikationssystemer i hele verden har skabt en benhård konkurrencesituation de steder, hvor der investeres. Investorer vil efter ordre fra deres kapitalgivere altid udvælge de steder, der giver løfte om en maksimal profit. At protestere mod det eller hindre denne proces med love ville kunne ligestilles med maskinstormen under den industrielle revolution.
Det spørgsmål, betænkningen lader stå åbent, er, i hvilken form Europa for fremtiden kan tage et medansvar for et økonomisk opsving i den tredje verden ved hjælp af investeringer uden som en anden skolemester at foreskrive disse lande, på hvilke betingelser dette opsving skal nås.
De begrænsninger, der kræves på det kulturelle område, er problematiske. Jeg kan her kun henvise til den betænkning fra den nederlandske regering, hvori det hedder, at man ikke skal opbygge et panser, men styrke rygraden.
De foranstaltninger til regulering af udenlandske virksomheders investeringer, der kræves i betænkningen, må ikke føre til, at der bliver mulighed for en åben konkurrencekamp på alle kulturområder. Når det her for lidt siden blev kritiseret, at amerikanske virksomheder kan få penge fra EU, vil de samme mennesker sikkert ikke have noget imod, at amerikanske virksomheder deltager i europæiske film med deres kapital.
Det skal navnlig hilses velkomment, at betænkningen kommer ind på truslen mod beskyttelsen af ophavsretten. Her er der meget at indhente, og det bør drøftes indgående.

Falconer
Fru formand, det er en fornøjelse at tale her i salen uden egentlig at være til stede.
Jeg selv og min gruppe støtter hr. Kreissl-Dörflers betænkning. Vi støtter især punkt 5, 14, 23 og 15 om OECDretningslinjerne. Jeg vil gerne på dette tidspunkt sige, at uanset hvor de fremtidige diskussioner om investeringsprocedurer finder sted, det være sig i OECD, WTO eller UNCTAD, vil vi sætte pris på, om de mennesker, der har ansvaret for vores anliggender, ville håndtere dem på en lidt mere gennemsigtig måde. Vi parlamentarikere bør være forrest i diskussionerne og ikke blive hægtet på bagefter. Parlamentet skal ønskes tillykke med udarbejdelsen af denne betænkning.
Den største støtte gælder den frivillige kodeks. Den kommer fra OECD-landene. Vi kan åbenbart ikke blive enige om at ændre den frivillige kodeks med retningslinjer til en obligatorisk. I en udtalelse fra Charles Bridge fra DTI om OECDretningslinjernes frivillige status hedder det, at det nye flertalssynspunkt går ud på, at den frivillige status skal forblive uændret. Men han fortsætter med at sige, at OECD-landene siden 1991 har været underlagt en bindende forpligtelse til at oprette nationale kontaktpunkter til PR-aktiviteter, håndtering af forespørgsler og diskussioner med parterne om alle spørgsmål vedrørende retningslinjerne. Vi bør derfor se meget nøje på, hvad disse nationale kontaktpunkter har opnået.
I henhold til Den Rådgivende Fagforeningskomité under OECD synes resultaterne af deres undersøgelser at vise, at med nogle få bemærkelsesværdige undtagelser er de nationale kontaktpunkter reaktive snarere end proaktive og gør meget lidt for at udfylde deres kommissorium. Nogle faglige landsorganisationer besvarede ikke undersøgelsen, men sagde, at der ikke var meget at rapportere, da de nationale kontaktpunkter i deres land var stillet i bero.
Man rapporterede ligeledes, at anmodninger om oplysninger vedrørende retningslinjerne ofte blev ignoreret, og dette har ført til en høj grad af apati blandt mange medlemsorganisationer i forhold til de nationale kontaktpunkter.
I rapporten spørges der videre: «Har det nationale kontaktpunkt i Deres land hørt fagforeningerne om sit kommissorium?«. Det nationale kontaktpunkt i Sverige er det eneste, der har hørt fagforeningerne proaktivt. Det nationale kontaktpunkt i Belgien gør det på opfordring, mens alle andre medlemsorganisationer svarede negativt. Så måske kan Kommissionen fortælle os, hvilke skridt den kan tage, hvis den altså vil fortsætte med den frivillige ordning, for at sætte skub i de nationale kontaktpunkter med henblik på at sikre, at de bliver relevante for de mennesker, der formodes at få fordel af den multilaterale investeringsaftale.
Jeg vil gerne bede Kommissionen se på spørgsmålet om porteføljeinvesteringer, for mens vi taler om direkte, udenlandske investeringer, opnår mange af disse virksomheder deres resultat gennem aktionærernes porteføljeinvesteringer.
Kan Kommissionen fortælle os, om den ved disse forhandlinger vil overveje, og tilskynde medlemsstaterne til at indføre, tilsagn om, at bestyrerne i mange af disse pensions-, erhvervs- og forsikringsfonde rent faktisk bliver hørt forud for investering i de virksomheder, der fungerer under den multilaterale investeringsaftale, i mange af de lande, der i øjeblikket ikke bliver betjent særlig godt under de frivillige retningslinjer. Det ville være et skridt i retning af demokrati, og det bør Kommissionen tage op.

Porto
Fru formand, stigningen i de direkte udenlandske investeringer (med vækstrater på 11 % pr. år) er imponerende, og den overstiger langt de øvrige økonomiske basisvariabler, idet den i det sidste årti er vokset dobbelt så hurtigt som handelen med varer og fire gange hurtigere end produktionen. Det undrer derfor, at de ikke skulle underlægges nogen adfærdskodeks.
Da den frie bevægelighed for kapital betyder maksimal udnyttelse af ressourcerne, har den ikke, således som det kunne frygtes, og som det heller ikke ville være ønskeligt, haft negative konsekvenser for verdenshandelen med den frie bevægelighed for varer og tjenesteydelser. Og den har ud fra et særligt synspunkt medvirket til ligevægt, eftersom den har ført til investeringer i mindre begunstigede områder og opretholdelse af en arbejdsstyrke her, som ellers ville være tvunget til at emigrere, med svære menneskelige og sociale omkostninger til følge (hvor de multinationales strategi med produktionsenheder og underleverandører i forskellige lande og regioner har været af væsentlig betydning).
Når mulighederne her er opregnet, må der dog etableres strenge adfærdsregler, for at de direkte udenlandske investeringer ikke skal blive til en uacceptabel form for udbytning og krænke konkurrencereglerne. Som det korrekt er blevet påpeget af ordføreren, hr. Kreissl-Dörfler, som jeg gerne vil takke, må der i særdeleshed stilles strenge krav om overholdelse af socialog miljøregler. Ifald dette ikke skulle ske, har vores arbejdstagere og virksomhedsejere grund til at klage og til ikke at acceptere investeringsflytningerne. Og således som vi har flere gange har fremhævet, drejer det sig om krav, hvor vi på én gang gavner arbejdstagerne og borgerne i de mere tilbagestående lande, idet vi undgår, at de bliver udbyttet, og at deres livskvalitet bliver forringet.
Endelig beklager også vi, at visse fremskridt med hensyn til kontrol med støttemidler ikke også er blevet ledsaget af fremskridt på beskatningsområdet, idet man kan konstatere, at der konkurreres om at sænke kapitalbeskatningen, hvilket ender med at forøge den eksisterende uligevægt med en yderligere merbeskatning af arbejdskraften.
Som det eneste forbehold i forhold til ordføreren og nogle af de foregående talere frygter vi, at de undtagelser, som foreslås på kulturområdet, vil føre os i en protektionistisk retning, idet vi mener, at den europæiske kultur bør kunne hævde sig i kraft af sig selv og ikke gennem en protektionisme, der ender med at svække den. Jeg er i dette tilfælde mere enig med det hollandske perspektiv.

Daskalaki
Fru formand, jeg vil gerne sige, at også jeg tilslutter mig den bevægelse og bekymring, som her har fundet udtryk over den multilaterale investeringsaftale. Denne bekymring findes såvel i Europa-Parlamentets udvalg som i de kunstneriske og akademiske miljøer. Det er også helt berettiget, at den europæiske presse offentliggør indlæg, der advarer mod situationen, nu hvor der er en sandsynlig og endog fremskyndet undertegnelse af denne aftale på vej. I Kulturudvalget, som jeg er medlem af, har vi ført store slag mod bestræbelserne på at undervurdere og ramme Europas kulturelle industri og på at fremmedgøre vores multikulturelle identitet, som denne aftale netop truer med at gøre. Det er ikke første gang, at den europæiske kulturelle identitet har stået over for en trussel: Sidst skete det under GATT-forhandlingerne, hvor det lykkedes at indføre den kulturelle undtagelse, der ikke alene bør forblive i kraft, men som efter min mening også bør styrkes. Jeg minder om, at der også er andre nationale delegationer, der ønsker undtagelser af lokal interesse, og dette gælder også amerikanerne i forbindelse med en række sektorer, hvor de har særligt følsomme bestemmelser for borgerne inden for rammerne af OECD.
Vi bør arbejde på at undgå, at dette forsøg på at omstyrte den europæiske kultur og ramme den i dens grundvold, hvad de kulturelle produkter og tjenesteydelser angår, herunder også de nye teknologier, intellektuel ejendomsret og andre kunstneriske og kreative rettigheder, bliver til virkelighed, uden samtidig at glemme, at problemet ligeledes består i andre sektorer - de er allerede blevet nævnt - som f.eks. transport, fiskeri og landbrug.
Den europæiske solidaritet bør forblive fasttømret til det sidste, på trods af de alvorlige anslag, der er under forberedelse, og jeg vil gerne på dette punkt understrege, at der desværre er medlemsstater med delegationer, der ønsker at fremskynde undertegnelsen af denne aftale, uden at de problemer, som aftalen medfører, er ordentligt undersøgt. Vi benægter ikke, at forhandlingerne bør afsluttes, men under ingen omstændigheder bør dette ske, før de afgørende spørgsmål for Europa har fundet en tilfredsstillende løsning.

Teverson
Hr. formand, jeg glæder mig meget over denne aftale, idet den udgør et skridt i retning af ikkediskrimination med hensyn til investeringer samt imod anvendelsen af de undertegnende medlemsstaters lovgivning, og den har til formål at øge de internationale investeringer og dermed ligeledes den internationale handel. Alle disse ting er fantastisk positive, og jeg glæder mig over dem.
Det, der bekymrer mig, er, at når man begynder at gennemgå aftalen - jeg har forsøgt at læse den ved flere lejligheder, selvom den er langt fra færdig på nuværende tidspunkt - giver den anledning til en lang række spørgsmål. Eftersom international investering er et område, hvor konkurrencen er utrolig hård, vil der naturligvis ofte ske det, selvom det er en OECD-aftale, at der udøves kraftigt pres på andre nationer, der leder efter internationale investeringer, for at få dem til også at undertegne. Det glæder jeg mig ligeledes over, i princippet. Jeg er bekymret over graden af udviklingslandenes deltagelse, navnlig i beslutningsprocessen, selvom det i øjeblikket hovedsagelig er et OECD-dokument.
På samme måde som hr. Falconer vil jeg gerne pege på OECD-retningslinjerne for multinationale virksomheder. Selvom OECD udarbejder meget af sit eget informationsmateriale, havde jeg gerne set, at det var mere fremtrædende i forbindelse med denne aftale. Også her gælder det, at hvis man læser aftalen, rejser den flere spørgsmål, end den besvarer, om, hvor godt området miljøstandarder vil blive behandlet i den endelige udgave.
Som min anden bemærkning, som jeg fremsætter med et skævt smil, vil jeg gerne spørge, om der stadig vil blive diskrimineret mod EU-virksomheder med hensyn til investeringer foretaget af visse lande, som har tendens til at diskriminere til fordel for udenlandske investeringer.
Endelig vil jeg gerne spørge om, hvornår aftalen nu vil blive undertegnet - der var meningen, at det skulle ske i maj måned, og det ser nu ud til, at det bliver forsinket - og om, hvorvidt den skal igennem en godkendelsesprocedure i EuropaParlamentet.

Moreau
Fru formand, MAI-aftalen udgør en sand krigsmaskine mod befolkningerne, landene og staterne. De udenlandske investorers interesser bliver privilegeret frem for alt andet, og deres rettigheder bliver udvidet til at omfatte alle områder, eftersom de kan retsforfølge regeringerne direkte for at få skadeserstatning som kompensation for enhver foranstaltning, der kan mindske deres fortjeneste.
Således udgør de sociale rettigheder, miljøbeskyttelsen, den fysiske planlægning, bevarelsen af de naturlige ressourcer, hensynet til de kollektive interesser og fagforeningsfriheden nogle emner, der retfærdiggør sanktioner, hvilket i øvrigt også er tilfældet med Fællesskabets præferenceordning.
I den aktuelle globaliseringsproces bliver folkets interesser trådt under fode, og med MAI-aftalen er det selve regeringerne, der forhånes, og som ikke vil få andet end forpligtelser over for de multinationale selskaber. En sådan tankegang er fuldstændig uacceptabel, og den forkastes i øvrigt i stor udstrækning. Selvom forhandlingerne siden 1995 er blevet ført i største hemmelighed, er MAI-aftalens realiteter nu blevet synlige og har medført en enorm protestbevægelse i USA, Canada, Indien og Europa. I Frankrig har kunstnere og skuespillere, der har forstået, i hvor høj grad kulturen har alt at tabe med en sådan markedstankegang, mobiliseret deres kræfter.
Den franske regering, repræsenteret af premierministeren, påpeger, at en sådan aftale under ingen omstændigheder kan sætte spørgsmålstegn ved regeringernes frihed til at foretage deres egne valg. Premierministeren siger, at Frankrig kræver strenge bestemmelser, der forbyder konkurrence mellem landene for at tiltrække investeringer ved hjælp af en forringelse af de sociale normer og miljøreglerne.
Hr. Kreissl-Dörfler fremsætter i sin betænkning en hel del berettiget kritik og forlanger med rette en offentlig dialog samt gennemsigtighed med hensyn til OECD-forhandlingerne. Han tager dog ikke skridtet fuldt ud, men holder sig, når alt kommer til alt, til en simpel henstilling - jeg citerer - om ikke at undertegne MAI-aftalen før man har foretaget »en grundig analyse«. Efter min mening burde Europa-Parlamentet, der navnlig takket være sit REX-udvalg er udvalgt som den første instans, der skal drøfte MAI-aftalen, forlange, at medlemsstaternes regeringer ikke undertegner MAI-aftalen, og at de udskyder forhandlingerne og først holder en bred offentlig debat med deltagelse fra de nationale parlamenter.
Det samme krav kan fremføres med hensyn til projektet for det transatlantiske fællesmarked, der er kendt under navnet »Brittan-projektet«, og som er inspireret af nøjagtigt de samme ultraliberale principper som MAI-aftalen. Vi franske parlamentsmedlemmer har til hensigt at bidrage til udviklingen af den sociale bevægelse for at forhindre disse projekter, der stjæler arbejdspladser og frihed, og at gøre en tankegang kendetegnet af samarbejde og bæredygtig udvikling fremherskende, da dette er den virkelige udfordring for civilisationen i det tredje årtusind.

Schörling
Fru formand, jeg vil gerne rette en varm tak til min kollega hr. Kreissl-Dörfler for virkelig at have fået det til at »summe i hovedet«, ikke bare på os, men også på de nationale parlamenter, så vi virkelig har fået øjnene op for dette.
Det siges, at det skal blive den globale økonomis grundlov. Med det er også blevet sagt, at det ikke blot er økonomiske interesser, der står på spil, men også miljøinteresser, sociale interesser, nationernes ret til selvbestemmelse m.m.
Jeg vil gerne spørge Kommissionen: Hvorfor har vi i Europa-Parlamentet ikke fået at vide, at der har været en diskussion i gang? Hvor er dialogen med borgerne og de folkevalgte parlamenter? Jeg er overordentlig skuffet over den svenske handelsminister, som siden 1995 har siddet i disse forhandlinger uden at give det mindste lille tegn på, at de har været i gang. Han er også en socialdemokrat, som ved sidste valg sagde, at de ville »tøjle markedskræfterne«. Nu ser vi, hvordan det går med den slags løfter. Så kom med noget mere demokrati! Og som den foregående taler sagde: «Stands aftalen, til vi har fået en ordentlig dialog!«

Sainjon
Fru formand, jeg mener, at det er på tide for ansvarlige politikere som os, der er blevet lovmæssigt valgt ved almindelige valg, at standse det teknokratiske sidespor, som visse internationale institutioner er kommet ud på.
Der er et spørgsmål, der melder sig, og jeg vil stille det lige ud: I hvis tjeneste arbejder OECD? Er det for at fremme landenes og deres folks økonomiske, sociale og kulturelle udvikling, eller tjener OECD nogle magtfulde multinationale selskaber? Den multilaterale investeringsaftale giver svaret. Hvordan kan vi tolerere, at nogle få rige lande forhandler i al hemmelighed - tystys på gangene i Château de la Muette, som er OECD's hovedsæde i Paris - om nogle aftaler, der herefter vil komme til at gælde for de lande, der er mindre rige end dem selv? Disse aftaler bliver udarbejdet på trods af enhver demokratisk kontrol og af nogle højtstående embedsmænd, der kun har ét mål, nemlig at fjerne alle beskyttelsesindretninger på det kulturelle område, men også på det sociale og miljømæssige område.
Med MAI-aftalen får vi en sand anskuelsesundervisning. Det drejer sig ikke om et uheld undervejs; det er derimod en hel ultraliberalistisk opfattelse, der kommer til udtryk, og som har til formål at trampe på alle de sociale og demokratiske fremskridt, man ofte har opnået efter hård kamp. At sige nej til MAI-aftalen, det er i grunden at sige nej til OECD's aktuelle synspunkter, men det er måske også at begynde at overveje det hensigtsmæssige i at beholde en sådan institution, eller i det mindste at give denne en anden rolle. Ville det ikke være meget mere fornuftigt og effektivt at styrke Verdenshandelsorganisationens rolle, da denne skal behandle nogle emner, som i dag bliver drøftet i OECD? Under alle omstændigheder har vi stadig, og mere end nogensinde, problemet med demokratisk kontrol af de internationale institutioner, hvis vi vil undgå nogle ubehagelige konsekvenser for folket.

Van Dam
Fru formand, i øjeblikket findes der ca. 1.800 bilaterale traktater om udenlandske direkte investeringer. Det medfører uoverskuelighed og modsigelser mellem traktaterne. En multilateral traktat om investeringer i OECD-regi er derfor logisk. OECD-landene tegner sig for de fleste udenlandske direkte investeringer, og i OECD-regi er det meget hurtigere og mere effektivt at indgå en aftale end på WTO-plan.
Sammen med min kollega hr. Kreissl-Dörfler sætter jeg spørgsmålstegn ved en række ting. Er der med sådan en international paraplytraktat ikke fare for, at de multinationale selskabers interesser kommer til at dominere over almenvellets? Er der overhovedet levnet ulandene forhandlingsmuligheder ved tiltrædelse af traktaten, eller bliver de stillet over for fuldbyrdede kendsgerninger?
Ordføreren bruger med rette stor plads på dette i sin værdifulde betænkning. Denne aftale indskrænker den suveræne kompetence meget, en udvikling, der bekymrer mig. For vigtige politiske spørgsmål som miljøet, men også på social- og kulturområdet kan det få negative følger. Ved GATT-forhandlingerne har vi ofte stødt os på denne sten.
Vi må sejle videre mellem klipperne Skylla - en for liberal fremtid - og Charybdis - overregulering og protektionisme. I Nederlandene har adfærdskodekser opstillet af virksomhederne vedrørende miljø, menneskerettigheder og sociale foranstaltninger virket bedre end offentlige regler.
Betænkningen lægger for stor vægt på »overbeskyttelse«, som f.eks. ved kultur. Kommissionen har fremsat en mængde forslag herom, men det hele behøvede vel ikke at komme med i betænkningen? For meget skader. Mit standpunkt vil man kunne aflæse af den måde, jeg stemmer på.
På trods af en række skønhedsfejl giver jeg af fuld overbevisning min støtte til denne betænkning, som jeg ønsker ordføreren tillykke med.

Lienemann
Fru formand, kære kolleger, denne aftale er yderst alvorlig for Den Europæiske Unions og vores folks fremtid.
Hr. Kreissl-Dörflers betænkning fremhæver alle risiciene og alle de betingelser, som skal være til stede, for at en investeringsorganisation både bliver lettere og mere gennemskuelig, men også tjener folket. Vores gruppe har dog ikke desto mindre fremsat et ændringsforslag for at gøre dette Parlaments budskab klarere i den sidste ende. Vi ønsker ikke, at denne aftale, sådan som den drøftes på nuværende tidspunkt, og den tankegang, der ligger til grund for denne, ratificeres af vores regeringer, og det skal Parlamentet sige højt og tydeligt. Denne aftale vil nemlig fratage vores medlemsstater og selve Den Europæiske Union, det vil sige Fællesskabets instanser, enhver mulighed for at handle effektivt, for at fastlægge nogle sociale og miljømæssige normer og for at føre nogle politikker, der er gavnlige for beskæftigelsen og den lokale udvikling.
Jeg vil give Dem nogle eksempler, der vidner om dette. Det mest skandaløse punkt er uden tvivl den klausul, der bestemmer, at staterne kan dømmes, hvis de træffer nogle foranstaltninger, der kan reducere eller forhindre en multinational virksomheds eventuelle fortjeneste. Hvilket betyder, at en multinational virksomheds fortjeneste er vigtigere end folkets interesser. Men hvorfor er den amerikanske Kongres til dels tilbageholdende? Det er, fordi denne klausul eksisterer i Alena, og fordi den har fået et amerikansk selskab i Canada, «Ethyl«, til at kræve erstatning fra den canadiske regering, da denne havde fastlagt en norm, der forbød et produkt, som nedbrød en organisme, der er nødvendig for forureningsbekæmpelsen. Canada skulle således dømmes, fordi de bekæmpede forureningen, og fordi de fratog en virksomhed deres fortjeneste. Amerikanerne kunne godt se faren ved dette, eller det kunne i hvert fald en del af den amerikanske Kongres. Lad os ikke være blinde. Denne fare er betydelig, ikke kun på miljøområdet, men også på det sociale område.
Afslutningsvis vil jeg gerne sige, at man naturligvis skal indføre en mere gennemskuelig og mere rationel global investeringsorganisation, men der er flere betingelser, der skal være opfyldt, for at dette kan ske. For det første skal denne organisation ikke kun omfatte de rige lande, men også WTO eller endog FN. For det andet skal sociale og miljømæssige bestemmelser være mulige, også bestemmelser, der er opstillet på globalt plan. Og for det tredje skal staterne og selve Den Europæiske Union beholde deres suverænitet og deres handlefrihed, for selvom det er nødvendigt at sikre investorerne, så er det i endnu højere grad nødvendigt at sikre folket.

Habsburg-Lothringen
Fru formand, økonomien skal jo først og fremmest tjene menneskene. Derfor er det efter min mening så vigtigt, at vi i dag beskæftiger os med den multilaterale investeringsaftale. I Kreissl-Dörflers betænkning står der ganske vist nogle ting, som passer ind i billedet i den kampagne, som diverse grupperinger har haft kørende i nogen tid, grupperinger, som benytter MAI-aftalen til at give næring til en diffus angst for den såkaldte globalisering. Jeg er nødt til at fremsætte denne kritik så direkte, hr. Kreissl-Dörfler, for som De jo ved, sætter jeg stor pris på Deres arbejde og vil også gerne fremover kunne tale ærligt med Dem.
Naturligvis kan vi som Parlament ikke affinde os med, at forhandlingerne foregår under størst mulig udelukkelse af offentligheden og af parlamenterne, således som det fremgår af betænkningen. Ganske vist rammer denne kritik ikke OECD, men Rådet. I dag holder nemlig Rådets arbejdsgruppe møde i Bruxelles om dette emne. De forlanger i Deres betænkning f.eks. en socialt og økologisk afbalanceret økonomisk politik, og den anden fløj i Parlamentet - fru Castellina er jo også til stede - antyder dermed, at hensigten med MAI skulle være at snigløbe gældende miljømæssige og sociale normer.
I en udtalelse fra det østrigske økonomiministerium hedder det herom, at MAI-aftalen lader et lands ret til selvstændige miljøog arbejdstagerbeskyttelsesnormer urørt, så længe udenlandske investorer ikke pålægges skrappere påbud end indenlandske. Der er fastlagt en bestemmelse mod social- og miljødumping, det vil sige, at det bliver forbudt at sænke miljø- og arbejdsnormerne med henblik på at tiltrække udenlandske investeringer.
MAI medfører heller ikke nogen indskrænkning af EU-retten. Et forbehold herom er med. Spørgsmålet om intellektuel ejendomsret ordnes således, at MAI ikke kan øve indflydelse på TRIPS. Desuden er OECD-aftalen allerede gjort afhængig af en demokratisk ratificeringsproces. Hvis vi virkelig ønsker, at økonomien skal gavne menneskene, må vi ikke stoppe en investeringsaftale fuld af bestemmelser, som kun forstås af en hær af advokater. Endelig berøres jo også små og mellemstore virksomheder heraf, og de har ikke sådanne hære til deres rådighed.
Rådet opfordres naturligvis også til løbende at informere Parlamentet om drøftelserne.

Monfils
Fru formand, hr. Kreissl-Dörflers glimrende arbejde og betænkning har vist, at selvom en liberalisering af investeringerne er en vigtig målsætning, så er teksten, sådan som den fremstår, farlig og på visse punkter uacceptabel. Den er farlig, fordi den ikke er afbalanceret: Investorerne får alle rettighederne, og staterne får alle forpligtelserne. Nogle stater kan endda komme ud for, at de for en international pseudo-domstol skal gøre rede for deres bevæggrunde for at træffe en eller anden foranstaltning, f.eks. på det sociale eller miljømæssige område.
Teksten er også uacceptabel med hensyn til ophavsret og kultur, og navnlig det audiovisuelle område. Vi har her kæmpet for at bidrage til at skabe en solid og dynamisk kulturindustri, særligt ved hjælp af direktivet »fjernsyn uden grænser«. Men aftalens tekst risikerer at medføre, at denne indsats er spildt.
Jeg vil dog tilføje et nyt problem, fru formand. Jeg har i dag fået at vide, at Kommissionen vil forhandle med USA i forbindelse med et transatlantisk fællesmarked, New Transatlantic Market Place , som vi aldrig er blevet informeret om, og som også kunne omhandle ophavs- og kunsterrettigheder. Det begynder at tage overhånd. Der hersker den mest totale uigennemskuelighed i disse forhandlinger. Det er på tide, at Kommissionen giver os en klar information om såvel MAI-aftalen som NTM-projektet, at den genforhandler en lang række punkter i MAI-aftalen, at den udelukker forfatterrettigheder og hele det audiovisuelle område fra sine internationale aftaler, og endelig at både vores Parlament og de nationale parlamenter påtager sig deres ansvar i forbindelse med disse tekster.

Seppänen
Hr. formand, her plejer man at rose ordføreren, men på grund af tidsmangel udelader jeg det, skønt der er grund til det. Ordføreren anerkender dog, at MAI-aftalen er forhandlet af EU-Kommissionen og ikke af medlemslandene. Det betyder en magtoverførsel til en føderalistisk centralmagt. Den giver Kommissionen en sådan magt over mit lands sociale sikkerhed, miljø, arbejdstagerbeskyttelse, sundhedspolitik og de intellektuelle ressourcer, som vi i overensstemmelse med denne betænkning ikke er parate til at overlade til multinationale selskaber. Fra et lille lands synspunkt kan Kommissionen også fungere som et multinationalt selskab.
I MAI-aftalen er der tale om, at alle grænser for berøvelse fjernes fra kapitalismen, også på nye områder og på områder med intellektuel virksomhed. Også i de lande, som ikke er omfattet eller indbudt til at komme med til forhandlingerne med OECD-landene. MAI-aftalen sætter globale standarder for staternes virksomhed, men ikke for selskabernes virksomhed. Derfor er MAI uafbalanceret.
Hr. Kreissl-Dörfler har udarbejdet en god betænkning, skønt han har en for stor tro på EU's magt og EU's godhed. EU repræsenterer den kapitalistiske livsform i Europa. MAI-aftalen er til gengæld ved at blive en ny livsform for verdens kapitalisme.

Hautala
Hr. formand, jeg bør fortælle min kollega hr. Seppänen, at både min og hans regering har deltaget, endda helt selvstændigt, i forhandlingerne om denne aftale.
Men nu til sagen: Vi har været vidner til en slags skandale. Kommissionen har forhandlet aftalen, som udhuler en meget stor del af Den Europæiske Unions samlede kræfter og idéer. De mangeartede støtteformer drages i tvivl af den grund, at de nationale eventuelt favoriseres frem for de udenlandske, og der er ingen grund til at forestille sig, at undtagelserne på nogen måde vil blive langvarige. Jeg er helt sikker på, at alt efterhånden vil blive støbt efter samme model, og derfor kan det ikke betale sig at nære forgæves håb om, at problemerne kan løses med undtagelser. De vil højst blive midlertidige. Der er absolut behov for klausuler om miljøbeskyttelse og overholdelse af arbejdsmarkedslovgivning.
Hr. kommissær, jeg er overbevist om, at hvis Europa-Parlamentet havde mulighed for at afskedige enkelte kommissærer, ville der her sikkert opstå en situation, hvor Deres fortsatte virke var på vippen.

Vecchi
Fru formand, det er af stor betydning at nå frem til multilaterale internationale aftaler, der fremmer udbredelsen af investeringer. Netop målet om at give større sikkerhed til investorerne kan utvivlsomt være en af de grundlæggende årsager til at lægge særlig vægt på sådanne aftaler, også over for de stater, der ikke normalt deltager, nemlig stater, der betragtes som mindre sikre af de selv samme internationale investorer.
Men dette skal naturligvis ske på betingelser, der er fuldt ud acceptable for alle de berørte stater i overensstemmelse med målsætningerne om en ligevægtig udvikling og kan støttes af staterne og de pågældende befolkninger.
Derfor forholder vi os kritiske over for både metoden og indholdet af den aftale, der er blevet forhandlet i OECD-regi i løbet af de seneste to år. Dette fremgår klart og overbevisende af hr. Kreissl-Dörflers betænkning, hvorfor vi støtter den.
Der er tre spørgsmål, vi gerne vil understrege. For det første er der problemet med demokrati og gennemskuelighed. Forhandlingerne er ført i stor hemmelighed, uden at noget parlament har modtaget den mindste information, og endda uden at de fleste regeringer har været bemærkelsesværdigt klar over betydningen af aftalen. Dette er uacceptabelt, når følgerne af en sådan aftale vil være ganske vidtrækkende og langvarige for alle lande i verden.
For det andet bestrider vi det forhold, at OECD er de rigtige rammer for en aftale, der skal gælde næsten alle lande i verden. På denne måde tager man endnu en gang ikke det mindste hensyn til kravene og problemerne i udviklingslandene, selvom det netop er blandt de fattigste lande, at følgerne vil blive meget store.
Endelig finder vi, at indholdet af aftalen er helt uacceptabelt, da det i praksis vil forhindre, at de enkelte stater og regionale sammenslutninger - som f.eks. Den Europæiske Union - får mulighed for suverænt at udvikle deres socialpolitik, miljøovervejelser, offentlige administration samt beskyttelse og styrkelse af den kulturelle forskellighed, og aftalen udgør dermed en alvorlig trussel mod de nuværende udviklingspolitikker.
Dette er årsagen til, at vi ikke ønsker, at MAI-aftalen undertegnes, i hvert tilfælde ikke uden en forudgående grundig ændring af såvel dens indhold som dens form.

Thors
Fru formand, jeg konstaterer med glæde, at det er lykkedes organisationer bedre end forhandlerne at forsøge at skabe debat om denne aftale, hvilket også forhandlerne har forsøgt at gøre. Men det, der er blevet sagt om konsekvenserne af aftalen, er vist på mange punkter meget overdrevet.
Jeg synes, at vi først og fremmest skal fastslå, at der er behov for en regelsamling, når globaliseringen de facto sker, og at EU og Parlamentet har en vigtig rolle at spille. Jeg håber også, at Kommissionen støtter de medlemslande, som med eftertryk har krævet, at aftalen skal forbyde, at miljømæssige og sociale normer svækkes for at tillokke investeringer. Hvordan ligger det med dette, hr. kommissær? De facto kan MAI altså føre til oprustning af normer og ikke, som det påstås, til nedrustning. Jeg håber også, at vi får en ende på den shopping i subsidier, som vi oplever mange steder. Det kunne også føre til, at mindre virksomheder turde investere udenlands.
Det, der er uklart, er, hvordan voldgiftssager skal føres. Skal de være åbne eller lukkede? Hvordan er reglerne for bevisførelse? Jeg tror, dette er noget, vi må være meget opmærksomme på. På dette punkt er aftalen ikke klar til undertegnelse. Endvidere må vi overveje OECD-forsamlingens stilling. Jeg tror også, at det på længere sigt er nødvendigt med denne aftale, så udviklingslandene frivilligt kan tiltræde, hvis de opfylder de normer, som kræves.

Pailler
Fru formand, jeg er glad for, at sir Leon Brittan er til stede under denne debat, for der er blevet sagt mange ting om MAI-aftalen, og jeg vil kun gentage, at det ud over problemerne med kulturen er nødvendigt at være på vagt. Her drejer det sig ganske vist om, at der er risiko for en alvorlig krænkelse af forfatterrettighederne, men som man nævnte, kan det også i stor udstrækning komme til at berøre landbruget, miljøet og de sociale rettigheder. Uanset hvordan det forholder sig, hvad dækker begrebet kultur så for os? Vi ved udmærket, både i dette Parlament og i Kommissionen, at kulturen i højere og højere grad bliver reduceret til kun at omfatte de mindst strategiske sektorer, mens den audiovisuelle sektor, forlagsvirksomhed og alt det, der vedrører informationens motorveje, bliver tilsidesat.
Når jeg er glad for at kunne henvende mig til Dem i dag, sir Leon Brittan, er det, fordi De har brygget et projekt sammen, der skulle vedtages i morgen, og fordi jeg tror, at MAI-aftalen vil gøre det muligt for Dem at se, at folket, men også parlamentarikerne og mange af grupperne her, ikke vil have flere hemmelige forhandlinger og ikke vil have, at der i Europa og i vores institutioner fore kommer disse neoliberalistiske angreb, som vi ofte får inspiration til fra USA. NTM-projektet bør efter min mening revideres i betragtning af den modtagelse, som vi i dag giver MAI-aftalen. Men det er ikke alt. Hr. Bangemann burde være her i dag, eftersom grønbogen om konvergens også rejser den slags problemstillinger.
Afslutningsvis vil jeg blot sige, at denne aftale ikke er en aftale, men en ideologisk tekst og et sandt neoliberalistisk manifest, og at min gruppe vil fremsætte et ændringsforslag, der anmoder om en udsættelse for at give plads til en sand offentlig debat, der respekterer den offentlige mening, som får større og større indflydelse på de internationale politikker.

Blak
Fru formand, jeg vil gerne indlede med at sige, at denne aftale ikke alene burde have været forhandlet i OECD. Dertil er den alt for vigtig. Det, som jeg gerne vil opholde mig ved, er, at arbejdstagerrettighederne er henlagt til præamblen i MAI-aftalen. Det er foruroligende, at der i OECD's udkast til aftale om multilaterale investeringer er en stor uligevægt mellem investorernes rettigheder og pligter. Det er vigtigt, at investorerne er bundet til at overholde nogle forpligtelser i de lande, hvor de opererer. Jeg vil gerne understrege, at det må give anledning til bekymring, at man i denne MAI-aftale har valgt at referere til arbejdstagerrettighederne og miljøhensyn i indledningen af teksten. Det betyder, at henvisningerne til arbejdstagerrettigheder ikke er juridisk bindende, men mere har karakter af en hensigtserklæring.
Jeg mener, at det er rimeligt, at man i teksten tilføjer, at landene skal have ratificeret ILO's syv konventioner om grundlæggende arbejdstagerrettigheder. Landene skal anerkende ILO's regler om arbejdsvilkår og beskyttelse af rettigheder til at organisere sig, forbud mod børnearbejde osv., så sådanne ting ikke kan blive et konkurrenceparameter, som staterne prøver at tiltrække investorer med. Det er vigtigt, at man undgår, at både staten og investorer spekulerer i social dumping. Det er vigtigt at holde sig for øje, at liberaliseringen af bestemmelserne omkring udenlandske direkte investeringer ikke kun skal være til fordel for investorerne og oprindelseslandet. Det skal også være med til at sikre en bæredygtig økonomisk udvikling i værtslandet. Dette parlament er det eneste parlament - så vidt jeg ved - der diskuterer MAI-aftalen. Det er vigtigt at få startet en debat i medlemslandene og i de nationale parlamenter om denne aftale.

Nordmann
Fru formand, denne MAI-sag er kommet dårligt fra start, og det er måske en skam. Det er en skam, for det ville være en fordel, om vi fik indført en international investeringsret - hvilket er hele formålet med MAI-aftalen - der kunne give investorerne tryghed, og som kunne give alle en følelse af sikkerhed. Hvis MAI-aftalen skal føre til, at der bliver mange flere tvister, så er det klart, at den går i den forkerte retning. Hvis man erstatter hindringerne med stridigheder, tror jeg ikke, at man vinder noget som helst.
Selve den måde, hvorpå forhandlingerne bliver ført, lider i øvrigt tydeligt af manglende gennemsigtighed, og det er absolut nødvendigt, at projektet er mere i tråd med det, der eksisterer, og med de demokratiske principper og principperne om, at politik er vigtigere end økonomi. Ellers vil vi se komplotmyterne bryde ud i lys lue, og MAI-aftalen risikerer at blive en fiasko og at ende blandt de projekter, som på forhånd er dødsdømt.

Sjöstedt
Fru formand, generaldirektøren for Verdenshandelsorganisationen WTO, Ruggiero, har kaldt denne aftale for en »konstitution for en eneste, global økonomi«. Det giver en forestilling om, hvilke enorme konsekvenser MAI-aftalen kan få.
Hvem er det da, der har retten til at skrive globale konstitutioner? Jo, det er tydeligvis de 29 rigeste industrilande i verden. De andre lande er i praksis udelukket, hvilket også er meningen, for da tilsvarende aftaler blev diskuteret i WTO, mødte man alt for stor modstand fra andre lande i verden. Det eneste rimelige ville naturligvis være, at denne aftale blev diskuteret i FN, eller muligvis i WTO, i stedet for i OECD.
I OECD-landene er forhandlingerne sket i tavshed og med mindst mulig parlamentarisk kontrol. Men aftalen er ikke bare uacceptabel på grund af den måde, hvorpå den forhandles, men også på grund af sit indhold. I aftalen gives de multinationale virksomheder rettigheder på staternes bekostning. Det er fuldstændig urimeligt, at virksomheder skal have mulighed for via en domstol at ophæve demokratisk trufne beslutninger på vigtige områder såsom miljø, forvaltning af naturressourcer og sociale vilkår.
Jeg synes ikke om alt i denne betænkning, f.eks. ikke punkt 7 og 8. Men betænkningen indeholder også megen vigtig kritik, ikke mindst i punkt 5, 14 og 23, hvilket er tilstrækkeligt til, at jeg stemmer for den.

Karamanou
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, vi bør virkelig alle sammen give al den ros, vi kan, til vores kollega, hr. Kreissl-Dörfler, der tog initiativ til denne usædvanlige betænkning.
Det forhold, at de gennemførte forhandlinger har medført så voldsomme diskussioner og krydsede klinger på meningsfronten, viser behovet for, at der for et så afgørende spørgsmål for verdensøkonomien er tilstrækkelig tid til en udtømmende dialog under åbne, gennemskuelige forhold og med en fortsat parlamentarisk kontrol.
Det er klart, at når selv generaldirektøren for Verdenshandelsorganisationen betragter MAI som grundlaget for en ny verdensøkonomi, så er der grundlag for bekymringerne for, at der sættes begrænsninger for medlemsstaternes ret til selv at fastsætte deres politik, især på områder som industri-, social-, miljø- og kulturpolitik samt med hensyn til intellektuel ejendomsret.
Der er selvfølgelig ingen grund til at være uenig i, at der bør fastsættes regler vedrørende fremme af og sikkerhed omkring udenlandske investeringer, så situationer med forvanskninger af den internationale konkurrence undgås.
Men der er god grund til at sætte spørgsmålstegn ved den vigtige og presserende karakter, som hele dette spørgsmål har antaget. For andre vigtige spørgsmål, som også har at gøre med globaliseringen af økonomien, har vi ikke kunnet konstatere tilsvarende hast, som f.eks. de arbejdsmarkedsmæssige rettigheder, skoleundervisning, beskatning af multinationale virksomheder, beskyttelse af miljøet, styrkelse af en vedvarende og regionalt ligevægtig økonomisk udvikling samt bevarelse af den kulturelle forskellighed. Tværtimod har de multinationale selskaber og internationale virksomhedsgrupper allerede rigelig magt, og de bør ikke gives nogen som helst fortrinsret i forhold til de nationale virksomheder, hverken i form af automatisk ret til international domstolsmægling eller jurisdiktionelle ændringer, som er helt i strid med princippet om lige adgang.
Endelig vil jeg gerne sige, at jeg mener, at Europa-Parlamentet bør beskytte og forsvare såvel Europa-Parlamentets egne som Unionens beføjelser imod ethvert forsøg på at indskrænke dem gennem denne investeringsaftale.

Theonas
Fru formand, Europa-Parlamentet bør ganske simpelt kræve øjeblikkelig forkastelse af den multilaterale investeringsaftale. Denne aftale en flikket sammen i det skjulte af de store økonomiske interesser, uden hensyn til nationale interesser og Europa-Parlamentet, og selv regeringerne har ikke været tilstrækkeligt indblandet. Denne aftale udgør en multilateral ideologisk indsats fra den multinationale storkapital og et første skridt mod dannelse af de multinationale selskabers verdensregering. Konsekvenserne af dens anvendelse vil være ødelæggende for befolkningerne og økonomierne i de mindre udviklede lande.
Dette nye manifest fra verdenskapitalismen vil føre til en total ødelæggelse af lønmodtagernes sociale rettigheder og arbejdsmarkedsmæssige landvindinger, og i forbindelse med ØMU'en vil det føre til et fuldstændigt dereguleret marked, hvor medlemsstaternes råderum i forbindelse med deres nationale politikker og suverænitet indskrænkes betydeligt til fordel for de multinationale grupper, de internationale banker og den internationale kapitalisme i form af Den Internationale Valutafond, Verdensbanken og OECD.
Jeg gentager, fru formand, at det eneste krav, som Europa-Parlamentet kan stille, er en fuldstændig forkastelse af aftalen, og de ændringsforslag, der er stillet, bør vi som Parlament tilslutte os.

Pollack
Hr. formand, MAI's forenelighed med miljøbeskyttelsesbestemmelserne er endnu ikke blevet behandlet tilstrækkeligt af forhandlingsparterne. Det er meget foruroligende. Efterhånden som vi bevæger os i retning af mere og mere multilateralt baserede miljøaftaler, mener jeg, at der er større risiko for at løbe ind i problemer, hvis MAI bliver gennemført i den nuværende udformning. I et dokument fra OECD-sekretariatet om de juridiske aspekter hedder det: «Mangelen på tydelig juridisk uoverensstemmelse medfører ikke nødvendigvis, at alle bekymringer vedrørende det mulige samspil mellem MAI og MEA'erne falder bort«.
Der er navnlig en vis bekymring for, at aftalerne om overførsel af ren teknologi, som er indeholdt i Kyoto-protokollen til bekæmpelse af klimaændringer, kan komme i fare. Den rene udviklingsmekanisme er nødvendig for denne protokols succes og kan muligvis komme i direkte modstrid med MAI. Der bør medtages en bindende miljøklausul, som i det mindste indebærer de samme garantier som artikel 20 i GATT, og ikke viser sig at være en utilstrækkelig, frivillig klausul som artikel 114 i NAFTA-aftalen.
Der skal endvidere fastlægges bestemmelser om miljørevision af alle udenlandske investorer. Uden disse garantier for bæredygtig udvikling bør vi være meget bekymrede over aftalen på dette tidspunkt.

Caudron
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, MAI-aftalen, den multilaterale investeringsaftale, der er forhandlet i største hemmelighed, og som er et tydeligt symbol på den løsslupne liberalismes ubetingede triumf og på ønsket om at sikre de multinationale koncerners magt over staterne og ønsket om at styrke de rige industrilandes overlegenhed i forhold til udviklingslandene, er helt uacceptabel, som den er i dag.
Uden at dette går ud over min endelige mening om indholdet, tilslutter jeg mig derfor helt anmodningen fra ordføreren, hr. Kreissl-Dörfler, som jeg gerne vil lykønske for hans arbejde. Ja, kære kolleger, jeg tilslutter mig ordførerens anmodning over for Den Europæiske Unions medlemsstater om ikke at undertegne MAI-aftalen uden en bred offentlig debat, der alene vil kunne sikre den fuldstændige gennemsigtighed, som er absolut nødvendig for denne sag.
Hvad resten angår, og uden at gå i detaljer, så tilslutter jeg mig i høj grad de af ordføreren stillede spørgsmål og fremsatte bemærkninger, der alle beviser nødvendigheden af såvel en indgående analyse som af fuldstændig gennemsigtighed.
Hvis MAI-aftalen beklageligvis skulle blive undertegnet, sådan som den foreligger, vil vi ikke længere have nogen midler til at standse en negativ form for globalisering, hvor det er den stærkes lov, der gælder. Jeg tror og håber, at alle vores regeringer i Den Europæiske Union vil blive klar over dette.
Til sidst et par ord om spørgsmålet om den europæiske kultur og det audiovisuelle område. Jeg går ind for, at ordføreren på ny kræver en undtagelse, og jeg insisterer på, at dette ikke kun bliver i forbindelse med MAI-aftalen, men også med hensyn til GATT-aftalen. Dette spørgsmål er alt for alvorligt til, at man på den ene eller den anden måde må give indtryk af en tilbagegang, hvor lille den end måtte være.
Afslutningsvis vil jeg sige, at med hensyn til denne sag har vores Europa-Parlament endnu en gang vist, at dets rolle er at gå foran. Jeg tror, at vi i aften er i færd med at gøre dette.

Glenys Kinnock
Fru formand, i forbindelse med MAI-aftalen vil jeg gerne tage en række bekymringer vedrørende udviklingslandene op, navnlig, som andre talere har påpeget, at de er blevet udelukket fra forhandlingerne, selvom disse forhandlinger har meget betydelige konsekvenser for dem. De må også rejse spørgsmålet om liberaliseringens indvirkning på udviklingslandenes evne til at gennemføre de fattigdomsorienterede programmer, der er væsentlige for deres fremskridt. Det forholder sig ligeledes sådan, som andre talere har været inde på, at beskæftigelsen, miljøet og arbejdstagernes rettigheder skal være en integreret del af processen og ikke hæftet på som et slags appendiks. Jeg er også bekymret over de øgede beføjelser, som MAI vil give de multinationale virksomheder i udviklingslandene, hvor de nærmest vil få status af nationalstater inden for udviklingslandene. Der lægges alt for stor vægt på deres rettigheder frem for på deres pligter og ansvar. Der findes ingen bindende forpligtelser for virksomhedernes adfærd, og den nødvendige grad af liberalisering vil være uhensigtsmæssig for udviklingslandene.
Reglerne om investering bør dreje sig om mere end økonomisk liberalisering og bør indeholde en meget tydelig forpligtelse til bæredygtig udvikling og kvalitet i investeringerne på langt sigt. Jeg ønsker en grundig revision af de nuværende forslag samt en udsættelse, mens vi venter på en langt mere omfattende proces. Jeg ønsker et legitimt internationalt forum, hvor udviklingslandene kan deltage, og hvor internationale institutioner som UNCTAD kan inddrages. Først da vil vi være overbevist om, at vi har en retfærdig procedure for multilaterale investeringer.

Sir Leon Brittan
Fru formand, mine damer og herrer, først vil jeg gerne takke Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser og ordføreren hr. Kreissl-Dörfler for en fremragende betænkning om MAIforhandlingerne. Jeg vil også gerne takke de øvrige udvalg og deres ordførere for deres indsats ved udarbejdelsen af denne betænkning.
Det er en relevant diskussion. Forhandlingerne er ikke afsluttet. Europa-Parlamentets beslutning om at gennemføre denne debat er lige så betydningsfuld, som fru Castellina beskrev. Jeg deler dette synspunkt, og jeg kan forsikre fru Schörling om, at vi har haft en reel diskussion, og at dette vil spille en aktiv rolle i forhandlingerne. Det Europæiske Fællesskab er den største eksterne investor i verden, og vi sender halvdelen af vores investeringer til OECD-lande og den anden halvdel til ikkeOECD-lande. Samtidig er vi de mest åbne for udefra kommende investeringer i verden. Fællesskabet har derfor stor interesse i indførelsen af gennemsigtige, ikke-diskriminerende og gennemførlige regler for direkte investeringer i udlandet på både plurilateralt og multilateralt plan. Derfor er jeg meget enig med hr. Valdivielso de Cué, fru Baldi, fru Plooij-van Gorsel og hr. Teverson, som alle understregede betydningen af denne debat og dens mulige fordele.
Der er nødt til at være balance mellem mulighederne for investering og nødvendigheden af nationale muligheder for at regulere og kontrollere bestemte spørgsmål. Det er det, forhandlingerne har drejet sig om, og denne forhandling har bidraget til denne balance. Jeg kan forsikre fru Plooij-van Gorsel om, at denne forhandling vil ende med, at EF bliver medlem. I en meddelelse fra Kommissionen om lige vilkår for direkte investeringer i hele verden gik vi ind for at indlede forhandlinger med OECD og diskussioner i WTO. Lad mig erindre om, at Rådet og Europa-Parlamentet i beslutningen af december 1995 støttede denne metode. Jeg mener stadig, at en vellykket afslutning på MAI-forhandlingerne vil være det bedst mulige udgangspunkt for multilateral regeludformning i WTO med henblik på at skabe lige vilkår for direkte investeringer i udlandet på verdensplan.
Vi må ikke glemme, at langt de fleste udviklingslande mener, at det er i deres interesse, at der tilskyndes til direkte investeringer i udlandet, og ikke det modsatte. Derfor vil en god aftale hjælpe dem lige så meget som de lande, der investerer. Forholdet mellem det, vi gør i forbindelse med MAI-forhandlingerne, og det, vi ønsker at gøre inden for WTO, er afgørende, som fru Mann ganske rigtigt sagde. Det forhold var meget relevant i bemærkningerne fra hr. Lannoye, fru Leperre-Verrier og fru Kinnock.
Vi må være meget bevidste om betydningen af dette samspil. MAI-forhandlingerne foregår hovedsagelig mellem de industrialiserede lande. Det er en forhandling, som ingen behøver at deltage i, og ingen behøver at tilslutte sig, og ingen, der ikke har deltaget i forhandlingen, behøver at acceptere resultaterne, selvom muligheden foreligger. På grundlag heraf, og på grundlag af mit eget synspunkt, som jeg lægger meget stor vægt på, nemlig at vi får en aftale, der på en passende måde afspejler såvel de industrialiserede landes som udviklingslandenes interesser, bør der gennemføres drøftelser i WTO, der fører til en forhandling i WTO, hvor man tager hensyn til MAI-forhandlingen, men som ikke nødvendigvis behøver være identisk hermed.
På denne måde sikrer man bedst, at MAI-aftalen ikke medfører et urimeligt pres for at få udviklingslandene til at overholde den. Men der findes nogle hindringer, der skal overvindes. Indtil videre har vi kun nået en aftale om diskussioner i WTO, og hindringen for at komme videre endnu og nå frem til en forhandling i WTO består i, at nogle udviklingslande har modsat sig dette. Derfor håber jeg virkelig, at de mennesker - og der er mange her i Parlamentet - der har indflydelse på udviklingslandene, vil opfordre dem til at indtage en holdning, hvor de accepterer en forhandling i WTO samt en forhandling i OECD, netop for, at den aftale, som på et tidspunkt vil træde i kraft, og som de kan deltage i, fuldt ud afspejler deres interesser, og at de ikke blot vil stå over for alternativet med enten at tilslutte sig en MAI-forhandling eller slet ingenting.
Nu mener jeg tilfældigvis ikke, at MAI-forhandlingerne behøver at føre til et resultat, der skader udviklingslandenes interesser. Jeg forstår imidlertid deres følelse af ikke at have været inddraget i forhandlingerne. Det bedste, de kan gøre, er at supplere forhandlingerne i OECD med forhandlinger inden for WTO snarest muligt. Hvis OECD-forhandlingerne slår fejl, vil det ikke hjælpe dem, da de mennesker, der er nødt til at sige »hvis de industrialiserede lande ikke en gang kan nå til enighed om dette, hvordan kan man så forvente en aftale på verdensplan?«, vil bruge dette som argument for at modsætte sig forhandlinger inden for WTO. Hvis der ikke nås en aftale på verdensplan om dette, vil man ikke opnå den balance, som trækker de investeringer til udviklingslandene, som de har så hårdt brug for, og det vil være kontraproduktivt for dem, der for at beskytte deres egne interesser har modsat sig en forhandling inden for OECD.
Det var med disse overvejelser i tankerne, at man i maj 1995 gik i gang med forhandlinger i OECD-sammenhæng, og på ministerkonferencen i Singapore i december 1996 lykkedes det os at oprette en investeringsarbejdsgruppe under WTO. Forhandlingerne i OECD-regi skal være afsluttet ved udgangen af april 1998. Enhver, som har deltaget i forhandlinger af denne art, er klar over, at halvanden måned hen mod slutningen af forhandlingsfasen er en meget vigtig og central periode, hvor meget kan nås.
Jeg kan ikke sige, om vi vil nå frem til en afslutning. Hvis det lykkes, vil den tage udgangspunkt i meget af det, der er blevet sagt i dag. Men jeg kan fortælle Dem, at vi kun vil nå frem til en afslutning, hvis vi kan imødekomme Den Europæiske Unions legitime interesser. Vi er enige om behovet for at sikre, at de kontraherende parter i MAI har ret til at gribe ind for at beskytte miljøet, ikke blot nu, men også i fremtiden. Derfor har jeg overhovedet ingen problemer med det, fru Pollack har sagt. Med hensyn til arbejdsmarkedet mener vi, at det er meget vigtigt, at normerne på arbejdsmarkedet beskyttes i disse forhandlinger. Så her er jeg enig med hr. Kreissl-Dörfler og ligeledes med hr. Habsburg-Lothringen. Vi må også insistere på en bestemmelse, der kan dække nuværende og kommende politikker vedrørende den europæiske integration. Derfor glæder jeg mig også over udtalelserne fra hr. García-Margallo y Marfil, fru Ahern og fru Castellina om betydningen af økonomisk integration på regionalt plan, som både giver mulighed for yderligere harmonisering blandt eksisterende medlemmer af Den Europæiske Union samt en gradvis tilpasning af EU's politik vedrørende lovgivning og praksis hos vores aftalepartnere i Europa.
Til hr. Falconer vil jeg sige, at denne aftale - hvis den kommer igennem - vil styrke de nationale kontaktpunkters status, og at de retningslinjer, som han henviste til som utilstrækkelige, skal tages op til revision.
I beslutningsforslaget behandler man ligeledes aspekterne ved kulturelle og intellektuelle ophavsrettigheder under MAI meget grundigt, og det med rette. Jeg vil gerne knytte en kommentar til dette. Bevarelse af Europas kulturelle identitet gennem særlige politiske foranstaltninger og aktioner, navnlig inden for den audiovisuelle sektor, er et mål, der deles fuldt ud af Kommissionen. Jeg deler den bekymring, som mange, navnlig hr. Elchlepp og fru Daskalaki, var inde på. Blandt forhandlerne er der nu enighed om, at MAI ikke må undergrave GATT-resultaterne, med undtagelse af audiovisuelle tjenester, det vil sige konklusionen på Uruguay-runden. Det er kun et spørgsmål om, hvordan det skal gennemføres. Vores synspunkt er, at en generel undtagelse, som måske overfladisk set virker tiltrækkende, ikke er den bedste løsning. Et Europa-specifikt, detaljeret forbehold giver rent faktisk større juridisk sikkerhed for nuværende og fremtidige politikker end en generel undtagelse formuleret i en enkelt sætning.
Der er en ting, som jeg gerne vil forsikre Parlamentet om, så der ikke hersker nogen tvivl. Jeg havde det privilegium og den ære at lede forhandlingerne i Uruguay-runden for Den Europæiske Union. På forhandlingernes sidste dag, da hele verden ventede på en afslutning af forhandlingerne, var vi under kraftigt pres fra USA for at tiltræde bestemmelser vedrørende audiovisuelle og kulturelle spørgsmål, som ville have svækket og truet vores politik på det audiovisuelle og kulturelle område. Jeg tøvede på ingen måde med at modstå dette pres og sagde, at vi ville forkaste hele den aftale, der var resultatet af Uruguayrunden, hvis vi blev tvunget til at give efter for et sådant pres for at nå frem til en aftale. Og det lykkedes. Det var USA, der gav sig. Jeg kan forsikre Parlamentet om, at når Den Europæiske Union i en sådan situation gennem sin forhandler, Kommissionen, var parat til at modstå dette pres, tror jeg ikke, at vi vil være så naive at forære alt det væk i MAIforhandlingerne, som vil stod fast på med succes under forhandlingerne i Uruguay-runden. Det kan der på ingen måde blive tale om, og der kan kun være uenighed om, hvordan vi beskytter os selv mest effektivt.
Med hensyn til intellektuel ejendomsret søger vi stadig en løsning, hvor der tages hensyn til de europæiske regler og WIPOreglerne på dette område, samtidig med at vi på den anden side skaber en værditilvækst navnlig inden for løsning af konflikter. Jeg kan forsikre fru McKenna om, at forbeholdene på fiskeriområdet fortsat vil være gældende, men der forhandles stadig om alle disse emner. Med politisk vilje og under hensyntagen til de punkter, som Parlamentet med god grund har taget op, kan vi nå frem til en afslutning, som vil være til fordel for Den Europæiske Union i sin rolle som vigtig investor uden for Unionen, i udviklingslandenes interesse og til gavn for alle de politikker, som vi lægger stor vægt på. Vi vil kun undertegne en aftale, hvis det bliver resultatet.
Selv tror jeg ikke, at det bliver nødvendigt eller vil være gavnligt med en udtalelse fra EF-Domstolen. Vi forhandler normalt om spørgsmål af stor betydning, vi har vores juridiske rådgivere, og hvis vi skulle rende EF-Domstolen på dørene, hver gang vi forhandlede, ville vi undergrave den institutionelle balance.
Naturligvis kan jeg med glæde bekræfte, sådan som hr. Kreissl-Dörfler opfordrede mig til, at Kommissionen vil anbefale Rådet, at vi, hvis vi når frem til en aftale, som medlemsstaterne og Kommissionen støtter, vil anmode om Europa-Parlamentets tilslutning, før den undertegnes.
Når Kommissionen skal præsentere MAI for Rådet, kan jeg forsikre hr. García-Margallo y Marfil for, at vi vil analysere aftalens forenelighed med de vigtige internationale aftaler, som vi har undertegnet, herunder multilaterale aftaler, miljøaftaler og social- og arbejdsmarkedsaftaler samt vores egen lovgivning og politikker på områder som fiskeri, transport og udvikling samt med selve Traktaten for Det Europæiske Fællesskab. Men på nuværende tidspunkt ser jeg ikke nogen uoverensstemmelser, og ved de fortsatte forhandlinger vil vi sikre, at det fortsat forholder sig således.
I øjeblikket befinder forhandlingerne sig i en vanskelig fase. Vores amerikanske partnere har gjort opmærksom på, at de i lyset af behovet for fortsatte forhandlinger om en række væsentlige emner ikke mener, at det er muligt at overholde fristen i april. De fortæller os, at de ikke er i stand til at foreslå en alternativ dato for afslutningen af MAI-forhandlingerne. Derved sender man et uheldigt signal om vores beslutning om at fastholde OECD-landene på deres nuværende økonomipolitiske kurs på trods af de seneste kriser, navnlig i Asien, og om at reagere på udfordringerne fra globaliseringen ved at styrke det nuværende åbne system for handel og investering. Vi kan ikke acceptere den amerikanske udmelding som et fait accompli .
I den kommende tid kan vi gøre store fremskridt, hvis den politiske vilje er til stede. Dernæst er det op til ministrene at træffe beslutning om MAI's skæbne i henhold til ønskerne hos demokratisk valgte regeringer. Nu er det op til os i de kommende uger at finde ud af, om den politiske vilje er til stede. Vi er fast besluttede på at gøre alt, hvad vi kan, for at nå frem til en vellykket afslutning på forhandlingerne, men vi ønsker ikke at opnå en aftale for enhver pris.
Det er vigtigt at understrege behovet for at finde frem til en passende ordning med USA inden for og uden for MAI for at løse problemet med eksterritorial lovgivning, som hr. Souchet henviste til, i almindelighed og Helms-Burton-loven og ILSA i særdeleshed.
På OECD-ministermødet, som finder sted sidst i april måned, skal kursen lægges fast. Vi vil søge at gøre betydelige fremskridt indtil da. I mellemtiden er det helt klart i Fællesskabets og medlemsstaternes interesse at få en MAI-aftale, der beskytter vores egne interesser, beskytter udviklingslandenes interesser og sikrer vores evne til at fortsætte med de politikker, som vi lægger vægt på. Det vil vi forsøge at nå frem til, vi vil ikke give efter for nogen forsøg på at ødelægge vores interesser.
Hvis vi arbejder kækt, holder hovedet koldt og er klar til at forsvare vores interesser, men ligeledes anerkender, at den rigtige slags MAI på de rette betingelser er i Den Europæiske Unions interesse, vil vi handle på en måde, der afspejler den europæiske befolknings ønsker.

Plooij-van Gorsel
Jeg stillede et helt specifikt spørgsmål. Jeg bad sir Leon Brittan kaste lys over proceduren, fordi der kan være tale om en mulig interessekonflikt mellem Fællesskabet og de medlemsstater, der ønsker at blive partnere. Jeg vil gerne vide noget om beslutningsproceduren. Kræves der enstemmighed i Rådet, før man skriver under, eller er det muligt, at der ...
(Formanden afbrød taleren)

Sir Leon Brittan
Jeg troede, at jeg havde besvaret spørgsmålet. Der kræves enstemmig støtte fra medlemsstaterne, og Parlamentet skal også godkende aftalen, som jeg sagde i min tale.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.

Spørgetid (Kommissionen)
Formanden
Mine damer og herrer, med 35 minutters forsinkelse i forhold til den tidsplan, som vi har godkendt på vores dagsorden, går vi nu til spørgetid til Kommissionen. Jeg beder Dem undskylde denne forsinkelse, som jeg ikke er ansvarlig for, og som jeg har drøftet med formanden. Jeg håber, at vi i fremtiden kan tage de nødvendige forholdsregler for at sikre opfyldelse af de tidsplaner, som vi fastlægger på dagsordenerne.
Jeg giver ordet til hr. McMahon, som har en bemærkning til forretningsordenen.

McMahon
I morges rejste jeg et spørgsmål vedrørende mit eget spørgsmål om NUTS-nomenklaturen og støtteberettigelse under de forskellige fonde.
Som De ved, tager jeg spørgetiden meget alvorligt. Jeg så, at kommissær Wulf-Mathies ville komme ned for at besvare spørgsmål om regionale anliggender og strukturfonde i denne uge, så jeg besluttede at indgive spørgsmålet. Desværre ser det ud til, at det er kommet med i slutningen under »Andre spørgsmål«. Det bør stå på det rigtige sted. Den daværende formand lovede at finde ud af, hvad der var sket. Kan De give mig et svar?

Formanden
Hr. McMahon, jeg var selv til stede i morges, da De fremsatte dette spørgsmål, og vi har efter aftale med Parlamentets tjenestegrene taget kontakt til Kommissionen. Kommissionen har forklaret - og jeg må minde Dem om, at det er Kommissionen, som har kompetence til at afgøre, hvilken kommissær der skal svare på hvilke spørgsmål - at med hensyn til Deres spørgsmål nr. 102 var det hr. de Silguy, som skulle besvare det, fordi det vedrører tal fra Eurostat. Derfor faldt det ikke ind under fru Wulf-Mathies' område.
Næste punkt på dagsordenen er således spørgetid til Kommissionen (B4-0260/98).

Flynn
Ved reformen af strukturfondene i 1993 blev lige muligheder for mænd og kvinder på arbejdsmarkedet medtaget som et politisk mål, og lige muligheder i Socialfonden defineres i artikel 1, stk. 1, litra d, som en specifik prioritet. Medlemsstaterne har valgt at gennemføre denne prioritet i den nuværende ESF-forordning ved hjælp af to forskellige fremgangsmåder. Flertallet har vedtaget specifikke programmer for lige muligheder, mens de nordiske lande og Det Forenede Kongerige medtager spørgsmålet om lige muligheder i de generelle politikker. Selvom metoderne er forskellige, er der store ligheder mellem de gennemførte foranstaltninger: Fremme af kvinders deltagelse på de områder, hvor de er underrepræsenterede, erhvervsuddannelse af arbejdsløse kvinder og kvinder, der vender tilbage til arbejdsmarkedet, samt støtte til kvindelige iværksættere og andre tilhørende foranstaltninger.
Ved udarbejdelsen af det nye udkast til generelle strukturfondsforordninger er et af målene at mindske de nuværende forskelle og fremme mænds og kvinders ligelige deltagelse i økonomiske og arbejdsmarkedsmæssige aktiviteter gennem indarbejdelse af lige muligheder i de generelle politikker. Hensigten er, at denne mainstreaming-strategi skal gennemsyre hele gennemførelsesprocessen lige fra planlægningsfasen til rapporteringen. I alle faser og på alle niveauer af beslutningstagningen er målet a) en ligelig deltagelse af mænd og kvinder og b) et partnerskab, som omfatter repræsentanter for kompetente myndigheder og instanser på området lige muligheder for mænd og kvinder. Det er planen, at Den Europæiske Socialfonds aktiviteter skal være baseret på fem politiske områder: En aktiv arbejdsmarkedspolitik, bekæmpelse af social udstødelse, livslang uddannelse, foregribelse af og støtte til økonomiske og arbejdsmarkedsmæssige ændringer samt lige muligheder for mænd og kvinder. Ud over den specifikke prioritet med lige muligheder i forordningen om Socialfonden er det hensigten at gennemføre mainstreaming-princippet inden for alle politiske områder og bygge videre på de nuværende erfaringer i forbindelse med udvikling på regionalt og lokalt plan, herunder lokale beskæftigelsesinitiativer og lokale beskæftigelsespagter. Jeg håber, at man gennem den nye forordning vil sende et klart signal til fordel for positive foranstaltninger.
Endelig vil jeg gerne minde det ærede medlem om, at de retningslinjer for beskæftigelsen, der blev vedtaget på det særlige beskæftigelsestopmøde i Luxembourg i november sidste år, er baseret på fire søjler, hvoraf den ene er en styrkelse af politikkerne for lige muligheder. I den forbindelse kræves det, at medlemsstaterne træffer foranstaltninger, som vil mindske forskellene mellem de to køn i forbindelse med arbejdsløshed og den erhvervsmæssige opdeling, at der sker en højnelse af niveauet for omsorgstjenester, som ofte er en stor hindring for kvinder, der ønsker at vende tilbage til arbejdsmarkedet, og som vil lette denne tilbagevenden. Kommissionen forventer, at man vil være særlig opmærksom på disse retningslinjer i de handlingsplaner, som medlemsstaterne netop nu er i færd med at udarbejde, og som skal fremlægges på Det Europæiske Råds møde i Cardiff i juni måned.

Izquierdo Rojo
Hr. kommissær, dette spørgsmål svarer nøjagtigt til mit ønske om, at kvinder skal være genstanden for og hovedmålet med de nye beskæftigelsespolitikker. Jeg takker Dem derfor for Deres glimrende og meget omfattende og opmuntrende svar, og jeg vil blot spørge Dem, om De virkelig tror, at disse fordele vil nå ud til alle kvinder i Europa, herunder i Granada, og rent økonomisk hvor store beløb der nøjagtigt er tale om.
Jeg vil også gerne vide, om disse fordele vil nå ud til de områder, hvor kvinder har mest behov for dem. Og endelig om der vil blive sikret flere programmer, og om disse vil blive rettet mod de områder, hvor mandschauvinismen er størst.

Formanden
Tak, fru Izquierdo Rojo, for Deres spørgsmål, og fordi De overholdt taletiden.
Jeg giver ordet til hr. Flynn, som vil besvare dette tillægsspørgsmål, der - som De har bemærket - også vedrører kvinderne i Granada. Jeg ved ikke, om De kender Granada, hr. Flynn, men hvis De ikke gør, vil jeg anbefale Dem at lære denne pragtfulde by at kende.

Flynn
Jeg takker for Deres invitation, hr. formand, og ser virkelig frem til dette besøg. Jeg har været der nogle få gange på privat besøg, men måske kan jeg komme der på officielt besøg, og jeg er glad for Deres interesse.
Jeg vil også gerne sige til det ærede medlem, at jeg ikke blot er fuld af forhåbning, men også af forventning, og De er naturligvis klar over, at alle disse ændringer vil afhænge af de programmer, som medlemsstaterne indsender, når de ønsker bistand med hensyn til fremme af lige muligheder. Husk på en ting: Det er en forpligtelse, der er nedfældet i traktaten, og siden beskæftigelsestopmødet har alle stats- og regeringschefer fra de 15 medlemsstater underskrevet en personlig forpligtelse til at fremme lige muligheder og gennemføre særlige aktiviteter, der bidrager til dette. Jeg er særlig interesseret i, hvad Socialfonden skal gøre, fordi jeg planlægger rammer, hvorunder der kan ydes støtte til fremme af beskæftigelsen og til de selvstændige. Der vil blive udviklet nye beskæftigelseskilder, og der vil blive ydet støtte til levering af tjenester til modtagerne. Her taler jeg om omsorgstjenester, og jeg tror, at De er enig med mig i, at de ofte er af grundlæggende betydning for kvinder, der ønsker at vende tilbage til arbejdsmarkedet. Jeg skuer fremad med ret store forhåbninger som følge af de forpligtelser, man indgik på beskæftigelsestopmødet.

Sornosa Martínez
Hr. kommissær, den selvstyrende region Valencia er omfattet af mål 1, men det er endnu ikke afgjort, om Valencia fortsat vil være omfattet heraf, fordi regionen befinder sig nogle brøkdele over eller under disse 75 % af fællesskabsindkomsten.
Arbejdsløsheden er ganske vist over gennemsnittet, ikke kun i Fællesskabet, men i hele Spanien. Og sidstnævnte er dobbelt så høj som den gennemsnitlige europæiske arbejdsløshed, og for kvindernes vedkommende tre gange så høj.
Mener Kommissionen, at den selvstyrende region Valencia fortsat skal høre under mål 1, eftersom beskæftigelsen er et hovedmål i alle europæiske regioner, og eftersom skabelse af nye arbejdspladser endvidere er absolut nødvendig, især for kvinder, som udgør 30 % af de arbejdsløse i den selvstyrende region Valencia?

Flynn
Jeg vil gerne sige ganske kort til det ærede medlem, at Valencia lider under særlige problemer. Der er endnu ikke taget nogen beslutning om, hvilke områder der kommer ind under mål 1 i den nye tranche i perioden 2000-2006. Det skal der forhandles om fra nu af og frem til begyndelsen af det nye år. Jeg vil gerne påpege, at forordningerne for strukturfondene skal godkendes af Kommissionen den 18. marts, og derefter må vi så se, hvordan tingene skrider frem.

Formanden
Tak, hr. Flynn, for Deres tilstedeværelse, for Deres svar, og fordi De har taget imod disse invitationer til at besøge to smukke spanske byer - Granada og Valencia - af forskellige årsager, men de er begge meget interessante.

Formanden
Spørgsmål nr. 42 af John McCartin (H-0176/98):
Om: Oksekødsmarkedet
De fem største supermarkeder i Det Forenede Kongerige har monopol på salget af kød og tegner sig for 80 % af det samlede kødmarked.
Kan Kommissionen forhindre disse detailhandlere i at bruge deres dominerende stilling på markedet på konkurrencebegrænsende vis ved at udelukke irsk oksekød fra deres butikker?

Sir Leon Brittan
Detailmarkedet for kød i Storbritannien omfatter en række supermarkeder med betydelige markedsandele, men Kommissionen har ingen oplysninger om, at de kollektivt eller enkeltvis kan dominere markedet. I øjeblikket har vi ikke tilstrækkeligt med konkrete oplysninger til at foretage en vurdering af situationen på markedet. Kommissionens tjenestegrene forsøger i øjeblikket at verificere rapporter om, at irsk oksekød er blevet udelukket fra supermarkederne, og, hvis dette er tilfældet, finde ud af, om det skyldes restriktiv praksis eller andre grunde; hvis det ærede medlem eller andre har relevante oplysninger, vil Kommissionen være interesseret i at modtage dem.

McCartin
Jeg har forstået, at der findes massevis af oplysninger om, at nogle supermarkedskæder i Det Forenede Kongerige offentligt har erklæret, at de i øjeblikket har udelukket irsk oksekød fra deres butikker. Under disse omstændigheder kan jeg forstå, eftersom dette er et marked, som traditionelt er blevet forsynet med irsk oksekød, at der er tale om bevidst diskrimination, som de pågældende har givet udtryk for og indrømmet offentligt. Jeg vil gerne spørge kommissæren - idet jeg går ud fra, at han kan verificere dette - om han har beføjelser til at retsforfølge de pågældende for denne diskrimination, som de har indrømmet.

Sir Leon Brittan
Vi må se på sagen. Meget afhænger af, om udelukkelsen skyldes restriktiv praksis, eller om der er tale om en ensidig udelukkelse. Så jeg kan faktisk ikke sige, om der kan gøres noget, og om der bør gøres noget, før vi har modtaget yderligere oplysninger og analyseret dem.

Formanden
Spørgsmål nr. 43 af Simon Murphy (H-0192/98):
Om: Sport og alkoholsponsorering
Kan Kommissionen på baggrund af de seneste forlydender i den britiske presse bekræfte, at grønbogen om kommerciel kommunikation i det indre marked i nær fremtid vil blive fulgt op af en beslutning om sport og alkoholsponsorering i EU?
Hvilke planer har Kommissionen for fremtidige alkoholreklamer i EU, især med henvisning til den franske Evin-lov, der begrænser alkoholsponsorering og har bevirket, at det rent faktisk er forbudt i Frankrig at tv-transmittere sportsbegivenheder i andre lande, hvor der har været gjort brug af alkoholreklamer/-sponsorering?

Sir Leon Brittan
Det ærede medlem henviser til artikler i pressen for nylig, hvor man mente at vide, at grønbogen om kommerciel kommunikation i det indre marked vil føre til en snarlig beslutning om sport og alkoholsponsorering i EU. Det er ikke tilfældet: I grønbogen, hvis forslag blev vedtaget den 4. marts, opstilles der en metodologi til vurdering af, hvorvidt virkningerne af restriktioner på grænseoverskridende kommerciel kommunikation står i forhold til de mål i offentlighedens interesse, som er hensigten med sådanne foranstaltninger.
I meddelelsen blev der ligeledes nedsat en ekspertgruppe bestående af medlemsstaternes repræsentanter, som skal undersøge forskellene i den nationale lovgivning med henblik på at undersøge muligheden for en aftale om gensidig anerkendelse på dette område. I meddelelsen oprettes der en ramme, hvor det spørgsmål, som det ærede medlem har rejst, kan drøftes åbent med henblik på at løse eventuelle problemer, som måtte opstå i forbindelse med det indre marked.
Pressen forveksler høringsprocessen med en overtrædelsessag, som det ærede medlem har henvist til, vedrørende en bestemmelse i den franske Evin-lov. I henhold til denne bestemmelse forbydes det franske tv-selskaber at transmittere bestemte sportsbegivenheder, der afholdes uden for Frankrig, men som har særlig interesse for det franske publikum, og som sponsoreres af producenter af alkoholiske drikke. Denne restriktion på transmissioner har ført til, at sportsorganisationer i andre medlemsstater opsiger deres sponsoraftaler med alkoholproducenter, idet de frygter ikke at få deres begivenhed transmitteret i Frankrig og dermed miste deres tv-rettigheder. Kommissionen udsendte en begrundet udtalelse i 1996, hvor den understregede sine tvivl med hensyn til proportionaliteten af denne restriktion, og sagen drøftes i øjeblikket med de franske myndigheder. Jeg skal understrege, at Kommissionen i denne sag ikke anfægter Evin-loven som sådan, men lovens konsekvenser for tv-transmitterede begivenheder uden for Frankrig. Kommissionen søger at sikre den bedst mulige beskyttelse af folkesundheden, og i den forbindelse er man yderst opmærksom på at vurdere proportionaliteten af denne restriktion.
Med hensyn til vores vilje til at gennemføre harmoniseringsforanstaltninger på dette område vil det afhænge af resultaterne af disse undersøgelser. Vi vil have beføjelser til at foreslå sådanne foranstaltninger, men i øjeblikket har vi ingen hensigter herom.

Murphy
Jeg har ikke flere spørgsmål, jeg vil blot takke kommissæren for hans klare og ligefremme svar. Vi ser frem til den fremtidige udvikling.

von Habsburg
Jeg vil gerne spørge, om De ikke er enig med mig i, at det, der er tale om med hensyn til Evinloven i Frankrig, er et europæisk eksempel på det, vi protesterer over vedrørende de love, der blokerer handelen med Cuba. Med andre ord er der tale om et internationalt indgreb, der savner enhver begrundelse, og vi ville svække vores egen stilling, hvis vi virkelig gennemfører dette i Europa. Vi ville ikke længere kunne kæmpe mod den amerikanske lovgivning om international handel.

Brittan, Sir Leon
Jeg er bestemt enig i, at vi, når vi overvejer, hvad vi selv siger om det, som andre uden for Den Europæiske Union foretager sig, skal være meget omhyggelige med at være konsekvente og ikke være imod noget, der foregår uden for Den Europæiske Union, når vi ikke samtidig er imod noget tilsvarende inden for Den Europæiske Union. Jeg har allerede nævnt, at Kommissionen i 1996 udsendte en begrundet udtalelse, hvori den understregede sine tvivl vedrørende proportionaliteten af restriktionen i Evin-loven, og jeg er fristet til at gå længere endnu, men det ville nok være uklogt.

Larive
Som ordfører for kommerciel kommunikation, sir Leon Brittan, er jeg glad for meddelelsen i sidste uge, selvom den naturligvis er genstand for stor kritik. Mit spørgsmål er i betragtning af de mange klager i den forløbne periode, særligt vedrørende Evin-loven, der faktisk ikke er blevet seriøst behandlet, om kommissionsformand Santers kabinet eller kommissionsformanden selv fandt det nødvendigt at vente, til meddelelsen var sendt ud, og vil klagerne på kort sigt blive undersøgt grundigt i det internationale ekspertudvalg, der vil blive nedsat? Kan De give mig og Parlamentet lidt flere oplysninger om de forskellige standpunkter i Kommissionen om behandlingen af de foreliggende klager?

Sir Leon Brittan
Det ville være usædvanligt at komme med detaljerede oplysninger om drøftelser, der finder sted inden for Kommissionen, bortset fra, at jeg slet ikke er bekendt med dem. Men den normale holdning er følgende: Man udsender en begrundet udtalelse, hvori man udtrykker tvivl med hensyn til det lovlige i det, der foregår, og så indleder man drøftelser med de franske myndigheder, hvis disse er indstillet på dette, hvilket er tilfældet, og det er den fase, vi befinder os i for øjeblikket. Mere kan jeg ikke sige.

Formanden
Spørgsmål nr. 44 af Graham Watson (H-0257/98):
Om: Tildelingen af billetter til VM i fodbold i 1998
Vil Kommissionen efter sin henvendelse til den franske VM-organisationskomité om at ændre systemet for tildeling af billetter til VM-kampene i fodbold fremsætte en erklæring om, hvilke skridt den franske organisationskomité har taget?
Mener Kommissionen, at disse skridt bringer systemet for tildeling af billetter i overensstemmelse med EU's konkurrencebestemmelser?

Sir Leon Brittan
Kommissionen skrev til VM-organisationskomitéen den 20. februar og anførte sine indsigelser mod den nuværende billetpolitik og bad komitéen inden to uger fra modtagelsen af skrivelsen meddele Kommissionen, hvilke skridt den havde til hensigt at tage for at sikre, at systemet for tildeling af billetter ikke diskriminerede fodboldtilhængere med bopæl uden for Frankrig. Denne anmodning kom efter en første vurdering af den nuværende billetordning, som fik Kommissionen til at formode, at organisationskomitéen misbrugte en dominerende stilling på markedet for VM-billetter i strid med EF-traktatens artikel 86.
Kommissionen mødtes med organisationskomitéen torsdag den 5. marts for at drøfte vores bekymring over den nuværende billetordning og navnlig CFO-reglen om, at alle, der ønsker at købe billetter direkte fra CFO, skal opgive en adresse i Frankrig, som billetterne kan sendes til.

Watson
Betyder dette, at Kommissionen ikke vil gribe ind og forbyde udstedelsen af billetter, som allerede er solgt, selvom mange af disse billetter endnu ikke er udstedt, men blot reserveret? Kan kommissæren garantere, at man, hvis traktaternes bestemmelser er blevet overtrådt, vil indlede de normale overtrædelsesprocedurer? Eller søger Kommissionen blot en lappeløsning for fodboldtilhængerne, der strikkes sammen i samarbejde med CFO i et hyggeligt hjørne af omklædningsrummene?

Sir Leon Brittan
Jeg forestiller mig ikke en hyggelig situation i stil med det, som det ærede medlem beskriver. Hvis der er sket brud på loven, vil vi gå i aktion, medmindre det pågældende brud gøres godt igen på en helt bestemt måde. Det vil være Kommissionens holdning. Som sagt havde vi diskussioner så sent som sidste torsdag. Jeg kan ikke give noget specifikt svar på det ærede medlems spørgsmål, fordi man er i færd med at overveje resultatet af disse diskussioner, og min kollega vil fremsætte en erklæring under forhandlingen på torsdag, hvor han uden tvivl vil overbringe Dem resultatet af mødet, Kommissionens konklusioner og de foranstaltninger, der er truffet.

Evans
I lyset af den situation, kommissæren har beskrevet, og restriktionerne på tildelingen af billetter vil der utvivlsomt være nogle, der søger efter en anden udvej. Har Kommissionen talt med de franske myndigheder om risikoen for problemer i forbindelse med videresalg af billetter? Der vil altid være lovlydige rejsebureauer, der på den ene eller anden måde får fat på billetter og begynder at tilbyde alternative færdigløsninger, men der vil også være sortbørshajer, der får fat på billetter og begynder at sælge dem til opskruede priser. Det vil kunne skabe store problemer med hensyn til kontrol, balance og potentielle problemer med tilskuerne. Det kan ødelægge hele systemet. Det skaber måske et meget frit marked, hvilket jeg er sikker på, at kommissæren går ind for, men det bliver et frit marked, der kan skabe problemer. Har man været i forbindelse med de franske myndigheder vedrørende disse spørgsmål?

Sir Leon Brittan
Jeg beklager, at jeg ikke kan give noget endeligt svar på, præcis hvad der sker. Jeg kan forsikre det ærede medlem om, at vi som følge af de drøftelser, der fandt sted sidste torsdag, er ved at undersøge hele dette spørgsmål. Kommissionen vil bestemt ikke gå med til en løsning, der muliggør et helt åbenlyst misbrug, og som meget let kan omgås. De folk, der undersøger sagen, har tilstrækkelig erfaring med, hvad folk kan finde på, til ikke at blive spist af med en løsning, der har tydelige mangler.

Formanden
Spørgsmål nr. 45 af Gary Titley (H-0229/98):
Om: Anti-dumpingafgifter
Agter Kommissionen i lyset af de gentagne anti-dumpingklager fremsat af EUROCOTON at revidere sine procedurer, således at det ikke længere er muligt at indgive serieklager?

Sir Leon Brittan
Den aktuelle EUROCOTON-klage følger efter, at Rådet forkastede Kommissionens forslag til endelige anti-dumping-afgifter på ubleget bomuldsgarn i maj 1997.
Denne klage vedrørte også ubleget bomuldsgarn, men til forskel fra den tidligere sag var den baseret på beviser for dumping og skader fra en anden periode. Efter modtagelsen af den nye klage undersøgte Kommissionen, om den var indgivet af et tilstrækkeligt repræsentativt udsnit af Fællesskabets producenter, og hvorvidt den indeholdt prima facie-beviser på dumping og deraf følgende skadevirkninger.
Eftersom disse krav var opfyldt, besluttede Kommissionen at indlede en ny undersøgelse den 11. juli 1997 i henhold til sine forpligtelser ifølge EU's anti-dumping-lovgivning, som er i overensstemmelse med WTO's regler. Det er utrolig sjældent med flere anti-dumping-klager i træk. Gråt bomuldsgarn er det eneste tilfælde i EU's anti-dumping-lovgivnings historie, hvor der er indgivet en ny klage efter Rådets afvisning af Kommissionens forslag. Under disse omstændigheder har Kommissionen endnu ikke besluttet, hvorvidt der er behov for en lovgivningsændring, der kan forhindre flere klager i træk.

Titley
Med henblik på at undersøge klager over anti-dumping har Kommissionen lagt sig fast på et synspunkt, hvor man undersøger, om Fællesskabets principper har lidt skade. Forholder det sig ikke således, at flere på hinanden følgende anti-dumping-klager skader Fællesskabets interesser som følge af udgifterne til undersøgelser og på grund af usikkerheden for virksomhederne, som gør det vanskeligt at planlægge ud i fremtiden? Erkender Kommissionen, at flere på hinanden følgende klager i sig selv skader Fællesskabets interesser?
Har kommissæren en mening om, hvorvidt flere på hinanden følgende klager principielt undergraver EU's forpligtelser over for Verdenshandelsorganisationen, idet de kan anses for at være handelschikane over for importlandene?

Sir Leon Brittan
Jeg erkender bestemt, at enhver klage udgør en byrde for de implicerede parter, men jeg vil ikke erkende, at modtagelsen af en anden eller en tredje klage er i strid med WTO's regler. Jeg stiller mig lidt afvisende med hensyn til at betragte indgivelsen af en klage som noget, der i sig selv skal ses i sammenhæng med Fællesskabets interesser. Men jeg kan forsikre det ærede medlem om, at i forbindelse med denne klage er hele spørgsmålet om Fællesskabets interesser og ligevægten i Fællesskabets interesser - i modsætning til synspunktet om skadevirkningerne for de producenter, der har indgivet klagen - noget, som vil blive undersøgt, og som er blevet undersøgt til bunds.

McCarthy
Jeg havde indgivet et spørgsmål herom, men det kom ikke med i spørgetiden i dag.
Jeg vil gerne følge op på hr. Titleys spørgsmål. I lyset af forhandlingen i morgen om EU's industrielle konkurrenceevne generelt og kommissær Bangemanns handlingsplan om den europæiske tekstilindustris konkurrenceevne, er De da ikke enig i, at EUROCOTONs klage hører fortiden til for vores industrier? Erkender kommissæren ikke, at det ikke tjener Fællesskabets interesser og heller ikke er til gavn for EU's tekstilindustris konkurrenceevne at indføre sådanne afgifter? Vi har jo allerede beviser for, at det ikke blot vil føre til tab af arbejdspladser inden for færdigvaresektoren, men i sidste ende også til øget import af færdigvarer.
Derfor spørger jeg Dem, hr. kommissær, hvilke forslag De vil fremsætte over for Ministerrådet og ekspertgrupperne for at forbedre og styrke Fællesskabets interesser på dette område? Vil De fremføre stærke argumenter for Fællesskabets interesser? Er De parat til at fremsætte forslag på dette område i fremtiden? Med hensyn til repræsentativitet er 30 bomuldsproducerende virksomheder ikke repræsentative for hele EU's tekstilindustri.

Sir Leon Brittan
Der er faktisk ikke noget mystisk ved det. Vi har undersøgt sagen for at se, om der har været tale om dumping eller skadevirkninger - og vi ved alle, hvem der påstås at have lidt skade. Over for det har vi så opstillet alle de argumenter, der fremføres af en anden del af den europæiske industri, som hævder, at de ville have lidt skade, hvis der var blevet truffet anti-dumping-foranstaltninger. Man har fremført, at nettovirkningen af foranstaltningerne ville være gavnlig for den europæiske økonomi som helhed. Det er et legitimt argument. Der findes en procedure for bedømmelse af dette. Det er vigtigt, at spørgsmålet om Fællesskabets interesser overvejes på korrekt vis. Det har vi gjort i dette tilfælde. Jeg kan endnu ikke meddele Dem det endelige resultat, men jeg kan forsikre det ærede medlem om, at alle de punkter, hun har rejst, er blevet overvejet grundigt.

Hardstaff
Jeg har modtaget klager over anti-dumping-foranstaltningerne. De kommer fra mindre virksomheder, som føler, at de vil blive stillet meget dårligt, hvis de ikke længere kan importere bomuld. Jeg vil gerne spørge: Er det ikke til betydelig ulempe for såvel udviklingslandene som nogle mindre virksomheder, som er afhængige af importeret bomuld? Når man ser på afvejningen af de forskellige interesser, må man også tage hensyn til disse punkter. Det har De antydet i de svar, De allerede har afgivet.

Sir Leon Brittan
Jeg er meget glad for det, det ærede medlem har sagt om mine hidtidige svar. Det er meget vanskeligt. Der er overhovedet ingen tvivl om, at der findes mennesker i Den Europæiske Union, der klager over, at de lider på grund af dumping, og andre, der klager over, at de ville lide endnu mere, hvis der indførtes anti-dumping-foranstaltninger. Hvis vi ikke tænker på nogen uden for Den Europæiske Union, skal vi derfor skabe balance mellem disse interesser. Af denne grund har det vist sig at være en af de vanskeligste og mest kontroversielle sager, vi nogensinde har haft. Jeg beklager, at jeg ikke i øjeblikket kan sige, hvor det hele vil ende, men jeg kan fortælle, at jeg personligt har foranstaltet og selv deltaget i en grundig gennemgang af de forskellige parters argumenter - producenterne uden for Europa og de mennesker, som det ærede medlem repræsenterer. Det er umuligt at gøre alle tilpas. Det eneste, man kan gøre, er at være retfærdig, og det er det, vi vil forsøge.

Formanden
Spørgsmål nr. 46 af Inger Schörling (H-0007/98):
Om: Salmonellasmitte
Salmonellainficerede varer kan sendes retur til afsenderlandet, men der skal først indhentes tilladelse fra den kompetente myndighed i afsenderlandet. Det forekommer ejendommeligt, at afsenderlandets kompetente myndighed skal give sin tilladelse til returnering af det inficerede kød. Det burde snarere være leverandørens pligt at tage disse partier tilbage, samtidig med at den kompetente myndighed blev informeret.
Anledningen til mit spørgsmål er, at kontrol af importeret kød til Sverige i alt for mange tilfælde har afsløret salmonellasmitte, til trods for at alle attester fra afsenderlandet har været i orden.
Det giver anledning til komplikationer, ikke bare for de personer, der spiser det inficerede kød, men også for importører og forhandlere, som ud over de økonomiske konsekvenser, dette medfører, også rammes af det bureaukratiske besvær.
I denne procedure er der også opstået et fortolkningsspørgsmål om, hvem der skal anses for at have håndteret varen først. Er det importøren, distributøren eller en anden?
Er det muligt for afsenderlandenes kompetente myndigheder ikke at tillade returnering af inficeret kød?

Fischler
Hr. formand, mine damer og herrer, de af fru Schörling anførte spørgsmål vedrører artikel 7 i Rådets direktiv 89/662 af 11. december 1989 om bestemmelser vedrørende veterinærkontrol af samhandelen mellem medlemsstaterne, herunder navnlig den kontrol, der skal foretages på varens bestemmelsessted. I den sammenhæng skal der skelnes mellem to hypoteser: I de mere alvorlige tilfælde skal det parti, der leveres, destrueres, så det ikke kan forvolde skader, eller i overensstemmelse med Fællesskabets bestemmelser behandles på en sådan måde, at det ikke mere kan udgøre nogen risiko. I andre tilfælde - altså i de mindre alvorlige tilfælde - kan de kompetente myndigheder i modtagerlandet under forudsætning af, at betingelserne for, at varen er egnet til konsum, eller de af sundhedsmyndighederne opstillede betingelser er opfyldt, lade afsenderen eller en af afsenderen befuldmægtiget person vælge, om varerne skal destrueres, så de ikke kan forvolde skader, eller om varerne skal overgå til andet formål, herunder muligheden for at returnere dem med tilladelse fra den kompetente myndighed i det land, hvor oprindelsesvirksomheden er beliggende.
Denne tilladelse fra myndighederne i afsenderlandet blev anset for absolut nødvendig med henblik på, at de pågældende myndigheder kan sikre sig, hvor det inficerede parti befinder sig, og i sidste instans forhindre, at det kommer på markedet. Gennemføres kontrollen med negativt resultat på et senere tidspunkt i markedsføringskæden, gælder de enkelte staters bestemmelser. For produkter med oprindelse i en anden medlemsstat gælder de samme bestemmelser som for produkter fra den pågældende medlemsstat.

Schörling
Da Sverige blev medlem af EU, fik vi indrømmet en unik undtagelse, da vi ikke har salmonella i Sverige. Den gik ud på, at al kødimport fra andre EU-lande skulle ledsages af en attest om, at kødpartiet var frit for salmonella. Nu har det vist sig, at dette blev meget mere kompliceret, end vores myndigheder nogensinde havde troet, bl.a. fordi det viser sig, at mange af attesterne er falske eller ukorrekte.
Ikke mindre end 25 % af alle okse-, svine- og fjerkræpartier har ufuldstændige attester, og 20 % af de kødpartier, der har korrekte attester, viser sig at være salmonellasmittede. Ikke mindre end 85 % af prøverne på fjerkrækød fra Frankrig viste, at kødet var smittet. Så forstår man, at der ikke er tale om nogle små partier, der skal håndteres.
Det er yderligere et problem, at man ikke ved eller kan tolke, hvem det er, der har ansvaret. Jeg synes, at Kommissionen har ansvaret for, at den undtagelse, som Sverige har fået, skal fungere . Jeg synes ikke, at det svar, som kommissær Fischler gav, og som jeg takker for, skabte nogen klarhed. Jeg ville derfor gerne høre lidt mere om, hvordan kommissæren har tænkt sig, at det skal fungere.

Fischler
Hr. formand, fru Schörling, i første omgang må det her fastholdes, at det er korrekt, at der blev fastsat undtagelsesbestemmelser for Sverige i forbindelse med, at Sverige blev medlem af Det Europæiske Fællesskab. I henhold til disse bestemmelser kan Sverige - og det gælder for øvrigt også Finland - anvende særlige garantier på forskellige produkter - det drejer sig her om fersk kød, æg og fjerkrækød - efter at Kommissionen havde godkendt de operationelle programmer til bekæmpelse af salmonella, som Sverige fremlagde. Kommissionen godkendte disse programmer i en afgørelse fra 1995. Hvad kontrollen angår, vil vi i forbindelse med det næste spørgsmål komme tilbage til dette emne, men det væsentlige er, at der her virkelig er fastsat en procedure og at ansvaret i den sammenhæng naturligvis også påhviler afsenderlandene, da Kommissionen jo ikke på stedet kan kontrollere hvert enkelt parti, som afsendes fra en eller anden medlemsstat. Kommissionen kan kun sørge for, at der findes relevante bestemmelser. Det er naturligvis så op til hver enkelt medlemsstat at sørge for, at disse bestemmelser også overholdes.

Redondo Jiménez
Hr. kommissær, i dag har Kommissionen besvaret spørgsmål om forurening, kødhygiejne, BSE, monilia osv.
Jeg vil gerne gøre kommissæren opmærksom på FAO's opfordring til Den Europæiske Union om at øge og styrke systemerne vedrørende forebyggelse, kontrol med forarbejdning og overførsel af sygdomme i forbindelse med sundhed på landbrugsområdet. Endvidere banker elleve central- og østeuropæiske lande, hvis garantier på disse områder på nuværende tidspunkt er meget tvivlsomme, på vores dør.
Med henblik på at garantere forbrugernes sundhed og vores landbrugsproducenter i denne så foruroligende situation vil jeg gerne spørge Kommissæren, hvilke forholdsregler Kommissionen tager for at garantere, at medlemsstaterne overholder denne lovgivning - for lovgivning er der nok af - både inden for veterinærsundhed og inden for plantebeskyttelse, og endvidere om man vil kræve samme forholdsregler for tredjelande og øvrige lande.

Fischler
Hr. formand, jeg vil gerne besvare det spørgsmål, da det ret beset leder hen til spørgsmålet om, hvilken generel politik Kommissionen følger på det område. Som det sandsynligvis vil være Dem bekendt, har vi indledt en revision af hele kødhygiejnen og af den samlede lovgivning på dette område, hvor vi hovedsagelig tager sigte på følgende: På den ene side vil vi opstille klare fællesskabsbestemmelser, som fastsætter de nødvendige kontrolforanstaltninger, og dét fra starten af den kæde, produktionen af et næringsmiddel foregår i, og så at sige helt frem til forbrugerens bord. Men vi vil i den sammenhæng også gå nye veje med det såkaldte HACCP-system. Det er et system, hvor også de private forarbejdningsfirmaer inddrages i det faktiske kontrolarbejde. I den forbindelse er de dog på deres side igen underkastet kontrol fra en myndigheds side, så der altså også føres tilsyn med den nødvendige udførelse af kontrolopgaverne.
Det er et tiltag, som også FAO har erklæret sig indforstået med. Det er et tiltag, som støttes af Verdenssundhedsorganisationen, og jeg mener, at vi her virkelig er på rette vej. Det er selvfølgelig nødvendigt, at de krav, som vi stiller til vores egne virksomheder, også gælder over for tredjelande, det vil sige, at der i forbindelse med import anlægges nøjagtig de samme kriterier. For at nævne et eksempel: I den bilaterale aftale med USA, som for øjeblikket drøftes, vil der for fremtiden blive stillet krav om dette system i forbindelse med import.

Lindqvist
Jeg vil gerne spørge kommissær Fischler, hvilket råd han vil give et medlemsland, hvis attesterne også i fremtiden er fejlbehæftede, og hvis der også i fremtiden indføres salmonellasmittet kød, i dette tilfælde i Sverige. Er det ikke sådan, at det bør være hvert lands selvfølgelige ret at kunne beskytte sig mod sundhedsfarlige produkter? Hvilket råd har kommissæren altså at give vores land, hvis disse fejlbehæftede attester og smittede produkter fortsat indføres i landet?

Fischler
Om beskyttelse mod forsendelser af kød, som ikke lever op til de normer, der gælder specielt for Sverige og Finland, gælder der - som nævnt - et særligt regelsæt. Det drejer sig i forbindelse med den praktiske gennemførelse deraf om, at hvis der er tale om uregelmæssigheder i den betydning, at det ved en kontrol konstateres, at de leverede partier ikke lever op til direktivernes krav, står det modtagerlandet frit for enten - hvis det drejer sig om alvorlige tilfælde - at destruere det leverede parti eller i andre tilfælde at tage kontakt til leverandørlandet for at træffe aftale om enten destruktion eller alternativt returnering.
I forbindelse med de uregelmæssigheder, der er forekommet navnlig i leverancer af fjerkræ fra overvejende én medlemsstat, er der for øjeblikket drøftelser i gang mellem denne medlemsstat og den svenske regering, og under disse drøftelser skal det i fællesskab afklares, hvorledes man for fremtiden kan forhindre sådanne uregelmæssigheder. Det vil sandsynligvis blive afklaret definitivt inden længe mellem de involverede parter.

Formanden
Spørgsmål nr. 47 af Sören Wibe (H-0210/98):
Om: Salmonellakontrol
Sverige har flere gange siden EU-tiltrædelsen opdaget, at importeret kød fra andre EU-lande har været inficeret med salmonella, til trods for erklæringer fra eksportlandet om, at det aktuelle parti var frit for smitte.
På en skriftlig forespørgsel, jeg stillede Kommissionen (P-3933/97), svarede denne (19.1.1998), at dette bl.a. kunne skyldes manipulation eller manglende overensstemmelse mellem forskellige kontrolmetoder. Vil Kommissionen hermed antyde, at der findes mangler i den svenske kontrol, eller stoler Kommissionen på, at de svenske tester er helt korrekte? Har Kommissionen i øvrigt analyseret dette spørgsmål (det vil sige problemerne med salmonellasmitte i kød, der er importeret til Sverige), og er den i givet fald kommet frem til et resultat?

Fischler
Hr. formand, mine damer og herrer, spørgeren har ønsket, at jeg i mit svar endnu en gang uddyber nogle aspekter af den skriftlige forespørgsel nr. 3933. De spørgsmål, det her drejer sig om, hører i lighed med det spørgsmål, fru Schörling stillede for lidt siden, ind under emnet overholdelse af de supplerende garantier i forbindelse med salmonella, som Sverige og Finland fik ved tiltrædelsen.
Først vil jeg her kort redegøre for det regelsæt om kontrol, som de svenske myndigheder har fastsat for importeret kød. Ifølge de os foreliggende oplysninger kontrolleres kød, som importeres til Sverige fra en anden medlemsstat, af modtagervirksomheden inden for rammerne af et svensk regelsæt om kontrol. Uregelmæssigheder i forbindelse med attesterne meldes til den kompetente myndighed. De pågældende leverancer undersøges dernæst officielt af et laboratorium, der har autorisation til at kontrollere, om der er salmonella i leverancerne. Disse undersøgelser har intet at gøre med de rutineundersøgelser, som virksomhederne og de kompetente lokale myndigheder selv foretager. Ved alle disse undersøgelser anvendes EU-bestemmelserne for udtagelse af prøver. De svenske myndigheder anvender deres egen metode til selve analyserne - man kalder den den nordiske metode. I modsætning hertil anvender de øvrige medlemsstater til kontrol i oprindelseslandet den såkaldte ISO-metode, således som det er fastsat i EU-bestemmelserne.
Derudover har de svenske myndigheder i perioden fra 1. marts til 1. september 1997 forsøgsvis fastsat en anden overvågning for at kontrollere, om bestemmelserne om de supplerende garantier anvendes korrekt. I alt blev 569 partier kontrolleret, og blandt dem blev der konstateret salmonella i de 12. Derudover har der ifølge de her foreliggende oplysninger hovedsagelig været problemer med fjerkrækød og her igen med fjerkrækød med oprindelse i én bestemt medlemsstat, det vil sige, at der her blev fundet salmonella.
I disse tilfælde bringes artikel 8 i direktivet fra 1989 i anvendelse, hvor der som første skridt er fastsat bilaterale drøftelser - således som jeg allerede har anført for et øjeblik siden - mellem de implicerede medlemsstater, og disse drøftelser foregår for øjeblikket. Som også fastsat i direktivet afventer Kommissionen i første omgang resultatet af disse samtaler, før vi foretager os yderligere. Hvad angår spørgsmålet om analysemetoderne, drøftes det for øjeblikket i Rådets kompetente organer, om den såkaldt nordiske metode kan anerkendes som referencemetode på linje med ISO-metoden, det vil sige, at målet generelt er at tillade den nordiske metode som rutinemetode nr. to i Den Europæiske Union.

Wibe
Vi diskuterede jo også dette under det foregående spørgsmål, så der behøves måske ikke så mange kommentarer.
Det er jo åbenlyst, hr. kommissær, at vi på dette område har to forskellige metoder. I samme parti finder man med den svenske metode salmonellabakterier, mens man med den anden metode ikke finder salmonellabakterier. Nu er det jo sådan, at der er hundrede forskellige måder at begå fejl på, det vil sige ikke at finde bakterier, hvor der findes bakterier, men der er ingen måde at finde bakterier på, hvis der ikke er nogen. I dette tilfælde må disse resultater vel alligevel klart og tydeligt påpege, at den nordiske metode er den overlegne af disse to metoder, når man med den åbenbart finder bakterier, som ikke påvises med den anden metode.
Jeg fortolker slutningen af Deres svar som, at De også vil anvende den nordiske metode som rutinehandling, og at den i det mindste vil blive ligestillet med den nuværende metode, som anvendes i henhold til det gældende EU-direktiv. Er dette en korrekt opfattelse af Deres svar?

Fischler
For nu endnu en gang at gøre det helt klart, hvad vi agter at gøre, og hvad der for øjeblikket foregår i det kompetente organ i Rådet: For det første er referencemetoden for Den Europæiske Union i henhold til de gældende bestemmelser den såkaldte ISO-metode. For det andet er den nordiske metode hidtil blevet anvendt i Sverige, og Sverige har krævet, at denne metode ligeledes anerkendes som referencemetode. Der er uden tvivl visse forskelle mellem de to metoder, og målet er netop at tage hensyn hertil, så også den nordiske metode for fremtiden gælder som referencemetode. Det er det mål, der skal nås.
Men efter at det er medtaget i rådskravet eller planlagt i Rådets regelsæt, skal Rådet afgøre, om den vil acceptere det. Så længe det ikke er accepteret, gælder i et søgsmål, hvis det virkelig skulle komme til en retssag, det nuværende direktiv, det vil sige ISO-referencemetoden.

Formanden
Spørgsmål nr. 48 af Mark Watts (H-0032/98):
Om: Reform af den fælles landbrugspolitik og husdyrs velfærd
Går Kommissionen ind for at gøre sikringen af et højt sundheds- og velfærdsniveau for husdyr til en af hovedmålsætningerne for den ændrede fælles landbrugspolitik? Går den ligeledes ind for reformer, som vil fremme det blandede landbrug, hvorved flere dyr vil blive holdt udendørs eller i velstrøede bokse eller stalde, da bedrifterne vil få strøelse fra kornafgrøderne, og reformer af oksekøds- og mælkeordningerne, som dels skal modvirke overproduktion af kvæg, så EU kan afskaffe de ordninger, hvis formål er at skaffe sig af med overskydende kvæg som f.eks. støtte til forarbejdning af kalvekød og eksportrestitutioner i forbindelse med eksport af levende kvæg til tredjelande, og som både er dyre og påfører dyrene omfattende lidelser, dels modvirke forsøgene på at opnå yderligere stigninger i mælkeydelserne fra de enkelte køer, da det også har alvorlige konsekvenser for dyrenes velfærd.

Fischler
Hr. formand, mine damer og herrer, først vil jeg gerne fremhæve, at Kommissionen virkelig agter at tage protokollen om dyrebeskyttelse og dyrevelfærd i bilaget til Amsterdam-traktaten alvorligt. Det fremgår af denne protokol, at »når Fællesskabets politikker inden for landbrug, transport, det indre marked og forskning fastlægges og gennemføres, tager Fællesskabet og medlemsstaterne fuldt hensyn til dyrs velfærd ---«.
Denne protokol får naturligvis også konsekvenser for den fremtidige udvikling af den fælles landbrugspolitik. De vigtigste mål i landbrugspolitikken er: For det første at nå en situation, hvor landbrugsprodukter fremstilles i overensstemmelse med forbrugerens ønsker og krav, og for det andet at sikre, at de europæiske producenter bliver endnu mere konkurrencedygtige på de internationale markeder.
Med det tiltag, Kommissionen redegjorde for i Agenda 2000 i juli i fjor, agter den at øge europæisk landbrugs konkurrenceevne på det indre marked og på det internationale marked samt forhindre, at der opstår nye overskud - smør- og kornbjerge eller andre bjerge, som vi har haft tidligere. Til sit forslag om en fortsat omlægning bort fra prisstøtte hen imod direkte indkomststøtte knytter Kommissionen den forventning, at produktionen for fremtiden i højere grad vil være styret af forbrugernes behov, hvad angår mængde og kvalitet.
På denne måde forhindres nye overskud, og det vil så på denne måde heller ikke længere være nødvendigt at eksportere overskydende oksekød. Orienteringen mod markedet er imidlertid ikke kun et spørgsmål om priser. Lige så vigtig for forbrugeren er fødevarernes sikkerhed og kvalitet og først og fremmest garanti for oprindelsen. Til disse aspekter hører naturligvis spørgsmål vedrørende både dyrenes sundhed og deres velfærd.
I Agenda 2000 har vi derfor foreslået, at der inden for rammerne af en ny politik for landdistrikterne som en søjle to i landbrugspolitikken stilles flere midler til rådighed til miljøforanstaltninger inden for landbruget og tillige flere midler, som i sidste instans kommer dyrevelfærden til gode. Også denne politik vil forhåbentlig få en gunstig virkning i den ønskede retning. Jeg anmoder Dem imidlertid om at lægge mærke til, at Fællesskabet allerede har fastlagt et omfangsrigt regelværk med henblik på foranstaltninger til dyrebeskyttelse og husdyrs velfærd, og efter international målestok, det skal også lige nævnes her, er Den Europæiske Union godt med.
Disse regler kontrolleres til stadighed og videreudvikles om nødvendigt i takt med tidens krav. Hvad angår dyretransporter drejer det sig i forbindelse med disse foranstaltninger først og fremmest om en forbedring af transportvilkårene og i mindre grad om et fuldstændigt forbud mod transporter, for visse former for transport vil under alle omstændigheder være nødvendige.
Med henblik på at forbedre dyrebeskyttelsen ved eksport af kvæg har Rådet for nylig vedtaget et forslag, som gør udbetalingen af eksportrestitutioner afhængig af, at de regler om dyrebeskyttelse og dyretransporter, som EU har fastlagt, overholdes. Forvaltningskomitéen for handelsmekanismer har også for nylig godkendt den tilsvarende gennemførelsesforordning, så vi nu også kan udstede den.

Watts
Først vil jeg gerne udtrykke min tilfredshed med kommissærens klare ønske om at tage protokollen alvorligt. Det takker jeg ham virkelig for.
For det andet kan han måske som et eksempel tilkendegive, hvorvidt han vil overveje ordninger, der skal hjælpe intensive svine- eller fjerkræproducenter med at skifte fra de nuværende intensive metoder til ekstensive metoder fremover. Vil han overveje en sådan ordning i sine forslag til en reform af den fælles landbrugspolitik?
Endelig vil jeg sige, at jeg forstår, hvad han siger, om, at EU-lovgivningen allerede indeholder høje standarder for dyrs velfærd, men de bliver ikke altid håndhævet, hvilket han også er klar over. Jeg skal nævne et eksempel: Den 7. april i år frygter vi, at de franske myndigheder ved Eid-ul-Kebir-festivalen ikke vil håndhæve de bestemmelser for dyrevelfærd, som han med rette henviser til. Det er meget godt at have disse bestemmelser, men vi må alle samarbejde for at sørge for, at de også overholdes.

Fischler
Jeg er af den opfattelse, at hr. Watts' spørgsmål navnlig vedrører to aspekter, således som han selv fremhævede. For det første vil det også være en del af den nye pakke om politikken til udvikling af landdistrikter, at den investeringsstøtte, som landbrugsbedrifterne får, vil blive givet på visse betingelser. Netop i de to eksempler, De anførte, vil det under alle omstændigheder være nødvendigt, at de nødvendige mindstekrav om dyrevelfærd overholdes, når der bygges nyt eller bygges om til hønse- eller svinehold. For det andet: Hvis landmænd er rede til at om- eller nybygge deres stalde således, at der dermed opnås en særlig ekstra nytteværdi med henblik på dyrebeskyttelse, vil sådanne investeringer få mere støtte end andre.
Hvad spørgsmålet om hønsehold som helhed angår, vil Kommissionen i morgen få forelagt et forslag, hvor vi aflægger beretning om de hidtidige erfaringer med burhøns, og som vil fastsætte en hel række foranstaltninger til forbedring af hønsehold, som så ganske vist også skal finde anvendelse på tredjelande, da vi jo ikke kan acceptere, at vi artigt overholder gode regler og skaber gode vilkår, men dernæst så at sige kommer i en situation, hvor vores producenter konkurrerer med importører, hvis leverandører producerer på helt andre og væsentlig ringere vilkår.

Ferrer
Hr. kommissær, inden for rammerne af Deres svar vedrørende dyrevelfærd, som De selv finder meget forbundet med dyresundhed, vil jeg gerne spørge Dem, om Kommissionen ikke mener, at det vil være hensigtsmæssigt og nødvendigt også at udvide foranstaltningerne til beskyttelse af dyrenes velfærd og dermed til beskyttelse af dyrenes sundhed til også at omfatte den nødvendige hygiejne, hvormed dyrene bør ankomme til slagteriet. For dette vil i stor udstrækning bidrage til at forbedre dyresundheden og samtidig til at forbedre kvaliteten af huderne og således efter min opfattelse det første led i den kæde, som De omtalte i svaret til fru Redondo. Huderne er det første led i kæden, og det er endvidere nødvendigt for garverierne, at huderne er af høj kvalitet.

Formanden
Tak, fru Ferrer. Lad mig lykønske fru Ferrer med den behændighed, hvormed hun fik stillet sit spørgsmål.
Jeg giver ordet til hr. Fischler, som kan besvare dette spidsfindige tillægsspørgsmål fra fru Ferrer.

Fischler
Fru Ferrer, dette spørgsmål inkluderer naturligvis det spørgsmål, De oprindelig stillede, men går egentlig endnu videre. For det første vil jeg sige til Dem, at vi med hensyn til udviklingen navnlig gennem vores reformforslag kan opnå, at den bebrejdelse, der gentagne gange er blevet rettet imod os, for at yde støtte til eksport af levende kvæg til udenlandske slagterier, slet ikke passer. Det er allerede nu sådan, at der ikke ydes støtte til transporten. Det er allerede nu sådan, at levende kvæg omregnet pr. dyr får mindre støtte end eksport af kød, og det har immervæk medført, at kun ca. 10 % af den samlede eksport udgøres af levende dyr.
Det gælder imidlertid endnu mere for fremtiden, og netop gennem sænkningen af prisgarantierne vil det komme dertil, at vi i meget vidt omfang kan undgå at yde eksportstøtte til levende dyr. Men hvad det andet spørgsmål om dyrenes tilstand ved ankomsten til slagterierne angår, må jeg sige Dem én ting: Det passer ikke i al almindelighed, at alle dyr ankommer til slagterierne i dårlig stand. Det er først og fremmest af interesse for den, der skal købe kvæget og videresælge kødet, for De har helt ret i, at kvaliteten lider under det, dersom dyrene ankommer i dårlig stand. Hvorledes kan det da være i opkøberens interesse at betale en højere pris for en dårligere kvalitet på ankomsttidspunktet?
Men det er på den anden side også rigtigt, at der for nylig indløb meddelelser om nogle tilfælde af overførsel af sygdomme, hvor der var formodninger om, at det hang sammen med utilstrækkelig hygiejne. For at løse det problem har Kommissionen efter at have hørt de kompetente videnskabelige udvalg bestemt, at der skal foretages en ændring af direktiv 433 for så vidt muligt at forhindre smitte af dyr ved ankomsten til slagterierne. Et forslag herom drøftes netop i øjeblikket på kommissionsplan.

Formanden
Da spørgetiden til hr. Fischler er udløbet, besvares spørgsmål nr. 49-61 skriftligt.

Wulf-Mathies
Hr. formand, fru McIntosh, i Agenda 2000 har Kommissionen foreslået, at antallet af mål for fællesskabsinitiativerne reduceres, og at deres foranstaltninger koncentreres om tværnationale områder af fællesskabsinteresse, i hvilken forbindelse den innovative karakter, værditilvæksten for Fællesskabet og omfanget af partnerskaber skal bibeholdes eller øges. Tre emner blev valgt ud: Det grænseoverskridende, tværnationale og tværregionale samarbejde, udviklingen af landdistrikter samt de menneskelige ressourcer med særlig vægt på lige muligheder for mænd og kvinder.
Den omstændighed, at Kommissionen ikke har foreslået nye initiativer til fordel for de områder, der især er ramt af nedgangen i rustningsindustrien og fjernelse af militærbaser, betyder ikke, at disse områder principielt ikke kan få støtte længere. Den mulighed er fortsat til stede inden for rammerne af mål 1, 2 og 3 samt inden for rammerne af de nævnte nye forslag til fællesskabsinitiativer.
Uden for målområderne kan foranstaltninger til justering og modernisering af skole-, uddannelses- og beskæftigelsesordninger med henblik på en forbedring af konkurrenceevnen og en mildnelse af de socio-økonomiske ændringer fortsat få støtte.

McIntosh
Idet jeg takker kommissæren for det svar, må jeg sige, at jeg er dybt skuffet. I områder som Essex, Suffolk, Yorkshire og Cumbria er der forsvundet mange arbejdspladser i forsvarsrelaterede virksomheder på grund af afviklingen af forsvarsindustrien. Især hvis man kigger på to byer - Witham og Chelmsford - hvor de to virksomheder Marconi og EEV ligger, er den store nedskæring af arbejdsstyrken temmelig foruroligende. Hvilket tilsagn kan kommissæren give mig her i aften om, at områder som disse, hvor man har nydt godt af et program, der har været skræddersyet til afskedigelser inden for forsvarsindustrien, og uddannelsesordninger til støtte for de mennesker, der har mistet deres arbejde på grund af nedskæringer i forsvarsindustrien, fortsat vil have samme fordele som i øjeblikket? Det er spørgsmålet. De skal konkurrere om en mindre pose penge under tre brede målsætninger uden direkte midler til afhjælpning af følgerne af nedskæringer inden for forsvaret.

Wulf-Mathies
Jeg er ikke i stand til at komme med blot noget i retning af et svar på et spørgsmål om en konkret region og dens fremtidige støtte, da vi til dato end ikke har vedtaget forslagene til de nye strukturfondsforordninger i Kommissionen, og selv da vil vores støtteordning jo i langt højere grad bygge på partnerskab, det vil sige, at den omfatter både europæiske og nationale kriterier. Jeg er ikke i stand til allerede i dag at sige Dem, hvilke forslag den britiske regering konkret vil fremsætte. Derfor bliver jeg desværre nødt til at skuffe Dem på dette punkt.

Elliott
Min valgkreds har nydt godt af KONVER-programmet. London-kommunerne Hounslow, Ealing og Richmond har alle modtaget støtte på et eller andet tidspunkt, og det er jeg meget glad for. Men der er opstået følgende problem, og jeg vil gerne bede kommissæren tage hensyn til dette i forbindelse med eventuelle fremtidige ændringer og tilpasninger: I områder som mit, hvor befolkningen er utrolig mobil, har det været meget vanskeligt under KONVERbestemmelserne at målrette støtten præcis mod de mennesker, der har mistet deres arbejde, fordi mange af dem har skyndt sig væk til andre dele af landet eller endda til udlandet for at finde et andet arbejde. De lokale myndigheder har prøvet at fremsætte forslag om at puste nyt liv i området ved at bruge KONVER-midler til at skabe større beskæftigelse, men de er løbet ind i vanskeligheder med de eksisterende regler for programmet. Spørgsmålet er, om man ikke i fremtiden kan løse dette problem, uanset hvilke ændringer der sker.

Wulf-Mathies
Ja, måske er det, Kommissionen agter at foreslå, virkelig egnet til løsning af Deres problemer, da det faktisk er vores erfaring, at isolerede programmer inden for strukturpolitiske aktiviteter har haft langt mindre succes end dem, der vedrørte regioner i en noget større sammenhæng; af den grund vil vi også for fremtiden, hvad mål 2-områder angår, snarere gå ud fra større regioner, som programmerne vil være tilrettelagt efter for så vidt muligt at sikre, at der lokalt også skabes en skræddersyet mulighed for dem, der bliver arbejdsløse, hvor infrastruktur og investeringer på den ene side og kvalificeringsforanstaltninger for arbejdsløse på den anden side er tilpasset hinanden. Jeg tager under alle omstændigheder gerne denne oplysning fra Dem med i mine overvejelser.

Howitt
Jeg bemærker, at kommissæren smiler, men det er ikke første gang, at vi drøfter disse spørgsmål, og jeg vil ikke spørge hende om en bestemt region. Jeg vil imidlertid spørge hende om KONVER-programmets fremtid: Hvis Kommissionens svar er, at områderne vil blive støtteberettigede under det nye mål 2, må vi forsøge at forstå den mekanisme, der gør, at de er berettiget til at modtage støtte. Det lader ikke til, at Kommissionen er indstillet på at indføre en særlig ordning, sådan som det er tilfældet med mål 6. Hvis jeg tager fejl, vil jeg gerne vide det. Hvis det ikke er hensigten, forstår jeg stadig ikke, hvorfor der ikke bliver tale om gradvise overgangsordninger for KONVER-områder og andre områder under fællesskabsinitiativer på samme måde som for mål 2-områder, der falder igennem nettet. Hvis der findes det samme behov for strukturændringer på grund af arbejdsløshed og lav vækst for mål 2-områder, hvorfor så ikke for KONVER-områder?
Endelig er 50 % af KONVER-områderne på europæisk plan ikke samtidig støtteberettigede under mål 2 eller andre regionalfonde. Er kommissæren ikke enig i, at dette er et område, som hun bør undersøge grundigt?

Wulf-Mathies
Jeg ved godt, at Den Europæiske Union ikke kan udrydde og fjerne alle de problemer, der er i Fællesskabet, med midlerne fra strukturfondene. Jeg er udmærket klar over, at den ene eller den anden ændring i regionerne også vil medføre problemer. Men jeg anmoder på den anden side også om forståelse for, at vi, når vi for områderne under mål 1, 2 og 5b fastsætter generøse bestemmelser for udfasning af de regioner, som for fremtiden ikke længere vil kunne få støtte, samtidig virkelig også efter min mening tager hensyn til det, der er nødvendigt, for fortsat at sikre, at de opnåede resultater ikke ødelægges.
Jeg vil gerne endnu en gang udtrykkelig gøre opmærksom på, at der for KONVER-områder i lighed med alle øvrige initiativer naturligvis også for fremtiden er mulighed for at gøre brug af støttemidler fra mål 3, det vil sige til kvalificering af arbejdsløse og af mennesker, der er truet af arbejdsløshed. Jeg går ud fra, at dette netop også på dette område for fremtiden kan være en effektiv hjælp.
Til sidst vil jeg blot lige sige, at fællesskabsinitiativerne som helhed - det kan De også se af absorptionsraterne - ikke har givet så godt et resultat, som vi håbede, og at vi derfor også bliver nødt til at koncentrere os om at integrere sådanne foranstaltninger. Naturligvis er forsvarsindustri også industri. Er de relevante kriterier opfyldt, kan der udmærket blive tale om støtte fra mål 2. Passer kriterierne ikke, får det blive ved de horisontale muligheder under mål 3.

Formanden
Spørgsmål nr. 63 af Ian White (H-0172/98):
Om: Urban II
Hvilke regler følger Kommissionen ved nedsættelse af tilsynsudvalg for de enkelte programmer, og hvor findes sådanne regler offentliggjort?

Wulf-Mathies
Hr. formand, mine damer og herrer, de generelle bestemmelser om de ledsagende udvalg inden for rammerne af strukturfondenes deltagelse står i artikel 25 i Rådets ændrede forordning 4253/88. Gennemførelsesbestemmelserne for nedsættelsen af de ledsagende udvalg med henblik på kontrol med de programmer, der gennemføres i forbindelse med fællesskabsinitiativet URBAN, fastsættes af Kommissionen sammen med de pågældende medlemsstater. De står i Kommissionens afgørelser om godkendelse af de enkelte URBAN-programmer.

White
Jeg skulle have lyttet til svaret på originalsproget frem for oversættelsen, men jeg forstod ikke, hvor man kan finde dokumentationen for reglerne vedrørende URBAN-programmet. Jeg skal fortælle Dem, hvorfor jeg tager det op. På baggrund af rapporter, som jeg har modtaget fra interesserede organisationer, lader det til, at der hersker et vist anarki blandt de mennesker, der ønsker at søge om URBAN-midler. Jeg gik naturligvis ud fra, at der findes regler og forordninger for dette. Det, kommissæren lige har sagt, synes ikke at lede mig i retning af en kilde, som jeg kan stole på. Jeg vil gerne kunne kigge i en brochure eller i selve forordningen, så jeg selv kan tage stilling til, hvorvidt medlemsstaten er omfattet, og hvorvidt Kommissionen og Det Forenede Kongerige arbejder ud fra de samme regler, som jeg selv kan kontrollere. Findes der sådanne regler? Findes der en sådan forordning, bortset fra artikel 25, stk. 2, som De allerede har henvist til?

Wulf-Mathies
I Kommissionens afgørelse om godkendelse af de enkelte URBAN-programmer står tillige de faste punkter for de forskellige programmer. Jeg vil kort nævne dem her, fordi jeg tror, det er bedre, at vi taler om det, der findes, og ikke om numre på forordninger. For URBAN's vedkommende er der ledsagende udvalg i mål 1 og mål 2, som er de almindelige ledsagende udvalg for mål 1 og mål 2. Uden for de områder, der får støtte, og det vedrører jo Bristol, hvis jeg har forstået det rigtigt, er der et selvstændigt ledsagende udvalg. Jeg kan desværre ikke sige Dem imod, proceduren er kompliceret, fordi dette ledsagende udvalg rådgives af en forvaltningskomité, URBAN management committee , som er et underudvalg, der skal føre kontrol med forvaltningen i de områder, der ikke er målområder, og fordi der findes en URBAN partnership-group , hvor de lokale parter og de ikke-statslige organisationer samarbejder.

Spiers
Jeg bemærkede, at kommissæren i et tidligere svar sagde, at fællesskabsinitiativerne ikke var blevet den ønskede succes. Men jeg håber, at hun erkender, at URBAN har udgjort en ideel mulighed for at udvikle den slags decentraliserede fællesskabsinitiativer, som Kommissionen har slået til lyd for i sine økonomiske udviklingsplaner, og som har været en god mulighed for at skabe PR for Fællesskabet på grund af det meget lokale fokus. Jeg håber, at det lokale aspekt ikke går tabt i URBAN II og vil blive anerkendt i tilsynsudvalgene, uanset hvordan disse sammensættes. Jeg håber, at hun kan give os et tilsagn om dette.

Wulf-Mathies
Jeg kan kun give Dem ret. URBAN hører - selvom man ikke over alt kan være tilfreds med absorptionsraterne - til de fællesskabsinitiativer, som har vist sig at have særlig succes, fordi de er tæt på den lokale befolkning, og fordi de navnlig takket være medvirken af forskellige grupper af lokale borgere også har muliggjort en positiv mobilisering. På det punkt er der intet ændret i forvaltningsprocedurerne sammenlignet med URBAN 1, man kan tværtimod generelt gå ud fra, at med URBAN 2 er erfaringerne fra URBAN 1 allerede blevet indarbejdet i en positiv betydning. Fordi URBAN var så stor en succes, agter vi jo også for fremtiden at medtage støtte til sociale brændpunkter i byerne, the most deprived areas , i mainstream-støtten, det vil sige det nye mål 2. Det viser, at dette reelt var en forberedelse til også i større udstrækning at inddrage byproblemer i fællesskabsstøtten.

Formanden
Spørgsmål nr. 64 af José Apolinário (H-0173/98):
Om: Anvendelse af Interreg II C
Kan Kommissionen oplyse, hvor stort et beløb fællesskabsfondene har ydet til de uvejrsramte regioner på Azorerne, samt i Algarve og Alentejo i slutningen af 1997? Og hvorledes forklarer Kommissionen forslaget om økonomisk støtte via Interreg II C til en række medlemsstater, samtidig med at Portugal nægtes en sådan støtte?

Wulf-Mathies
Hr. formand, hr. Apolinário, Kommissionen er dybt berørt af stormskaderne i Portugal, navnlig på Azorerne, i Algarve og Alentejo. Den erklærede sig derfor umiddelbart efter, at katastroferne var indtruffet, af egen vilje rede til en omlægning af midlerne. I forbindelse med midtvejsrapporten om Fællesskabets støttekoncept for Portugal, som blev afsluttet i februar, er der i de ramte regioner blevet bevilget yderligere endnu ikke bundne midler samt midler fra den årlige indeksering, først og fremmest til foranstaltninger til en forbedring af miljøet. Kommissionen har arbejdet på og også opnået, at midlerne til en styrkelse af programmerne for de tre regioner, De nævnte, bliver større end oprindelig foreslået af de portugisiske myndigheder, det vil sige, at disse regioner får ECU 73 millioner ekstra i stedet for de 44 millioner, Portugal foreslog i første omgang.
Hvad angår fællesskabsinitiativet INTERREG II C, gør Kommissionen opmærksom på, at midlerne bl.a. er bestemt til foranstaltninger til forebyggelse af oversvømmelser samt til bekæmpelse af tørke ved hjælp af foranstaltninger inden for fysisk planlægning. I perioden 1997/98 er der ikke fastsat en fællesskabsfinansiering til Portugal til forebyggelse af oversvømmelser, fordi den portugisiske regering ikke har indgivet nogen ansøgning derom. Kommissionen godkendte derimod den 29. september 1997 et program til bekæmpelse af tørke i Portugal. Indirekte bidrager også dette program til den strukturelle forebyggelse af oversvømmelser, idet det bidrager til en forbedring af forvaltningen af vandet, til hydrologisk prospektering, til fremme af søgning efter vandressourcer og til forbedring af den økologiske balance. Kommissionen er rede til at tage en ansøgning fra de portugiske myndigheder i forbindelse med programmet INTERREG II C oversvømmelser op til overvejelse inden for rammerne af de generelle retningslinjer og under overholdelse af de budgetmidler, der allerede er afsat til Portugal.

Apolinário
Hr. formand, først vil jeg gerne takke for kommissærens svar. Jeg støtter kommissæren i det, der vedrører forrang for miljøforbedringer og fysisk planlægning. Jeg vil imidlertid med hensyn til den del af svaret, der angår den portugisiske regering, gerne understrege, at kommissæren ikke har sandheden på sin side, eftersom fordelingen af bevillingerne under INTERREG II C klart siger, at ansøgninger fra Portugal, Spanien, Grækenland og Italien kun skal vedrøre tørke, mens de fra Belgien, Tyskland, Det Forenede Kongerige, Frankrig, Italien og Holland skal vedrøre oversvømmelser. Og det er dette punkt, som jeg ikke kan forstå, fordi jeg mener, at det er en alt for teknisk tolkning fra den forvaltning, som kommissæren er den politiske leder af.
Men lad nu dette være. Jeg vil i stedet stille et andet spørgsmål: Med hensyn til de fjerntliggende regioner, navnlig med hensyn til Azorerne, hvordan vil Kommissionen, når der fremover ikke vil være et REGIS-initiativ, gribe ind i situationer, der ulykkeligvis har gentaget sig? For mens Kommissionen svømmer over med tekniske begrundelser, har den amerikanske hær tilbudt sin bistand til den tekniske genopbygning af området omkring Ribeira Quente. Det er en noget anden behandling.

Wulf-Mathies
For det første vil Azorerne som yderst fjerntliggende område også i fremtiden høre til den gruppe af regioner, der får mest støtte. For det andet går jeg ud fra, at også de øvrige områder, De nævnte, fortsat får støtte fra Den Europæiske Union. Problemet med strukturfondene er, at de ikke er nogen katastrofehjælpsmekanisme, og at EuropaParlamentet har afskaffet katastrofehjælpen inden for Europa. Derfor har vi ikke nogen mulighed for at yde specifik katastrofehjælp.
Men det, vi kan gøre, er, at vi, når der indtræder katastrofer, og således har vi også gjort i Portugals tilfælde, bestræber os på at omdirigere midler, der står til rådighed inden for støttekoncepternes rammer, og anvende dem til at få gang i økonomien og til at bekæmpe miljøskader, som er opstået på grund af sådanne katastrofer. Det er det, vi har gjort her. Hvorvidt f.eks. instrumentet INTERREG II C for fremtiden så også i øget omfang vil blive anvendt i de sydlige lande til bekæmpelse af oversvømmelser, er nok noget, der skal tages op til drøftelse. Men jeg anmoder Dem inderligt om at huske på, at vi her meget længe har talt om, hvorledes vi effektivt kan bekæmpe tørken, og at derfor både Kommissionens og måske også den portugisiske regerings forudseenhed ikke har været tilstrækkelig til at inddrage dette i deres planer for INTERREG II C i forebyggende øjemed. Jeg håber imidlertid, at det heller ikke i fremtiden vil blive nødvendigt, og vi bør være fleksible nok til i påkommende tilfælde at tage sådanne programmer op til revision.
Men jeg tror, at de midler, vi nu stiller til rådighed, virkelig giver regionerne en enorm ekstra støtte til bedre at klare følgerne af katastroferne.

Pimenta
Kommissæren har ret i, at problemerne med tørke og med oversvømmelser i Portugal og Spanien er forbundne. Som bekendt har alle de store portugisiske floder deres kilder i Spanien, og halvdelen af alt det vand, der kommer til Portugal, kommer fra Spanien. Som kommissæren også ved, opføres alle de vandkraftværker, der er under bygning i Portugal og Spanien, for penge fra Fællesskabet. Og som kommissæren også ved, har der været en tvist, en konflikt, på grund af den spanske vandplan, mellem Portugal og Spanien. Jeg tror, at dette kan klares, hvis der udvises fornuft, og en indgriben fra Bruxelles og fra Kommissionen er afgørende, eftersom finansieringen af vandkraftværkerne i Portugal og i Spanien delvis kommer fra Bruxelles. Nu, hvor forhandlingerne er blevet genoptaget, hvad er så den rolle, som kommissæren og Kommissionen agter at spille?

Wulf-Mathies
Ved bilaterale forhandlinger har Kommissionen normalt ikke nogen beføjelse til at være med, og det skyldes ikke alene subsidiariteten, men også af hensyn til suveræniteten er medlemsstaterne normalt meget interesserede i, at Kommissionen ikke blander sig i sager, som medlemsstaterne kan klare bedre selv.
Vi har alligevel gjort lidt mere end bare at se til. Vi har nemlig f.eks. finansieret en fælles undersøgelse foretaget af Spanien og Portugal for at skaffe os klarhed over de fælles vandressourcer. Vi hører også til dem, som f.eks. i forbindelse med proceduren til godkendelse af dæmningen har sørget for, at der i de planer, som jo skal sikre, at vandet også løber ind i den opstemmede sø i tilstrækkelig mængde, og at det er af god kvalitet, tilskyndes til en fælles forvaltning af vandet. Jeg går endvidere ud fra, at godkendelsen og de foranstaltninger, der blev truffet, er nyttige i den henseende.

Formanden
Da spørgetiden til Kommissionen er udløbet, besvares spørgsmål nr. 65-109 skriftligt.
(Mødet udsat kl. 19.45 og genoptaget kl. 21.00)

Skibe med farligt gods
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0069/98) af Novo Belenguer for Udvalget om Transport og Turisme om Rådets fælles holdning (C4-0621/97-96/0231(SYN) fastlagt med henblik på vedtagelse af Rådets direktiv om ændring af direktiv 93/75/EØF om mindstekrav til skibe, som er på vej til eller fra Fællesskabets søhavne med farligt eller forurenende gods.

Novo Belenguer
Fru formand, den betænkning, som vi skal drøfte her i aften, er andenbehandling af samarbejdsproceduren, og den vedrører forslaget til ændring af direktivet om mindstekrav til skibe, som er på vej til eller fra Fællesskabets søhavne med farligt eller forurenende gods.
Hvis vi kort gennemgår den proces, der følges i betænkningen, må vi for det første nævne, at i april 1997 vedtog Parlamentet ved førstebehandlingen elleve ændringsforslag, som kan klassificeres i tre store grupper. Den første gruppe har til formål at styrke indberetningskravene for skibsoperatører af skibe, der transporterer radioaktivt materiale. Den anden gruppe vedrører foranstaltninger, der har til formål at udvide kravene i direktiv 93/75/EØF til også at omfatte skibe i transitfart i Fællesskabets farvande. Og endelig den tredje gruppe til ændring af bilagene til nævnte direktiv.
Kommissionen og Rådet accepterede ændringsforslagene vedrørende muligheden for at lade direktivet omfatte fremtidige ændringer af den internationale kode for bestrålet nukleart brændsel samt ændringer vedrørende pligten til at udlevere en liste over besætningsmedlemmer til havnemyndighederne inden afrejsen for det tilfælde, at der skulle ske en ulykke.
Den betænkning, som vi drøfter nu, og som vi skal stemme om i morgen, har tre formål. For det første at ajourføre direktiv 93/75/EØF ved at anmode om, at visse krav til sikker transport ad søvejen indføres, især vedrørende bestrålet nukleart brændsel, plutonium og højradioaktivt affald, for det andet at udvide de oplysninger, der skal gives i tilfælde af transport af denne godstype, og for det tredje at fastsætte et system til ændring af fremtidige bilag til direktivet via det rådgivende udvalg med henblik på at tilpasse de nationale regler til de regler, der er fastsat på internationalt plan for søfartssikkerhed.
I denne forbindelse foreslår vi i betænkningen fire ændringsforslag, som næsten blev vedtaget enstemmigt i Udvalget om Transport og Turisme.
I det første ændringsforslag, som vedrører betragtning 5 i direktivet, foreslår vi en ændring af formuleringen af Rådets tekst, og den nye tekst, som er meget bredere og mere generel - således fortolker vi det i hvert fald - udtrykker vores forbehold over for, at det rådgivende udvalg kan gennemføre betydningsfulde eller væsentlige ændringer i direktivet.
Ændringsforslag 4, der vedrører artikel 1, stk. 2, er direkte forbundet med det forrige og har til formål at forhindre, at efterfølgende ændringer af dette direktiv medfører en svækkelse af de eksisterende bestemmelser om sikkerhed og beskyttelse af havmiljøet. Vi sætter altså et minimum for at undgå, at garantierne i samme direktiv på nogen måde svækkes.
Vores andet ændringsforslag vedrører artikel 1, hvor vi foreslår, at indsættelsen af CNI-koden ajourføres til den 1. januar, ganske som det står i direktivet, men at det bliver i 1998. Og vi foreslår dette, fordi det er meget nyere og aktuelt, men især fordi IMO i november sidste år vedtog nogle ændringsforslag, som styrker koden, og hvis de ikke inkluderes fra denne dato, ville vi give det rådgivende udvalg anledning til at træde ind og ændre direktivet.
I det tredje ændringsforslag insisterer vi på et forslag, som vi allerede stillede ved førstebehandling af betænkningen. Rent konkret anmoder vi om, at det bliver obligatorisk at oplyse om indholdet i bilag 1 til medlemsstaternes myndigheder, igennem hvilke farvande der sejler skibe, som er omfattet af denne betænkning.
Endvidere, fru formand, og hvad angår indholdet af betænkningen, mener jeg, at dette forslag er hensigtsmæssigt og egnet, selvom vi håber, at bestemmelserne også kan anvendes på skibe i transitfart. Man må huske, at dette system rent faktisk er omfattet af Eurorep-forslaget fra 1993, men at der i praksis ikke har været nogen fremskridt. Da vi erkender, at det er vanskeligt at ændre direktivets fokus, foreslår vi derfor Kommissionen, at den, hvis den anser det for hensigtsmæssigt, trækker dette oprindelige Eurorep-forslag tilbage og stiller et nyt, som omfatter de lovgivningsmæssige ændringer, der er udført og vedtaget af IMO.
Nu slutter jeg, fru formand, med at ønske, at parlamentsmedlemmerne vil tage hensyn til de foreslåede ændringer, når vi i morgen skal stemme om min betænkning, hvor vi anmoder om gennemførelse af en række fællesskabsregler med henblik på bl.a. at forsøge at forbedre sikkerheden til søs og bevare havmiljøet for kommende generationer.

Ferber
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, under andenbehandlingen beskæftiger vi os i dag med mindstekrav til skibe, som er på vej til eller fra Fællesskabets søhavne med farligt eller forurenende gods. Jeg tror, at vi her beskæftiger os med et meget vigtigt emne, som berører borgerne, hvis der sker noget. Formålet med vores lovgivning er, at der slet ikke sker nogen katastrofal ulykke, eller hvis der sker en ulykke, at den eventuelle skade mindskes så meget som muligt, for at dette emne ikke optager borgerne. Jeg synes ikke, man kan tænke sig et bedre udgangspunkt for europæisk lovgivning.
Jeg vil gerne udtrykkelig sige tak til ordføreren, fordi han har beskæftiget sig så seriøst med dette emne både under førstebehandlingen og nu under andenbehandlingen. Det Europæiske Folkepartis Gruppe er enig i ordførerens opfattelse. Vi støtter samtlige ændringsforslag, navnlig det punkt, at der også skal stilles relevante oplysninger til rådighed om skibe, som transporterer farligt gods og ikke anløber nogen af Fællesskabets søhavne, men alligevel sejler gennem Den Europæiske Unions territorialfarvand. Det drejer sig ikke kun om ulykker i forbindelse med ind- eller udsejling, det drejer sig også om i videst muligt omfang at afværge farer, selvom territorialfarvandet kun lige tangeres, fordi de sidste års erfaringer viser, at der her udmærket kan opstå problemer på europæisk grund, uden at det oprindelig var planen at anløbe europæisk havn.
Jeg vil derfor indtrængende anmode Kommissionen om også at acceptere dette punkt. Vi samarbejder jo desværre kun. Amsterdam-traktaten er endnu ikke trådt i kraft, ellers ville vi i højere grad have deltaget i lovgivningsproceduren. Jeg anmoder om, at De virkelig tager Dem af dette punkt, for at vi kan nå frem til en god løsning for alle borgere i Europa.

Kaklamanis
Fru formand, jeg vil gerne takke ordføreren, fordi han har beskæftiget sig med et så følsomt og meget vanskeligt emne.
Jeg vil især gerne takke ham, fordi han har modstået Rådet og Kommissionen, der ganske vist, hr. ordfører, godkendte nogle ændringsforslag, men kun overtog de mest uskadelige ændringsforslag. De vigtigste ændringsforslag, som De selv har indgivet, og som vi har tilsluttet os her i salen under førstebehandlingen, blev ikke overtaget.
Jeg glæder mig over, at De har stillet dem på ny, og vi vil støtte disse ændringsforslag, fordi Rådet og Kommissionen åbenbart glemmer eller måske ikke vil huske, at atomaffald ikke kun er et miljøproblem, det er også et spørgsmål om hvidvaskning af sorte penge, og der er farer for, at noget atomaffald under visse forudsætninger efter en berigelsesproces med plutonium kan anvendes til andre formål, fru kommissær, til krigsmæssige formål. Derfor burde Kommissionen og Rådet ikke blot have overtaget de første ændringsforslag fra ordføreren, som indeholdt strenge kontrol- og sikkerhedsbestemmelser for denne form for last, men Kommissionen burde selv have foreslået endnu strengere bestemmelser. For vi ved jo alle udmærket, hvad der sker med denne form for handel med atomaffald. Jeg taler her om handel med krigsaffald fra landene i det tidligere Sovjetunionen, hvorfra - som det er bekendt - atomaffald går til visse konkrete lande, som vi på et tidspunkt opdager udgør en fare, hvorefter vi vedtager at skride ind gennem NATO eller gennem andre instanser. Når vi nu er bekendt med, at de får leveret dette atomaffald, hvorfor sætter vi så ikke i det mindste betingelser med hensyn til kontrol og sikkerhed?

Tamino
Fru formand, jeg vil først og fremmest gerne minde om, at V-Gruppen finder det meget positivt, at dette forslag til direktiv, som ændrer det tidligere direktiv nr. 75 fra 1993, er blevet fremsat; hovedformålet er at inddrage betingelserne for transport af nukleart brændstof - plutonium og stærkt radioaktivt affald - om bord på skibe i det gamle direktivs anvendelsesområde. Dette er utvivlsomt et positivt forhold, og vi finder også, at resten af direktivet er positivt. Vi mener endvidere, at Parlamentet har fremsat nogle seriøse og troværdige forslag, hvorfor vi ikke er enige i Rådets ændringer de steder, hvor det ikke har overtaget Parlamentets ændringsforslag. Derfor vil vi helt og fuldt støtte alle ordførerens ændringsforslag, især nr. 3, fordi vi mener, at det er af afgørende betydning, at skibe i transit på vores have, også selvom de ikke løber ind til en havn i Fællesskabet, skal underrette os om en eventuel last med giftige eller radioaktive stoffer.
Dette er af stor betydning for vores haves fremtid og for befolkningens sundhed og miljøet generelt.

Camisón Asensio
Hr. kommissær, i denne henstilling, som vi drøfter, og som søger at fastsætte nogle mindstekrav for skibe, der transporterer farligt gods, og som anløber havne i Den Europæiske Union, er der et forhold, som desværre gentages meget ofte, nemlig at Kommissionen anstrenger sig for, at fællesskabslovgivningen skal opfyldes, i dette tilfælde søfartssikkerheden og beskyttelsen af havmiljøet, mens der er medlemsstater, som gør, hvad der passer dem - og således sker det, at der stadig i dette tilfælde er fire medlemsstater, der ikke engang har overført det oprindelige direktiv til deres nationale lovgivning.
På denne baggrund, hr. kommissær, støtter vi Kommissionen. Vi står virkelig, som det blev sagt, over for ekstremt vigtige spørgsmål. Der er f.eks. det faktum, at passagertransport ikke bør kunne forenes med transport af farligt gods og forpligtelsen om sikkerhedscertifikater for passagerskibe. Mine damer og herrer, vi må ikke glemme, at vi står over for meget farlige stoffer, f.eks. bestrålet nukleart brændsel, plutonium og højradioaktivt affald, hvis levetid i mange tilfælde - og jeg overdriver ikke - er længere end 30.000 år, hvilket må siges at være meget.
Derfor er ansvaret for fremtiden kolossalt. Og hvis man i spørgsmål vedrørende risikoen ved disse stoffer tager det behørige hensyn til landevejstransporten - en anden form for overfladetransport - må man gøre det samme med søtransporten.
Af disse grunde vil vi støtte hr. ordfører Novo Belenguers ændringsforslag, som vi lykønsker ham med.

Sarlis
Fru formand, jeg vil også gerne for mit vedkommende sige, at jeg er enig med ordførerens ændringsforslag, men jeg vil gerne fremhæve en anden side af problemet, nemlig at Rådet udsteder direktiver og forordninger, der ikke finder anvendelse i medlemsstaterne. Den betænkning, vi forhandler i dag, er et klassisk eksempel herpå.
Jeg kan fortælle Dem, at direktiv 93/75, der ændredes med dette nye forslag fra Kommissionen, endnu ikke indgår i de nationale lovgivninger i 4 medlemsstater, hvoriblandt er Det Forenede Kongerige, som i dag har formandskabet i Rådet.
Det samme gælder på internationalt plan, hvor IMO's afgørelser ikke omsættes til national ret af det store flertal af medlemsstaterne. Vi har derfor al mulig grund til at beklage denne situation, i det mindste inden for Den Europæiske Union, og det bør af denne forhandling og af afstemningen i morgen, hvor vi skal stemme om ordførerens ændringsforslag, blive klart, at Rådet - medlemsstaterne selv udgør jo Rådet - ikke kan acceptere at udstede direktiver, som ikke på nationalt plan indgår i lovgivningerne.
Der er tale om et meget alvorligt spørgsmål, der ikke har betydning for den maritime sikkerhed i sig selv, men er af stor betydning for sikkerheden for alle verdens befolkninger, og derfor bør vi udvise interesse for dette problem, der vedrører os alle.

Flynn
Fru formand, Parlamentet overvejer at vedtage en betydningsfuld lov om søtransport af farligt gods. Jeg vil gerne starte med at sige, at det naturligvis glæder mig meget, at Rådet i sin fælles holdning tilsluttede sig de af Parlamentets ændringsforslag, som Kommissionen accepterede under førstebehandlingen.
Jeg må også sige, at Kommissionen deler den bekymring, der ligger bag de ændringsforslag, der blev vedtaget af Udvalget om Transport og Turisme under andenbehandlingen. Ændringsforslag 2 indeholder f.eks. et forslag om en henvisning til den version af INF-koden, der blev udformet pr. 1. januar 1998 i stedet for den version, der blev udformet pr. 1. januar 1996. Kommissionen glæder sig over dette nyttige forslag, der omfatter de ændringer i koden, som blev vedtaget af IMOforsamlingen i november 1997.
Kommissionen kan også acceptere ændringsforslag 4, ifølge hvilket de ændringer i bilagene, der er vedtaget i udvalgsproceduren, skal udgøre en styrkelse af sikkerheds- og havbeskyttelsesbestemmelserne i den oprindelige lovgivning. Jeg kan forsikre medlemmerne af Parlamentet om, at Kommissionen, der har initiativretten under udvalgsproceduren, ikke vil fremsætte et forslag, der svækker dens egen oprindelige lovgivning.
Kommissionen forstår i princippet godt bekymringerne bag ændringsforslag 1, hvor man søger at præcisere omfanget af komitologiproceduren, specielt i lyset af ændringsforslag 4. Der er imidlertid to grunde til, at Kommissionen ikke kan acceptere dette ændringsforslag. For det første afviser man i dette ændringsforslag den udtrykkelige bestemmelse om, at skibe i transitfart falder uden for anvendelsesområdet for dette direktiv. Teksten blev tilføjet i forbindelse med Rådets fælles holdning og i lyset af det uafklarede Eurorep-forslag, der er accepteret af Kommissionen. For det andet er dette ændringsforslag under alle omstændigheder unødvendigt, fordi ændringsforslag, der er vedtaget under komitologiproceduren, ifølge den eksisterende fælles holdning ikke skal kunne ændre direktivets mindstekrav. Det gælder både for en svækkelse og en udvidelse af direktivets anvendelsesområde.
Endelig kan Kommissionen ikke acceptere ændringsforslag 3, der introducerer indberetningskrav vedrørende skibe i transit ud for medlemsstaternes kyster.
Som jeg sagde under førstebehandlingen, så gør bestemmelserne i Eurorep-direktivforslaget ændringsforslaget overflødigt, og Kommissionen fastholder derfor sin holdning af hensyn til konsistens og kohærens.
Jeg ved, at ordføreren fuldt ud forstår denne holdning, da han anførte det i sin egen betænkning. Jeg vil derfor bede ham om at genoverveje en tilbagetrækning af sin støtte til ændringsforslaget, da jeg kan forsikre ham om, at Kommissionen deler hans synspunkter. Vi undersøger derfor mulighederne for om nødvendigt at genoptage diskussionen i Rådet på baggrund af en ændret version af Eurorep-forslaget. Hr. Ferber og hr. Kaklamanis deler dette synspunkt. Vi deler det synspunkt, som de har givet udtryk for i forbindelse med dette spørgsmål.
Hvis jeg kort skal opsummere, så kan Kommissionen acceptere ændringsforslag 2 og 4, men ikke ændringsforslag 1 og 3. Jeg vil gerne takke Parlamentet, specielt hr. Novo Belenguer og Udvalget om Transport og Turisme, for deres vedholdende støtte til dette forslag. Til hr. Camisón Asensio og hr. Sarlis vil jeg sige, at der har været store forsinkelser i overførslen af det oprindelige originale direktiv til de nationale lovgivninger, men at man er i færd med at indlede overtrædelsesprocedurer: Der er i øjeblikket tale om fire overtrædelsesprocedurer vedrørende de nationale foranstaltningers manglende overensstemmelse med fællesskabsbestemmelserne, og vi ser frem til en hurtig juridisk løsning på disse problemer.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.

Statistisk registrering af vejgodstrafikken
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0072/98) af Bazin for Udvalget om Transport og Turisme om forslag til Rådets forordning om statistisk registrering af vejgodstrafikken (KOM(97)0443 - C4-0514/97-97/0233(CNS)).

Wijsenbeek
Fru formand, jeg håber, at De vil undskylde hr. Bazin, at han ikke er til stede, da han er opholdt af regionalvalgene hos Dem i Frankrig, og jeg håber, at De vil forstå, at man har givet hr. Bazin lov til det, som man nægtede hr. de Silguy, nemlig at stille op til regionalvalgene i den smukke region Bretagne. Vi ønsker ham held og lykke.
Statistik er vigtig for transporten. Derfor skal vi ikke blot indsamle statistiske oplysninger, men også behandle dem ensartet i hele EU. For at være mere præcis, så udarbejdede Kommissionen et forslag, der gør de statistiske oplysninger om vejtransport mere ensartede i de forskellige medlemslande. Udvalget om Transport og Turisme har fremsat to ændringsforslag. Det vil sige, at hr. Bazin gjorde det med vores fulde opbakning. Derfor er det ikke særlig vanskeligt for mig at træde i stedet for ham her i aften. Bazin-betænkningen er ikke blot en teknisk betænkning. Da vi i Den Europæiske Union bevæger os hen imod en mere varig mobilitet, har vi brug for en præcis viden om vores transportvirksomheder samt deres destinationer i EU. Denne opgave bliver vanskeligere med rivaliseringen på det frie indre marked, specielt når den frie cabotagekørsel bliver mulig. Når vi ser på statistikken for vejtransport, så bliver det stadig mere vanskeligt at se, om lastbiler med udenlandske nummerplader - fra et andet land end det, hvortil der transporteres gods - beskæftiger sig med lokal eller international transport.
Det er uundgåeligt, at den lokale transport primært vil foregå som vejtransport. I dag foregår mere end tre fjerdedele af transporten mellem medlemsstaterne som vejtransport. Transporten vokser med ca. 7-10 % om året. Det betyder, at hvis vi ønsker at gå over til andre transportformer - hvilket medlemmerne fra alle grupperne ønsker - herunder jernbanetransport, indenrigssejlads eller short-sea skibsfart, så skal vi stadig tage højde for, at den lokale transport foregår som vejtransport. Hvis vi derfor ønsker at flytte fra én transportform til en anden, så skal vi vide, præcist, hvad der er kombineret transport, og hvad der udelukkende er vejtransport. Der er brug for et mere præcist system.
Kommissær, da De også arbejder med transportens sociale aspekt, ved De bedre end nogen anden, at de beretninger, vi får fra Kommissionen om køre- og hviletid, er værre end forventet. Vi har netop modtaget beretningerne fra 1993/94, af hvilke det fremgår, at medlemsstaterne ikke engang har sådanne statistikker. Det er en stor fejl. En af de medlemsstater, der ikke har indsendt statistiske oplysninger, er et af de lande, der var med til at grundlægge Det Europæiske Fællesskab. Halvtreds år skulle være tilstrækkeligt til at finde fodfæste. Vi stoler på, at Kommissionen vil gøre sit yderste for at bringe disse forhold i orden. I erkendelse af, at det meste af arbejdet skal gøres af medlemsstaternes statistiske kontorer, har vi imidlertid takket være Budgetudvalget fremsat et ændringsforslag, der sænker de årlige disponible bevillinger en smule.

Stenmarck
Fru formand, lad mig indlede med at takke Bazin, som i og for sig er fraværende, for det arbejde, han har lagt i denne betænkning. Hensigten med forslaget er at komplettere den årlige harmoniserede statistikinformation for varetransporter på landevej, så der er information tilgængelig for kontrol og evaluering af den fælles politik. Oprindelsesog destinationsregion skal registreres på samme måde for transporter mellem medlemsstaterne som internt i dem. Lovteksten omfatter også cabotage, som nu bliver mulig inden for Unionen. For dette skal der findes en kodning af oprindelses- og destinationsregion samt af den strækning, som tilbagelægges.
Der skal naturligvis altid findes statistik i en vis udstrækning. Alligevel synes jeg, at hver gang denne type forslag og denne type spørgsmål kommer op, så er der grund til at sætte spørgsmålstegn ved, om dette virkelig er noget, der behøves, da det indebærer nye oplysninger, der skal indleveres, og dermed yderligere bureaukrati. Det er altid virksomheder, ofte små virksomheder, der skal indlevere disse oplysninger. Alt for meget af dette er allerede i dag unødvendige arbejdsbyrder, som lægges på virksomhederne rundt om i Unionen, og som har ført til den besværlige situation, som virksomheder i dag befinder sig i.
Der er trods alt to ting, som i denne sammenhæng er positive. Den ene er, at der ikke skal opbygges noget særligt europæisk statistikkontor for netop denne virksomhed; ansvaret for denne ekstra arbejdsbyrde vil blive lagt på medlemslandenes statistikkontorer. Den anden er, at forordningen udtrykkeligt undtager små køretøjer. Det indebærer, at køretøjer med en last på højst 3, 5 t eller en totalvægt på maks. 6 t undtages. Årsagen til dette er, at sådanne transporter ofte er lokale transporter for egen regning.
Disse to undtagelser er positive. Alligevel er der grund til at stille spørgsmålet, hvad der egentlig ville være sket, hvis vi ikke havde fået en forordning som denne. Der er en konstant kritik, som stadig tydeligere rettes mod EU, en kritik, der drejer sig om bureaukrati, en kritik, der drejer sig om alt for mange krav om indlevering af oplysninger fra virksomhederne. Jeg tror, vi må gøre det klart for os, at hver gang der fremlægges et nyt forslag, i lighed med det, vi nu skal tage stilling til her, uanset hvor prisværdigt formålet er, så forøges bureaukratiet og papirnusseriet i et Europa, hvis virksomheder allerede i dag har alt for meget af dette.

Flynn
Fru formand, som Parlamentet vil vide, så gjorde de relevante direktiver fra 1978 og 1989 det muligt for Fællesskabet at foretage en grundlæggende statistisk registrering af vejgodstrafikken, og disse direktiver har været meget nyttige til udarbejdelse og udvikling af den fælles transportpolitik.
Der har været en betydelig udvikling i fællesskabspolitikkerne, hvilket imidlertid har nødvendiggjort en forbedring af systemet til indsamling af statistiske oplysninger om vejtransport. Det gælder specielt ændringer vedrørende liberalisering af cabotagekørsel fra 1. juli 1998, udvikling af transeuropæiske net samt udvikling af miljøpolitikken.
Som Parlamentet ved, vil denne nye forordning danne grundlaget for et mere tidssvarende statistisk system, der bygger på en liste over variable størrelser, som er afpasset efter eksisterende informationsbehov, specielt vedrørende regionalpolitik og miljøpolitik, om indsamling og overførsel af data om de enkelte køretøjer og deres rejser.
Det vil gøre det muligt at få en langt mere detaljeret analyse end tidligere, og det vil lette den afgørende overvågning, finjustering og forståelse af forholdet mellem forskellige politiske resultater. Den nye forordning kan naturligvis betyde ekstra statistiske rapporteringsforpligtelser for nogle transportvirksomheder. Jeg vil gerne understrege, at man hos Eurostat har gjort, hvad man kan for at besvære vognmændene mindst muligt ved at lade de statistiske oplysninger blive opsamlet som stikprøveundersøgelser fra et beskedent antal lastvogne samt ved at bruge moderne computerteknik til overførsel af data, hvor det kan mindske administrationen.
Da hr. Bazin, Udvalget om Transport og Turisme og Kommissionen har omtrent den samme holdning, kan jeg nemt acceptere begge ændringsforslag. Jeg takker derfor hr. Bazin og hans kolleger for deres støtte og deres store hjælp i bestræbelserne på at udvikle ændringer, der betyder større gennemsigtighed i og mere effektiv drift af det statistiske system. Jeg kan tilslutte mig hr. Wijsenbeeks udtalelse om, at statistik er vigtig for transporten, og at den bør være ensartet.

Wijsenbeek
Fru formand, desværre er kommissæren, der egentlig ikke er ansvarlig for transport, men for transportens sociale aspekter, ikke kommet med nogle brugbare udtalelser vedrørende min anmodning om bedre beretninger om køre- og hviletid - hvilket jeg mener er et supplement til den egentlige statistik om vejtransport eller måske snarere en integrerende del heraf - specielt for så vidt angår de medlemsstater, der slet ikke indsender sådanne beretninger.

Flynn
Fru formand, som et ganske kort svar til det ærede medlem, så er netop dette punkt ikke relevant for Eurostat-situationen, det er snarere et GD VII-spørgsmål. Måske kan han rejse sagen der og forhåbentlig få et brugbart svar.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.

Forebyggelse af personskader - Sjældne sygdomme - Forureningsrelaterede sygdomme - Sundhedsbeskyttelse - Alzheimers sygdom
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger og mundtlige forespørgsler:
betænkning (A4-0067/98) af Trakatellis for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse om vedtagelse af et handlingsprogram 1999-2003 på fællesskabsplan om forebyggelse af personskader som led i indsatsen på folkesundhedsområdet (KOM(97)0178 - C4-0229/77-97/0132(COD)); -betænkning (A4-0074/98) af Viceconte for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse om vedtagelse af et handlingsprogram 1999-2003 på fællesskabsplan om sjældne sygdomme som led i indsatsen på folkesundhedsområdet (KOM(97)0225 - C4-0236/97-97/0146(COD)); -betænkning (A4-0075/98) af Cabrol for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse om vedtagelse af et handlingsprogram 1999-2003 på fællesskabsplan om forureningsrelaterede sygdomme som led i indsatsen på folkesundhedsområdet (KOM(97)0266 - C4-0276/97-97/0153(COD)); -betænkning (A4-0022/98) af Flemming for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om anden beretning fra Kommissionen til Rådet, Europa-Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget om indførelse af krav om sundhedsbeskyttelse i Fællesskabets politikker (KOM(96)0407 - C4-0663/96); -mundtlig forespørgsel af Poggiolini for Det Europæiske Folkepartis Gruppe til Kommissionen (B4-0170/98-0-0018/97) om fællesskabsprogrammet til bekæmpelse af Alzheimers sygdom og dermed forbundne syndromer; -mundtlig forespørgsel af Gutiérrez Díaz, González Álvarez, Papayannakis og Ojala for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre til Kommissionen (B4-0171/98-0-0027/97) om fællesskabsprogrammer om forskning, forebyggelse og behandling af Alzheimers sygdom; -mundtlig forespørgsel af Kouchner og Lalumière for Gruppen Europæisk Radikal Alliance til Kommissionen (B4-0172/98-0-0040/97) om bekæmpelse af Alzheimers sygdom; -mundtlig forespørgsel af Cabrol for Gruppen Union for Europa til Kommissionen (B4-0173/98-0-0050/97) om Alzheimers sygdom; -mundtlig forespørgsel af McKenna, Lannoye, Breyer og Tamino for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet til Kommissionen (B4-0266/98-0-0066/98) om bekæmpelse af Alzheimers sygdom.
Trakatellis
Fru formand, de fleste af os har været tæt på at blive skadet eller blive ramt af ulykker under vores arbejde eller i vores fritid. Så det er altså et emne, vi alle har erfaringer om.
Disse personskader forekommer desværre meget ofte. Sammen med selvmord og selvpåførte kvæstelser udgør de en væsentlig del af de årlige skader i vores samfund. Det er derfor på tide, at dette forslag fremkommer, og programmet for forebyggelse og formindskelse af disse personskader bør derfor vedtages.
Personskaderne i det program, som er genstand for denne betænkning, er en af de hyppigste årsager til død, varige sundhedsmæssige skader og invaliditet i Den Europæiske Union. Disse kvæstelser skyldes hovedsageligt ulykker i hjemmet eller i fritiden. De ramte er hyppigst i alderen fra 1-34 år og over 75 år. Behovet for at imødegå dette problem førte Fællesskabet til at oprette et fælles informations- og underretningssystem, EHLASS-systemet. I henhold til de seneste tal fra dette system kan 83.000 dødsfald hvert år og 22 millioner kvæstelser, hvoraf 20 millioner nødvendiggør lægelig bistand og 2 millioner fører til hospitalsindlæggelse, tilskrives disse personskader.
Det bør også tilføjes, at 300.000 af det samlede antal skadede vil få mén i resten af deres liv eller må forventes at have sundhedsmæssige problemer over en længere periode.
Den anden type personskader skyldes selvmord, som ikke bør overses, fordi de fører til 43.000 dødsfald og kvæstelse af mere end 700.000 mennesker hvert år. Den direkte økonomiske omkostning på grund af hospitalsindlæggelser er ECU 7, 7 milliarder, mens den samlede udgift til kvæstelserne beregnes til ECU 23 milliarder, idet udgifterne til dødsfaldene ikke er medregnet her. Det er derfor tydeligt, at der er et behov for forebyggelse og epidemiologisk opfølgning af kvæstelserne på unionsniveau i form af et program. Det står stadig tilbage at afgøre, om det program, vi nu har fået forelagt, er effektivt nok.
Kommissionen har fastsat konkrete sektorer som aktionsområder i programmet, og der er tale om ulykker for børn i skolen og selvmord, der indeholder en underafdeling i form af selvpåførte kvæstelser. Der er imidlertid ingen grund til, at vi udelukker andre alderskategorier, f.eks. ældre, der skades i hjemmet eller i fritiden. Endelig bør også personskader, der skyldes tredjeparts handlinger eller forsætlige eller uoverlagte handlinger af personer, der ønsker at påføre sig selv kvæstelser, inddrages. Af denne grund foreslås det, at kvæstelserne inddeles i a) selvpåførte og ikke-selvpåførte, med særlig henvisning til de svagere personkategorier, og b) selvmord og selvpåførte kvæstelser. Endvidere bør kvinder, der eventuelt sammen med deres børn udsættes for vold, indgå i de svagere grupper.
Samtidig skal der tages skridt til at begrænse skader på grund af vold i forbindelse med sport. Ved hjælp af en undersøgelse af kvæstelser og selvmord kunne der udføres en statistisk undersøgelse efter tid, sted, aldersgruppe og kategori af kvæstelser og selvmord, og dette materiale kunne anvendes til at finde frem til årsagerne og dermed til bedre at forberede de aktioner, der skal tages.
Det er derfor centralt i programmet, at der er mulighed for at samle og bearbejde alle de relevante data. Et sådant system, EHLASS-systemet, findes allerede, og det har vist sig at være effektivt ved dels at påvise en række produkter, der ofte optræder i forbindelse med ulykker, og dels ved at kunne anvendes ved informations- og sensibiliseringskampagner. Desværre lod Kommissionen ikke dette system indgå i sit forslag, hvilket ellers ville have været til stor gavn for programmet. Af denne grund mener jeg, at EHLASS-systemet bør indarbejdes i forslaget og bør udgøre grundlaget for udvikling af aktionerne inden for den del, der vedrører de selvpåførte og ikke-selvpåførte kvæstelser, og at det endvidere bør styrkes med henblik på at samordne det med andre net.
Med hensyn til selvmord og selvpåførte kvæstelser er der også her behov for et andet system til indsamling og bearbejdning af oplysninger og interventionsmuligheder, som forudsætter en anden tilgang. Dette skyldes, at årsagerne til selvmord er nogle helt andre end de, der ligger bag tilfældige personskader, og at dette arbejde derfor også vil være anderledes. Det eneste fælles mellem de to grupper er skaderne, hospitalsindlæggelserne og den økonomiske belastning.
Dette program bør stå mål med den udfordring, som problemet i sig selv udgør. Kommissionen foreslår kun ECU 1, 3 millioner for 1999, og jeg finder, at dette budget er fuldstændigt utilstrækkeligt i forhold til programmets mål og dynamik. Af denne årsag foreslås budgetrammerne for årene 1999-2003 forhøjet til ECU 14 millioner.
Fru formand, vi mener, at programmet med de ændringer, som er indeholdt i vores ændringsforslag, vil bidrage væsentligt til beskyttelsen af den europæiske borgers sundhed og vil kunne føre til en betydelig nedsættelse af de menneskelige og økonomiske tab som følge af personskader.

Viceconte
Fru formand, kære kolleger, det program om de sjældne sygdomme, som vi nu skal drøfte, indgår i Fællesskabets rammeplan for indsatsen til fremme af folkesundheden, en sektor hvor EU har pligt til at træffe forebyggende og beskyttende foranstaltninger til fordel for alle borgerne, ikke blot hvad angår bekæmpelsen af de store sygdomme, men også hvad angår antallet af personer med dårligt kendte eller ligefrem sjældne sygdomme. Det er faktisk netop i en sammenhæng som denne, at en fællesskabsaktion mere end nogen sinde er nødvendig.
I flertallet af medlemsstaterne er antallet af sjældne sygdomme som regel så få, at de ikke tildeles en høj prioritet fra et sundhedsmæssigt synspunkt og derfor ofte overses. Begrebet »sjældne sygdomme« omfatter mere end 5.000 lidelser eller sygdomme, der ikke har en fælles definition. Klassifikationsproblemerne medfører vanskeligheder i forbindelse med diagnosticering, behandling og forebyggelse af disse sjældne sygdomme.
Femårsprogrammet fra 1999-2003 indeholder en række aktioner inden for tre hovedområder: viden om sjældne sygdomme, og herunder fremme af oprettelse af en europæisk database, fremme og styrke patientstøttegrupper, støtte til oprettelse af organer, der kan behandle ophobninger af disse sygdomme. Kommissionen har foreslået budgetmidler på ECU 1, 3 millioner for 1999, mens finansieringerne for de øvrige 4 år vil blive fastlagt i lyset af de pågældende års budgetmæssige overslag. Netop dette punkt vil jeg gerne henlede medlemmernes opmærksomhed på, før jeg fortætter med forelæggelsen af dette program. Der er faktisk grund til tvivl om, hvorvidt Kommissionen overhovedet har til hensigt at vedtage et handlingsprogram om sjældne sygdomme, der virkeligt er effektivt. Hvordan kan man foreslå aktioner og gennemføre projekter, hvis der ikke er de helt nødvendige minimumsressourcer til rådighed? Så er det bedre at bruge pengene et andet sted for at få en bedre udnyttelse. Men hvis der virkelig er ønske om at gøre noget konkret for at forsøge at hjælpe en del af befolkningen i Unionen, hvis lidelser betinger en begrænsning af deres livskvalitet - hvad enten der er tale om patienter eller deres familier - så må man også tage udgangspunkt i seriøse budgetbevillinger. Jeg gentager: de foreslåede budgetmidler er helt ude af proportioner.
Til orientering minder jeg om, at USA til sin database om sjældne sygdomme i de seneste 3 år har bevilget hele 3, 2 millioner dollars, og at Frankrig alene for det første driftsår i sit program om manglende lægemidler vil anvende 3 millioner francs. Af alle disse årsager har Sundhedsudvalget stemt for en bevillingsramme på ECU 14 millioner til iværksættelsen af programmet om sjældne sygdomme; dette beløb skal fordeles over 5 år med henblik på at sikre, at programmet ikke ender med blot at få symbolsk værdi.
Hvis man skal foretage en mere indgående vurdering af programmet, er der et element af allerstørste vigtighed, som man er nødt til at tage hensyn til, nemlig det internationale samarbejde: koordineringen af fællesskabsaktiviteterne og de nationale og internationale ansvarlige organisationers aktiviteter muliggør nemlig en rationalisering af arbejdet, og at overlapning undgås, samtidig med at målsætningerne kan opfyldes på et tidligere tidspunkt.
Et andet vigtigt punkt i programmet vedrører informationen. Det er af grundlæggende betydning at oprette en fællesskabsdatabase over sygdomme, symptomer, årsager og mulige behandlinger.
Endnu et aspekt, som jeg gerne vil omtale, vedrører definitionen af ophobninger, clusters, som Kommissionen fremlægger i sit forslag. Definitionen er langt fra noget, der er enighed om, og jeg bør måske præcisere, at denne såkaldte ophobning kan betragtes som en hvilken som helst unormal forøgelse af prævalensen af sjældne sygdomme, der som sådan nødvendiggør en hurtig kontrolindsats. Med henblik herpå er det derfor nødvendigt at fremme oprettelsen af et overvågnings- og kontrolsystem af sjældne sygdomme, der muliggør hurtig og effektiv handling og som kan sikre identificering, vurdering og behandling af sjældne sygdomme.
Jeg vil gerne tilføje to ord om komitologien. Af hensyn til de særlige kendetegn for dette område foreslås det, at det rådgivende udvalg kan råde over to repræsentanter fra hver medlemsstat, hvis en af de to kommer fra en patientstøttegruppe.
Kære kolleger, tillad mig til sidst en bemærkning om behovet for at samordne og rationalisere situationen på Fællesskabsplan. Kommissionen bør forpligte sig til at samordne arbejdet med sjældne sygdomme, der i øjeblikket er spredt ud over hele tre generaldirektorater: GD V, GD III og GD XII. Handlingsprogrammet om sjældne sygdomme, forordningen om »orphan«lægemidler og forskningsprogrammer om sjældne sygdomme er tre snævert knyttede initiativer, der nødvendiggør en samlet og sammenhængende tilgang.
Vedtagelsen af dette program repræsenterer et skridt fremad mod en større bevidsthed om og forståelse for de sjældne sygdomme og gør det muligt for de mennesker, der lider af disse sygdomme at komme ud af deres marginalisering og isolering ved at tilbyde dem en terapeutisk, moralsk og psykologisk støtte. Endvidere kan indsatsen for forskning i sjældne sygdomme føre til, at der gøres afgørende opdagelser af betydning for behandlinger af langt mere hyppigt forekommende sygdomme, der rammer store lag i befolkningen, og som endnu ikke er blevet udryddet. I et sådant tilfælde ville der næppe være tvivl om den gavn, som hele samfundet vil kunne få af indsatsen.

Cabrol
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, denne meddelelse fra Kommissionen er et vigtigt dokument. Den er veludført, seriøs, klar og præcis, og den lægger vægt på nogle prioriteringer, som vi i øvrigt har understreget i ændringsforslag 1 og 2.
Men dens omfang er desværre begrænset, for den kommer kun ind på problemet med luftvejssygdomme, der er forbundet med luftforurening. Kommissionen har naturligvis, ud fra visse kriterier, som vi udmærket forstår, valgt nogle sygdomme, der uden diskussion er forbundet med nogle identificerede forurenende stoffer; med de forurenende stoffer, der har de største skadevirkninger og som lettest kan forebygges; og med de former for forurening, hvor fællesskabsaktionen vil kunne fuldstændiggøre en utilstrækkelig aktion fra medlemsstaternes side.
Denne meddelelse giver dog anledning til tre hovedbemærkninger. Den første af disse er, at det forekommer os vigtigt at udvide denne meddelelses virkefelt, hvilket vores ændringsforslag 4, 11 og 12 drejer sig om. Med hensyn til luftforurening må man, uden dog at se bort fra de forurenende stoffer fra biltrafikken, understrege tobakkens meget skadelige virkninger såvel for rygeren som for dennes omgivelser - passiv rygning - der ikke tages tilstrækkeligt højtideligt af en meget stor del af befolkningen.
Til denne luftforurening skal man tilføje støjforureningen, der stammer fra meget larmende virksomheder og dårligt lydisolerede boliger, men også fra den alt for høje musik, der spilles på visse diskoteker, eller fra de walk-men, som de unge ofte skruer alt for højt op for; vandforureningen, der medfører infektioner og forgiftninger; fødevareforureningen, der, som vi gør opmærksom på i ændringsforslag 16, ligeledes er årsag til infektioner og forgiftninger; forurening i boligen, der skyldes asbest eller maling, og særligt indholdet af bly, der kan være meget giftigt, på samme måde som dampene fra visse former for maling eller lim; og endelig forureningen af de øverste lag af atmosfæren, der ødelægger det beskyttende ozonlag, og som risikerer at medføre en stor hyppighed af hudkræft, hvilket man særligt har observeret hos australierne af nordeuropæisk afstamning.
Den anden bemærkning vedrører de tiltag, som Kommissionen har planlagt for at mindske omfanget af disse sygdomme, der er forårsaget af forureningen. Kommissionen planlægger naturligvis ikke at bekæmpe emissionerne af disse forurenende stoffer direkte, eftersom dette allerede har været genstand for andre direktiver om luftforurening, vandforurening, jordforurening osv. I dette tilfælde har Kommissionen til hensigt at handle meget anderledes og ud fra fire hovedpunkter: At få medlemsstaterne til at skaffe sig oplysninger om de forurenende stoffers art, og vi lægger her vægt på ændringsforslag 7, 8 og 13, der drejer sig om dette; og at foretage en optælling af disse forurenende stoffer og at identificere dem og blive klar over deres konsekvenser, der ofte er meget alvorlige for helbredet (som sygdomme og allergi), ved at indsamle nogle sammenlignelige og forenelige informationer, så man undgår forvirring med hensyn til de ofte forskellige termer, som medlemsstaterne anvender for at betegne det samme produkt eller den samme sygdom. Dette er formålet med ændringsforslag 3.
Endelig ønsker Kommissionen, at hver medlemsstat informerer sine borgere om farerne ved denne forurening, så befolkningen er klar over disse. Vi behandler dette emne i ændringsforslag 9 og 10, men man skal dog også gøre befolkningen opmærksom på, at der ikke er nogen nulrisiko, og at farerne ikke altid svarer til de farer, der velvilligt fremstilles i medierne, men at visse personlige vaner - og her tænker jeg igen på tobakken - kan være meget farligere.
Endelige planlægger Kommissionen en evaluering og en kontrol af de tiltag, den går ind for. Vi er helt enige i dette forslag, og vi henviser i den forbindelse til ændringsforslag 6.
Vores tredje og sidste bemærkning har at gøre med det budgetære grundlag. Den pågældende meddelelse tager kun højde for et budget på ECU 1.300.000 for 1999, uden at nævne noget om, hvordan det vil komme til at se ud senere, selvom Kommissionen mundtligt har lovet at bevilge ECU 1.300.000 i alle de fem år, programmet varer, hvilket udgør en samlet sum på ECU 6.500.000.
Vi er således imod de ændringsforslag, der ville begrænse denne periode, for man skal ikke tro, at Kommissionen vil give os det samme beløb for tre år, som den vil give os for fem år. Dette beløb forekommer os under alle omstændigheder at være meget utilstrækkeligt, og vi lægger derfor vægt på ændringsforslag 5, i hvilket vi går ind for, at der bevilges et større beløb. Det siger sig selv, at det vil være nødvendigt med et meget større beløb, hvis man virkelig ønsker at bekæmpe disse forureningssygdomme, endda med de tiltag, som Kommissionen forelægger for os i denne meddelelse.
Fru formand, vi anmoder derfor alle Europa-Parlamentets medlemmer om at stemme ja til disse ændringsforslag, der er blevet godkendt af vores Udvalg om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse.

Flemming
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, Europa-Parlamentet har allerede tidligere fået forelagt en beretning om integrationen af kravene om sundhedsbeskyttelse, og Parlamentet afgav en glimrende udtalelse derom. Også den foreliggende anden beretning fra Kommissionen forekommer mig at være udmærket, så at jeg allerede af den grund opfattede den opgave, der blev mig stillet, som meget vanskelig. Dertil kommer, at netop på sundhedsområdet svæver risikoen for en overtrædelse af subsidiaritetsprincippet jo til stadighed over ens hoved.
Trods disse korte bemærkninger vil jeg kritisere den foreliggende beretning fra Kommissionen på nogle punkter. At landbruget yder et helt afgørende bidrag til befolkningens sundhed er uomtvisteligt. Alligevel holder Kommissionens udtalelser sig her på det generelle plan og er efter min mening utilstrækkelige.
Ernæringen står naturligvis i forbindelse hermed. Kommissionens redegørelser herom er nu da slet ikke i overensstemmelse med den sundhedspolitiske betydning, som dette område har. Jeg vil gerne indtrængende anmode Kommissionen om at vie dette område særlig opmærksomhed i den næste beretning, som jo kommer meget snart. Ligeledes forventer jeg fra Kommissionen en meddelelse om situationen for vitaminer og mineralprodukter i EU, inden der her foreslås lovgivningsmæssige foranstaltninger.
Så længe man udtrykker sig så generelt om sundhedsområdet, får man tilslutning fra alle sider. Men dér, hvor man går over til at blive konkret, ryger harmonien sig hurtigt en tur. Det vil jeg illustrere ved hjælp af min betænknings punkt 10 om tobak. Vi ved alle, at tobak er skadeligt for sundheden: lungekræft, kredsløbs- og hjertesygdomme, kræft i strubehovedet, kræft i tungen, mavekræft og tarmkræft er ofte de videnskabeligt påviste følger.
Vi ved alle, at nikotin er vanedannende, og vi vil alle beskytte de unge mod at blive afhængige af dette narkotikum tobak. Vi har hver vores idéer om, hvorledes man så bedst kan opnå det. Vi er blot ikke helt enige om vejen til dette fælles mål. Mange mener, at problemet kan løses med et forbud mod tobaksreklamer. Men jeg er nu enig med dem, som synes, at når et produkt er så farligt, at man ikke bør reklamere for det, ville det vel være mere rigtigt slet ikke at fremstille det, ikke købe det og heller ikke sælge det. Man bør under ingen omstændigheder oven i købet støtte dette produkt økonomisk og fremme det år efter år, således som det er tilfældet med dyrkningen af tobak.
Jeg anser det derfor for målrettet, således som det også er indledt af landbrugsministrene, for det første at fremlægge en plan til en reform af den eksisterende støtteordning. Jeg anser det for nødvendigt at undersøge, om en omstilling til andre landbrugsprodukter er mulig, og for det tredje endvidere at undersøge, hvorledes og om mange landmænds og mange tusinde familiers eksistens alligevel kan sikres.
Jeg mener, at vi skal bekæmpe ondet ved roden, og det skal i dette tilfælde tages helt bogstaveligt.
Der er endnu en række andre punkter, der forekommer mig meget vigtige, f.eks. punkt 22, 24 og 25. Jeg anser det for vigtigt, at Kommissionen fortsat går ind for et forbud mod vækstfremmende hormoner i dyrefoder. Jeg ville være meget taknemmelig, om Kommissionen til alle importerede levnedsmidler ville stille de samme sundhedskrav som til Fællesskabets produktion. Jeg mener endvidere, at Kommissionen bør gå ind for en meget streng atomansvarslov, også af hensyn til befolkningens sundhed.
Hvis vi mener det alvorligt med overholdelsen af traktaterne, er det vores pligt at sørge for, at der sikres et højt sundhedsbeskyttelsesniveau i Fællesskabets politikker, som det så smukt hedder. En stor, en helt bestemt vanskelig opgave, som vi bør se som en udfordring!

Poggiolini
Fru formand, hr. kommissær, de få, ja yderst få, men ganske udmærkede kolleger, der er til stede, er klar over, at der nu er gået næsten to år, siden Parlamentet enstemmigt vedtog beslutningen om Alzheimer og de teknisk dertil knyttede symptomer, hvori Kommissionen opfordredes til snarest at forelægge et specifikt handlingsprogram for bekæmpelse af denne frygtelige sygdom. Der har desværre ikke været nogen opfølgning på denne beslutning. Det er derfor overflødigt endnu en gang at præsentere det, som er en egentlig pest i vores tid, og som vil øges i forhold til forøgelsen af levealderen, som heldigvis er karakteristisk for vor tids samfund, hvilket da også klart fremgår af Kommissionens demografiske rapport for 1997.
Hvis de nuværende tendenser fortsætter, vil den europæiske befolkning i de kommende 30 år udvikle sig på en sådan måde, at antallet af mennesker over 60 år vil blive forøget med 50 %. I betragtning af at Alzheimers sygdom er en uafvendelig og uhelbredelig degenerering af hjernen, der især rammer efter de 65 år og fører til et progressivt psykisk forfald, indtil patienten er fuldstændig ude af stand til at klare sig selv, og at den i sidste instans er dødelig, så forstår man, hvorfor der er grund til at blive alarmeret over denne sygdom, der er blevet et stort menneskeligt, socialt og økonomisk problem uden undtagelse.
Tallene er dramatiske: der er i øjeblikket omkring 5 millioner, der er ramt af denne frygtelige sygdom. Hvis man så tænker på, at i 80 % af tilfældene plejes de syge hjemme, og at denne plejebyrde i langt de fleste af tilfældene tilfalder familien og dermed kvinderne, så kan vi se, at et imponerende antal medborgere i Unionen lider under uanede, daglige lidelser af følelsesmæssig, psykologisk og finansiel art. Vi her i PPE-Gruppen har hele tiden ønsket at gøre en indsats for de, der er i første linje, og vi gentager derfor indtrængende anmodningen til Kommissionen om ikke længere at udsætte muligheden for endelig at udstyre Fællesskabet med et særprogram til bekæmpelse af Alzheimers sygdom.
Vi beder derfor den institution, der har initiativretten, om at fremsætte et specifikt program mod Alzheimer, et program, der ikke indgår i folkesundhedsprogrammet og budgetmidlerne herunder, og som indeholder objektive, præcise og specifikke målsætninger: et middel, der kan sikre overlevelsen af de talrige projekter, som de mange ikke-statslige organisationer årligt står for, for det er dem, der repræsenterer de Alzheimerramte og deres familier i Kommissionens programmer.
Med ratificeringen af Amsterdam-traktaten vil Unionen have givet folkesundhedsaspekterne en højere placering med den nye formulering af artikel 129. I det femte rammeprogram for forskning og teknologisk udvikling for 1998-2002 findes der inden for rammerne af den tematiske prioritering af livskvalitet i forbindelse med forvaltning af levende ressourcer en eksplicit henvisning til Alzheimers sygdom inden for nøgleaktionen om aldringen af befolkningen, der har til formål at fremme ældre menneskers helbred og autonomi.
For virkelig at kunne imødegå en udfordring som denne er det nødvendigt at foreslå flere forskellige typer bekæmpelsesmetoder. Og her er forskningen meget velkommen! Det er af afgørende betydning, at vi fortsætter inden for forskningen, men vi må heller ikke glemme det sociale aspekt af problemet, det meget konkrete aspekt, som tusindvis af familier er stillet over for i deres daglige kamp. Vi har en forpligtelse til at hjælpe de, der lider, og de, der desværre skal lide i morgen. Jeg er sikker på, at mange i denne mødesal desværre har kendt familier, der har været ramt af denne frygtelige sygdom.
Jeg vil gerne lige sige to ord om betænkningen af hr. Viceconte. Som ordfører for PPE-Gruppen vil jeg gerne udtrykke min fulde støtte til hr. Vicecontes betænkning om Fællesskabets handlingsprogram for 1999-2003 om sjældne sygdomme. Jeg er helt enig i behovet for, at Fællesskabet udstyres med et sådant instrument for at imødegå disse frygtelige sygdomme, som, netop fordi de forekommer så sjældent, kun påvirker samfundet i begrænset omfang og dermed også statistisk medfører en lavere dødelighed, ikke desto mindre er af betydeligt omfang fra et økonomisk og især fra et menneskeligt synspunkt. Det er nødvendigt at have effektive midler til rådighed til diagnoser og behandling. Desværre er der kun begrænset interesse, f.eks. fra lægemiddelindustrien, inden for denne sektor, som industrien finder er alt for økonomisk begrænset. Fra et rent økonomisk synspunkt har lægemiddelindustrien nemlig på grund af det lave antal borgere, der rammes af disse sjældne sygdomme, ingen interesse i at påtage sig forskningsudgifter. De er af den opfattelse, af der ikke vil være et marked for lægemidler til sjældne sygdomme, og derfor begrænser de forskningen. Så meget desto mere nødvendigt er Kommissionens indgreb, et indgreb med stor moralsk, social og menneskelig betydning.

González Álvarez
Fru formand, jeg synes, vi bør glæde os over, at en så vigtig pakke, der omhandler folkesundheden, drøftes her i Parlamentet i dag. Måske er det dårligt, at det sker på aftenmødet, for der er færre deltagere og tilhørere, men det er vigtigt. Hvis vi begynder, hvor hr. Poggiolini sluttede, må man lykønske hr. Viceconte med betænkningen og takke ham, fordi han har medtaget størstedelen af de ændringsforslag, der blev stillet af de øvrige grupper. Min kollega Pedro Marset vil senere tale om de forslag, som vi stillede i de ændringsforslag, som ordføreren så venligt har medtaget.
Under alle omstændigheder har jeg på så kort tid ikke meget mere at sige om Alzheimers sygdom, end hvad hr. Poggiolini allerede har sagt. Imidlertid ved vi, der på tæt hold har fulgt en sygdom som denne, hvilken katastrofe den betyder for den sygdomsramte selv, der måske ikke er så opmærksom på det, og hvilken tragedie det er for familien og for dem, der ønsker at hjælpe eller passe den sygdomsramte. I tråd med, hvad der allerede er blevet sagt her, står det derfor meget klart for os, at der bør være et handlingsprogram, således som der er det for andre områder som cancer og andre, da vi allerede i betænkning af Viceconte talte om sjældne sygdomme. Desværre vil Alzheimers sygdom med 8 millioner mulige ofre i år 2000 være en almindelig sygdom.
Det vil være meget vigtigt at udveksle erfaringer mellem de forskellige lande i Den Europæiske Union, det vil være meget vigtigt at uddanne specialiseret personale, det vil også være meget vigtigt at forske i årsagerne til sygdommen, forske i risikofaktorer og lægge stor vægt på forebyggelse.
Hvis Den Europæiske Unions arbejde inden for folkesundhed har nogen fordele, er det, at næsten alle Unionens handlingsprogrammer er rettet mod forebyggelse, altså at forhindre, at sygdommen opstår. Vi hæfter os derfor ved dette og også ved støtten til de ikke-statslige organisationer og foreninger af pårørende, der arbejder tæt på personer med disse sygdomme.

Cabrol
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, Alzheimers sygdom udgør en alvorlig trussel for befolkningen i Den Europæiske Union, da antallet af ældre mennesker, der er hårdest ramt af denne sygdom, hele tiden stiger. Ifølge statistikken vil der i år 2000 være 8 millioner mennesker med Alzheimers sygdom i Den Europæiske Union, hvilket svarer til omkring 2 % af den del af befolkningen, der er over 65 år.
Ud over disse tal skal sygdommens omfang måles på den store smerte og de svære konsekvenser, som den medfører for familierne, der er nødt til at sørge for, at de syge hele tiden bliver hjulpet. Denne sygdom er også bekymrende på grund af det manglende medicinske kendskab til dens årsager og dens behandling. Derfor har Parlamentets første skridt været at vedtage en budgetpost for den særlige finansiering af bekæmpelsen af Alzheimers sygdom.
Men vi skal gå længere endnu, og Kommissionen bør benytte sig af vores beslutning til i forbindelse med den kommende meddelelse om den offentlige sundhed at fremlægge et særligt program til bekæmpelse af Alzheimers sygdom og at støtte de sammenslutninger, der deltager i denne bekæmpelse. Disse initiativer kan sidestilles med dem fra Verdenssundhedsorganisationen og alle de organisationer, der er aktive på dette område. Bekæmpelsen af denne sygdom sker også ved en udveksling af informationer inden for Den Europæiske Union og ved en samordning på fællesskabsplan.
Vi skal ligeledes benytte os heraf til endelig at oprette dette uundværlige europæiske center for epidemiologi, som vi forlanger ved hver betænkning om den offentlige sundhed, og som hver gang afvises af Rådet og Europa-Kommissionen.
Jeg kan se, at hr. Flynn smiler, men det er nu rigtigt nok!
Det er derfor mit ønske, at Parlamentet støtter denne anmodning, der er så vigtig for at få de resultater, som vi alle forventer af fællesskabsaktionerne på sundhedsområdet.

McKenna
Jeg synes ikke, at EU har taget Alzheimers sygdom alvorligt. I 1997 blev der tildelt mindre end ECU 2 millioner til forskning i denne sygdom. 8 millioner mennesker er ramt af Alzheimers sygdom i EU, hvilket betyder, at EU har brugt mindre end 13 belgiske franc på hver af disse. Der er brug for et EU-handlingsprogram med de nødvendige midler, i lighed med programmerne Europa mod kræft og Europa mod AIDS, for at gøre opmærksom på sygdommen og yde en koordineret indsats til bekæmpelse af den.
Endvidere bør de nationale myndigheder undersøge muligheden for at forbedre deres ydelser, og der skal gøres en indsats for at forbedre en tidlig detektion, så ofrene hurtigt kan få at vide, at de er ramt af Alzheimers sygdom og beslutte, om de vil have behandling i hjemmet, eller om de vil på en institution, inden de rammes af akut demens. Regeringerne må også forstå, at de personer, der passer de syge, har brug for mere hjælp, og at sundhedsmyndighederne i de enkelte medlemsstater skal ansætte mere personale, der kan bistå med sundhedspleje, dagpleje med videre. Med mere hjælp af denne type skulle det være muligt for folk at beholde deres nærmeste i hjemmet i længere tid, hvis de vil.
Europa-Parlamentet bør sørge for en række ting: anerkendelse af, at Alzheimers sygdom er en alvorlig sundhedsplage i henhold til Maastricht-traktatens artikel 129; oprettelse af et handlingsprogram til bekæmpelse af Alzheimers sygdom og beslægtede lidelser i overensstemmelse med EU's nye folkesundhedsprogram; anerkendelse af, at familiemedlemmernes pleje, den europæiske Alzheimer-forening Alzheimer Europe og dennes lokale medlemsorganisationer spiller en vigtig rolle; og endelig bør Parlamentet sørge for etablering af et europæisk net og skaffe støtte til eksisterende net, der arbejder med folk, der er ramt af Alzheimers sygdom.

Flynn
Fru formand, jeg finder det meget opmuntrende at se så mange sundhedsspørgsmål på dagsordenen her i aften. Det er en stor personlig tilfredsstillelse, at mit løfte til Parlamentet om at præsentere otte forslag til sundhedsprogrammer nu er blevet indfriet, og Parlamentet har hjulpet mig med at leve op til mit løfte.
De tre forslag til en indsats, som I har foran jer i dag, er en afslutning på rammerne for en indsats til fremme af folkesundheden fra 1993. Alle otte programmer vedrørende en indsats til fremme af folkesundheden er godkendt af Parlamentet som prioriteter under hensyntagen til den sundhedspolitik, som EU skal føre under Maastricht-traktaten. Jeg håber, at de vil få jeres støtte. Takket være ordførernes og udvalgets store arbejdsindsats, skulle det være muligt at vedtage fælles holdninger på rådsmødet for sundhed den 30. april.
Jeg vil gerne fremlægge Kommissionens svar og starte med programmet om forebyggelse af personskader. At hr. Trakatellis og udvalget har gjort et glimrende stykke arbejde fremgår af den meget høje kvalitet og det fornuftige indhold i ændringsforslagene, der vil give programmet et betydeligt større potentiale. Kommissionen kan acceptere i alt 23 ændringsforslag, enten helt eller delvist.
De fem ændringsforslag, som Kommissionen ikke kan acceptere drejer sig om komitologi - det vil sige: ændringsforslag 21, der ikke er i overensstemmelse med ordlyden i afgørelsen om komitologi; om sammenhæng og komplementaritet mellem handlingsprogrammerne på fællesskabsplan - ændringsforslag 10, 14 og 20, der ikke er i overensstemmelse med ordlyden i tidligere afgørelser om de øvrige afgørelser om folkesundhedsprogrammer; og om en aktion, der ikke falder ind under anvendelsesområdet for artikel 129 - nemlig ændringsforslag 27.
Nu vil jeg tale om forslaget om sjældne sygdomme. Jeg er specielt glad for, at der er gjort fremskridt inden for et temmelig forsømt og glemt område vedrørende menneskelige lidelser. Der er en stadig stigende opbakning til dette handlingsprogram. Hr. Vicecontes betænkning viser, at mange parlamentsmedlemmer er overbevist om programmets berettigelse og gavnlige effekt. Med henblik på dette program er sjældne sygdomme defineret som livstruende eller kronisk invaliderende sygdomme, der har så lav prævalens, at det kræver en særlig fælles indsats at bekæmpe dem. EU kan tilbyde meget på dette område. For overskuelighedens skyld må man dog samle individuelle sygdomme i en større gruppe med fælles karakteristika. Det giver mulighed for at foretage et større antal indgreb og iværksætte samordnede aktioner over for patienter, som ellers kan blive isoleret.
Kommissionen kan acceptere 16 af de 29 ændringsforslag, enten helt - ændringsforslag 3, 5 og 22 - eller delvist - ændringsforslag 1, 2, 7, 8, 9, 12, 16, 17, 23, 25, 26, 27 og 28.
Der er følgende grunde til, at vi ikke kan acceptere de resterende 13 ændringsforslag: 4 ændringsforslag er ikke acceptable af juridiske årsager, og det drejer sig om ændringsforslag 6, 10, 20 og 21. Tre ændringsforslag er uacceptabelt begrænsende, nemlig nummer 4, 15 og 24. Tre ændringsforslag dækkes andetsteds: ændringsforslag 11, 13 og 29. Et ændringsforslag - nummer 18 - falder uden for programmets anvendelsesområde. To ændringsforslag er uacceptable på grund af budgetmæssige begrænsninger: nummer 14 og 19.
Jeg vil lige sige et par ord om det budgetmæssige problem, som jeg ved, at Parlamentet er meget optaget af, og som praktisk taget alle parlamentsmedlemmer har talt om i aften. Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse stemte for en finansiel ramme på ECU 14 millioner for perioden 1999-2003. Ifølge det aktuelle finansielle overslag er der imidlertid ikke plads til en sådan sum. Skønt man endnu ikke har klarlagt den præcise situation - og jeg håber, at budgetmyndigheden vil nå frem til et endeligt standpunkt i denne sag - så kan den finansielle ramme ikke overstige ECU 1, 3 millioner pr. år. Jeg vil ikke lægge skjul på, at jeg er ulykkelig over usikkerheden vedrørende det fremtidige finansielle overslag og dets betydning for programmet. Jeg kan kun håbe, at situationen bliver lettere at overskue, inden der træffes en endelig afgørelse vedrørende programmet.
Jeg vil nu gå videre med programmet om forureningsrelaterede sygdomme. Den utrættelige ordfører hr. Cabrol, har udarbejdet en værdifuld betænkning om dette emne, der sammenfatter udvalgets vigtigste kompetenceområder. Som han siger, så hænger miljø og sundhed uløseligt sammen, og EU burde for længst have gjort en indsats på dette område.
Hvad angår de 16 ændringsforslag, så kan Kommissionen acceptere fem af dem. Vi kan fuldt ud acceptere ændringsforslag 7 og delvist acceptere ændringsforslag 3, 8, 9 og 10. Kommissionen kan ikke acceptere følgende ændringsforslag. Ændringsforslag 5, der berører budgettet, af de grunde, jeg netop har nævnt i forbindelse med programmet om sjældne sygdomme. Ændringsforslag 4, 11, 12 og 13: de udvider anvendelsesområdet for det foreslåede handlingsprogram i uacceptabel grad. Ændringsforslag 1 og 2 kan ikke accepteres, da de henviser til Amsterdam-traktaten, der endnu ikke er ratificeret, hvorimod ændringsforslag 6 ikke er i overensstemmelse med den tilsvarende ordlyd i tidligere afgørelser om folkesundhedsprogrammer.
Endelig må vi afvise ændringsforslag 14, 15 og 16, fordi de i for høj grad begrænser programmets anvendelsesområde til forberedende arbejde. De vil skære programmets varighed ned til tre år, hvilket ville hindre os i at få en ordentlig gennemførelse og evaluering af den foreslåede indsats. Parlamentet kan imidlertid være overbevist om, at en indsats, der er startet under et femårigt handlingsprogram vil blive fornyet på en passende måde i forbindelse med en ny indsats på folkesundhedsområdet. Det var noget, som hr. Cabrol specielt nævnte.
Jeg vil gerne forklare, hvorfor vi er særligt opmærksomme på luftvejssygdomme og allergier. For det første har der været en mærkbar stigning i disse sygdomme i de seneste år. Nogle medlemsstater har fået stor erfaring med forebyggende foranstaltninger på disse områder. Vi foreslår, at denne erfaring gøres bredt tilgængelig. Vi foreslår også en sammenkobling af de mest effektive foranstaltninger i de forskellige medlemsstater, specielt gennem selvhjælps- eller støttegrupper for personer, der lider af astma eller allergi. Dermed ikke være sagt, at andre forureningsrelaterede sygdomme ikke skal omhandles af dette program. Del I og II i dette handlingsprogram skal omhandle alle forureningsrelaterede sygdomme uden undtagelse. Specifikke foranstaltninger vedrørende kræft, hjerte-kar-sygdomme og smitsomme sygdomme, der påvirkes af miljømæssige faktorer, dækkes imidlertid allerede af andre programmer. Det ville have været en gentagelse at behandle dem under specifikke foranstaltninger.
Jeg vil nu gå videre med fru Flemmings betænkning om indførelse af krav om sundhedsbeskyttelse i Fællesskabets politikker. Jeg vil gerne takke Dem, fru Flemming, for Deres udmærkede og meget omfattende betænkning og Deres ledsagende bemærkninger.
Maastricht-traktaten forpligter Fællesskabet til at sikre, at krav om sundhedsbeskyttelse er en integrerende del af Fællesskabets politikker. Kommissionen har iværksat en række procedurer for at gennemføre dette krav. Årsberetningen om krav vedrørende sundhedsbeskyttelse viser de mange politikker, der er relevante for sundhed, og Deres betænkning omhandler primært den anden beretning - årsberetningen for 1995. Den tredje årsberetning for 1996 er netop blevet offentliggjort.
Det er ikke altid indlysende, hvordan man bedst kan integrere sundhedsmæssige krav i Fællesskabets politikker eller vurdere, hvordan en bestemt politik eller foranstaltning fra medlemsstaterne indvirker på EU-borgernes sundhed. Parlamentets betænkning peger på en række retninger, som det fremtidige arbejde kan gå i - dem nævnte De i Deres bidrag - og den indeholder en række forslag om tiltag, som Kommissionen er villig til at træffe på dette område. Jeg forpligter jer nu til at overveje sådanne tiltag nøje inden vores næste årsberetning.
Da Amsterdam-traktaten vil udvide anvendelsesområdet for bestemmelserne om politikkernes indvirkning på sundheden, vil jeg glæde mig over en mulighed for at fortsætte dialogen med Parlamentet om, hvordan man bedst sikrer, at de sundhedsmæssige overvejelser integreres i alle områder af Fællesskabets politikker. Det bliver utvivlsomt et centralt spørgsmål under vores diskussioner om den fremtidige sundhedspolitik. Jeg fandt det opmuntrende, at Parlamentet ligesom jeg har til hensigt at starte en debat om Fællesskabets fremtidige folkesundhedspolitik. Jeg håber meget snart at kunne offentliggøre en meddelelse om netop dette emne. Jeg er overbevist om, at den vil danne grundlaget for en ordentlig udveksling af synspunkter mellem institutionerne og alle interesserede parter på området.
Jeg vil gerne sige nogle få ord om Alzheimers sygdom, da mange parlamentsmedlemmer har talt herom. Mange politikere forstår endnu ikke alvoren i denne frygtelige sygdom og dens voksende betydning. Parlamentet er imidlertid en undtagelse. Gennem de seneste års initiativer til fremme af foranstaltninger vedrørende Alzheimers sygdom har I vist, at I har forståelse for EU-borgernes alvorlige bekymring på dette område.
Den ene undersøgelse efter den anden har vist, at vi bør forberede os på en betydelig stigning i antallet af personer, der lider af denne sygdom. Det blev sagt meget præcist af hr. Poggiolini i dag. Vi skal handle nu for at foregribe følgerne for vores sundhedssystemer. Takket være de midler, Parlamentet har stillet til rådighed for en indsats mod Alzheimers sygdom, kan Kommissionen yde en målrettet støtte til medlemsstaterne og hjælpe med at koordinere deres aktiviteter på området. Det blev taget op af fr. McKenna, da hun pegede på et behov for en bedre koordinering på dette område.
Hvad angår kravene om en øget forskning på dette område, så danner den politiske enighed om en fælles holdning vedrørende det femte rammeprogram for FTU, som man nåede frem til på rådsmødet for forskning den 12. februar 1998, grundlaget for præcise og klart definerede mål, og det første temaprogram om forbedring af livskvalitet og forvaltning af levende ressourcer indeholder en nøgleaktion om den aldrende befolkning, herunder patienter med kronisk nervebetændelse. Man må forstå, at der kun er begrænsede muligheder for en indsats, da det ikke er muligt at forebygge Alzheimers sygdom, og da der på fællesskabsplan ikke findes noget egentligt retsgrundlag i Traktaten for at gå ud over forebyggelse og forskning. Det giver en masse problemer i forbindelse med planlægning af et eventuelt handlingsprogram.
Men Kommissionen har finansieret eller samfinansieret 58 forskellige projekter siden 1995. Disse projekter har udbygget videnbasen og informationsudvekslingen, forbedret livskvaliteten for personer, der lider af Alzheimers sygdom, og givet støtte til de frivillige plejere. Jeg lægger særlig vægt på, hvad vi kan gøre i form af bedre hjælp til og uddannelse af plejerne af de folk, der er så uheldige at lide af denne sygdom.
Der er udviklet modeller for god praksis på baggrund af disse projekter. Jeg fik den meget stærke besked - ordføreren understregede dette kraftigt - at en deling af denne gode praksis skal være en integrerende del af alt, hvad vi foretager os. Det er det, vi håber på at nå frem til.
Til sidst, hvad angår et specifikt handlingsprogram vedrørende Alzheimers sygdom, hvilket flere medlemmer har nævnt - specielt fr. McKenna - så vil den kommende meddelelse om udviklingen af sundhedspolitikken i Det Europæiske Fællesskab give os en glimrende mulighed for at diskutere den fremtidige plads for et sådant handlingsprogram. Jeg vil kunne præsentere denne meddelelse i den nærmeste fremtid. Så vi vil alle snart få lejlighed - og jeg mener, at vi bør udnytte den fuldt ud - til at arbejde videre med det spørgsmål, som har ligget så mange medlemmer stærkt på sinde i aften.

Formanden
Som følge af denne forhandling har jeg modtaget syv forslag til beslutning.
Afstemningen om disse forslag til beslutning finder sted i morgen onsdag.

Needle
Tak, fru formand, kommissær og kolleger. Vi har netop hørt et meget nyttigt bidrag, som vi alle kan glæde os over og bygge videre på. I aften vil jeg gerne starte med at sige, at jeg føler mig fristet til at foreslå, at vi iværksætter en undersøgelse af, hvordan det indvirker på sundheden altid at arbejde i mørke. Set i lyset af hr. Poggiolinis tidligere bemærkninger kan vi måske opfordre Parlamentets tjenestegrene til ved lejlighed at arrangere en forhandling om sundhedsmæssige spørgsmål, der finder sted om dagen i stedet for sent om aftenen. Ikke desto mindre bør vi glæde os over, at der er en sådan forhandling under ét, som sammen med de efterfølgende forhandlinger om blodsikkerhed og tobaksreklamer på de næste to plenarmøder vil skærpe Den Europæiske Unions sundhedsprofil betydeligt. Jeg ved, at der i denne uge har været betydelig medieinteresse i disse særlige programmer. Professor Trakatellis har f.eks. udtalt sig om globale tv-net, og det bliver meget vigtigt for offentligheden at vide, hvad der foregår, til trods for den tomme mødesal i aften.
Det er også det rette tidspunkt for en forhandling under ét af denne type af de grunde, som kommissæren gav udtryk for med sine bemærkninger, og jeg vil gerne dvæle en smule ved, hvorfor det er det rette tidspunkt for en sådan forhandling. Vi er netop i stand til at udvikle disse temaer, fordi Kommissionen skal til at udarbejde en meddelelse om de fremtidige rammer for den type foranstaltninger, som kommissæren omtalte, når Amsterdam-traktaten forhåbentlig bliver ratificeret. Parlamentet spiller sin rolle - på en udvalgshøring i oktober vil man forsøge at foretage en foreløbig evaluering af programmet, og derefter vil Parlamentet spille sin rolle ved at se frem til en konstruktiv fortolkning af det, der bliver den nye artikel 152.
Ironien i aften består selvfølgelig i, at uanset hvor hurtigt Parlamentet arbejder, så vil implementeringen af programmerne om sjældne sygdomme, forureningsrelaterede sygdomme, ulykker og personskader ikke kunne starte, før evalueringen har fundet sted, hvilket viser den langsomme udvikling af programmer siden Maastricht-traktaten. Mange af de pressionsgrupper, der arbejder med dette område, vil hævde, at deres prioriteter endnu ikke er blevet ordentligt behandlet eller evalueret. En begivenhed som denne giver mulighed for at sige, at folkesundheden fortjener at blive prioriteret langt højere i EU, både af Kommissionen, medlemsstaternes regeringer og Parlamentet. Jeg ved, at kommissæren og hans hold ønsker dette, men vi må hjælpe ham med at overbevise sine mindre velinformerede kolleger om dette behov, ikke mindst med henblik på budgettet.
Jeg ved også, at Luxembourg er en glimrende stat, men når størstedelen af de tjenestemænd, der arbejder med folkesundhed fysisk befinder sig langt fra Bruxelles, så er det et konkret problem. Jeg håber, at Kommissionen atter vil søge at løse de interne strukturproblemer. Beslutningen om flere arbejdspladser blev naturligvis truffet af medlemsstaternes regeringer, og jeg foreslår blot, at man anfører konsekvenserne af disse handlinger. Regeringerne er tilbøjelige til at indtage en minimalistisk holdning til EU's rolle vedrørende folkesundheden, og den har i det hele taget været alt for negativ og enøjet. Langt de flest af de tilstedeværende parlamentsmedlemmer ønsker at udvikle denne rolle, og jeg hylder den række af ordførere, der har forsøgt at yde et progressivt bidrag til debatten, inklusive dem der er til stede i aften.
Det er ikke ideologisk. Det er et udtryk for mange ansatte i sundhedssektoren og mange ikke-statslige organisationer, der ønsker fornuftige løsninger på problemer, der er fælles for hele kontinentet. Mange af de tilstedeværende medlemmer bliver ligesom jeg inviteret til konferencer, hvoraf nogle er organiseret af formænd, fyldt med erfarne og rationelle eksperter, der ønsker et europæisk bidrag til løsningen af internationale problemer, der ikke kan løses tilfredsstillende på lokalt eller nationalt plan. Medlemsstaterne nævner ofte verdenssundhedsorganisationen som det rette organ til at behandle sådanne spørgsmål, og den spiller da selvfølgelig en vigtig rolle, hvor man også bør opfordre til et øget samarbejde med Kommissionen, hvilket parlamentsmedlemmerne ofte har gjort. Men det tilsidesætter Den Europæiske Unions voksende økonomiske og sociale vægt, den enestående mulighed det giver for at gennemføre relevante foranstaltninger om sundhedsbeskyttelse og sundhedsfremme for borgerne. Dette er ikke kun et marked: det er et fællesskab. Borgerne har ansvar og rettigheder. Der er en moralsk, social, juridisk, økonomisk og fornuftsmæssig årsag til, at folkesundheden er en hjertesag for Unionen.
Jeg tror, at Kommissionen er klar over dette og snart vil fremsætte ambitiøse og praktiske forslag om nye rammebestemmelser. De vil være mere tværgående i deres angrebsmåde og tilføre større merværdi, og de vil give større mulighed for, at EU og medlemsstaterne kan have et langt bredere og mere effektivt samarbejde om sundhedsspørgsmål inden for Traktatens rammer.
Med konkret henvisning til aftenens forslag, så har for det første hr. Viceconte ydet et kærkomment bidrag til den voksende debat om behovene hos de folk, der lider af sjældne sygdomme, set i sammenhæng med en række andre tiltag, f.eks. en europæisk politik om »orphan«-præparater samt en udvikling af forskningsprincipper og -prioriteter. Min kollega fru Marinucci vil komme med en mere detaljeret gennemgang af de enkelte bestemmelser i betænkningen. Men i tre af programmerne i aften skal vi kæmpe med behovet for en tilstrækkelig og holdbar finansiering.
Jeg hører, hvad kommissæren siger. Vi skal være realistiske, pengene skal skaffes et sted, de skal tilføre de nationale aktioner en nyttig merværdi, og de skal anvendes forsvarligt. På den anden side må vi være klar over, at hvis vi får endnu et lille handlingsprogram på fællesskabsplan, hvor der lægges for stor vægt på administrationsvurdering, og hvor de folk, der skal hjælpes, ikke ønsker at deltage på grund af ineffektive invitationer eller en dårlig opbygning af netværk, så kan mange frivillige organisationer ikke afsætte tid eller ressourcer til at udarbejde disse forslag, og de vil simpelthen melde fra.
Handlingsprogrammet om sjældne sygdomme sigter pr. definition mod mindre grupper, selv på familieplan, der ofte står over for store bureaukratiske foretagender, for hvem udgifter af denne størrelsesorden ofte afsættes til en bedre frokost. Derfor er det værd at kæmpe for mere gennem Europa-Parlamentet, og det er også vigtigt at medtage forbrugernes eller patienternes ekspertviden i de udvalg, der skal vurdere programmets udvikling.
Disse ændringsforslag gælder også for de udmærkede betænkninger fra professor Cabrol og professor Trakatellis, og jeg ønsker ikke at kommentere de efterfølgende bemærkninger til budgetterne. Cabrol-betænkningen identificerer også præcist andre sygdomme ud over luftvejslidelser, der kan falde ind under programmets opgave med at bekæmpe forureningsrelaterede sygdomme. Sammen med Parlamentets øvrige miljømæssige aktioner, så er denne betænkning bogstaveligt talt en mundfuld frisk luft for EU's sundhedspolitik, og den fortjener vores fulde støtte.
Nu vil jeg gerne se nærmere på forslagene om ulykker og personskader, som jeg mener kan få den største betydning for de almindelige borgere. Uanset om vi taler om sport eller hverdagsliv, så er der et overvældende stort antal europæiske borgere, der kommer til skade, invalideres eller bliver dræbt i ulykker, hvilket nøje fremgår af betænkningen. Set i lyset heraf er Kommissionens forslag fuldt forståeligt, og de forbedringer, som hr. Trakatellis har fremlagt, er et udmærket bidrag, der fortjener fuld støtte. Der er specielt et grundlæggende behov for at styrke forsknings- og informationsdelingssystemet EHLASS, og det er et eksempel på behovet for en intern sammenhæng i Kommissionen, hvilket jeg omtalte tidligere. I fjor oplevede jeg selv, hvordan dette system fungerede, da jeg kom til skade med min hånd i Bruxelles. Måske burde jeg med min alder have vidst bedre og have undgået at tage en risiko ved at spille cricket. Måske udgjorde jeg en mærkelig statistisk anomali i den undersøgelse, der blev foretaget på mit lokale hospital, men mange læger henvendte sig senere til mig og sagde, at de fandt oplysningerne fra disse undersøgelser særdeles nyttige. Jeg har modtaget andre informationer om resultaterne af offentliggørelsen af dette forslag, der tyder på, at der kan være mange uventede fordele ved dette program i arbejdsmæssig sammenhæng. Jeg kan godt lide programmets og betænkningens muligheder og potentielle daglige virkninger, og jeg anbefaler dem på det varmeste, med den forudsigelige advarsel med hensyn til budgetterne.
På grund af medlemsstaternes ofte uregelmæssige pleje og behandling i forbindelse med Alzheimers sygdom, det stigende antal og den stigende andel af ældre borgere i Europa samt det faktum, at lang levetid ikke altid er ensbetydende med større livskvalitet, er det ganske forståeligt, at vi bør foreslå og kræve en nødaktion vedrørende Alzheimers sygdom. Vi må også søge en aftalt prioritering af de aktiviteter, der nyder genklang i de faglige, videnskabelige og sociale samfund. Vi træffer alle folk, der er varme fortalere for forskellige prioriteter, og som banker på døre med særlige behov. Vi og Kommissionen må kunne begrunde en bæredygtig udvikling af folkesundhedsprioriteter inden for meget klare rammer for at undgå beskyldninger om følelsesmæssigt engagement og kapitalinteresser. En sådan begrundelse er indlysende for Alzheimers sygdom, og nu, hvor de otte indledende programmer er sat i gang, er det på sin plads at se fremad.
Der er store udfordringer forude. I denne uge udtrykkes der på en stor konference i USA bekymring over, at man hverken i industrilandene eller udviklingslandene er i stand til at bekæmpe og forhindre en genopblomstring af sygdomme, som man troede, man havde bekæmpet. Der opstår næsten dagligt frygt for sikkerheden i forbindelse med blod og fødevarer. Spørgsmål om kost, livsstil, miljø og selve lægevidenskaben vil kræve en betydelig reaktion fra EU's side. Det er grunden til, at det er vigtigt at skabe en sammenhængende og konsekvent udvikling, ligesom det er grunden til, at de grundige undersøgelser i form af f.eks. betænkningen fra fru Flemming om indførelsen af sundhedspolitikker under hele EU's virksomhedsområde er så vigtige og så afslørende. Dens vægt på en sammenhængende udvikling og integration er af afgørende betydning, hvilket kommer til udtryk i min afgørende appel om støtte her i aften. Dens henstillinger om den langsigtede reform af landbrugspolitikken, der omfatter næsten halvdelen af budgettet, og specielt ønsket om at fjerne støtten til tobaksproduktion i løbet af de næste ti år, bør opnå stor støtte her i Parlamentet.
Dette er ikke det rette tidspunkt for en tale om rygningens onder. Der vil blive tid til det senere, ligesom der vil komme vigtige forhandlinger om en reform af vores landbrugsstrukturer. Verden vil kræve det, og vores borgere vil forvente, at vi lever op til vores rolle som deres beskyttere og søger at fjerne trusler mod sundheden og sundhedsmæssige risici. Ved at forkaste alle fire ændringsforslag til fru Flemmings nyttige betænkning, som blev vedtaget i udvalget, kan Parlamentet tage et lille skridt fremad i morgen og foregribe langt større stridigheder i de kommende måneder og år.

Liese
Fru formand, mine damer og herrer, sundhedspolitikkens betydning i Europa vokser. Det er fastsat i Amsterdam-traktaten, og det er kun godt, for Det Europæiske Fællesskab har i for lang tid kun bekymret sig om varernes fri bevægelighed på det indre marked og dermed bekymret sig for lidt om andre aspekter, som nu engang hænger sammen hermed.
Spørgsmålet om subsidiaritet stilles ofte, navnlig når Den Europæiske Union selv vil være aktiv og ikke kun tage hensyn til sundhedspolitikken på andre områder. Efter min mening er der i de tre foreliggende programmer, vi drøfter i dag, i det mindste i de to af dem slet ikke tale om subsidiaritet, for ved sjældne sygdomme er det klart, at hvis der i en medlemsstat kun er ti, der er ramt af den, kan man dér ikke gøre en fornuftig indsats. Men hvis der i hele EU er langt over hundrede, der er ramt af den samme sygdom, kan det betale sig at sætte ind dér, og jeg mener, at en europæisk merværdi er åbenlys her.
Jeg vil koncentrere mig om de forureningsrelaterede sygdomme. Vi ved alle, at det er et alvorligt problem og at mange sygdomme netop hænger samme med for høje emissioner af skadelige stoffer. Jeg har nogle kritiske spørgsmål om, hvorvidt det foreliggende program i tilstrækkelig grad lever op til dette problem. Jeg mener, og derfor har PPE-gruppen også stillet ændringsforslag, at vi bliver nødt til at gøre de forureningsrelaterede sygdomme til et centralt punkt i en ny sundhedspolitik for Den Europæiske Union og at vi ikke kan tillade os blot at behandle dem i sådan et lille program. Derfor mener vi, at vi nu bliver nødt til at gøre det forberedende arbejde til et virkelig stort anlagt centralt program. På den måde kan der laves et virkelig solidt stykke arbejde, hvor alle forureningsrelaterede sygdomme registreres under ét. På den måde kan der ikke længere være forskel på f.eks. forureningsrelaterede sygdomme i luftvejene og miljøbetingede tilfælde af kræft. Det skal alt sammen sammenfattes. Derfor anmoder jeg om et ja til PPE-gruppens ændringsforslag herom.
Det er imidlertid vigtigt, at vi ikke kun forsker og indsamler data, men at konsekvenserne så også drages. Det har vi som Parlament f.eks. gjort i auto-olie-programmet, og vi anmoder Kommissionen om at overtage vores ændringsforslag desangående. Også rygning er et miljøproblem, i det mindste passiv rygning, og derfor vil jeg endnu en gang støtte fru Flemmings betænkning. Det må gøre ondt i Deres sjæl, hr. kommissær Flynn: Fru Flemming fremsætter et vidunderligt forslag i punkt 10, nemlig at vi omsider hører op med at yde støtte til tobakken, at vi på det punkt har brug for en reform, og De kan ikke sige noget derom, fordi Deres kolleger ikke vil lade Dem sige noget! Vær rar at kæmpe videre for, at støtten til tobak bortfalder; vores støtte har De!

Parodi
Fru formand, jeg vil gerne fremsætte nogle tanker om den institutionelle udvikling i fremtiden. I 1984, da jeg indledte mit arbejde i denne forsamling, anmodede jeg om, at der oprettedes et underudvalg om sundhedsbeskyttelse. Jeg tror, at dette mere end nogen sinde er nødvendigt at gøre nu. På den anden side vil jeg også gerne - lidt humoristisk - sige, at uden et godt helbred kan man ikke en gang ikke bygge selv Parlamentets kæmpepaladser: derfor må vi jo også tænke lidt på os selv.
Jeg vil også gerne sige - og her er jeg enig med fru Flemming - at direktivet om lægers fri bevægelighed og gensidig anerkendelse, som blandt andre jeg selv støttede, har været en fiasko. Det er nødvendigt at genbehandle dette direktiv. Ældre læger flytter kun modvilligt, og derfor bør man snarere, som ordføreren siger, forsøge at investere i læger under uddannelse og forsøge at få dem til at rejse rundt i de forskellige lande. Desuden vil jeg opfordre til at være opmærksom på antallet af læger: der er i øjeblikket i EU et stort antal læger og en stor bevægelighed, der ofte snarere skyldes ledige akademiske pladser frem for patienternes behov. Jeg mener endvidere, at det er nødvendigt at undersøge denne problematik, fordi vi ikke så meget har behov for medicinske kandidater som medicinske praktikere, og jeg tror, at et bedre kendskab til situationen i de 15 medlemslande kunne føre til højere konkurrence.
Til slut vil jeg gerne anbefale læsning af denne grønbog om sundhedssituationen. Jeg beder Dem også være opmærksom på, at de ældres problem på et tidspunkt må forelægges helt klart for Parlamentet i form af en undersøgelse af såvel forhøjelsen af den forventede levealder som af den formindskede befolkningstilvækst. Om ti år vil det være Den Europæiske Unions vigtigste problem. Derfor er det bedre at imødegå det i dag!

Eisma
Fru formand, mine kolleger Cars og Lindqvist vil kommentere Alzheimers sygdom, og jeg vil knytte et par bemærkninger til Cabrol-betænkningen.
Jeg er enig med ordføreren Cabrol i, at aktionsprogrammet om forureningsrelaterede sygdomme er for begrænset. Vi finder også, at opmærksomheden i højere grad skal rettes mod sygdomme som følge af støjgener, forurenet føde, tobak og forurenet vand. Vi kan helt følge fru Flemming i hendes tekst, når hun omtaler tobaksproduktionen.
Vi håber, at de ECU 1, 3 millioner til dette program i perioden 1999-2003 i det første år kan forhøjes af kommissæren til ECU 14 millioner. Jeg har bemærket, at kommissæren ikke er helt uvillig, så vi afventer udviklingen.
Til sidst, vi har indgivet et ændringsforslag, der omhandler et meldepunkt for registrering af sundhedsproblemer, der skyldes miljøet. Nederlandene og Belgien har allerede et sådant meldepunkt. Fordelen ved et sådant meldepunkt er, at sundhedsproblemer hurtigere bemærkes. Vi tilstræber ikke oprettelsen af en ny institution, men vi vil tilskynde til oprettelsen af et registreringsnetværk på nationalt plan. Det koster ikke noget, og derfor forstår vi ikke, hvorfor kommissæren er imod ændringsforslag 13 fra Den Liberale Gruppe. Vi håber, at kollegerne i morgen vil stemme for ændringsforslag 13, fordi det er et godt supplement til aktionsprogrammet.

Marset Campos
Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg vil for det første fremføre vores dybeste overbevisning om egnetheden af de betænkninger, der er fremlagt af hr. Trakatellis, hr. Viceconte, hr. Cabrol og også fru Flemming, som vi i Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre vil støtte.
Min kollega Laura González sagde netop lige før, at vores ændringsforslag er medtaget i disse betænkninger. Jeg vil gerne fremføre nogle eksempler for derefter at drage nogle generelle konklusioner. Vi har set, at det er vigtigt at fremhæve nødvendigheden af en infrastruktur til videnskabelig information, en databank, et overvågningssystem, et informationsnetværk (som er uundværligt til bekæmpelse af disse sjældne sygdomme), deltagelse heri fra pårørende og ikke-statslige organisationer, der hjælper de sygdomsramte til at opnå bedre samarbejde fra samfundets side. Ligeledes er forskning, undervisning og uddannelse i disse emner vigtig, og dette kræver i sidste ende, at budgettet øges for at opfylde disse behov.
Netop her begynder overvejelserne: Det er ikke muligt at imødegå disse spørgsmål med tuberkuløse budgetter som det nuværende, og dette sætter spørgsmålstegn ved den økonomiske model, som vi er ved at opbygge i Europa. Der er behov for en anden model, en mere solidarisk vision. Vi kan ikke både blæse og have mel i munden. Vi må ændre den model, som vi har for øjeblikket.
For det andet mangler der fælles redskaber. Det er uforståeligt, at der ikke igangsættes et overvågningsnet, et solidt epidemiologisk system og endvidere de fælles redskaber, der er nødvendige for at gøre aktionen effektiv.
Og endelig vil jeg fremhæve nødvendigheden af, at sundhedstjenesterne har fælles træk.

Tamino
Fru formand, jeg tror, at betydningen af denne forhandling - på trods af det begrænsede antal tilstedeværende medlemmer og det sene tidspunkt - på grund af det forhold, at sundhedspolitikken får stadig større betydning, også som EU- politik, selvom den stadig ikke har de nødvendige muligheder for at imødegå de problemer, som vi nu rejser, er klar for enhver. Fra et kompetencemæssigt synspunkt burde EU utvivlsomt forsøge at samordne politikkerne og gennem iværksættelse af initiativer forsøge at fremme systemer, der kan sikre især forebyggelsesaspektet, og de betænkninger, som vi behandler i dag, går da også i denne retning.
Sammenhængen mellem de forskellige spørgsmål inden for sundhedssystemet blive tydelig, når man ser, hvorledes vi i denne forhandling som led i en generel sundhedsmæssig debat behandler både et program om forureningsrelaterede sygdomme og sjældne sygdomme. Jeg vil især tale om sidstnævnte for at understrege - efter forinden at have tilføjet, at vi som grønne er positivt indstillet over for alle de foreslåede forslag - behovet for et højt beskyttelsesniveau for de sjældne sygdomme og for et større kendskab til disse sygdomme, da definitionen, som ordføreren også fremhæver det, varierer en hel del.
Vi har nogle eksempler herpå, hvoraf Alzheimers sygdom er en: indtil for kort tid siden betragtedes den som en sjælden sygdom, mens den i dag, ikke mindst på grund af den forhøjede levealder, desværre er ved at blive en hyppigt forekommende sygdom. I øjeblikket betragtes Creutzfeld-Jacob-syndromet, der har tilknytning til BSE, som en sjælden sygdom, men desværre vil den kunne gå hen og blive mere hyppigt forekommende i fremtiden, på grund af de forkerte valg, man har truffet med hensyn til forebyggelse.
Det er derfor vigtigt, at der er en politik til forebyggelse af sjældne sygdomme og til fælles undersøgelser, både fordi de små stater ikke vil være i stand til selv at skaffe sig tilstrækkeligt kendskab til disse sygdomme og ikke mindst, fordi vi mener, at det er nødvendigt, at der er offentlige indgreb og offentlig forskning, ikke mindst med hensyn til de lægemidler, der er nødvendige for at bekæmpe disse sygdomme.

Martinez
Fru formand, man siger i folkemunde, at »det er bedre sent end aldrig«. Europa-Kommissionen, der fra 1986 til 1996 lod smittet kvæg og smittet mel cirkulere frit, bekymrer sig nu for europæernes helbred. Selv de værste mennesker kan altid blive benådet.
Vi har i dag fået forelagt nogle tekster om forureningsfremkaldte sygdomme, legemsbeskadigelser, Alzheimer og sjældne sygdomme. Her kunne man i øvrigt have tilføjet de sygdomme, der opstår eller genopstår med den frie bevægelighed, der gør det muligt at få tuberkulose, malaria eller andre virussygdomme som Ebola-syge til at komme igen.
Og Kommissionen griber ind, fordi artikel 129 i de europæiske traktater giver den til opgave at sikre et højt sundhedsbeskyttelsesniveau. De tredive personer, der lider af en atypisk form for Creutzfeld-Jacob, må uden tvivl opfatte artikel 129 som en smule ironisk.
Netop med hensyn til Creutzfeld-Jacobs sygdom - som min kollega talte om for lidt siden - drejer det sig om en sygdom, der i øjeblikket er sjælden, men som i lighed med andre sygdomme risikerer at blive mindre og mindre sjælden. Spedalskhed er stadig en sjældenhed hos os, men den frie bevægelighed vil måske gøre den mere almindelig. I øvrigt risikerer den forlængede levetid at gøre sygdomme som Alzheimers sygdom hyppigere.
Man har fortalt os, at det ikke var muligt at øge de finansielle midler, og i betragtning af den budgetære rationeringspolitik foreslår vores udvalg at sætte midlerne op til 14 millioner. Det er alle enige om, selv ordføreren for udtalelsen fra Budgetudvalget, der i øvrigt har lavet den samme betænkning to gange om to forskellige emner, hvilket vidner om visse forstyrrelser med hensyn til redigeringen.
Angående forureningsfremkaldte sygdomme, så har hr. Cabrol ret i at bemærke, at man ikke interesserer sig for andet end luftforureningen. Det er den grønne nevrose og optagetheden af nitrogenoxid, svovldioxid og drivhuseffekten. Da Haroun Tazieff døde, havde han viet en del af sin karriere til at bevise, at alt dette videnskabeligt set var noget hekseri.
Men med fødevareallergierne er det meget mere alvorligt. Og i den forbindelse taler man ikke om retten til information, som hr. Trakatellis nævnte, for man ved ikke, om den soja, der er i yoghurt, er naturlig soja eller soja fra génmanipulerede planter. Dette kan ikke spores, ellers bliver prisen i hvert fald meget højere, og i den henseende har også Europa-Kommissionen sin del af ansvaret. Det samme gælder for vandforureningen og forureningen med BSE. Hr. Trakatellis talte for lidt siden om selvmord, men hvem er ansvarlig for landmændenes, kul-, stål- og tekstilarbejdernes selvmord, hr. kommissær Flynn? Måske består forebyggelsen snarere i at beskytte sig mod ultraliberalismen.
Og når medicinalforskningen ikke gør fremskridt med hensyn til de sygdomme, der opstår, så er det måske på grund af det sparsomme budget eller på grund af tåbeligheden med den almindelige medicin, der reducerer laboratoriernes fortjeneste. Eftersom laboratorierne ikke kan opdage nogle nye molekyler i dag, og eftersom der går ti år, før et opdaget molekyle ender på apotekets hylder, så får vi måske i år 2010 den nødvendige medicin til at bekæmpe de sjældne sygdomme, der vil være udbredt i mellemtiden.
Fru formand, jeg skal nu afslutte mit indlæg. Med 40 millioner fattige i Europa, der ikke har råd til pleje, ser vi måske her det kliniske tegn på en meget alvorlig sygdom, der hedder euroføderalisme.

Marinucci
Fru formand, Den Europæiske Union spiller en stadig større rolle i forhold til borgernes helbred, efter at dens beføjelser på sundhedsområdet er blevet forøget på vejen mellem Maastricht og Amsterdam, selvom der stadig er og vil vedblive at være mange medlemsstater, der nægter at overføre sundhedsmæssige beføjelser til Unionen.
Derfor er vi for øjeblikket fortsat nødt til at tale om forebyggelse, men det er heller ikke så lidt. Det er således bevarelsen af en god fysisk og psykisk tilstand vi skal sætte som vores mål for at spare lidelser og udgifter - ikke alene i form af menneskeliv - og der er ikke tvivl om, at forebyggelse udført af 15 medlemsstater i sig selv vil komme til at udgøre en merværdi. Hvis dette er sandt i almindelighed, så er det desto sandere i forbindelse med de særlige emner, som vi berører i forbindelse med denne sundhedsforhandling, nemlig når vi taler om sjældne sygdomme - der pr. definition omfatter en kritisk masse af patienter, der er lettere at analysere, netop hvis overvågnings- og kontrolfunktionerne og analyse- og forskningsarbejdet udføres i et større miljø end i de enkelte medlemsstater - eller om forureningsrelaterede sygdomme, et fænomen, der ingen grænser kender, og som kun kan bekæmpes med fælles og samordnede foranstaltninger på overnationalt plan.
Det er virkelig trist at skulle sige det igen, men det er desværre sandt, at Europa er stærkt forsinket hvad angår de sjældne sygdomme. Nogle siger, at vi ikke hele tiden skal sammenligne os med De Forenede Stater, der netop er forenede stater og dermed styret af forbundslove, med forbundsinstitutioner osv. Faktum er, at verdens største økonomiske magt endnu ikke har støttet og fremmet medlemsstaternes aktioner på et område, hvor man ikke kan forestille sig, at den private sektor kan gribe ind i stedet, og det selvom det bliver stadigt mere indlysende, at netop sjældenheden af disse sygdomme - sjældne ja, men ikke desto mindre alvorligt invaliderende og ofte dødelige - ikke gør det muligt at mobilisere den viden, de informationer og de videnskabelige og økonomiske midler, der er nødvendige for at imødegå dem på rette vis.
De sjældne sygdomme omfatter mere end 5.000 lidelser, der rammer 10 ud af 5.000 i fællesskabsbefolkningen som helhed. Sjældenheden medfører en forsinket diagnosticering, som kan vare fra 1-5 og endog 6 år. Tænk på de syge, de syge børn og deres familier, familier, der har måttet udfylde tomrummet og på egen hånd tage institutionernes forsinkelser op og iværksætte et net af støttegrupper, der netop er startet på initiativ af forældre og familie til ofre for disse sygdomme, og som netop ofte har indsamlet en stor mængde viden på grund af deres erfaringer og udveksling af informationer.
Kommissionens forslag om vedtagelse af et fællesskabsprogram for 1999-2003 må derfor modtages med stor tilfredsstillelse, og jeg håber og beder kommissæren om at bekræfte dette, at der vil komme et supplerende forslag indeholdende bestemmelser om lægemidler til sjældne sygdomme.
Men for at programmet ikke kun skal være de gode viljers program, er en passende finansieringsramme nødvendig, som ordføreren, hr. Viceconte, med rette har anført, og lad mig i den forbindelse takke ham for det glimrende arbejde, han har udført. At spare på helbredet er altid en dårlig ting, og i dette tilfælde - på et tidspunkt, hvor Den Europæiske Union med sit initiativ vil fremme, samordne og støtte bekæmpelsen i medlemsstaterne - er det at bevilge en symbolsk sum, og dermed en latterlig sum, at føje spot til skade.
Kommissæren har allerede givet udtryk for sin beklagelse og har fortalt om de objektive vanskeligheder, der foreligger, men jeg håber, at han vil modtage Parlamentets støtte som budgetmyndighed, for vi har på dette område mulighed for og ret til at sikre, at de programmer, som vi fremmer, virkelig kan opnå de ønskede resultater.
Tillad mig, fru formand, at tale ganske kort om betænkningen af fru Flemming. Jeg må udtrykke min utilfredshed med det flere gange nævnte punkt 10. Jeg er helt enig i behovet for at begrænse anvendelsen af tobak, at begrænse og dermed eliminere skaderne ved rygning, men jeg er ikke enig i, at man i en betænkning om helbredet indføjer en bestemmelser, der vedrører andre programmer inden for landbruget.
Jeg mener f.eks., og det har jeg også sagt ved andre lejligheder, at det vil være nødvendigt at analysere de meget alvorlige følger på grund af det overdrevne ølforbrug, der hærger visse lande i EU, påvirker helbredet ganske alvorligt og er til stor fare for de borgere, der ikke drikker, og som på trods heraf overfaldes og må finde sig i farerne på grund af denne ølalkoholisme. Men ikke desto mindre vil jeg finde det helt forkert at indføje en bestemmelse om begrænsning af støtte til humleproduktion i et lovforslag om sundhedsspørgsmål.

Lindqvist
Fru formand, det er fire vigtige betænkninger, der er oppe til diskussion. Tre af dem handler om programmer for at forebygge ulykker, ualmindelige sygdomme og miljørelaterede sygdomme samt den fjerde om sundhedsaspekter på EU's politik. De to sidstnævnte betænkninger ser jeg som de vigtigste. Alle miljørelaterede sygdomme skal indfanges, så man får klarlagt årsag og sammenhæng. Astma og allergier stiger, især blandt de unge. Det er vigtigt at forhindre og forebygge sygdom.
Jeg har to spørgsmål: Det ene er, om man virkelig skal behandle spørgsmål om early warning systems på EU-plan. Det andet spørgsmål er, om man virkelig skal oprette informationsdatabaser på europæisk plan. Nej, det tror jeg ikke, jeg tror, det er bedre at gøre det på nationalt plan.
Det vigtigste er at beskrive sundhedseffekter af EU's egne programmer og aktiviteter, samt at man lader medlemsstater, som ønsker dette, beholde strengere miljøkrav, også selvom de er strengere end EU's. Jeg tror, det er godt for mangfoldigheden i de forskellige systemer.

Lannoye
Fru formand, i betragtning af den korte tid, jeg har til rådighed, vil jeg lade mit indlæg dreje sig om hr. Cabrols betænkning.
Vi ved nemlig fra mange nye videnskabelige publikationer, at omfanget af de forureningsfremkaldte sygdomme hele tiden tager til. En rapport, der blev offentliggjort for mindre end to år siden af Det Europæiske Miljøagentur og WHO i Europa, slog fast, at en lang række sygdomme er i fremgang, og det er ikke kun luftvejssygdommene. Jeg tænker særligt på de sygdomme, der er forbundet med fødevareforurening, og navnlig zoonose sygdomme som salmonella og tyfus. Disse sygdomme øges konstant, hvilket så afgjort er bekymrende.
Derfor beklager jeg ligesom Miljøudvalget en smule, at Kommissionen nægter at udvide programmets anvendelsesområde til at omfatte andet end allergier og luftvejssygdomme, for der er mange sygdomme forbundet med miljøet, der fortjener en lige så stor opmærksomhed. Selvom årsagforbindelsen synes mindre tydelig, så mener jeg ikke, at man kan forholde sig passiv over for nogle så alvorlige fænomener som den tiltagende sterilitet, der er offentligt kendt i visse lande, herunder mit eget. Undersøgelser bekræfter, at steriliteten øges hos de unge, hvilket tynger alvorligt på de vigtige sundhedsudgifter, eftersom denne sterilitet gør reagensglasbefrugtninger nødvendige. Vi er således ved at komme ud i en alt for hurtig teknologisk udvikling, der for enhver pris må bekæmpes. Det ville klart være at foretrække, om man kunne handle forebyggende. Jeg tror, at Den Europæiske Union, takket være sin størrelse og i betragtning af de midler, som medlemsstaterne normalt har til rådighed, uden tvivl er bedre rustet end disse til at give sig i kast med denne opgave.

Aparicio Sánchez
Fru formand, hr. kommissær, lad mig begynde med en generel betragtning. Hvis vi ønsker, at vores Union bliver en politisk union, og jeg er sikker på, at det er det, europæerne ønsker, må vi styrke de interne politikker. For at opnå denne ønskede Europæiske Union må vi overvinde den svaghed, der for øjeblikket hersker i alle fællesskabspolitikker, undtagen Den Økonomiske og Monetære Union og den fælles landbrugspolitik. Overvinde den, hr. kommissær, ved hjælp af budgetterne, ved hjælp af Rådets politiske vilje, ved hjælp af forhandlinger som denne i aften og ved hjælp af Kommissionens støtte, hvilket er, hvad jeg i al respekt, men med fasthed anmoder Dem om, hr. kommissær.
Der er intet bedre eksempel på de interne politikkers svaghed end sundhedspolitikkerne. Derfor og fordi sundheden fra og med traktaten om Den Europæiske Union falder ind under Den Europæiske Unions officielle kompetenceområde - uanset subsidiaritetsprincippet - glæder vi os over Kommissionens glimrende initiativer, der fuldender de otte handlingsområder, som Kommissionen selv definerede i 1983, og vi betrager de betænkninger, som vi har drøftet her i aften, og hvis ændringsforslag efter vores mening forbedrer Kommissionens initiativer, som meget vellykkede. I nogle tilfælde på grund af den høje prævalens af ulykker, forureningsbetingede sygdomme eller Alzheimers sygdom, i andre tilfælde på grund af det modsatte, fordi de er sjældne, hvilket gør, at det ikke er rentabelt for samfundet at forske i dem, at udarbejde statistikker osv.
Disse er altså eksempler på, hvad Kommissionen og Parlamentet i fællesskab bør arbejde for i bestræbelserne på at nå det endelige mål. Der er alvorlige forskelle. For det første den kronologiske forskel. Vi tillader os at sige, at relativt beskedne programmer med disse egenskaber bør finansieres over fem år, aldrig over ét år. Skal de økonomiske perspektiver starte fra nul? Vil de ikke blive belånt fra starten? Lad os derfor oprette femårige programmer. Dernæst er der de kvantitative forskelle i budgetterne. Jeg tror, at Kommissionen reducerer de generelle budgetter til under halvdelen og projekterer med budgetter for ét år på baggrund af en reduktion af målene. Jeg vil kun sige, at enhver kommune i enhver europæisk storby afsætter større budgetter til den slags programmer end Kommissionen.
Idet vi således accepterer og går ind for nogle passende budgetter til disse værdige og hensigtsmæssige programmer, styrker vi sundhedspolitikkerne og dermed også de interne politikker, hvorved vi opfylder denne historiske mission, som vi i Kommissionen og Parlamentet bliver bedt om, nemlig at opbygge den politiske union, Den Europæiske Union.

Filippi
Fru formand, jeg vil gerne understrege et problem, som der allerede er blevet henvist til, nemlig behovet for - når der tales om beskyttelse af folkesundheden med særlig hensyntagen til fødevarekvalitet og landbruget i almindelighed - at komme lidt ud over den skizofrene tilstand, som ofte hersker inden for fællesskabsinstitutionerne mellem på den ene side de økonomiske udvalgs handlinger og på den anden side Landbrugsudvalgets ønsker, fordi et bedre samarbejde og en større samordning af forhandlingerne på disse forskellige niveauer vil kunne føre til en bedre beskyttelse af ikke alene afgrøderne, men også af sundheden.
I denne forbindelse må jeg sige, at betænkningen af fru Flemming synes at forsøge at finde en sådan ligevægt. Jeg har påhørt andre indlæg her, som ikke synes at være opmærksomme på dette problem. Jeg tænker her især på indlægget fra ordføreren for PSE-Gruppen, der for en måned siden på vegne af sin gruppe foreslog at liberalisere de lette narkotiske stoffer, og nu i aften har foreslået at ophæve støtten til tobaksproducenter. Dette er et af de mest typiske eksempler på den førnævnte form for skizofreni.
Efter min opfattelse vil en vedtagelse af ændringsforslaget til punkt 10, som jeg har stillet sammen med andre kolleger fra PPE-Gruppen, medvirke til at opnå en sådan ligevægt, og jeg er sikker på, at ordføreren vil acceptere dette ændringsforslag som et positivt bidrag til en tilgang, der allerede findes i forvejen i hendes betænkning. Jeg må sige, at jeg personligt ville have foretrukket, at punkt 2 toges tilbage, fordi det er i fuldstændig strid med det, der er vedtaget af Landbrugsudvalget. Vi vil få lejlighed til at vende tilbage til disse spørgsmål om kort tid. Jeg havde f.eks. også foretrukket, at reklamer blev forbudt, men at man i det mindste overlod til medlemsstaterne at træffe bestemmelser om sponsorering for større sportsbegivenheder.
Afslutningsvis vil jeg gerne understrege, at vi bør finde en bedre måde at arbejde sammen på af hensyn til såvel producenternes interesser som forbrugernes sundhed.

Hyland
Fru formand, med hensyn til Alzheimers sygdom, så er jeg specielt glad for, at Parlamentet har kunnet spille en lille rolle med hensyn til denne betydelige sundhedsmæssige plage. Vedtagelsen af en ny budgetpost betød, at der blev givet særlige midler til bekæmpelse af denne sygdom. Men det kan kun ses som et første skridt i kampen mod sygdommen.
Forpligtelsen i Amsterdam-traktaten om at forebygge menneskelige sygdomme rækker videre end den aktuelle Traktat, og den skal derfor hilses velkommen. EU's håndtering af Alzheimers sygdom vil være endnu en prøve på denne forpligtelse. Jeg opfordrer Ministerrådet og Kommissionen til ikke at svigte os på dette punkt.
Jeg vil gerne bede Kommissionen om præcist at sige, hvilken foranstaltning man eventuelt vil træffe for forskningen under det femte rammeprogram for at bekæmpe Alzheimers sygdom.
Jeg har to afsluttende punkter. For det første, så ønsker vi i UPE-gruppen et konkret femårigt EU-handlingsprogram med de fornødne midler til at bekæmpe denne sygdom. For det andet, så skal Kommissionen koordinere fremtidige og tidligere forskningsresultater vedrørende sygdommen og være klar til at koordinere indsatsen med verdenssundhedsorganisationens aktive foreninger og organisationer på dette område, herunder familier og dem, der passer de syge.

Cars
Fru formand, hvad Parlamentet vil opnå med sin demensbeslutning er at engagere Den Europæiske Union mere, også økonomisk, i kampen mod Alzheimers syge og andre demenssygdomme. Som Parlamentet fremfører, er det vigtigt, at EU's indsatser dækker alle former for demens, f.eks. også vaskulær demens og pandelapsdemens.
At finde en kur mod demenssygdommene er forskningens hovedopgave, men indtil det sker, må forskningen også søge at udvikle metoder, som gør, at de demenssyge så længe som muligt kan bevare så meget som muligt af deres normale funktioner. Til opgaven hører også at udvikle metoder for, hvordan pårørende og plejere skal forholde sig til den demenssyge, så tilværelsen for alle berørte gives liv og mening.

Graefe zu Baringdorf
Fru formand, jeg vil fremsætte fire bemærkninger i mit minuts taletid. For det første: Af eksemplet BSE ser man, hvor hurtigt sjældne sygdomme kan udvikle sig til en katastrofe. For det andet: Ud fra de administrative myndigheders arrogance kan man konstatere, hvor hurtigt en sådan udvikling via de administrative myndigheder endog kan fremmes, fordi vi fik at vide, at BSE-forskningen var nødt til at vente, indtil der var opstillet et program for sjældne sygdomme. For det tredje: Når det drejer sig om sjældne sygdomme, er industrien ikke interesseret, fordi 1: 1 000 000 ikke er lønsomt med henblik på et medikament. For det fjerde: Som en konsekvens heraf har vi på europæisk plan hårdt brug for et program, som forsker i de sjældne sygdomme, så vi kan blive herre over dem og begrænse de mulige virkninger, nemlig en epidemi, således som vi oplevede det med BSE.

Myller
Fru formand, jeg koncentrerer mig mest om betænkningen om indførelse af krav om sundhedsbeskyttelse i Fællesskabets politikker udarbejdet af parlamentsmedlem Flemming. Betænkningen har principielt en helt rigtig retning, når den kræver en forbedring af den nuværende koordinering og sammenkobling af sundhedspolitikken med EU's andre politikker.
Amsterdam-aftalen, som det her er konstateret, tillader mere tyngde på de folkesundhedsmæssige spørgsmål. Dette aftalepunkt bør anvendes, således at det bliver muligt virkeligt at påvirke forbedringen af medborgernes sundhed på hele det europæiske område. Derfor bør vi forsøge at opnå en strategi, som er mere principiel og mere altomfattende end den nuværende, og hvis kendetegn skal være omfangsrighed og totalitet. Sundhedsspørgsmålene bør være grundlæggende for alle Fællesskabets politikker.
Der er en klar forbindelse mellem lighed og sundhed. Vi er godt klar over, at mennesker, som er forbigået eller har ringere økonomiske vilkår, er mere syge end dem med bedre vilkår og bedre uddannelse. Dette er selvklart også et oplysningsspørgsmål, som knytter sig til ernæring og levevaner, men i voksende grad bliver det også et økonomisk spørgsmål.
Europa bliver ældre. Hvilken indflydelse det har på forskellige niveauer i politikker, og på hvilken måde man vil dele de økonomiske ressourcer inden for sundhedsplejen, er meget betydningsfulde spørgsmål i fremtiden. Ikke så meget på det europæiske plan, men særligt på medlemslandenes plan.
På det europæiske plan skal vi være i stand til at prioritere de sager, som særligt udgør europæiske spørgsmål. Hvordan opnås der bedst merværdi for de nationale anstrengelser? Dette burde være politik på fællesskabsplan. Der skal være forståelse for, hvilke sager der i denne henseende er vigtige, og hvilke der er mindre vigtige.
Selvom jeg forstår betydningen af handlingsprogrammer, som vedrører specielle sygdomme, vil jeg alligevel fremhæve, at udgangspunktet for Kommissionens fremtidige arbejde ved udarbejdelsen af EU's handlingsprogram om folkesundhed bør være en forbedring af sundheden ved hjælp af en konstruktiv sundhedspolitik. Det vil sige, at de spørgsmål, der skal påvirkes, er sådanne samfundspolitiske spørgsmål som landbrug, hvor effektivt det er, og hvordan det anvender forskellige plantebeskyttelsesmidler, med andre ord her bør man stræbe efter en økologisk fornuftig virksomhed. Og hvorledes forholder vi os til spørgsmål om trafikpolitik, beskæftigelse, forbigåelse og den slags sager? Disse, synes jeg, er vigtige konstruktive spørgsmål, når der tales om sundhedspolitik.

Whitehead
Fru formand, jeg har nogle få bemærkninger og spørgsmål til kommissæren angående Trakatellisbetænkningen. Min skyldfølelse over ikke at have hørt hr. Trakatellis dæmpes en smule af det faktum, at han ikke er til stede for at høre på mig. Jeg vil gå direkte til kernen i mine spørgsmål.
Sådan som jeg forstår det, så har vi et forslag, der både kan redde og forlænge EHLASS-projektet og indarbejde det i handlingsprogrammet om forebyggelse af personskader. Det vil betyde en ende på en vis overlapning af midler fra to direktorater, og det vil i højere grad forpligte medlemsstaterne til at bidrage med 50 % i stedet for 20 % af udgifterne til dette projekt. Mit spørgsmål til Kommissionen - og jeg ved, at der som sædvanlig vil komme et genialt svar - drejer sig i virkeligheden om, hvordan denne finansieringspakke skal fungere. Jeg hilser forslaget meget velkomment, for det er yderst positivt, hvis vi kan holde EHLASS i live i endnu fem år, hvilket vil sige ligeså længe som handlingsprogrammet om forebyggelse af personskader. Jeg tror, at vi til den tid vil have den nødvendige database til at kunne rapportere om ulykker i hjemmet og i fritiden.
Problemet er, at der ikke er nogen præcis angivelse af, hvor de ECU 7 millioner skal komme fra. Skal de komme fra de to direktorater? Skal de komme fra det ene frem for det andet? Er medlemsstaterne blevet præpareret i en sådan grad, at de er villige til at bidrage med de nødvendige 50 %? Det ville være rart at få besvaret disse spørgsmål, fordi et af problemerne består i, at da den aktuelle basis for EHLASS allerede er afsluttet, vil hverken handlingsprogrammet om forebyggelse af personskader eller de lovgivningsmæssige rammer for forbrugerpolitik, som jeg gerne så dette baseret på, starte før 1999. Under disse omstændigheder kan man undre sig over, hvordan vi kan iværksætte denne integrerede ordning i 1998.
Der var nogen modstand fra nogle af medlemsstaterne, specielt Tyskland og i mindre grad Frankrig, mod indførelsen af EHLASS-ordningen i første omgang. Det var mit arbejde for to år siden at overvåge, hvordan ordningen forløb, for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse, og jeg nåede frem til den konklusion, at ordningen var umagen værd, og at den burde fortsætte. Vi kan kun fortsætte denne ordning på baggrund af en sund beregning af finansiering og en klar tilkendegivelse af ansvarsområderne. Jeg kan ikke forestille mig nogen bedre til at varetage denne opgave end hr. Flynn, men jeg vil gerne have svar på mine spørgsmål.

Malone
Fru formand, jeg vil gerne nøjes med at kommentere Alzheimers sygdom. Vi ved, og vi har hørt her i aften, at tusindvis af borgere lider af denne sygdom og beslægtede syndromer over alt i Den Europæiske Union. Nu bør Kommissionen komme frem med et europæisk handlingsprogram om Alzheimers sygdom. Kommissionen har allerede udarbejdet hårdt tiltrængte initiativer vedrørende kræft, forureningsrelaterede sygdomme, sjældne sygdomme, AIDS og rygning på baggrund af den eksisterende kompetence inden for folkesundheden.
Desværre rækker det for Alzheimers vedkommende kun til en finansiering af forskning, og det er simpelthen ikke godt nok. Forskningen er nødvendig, men De må gå videre, hr. kommissær. Der bør udarbejdes et europæisk handlingsprogram om bekæmpelse af Alzheimers sygdom. Et sådant program bør indeholde strategier for en intensiveret forskning i årsagerne til sygdommen, for identificering af risikofaktorer, for forebyggelse og behandling samt for fremme af en særlig uddannelse af sundhedspersonale og personale til at pleje geriatriske patienter. Programmet bør også søge at ændre offentlighedens negative opfattelse af sygdommen. De bør sørge for at bruge alle de midler, der allerede tildeles hvert år under det eksisterende program.
Et handlingsprogram om Alzheimers sygdom vil være til enorm gavn for mange tusinde europæere, der lider af denne sygdom. Der er alt for lidt fokus, ikke blot på patienternes interesser, men også på de mange personer, der passer sådanne patienter. Min egen erfaring fra Irland viser, at man forsømmer behovene hos de mange tusinde mennesker, specielt kvinder, der passer vores ca. 25.000 personer, der lider af Alzheimers sygdom. Det er f.eks. skandaløst, at der er behovsprøver i forbindelse med deres godtgørelse. Jeg vil gerne have en øjeblikkelig bedring i denne situation, og jeg har forelagt sagen for ministeren med ansvaret for dette område.
Til sidst vil jeg sige, at små programmer og små initiativer kan være meget nyttige. For nylig så jeg et program på et hospital i Dublin, Blanchardstown, hvor patienterne får lov at møde selskabshunde, hvilket har en fantastisk terapeutisk virkning. Vi bør fremme denne form for terapi i hele EU.

Flynn
Tak, fru formand. Jeg vil gerne komme med en kort opsummering, fordi jeg kom med en detaljeret gennemgang af mange af de spørgsmål, der er taget op, i forbindelse med mit første bidrag. Jeg ved, at jeg brugte lang tid på det, men det var med det håb, at jeg kunne give et generelt overblik over Kommissionens holdning til de tre programmer samt fru Flemmings betænkning og spørgsmålet om Alzheimers sygdom.
Jeg må sige, at jeg er meget opmuntret over kvaliteten af aftenens forhandling her i Parlamentet om dette meget vigtige spørgsmål om folkesundhed. Skønt mange har nævnt det sene tidspunkt og det beskedne fremmøde i Parlamentet, så har det bestemt ikke mindsket kvaliteten af bidragene og den alvor, hvormed de er blevet fremsat. De tilstedeværende parlamentsmedlemmer har været meget stærkt engageret i de emner, der er blevet diskuteret.
Jeg har ikke meget at tilføje vedrørende de forskellige betænkninger og de mundtlige spørgsmål, men jeg har mærket mig de forskellige sager og de bagved liggende budskaber, der kom til udtryk i de forskellige indlæg. De har haft mange lighedspunkter, men det er værd at tage dem ad notam, fordi vi skal overveje dem meget nøje i den næste vigtige periode, hvor vi skal overveje de næste rammer for den offentlige sundhed.
I mange indlæg fokuserede man på et meget alvorligt synspunkt og gav høj prioritet til de bestemmelser om folkesundheden, der findes i både Maastricht-traktaten og Amsterdam-traktaten, og jeg vil gerne tro, at vi måske under udarbejdelsen af de næste rammer kan foretage en ret bred fortolkning af Amsterdam-traktaten. Jeg er særlig opmærksom på hr. Needles bemærkninger om, at der er brug for nye rammer, men at det kommer til at koste penge.
Når der blev givet en kuvert med penge til de otte programmer, så var alle pengene væk. De første tre eller fire programmer opsugede alle pengene og efterlod næsten intet til de tre enormt vigtige programmer, vi her taler om. Men det afskrækker mig ikke, for selvom der kun er få midler til rådighed, og selvom de kun gives for et år ad gangen, så bør vi komme i gang og fortsætte, så vi, når de finansielle overslag tages op til revurdering, kan vise, at vi havde den rette indstilling, at programmerne var virkelige, og at vi med de nødvendige midler kan træffe de foranstaltninger, vi har talt om. Jeg vil vende tilbage hertil om et øjeblik.
I godkendte synspunktet om, at Det Europæiske Fællesskab og institutionerne kan forøge værdien af indsatsen på medlemsstatsniveau, og det er faktisk det, vi her taler om. Vi ved, at medlemsstaterne har det primære ansvar for sundhedsanliggender og sundhedspleje, men vi bør fokusere på spørgsmål, der gælder hele Fællesskabet, og som ligger borgerne særlig meget på sinde, så vi kan koordinere den bedst mulige indsats og den bedste håndtering af problemerne i medlemsstaterne og tage en førende stilling på det område. Det kan være den ekstra værdi, vi kan få ud af disse programmer, selvom de for øjeblikket ikke tildeles de store midler. Det kan vi måske lave om på med god vilje og god praksis vedrørende disse rammer.
Parlamentet har tilkendegivet en ægte og opmuntrende støtte til de otte programmer til fremme af folkesundheden. De blev udviklet i henhold til Maastricht-traktatens artikel 128. Alle aftenens talere - inklusive mig selv - er af den opfattelse, at de aktuelle budgetmæssige begrænsninger ikke giver EU mulighed for at yde den nødvendige indsats. Lad os gøre det klart. I ønsker en større indsats. Det gør Kommissionen også. Der er meget, som man kan og bør prøve at gøre. Vi bør måske opstille mulighederne for en indsats i det næste rammeprogram, forelægge det for medlemsstaterne - anføre, hvad Parlamentet og Kommissionen er enige om, at der skal gives midler til i borgernes interesse, og derefter søge at få pengene fra budgetmyndigheden. Lad os håbe, at det budgetmæssige perspektiv på den anden side af år 2000 er sammenfaldende med vores synspunkter, for vi er enige i jeres synspunkter, og det vil klart komme til at fremgå af den meddelelse, jeg har lovet Parlamentet om de næste rammer. Jeg vil anføre det, som jeg synes, der skal gøres med jeres samarbejde på de områder, der er blevet fremhævet i aften. Så får vi se, hvad der sker.
De fleste medlemmer peger på vigtigheden af den næste indsats på folkesundhedsområdet og på det eksisterende behov for at udvide horisonten betydeligt ud over den aktuelle programpakke. Jeg vil gerne følge denne vej med jeres opbakning.
I har gjort det helt klart for mig, at I forventer en del af Kommissionen. Det tager jeg ad notam. Når vi vender tilbage for at diskutere de elementer, vi gerne vil have medtaget, og ser, hvor store beløb det drejer sig om, så vil der også være opbakning til det. Vi bruger en masse penge på en masse ting her i EU. Når man taler om markedsføring af et vist produkt af nyere dato, så kan der fra den ene dag til den anden findes flere penge til et salgsfremstød for et enkelt produkt, end der bevilges til alle disse programmer i fem år. Det giver ingen mening.
Jeg har stor forståelse for fru Flemming, når hun fremsætter det synspunkt, som hun også gav udtryk for i sin betænkning, at hun har svært ved at se behovet for at støtte farlige produkter og give tilskud til disse. Vi taler her om den tobak, der dyrkes i EU. Jeg har altid ment, at der her er tale om en indre uoverensstemmelse, hvilket jeg har givet udtryk for ved flere lejligheder. Unionen kan skaffe næsten ECU 800 millioner årligt i støtte til et produkt, der i praksis ikke repræsenterer nogen markedsmæssig værdi, samtidig med at det forvolder enorm skade på folkesundheden. Her beder vi blot om et beskedent beløb, der kan hjælpe os med at fremme projekter og programmer, der vil styrke og udbygge folks mulighed for at forbedre deres eget helbred. Jeg mener, at forsigtighedsprincippet er et spørgsmål om folkesundhed, og at vi bør videreføre det på den måde.
Jeg har lagt mærke til, at der er blevet talt meget om hele spørgsmålet om Alzheimers sygdom. Alle har sagt, hvor vigtigt det er. Jeg må sige, at det synspunkt får opbakning både fra kommissæren og fra Kommissionen. Befolkningsaldringen medfører store ændringer, fordi det endnu ikke er muligt at kurere denne sygdom. Når jeg besøger USA, hører jeg tale om muligheden for en gang i fremtiden at udvikle en medicinsk behandling. Men som tingene ser ud i øjeblikket, findes der ingen behandling. Som tidligere nævnt giver Traktaten kun retsgrundlag for at arbejde med forebyggelse af sygdommen. Jeg har specielt lagt mærke til, at I er meget ivrige for at få videreført den handlingsplan, som jeg talte om her i Parlamentet for et par år siden. Måske kan vi se lidt mere positivt på hele spørgsmålet om uddannelse af de personer, der passer de syge, og som fru Malone så klogt sagde, få ændret den negative holdning, der findes i mange medlemsstater over for netop denne sygdom.
Jeg har fremsat det synspunkt, at jeg vil fremføre dette i meddelelsen i forbindelse med de nye rammer. Jeg er glad for, at Parlamentet er villig til at give mig de nødvendige midler hertil. Poggiolini ramte hovedet på sømmet, da han sagde, at de demografiske tendenser er der, vi ved, at den forventede levetid øges, og at folk står over for den trussel - og det er en voksende trussel - at flere og flere kommer til at lide af Alzheimers sygdom. Indtil man finder et middel. Og så skulle vi kunne koncentrere os om en bestemt sygdom og tage et initiativ. Vi kan dele den bedste praksis og måske hjælpe dem, der passer de syge, samt de ansvarlige organisationer. Jeg vil fremsætte dette synspunkt, og det vil så være op til de to institutioner at blive enige om, hvad vi skal gøre med det nye program.
Hr. Whitehead stillede nogle konkrete spørgsmål om EHLASS, og som han har for vane at gøre, så koncentrerer han sig altid om et bestemt punkt, som har stor betydning, og det gjorde han også ved denne lejlighed. Hans væsentligste punkt vedrørende finansieringen var: vil det fungere, og er der enighed om at få det til at fungere? Mit direktorat, GD V, vil overtage ECU 7, 5 millioner fra GD XXIV for at dække medtagelsen af EHLASS i de næste programmer om folkesundhed. Så det er dér, pengene skal komme fra, og den ordning skal nok komme på plads. Pengene er sikre set fra vores synspunkt.
Hvad angår bidraget, så lagde min kollega fru Bonino på Rådsmødet for forbrugerspørgsmål op til en reduktion på 65 % i år og 50 % efterfølgende for at forsøge at sprede udbetalingerne under denne ordning. Jeg vil gerne sige, at størstedelen af medlemsstaterne har givet udtryk for, at de gerne vil fortsætte driften af systemet i en mere udvidet form, og at de også har udvist stor velvilje til at påtage sig en større andel af udgifterne. Denne forpligtelse findes og bekræftes af en lang række medlemsstater, når de bliver spurgt. Så der vil sandsynligvis ikke blive protesteret over en sådan løsning. Jeg er optimistisk på dette område. Jeg tror, at både hr. Whitehead og jeg selv gerne så udviklingen gå i den retning.
Der har været fremsat mange nyttige kommentarer. Jeg er enig med fru Myller i, at man bør have en mere holistisk tilgang til hele spørgsmålet om folkesundhed. Det er det, vi forsøger at få med i de nye rammer, og vi ser frem til at kunne diskutere det med Parlamentet.
Hr. Hyland var bekymret over det femte rammeprogram. Ja, der er tale om en generel reference til det femte forskningsprogram. Mange af de andre punkter fortjener også en kommentar, men jeg vil sammenfatte det hele ved at sige, at folkesundheden, sådan som den er indarbejdet i Traktaten og udvidet i Amsterdam-traktaten med hensyn til anvendelsesområdet, ligger Parlamentet meget på sinde. Det har også stor betydning for mig og Kommissionen. Vi bør nu prøve at komme videre med vores otte programmer, til trods for at vi kun har et beskedent beløb at starte dem med, og fastsætte vores mål og så søge at finansiere dem i forbindelse med de nye finansielle overslag og gøre noget positivt for folkesundheden i Den Europæiske Union.

Formanden
Jeg synes, at vi har haft en debat af meget høj kvalitet. Men hvis De tillader det, så har jeg et sidste indlæg.

Graefe zu Baringdorf
Fru formand, et spørgsmål til hr. kommissær Flynn: Dersom han havde lagt den konsekvens for dagen, som han nu lod skinne igennem i sit indlæg, og som navnlig blev tydelig i den sidste sætning, dengang det gjaldt behandlingen af BSE og det, der var hans ansvarsområde, ville vi så ikke være blevet forskånet for meget af det, som BSE medførte af skandaler?

Flynn
Fru formand, jeg vil gerne sige som svar på denne inderlige bemærkning, at før problemet opstod, var det blevet planlagt i et af vores forslag, selv inden BSE-problemet opstod. Hvis vi kunne have haft det fællesskabsnet for overvågning og kontrol, som er foreslået, men som man ikke er færdige med at forhandle om, så kunne vi være kommet et stykke længere. Jeg håber stadig, at der kan blive enighed om at oprette et fællesskabsnet for overvågning og kontrol for at løse de omtalte problemer.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.
(Mødet hævet kl. 23.28)

