Återupptagande av sessionen
Talmannen
Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet torsdagen den 4 maj 2000.

Talmannen
Kära kollegor! Som ni vet har innevånarna i Enschede i Nederländerna utsatts för ett ohyggligt öde. Explosionen i ett lager med fyrverkeripjäser har redan krävt minst sexton dödsoffer och mer än sex hundra skadade, varav sex är i ett kritiskt tillstånd och många personer fortfarande uppförda som saknade. Nära fyra hundra hem är förstörda av explosionen och mer än tusen skadade. Det handlar om en av de värsta katastroferna i Nederländernas historia sedan andra världskriget.
Jag har från mig personligen och på vårt Europaparlaments vägnar framfört vårt djupaste beklagande till de nederländska myndigheterna. I denna stund av sorg går våra tankar helhjärtat till dödsoffren, till deras familjer och likaså till räddningsstyrkan som gör allt vad dom kan. Jag uppmanar er, kära kollegor, att vi håller en tyst minut.
(Parlamentet höll en tyst minut.)

Oostlander
Fru talman! Som talesman för de 31 valda nederländska ledamöterna i denna europeiska folkrepresentation vill jag framföra ett varmt tack till er för de ord som ni just uttalat och för den respekt som detta parlament visat de efterlevande och de som drabbats av den stora katastrofen i Enschede.
Fru talman! Efter de ord ni yttrat har jag egentligen inte så mycket mer att tillägga å de 31 ledamöternas vägnar. Jag vill bara än en gång understryka hur rörda vi är, inte bara av vad ni nyss sade och den tystnad som iakttogs, utan även av den omedelbara hjälp över gränserna som lindrade nöden efter denna katastrof. Genast ryckte tyska kolleger ut för att hjälpa sina nederländska vänner med det ofta farliga arbete som var nödvändigt för att bekämpa katastrofen. Även de tyska sjukhusen är engagerade i vården av de skadade, vilka i många fall fortfarande är kvar på sjukhusen. Jag tycker att det är ett gott exempel på den europeiska solidaritet som vi i detta parlament står för.
Å de 31 ledamöternas vägnar vill jag också tacka kommissionen som genast uttryckte sin medkänsla i ett brev från Prodi till Enschede kommun. Jag skulle vilja be kommissionen att fundera på vilken roll den kan spela för att lindra nöden och för att undvika denna typ av hemska katastrofer där så många medborgare drabbas.
Jag tackar er så mycket å de 31 ledamöternas vägnar för parlamentets medkänsla och ser att den europeiska solidaritet som är så nödvändig för denna världsdel verkligen finns företrädd i vårt parlament.

Talmannen
Jag tackar er, herr Oostlander.

Talmannen
Den 7 maj i år slog den mest blinda och brutala terrorn på nytt till i Spanien genom mordet på José Luis López de Lacalle, journalist och en av grundarna till Forum Ermua, en fredsrörelse av intellektuella i Baskien. Terroristerna ville skada en av demokratins mest värdefulla principer, yttrandefriheten. Detta forum skapades efter ETA:s mord på Miguel Ángel Blanco Garrido, kommunalråd i Ermua, i juli 1997. Syftet med detta forum är att bekräfta att hot och utpressning inte kan få samveten att tystna.
José Luis López de Lacalle har fört en kamp för att försvara friheten och demokratin under hela sitt liv. Efter att ha tillbringat fem år i Francofängelser föll han för kulorna från en annan diktatur, terrorismen.
Samma dag var jag angelägen att mycket kraftfullt fördöma denna barbariska handling och att från mig personligen och på hela Europaparlamentets vägnar uttrycka vår djupaste sympati och uppriktiga deltagande till hans familj och till den tidning som han arbetade för. Jag har likaså informerat den spanska regeringen om vårt fulla stöd i dess kamp mot terrorismen.

Arbetsplan
Talmannen
Det slutgiltiga förslaget till föredragningslista som utarbetats av talmanskonferensen vid sammanträdet torsdagen den 11 maj har delats ut.
I fråga om torsdagen:
Under rubriken Mänskliga rättigheter kan vi ha fem punkter. Vi har bara fyra punkter. Vi har således möjlighet att införa en ny punkt och jag har mottagit tre önskemål. Ett från Gruppen Europeiska enade vänstern, De gröna och TDI om tillägg av en ny punkt med titeln "Tunisien", ett från PPE-gruppen om tillägg av punkten "Säkerhet för åskådare och förebyggande åtgärder mot huliganism vid nästa europeiska fotbollsmästerskap" samt ett från Gruppen Unionen för nationernas Europa om tillägg av en ny punkt med titeln "Situationen för flyktingarna från Butan i Nepal".
Jag kommer således att genomföra omröstning om dessa i den ordning som de har ingivits till mig. Först vill dock Cohn-Bendit tala till stöd för förslaget från grupperna GUE, De gröna och TDI.

Cohn-Bendit
Fru ordförande, ärade kollegor! Associeringsavtalet mellan Europeiska unionen och Tunisien är i kraft sedan den 1 mars 1998. Efter det datumet har det inte någon gång hållits en stor debatt om Tunisien och inte lagts fram en begäran om brådskande förfarande. Vid varje tillfälle har det funnits en grupp som sagt: "Ja, det är viktigt, men ni vet, herr Ben Ali håller på att ta sats". Vi har alla läst informationen i tidningarna om situationen för mänskliga rättigheter och åsiktsfriheten i Tunisien.
Jag anser det upprörande att varje gång som vi försöker diskutera detta ingriper tunisiska parlamentsledamöter och den tunisiska regeringen.
Jag finner det anstötligt att ett av de två stora partierna ännu en gång försöker skjuta upp debatten och begäran om brådskande förfarande om de grundläggande fri- och rättigheterna i Tunisien. Därför begär vår grupp att alla skall sluta lyssna på de två stora partiernas gruppledare och uppträda självständiga och opåverkbara och besluta att äntligen hålla en debatt om situationen i Tunisien.
Låt det bli ett brådskande förfarande, och vi skall se vilken majoritet det blir för mänskliga rättigheter och vilken majoritet som använder mänskliga rättigheter uteslutande i sitt eget partis intresse och tar till taktik när situationen är svår. Emot taktiken för Tunisien och för en ärlig och öppen debatt ber jag er att rösta för begäran om brådskande förfarande och där ta upp situationen för de mänskliga rättigheter i Tunisien.
(Applåder)

Wurtz
Fru talman! Jag för min del skall inte göra mitt inlägg på polemisk grund utan på en konstruktiv grund. Jag anser att tiden är mogen för en debatt om de mänskliga rättigheterna i Tunisien. Den bör hållas denna vecka eftersom det är i dag som rättegången avseende brodern till Taoufik Ben Brik äger rum i Tunis och det är i morgon som en delegation med europeiska parlamentsledamöter från min grupp, Europeiska enade vänstern, från Gruppen De gröna och från socialistgruppen återkommer från Tunis. Det är också under denna vecka som vi skall få besök av ordföranden för det tunisiska förbundet för mänskliga rättigheter och kanske av herr Taoufik Ben Brik själv. Med hänsyn till dessa synpunkter och betydelsen av Europaparlamentets beslut att ägna all sin kraft åt att få Ben Brik frigiven, anser jag att det är mycket lägligt att vi för upp denna punkt på föredragningslistan.

Barón Crespo
Fru talman! För det första skulle jag vilja säga att av respekt för oss själva bör vi inte skapa en falsk polemik oss emellan. De mänskliga rättigheterna måste vi försvara, inte bara när vi kommer hit, utan vi måste alltid försvara dem. Jag tror att vi alla står enade i den kampen. Det är inga större skillnader mellan oss.
Det hade varit bra om vi då den socialdemokratiska gruppen tidigare tog upp det brådskande ärendet om situationen i Tunis hade kunnat räkna med rösterna från dem som i dag protesterar, eftersom vi inte lyckades få det brådskande ärendet godkänt. I egenskap av att ha varit den förste talaren vid Brysselsessionen som bad er, fru talman, att ni å allas vägnar skulle skriva till Tunisiens president, Ben Alí de Túnez, vill jag påminna er att det som är lämpligt i detta ögonblick är att vänta på att Tunisiens president svarar er i egenskap av parlamentets främsta företrädare.
För det andra vill jag visa att frågan om våra förbindelser med Tunisien inte är till ände med ett brådskande ärende. Det är ett mycket viktigare och betydelsefullare ämne och min grupp har i dag kommit överens om att ställa en muntlig fråga till kommissionen och rådet för att sätta i gång en grundläggande debatt om detta. Jag tror att t.ex. Cohn-Bendit vill ha en djupgående debatt om denna fråga och borde stödja vårt förslag, så att vi kan få in det på nästa föredragningslista.
(Applåder)

Talmannen
Tack, herr Barón Crespo. Jag anser att vår kammare är tillräckligt informerad för att kunna rösta.
(Parlamentet avslog begäran.)
Nu till förslaget från Gruppen Europeiska folkpartiet om huliganism.

Heaton-Harris
Fru talman! Jag vill tacka min egen grupp för att man låtit denna resolution nå så här långt. Det är inte ofta vi diskuterar brådskande frågor som kan göra saker och ting bättre. Vi är alltid mycket reaktionära och talar om saker som vi egentligen inte kan påverka.
Nästa månad, innan vi återigen sammanträder i Strasbourg, börjar emellertid EM i fotboll. En rad problem har redan tagits upp av t.ex. Belgiska polisförbundet och det har visats många dokumentärfilmer i olika länder om olika matcher och säkerhetsarrangemangen för Euro 2000. Jag vet att detta är avsett att vara en fråga som rör de mänskliga rättigheterna och det rör sannerligen vanliga människors rättigheter. Varje person som har ett äkta intresse för fotboll har rätt att gå på en fotbollsmatch och sedan gå hem utan att råka ut för hot om våld, utan att råka ut för problem på gatorna och utan att bli trakasserad av folk som vi inte gärna vill möta vid någon tidpunkt, dvs. fotbollshuliganer. Detta är vad förslaget handlar om och jag hoppas verkligen att ledamöterna kommer att stödja det.
(Parlamentet biföll begäran.)

Van der Laan
Fru talman! På fredagen förra månaden kunde inte de fyra omröstningarna genomföras eftersom fastställande av beslutförhet hade begärts och det förelåg ingen beslutförhet. Nu tycker jag inte att detta är rätt plats att ha en diskussion om detta. De som tog initiativet till detta skickade ett brev till alla ledamöter för att förklara precis vad som var syftet med denna aktion.
Nästa månad har vi naturligtvis allesammans tillfälle att uttala oss om fredagen eftersom sammanträdeskalendern för 2001 skall diskuteras då. Men det betyder faktiskt att vi på kort sikt har ännu ett problem, nämligen vad vi skall göra nu på fredag.
Nu har detta problem också tagits upp av parlamentets presidium, och om jag har förstått det rätt har presidiet avgivit ett yttrande till talmanskonferensen med ett förslag om att inte genomföra omröstningar på fredag. Jag har förstått att man inte har diskuterat detta på talmanskonferensen.
Med tanke på att det självfallet är parlamentet som skall fastställa föredragningslistan skulle jag vilja föreslå att helt enkelt låta alla omröstningar som är planerade till på fredag äga rum på torsdag, för vad man än kan tycka om vad som hände förra månaden tror jag att om vi kan förhindra detta, då är det naturligtvis det bästa sättet. Då kan vi nästa månad uttala oss om vad vi måste göra på lång sikt.

Talmannen
Tack, fru van der Laan. Detta är som ni förstår en sporre för att komma och rösta i stort antal på fredag.

Blak
Jag vänder mig till min högt älskade väninna Mary Banotti för att fråga hur det går för dansk TV här i byggnaden. Vi är ju ett av de små länderna som alltid trycks ned, men vi vill gärna kunna se dansk TV så att vi kan följa vad som händer. Vi är Europas viktigaste land, vi är helt enkelt bäst - se bara vilka som vann Eurovisionschlagerfestivalen! Men vi kan inte följa vad som händer. Vad kommer ni att göra åt detta, Mary?

Talmannen
Tack, herr Blak. Fru Banotti kommer att svara er genast.

Banotti
Fru talman! Detta håller på att bli en ständigt punkt. Vi fick inte tolkning under hela anförandet. Käre Freddy, jag förstod alltså inte ett ord av det ni sade - men jag är säker på att det var fantastiskt!

Talmannen
Herr Blak skall klarlägga det för er.

Posselt
Fru talman! Jag vill bara säga följande: det var med stor majoritet som vi förra året på demokratiskt vis röstade emot ett ändringsförslag om att stryka fredagen här i kammaren. Vi beslutade till förmån för fredagen och sade: Till denna dags föredragningslista kommer vi att flytta frågor som inte är av kontroversiell natur men som ändå måste klaras av och som kan klaras av på ett förnuftigt sätt även med ett något lägre antal personer. Förra fredagen hade vi en minoritet av personer som missbrukade en bestämmelse i arbetsordningen för att så att säga sabotera fredagen och förhindra omröstningarna. Detta anser jag vara att missbruka en rättighet som i sig är förnuftig, för majoriteten av denna kammare beslutade när allt kommer omkring om fredagen förra året. I Bryssel röstade vi nästan enhälligt i dessa frågor, som vi då inte kunde rösta om förra fredagen - däribland det viktiga temat Etiopien. Vi hade kunnat rösta så gott som enhälligt om detta även i fredags, och jag ber kollegerna att avstå från detta sabotage, att låta oss arbeta och fristående från detta i lugn och ro diskutera hur vi skall utforma vårt arbete. Men låt dem som vill arbeta här på fredagarna arbeta i fred. Till slut kunde omröstningar genomföras igen eftersom de personer som begärt fastställande av beslutförhet själva över huvud taget inte längre var närvarande och inte längre deltog i omröstningen.

Talmannen
Kära kollegor! Ni är mycket väl medvetna om att vi inte kommer att inleda en debatt om denna känsliga fråga. Jag skall ytterligare ge ordet till två kollegor och sedan skall vi ta itu med vår föredragningslista.

Buitenweg
Fru talman! Jag tror att det nyss rörde sig om ett missförstånd. Van der Laan talade om det förslag som presidiet lagt fram till talmanskonferensen. Jag har förstått att talmanskonferensen inte har fört några vidare diskussioner om detta. Det Van der Laan säger är inte att vi nu skall komma med ett utlåtande om en aktion om användningen av arbetsordningen. Jag skulle inte vilja tala om ett missbruk, för då skulle jag inte känna till något om vad dessa artiklar verkligen skulle kunna användas till. Det handlar om att presidiet lägger fram ett förslag här nu. Jag anser att det inte går att bara lägga ett förslag från presidiet åt sidan, och vi vill att det helt enkelt tas upp till diskussion och blir föremål för omröstning.

Talmannen
Ärade kollegor! Jag kommer nu att ge ordet till herr Wiebenga, eftersom det var han som var talman vid sammanträdet förra fredagen, och han kommer att kunna berätta för er att vi har övervägt denna fråga inom presidiet.

Wiebenga
Fru talman! För de ledamöter som inte vet det skulle jag i förväg vilja säga att jag inte tillhör den aktionsgrupp som förra månaden drog i gång denna fredagsaktion, men det var mycket riktigt jag som i egenskap av tjänstgörande vice talman hade med detta att göra. Jag skulle vilja påminna om, och det får jag säga här eftersom jag sagt detta även utanför presidiet, att jag lagt fram denna punkt inför presidiet, inför er och inför kollegerna i presidiet och därvid nämnt fyra möjligheter för fredagen vad gäller på kort sikt, innan vi skall besluta om kalendern för år 2001, för då kan vi naturligtvis själva bestämma det här i plenum.
Den första möjligheten är att helt sluta med fredagssammanträdena. Den andra möjligheten är ett fredagssammanträde med en full föredragningslista och omröstningar klockan 12.00, vid lunchtid, eller något liknande. Den tredje möjligheten är att hålla debatter men inga omröstningar, och genomföra omröstningarna i Bryssel eller under senare sammanträden. Den fjärde möjligheten är att fortsätta som nu. Det innebär att hålla några mindre debatter på fredagen och att därefter avrunda dessa med omröstningar. Det är uppenbart att andra ledamöter i fråga om denna sista möjlighet återigen kan begära fastställande av beslutförhet och att vi alltså på nytt inte kommer att kunna rösta på fredag.
Fru talman! Presidiet är inte det behöriga organet, det är talmanskonferensen. Jag tycker, oavsett vad ni anser, om ni är för eller emot fredagen och om ni är för eller emot Strasbourg, att det bästa för vårt parlament just nu är om vi inte bråkar om beslutförheten varje fredag och, vilket jag också har sagt i presidiet, att inte hålla några omröstningar nu på fredag.

Talmannen
Ärade kolleger! Under alla omständigheter skall talmanskonferensen, som skall sammanträda på torsdag, granska situationen och se om det finns anledning att behålla omröstningarna på fredagen.
Jag vill också påpeka för er att ett betänkande av Provan måste granskas av presidiet. Det gäller de interna reformer som skall genomföras för vårt parlaments verksamhet, och naturligtvis ingår organiseringen av fredagens arbetsdag - som Wiebenga just talat om - i detta övervägande.
Med detta sagt har jag inget att invända om ni vill fortsätta att tala om detta. Vi skall lyssna på alla era förfarandefrågor.

Ahern
Fru talman! Rörande en ordningsfråga. Jag protesterade helt enkelt mot elektroniken i kammaren. Jag lyckades inte få in tolkningen och jag vet att andra ledamöter hade problem med tolkningen tidigare. Jag tror att jag fick in svenska vid ett tillfälle, och jag kunde inte höra Blak över huvud taget. Jag vill bara påpeka detta. Jag tyckte att Banotti tog upp detta, men eftersom jag inte kunde höra henne då jag fick in svenska vid tillfället, vet jag inte riktigt vad hon sade.

Talmannen
Tack, fru Ahern. Vi skall se till att sådana händelser inte upprepas.

Chichester
Fru talman! Rörande en ordningsfråga. Det handlar om samma fråga, och för en gångs skull håller jag med Ahern. Det måste vara första gången!

Langen
Fru talman! Jag vill fortsätta där van der Laan slutade. Hon varslade på fredagen föregående sessionsvecka om att det från och med nu alltid - så länge fredagen fortsätter att vara sessionsdag - kommer att begäras fastställande av beslutförhet, vilket betyder att den grupp som förra gången begärde detta själv har förklarat att det endast är destruktion och inget förnuftigt arbete man är ute efter. Detta kan presidiet inte låta passera, för det faktum att fredagen är sessionsdag - Posselt påpekade detta - är ett beslut som har fattats av plenum och det kan inte heller presidiet sätta ur kraft. Det får inte förekomma att våra egna, som hittills sällan har varit närvarande under fredagarna, gör bort oss på detta sätt och ger en miserabel bild till allmänheten. Vid nämnda omröstning kl. 10.00 hade knappt en enda av de 30 förslagsställarna dykt upp. Detta är verkligen ett agerande som vi icke kan acceptera!
(Applåder)

Isler Béguin
Fru talman! Jag skulle vilja besvara någorlunda det som min kollega just har sagt. Jag är faktiskt bland dem som är positiva till sammanträdet på fredagen och som anser att det är viktigt att behålla sammanträdet på den dagen, liksom på veckans alla andra dagar. Jag vill tillägga att vissa av oss, som faktiskt har begärt beslutsmässigt antal närvarande för att sammanträdena skall äga rum på helt rätt sätt, var närvarande under hela omröstningen.
Det är därför felaktigt att säga att vissa saboterar. Det finns ledamöter här i salen som finns där från måndag till fredag och på fredagen ända till slutet av sammanträdet.

Oomen-Ruijten
Fru talman! Jag kan helt och hållet ansluta mig till de påpekanden som framfördes av kollega Wiebenga. Vi måste i alla fall någon gång ordentligt se över på vilket sätt vi har fyllt fredagen. Men då säger jag, också för att det har uppstått ett antal missförstånd om detta i media, att jag inte tillhör dem som vill reda ut diskussionen om Strasbourg bakvägen, utan att jag tillhör de som via en omröstning vill se över om vi här i Strasbourg kan hålla en bra sammanträdesdag, inklusive de franska kollegerna, med en välfylld föredragningslista. Detta var två hållpunkter.
Men det betyder också, och jag måste få säga det, att alla de kolleger som kritiserade mig förra gången för att jag framförde kritik mot dem, att dessa kolleger måste ha lämnat kammaren redan före klockan 12.00, och den sista omröstningen var efter klockan 12.00. Det sårade mig djupt, för vid omröstningen med namnupprop var de som ledde aktionen, proeuropéer från mitt eget land men även ett stort antal antieuropéer, tyvärr inte längre närvarande. Titta bara på den sista omröstningen med namnupprop.
Låt oss i en god diskussion och på ett renhårigt sätt se över innehållet i denna sammanträdesperiod.

Maij-Weggen
Fru talman! Efter det som Oomen sagt behöver jag inte säga så mycket mer. Jag hoppas bara att ni förstår detta. Den nederländska grupp som tog upp fredagen till diskussion på detta sätt gjorde inte detta för att man är emot Strasbourg eller något sådant. Man gjorde det framför allt för att dessa fredagssammanträden gång på gång utsätts för oerhört stark kritik, även i Nederländerna, och samtidigt för att de flesta av oss hellre vill arbeta i sitt eget land på fredagarna. Anledningen är att vi redan är i Bryssel och Strasbourg väldigt ofta och även behöver tid för att tala med våra väljare. Jag anser att det är högst angeläget med en seriös diskussion om denna fredag, och den får inte förväxlas med Strasbourg-diskussionen. Det är en diskussion kring frågan om huruvida vi organiserar vårt arbete effektivt och bra och om vi har tid över för att verka hemma i vår eget valdistrikt också. I den meningen stöder jag aktionen.

Talmannen
Som jag har sagt er är denna reflexion öppen inom ramen för granskningen av betänkandet av Provan.

Malmström
Fru talman, kära kolleger! Jag tillhörde dem som var kvar här under hela fredagen. Det är lätt att kontrollera, eftersom det var en elektronisk omröstning då. Det handlar faktiskt inte om sabotage, utan det handlar om att vi tar parlamentet på så stort allvar att vi tycker att det är pinsamt att det bara är 70 ledamöter här när vi röstar om viktiga saker som exempelvis skolmjölken eller Etiopien.
Detta har också i mitt hemland, Sverige, skapat en ganska stor debatt. Det handlar om att vi måste få igång en seriös diskussion om dessa frågor. Antingen gör vi fredagen till en riktig arbetsdag, eller så tar vi bort den!

Cocilovo
Fru talman! Jag skall fatta mig mycket kort, och för övrigt anser jag att vi bör fördjupa denna debatt, kanske vid ett annat tillfälle.
Jag tillhör dem som anser att fredagarna skall förbli arbetsdagar. Förmodligen skulle man kunna hitta lösningar som innebär inslag av debatter, inte nödvändigtvis omröstningar, för vi inser alla att fredagarna är speciella även för möjligheterna till kontakt med valkretsarna, det vill säga politiskt arbete som uppehåller den kontakt med hemorten själva funktionen att vara ledamot av Europaparlamentet förutsätter. Eftersom vi nu har denna debatt är det emellertid viktigt att kollegerna, när de överväger vilka åtgärder som skall vidtagas, undviker att blottställa sig så att de kan utnyttjas av externa intressen i debatten om parlamentets vara eller icke vara. Vissa föredömliga åtgärder är ändå skadliga, eftersom de skapar utrymme för en känsla i våra länder och bland våra väljare att man egentligen bara leker och inte arbetar i Europaparlamentet, oavsett vilka mål vi säger oss vilja uppnå med dem.
Därför hoppas jag att vi kommer att sätta definitiv punkt för denna debatt, ta vårt ansvar och undvika att blottställa oss alla på ett sätt som jag inte tror någon vill.

Talmannen
Herr Wiebenga har sagt det till er och som jag själv har sagt till er håller vi just nu på med att finna de bästa lösningarna.

Van der Laan
Fru talman! Det enda som jag har begärt är om ni kan genomföra en omröstning om, för den punkt på föredragningslistan som nu är aktuell är " fastställande av föredragningslistan för detta plenum", att vi inte röstar på fredag?

Talmannen
Nej, fru van der Laan, ni borde känna till att enligt arbetsordningen skulle denna begäran ha ingetts i enlighet med de formella reglerna och vid vederbörlig tidpunkt, vilket inte har varit fallet. Jag kan därför inte låta denna begäran gå till omröstning.
Det återstår nu bara för mig att hoppas att, vare sig det blir omröstning eller inte, vi blir verkligt många nästa fredag. Jag räknar med er alla, om inte bara för den publik som är närvarande vid våra debatter.

Priser på jordbruksprodukter
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0115/2000) av Jeggle, för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om kommissionens förslag om fastställande av priserna på jordbruksprodukter (KOM(2000) 77 - C5-0121/2000 - 2000/0045(CNS) till 2000/0050 (CNS)).

Jeggle
. (DE) Ärade fru talman, ärade herr kommissionär, kära kolleger! Jag önskar och hoppas att ni har haft ett underbart veckoslut, att ni hade möjlighet att ta igen er någonstans i Europa i vårt drömlikt vackra, framför allt intakta, av våra bönder ansvarsfullt och kärleksfullt vårdade kulturlandskap. Så kan vi i optimistisk anda börja med vårt betänkande om fastställandet av priser på jordbruksprodukter 2000/2001.
Detta betänkande var tidigare ständigt föremål för häftiga debatter om inkomstsituationen inom jordbruket. Besluten rörande Agenda 2000 har föreskrivit många olika saker, inte alltid nödvändigtvis till förmån för jordbruket. Även liggande förslag från kommissionen innehåller en rad punkter som återigen kommer att leda till inkomstbortfall för jordbrukets del. Det är emot detta jag vänder mig mycket entydigt i mitt betänkande.
Kommissionens förslag innebär att påslagen på interventionspriserna för spannmål skall sänkas ytterligare i två etapper för att sedan läggas fast. Kommissionens förslag till sänkning av de månatliga påslagen skulle orsaka ytterligare en substantiell försämring av inkomsterna inom jordbruket. Här tillbakavisar vi även den skärpning av interventionskriteriet som kommissionen planerar. En eventuell sänkning av lägsta fuktighet försvagar skyddsnätet för interventionen och ökar antalet spannmål som är principiellt utestängda från interventionen.
En tredje punkt - här tycks rådet av senaste pressmeddelandena att döma ändra uppfattning och slå in på jordbruksutskottets linje - handlar om Schreyers planerade nedskärning av jordbruksbudgeten med 300 miljoner euro om året till förmån för EU:s utrikespolitik, även mot bakgrund av att det fortfarande inte finns några ytterligare pengar till förfogande för de stora skadorna på skogen. Jag vill ta tillfället i akt och återigen säga: trots vikten av EU:s engagemang för Balkan är jordbruksbudgeten ingen outsinlig källa ur vilken vi kan finansiera alla andra önskvärda politikområden. Jordbruksbudgeten är varken en självbetjäningsbutik eller en lönsam mjölkko. När Schreyer säger att dessa 300 miljoner euro ju inte finansieras via direkta bidrag är detta ovidkommande eftersom varenda euro är nödvändig och noga planerad även i den andra pelaren inom jordbrukspolitiken, nämligen främjandet, utvecklingen och skötseln av landsbygdsområdet. Redan nu har våra jordbrukare blivit osäkra på ett sätt som borde få oss att fundera.
Strukturförändringen i sig är inget negativt utan snarare följden av en enorm förbättring av utbildningen, alltså av kunskapen, yrkesskickligheten och tekniken. Men när det i allt större utsträckning börjar läggas ner företag som vi ur politisk synvinkel har kategoriserat som livskraftiga, när jordbrukare klagar över en arbetsbelastning som blir outhärdlig, då är det något som inte stämmer längre, och måhända är det också något i vår politik som inte längre stämmer.
Vår uppgift består i att skapa konkreta och långsiktigt tillförlitliga - eller låt mig använda ett ord från vår definition av modern jordbruksskötsel - vår uppgift består i att skapa bestående ramvillkor och inte bara fortsätta att dra åt även de små skruvarna. De stora har vi ju redan skruvat i hårt.
Det finns grundläggande saker i vår jordbrukspolitik som vi måste ändra på lång sikt! Vi behöver en ny vision åt våra lantbrukare, inriktad på framtiden och kommande krav.
Nu vill jag fråga kommissionen om och i vilken utsträckning man är beredd att anta de ändringsförslag som har godkänts enhälligt av oss i utskottet. Bakgrunden till min fråga är givetvis möjligheten av en eventuell återförvisning i händelse av att kommissionen inte är beredd att godkänna punkter som är viktiga för parlamentet. Och då handlar det främst om spannmålens fukthalt och de månatliga påslagen.
Å andra sidan blundar jag inte för att budgetåret börjar den 1 juli och att en återförvisning till utskottet under vissa omständigheter resulterar i att rådet inte kan fatta beslut i tid, vilket i sin tur skulle vara till förfång för jordbruket. Sådant vill jag absolut förhindra!
Jag inledde betänkandet genom att påminna er om skönheten i det europeiska kulturlandskapet. Jag skulle vilja avsluta med meningen: "Mat och dryck förenar kropp och själ." Låt oss inte glömma det, inte heller i samband med våra politiska överväganden och beslut!

Mulder
Fru talman! Budgetutskottet anser med övervägande majoritet att vi måste hålla fast vid det som avtalades i Berlin vad gäller priserna på jordbruksprodukter för nästa år. Varken mer eller mindre. Det är för vissa sektorer inom jordbruket redan tillräckligt svårt. I flera europeiska länder har stora grupper jordbrukare drabbats av svårigheter. För närvarande lider många av fattigdom i det tysta.
Såsom det har sett ut hittills har jordbruksbudgeten kommit att hamna under en lycklig stjärna. Förhållandet mellan euron och dollarn utfaller väl för budgeten, även om vissa siffror är oroväckande. Det finns dock ingenting som säger att det för alltid kommer att vara så. Ändå har kommissionen redan lagt fram flera förslag för att eventuellt kunna dra fördel av jordbruksbudgeten. Ibland koncentreras dessa diskussioner till sockersektorn och ibland på andra sektorer inom jordbruksbudgeten. Budgetutskottet anser att vi måste hålla oss till vad som avtalats i plenum för ett par månader sedan, nämligen att det aldrig får vara så att jordbruksbudgeten skall fungera som den huvudsakliga källan för finansieringen av Europeiska unionens externa åtgärder. Det skall vi hålla fast vid i fråga om budgeten.
För det andra anser budgetutskottet att Europeiska kommissionen så snart som möjligt måste komma med reformförslag för sockersektorn. Om vi skall kunna föra en konstruktiv diskussion om 2001 års budget i september eller oktober, då är det oumbärligt att få veta vad kommissionen har i bakfickan vad gäller sockersektorn. För är det inte så att socker föll utanför Berlinavtalet? Och om vi skall kunna göra en ordentlig bedömning av 2001 års budget, då måste vi veta det. Jag hoppas att kommissionär Fischler kan avslöja för oss i eftermiddag när han tror att han kan presentera reformförslagen för socker.

Keppelhoff-Wiechert
Fru talman, herr kommissionär, ärade kolleger! När våra jordbrukare via pressen erfar att Europaparlamentet diskuterar jordbrukspriserna för budgetåret 2000/2001 är det säkerligen många som kommer att hysa förhoppningen att det möjligtvis ändå handlar om vissa prishöjningar. Men så är inte fallet! I verkligheten handlar det om de förslag som kommissionen presenterar för oss efter reformerna av Agenda 2000. Här vill jag särskilt tacka föredragande Jeggle för hennes arbete. Hittills har det hetat: "år ut och år in" när det gällde debatterna om att lägga fast priser på jordbruksprodukter. År ut och år in blev det slagväxling, och ur det perspektivet välkomnar jag nu att förslagen om fasta priser som skall löpa över flera år verkligen kan ge lantbrukarna en något mer pålitlig inkomstram för deras produktplanering. Emellertid vill jag varna för att den årliga återblicken från rådets, kommissionens och parlamentets sida kanske inte respekteras på vederbörligt sätt. Situationen på marknaden, utsikterna i de enskilda sektorerna liksom utvecklingen av inkomsterna inom jordbruket samt även sysselsättningen skall även fortsättningsvis granskas årligen av de europeiska institutionerna.
Förslagen om att lägga fast de institutionella priserna och de månatliga påslagen rör de redan nu nämnda produkterna. Agenda 2000 har lagt fast de flesta priserna, men vad gäller de månatliga påslagen för spannmål föreslår kommissionen en minskning med 7,5 procent. Här vill jag helt och fullt ta fasta på föredragandens beräkningar. En minskning av de månatliga påslagen för spannmål kan inte försvaras enligt vår grupps sätt att se det, och detta inte minst eftersom kommissionens förslag motarbetar Berlinbesluten om Agenda 2000. Vi skall inte i onödan fortsätta att sätta tryck på jordbrukarnas inkomster.
Herr Fischler, det är en aktuell fråga som intresserar mig: Vi har under den senaste veckan på nytt fört diskussion med Schreyer i plenum om huruvida dessa 300 miljoner euro till uppbyggnadsbiståndet i Kosovo för 2001/2002 nu verkligen kan tas ur jordbruksbudgeten. Jag kan den där argumenteringen att vi skulle spara in detta genom växelkursmekanismen. Dessa slagord fälldes även när det handlade om marknadsorganisationen för socker. Men har jag förstått pressen rätt, att rådet ändå tillbakavisade detta förfarande från kommissionens sida förra veckan? Jag tolkade pressmeddelandet så att vi inte är delaktiga i detta, och jag skulle gärna vilja ha svar på detta ur er synvinkel. Annars drar vi igång en diskussion nu och diskuterar verkligheten i efterhand. Mig personligen tilltalade rådets inlägg i alla fall utomordentligt väl.

Garot
Fru talman, kära kollegor! Att tala om en massa jordbrukspriser har inte längre någon större betydelse eftersom man i den gemensamma jordbrukspolitiken år 1992 inrättade en progressiv övergång från ett stödsystem för produktionspriser till ett system för direkta stöd, ämnat att mer och mer bli oberoende av den producerade mängden. Och eftersom Agenda 2000 har tagit upp och förstärkt denna princip är de fastställda jordbrukspriserna hädanefter fleråriga. Även om man måste kunna göra årliga justeringar är det ändå uppenbart att man i huvudsak måste uppfylla de förpliktelser som gjordes i Berlin som gäller perioden.
Det är mot den bakgrunden som jag tillsammans med mina kollegor i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling måste säga nej till kommissionens förslag att minska de månatliga höjningarna för spannmål i två etapper på vardera 7,5 procent. Samma sak gäller fukthalten för spannmål.
Överenskommelsen från Berlin bör i själva verket vara vår referens. Det är denna principinställning som antogs i Seattle av Europeiska unionen inför sina handelspartner och konkurrenter inom Världshandelsorganisationen. Enligt all logik är det därför lämpligt att den gäller också i våra debatter om interna frågor om den gemensamma jordbrukspolitiken. Unionen bör framför allt hålla fast vid sina åtaganden så att dess bönder kan få god insyn i den politik som berör dem så att de så klokt som möjligt kan driva sina jordbruk.
Av detta skäl ansåg jag det vara lika brådskande att avslöja denna idé om att utnyttja jordbrukssektorn till förmån för Kosovo. Jag begär därför med hänsyn till detta att kommissionen snarast låter oss få vetskap om dess reformförslag gällande den gemensamma organisationen av marknaden för socker.

Mulder
Herr talman! Budgetutskottets åsikt stämmer ungefär överens med den liberala gruppens åsikt. Det är en ren tillfällighet. Jag skall därför inte upprepa vad jag redan sagt under de två första minuterna. Alla de punkter som jag nämnt stöds också av den liberala gruppen. Jag skulle vilja lägga till ytterligare några punkter.
Vi lever under en tidrymd där jordbruksbudgeten är ytterst knapp. Det räcker bara med att något händer med förhållandet mellan dollarn och euron för att vi skall hamna i stora svårigheter. Då tvingas kommissionen att fatta ett beslut om vad som skall göras med de medel som är tillgängliga. Det finns emellertid ännu ett stort potentiellt hål. Vi har de senaste åren haft att göra med epidemier av smittsamma djursjukdomar som brutit ut. Vi har i Europa haft BSE-krisen. Vi har i flera europeiska länder haft svinpest som brutit ut. Alla dessa epidemier har kostat den europeiska budgeten miljarder. Dessa har hittills kunnat finansieras från andra utgiftsområden än jordbruksbudgeten.
I Berlin avtalades att detta inte skall ske mer. Om jag kan jordbruksbudgeten ordentligt finns det emellertid bara för en post på ungefär 100 miljoner euro för bekämpning av djursjukdomar. Det är en struntsumma i jämförelse med vad som förut behövdes för att bekämpa epidemier av smittsamma sjukdomar. Därför uppmanar den liberala gruppen uttryckligen kommissionen att så fort som möjligt komma med förslag för att kunna övervinna eventuella nödlägen. Ett av alternativen är eventuellt ett försäkringssystem i hela Europa; det skulle också vara bra för jämlika konkurrensförhållanden. Något som vi gärna skulle vilja är att kommissionen skickar oss något inför budgetdiskussionerna i september, så att vi kan ta med det i diskussionerna om budgeten för år 2001.

Fiebiger
Herr talman, kära kolleger! Antagandet av jordbruksprispaketet 2000/2001 är kopplat till förpliktelsen att spara in 300 miljoner euro i jordbruksbudgeten och att använda de medel som man på så sätt får loss för uppbyggnaden av Kosovo. I betänkandet pekas i det sammanhanget med rätta på att kommissionen borde lägga fram ett totalförslag i form av en konkret plan för parlamentet innan ytterligare sparförslag kan accepteras. Utan tvivel spelar frågan om finansieringen av det totala reformpaketet en avgörande roll.
Emellertid anser jag inte att det är tillräckligt att hela tiden först tala om en reducering av utgifter och intäkter och samtidigt överlåta allt fler uppgifter åt kommissionen, vilket naturligtvis inte heller sänker kostnaderna. Kommissionen borde utgå ifrån de mål som kan förverkligas fram till år 2006 och avleda finansieringsbehovet av detta. Som resultat av Agenda 2000 fick jordbrukarna i Europa finna sig i ett inkomstbortfall på 5 miljarder euro. Jordbruksbudgeten har därmed fastställts till 50,5 miljoner euro och borde även bibehållas så.
För att uppnå detta mål borde kommissionen enligt min åsikt uppmanas att lägga fram en rapport om kostnadsutvecklingen inom jordbrukssektorn. I dag görs det fler affärer på en sekund än det tidigare gjordes på en dag. Därvidlag är förändringen den enda konstanten. Särskilt snabbt förändras jordbrukspriserna. 1999 sjönk priserna på de vegetabiliska produkterna i EU med 4 procent, i den animaliska produktionen med 6 procent. Till följd av den höga överproduktionen sjönk priset på fläsk med 9 procent. För alla viktiga jordbruksprodukter som mjölk, nötkött, spannmål och fläsk tilltar den internationella valutaturbulensen och sänker jordbrukarnas inkomster ytterligare. Frågan om varifrån jordbrukarna i Europeiska unionen skall få sina inkomster i framtiden är därför ännu inte på långa vägar besvarad. På den mättade marknaden är det enbart kostnadseffektivt producerade produkter som kan säljas. Prissänkningarna kommer att förstöra tillvaron för bönder i Europa och därmed avlasta marknaden temporärt.
Efter den strukturella förändringen kommer de livskraftiga jordbruksrörelserna att öka sin produktion ytterligare och med ännu större slagkraft tränga ut på världsmarknaden. Ett nytt priskrig kommer att leda till en förnyad omfördelning av marknaderna. Den fortsatta utvecklingen kommer att visa huruvida reformen av EU:s jordbrukspolitik med Agenda 2000 kan uppnå det sammantagna målet eller inte.

Hyland
Herr talman! Trots det faktum att man genom Agenda 2000 har fastställt de parametrar som styr jordbruket för perioden fram till 2006, så är det årliga prispaketet mycket viktigt. Jag håller fullständigt med dem som reserverade sig i dag i samband med kommissionens förslag inom spannmålssektorn. Det gläder mig mycket att se att kommissionär Fischler är här för att lyssna på debatten.
För jordbrukarna bör marknadspriserna återspegla det faktiska värdet av deras arbete, i stället för vad de ofta betraktar som socialstöd för avkastningen av deras arbete. Samtidigt som jag inte på något sätt vill förringa GJP-reformens övergripande framgångar, som ett resultat av Agenda 2000, och erkänna att jordbrukarna inte skulle överleva utan inkomststöd, måste jag på samma gång säga att jag känner en viss oro för situationen då jordbruksprodukterna måste säljas till ett pris som ligger under produktionskostnaderna. Detta är ett faktum i många fall.
I detta sammanhang måste jordbruksstödet - det är avsevärt och jag förstår det, eftersom det uppgår till nästan 50 procent av hela budgeten - också ses som en subvention till konsumenterna. I och med tillgången till arbete utanför jordbruket och de framsteg som gjorts inom EU och medlemsstaterna för att minska arbetslösheten, finns det nu ett allvarligt hot mot hållbarheten för Europas traditionella familjejordbruk. Under de senaste veckorna har vi hört mycket om en revidering av jordbruksbudgeten som antogs i Berlin bara för några månader sedan.
Jag får känslan att de som bara sysslar med ekonomisk redovisning inte har någon som helst förståelse för det som sker i verkliga livet. Jag varnar för att om vi inte blir mer vaksamma och visar en större förståelse för jordbrukarnas unika och oersättliga roll i samhället, kommer framtida generationer och parlamentariker att tvingas vidta åtgärder för att rädda jordbruket. Det är detta vi nu gör under vårt försök att rätta till obalansen mellan stad och landsbygd som vi låtit utvecklas under ett antal år. Kom ihåg att det inte var folket som skapade detta stora samhällsproblem, utan det var bristen på visioner från politikernas och samhällsplanerarnas sida.
Låt oss på nytt se hur vi på ett bättre sätt kan planera för jordbrukets långsiktiga överlevnad som den bransch som är ansvarig för livsmedelssäkerhet, med beaktande av jordbrukarnas unika roll som ansvariga för miljön.

Redondo Jiménez
Herr talman, kommissionär, ledamöter! För det första vill jag gratulera Jeggle för det betänkande hon författat, för det arbete hon lagt ner och för att ha uppnått så gott som enhälligt stöd för sitt betänkande i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling. Jag vill också tacka kommissionen för att ha infört förslag som är fleråriga.
Dock skulle jag, trots att jag upprepar mig, vilja att man när det gäller spannmålen beaktar och att man åter överväger, såväl fukthalten som de månatliga prisrevideringarna, eftersom det är frågor som kan vara till stor skada för oss. Det finns också en annan fråga, och jag skulle vilja säga att det är en mycket stor sådan. Varje gång ett problem uppstår i Europeiska unionen eller i dess politiska ställningstaganden, som jag inte ifrågasätter, så handlar det om att ta pengar från jordbruksbudgeten. Det är en fråga som oroar oss mycket eftersom kommissionären för budgetfrågor har upprepat att hon tänker dra 300 miljoner från sockersektorn för att skicka dem till Kosovo.
Det finns också andra frågor som jag skulle vilja framhäva och som inte finns med i prisförslaget. Det är min oro för nötsektorn, hasselnötter och mandlar, som i dag ger upphov till så stora problem eftersom de förbättringsplaner kommissionen beviljat i vissa fall upphör. Då de ännu inte är färdiggranskade, och tills problemet i nötsektorn är löst, borde man överväga en förlängning av förbättringsplanerna tills man finner en lämplig plats, vilket borde vara den gemensamma organisationen av marknaden för frukt, och med en verkligt differentierad behandling.
Det finns andra frågor som oroar mig och som inte heller kommer fram, som t.ex. sparris för beredning. I artikel 10.3 i förordningen om beredda frukter och grönsaker förutses vissa stöd till en viss nivå. Dessa stöd kommer att upphöra nu. De avslutas under detta regleringsår. Vad tänker kommissionen göra för att dessa stöd i Europa följer konkurrensen och att de fortsätter att ges till sparrisproducenterna?
När det gäller vindruvorna upphör den 31 juli stöden för tillverkning av juice, som behandlas i den gemensamma organisationen av marknaden för vin. Enligt mitt sätt att se det skulle det vara lämpligt att man behandlar dessa i nästa ändring av den gemensamma organisationen av marknaden för frukt. Men från dess att de upphör, dvs. från och med den 31 juli, är frågan vad vi skall göra tills de nya reformerna med stöd för beredning av vindruvor godkänns? Skall de förlängas? Vad tänker man göra?
Enligt förordning 2275 förutses också stöd till främjande av blom- och plantsektorn, och dessa stöd upphör också. Hur skall vi göra, med tanke på att rådet bett kommissionen att genomföra en studie avseende stödens utveckling för att rättfärdiga eller inte rättfärdiga dessas fortsättning? Jag tror att under tiden denna studie - vars resultat vi ännu inte vet något om - arbetas fram så borde kanske förordning 2275 förlängas. Därefter bör man göra vad som är lämpligt med förslaget till reform. Är det förenligt med kommissionens planer? Det är viktiga sektorer eftersom de inverkar på mycket specifika områden.

Pesälä
Fru talman, ärade kommissionär, bästa kolleger! Agenda 2000 har skapat viss stabilitet i den EU:s jordbrukspolitik. Jag anser att det är mycket viktigt och betydelsefullt att vi stadigt kan blicka framåt ända fram till år 2006. Det faktum att man gjort avsteg från Berlinavtalet - summorna till jordbruket är betydande, på gemenskapsnivå är de försvinnande små - det principiella faktum att man avviker från vad som överenskommits är mycket allvarligt. Det här parlamentet bör besluta om en ny kontinuerlig jordbrukspolitik efter år 2006. Med en sådan politik, där man avviker från vad som överenskommits, skapar man inte den stabilitet och den anda, med vilken man tillsammans skulle kunna blicka långt framåt i tiden.
En sak man verkar glömma är verkligheten i jordbrukets vardag. Kostnaderna för jordbruket har ökat betydligt. Bränslepriserna har stigit och den allmänna kostnadsnivån ökar hela tiden. Ett annat faktum är att jordbrukarna, liksom också livsmedelsindustrin, har satsat väldigt mycket på kvalitet. Kvalitet för att vi skall slippa de skandaler som besudlat den europeiska jordbruksmodellen. I sista hand blir det framför allt jordbrukarna som får stå för dessa kostnader. Jordbrukarna har för egen del gjort allt som går att göra och allt som åligger dem. Man får hoppas att också den andra parten håller fast vid de gemensamma överenskommelserna.

Korakas
Herr talman! Med sina förslag till ministerrådet fastställer kommissionen inte, som den felaktigt vill göra gällande, produktpriserna och subventionerna, utan den vill helt enkelt, enligt vår mening, bara påminna om de priser och subventioner som skall gälla för perioden 2000-2001 enligt de nuvarande förordningarna och, på sin höjd, ändra vissa månatliga höjningar av interventionspriserna för det fåtal produkter som ännu styrs av detta system.
Vi vill emellertid ta tillfället i akt och påpeka, för det första, att producentpriserna och subventionerna för många jordbruksprodukter är frysta för tolfte året i följd, vilket är fallet för får- och getkött, medan de minskar för andra produkter, parallellt med att produktionskostnaden hela tiden ökar. Detta får som följd att jordbrukarnas nettoinkomst minskar, vilket för övrigt också framgår av Eurostats siffror. Frågan är alltså vad jordbrukarna gör åt detta?
För det andra innebär nedmonteringen och i vissa fall till och med avskaffandet av interventionsstödet att jordbrukaren lämnas i de otyglade affärs- och industrimännens våld, vilka köper av producenten till förödmjukande priser och sedan säljer vidare till ofta mångdubbelt högre priser. Medan också de nominella producentpriserna har fallit, många gånger dramatiskt, har konsumentpriset alltså stigit. Det rör sig följaktligen om en samtidig utsugning av producenter och konsumenter, trots att Europeiska unionen vill göra gällande att den skyddar dessa grupper. Frågan är vad jordbrukarna och konsumenterna skall göra åt detta? Skall de intensifiera sin kamp?
För det tredje leder de låga kvoterna och de förödande böter som delas ut till att subventionerna även för 1999 års skörd går upp i rök. Subventionerna blir alltså ingenting annat än en gåva utan värde. Iögonfallande är exemplet med oljan, ett exempel som berör mitt hemland som helhet, men också min egen hemtrakt, Lesbos. Medan en subvention för 1998-1999 på 460 drakmer hade utlovats, fick producenterna i slutändan, ett år senare, 330 drakmer. Samma sak händer med bomullen: på samma gång som minimipriset är 101 euro per 100 kilo, kommer den grekiska producenten att erhålla, på grund av den gemensamma ansvarigheten, mindre än 65 euro.
Beträffande de frågor som tas upp i betänkandet, vill vi säga följande: när det gäller spannmål, motsätter vi oss förslaget att minska, i stället för att öka, som man borde göra, de månatliga höjningarna av interventionspriset. Vi vill också påpeka att sådana åtgärder innebär en ytterligare nedmontering av interventionssystemet, som, enligt vad det verkar, antagligen kommer att försvinna även för spannmålen, på samma sätt som det har försvunnit för andra produkter. Vi motsätter oss också nedläggningen av den månatliga höjningen i november, eftersom skörden i Grekland sker i juni. Och även när det gäller riset, herr talman, föreslår vi att interventionsstödet skall starta från den första oktober eller november, och inte från den första april, för annars kommer våra producenter under sex månaders tid att befinna sig i de profithungriga och penninglystna affärs- och industrimännens våld ...
(Talmannen avbröt talaren.)

Daul
Herr talman, herr kommissionär! Jag vill stödja betänkandet av Jeggle och de synpunkter hon har framfört genom att ställa några mycket enkla frågor.
Herr kommissionär! Jag tror att det är till er egen fördel att utnyttja det stöd som parlamentsledamöterna ger er för att försöka skydda er jordbruksbudget. När vi ser hur pengarna har använts och omfördelats för att finansiera andra åtgärder kan vi fråga oss om vi fortfarande kommer att ha resurser att fortsätta vår europeiska jordbrukspolitik efter utvidgningen, och för övrigt garantera landsbygdens utveckling.
När ni i fråga om spannmål sparar under benämningen fukthalt, hur många miljoner blir det på den europeisk skalan? Och hur skall dessa miljoner utnyttjas? Glöm inte att det blir mellanregionerna som kommer att lida först. Det skall inte bli de bra spannmålsregionerna, de stora spannmålsregionerna utan de regioner där produktionen är medelgod och där många jordbrukare har svårigheter för närvarande. Om jag bedömer jordbruksregionerna måste jag konstatera att det är hos dessa småjordbruk, hos dessa medelgoda jordbruk som övertagandet inte kan garanteras och att barnen söker en framtid på annat håll än inom jordbruket.
Herr kommissionär, jag tror därför att denna politik kräver försiktighet. Och ni har vårt stöd. Budgeten för jordbruket bör användas till att främja landsbygdens utveckling, till att förstärka vårt stöd till våra familjedrivna jordbruk som redan finns på området snarare än att begränsa sig till budgetmässiga åtgärder som helt riktigt åsyftar besparingar .
Herr kommissionär! Vi tror mycket på er. Detta uttrycker vad vi känner djupt i våra hjärtan. Det är dessa familjejordbruk som vi vill försvara inom detta parlament.

Fiori
Jag gratulerar ledamot Jeggle till hennes betänkande. Ur teknisk synpunkt borde inte förslaget behöva kommenteras, eftersom det helt följer det resonemang som ligger bakom Agenda 2000, en filosofi som präglas av inkomstförstärkningar fastän man, så vitt vi förstår, ännu inte har inlett en fördjupad jämförelse av jordbruksföretagens behov när de skall välja inriktning och produktion med hänsyn till den pågående globaliseringen av marknaderna.
Vi vill slå fast följande med kraft: att jordbruket fungerar som ett ekonomiskt system och att vi för närvarande har en europeisk union där tyngdpunkten förflyttas till en simpel förstärkning av det offentliga stödet, utan att de riktlinjer och de sammanhang som gör det möjligt för dem som bedriver jordbruksrörelse att förutse sin framtid fastställs. Jordbrukarna har det inte så roligt för närvarande. Det intryck man får är att det finns en vilja att betrakta vår sektor som allt mindre ekonomiskt produktiv. Detta bekräftas också av de senaste händelserna i samband med WTO-förhandlingarna med de exempel som har förekommit under de senaste månaderna, från insatserna för Kosovo för att finansiera biståndet till regionen - en oklanderlig prioritering, som dock genomfördes med diskutabla val av tider och metoder - till de förslag mina kolleger redan har erinrat om, om nedskärningar inom spannmålssektorn eller till väntan på ett förslag för sockersektorn. Att försvara den europeiska jordbruksmodellen, vilken är synonym med ett företagsbaserat jordbruk, innebär dessutom att motverka att denna verksamhet överges och till och med en möjlig och sannolik ökning av sysselsättningen.
Vi jordbrukare har vuxit upp med Europeiska unionen: vi skulle vilja fortsätta att växa med den.

Cunha
Herr talman, herr kommissionär, ärade kollegor! Jag vill först och främst tacka föredraganden, ledamot Jeggle, för ett utmärkt arbete samtidigt som jag vill säga att kostnadsposten faktiskt inte är lika viktig som förr eftersom den lyckligtvis omarbetades när jordbrukspolitiken skulle presenteras och definieras på medellång sikt. Därför reformerades nyligen också Agenda 2000. Kostnadsposterna tenderar bara att årligen justera de situationer som regelbundet dyker upp. Den nuvarande kostnadsposten kommer in i bilden samtidigt som kommissionen lovar att under året presentera reformförslag för ett antal sektorer, i första hand för ris, socker, frukt och grönsaker samt för olivolja, vilket jag hoppas kommer att ske. Det finns en fråga som jag särskilt vill poängtera och som har att göra med frukt och grönsaker och med ett problem som är av särskilt stor vikt för mitt land.
Vi känner alla till den politiskt orättvisa hanteringen av förädlad tomat. Kvoterna ändras mellan medlemsstaterna, vilket sker varje år utan att hänsyn tas till oförutsedda händelser, varken klimatologiska eller marknadsmässiga, och detta skapar en permanent instabilitet inom sektorn. Därför godkände Europaparlamentet för inte så länge sedan inom ramen för ledamot Ayuso González betänkande ett inrättande av garantitrösklar för medlemsländerna. Kommissionen ombads att snabbt lägga fram nämnda förslag.
Det som hänt är att kommissionen i kostnadsposten inte har sagt hur man vill rätta till situationen, man kan inte heller se att kommissionen anstränger sig för att skyndsamt lägga fram ett förslag. Mitt land är i farozonen om inte WTO:s förslag snabbt antas, det vill säga att kvoten minskas med tio procent, något som faktiskt är helt oacceptabelt. Jag ifrågasätter därför varför det portugisiska ordförandeskapet inte vidtog några åtgärder så att förslaget snabbt kunde presenteras. Jag förstår inte varför man använder sig av argumentet att man "inte kan reformera tomatsektorn eftersom det inte finns några pengar" när man samtidigt spenderar det vi har på andra saker som inte är jordbruk, som till exempel fallet med finansieringen i Kosovo.

Fischler
Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! Först av allt vill jag hjärtligt tacka er, fru Jeggle, för betänkandet. Trots allt är detta det första som ni har lagt fram för det höga parlamentet. Likaså vill jag hjärtligt tacka medlemmarna av utskottet för jordbruk och även övriga utskott som har tagit aktiv del i överläggningarna för det konstruktiva samarbetet.
Det gläder mig att parlamentet ger kommissionen rätt i de centrala aspekterna av förslaget, nämligen att vi behöver mer kontinuitet och därmed även en flerårig fixering av priserna. Tillåt mig att först gå in på kontexten och innehållet i de förslag som vi har utarbetat. Det är helt riktigt som man konstaterade här att prispaketet inte längre har den betydelse som det hade i det förflutna. Som en logisk konsekvens av det fleråriga försök som vi har valt för Agenda 2000 har kommissionen nu även föreslagit att på obestämd tid lägga fast de gemensamma priserna och beloppen för de sektorer som alls är i behov av detta längre.
Detta erbjuder våra lantbrukare väsentligt stabilare ramvillkor för deras mer långsiktiga planering; eventuella senare nödvändiga ändringar är dock i princip inte uteslutna. Det enda undantaget i våra förslag till denna fleråriga satsning rör sockersektorn vars nu gällande produktionskvotreglering - vilket de flesta här torde veta - kommer att löpa ut budgetåret 2000/2001. Därför hade det med tanke på att detta sista år nu en gång måste fixeras varit lämpligt att genomföra en förändring. Därför föreslår vi ju också att de nuvarande priserna på socker enligt nu gällande produktionskvotreglering bibehålls för detta sista år.
Nu till de enskilda lagda ändringsförslagen. Ändringsförslag 4 skulle föreskriva att de månatliga påslagen bibehålls oförändrade. Detta förslag kan jag - uppriktigt sagt - inte stödja, för det stämmer inte, som det påstås, att denna sänkning som vi föreslår skulle strida emot besluten från Berlin. Tvärtom, detta är den logiska konsekvensen av besluten från Berlin! I Berlin beslutades det nämligen att systemet med de månatliga påslagen skall behållas. Detta har dock ingenting med den beloppsmässiga anpassningen att göra. Även tidigare har vi praktiskt taget mer eller mindre årligen verkställt anpassningar.
Å andra sidan vill jag även i någon mån varna för uppfattningen att det vore meningsfullt att verkställa denna anpassning, för en sak måste ni betänka: om det, ifall man väljer bort denna anpassning, skulle leda till att utflödet på marknaden störs, att spannmål hålls tillbaka i väntan på högre reports, då kommer lantbrukarna att förlora mer på marknadsföringen i vår än de skulle vinna genom dessa högre månatliga påslag. Därför kan jag inte godta detta förslag.
Nu till den andra frågan, till aktualiseringen och stärkandet av kvalitetskriterierna. Det har ju förts en flera månader lång debatt kring detta. Under tiden har det ju hållits en omröstning i den ansvariga förvaltningskommittén eftersom detta ju handlar om en exklusiv kommissionsbefogenhet - även det vill jag betona. Därmed är debatten egentligen avslutad, för redan i och med den 19 april utfärdades kommissionens förordning 824/2000. Jag anser inte att vi bör ta upp denna diskussion på nytt. Därför kan jag inte rösta för förslagen 2 och 5.
När nu fukthalten tas upp till diskussion så vill jag påpeka att spannmålspriserna lades fast i Berlin, dock inte vattenpriserna! 14,5 procent är den halt som i dag accepteras som maximalt handelsmässigt värde. Detta utgör inget speciellt problem för jordbrukarna. Om en bonde nu har otur och har en något högre fukthalt i sina spannmålsprodukter så behöver han ju bara ta kostnaderna för torkning, och därmed är det problemet löst! Men vi kan inte längre godta att ha spannmål liggande i våra interventionslager som inte överensstämmer med vedertaget internationellt handelsbruk.
Tyvärr ser jag problem även med ändringsförslagen 1 och 3, enligt vilka föreslås att senapskorn skall omfattas av bidragsregleringen, för detta skulle stå i strid med Marrakechavtalet. Detta skulle strida mot fredsklausulen enligt vilken inga nya produkter får omfattas av bidragsregleringen.
Nu till ändringsförslag 6 och 7. Här krävs det nog ett förtydligande. För det första: finansieringen av utrikespolitiska åtgärder för det nu diskuterade budgetåret 2000/2001 står ingalunda i samband med fastläggandet av priserna på socker. För det andra: inte heller den för år 2002 föreslagna reduktionen av den övre gränsen i rubrik 1 a prejudicerar åtgärderna inom någon bestämd produktionssektor.
För det tredje de av Jeggle därutöver nämnda åren 2003 och följande: här har kommissionen beslutat att eventuella medel kan lyftas endast när den politiska situationen i Serbien har förändrats i grunden. Om så är fallet kommer kommissionen år 2002 med anledning av den granskning av budgetplanen som det fattades beslut om i Berlin att avgöra på vilket sätt man skall ta hänsyn till ett eventuellt behov.
Kommissionen har uttryckligen beslutat att för tillfället inte prejudicera något i denna fråga heller. Därutöver har kommissionen beslutat att medel från rubrik 1 a generellt kan tas i anspråk endast om övriga finansieringskällor inte är tillräckliga, vilket i nuläget ingalunda har konstaterats.
Fru Jeggle, ni har föreslagit att man skall utnyttja åtminstone budgetmedlen i 1b - dvs. medlen för utvecklingen på landsbygden - och ni har skapat ett samband med stormkatastrofen i Baden-Württemberg. Detta är ett mycket mer djupgående problem än så, för här hade kommissionen ursprungligen föreskrivit just denna möjlighet till överföring mellan de bägge delrubrikerna. Detta avslogs dock av parlamentet. Därför är en sådan överföring inte möjlig på grund av den i nuläget gällande finansförordningen och det interinstitutionella avtalet.
Vad gäller frågan som ställdes av Keppelhoff om vad Ekofin egentligen har beslutat: nåväl, de förslag som Schreyer har lagt fram för Ekofin blev för det första förkastade. Men för tillfället befinner man sig ju fortfarande i diskussionsfasen; den konkreta budgetdebatten om budget 2001 står ju fortfarande för dörren. Avvisandet avser inte primärt och inte enbart frågan om dessa 300 miljoner, utan förslagen från Ekofin blev på det hela taget negativt mottagna.
Ändringsförslag 8, vilket framför allt ledamot Mulder har hänvisat till, befattar sig med en studie över alternativ till finansieringen av skador i samband med eventuella utbrott av djursjukdomar. Denna studie - liksom Mulder påpekade - bör även inkludera möjligheten till ett förpliktande försäkringssystem. Vi kommer att låta genomföra en sådan studie. Jag måste emellertid meddela att resultaten kan presenteras först i slutet av detta år. Tidigare kommer vi inte att få svaren från de personer som genomför studien.
Jag delar även den åsikt som kommer till uttryck i ändringsförslaget, nämligen att producenterna skall överta ett större ansvar för de finansiella aspekterna av utrotningen av djursjukdomar. Frågan faller dock i princip inom medlemsstaternas ansvarsområden. Därför kan vi till en början endast genomföra en utvärdering rörande vilka möjligheter det finns på gemenskapsnivå stödja medlemsstaterna vid upprättandet av dylika system. I vilket fall som helst bör denna fråga behandlas inom ramen för revideringen av veterinärlagstiftningen, vilken för närvarande genomförs av det ansvariga generaldirektoratet för hälsa och konsumentskydd.
Redondo har ställt några frågor om organisationen av marknaden för frukt och grönsaker, om skalfrukt, om prydnadsväxter och Cunha om förädlingstomater. Kommissionen kommer som planerat att i år lägga fram en rapport om hur organisationen av marknaden för frukt och grönsaker fungerar. I denna rapport kommer vi att ta med inte bara färsk frukt och färska grönsaker utan också frukt och grönsaker som skall förädlas, och därmed även förädlingstomaterna. Denna rapport kommer ur vår synvinkel att föreligga i början av andra halvåret i år. Vad gäller främjandet av prydnadsväxter - eller rättare sagt, fru Redondo, marknadsföringen för prydnadsväxtsektorn - så stämmer det att kommissionen företar en kontroll på detta område. Så krävdes också av oss när regleringen infördes, och oberoende av hur detta omdöme kommer att utfalla, kommer vi att presentera ett förslag i så god tid att stödet aldrig behöver avbrytas.

Talmannen
Tack, herr kommissionär!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Fiberproduktion: stöd till producenter och den gemensamma organisationen av marknaden
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0124/2000) av Schierhuber för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om förslaget till rådets förordning om ändring av förordning (EG) nr. 1251/1999 om upprättande av ett stödsystem för producenter av vissa jordbruksgrödor för att däri inbegripa lin och hampa som odlas för fiberproduktion (KOM(1999) 576 - C5-0280/1999 - 1999/0236(CNS)) och om förslaget till rådets förordning om den gemensamma organisationen av marknaden för lin och hampa som odlas för fiberproduktion (KOM(1999) 576 - C5-0281/1999 - 1999/0237(CNS)).

Schierhuber
. (DE) Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Lin- och hampsektorns betydelse är kanske inte uppenbar, framför allt för de kolleger som sysslar mindre intensivt med jordbruket. Lin och hampa är mycket traditionsrika kulturväxter i Europa som dock med tiden har förlorat popularitet och vars mångsidiga användning endast börjar upptäckas på nytt. Just dessa möjligheter för en jordbruksgren att utveckla framtidsdugliga produkter måste vi främja på europeisk nivå. Isoleringsmaterial till hus, fyllnadsmaterial för karosserier i fordon, pressplattor till möbeltillverkningen är bara några exempel på en modern teknik. Framställningen av dessa material av återväxande råmaterial skall erbjuda ett verkligt alternativ till syntetiskt tillverkade ämnen och därmed även bli en ny attraktiv inkomstkälla för bönderna som leverantörer av råmaterial.
Nödvändigheten av denna reform har under de senaste åren motiverats framför allt av missbruk och bedrägerier i samband med stödodling. Denna bidragsjakt ogillar jag skarpt, och det är nödvändigt att det på ett konsekvent sätt kontrolleras huruvida lagstiftningsbestämmelserna efterlevs. Dock skjuter kommissionens förslag enligt min mening en aning över målet.
Låt mig i korthet redogöra för de grundläggande funderingar som ligger till grund för mitt betänkande. Arealersättningen skall fastställas till 126 euro/t resp. 600 euro/ha samt utbetalas endast om det kan bevisas att leverans till beredaren har ägt rum. Fastställandet av arealersättningen sker inom ramen för förordningen om ett stödsystem för producenter av vissa jordbruksgrödor, och av denna anledning måste förordningen också anpassas till de nya särskilda egenskaperna hos lin och hampa. Det är därför självklart att planerna kring denna förordning för regionala basarealer måste utvidgas till att omfatta även arealerna för lin och hampa. I och med att lin och hampa till övervägande del odlas för non food-ändamål och inga överskott produceras så torde kravet på uttag av jordbruksmark inte vara tillrådligt eftersom arealuttagen tjänar som instrument för marknadsreglering vid eventuella överskott.
Beredningsstödet, som skall utbetalas till första bearbetningsledet, medges endast om bearbetning kan bevisas inom 18 månader. Eftersom man i stödet skall ta hänsyn till sektorns lönsamhet föreslår utskottet för jordbruk att 120 euro/t fastställs för långa fibrer och 70 euro/t för korta fibrer vad gäller hampa. I sammanhanget är det givetvis inte bara stödet för långa fibrer utan även den för korta fibrer som måste garanteras långsiktigt, eftersom just de korta fibrerna är av utslagsgivande betydelse för de nyskapande projekten.
Herr kommissionär, de nationellt sett maximalt tillåtna mängderna, de maximalt tillåtna mängderna inom EU som föreslås av kommissionen måste övervägas på nytt. De maximalt tillåtna mängderna i medlemsstaterna bör räknas fram ur rådande beredningskapaciteter samt anpassas efter de planerade beredningskapaciteterna för vilka det redan har inletts irreversibla investeringar.
Låt mig säga ytterligare ett ord om hampa eftersom det hela tiden uppstår missförstånd. Risken för odling av droger föreligger inte i Europa, och användandet av hampfrö för näringsändamål är starkt regionalt förankrat. Rådande kontrollmekanismer och gällande gränsvärden är enligt min mening tillräckliga för att förhindra att hampa odlas till psykotropa ämnen. I de enskilda europeiska regionerna har det utvecklats specialiteter som t.ex. hampolja eller hampöl vilka via en livsmedelskedja bidrar till att berika den regionala identiteten.
Ärade herr talman, jag vill ännu en gång peka på att lin- och hampsektorn med sin användbarhet för flera ändamål är för betydelsefull för det europeiska jordbrukets framtid och för böndernas framtid som leverantörer av råmaterial till framtida områden för att den reform som jag medger är nödvändig skall få göra hela sektorn olönsam. Utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling har antagit detta betänkande med mycket stor majoritet. Därför vill jag hjärtligt tacka alla dem som har stöttat mig under utarbetandet av betänkandet!

Maat
Herr talman! Föreliggande betänkande av kollega Schierhuber visar på att när någonting går fel i ett visst system är det fullt möjligt att genom nya förslag ändå se till att systemet består, i detta fall för lin. Lin är en speciell produkt som i likhet med hampa har en lång europeisk historia. Bara ett sådant faktum som att såväl mina linnebyxor som min linnejacka i dag är gjorda av lin, dessutom beredd i Flandern, odlad i Frankrike och till en del beredd i Zeeland, anger vad för slags traditioner denna produkt har.
Anledningen till att vi måste föra denna debatt hänger ihop med det faktum att förordningen har spårat ur. Vi vet allesammans vad som hände med linet med korta fibrer. Vi vet också att det var i Sydeuropa som det spårade ur. Vi måste vara beredda på att anpassa politiken.
Men det som nu sker med kommissionens förslag innebär i själva verket att man kastar ut barnet med badvattnet. Det handlar om ett överskridande. Samtidigt är det mycket väl möjligt att skärpa systemet för lin och hampa på ett sådant sätt att vi kan klara oss med en normal budget som under de senaste åren och trots detta ändå behålla en lönsam odling i Europa.
Jag säger detta för att denna odling är en odling med gamla anor, men den omfattar även särskilda tillämpningsområden såväl i fråga om linne i kläder som i fråga om non-food; jag tänker på bilarnas instrumentbrädor och stötfångare, och samtidigt är den också ett verkligt komplement till landsbygdspolitiken. Det handlar om en mycket speciell produkt som erbjuder ett mycket stort mervärde och sysselsättning. Just dessa tre aspekter måste få oss att lägga ned stor möda på att få ett bra system till stånd.
Av den anledningen stöder jag helhjärtat kollega Schierhubers betänkande. De belopp som hon har nämnt gör det möjligt att bibehålla den avkastning som skörden ger, och de ger också en bra beredning. Vad vi behöver är en skärpt kontroll av denna bearbetning för att se till att det inte förekommer något missbruk igen i framtiden.
Jag skulle vilja avsluta med en historisk översikt. Mitt lands historia kännetecknas av det åttioåriga kriget med Spanien, och det avslutades med freden i Münster. De personer som då satt med vid bordet kom från södra Nederländerna, nuvarande Belgien, norra Nederländerna, nuvarande Nederländerna, och Spanien, och alla tre bar linnejackor. De var högst sannolikt tillverkade i Flandern och odlade i norra Frankrike och i Belgien. En konflikt på åttio år kunde inte förstöra linodlingen vid Nordsjökusten. Det får ju inte bli så att det nuvarande systemet går under på grund av att det spårat ur lite grand i Spanien, vilket sedan dess har rättats till och lett till en minimering av odlingen där till 50 000 hektar. Jag skulle vilja att detta historiska medvetande om freden i Münster också leder fram till ett nytt system för lin för Europa.

Rodríguez Ramos
Herr talman! Vi delar de mål som man strävar efter i kommissionens förslag om den nya regleringen av lin och hampa: målen att reglera och balansera marknaderna, förenkla den gemensamma jordbrukspolitiken och undvika bedrägerier. Däremot inte sättet man valt att göra det på. Anledningen är att vi anser att förslaget, om inte de förbättrande ändringsförslag som lagts fram av utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling antas, kan leda till ett totalt upphörande av hampa- och linodlingen i små och medelstora anläggningar, och som alternativ odling i vissa områden i unionen.
Herr kommissionär! Vi anser att inte att det är godtagbart att man vill upphöra med odlingen i en viss sektor när man försöker få ett slut på bedrägerierna. Jag anser att ögonblicket är väl valt att påminna om att den bästa kampen mot bedrägerierna är en total öppenhet när det gäller de offentliga stöden och de undersökningar som inleds för att upptäcka bedrägerier, genom att publicera namn och efternamn på bedragarna som enda sätt att undvika att alla jordbrukare och hela jordbrukssektorn skall betala konsekvenserna för några enstaka spekulanters bedrägerier.
Att innefatta lin och hampa i det allmänna stödsystemet för jordbruksgrödor kräver att man fastställer en enhetlig ersättning för alla områden i den Europeiska unionen. Förekomsten av olika ersättningar i norr och i söder i unionens skilda regioner kan leda till att det uppstår verklig diskriminering i arealersättningen för denna odling. Därför begär vi att innefattandet av en genomsnittlig ersättning i unionens alla regioner godkänns, och att den skall uppgå till den genomsnittliga ersättningen för spannmål.
När det gäller stödet för beredning bedömer vi att det är helt olämpligt med ett övergångsstöd för beredning av korta fibrer som skulle avslutas år 2006, som kommissionen föreslår. Vi anser att det bör vara ett varaktigt stöd och att det bör balanseras och anpassas till beredningsstödet för långa fibrer, som enda sätt att garantera de marknader som de korta fibrerna har i en industrisektor som verkligen är ett alternativ till de syntetiska produkterna.
Herr kommissionär! Vi håller helt med om nödvändigheten av att det skall finnas stabilisatorer i denna odling, men inte i något fall håller vi med om de nationella garanterade kvantiteterna som läggs fram i kommissionens förslag. Vi anser att de är totalt olämpliga och står i motsats till den existerande verkligheten i varje land. Därför ber vi också att ni värderar och beaktar det förslag som utskottet för jordbruk lagt fram.
Slutligen vill jag säga er att vi helt och hållet håller med om att det skall finnas kontroller inom denna sektor. Därför anser vi att köpavtal alltid skall finnas. Mellan jordbrukaren och beredaren är de helt nödvändiga. Därför röstade vi emot föredragandens betänkande när hon ville att dessa kontrakt skulle försvinna. För att visa att odlingen sålts och beretts finns det inga bättre bevis än att det finns ett avtal.

Pesälä
Herr talman, ärade kommissionär! Jag vill tacka föredragande Schierhuber för detta betänkande. Också därför att man här har tagit speciell hänsyn till beredningen i de länder där man som EU-medlemmar även börjat odla lin. Det är helt naturligt att man där har insett marknadens betydelse och sålunda också vikten av att stödja och lägga vikt vid bearbetningen, särskilt när det gäller kort lin som kan användas i byggnader och som isoleringsmaterial.
Jag vill också instämma med Rodriguez Ramos i hennes tidigare inlägg där hon talade om genomsnittlig skörd. Den genomsnittliga skörden för lin och hampa ligger mycket nära varandra över hela Europa, såväl i norr som i söder. Den varierar inte mycket. Men för spannmålens del är skillnaderna stora. Sålunda vore det orimligt om, vid en så småskalig produktion av hela jordbruksproduktionen som hampa och lin utgör, randområdena - Medelhavsområdet och länderna i norr - hamnade i en ojämlik ställning vid utbetalningen av arealstödet. Av denna anledning är ändringsförslag 38 speciellt klokt. Jag stöder det och hoppas att det får ett brett stöd, speciellt för att Medelhavsländerna och länderna i norr inte skall hamna i en ojämlik ställning jämfört med de centrala EU-områdena.

Wyn
Herr talman! Det gläder mig att få detta tillfälle att uttala mig i parlamentet om denna mycket viktiga fråga. Det viktigaste att betona är att missbruk av medel på ett ställe inte bör förhindra att innovationen fortsätter på andra områden. Man håller redan på att utveckla utmärkta program och detta bör stödjas.
De möjligheter som erbjuds genom lin och hampa inom en instabil jordbruksnäring på en utvecklingsmarknad för naturfiber bör inte gå förlorad. De kommer att ge jordbrukarna en möjlighet att diversifiera sin produktion - något som de ständigt uppmanats att göra av medlemsstatsregeringarna och av Europaparlamentet - att skapa nya sysselsättningstillfällen. I mitt eget hemland, Wales, håller redan bearbetningsanläggningar för lin att etableras med hjälp av medel från Europeiska unionen. Betänkandet från vårt utskott för jordbruk inkluderar också ändringsförslag för en utökning av beviljandet av medel för produktion av lin och hampa på icke-uppodlad mark, och på så sätt ge möjligheter till att diversifiera områden inom Europeiska unionen som inte kan erhålla medel enligt det nuvarande systemet.
Detta är en mycket viktig fråga, eftersom den berör tusentals hektar av europeisk mark med låga avkastningsmöjligheter. T.ex. är 80 procent av landmassan i mitt hemland, Wales, inte uppodlad. Genom att det regnar mer än genomsnittligt där, blir det idealiskt att odla lin med korta fibrer, och ändå kunde man inte ansöka om stöd från Europeiska unionen enligt tidigare bestämmelser. Dess perifera läge, vilket redan betonats här från andra områden, och att dess små familjejordbruk tvingats konkurrera på en större marknad, tillsammans med pundets höga värde, har inneburit att Wales har förlorat 80 procent av sin inkomst på mindre än tre år. Betydelsen av att linproduktionen får stöd inom sådana områden av Europeiska unionen kan inte betonas för mycket. Jag vill tacka föredraganden för att hon godtagit våra ändringsförslag i detta avseende.
Vi förkastar kvoter och ett tak för denna produktion, eftersom detta skulle begränsa möjligheterna att utveckla diversifieringen och sysselsättningsmöjligheterna i missgynnade regioner. Vi anser också att det bör vara en balans när det rör stödet till jordbrukare och bearbetningsföretag. Föredraganden, Schierhuber, har gått med på att sätta en gräns vid direktstöd till jordbrukarna på 600 euro per hektar, under förutsättning att jordbrukaren inom 18 månader efter ansökan om stöd visar för de behöriga myndigheterna att denne levererat fiber till ett bearbetningsföretag. Vi kom också överens om att, om detta inte kunde visas för de behöriga myndigheterna, stödet bör stanna på den nivå som råder för stöd till land som satts i träda.
Jag gratulerar föredraganden och uppmanar Europaparlamentet att stödja betänkandet från utskottet för jordbruk.

Jové Peres
Herr talman! För det första, och framför allt, vill jag tacka Schierhuber för det arbete hon lagt ned, och vars största merit är att hon för in förnuft i ett förslag som är i total avsaknad av detsamma.
Det är sant att det gällande stödsystemet har brister i kontrollen och att bristerna har utnyttjats av vissa personer för att erhålla stöd som tangerar gränsen till vad som är lagligt. Naturligtvis krävde denna situation ändringar, som logiskt sett borde centrerats kring att förstärka kontrollerna. Dock har vi återigen fått tillfälle att få bekräftat det speciella sätt kommissionen har när de utarbetar lagstiftningsförslag.
Kommissionens förslag följer en förvånansvärd linje. I stället för att stärka kontrollmekanismerna tar det bort stöden till lin och korta fibrer. På så sätt använder sig kommissionen av sätt som liknar det som om en läkare för att bota huvudvärk skulle föreslå en amputation av huvudet.
Dessutom skulle kommissionens förslag om det skulle genomföras ge upphov till att odlingstypen försvann i vissa medlemsstater, vilket på ett negativt sätt skulle inverka på ett stort antal jordbrukare som hade funnit en alternativodling i en produktion som inte har överskott och för en användning som inte är till för livsmedel.
I Spanien har t.ex. praktiskt taget allt lin som odlas korta fibrer eftersom värmen och bristen på nederbörd begränsar plantans utveckling. Å andra sidan gör den torra jorden på sommaren det praktiskt taget omöjligt att dra upp plantan med rötterna för att uppnå långa fibrer. Dessutom kan lin med korta fibrer perfekt anpassa sig till torra odlingsvillkor, det finns en viss marknad, och åtminstone i teorin är det den slags produktion man försöker främja.
Att ta bort stöden till lin med korta fibrer skulle skära av vägarna för innovativa användningar för jordbruksprodukter, som inte är till för livsmedel, och på ett grundläggande sätt påverka regioner med lägre nederbörd och med svårare förhållanden. Med det här förslaget föreslår kommissionen en koncentration av stöden till områden med bättre förhållanden och att de områden som har mindre gynnsamma förhållanden skall berövas desamma.
Jag vill här påminna kommissionen om artikel 158 i fördraget (tidigare 130 a), som förbinder oss att stärka den ekonomiska och sociala sammanhållningen, att minska skillnaderna mellan utvecklingsnivåer i de olika regionerna och att minska de mindre gynnade regionernas eftersläpning, inklusive landsbygden.
Slutligen anser jag att det är betydelsefullt att kommissionens förslag inte går igenom. I vilket fall som helst skulle assimileringen till stödsystemet för odling av jordbruksgrödor ge upphov till orättvisa situationer genom att en villkorad ersättning på grund av torka används.
Jag anser att ändringsförslagen av Rodríguez Ramos är en bra utväg i denna fråga.

Van Dam
Herr talman! Arealen för lin och hampa som odlas för fiberproduktion har ökat starkt under de gångna åren som en följd av jakten på bidrag i medlemsstater som Storbritannien och Spanien. Producenter i dessa länder förstörde sin skörd, trots att de håvade in bidraget för odlingen. Därför är det är det riktigt att rådet sätter en gräns för denna form av missbruk av gemenskapsmedel genom en ändring i förordningen för linodling.
Den ursprungliga målsättningen för produktionsstödet var att stödja den traditionella odlingen av lin för fiberproduktion, som framför allt förekommer i Belgien, Frankrike och Nederländerna. Det är mycket viktigt att inte förlora detta mål ur sikte. Därför avvisar vi ett likställande av stödet till lin med korta respektive långa fibrer, vilket budgetutskottet föreslår i sitt yttrande. Produktionskostnaderna för lin med långa fibrer är högre än för lin med korta fibrer och hampa. Det är just i fråga om varianten med korta fibrer som jordbrukare håvar in premier på oriktigt sätt.
Vi kan gå med på förslaget att föra in linodlingen under det allmänna stödsystemet för jordbruksgrödor. Men stödnivån för spannmål är för låg för lin med långa fibrer och stimulerar därför inte producenter att odla denna variant av lin. Därför är vårt samtycke till förslaget beroende av om stödnivån för lin med långa fibrer blir dubbelt så stor som stödet till spannmål. Så länge det dessutom görs skillnad i stödet till beredaren mellan korta och långa fibrer kan det inte bli någonting av denna differentiering i stödet till producenten.
Höjt stöd till producenten måste åtföljas av följande tre kontrollåtgärder. För det första, ett obligatoriskt kontrakt med en beredare som i sin tur måste visa att linet har beretts. För det andra, en kvot per medlemsstat, uppdelad på lin med långa fibrer och lin med korta fibrer och hampa. För det tredje, användningen av godkänt utsäde.
Slutligen vill jag påpeka att på grund av att säsongen redan har inletts kan denna förordning börja gälla först från och med säsongen 2000-2001.

Redondo Jiménez
Herr talman, herr kommissionär, ledamöter! Vi står inför ett förslag från kommissionen om en reform av den gemensamma organisationen av marknaden för lin och hampa i sina två aspekter. För det första rättfärdigar kommissionen behovet av en reform genom en ökning av budgetkostnaden. Jag tror inte att det är det bästa sättet att försöka rättfärdiga behovet av en reform, som jag håller med om. Bland de mål vi bör beakta då vi genomför den, förutom att förenkla och anpassa regleringen, är att förbättra kontrollen. Det är något vi sedan glömmer.
Kommissionens förslag ger en bra analys, sammanhållen och noggrann, om sektorn i den Europeiska unionen. Den visar på betydelsen som produktionen av lin och hampa har såväl ur en ekonomisk som ekologisk synvinkel. Dock anser jag att de överväganden kommissionen gör inte är särskilt realistiska när det gäller hampfibrer och de korta linfibrerna, såväl när det gäller den framtida avkastningen som storleken på dess avsättning.
Men det jag redan anser mindre lämpligt är förslaget som avser stöd till beredning. I det fallet skulle jag vilja påkalla uppmärksamheten till det ökande antalet nya avsättningar som denna slags fiber har, vilket redan tidigare talare uppmärksammat. Om vi slår in på denna väg skulle Europeiska unionen, som redan lider brist på dessa fibrer inte ha någonting kvar. Åtminstone inte i vissa länder. I dag läste jag i en av mitt lands tidningar att en av de autonoma regionerna har övergett mer än 95 procent av odlingen av lin med korta fibrer. Det är vad ansvarigt jordbruksråd i regionen uttryckt. Det är oundvikligt om denna ändring genomförs.
När det gäller betalning för beredning kan jag inte hålla med om det förslag kommissionen lagt, såväl när det gäller distinktionen som görs mellan korta och långa fibrer som vad som föreslås för hampan. Jag ser inte att en tydlig kalkyl lagts fram som rättfärdigar de olika beloppen på stöden. Jag ser inte heller en klar kalkyl som rättfärdigar de maximala garanterade kvantiteterna, såväl på europeisk nivå som på de olika nationella nivåerna. Därför kommer dessa kvantiteter att blockera utvecklingen i Europeiska unionen när det gäller fibrer, korta och långa, och hampan.
Å andra sidan ser jag också svårigheten att tillämpa denna reglering under detta regleringsår, regleringsåret 2000-2001, eftersom vi redan har hunnit långt in i perioden.
Jag anser att Schierhubers förslag är ett balanserat förslag. Det har antagits i utskottet för jordbruk med majoritet och det är det vi bör anta som grundreglering.

Adam
Herr talman! Jag vill tacka föredraganden för det sätt på vilket hon har hanterat en mycket komplicerad fråga, där både producerande och icke-producerande medlemsstater har allvarliga reservationer vad gäller kommissionens förslag.
I en mycket vid mening välkomnar jag kommissionens förslag att föra in lin och hampa i stödsystemet för uppodlad jordbruksmark. Stöd till ett enda område ligger i linje med synsättet att odlarna bör följa marknadens krav i stället för att bara ta hänsyn till stöden inom den gemensamma jordbrukspolitiken. Jag skall emellertid inte upprepa de många reservationer som lagts fram till förslagen, det har mina kolleger redan tagit upp.
Vi bör notera att lin och hampa är miljövänliga grödor. I jämförelse med vanliga grödor som oljeväxter och spannmål fordrar de små mängder kemikalier och konstgödsel. De producerar också förnybara råmaterial som kan ersätta syntetiska fibrer som härrör från petroleum och andra mineralkällor. Vi bör därför välkomna utökningen av odlingen av industrigrödor och de möjligheter som ges till diversifiering.
Jag vill emellertid ta upp frågan om stödberättigat land, vilket verkar vara ett särskilt problem i Förenade kungariket. Det mesta av linet och hampan i Förenade kungariket odlas på land som inte är berättigat till stöd från systemet som gäller för spannmål. Såvitt jag har förstått, så är kommissionens förslag ett hot mot de brittiska odlarna och de skulle innebära att bearbetningsföretagen i landet inte skulle få tillgång till något inhemskt råmaterial. Man har föreslagit att bestämmelserna rörande arealersättning inte skulle beaktas för lin och hampa, så att alla landtyper kunde användas för dessa grödor, men utan en utökning av basarealen. Detta skulle göra det möjligt att expandera om marknadsförhållandena främjade tillväxten och göra det möjligt för nya odlare att komma in på marknaden. Det skulle vara bra om kommissionären kunde kommentera denna fråga när han lägger fram sina svar under debatten.

Mulder
Herr talman! Först och främst skulle jag vilja tacka föredraganden, Schierhuber. Jag har fått intryck av att ämnen av den här sorten passar henne som hand i handske. Jag kan inte säga någonting annat än att jag i stora drag instämmer med hennes betänkande. Jag anser att det verkligen var på tiden för kommissionen att ingripa genom ett stödsystem för lin och hampa. När det handlar om storskaligt bedrägeri och missbruk, allting av den sorten, bidrar det bara till att ge jordbrukspolitiken dåligt rykte, och det måste förebyggas. Därför var det riktigt att kommissionen ingrep.
På det här stadiet finns det dock ytterligare en anledning till varför det är klokt av kommissionen att ägna särskild uppmärksamhet åt detta ämne. För jag är fortfarande av den uppfattningen att det är nödvändigt att utveckla andra jordbruksgrödor än de vanliga jordbruksgrödor som finns för närvarande. Lin och hampa är typiska växter som kan vara till nytta för att finna nya marknader för nya jordbruksprodukter. Agrificatie är ett bra nederländskt ord för detta, och jag skall om en stund ta reda på hur det uppfattas på de olika språken.
En del länder har redan tagit stimulerande initiativ på detta område och även gjort stora investeringar. Jag anser att kommissionen framför allt måste sörja för att sådana investeringar som redan gjorts i fabriker och bearbetning kommer till användning fullt ut. Jag anser alltså inte att det är absolut nödvändigt att koppla vissa kvoter till vissa länder. Det bör snarare kopplas till den användningskapacitet det handlar om.
Det är dock en sak som inte står i förordningen. Det är en stor fördel för kommissionär Fischler. Det kostar honom inte ett enda öre. Varför skulle han inte ens överväga att göra användningen av dessa produkter som härstammar från lin och hampa obligatorisk? Det skulle kunna uttryckas genom en viss lag, med tanke på miljöintresset: ni måste tillverka instrumentbrädor för bilar av den och den produkten. Kanske skulle det kunna resultera i ett fint samarbete med miljökommissionären, för jag har fått intryck av att på andra områden inom hennes gebit hindrar hon ganska ofta jordbruket. Kanske kan detta vändas i positiv riktning genom detta initiativ.

Graefe zu Baringdorf
Herr talman, kommissionär Fischler! Det kan tyckas som att kommissionen har lagt ett klokt förslag, men ett klokt förslag är det inte. Möjligtvis förhindrar det bedrägerierna eftersom det inte längre finns någon sporre att håva in det högre bidraget för lin i stället för bidrag för arealuttag eller spannmål. Men problemet är att om ni reducerar detta till samma nivå som bidragen för spannmål och arealuttag så kommer det inte längre att odlas vare sig lin eller hampa inom EU, därmed är saken klar. Men om ni inför bearbetningsbidrag där man enligt ert sätt att se det inte kan ägna sig åt bedrägerier - vilket man för övrigt kan - men låt oss nu anta att man inte kunde det, då blir resultatet möjligtvis att råmaterialet odlas utanför EU och importeras. Om vi vill garantera linodling här hemma, måste vi göra exakt det som vi har föreslagit, det som föredraganden har föreslagit, nämligen att gå tillbaka till nivån för spannmålsbidrag. Om det sedan styrks att bearbetning har ägt rum, kommer motsvarande fördubbling att införas, och detta styrkande kräver inte särdeles mycket kontroll eftersom det måste bevisas av de personer som själva vill erhålla bidraget.
Vad gäller de högsta tillåtna mängderna skulle jag vilja säga följande: man kan inte godta det faktum att budgeten har utvidgats genom bedrägerier där kommissionen inte har gjort en särdeles hedervärd figur när det gäller kontrollen. Naturligtvis måste detta hejdas, och dessa pengar som flutit iväg på grund av bedrägerier måste naturligtvis föras tillbaka, men den samlade budgeten för denna viktiga, miljövänliga odling måste utökas, varför de kvoter som nu har fastslagits inte lämpar sig för saken i fråga.
Herr Fischler, det skall bli spännande att se om ni kommer att ta till er de förslag som föredraganden - som jag tackar för hennes betänkande - har lagt. Ni vet vilken process vi befinner oss i. Om ni säger att ni inte kan ta till er dem så kommer vi att reagera i morgon dag och då får detta kloka förslag från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling lov att diskuteras på annan nivå.

Thorning-Schmidt
Herr talman! Stödsystemet för lin och hampa har utvecklats till rena prisjakten. Systemet har missbrukats så grovt att det närmast är att likna vid brottsligt beteende och det måste stoppas. Stödet till hampa har under en rad år varit mycket högre än stödet till andra odlade grödor. Stödet per hektar är mer än dubbelt så högt som stödet per hektar till spannmål. Detta innebär att även om det nästan inte finns något lagligt användningsområde för hampa, har arealen som används till hampodling fyrdubblats under föregående år. Önskemålet om att behålla det höga hektarstödet till hampa är i praktiken ett mycket besynnerligt samarbete mellan å ena sidan de som vill legalisera hasch och å andra sidan de som spekulerar i EU-stöd. I praktiken är det nämligen omöjligt att skilja på den cannabinolfria hampan och den hampa som används till framställning av hampa. Kommissionen föreslår att hampstödet skall minskas i tre steg till den stödnivå som fastställts för spannmål. Jag hade helst sett att stödet sänktes till den lägre nivån omedelbart, men jag kan acceptera kommissionens förslag. Det ger jordbrukarna tid att ställa om produktionen. Jag kan emellertid inte acceptera den inställning som utskottet för jordbruk har. Det kan inte vara förenligt med modern, framstegs- och utvecklingsvänlig jordbrukspolitik att föreslå att övergångssystemet skall förlängas ytterligare. Det är med andra ord "helt ude i hampen", dvs. helt galet, och det vill jag rösta emot. Vad gäller lin föreslår också kommissionen en begränsning av möjligheten till prisjakt, och även här vill utskottet se en förbättring av systemet. Jag vill tvärtom att stödet skall begränsas. Det skall vara marknaden och konsumenterna som bestämmer vad som skall produceras, inte skyhöga EU-bidrag.

Fischler
Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! Mitt särskilda tack riktar sig först och främst till föredragande Schierhuber och hennes omfattande undersökning av läget och det utmärkta betänkandet.
Debatten om reformen i fråga om spånadslin och hampa har nu pågått i närapå fem år om man tar år 1996 och de förslag som kommissionen då lade som utgångspunkt. Men i stället för den reform som kommissionen föreslog så skärpte rådet bara kontrollerna. Detta ökade visserligen förvaltningskostnaderna avsevärt, det förväntade nödvändiga effekten uteblev dock till stora delar därför att bidragsjakten fortsatte och odlingsytorna ökade från runt 100 000 hektar till 240 000 hektar med följden att budgetutgifterna för denna sektor praktiskt taget mer än fördubblades.
Det förslag som i dag ligger strävar framför allt mot tre mål. Det måste en gång för alla bli ett slut på bidragsjakten. Kommissionen vill främja landsbygdens utveckling genom att stödja de traditionella odlings- och framställningsmetoderna samt under en begränsad tid hjälpa jordbrukarna i letandet efter nya lönsamma avsättningsmöjligheter liksom när det gäller att öka chanserna till försäljning. För låt oss vara ärliga! Med hänsyn till det allmänt kända budgettrycket måste sektorn etablera sig starkare på marknaden. Och ännu viktigare: efter Berlinavtalet har det inte planerats några nya pengar till stöd för nya produkter. Sådana nya produkter är måhända av stort intresse för jordbrukarna, men vårt budskap här måste vara ärligt - det främsta målet för dylika innovationer måste också vara räntabilitet.
Kommissionen har noggrant prövat parlamentets ändringsförslag. Många av dem är godtagbara för oss åtminstone till sitt väsen, andra är det inte i sin nuvarande form men uppmanar till eftertanke. Ytterligare andra kan vi tyvärr inte acceptera.
Nu till det första förslaget, vilket behandlar inkluderandet av spånadslin och hampa i regleringen av jordbruksgrödor. Jag är beredd att i sak godta ändringsförslag 2 som berör formuleringen av målen samt ändringsförslag 1. Idén om att fördubbla hektarersättningen när det bevisas att stråna har bearbetats till fibrer, tycks mig mycket förförisk vid en första anblick, herr Graefe zu Baringdorf. Enligt min åsikt är den dock dömd att misslyckas. För i och med detta skulle vi de facto i första rummet skapa nya sporrar för ny bidragsjakt, och i slutändan skulle man återigen måsta förlita sig på kontroller, vilka hittills redan har visat sig vara alltför ineffektiva.
Till följd av detta kan jag inte godta ändringsförslagen 3, 9, 10 och 12 och av liknande orsaker inte heller ändringsförslag 38. Ändringsförslag 4 uttrycker förvisso farhågor beträffande bestämmelserna för rätten till ersättning för odlingsarealer som i synnerhet ledamöterna Adam och Wyn har gått in på. Jag håller med dem om att vi behöver en klok lösning, och därför kan jag i princip rösta för ändringsförslag 4. Detsamma gäller ändringsförslag 37 som går i samma riktning.
Ändringsförslag 7, 8 och 15, vilka handlar om undantag från bestämmelserna om regleringen för jordbruksgrödor beträffande basarealerna och arealuttaget, är godtagbara såtillvida att de stämmer överens med avtalet om Agenda 2000, men endast inom denna ram. Enligt mitt förmenande är de inte alls nödvändiga längre eftersom det inom basarealerna överallt finns ytor där lin och hampa kan odlas utan att övrig odling behöver bli lidande för det. Ändå skulle det kunna uppstå problem på vissa områden. Vi försöker hitta en lösning här för att förminska eventuella tvång som skulle kunna uppstå.
Ändringsförslag 6 kan jag godta vad gäller hampa. Dock kan man inte helt enkelt låta bli att i fortsättningen kontrollera så kallade rättsvidriga ytor, vilket föreslås åtminstone implicit i ändringsförslag 5 och 16; dessa ändringsförslag kan jag inte bifalla.
Ett visst mått av flexibilitet skulle man dock kunna räkna med när det handlar om att förverkliga en hög kontrollnivå. Därför skulle jag trots allt kunna förklara mig införstådd i sak med dessa ändringsförslag samt med förslag 14. På grund av riskerna med synen på hampa föreslår kommissionen ett förbud mot användning av hampa och hampkorn i livsmedel trots att de sorter som måste användas hos oss inte innehåller några psykotropa ämnen. Detta är en högst politisk fråga som man säkerligen kan fortsätta diskutera. I den fas vi nu befinner oss skulle jag dock inte vilja förklara mig införstådd med ändringsförslag 11, 13 och 32. Men målsättningen i sig är tydlig.
Jag kommer nu till det andra förslaget gällande förordningen för den gemensamma organisationen av marknaden för spånadslin och hampa. Beredningsstödet måste stå i förnuftig proportion till produktionskostnaderna och ta hänsyn till produkternas marknadsvärde.
Beredningstödet för långfibrigt lin drar nu en gång med sig större kostnader. Därför måste det skilja sig från stödet till kortfibrigt lin och för hampfiber.
Den högsta tillåtna halten av föroreningar måste likaledes slås fast eftersom bidragen är till för att främja produktionen av högvärdigt fiber och inte det avfall som följer med fibrerna.
Politiken för denna sektor måste vara entydig. Vi kan endast godkänna investeringar i produkter som är lönsamma på marknadens villkor. Denna princip gäller även här. Därför kan jag inte förklara mig införstådd med ändringsförslag 18 och 34, även om de må innehålla stoff till vidare överläggningar.
Införstådd är jag emellertid med de funderingar som ligger till grund för ändringsförslag 23, 25 och 26, dvs. ett närmande till stödbeloppen samt stödgarantin oavsett resultatet av kontrollerna. De gränser som har satts via budgeten får dock inte överskridas.
Den andra viktiga frågan är de garanterade mängderna för de enskilda staterna. Med tanke på de välkända svårigheterna att kontrollera skörderesultatet är dessa absolut nödvändiga. Genom kommissionens förslag inskränks risken för missbruk till beredningsstadiet utan att kvoterna för de enskilda beredningsföretagen behöver slås fast, och följaktligen utan de nackdelar som dylika kvoter skulle innebära för en expanderande marknad.
En garanterad högsta mängd för hela gemenskapen vore ingen lösning. Erfarenheterna visar att detta endast leder till bråk mellan medlemsstaterna och försvårar sökandet efter en verklig lösning.
Den årliga uppdelningen av de garanterade högsta mängderna på medlemsstaterna för vilka de beredningskapaciteter som inte är möjliga att granska ligger till grund är verkligen inget praktiskt genomförbart alternativ. Därför kan jag inte godta ändringsförslag 20, 21, 27 till 30 samt 35. Men idén om att införa en sorts Newcomer-kvot och att årligen dela upp dessa på de medlemsstater där det för tillfället bara finns en ringa produktion av lin och hampa eller ingen alls anser jag vara mycket intressant.
Ändringsförslag 24 och 33 kan jag godta för de tillfällen då företagsägare och första beredningsled är identiska. Vad gäller införseln av hampa och hampfrö så är jag införstådd med att vi behöver en praktisk lösning. Jag kan dock inte förklara mig införstådd med ändringsförslag 22 och 31 i deras nuvarande form eftersom det där sägs implicit att det inte längre behöver genomföras någon som helst form av kontroll.
Med tanke på tidsplanen är jag slutligen också beredd att godta ändringsförslag 17 och 36, enligt vilka de nya bestämmelserna skall träda i kraft först den 1 juli 2001. Men hektarstödet för nästa kampanj i år måste då läggas fast enligt gällande regler. I detta fall skulle jag vara bunden av siffrorna enligt budgetplan 2001.
Det behövs absolut en reform av denna sektor! Där tror jag att ni håller med mig. Vi måste anpassa sektorn "spånadslin och hampa" till marknaden för att den skall kunna lämna ett effektivt, obestridligt och nyttigt bidrag till samhällsekonomin och inte längre vara föremål för allmän kritik.
Under dessa omständigheter, anser jag, borde ni vara angelägna om att anta en resolution denna vecka så att rådet också kan fatta beslut så snart som möjligt. På detta sätt kan vi undvika de störningar på marknaden som skulle uppkomma budgetåret 2000/2001 ifall storleken på bidragen inte har fastslagits till den 1 augusti.
Trots allt kan jag - vilket jag också har sagt - godta 13 av ändringsförslagen, och vad gäller många andra förslag har jag uttryckligen betonat att jag visserligen inte kan godta dem i deras nuvarande form, men att de absolut till vissa delar utgör underlag till vidare diskussioner, även till debatter som jag för egen del kommer att ta initiativ till i rådet.
Men eftersom störningarna på marknaden verkligen blir allvarliga om vi inte får fram regler i tid skulle vi antingen behöva vidta preliminära skyddsåtgärder, varvid det måste tas hänsyn till den preliminära budgetplanen för 2001, eller också kommer vi att få skörd utan att producenterna vet vad de kan komma att få i bidragshjälp. En dylik situation bör vi absolut undvika. Vi skulle helt enkelt inte kunna förklara för producenterna eller bearbetarna varför just de skall behöva lida av att vi inte lyckas fatta beslut om ett förslag som när allt kommer omkring har legat här i höga parlamentet sedan åtta månader tillbaka.

Graefe zu Baringdorf
Herr talman! Tillåt mig ställa ännu en fråga till kommissionären. Herr kommissionär, ni har talat om de nödvändiga kontrollerna när det gäller bearbetningsstöd, vilka också måste äga rum. Om man nu knyter vårt förslag - nämligen att fördubbla stödet per hektar när bevis förs fram - till styrkandet inför bearbetningsstödet, vilket ju också måste förekomma, och sammanbinder båda med varandra - detta har ju inte utvecklats vidare i betänkandet - då har man garanterat kontrollen för båda sorters bidrag, och bönderna behöver inte stå i kylan. Om ni genomför era förehavanden enligt planerna slår ni undan benen på lin- och hampodlingen i Europa, och det handlar inte om kontroll.

Schierhuber
. (DE) Herr talman! Om ni tillåter skulle jag vilja ställa en fördjupande fråga till kommissionären. Jag håller fullständigt med er om att vi inte får låta det komma dithän att de arma bönderna och bearbetarna inte vet vad som väntar dem eller hur chanserna ser ut inför framtiden. Därav denna fråga tillägnad er, herr kommissionär: Är det möjligt att tänka sig - jag syftar här på ändringsförslagen 27 och 28 samt på mitt förra inlägg - att ni i kommissionen i alla fall kanske kan överväga att tänka över och omdisponera ert förslag rörande kvoter?

Fischler
Jag kanske skall börja med föredragandens andra fråga. Om jag har förstått vad detta handlar om så är det i första hand den så kallade Newcomer-kvoten. Jag har sagt att vi är beredda att godta en sådan Newcomer-kvot. Nu till ledamot Graefe zu Baringdorfs första fråga. Jag beklagar, med vad ni föreslår är ett villkor redan i nuläget, nämligen att denna granskning skall genomföras. Det är nu en gång för alla så att nuvarande system inte fungerar och därför anser jag också att systemet måste förändras. Därför vill jag inte att vi rör ihop systemet fullständigt nu. Om vi delvis skall återgå till det gamla systemet så förstår jag inte varifrån framgångarna skall komma och varför det då skulle fungera bättre än innan.

Talmannen
Tack så mycket kommissionär Fischler.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på tisdag kl. 12.00.

Ansvarsförsäkring för motorfordon
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0130/2000) av Rothley om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv om tillnärmning av medlemsstaternas lagar om ansvarsförsäkring för motorfordon samt om ändring av direktiv 73/239/EEG och 88/357/EEG (Fjärde direktivet om motorfordonsförsäkring) C5-0111/2000 - 1997/0264(COD)).

Rothley
. (DE) Herr talman! Jag både måste och skall fatta mig kort. Denna vecka kan vi för första gången anta en rättsakt för Europeiska unionen som har kommit till stånd på initiativ av Europaparlamentet och som kommission och råd tack och lov har medverkat till på ett positivt sätt. Detta gäller ett förbättrat skydd för olycksfallsoffer inom Europeiska unionen. Med direktivet har vi löst en stor del av de problem som normalt uppstår i samband med en olycka som man drabbas av i ett annat land.
Först vill jag dock kasta en blick in i framtiden innan jag gör en tillbakablick. Det föreligger, kommissionär Bolkestein, ett förslag till ett femte direktiv. Jag har utarbetat det och det kommer inom kort att föreligga för parlamentet. Jag hoppas verkligen att vi kommer att kunna samarbeta även i denna fråga. Det femte direktivet är alltså redan på gång. Vi kommer - även detta hör till blicken in i framtiden - i början av juni under Europeiska rättsakademin i Trier att hålla en kongress om ytterligare en viktig fråga, nämligen om reformen av personskada, och möjligen kommer detta i sin tur att resultera i ett initiativ från parlamentet. Detta betyder att vi vill få en viss dynamik i diskussionen om ett förbättrat skydd för olycksfallsoffer. Jag vore mycket tacksam mot just er, herr kommissionär, ifall vi kunde göra detta gemensamt.
Jag vore tacksam därför att ni - och därmed en blick bakåt - lämnade ett viktigt bidrag till denna diskussion om det fjärde direktivet. Vi hade nämligen det stora problemet med huruvida direktivet skulle tillämpas om olyckan skedde i en medlemsstat i Europeiska unionen. Jag har aldrig förstått den halsstarrighet som kommissionen till en början värjde sig med mot detta, vilket inte kunde motiveras logiskt, politiskt eller rättsligt. Tack och lov banade ni sedan väg för ett alternativ när vi i slutet av förra året diskuterade detta här i parlamentet. Nu kommer detta direktiv att tillämpas i samtliga länder som tillhör det gröna kortsystemet, och därmed har man trots allt täckt in uppskattningsvis 90 procent av alla olyckor som européerna kan bli inblandade i. När jag ändå talar om siffror: enbart inom Europeiska unionen - tredje land oräknat - handlar det om uppskattningsvis 500 000 olyckor per år som vi i framtiden kommer att kunna reglera väsentligt mycket lättare. Tidigare hade vi problemet med att man var tvungen att reda sig med ett annat språk, med ett främmande rättssystem och så vidare. Detta kunde ibland dra ut i evigheter. När man ser de petitioner som ställdes till Europaparlamentets utskott för framställningar, med anledning av att regleringen av trafikolycksfall i annat land tog år efter år i anspråk så är jag övertygad om att vi tar ett ytterst betydande steg framåt med detta direktiv.
Naturligtvis kan vi inte ändra något i den rätt som skall tillämpas och i den juridiska behörigheten, men i och med det förslag som vi nu lägger fram om att alla försäkringsbolag skall ha en representant för skadereglering i alla andra länder, med detta system kan vi sannolikt trots allt reglera 90 procent av alla trafikolyckor som sker i annat land på ett sätt som är tillfredsställande för olycksfallsoffret. Det är ett mycket stort steg framåt.
I debatten fanns det några frågor som fortfarande var öppna. Jag har beklagat, och det är bara en detalj som jag vill nämna, att skadeersättningsorganen - och detta var ju kommissionens idé - under den politiska diskussionsprocessens gång skulle komma att försvagas allt eftersom. Till slut kunde vi ändå finna en tillfredsställande lösning, men om tre eller fyra år kommer vi att pröva vad detta direktiv har inneburit och i nödfall föreslå en förbättring.
Sammanfattningsvis skulle jag vilja säga: tack vare ert medlande, herr kommissionär, fick vi till stånd ett viktigt framsteg vad gäller detta direktiv, och det vill jag uttryckligen tacka er för. Ni besegrade motståndet i er egen kommission. Detta var en storartad prestation, stort tack för det! Det är min förhoppning att vi även i framtiden kommer att ha ett gott samarbete kring skyddet för olycksfallsoffer och förbättringen av detsamma.

Bigliardo
Herr talman, ärade ledamöter! Jag tackar kollegan Rothley för det arbete han har lagt ned för att få denna åtgärd att sätta punkt för en rad oroande och pinsamma situationer som har uppstått i vår gemenskap. Det gemensamma utkast som förlikningskommittén har godkänt kommer säkerligen att innebära stora framsteg för vår gemenskap. Ändå måste jag, fastän jag tänker rösta för, säga att jag blev väldigt förvånad över det svar jag fick från kommissionen på min fråga om en sak som inte riktigt hör ihop med frågan om olyckshändelser utomlands, men som ändå har med försäkringssektorn att göra. Detta är en sektor inom vilken det i Italien så vitt jag förstår inträffar verkligt obeskrivliga saker. Därför tvivlar jag på att detta parlaments kontrollorgan verkligen fungerar.
Jag har framfört en fråga till kommissionen och uppmanat den att ingripa i en verkligt abnorm fråga, den som gäller de försäkringsbolag som ställer anspråk men inte ger gemenskapens medborgare någonting tillbaka. Det har avhållits ett möte i Neapel, på initiativ av Automobile Club d'Italia, med höga jurister närvarande, eftersom det har hänt och händer att försäkringsbolagen låter de italienska medborgarna betala olika premier beroende på var de bor, och hävdar att de måste kompensera sig för kostnaderna på de ställen där olyckorna är fler. Då frågar jag mig, och jag frågar detta parlament, om det är möjligt att det får förekomma en uppenbar diskriminering mellan medborgare i samma stat och i Europeiska gemenskapen. Även om det säkert stämmer att man på sina håll noterar ett större antal olyckor, är det också så att man som ingående i samma stat och samma gemenskap delar det som händer med medborgare på samma plats, i samma område, i samma land, i samma gemenskap. Vad beträffar premiebetalningarna förekommer verkligt skrämmande, otroliga saker: i en stad som Alessandria, till exempel, betalar man mindre än hälften av vad man betalar i Neapel eller Catania. Då tycker jag att vi som parlament, förutom att utarbeta åtgärder av detta slag, som Rothleys betänkande, borde försöka ingripa ytterligare för att råda bot på en tydlig diskriminering av medborgare i samma område, och dessutom rikta en uppmaning till försäkringsbolagen: om det är obligatoriskt att teckna försäkring är det också obligatoriskt för försäkringsbolagen att försäkra medborgarna.
I vissa regioner i Italien händer det faktiskt att försäkringsbolagen vägrar försäkra de italienska medborgarna - detta är en mycket allvarlig anklagelse. På denna punkt kommer jag att upprepa den fråga jag ställde och på vilken kommissionen svarade att Europaparlamentet inte har några befogenheter på detta område. Om vi emellertid har befogenheter att reglera området, såsom Rothleys betänkande reglerar förhållandena mellan de olika medlemsstaterna, tycker jag att vi borde rikta en stark och bestämd uppmaning till försäkringsbolagen att undvika uppenbar diskriminering, att se till att alla betalar samma premier, att se till att den som inkasserar också betalar ut, att se till att denna sektor förbättras eller på något sätt anpassas till vårt samhälles förändrade behov.
Jag kräver allt detta och förklarar mig särskilt positiv till detta betänkande. Jag tackar åter kollegan Rothley och kommissionen för de ansträngningar som har gjorts för vårt folk och uppmanar er att snarast ingripa vad detta beträffar.

Bolkestein
. (EN) Herr talman! Jag vill på kommissionens vägnar varmt tacka föredragande Rothley, som lagt ned ett betydande intellektuellt och politiskt arbete på detta fjärde direktiv om motorfordonsförsäkring. Det skedde emellertid, som Rothley sade, på initiativ från Europaparlamentet. Kommissionen uttrycker alltså sin tacksamhet för detta initiativ.
Jag vill säga att kommissionen välkomnar parlamentets antagande av Fjärde direktivet om motorfordonsförsäkring. Som Rothley påpekade sker det varje år fler än 500 000 bilolyckor där fordon från olika medlemsstater varit inblandade. Den nuvarande systemet för ersättning till personer som varit inblandade i olyckor utanför sitt hemland fungerar emellertid inte tillfredsställande. Det nya direktivet kommer att innebära att det blir bättre information, enklare förfaranden och snabbare utbetalning av ersättning, och detta är verkligen frågor som direkt berör medborgarna i alla medlemsstater. Detta är också en åtgärd som kommer att föra Europeiska unionen närmare sina medborgare.
Som jag just sade, var kommissionens förslag ett gensvar på en parlamentsresolution genom vilken parlamentet använde sig av sina nya maktbefogenheter enligt artikel 192 i Fördraget om Europeiska unionen. Jag vill återigen uttryckligen tacka parlamentet, och naturligtvis Rothley, men även det behöriga utskottet och dess ordförande, Palacio Vallelersundi, för de konstruktiva diskussionerna under den första och andra behandlingen av direktivet och de följande förhandlingarna under de informella trepartssammanträdena.
Rothley har tillkännagett ett femte direktiv. Han sade att det inom kort kommer att hållas en konferens om detta direktiv i Trier, och han har uppmanat kommissionen att hjälpa till med att styra det igenom lagstiftningsförfarandet. Det kanske är litet för tidigt att diskutera det femte direktivet, men jag vill ta tillfället i akt och försäkra Rothley om att kommissionen kommer att inta samma konstruktiva attityd som i samband med det fjärde direktivet, när det rör ytterligare lagstiftningsarbete som parlamentet vill engagera sig i.
Bigliardo tar slutligen upp det faktum att premierna för motorfordonsförsäkringen i Italien varierar mellan regionerna, enligt antalet olyckstillfällen. Han motsätter sig denna differentiering i premierna i de olika delarna av Italien, som har att göra med antalet olyckstillfällen, och han vill att kommissionen skall ingripa.
Jag måste säga till Bigliardo att detta är en fråga som inte rör detta direktiv. Jag skulle rent formellt kunna avsluta mitt svar där, men hans kommentarer förtjänar ett mer utförligt svar. Jag vill därför säga att om situationen varit den att motorfordonsförsäkringen varit annorlunda för italienska medborgare i jämförelse med franska eller tyska medborgare boende i Italien, så hade kommissionen kunnat protestera. Man kan inte uppmana franska eller tyska medborgare som bor i Italien att betala en annan premie än vad de italienska medborgarna gör. Detta är ett klart fall av diskriminering. Men i detta fall handlar det inte om det. Premien varierar på grund av antalet olyckor i respektive region och är därför samma för italienska och icke-italienska medborgare. De har samband med de olika områdena i Italien. Jag tror inte att kommissionen kan ingripa i detta fall. Det handlar om hur försäkringsbolagen beräknar sina premier och om det finns objektiva skäl till att ta ut en högre premie för en särskild region, så har kommissionen inga maktbefogenheter. Om Bigliardo skulle vilja beskriva fallet mer ingående, tar jag med glädje emot hans brev och besvarar det. Men om han vill ha ett rakt besked nu, så är svaret att kommissionen inte kan ingripa.

Talmannen
Tack så mycket kommissionär Bolkestein.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på tisdag kl. 12.00.

Utvecklingssamarbete med Sydafrika
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A5-0114/2000) från utskottet för utveckling och samarbete om rådets gemensamma ståndpunkt (C5-0100/2000 - 1999/0070(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets förordning om utvecklingssamarbete med Sydafrika (Föredragande: ledamot Martínez Martínez).

Martínez Martínez
. (ES) Herr talman, kolleger! Utskottet för utveckling och samarbete antog för några dagar sedan enhälligt den rekommendation vi i dag diskuterar i parlamentet. Dessförinnan hade den gjort en anmärkningsvärd ansträngning för att göra handläggningen av frågan smidigare och mer rationell. Vi ansåg att det var viktigt och brådskande att rösta om den nya förordningen av parlamentet och rådet om utvecklingssamarbete med Sydafrika.
Det var viktigt eftersom Sydafrika är ett av de länder som får mest bidrag från den Europeiska unionen för sin utvecklingsprocess. Det var brådskande eftersom den förordning som hade gällt de senaste fem åren för detta samarbete hade gått ut den 31 december 1999. Sedan dess har olika förfaranden pågått utan korrekt rättslig grund.
Det är oroande att vi kunnat hamna i en sådan situation. Under det första halvåret 1999 diskuterade vårt parlament den första texten som kommissionen föreslog. Sex ändringsförslag antogs och sändes vidare till rådet för att få deras reaktion.
Här uppstod dröjsmålet eftersom rådet tog hela åtta månader på sig att ge oss sitt ställningstagande. I och med det hamnade vi utanför den förutsedda tidsplanen och det rättsliga vakuum som jag nyss talat om uppstod.
Till slut lade rådet fram sitt förslag. Texten innefattade merparten av de ändringsförslag som parlamentet hade antagit i den första behandlingen. Rådet förstärkte i synnerhet i betydande grad hänvisningarna till att bekämpa fattigdomen och till att uppnå de internationella utvecklingsmålen, som överenskommits i konventioner och resolutioner inom Förenta nationerna.
I det övervägande utskottet för utveckling och samarbete gjort avseende rådets förslag ansågs det nödvändigt att försöka undvika en förlängning av hanteringen med en tredje behandling. Dvs. att vi kommer att ta till oss allt som vi anser vara rimligt och begränsa våra ändringsförslag till det som är oundgängligt. Även det med en anda av stor måttfullhet. Det blev knappt två frågor kvar, vilka är de som föreligger i form av ändringsförslag som vårt utskott som rekommendation lägger fram för godkännande av kammaren.
Den första frågan handlar om kommittéförfarandet. Rådet önskade att expertkommittén skulle kontrollera alla samarbetsprojekt med Sydafrika med utgångspunkt i de som hade en budget på 3 miljoner euro. Vi däremot ansåg att nämnda kommitté mer borde vara till för att orientera och kontrollera de stora dragen i utvecklingssamarbetet med Sydafrika, att direkt kontrollera bara de större projekten och att de mindre skulle hanteras med de vanliga förfarandena, vilka är kommissionens ansvar.
När man värderat frågan ur alla vinklar höjer vårt ändringsförslag, som vi i dag lägger fram här för beaktande, i slutänden rådets förslag från 3 till 5 miljoner euro. Det innebär att staternas kommitté kommer att ha många färre projekt att ta hand om för att i stället kunna ägna sig mer åt helheten i denna viktiga verksamhet.
Det andra förslaget handlar om budgetramen för utvecklingssamarbete mellan den Europeiska unionen och Sydafrika för en period på 7 år, inklusive år 2000, vilken den förordning vi diskuterar handlar om.
Under de fem föregående åren hade denna budgetram legat på 125 miljoner euro årligen. Rådet minskade i sitt förslag, med sin vision om budgetnedskärningar, denna tilldelning och lämnade det på 112,5 miljoner årligen.
Vi å vår sida anser att då man tecknar ett stort avtal om samarbete, handel och utveckling med Sydafrika är det inte politiskt godtagbart att skicka med en signal om nedskärningar. Tvärtom borde vi åtminstone upprätthålla och helst öka dessa poster, även om det bara skulle vara i form av intygande, trots att vi delar oron när det gäller tillgängliga resurser.
Slutligen blev det förslag som antogs i utskottet för utveckling, å vars vägnar jag talar, oerhört rimligt. De 123,5 miljonerna som redan tilldelats för år 2000 och 127 för vart och ett av de följande sex åren. Detta tills man når en total summa i en budgetram på 885,5 miljoner euro för de sju år som den skall gälla enligt förordningen.
Vi anser att båda ändringsförslagen är väl övervägda. Syftet är att undvika att hamna i en dynamik med en tredje behandling, få ett slut på den nuvarande situationen med ett rättsligt vakuum som inte kan tolereras och ge en betydande politisk impuls till vårt utvecklingssamarbete med Sydafrika.
Då jag nu ber om ert stöd för våra ändringsförslag hoppas vi att det sunda förnuft och den måttfullhet parlamentet visar skall finna förståelse i rådet. På samma sätt hoppas vi att dessa förslag skall godtas av kommissionen, även om dennas förslag, 25 miljoner för kommittéförfarandefrågan och 850,5 miljoner för budgetramen, är något annorlunda än de som vi lägger fram.
Om en sådan förståelse inte finns är det helt och hållet rådets eller kommissionens ansvar att vi hamnar i förfarandet för en tredje behandling, med de konsekvenser bristen på rättslig grund skulle kunna få för de projekt som är igångsatta i detta utvecklingssamarbete med Sydafrika.
Den siffra i budgetramen som kommissionen föreslår och som märkbart närmar sig vårt eget förslag borde i alla fall, inför ett eventuellt beaktande av parlamentet, ha kommit till utskottet för utveckling i tid och i synnerhet med vissheten att i det fall vi skulle ta den till oss så skulle rådet också godtagit den.

Gahler
Herr talman, mina damer och herrar! Det betänkande om unionens utvecklingssamarbete med Sydafrika, som nu skall diskuteras och som jag uttryckligen vill gratulera föredraganden till, är utöver innehållet ett uttrycksfullt exempel på rådets försinkningstaktik gentemot Europaparlamentet. I och för sig handlar det om en oproblematisk förordning och egentligen även om ett oproblematiskt betänkande. Att unionen främjar utvecklingsarbetet med tanke på Sydafrikas framträdande ställning på subkontinenten har aldrig ifrågasatts. I enlighet därmed handlade detta företrädesvis om att förnya det rättsliga underlaget för detta samarbete då ju den föregående förordningen hade löpt ut i december 1999. Förre kollegan Fassa lade inför parlamentet fram betänkandet till en första behandling i maj förra året. Rådet godtog nästan samtliga ändringsförslag. Ändå ställer jag mig frågan varför rådets gemensamma ståndpunkt inte lämnades över officiellt till parlamentet förrän i mars i år. Även föredraganden har påpekat detta.
En sådan förhalningstaktik, vilken kanske låter sig förklaras med hänvisning till det parallellt behandlade handelsavtalet med Sydafrika, upphör dock inte att förvåna mig. Säkert frågar man sig också i Sydafrika vilka slutsatser man bör dra av rådets förhållningssätt.
Därför vill jag uttryckligen tacka föredraganden för att vi har detta betänkande stående på föredragningslistan för plenum i ett brådskande förfarande redan nu i maj och att vi därmed kan undvika eventuella problem med bristande rättslig grund i vårt utvecklingssamarbete.
Innehållsmässigt har ett par oklarheter undanröjts i förväg genom informella förhandlingar med rådet så att detta betänkande kan inskränka sig till två punkter: höjningen av den totala budgeten till 885,5 miljoner euro för tiden 2000 till 2006, ett krav lika nödvändigt som gängse i parlamentet.
För det andra innebär det nu uppnådda tröskelvärdet på 5 miljoner euro enligt mitt förmenande en god kompromiss. Småprojekt kan planeras och genomföras effektivt av de på plats befintliga institutionerna och organisationerna. Gränsen på 5 miljoner euro ger tillräckligt spelrum.
Med dessa strävanden har föredraganden gjort allt som står i hans makt för att presentera ett sakkunnigt betänkande om förordningen. Jag hoppas verkligen att risken för en tredje behandling nu ändå kan undvikas, herr kollega. I så måtto först mina hjärtliga lyckönskningar!
Detta betänkande får emellertid sin fulla betydelse i samband med de andra strävandena mot ett stärkt samarbete med Sydafrika, framför allt det nämnda handelsavtalet.
Unionen har även fortsättningsvis största intresse av en stabil utveckling i Sydafrika, inte enbart för människorna där utan också för utvecklingen för grannarna norr om Limpopo.
Att få ett slut på den lagliga diskrimineringen av befolkningsmajoriteten samt demokratiska val, det har sydafrikanerna redan uppnått. I dag handlar det om att rättsstat och rättsstatlighet skall befästas ytterligare. Alla befolkningsgrupper och alla statstjänstemän måste i första hand känna sig bundna till denna rättsstat och inte längre som förr endast till den egna befolkningsgruppen eller rent av den personliga omgivningen som skall tas hand om.
Politiskt sett premierar unionen med denna förordning inte bara resultatet av den hittillsvarande reformprocessen. Inför framtiden knyter vi till detta även en tydlig hållning vad gäller förväntningarna på tillämpning av rätt och lag i alla delar av landet. Det är med oro jag läser om missbruket av skattepengar på landsortsnivå. Det är med obehag jag hör att korruptionen tar fart även inom polisen, att det finns rättslösa områden för polisen på landsbygden och i townships där de fattigaste av de fattiga är utlämnade åt olika ligors godtycke. Tvärtom isolerar sig de personer som har något att förlora och anställer för sin egen säkerhet dem som tidigare hade kvalificerade arbeten inom armé och polis. Så uppstår återigen ett tvåklassamhälle, till på köpet i den känsliga sektorn för inre säkerhet. Sedan rätt och lag i praktiken har satts ur spel i grannlandet Zimbabwe har stämningen bland de kommersiella farmarna söder om Limpopo nått nollpunkten.
Detta är ytterligare en avgörande punkt som har att göra med våra förväntningar på Sydafrika: att vara förebild och stabilisator för grannarna norrut. Jag förväntar mig av den sydafrikanska regeringen att de gör rättvisa åt sitt regionala ansvar, lika tydligt som den av oss alla högt uppskattade förre presidenten Mandela yttrade sig om händelserna i Zimbabwe borde även president Mbeki ta ställning. Att låta saken bero eller att tala förstånd hjälper varken farmarna eller dem i Zimbabwe som i hundratusental är hänvisade till en fungerande infrastruktur på farmerna. Livsmedel, boende, delvis även läkarstationer och skolor står till förfogande för farmarbetarna och deras familjer. I stora områden i Sydafrika är det likadant. Givetvis är detta inga förebildliga strukturer, men innan man lägger dessa strukturer åt sidan måste man se till att de som skall tjäna på detta får något bättre i utbyte. Sydafrika måste nu även för sin egen skull påverka Mugabe kraftigt, annars hotas landet självt inom kort av en våg av människor på flykt undan svält ifall utsädet inte kan fås ut på farmerna där nu. I det egna landet skulle inte enbart gränsområdena hamna under tryck, utan förtroendet inom viktiga delar av befolkningen som skulle garantera livsmedelsunderlaget skulle skakas svårt. Detta kan inte vara Sydafrikas avsikt, detta kan heller inte vara vår avsikt!
Unionen visar med denna förordning att man fortsätter satsningen på den ekonomiska, politiska och samhälleliga reformprocessen i Sydafrika. Den sydafrikanska regeringen är beroende av att samtliga samhällsgrupper hyser varaktigt förtroende för landets utveckling. Jag hoppas att även denna attityd av förväntningar tas tillvara i Pretoria! PPE-DE-gruppen kommer att rösta för betänkandet.

Kinnock, Glenys
Herr talman! Jag vill också varmt gratulera föredraganden för att han uppvisat ett enormt engagemang under utarbetandet av detta betänkande. Vi tackar er väldigt mycket för det.
Vi befinner oss helt klart i ett mycket allvarligt läge. Förordningen för Sydafrika löpte ut den 31 december 1999. Det är tydligt, som föredraganden har förslagit, att vi snabbt måste gå vidare för att skapa en rättslig grund för vårt viktiga arbete i Sydafrika. Denna budgetpost är Europaparlamentets verk. Jag var budgetföredragande 1994, när utskottet för utveckling och samarbete upprättade budgetposten. Skälet till detta var att vi ville skapa en praktisk och påtaglig hjälp för Sydafrikas fredliga övergång till ett fritt och demokratiskt land. Detta har utan tvekan varit en av de mest glädjande händelserna under de senaste åren.
Republiken, med sin nye president Thabo Mbeki, står inför nya utmaningar som enligt min mening kräver ett hållbart partnerskap med Europeiska unionen. Detta är inte rätt tidpunkt, som andra föreslagit, att utöva de småaktiga fördröjningar som vi sett rådet göra; det är heller inte rätt tidpunkt för andra institutioner inom Europeiska unionen att vinna politiska poäng. Min åsikt är att rådet på ett ganska cyniskt sätt har iscensatt denna fördröjning på åtta månader när det gäller gensvaret på första behandlingen, för att det på ett bättre sätt skulle klara av sina förhandlingar om de sydafrikanska handels- och utvecklingsavtalen. Detta har riskerat livsviktiga program och varje form av fördröjning skulle nu förstärka det befintliga intrycket i Sydafrika, att Europeiska unionen först och främst ser till sina egna intressen.
Genom att detta kommer efter ouzo- och grappaaffären, löper vi stor risk att skicka ut mycket dåliga signaler till Sydafrika. Beslut måste fattas. Vi får inte riskera någon fördröjning. Jag känner t.ex. mycket väl till Sydafrikanska stiftelsen för mänskliga rättigheter. Dess existens skulle riskeras. Programmet för kulturella initiativ, Fonden för utveckling av Sydafrikas arbetsmarknad, som bedriver verksamhet i östra Kapprovinsen - alla dessa program skulle hotas på ett mycket allvarligt sätt genom fördröjningar. Om det blir fördröjningar, om man inte kan komma överens om förordningen, då kommer också de nya programmen att påverkas. Inte ens budgeten för år 2000 på 1,54 miljoner euro kommer att behandlas.
Låt oss förtydliga vad det är vi talar om. Vi talar om vatten- och sanitetsprogram som åstadkommer så mycket när det gäller att förbättra livskvaliteten för de som bor i de svarta stadsdelarna och på landsbygden. Vi skulle riskera SADC:s hiv/aids-program, som av alla betraktas som ett av Europeiska unionens effektivaste program. Vi riskerar att stoppa den ekonomiska utvecklingen i östra Kapprovinsen och förhindra att fler arbetstillfällen skapas i provinsen tillsammans med utbildningsministeriet. Vi riskerar stödet till bostadsprogrammen i Sydafrika.
Vi måste nu i detta parlament, som föredraganden har sagt, göra allt som står i vår makt för att se till att dessa pengar så snart och så effektivt som möjligt kommer det sydafrikanska folket till del. Europaparlamentets ståndpunkt är, och har alltid varit, realistisk och moraliskt rätt. Jag måste emellertid uttrycka min djupa oro för den möjliga fattigdom som skulle kunna bli ett resultat om vi fördröjde ärendet. Vi bör som vanligt mycket tydligt framhålla att vi i utskottet för utveckling och samarbete betraktar den budgetsiffra som ligger på våra bord som helt och hållet preliminär. Vi ser den bara som ett referensvärde, inte som en siffra som vi inte kommer att försöka ändra när det gäller vårt utskott.
Det är första året vi tillämpar handelsavtalet med Sydafrika. Hur skulle det se ut om vi under det första året inte fullständigt tillhandahåller finansieringen och inte uppfyller våra åtaganden? Vi måste fortsätta våra strävanden att stödja de sydafrikanska ansträngningarna att frigöra sig från arvet efter apartheid. För att kunna göra det måste vi så snart som möjligt få en förordning. Jag hoppas att vi efter att ha hört kommissionsledamoten kommer att få möjlighet att ytterligare diskutera hans ståndpunkt och de djupt oroande frågor som en fördröjning av denna förordning väcker.

Van den Bos
Herr talman! I Sydafrika har apartheid avskaffats men ännu inte försvunnit. Som exempel kan nämnas att skillnaderna i inkomst mellan befolkningsgrupperna fortfarande är fruktansvärda. I fråga om bostäder, undervisning och hälsovård är den dramatiska eftersläpningen inte heller på långa vägar upphävd. Frustrationen över detta ökar, vilket den oerhörda brottsstatistiken och det ohejdade våldet såväl inom- som utomhus visar. När de vill fly undan det förflutna blockerar de sin egen framtid. Utvecklingsstrategin måste därför framför allt vara inriktad på att rätta till det som vuxit snett under apartheid. Annars kommer landet aldrig att få någon stabilitet, det kommer att avskräcka de utländska investerarna och förbli fattigt där det kan vara rikt.
Naturligtvis är det Sydafrika som självt måste få ordning på torpet, men Europa måste och kan ge ett substantiellt bidrag till utvecklingsprocessen. Samarbetsavtalet förtjänar därför vårt stöd på grundval av de 885,5 miljonerna, vilket föreslagits av vår utmärkta föredragande.
Rådet har blockerat genomförandet av förordningen alldeles för länge. Allt pekar på att man på ett oegentligt sätt har sammankopplat detta med förhandlingarna om handelsavtalet. Medlemsstaternas engagemang via kommittén måste vara mer inriktat på strategin och det treåriga programmet än på de olika projekten. Ett högsta belopp på 5 miljoner förefaller mig vara ytterst rimligt. Men detta befriar dock inte Europeiska unionen från att övervaka alla projekt väl, även de minsta, och likaså att utvärdera dem i tid. Kommissionens delegation måste vara tillräckligt utrustad för att kunna göra detta självständigt och professionellt.
Sydafrika, herr talman, har en enorm potential. Det finns så mycket som bara ett fåtal har kunnat dra fördel av. Ekonomisk tillväxt är nödvändig men inget tillräckligt villkor för utveckling. Det handlar om en bättre fördelning och om att använda medlen på ett riktigt sätt till alla samhälleliga behov. Apartheidsystemet är avskaffat, nu gäller det apartheid i sig självt.

Lucas
Herr talman! Låt mig börja med att tillägga mina tack och gratulationer till föredraganden. Jag stöder kraftfullt hans mål att försöka få denna förordning till stånd så snart som möjligt, utan en tredje behandling. Föredraganden har varit mycket generös i sin tolkning av rådets oförklarliga fördröjning på åtta månader när det gäller reaktionen på parlamentets sex ändringsförslag under första behandlingen. Om det hade funnits några bevis för att rådet avsiktligt höll tillbaka denna förordning för att få en starkare förhandlingsposition under förhandlingarna om det bredare handels- och utvecklingssamarbetsavtalet, skulle detta sannerligen vara oerhört oroande.
För att komma till sakens kärna: I fråga om budgeten är det fullständigt oacceptabelt att EU vill se en budgetnedskärning i jämförelse med tidigare år, i synnerhet vid denna tidpunkt av våra förbindelser med Sydafrika. Det finns en mycket stor risk att detta leder fram till att Sydafrika förlorar ytterligare förtroende för EU. Låt oss inte glömma bort att detta sker kort efter de utdragna och ofta bittra förhandlingarna om handels- och samarbetsavtalet, där EU agerade på ett synnerligen hemskt sätt.
Vid ett flertal tillfällen var det EU:s ovilja att förbättra tillträdet för sydafrikanska jordbruksprodukter som nästan stoppade hela avtalet, och att följa upp detta med ytterligare en gemen handling skulle vara mycket olyckligt. Kanske finns det en uppfattning utomlands att Sydafrika har blivit ett allt mer utvecklat land som egentligen inte behöver detta stöd. Låt oss inte glömma bort att, trots de stora steg framåt som Sydafrika har tagit, de flesta sydafrikaner är oerhört fattiga och att de inte har något arbete, land eller vad vi skulle kalla anständigt hem. Ca 42 procent av de svarta sydafrikanerna är arbetslösa, i jämförelse med bara 4 procent av de vita. 25 procent av skolorna har ingen tillgång till vatten inom gångavstånd. Hälften av de sydafrikanska hushållen klassificeras som fattiga. 65 procent av de vuxna sydafrikanerna är inte läskunniga och 10 miljoner sydafrikaner bor i enkla skjul eller på mark som de varken äger eller hyr. Låt oss inte heller glömma bort att kommissionen och rådet förkastade idén med ett separat nytt finansiellt instrument för att ge stöd till grannländerna, som behöver anpassa sig till den nya ram som handels- och samarbetsavtalet innebär. Jag känner mig inte lika lugn på denna punkt som föredraganden, och jag hade föredragit en separat budgetpost som man hade kunnat se och kontrollera på ett enklare sätt.
Det är fullständigt klart att det kommer att behövas betydande medel för att lindra övergången för dessa länder. Bara förlusten av tullinkomster är oerhört stor i vissa fall. I t.ex. Swaziland uppgår dessa till ca 40 procent av de totala intäkterna för staten. Trots de utmaningar landet självt står inför, har Sydafrika redan visat sin vilja att stödja grannstaterna i regionen. Ett exempel är att landet accepterar ett mycket asymmetriskt avregleringsavtal med övriga SADC-länder, som kommer att främja dessa länder.
Europeiska unionen måste uppvisa samma generositet. Man bör följa sina finansiella åtaganden gentemot Sydafrika och ge ett betydande stöd till grannstaterna under deras övergångsperiod.

Belder
Herr talman! Det dröjde ett år, men nu har vi då äntligen kommit så långt att vi diskuterar förordningen om utvecklingssamarbete med Sydafrika i andra behandlingen. Det är hög tid, för sedan år 1999 har Europeiska programmet för återuppbyggnad och utveckling i Sydafrika saknat rättslig grund. Kontinuiteten i utvecklingskontakterna står därigenom på spel.
Jag tackar också föredraganden för den handlingskraft han visat prov på när han tagit itu med arbetet. Jag delar hans kritiska kommentarer om de åtta månader som rådet ansåg vara nödvändiga för att formulera sin ståndpunkt. Han påpekar med rätta att man måste skilja mellan denna förordning och avtalet om handel, utveckling och samarbete mellan Europa och Sydafrika. Utvecklingssamarbete och handel har visserligen allt med varandra att göra, men får inte spelas ut mot varandra. Att avsiktligen försena godkännandet av dessa förordningar skulle tyda på att det inte finns något större äkta engagemang i fråga om Sydafrika, för att inte tala om frågan om hur ärlig den europeiska förhandlingspositionen är på handelsområdet.
Dessutom passar en sådan inställning inte in i den strategi beträffande Sydafrika som kommissionen formulerar i sitt strategidokument för perioden 2000-2002. I detta uppmärksammas såväl kampen mot fattigdomen som förbättring av infrastrukturen. Med anledning av detta strategidokument ställer jag mig dock frågan varför Europeiska unionens utvecklingsinstrument bara behandlas vid sidan av i det? Skulle kommissionen kunna gå in på detta? Dessutom skulle jag gärna vilja veta av kommissionen i vilken mån Sydafrikas kvalificerade Lomémedlemskap överlappar Europeiska programmet för återuppbyggnad och utveckling. Jag är för övrigt mycket tacksam gentemot kommissionen för den stora mängden överskådlig information om Sydafrika på Internet. Det är ett exempel att följa då det handlar om att fastställa strategin i fråga om andra länder!
Slutligen har jag ett enda påpekande med adress föredraganden. Jag kan föreställa mig att han satsar på att behålla budgeten på 910 miljoner euro för utveckling och samarbete med Sydafrika. Men själv är jag inte lika benägen till detta med tanke på de begränsade finansiella medlen för utrikespolitiken och de stora utmaningarna i andra delar av världen. Det centrala är kvaliteten i samarbetet med Sydafrika. Den kan enligt min uppfattning betecknas som god för närvarande, i synnerhet med tanke på de regionala projekt som finansierats under de gångna åren. Därigenom kan Sydafrikas grannländer också dra nytta av europeiska utvecklingsprojekt. Det verkar som om samstämmighet och konsekvens sakta med säkert vinner terräng i Europeiska unionens utvecklingspolitik.

Corrie
Herr talman! Jag vill tacka föredraganden, inte bara för det arbete han lagt ned under utarbetandet av detta betänkande, utan också för det tämligen unika sätt han varit tvungen att hantera den situation som utskottet för utveckling och samarbete och parlamentet hamnat i. Det kanske är ett trist betyg på EU:s institutioner att det först nu tas upp i parlamentet, fem månader efter det att den rättsliga grunden för denna förordning löpt ut, tack vare, som föredraganden och nästan alla andra talare har sagt, en försening på åtta månader från rådets sida rörande gensvaret på första behandlingen i parlamentet.
Vi kan väl ändå inte fortsätta att arbeta på detta sätt. Det är intressant att notera att halva detta betänkande omfattas av de förfarandemässiga punkter som föredraganden varit tvungen att arbeta sig igenom. När det nu kommit tillbaka till oss är det särskilt glädjande att rådet i princip antagit de flesta av våra ändringsförslag. Mest välkommet är det faktum att rådet beslutat sig för att prioritera kampen mot fattigdomen. Detta borde stärka partnerskapet mellan Sydafrika och Europeiska unionen.
Jag har precis kommit tillbaka efter ett veckolångt besök i Sydafrika och man uppskattar verkligen allt EU försöker att göra för att stabilisera deras bräckliga demokrati. Det enda sättet man kan bevara stabiliteten på, är genom snabba förbättringar av levnadsstandarden, i synnerhet inom hälso-, utbildnings- och sysselsättningsområdet. Det fanns en stark förbittring gentemot vissa nationer p.g.a. de fördröjningar som skett vid tillämpningen av det nya handelsavtalet; man hänvisade särskilt i detta sammanhang till vissa spritsorter.
Vi gör mycket för Sydafrika och jag hoppas att president Mbeki i gengäld kommer att arbeta för fred i regionen, jag avser då närmast Zimbabwe. Antydningen i föredragandens betänkande om att denna förordning kan ha försenats därför att den använts som en spelpjäs under förhandlingarna är mycket oroväckande. Kommissionen kanske vill kommentera denna specifika fråga.
Jag skulle också vilja höra kommissionen förklara hur vi kan effektivera systemet. Under förra sammanträdesperioden i Strasbourg hade vi en annan förordning som också hade löpt ut i december, och detta bör inte ske. Jag måste kraftfullt stödja föredraganden och hans förslag att kommissionen bör ta itu med de problem som finns i samband med de viktigare aktuella frågorna, som t.ex. programmets betydelse och övergripande konsekvenser i samband med de avtalade målen, snarare än enskilda program. Jag skulle också vilja se en förstärkning av delegationskontoren med fler och dugligare personer, för att på ett mer effektivt sätt kunna klara av övervakning och utvärdering.
Denna förordning kommer att påverka grannstaterna och jag hoppas att kommissionen kommer att ta hänsyn till detta. Föredraganden har brutit ny mark när det rör kommittéförfarandet, vilket bara lovar gott för framtiden. Min grupp stöder detta betänkande, men uppmanar till att man ser till att vi får ett snabbt slut på det vakuum vi befinner oss i. Vi vill inte se att meningsskiljaktigheter om budgetbelopp fördröjer ratificeringen.

Fruteau
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Sydafrika har de senaste åren klarat av ett historiskt steg genom att avskaffa apartheidsystemet och inrätta ett nytt politiskt system grundat på rättsstaten, respekt för mänskliga rättigheter och demokrati. Om Sydafrikas folk har återfunnit vägen till friheten beror detta huvudsakligen på dess envishet, dess mod, det hos sina ledare men även, det måste verkligen sägas, genom det politiska och ekonomiska stödet från Europeiska unionens medlemsstater till reformprocessen i Sydafrika.
I själva verket är det uppenbart att det avtal som undertecknades den 10 oktober 1994 var ett tydligt meddelande som vi sände detta genom sin historia märkta folk. Jag måste erkänna att de långsamma förhandlingarna i rådet om avtalets förnyelse gör mig en smula förbryllad.
Vår skyldighet till legitim solidaritet med detta land får inte, kan inte offras på altaret för nationella handelsintressen . Vi måste när det gäller handelsavtalet, ett avtal som jag vill påminna vi uttryckte oss positiva till i stor majoritet just här förra oktober, undvika att låta tvister om det lägga hinder i vägen för att denna förordning om samarbete antas. En sådan attityd skulle ses som en beklaglig utpressning från Europas sida och inte överensstämma med andan i de nya partnerskapsavtalen för utveckling med AVS-länderna, det vill säga upprättandet av ett avtal där man respekterar identiteten, kulturen och värdigheten hos varje partner.
Då det gäller den del i förordningen som rör det regionala samarbetet vill jag för min del uppmärksamma rådet och kommissionen på de risker för ekonomisk destabilisering som kan skapas genom förordningen, och ännu mer genom handelsavtalet med Sydafrika. Vi måste vara speciellt vaksamma på konsekvenserna som dessa avtal kan ge på den alltjämt ömtåliga jämvikten inom tullunionen i södra Afrika. Jag tänker också på Namibia, Swaziland och även på Lesotho och Botswana som inte alls erhåller samma stödbelopp från Europa. Jag anser det därför vara brådskande att Europeiska unionen vidtar åtgärder för att uppnå ett avtal med dessa länders myndigheter för att uppväga eventuella menliga effekter.
Som avslutning och med en hälsning till vår föredragande för hans redighet och förhandlingstalanger vill jag framföra att jag är helt överens med honom om att det är nödvändigt att så fort som möjligt fylla igen det nuvarande juridiska gapet så att dessa avtal slutligen kan träda i kraft. Det brådskar att få slut på dessa långa månader av tveksamhet och förseningar, som uppfattas som så många negativa meddelanden av den unga sydafrikanska demokratin, vilken förväntar sig annat av Europa än snäva beräkningar för att skydda några intressen.

Maes
Herr talman! Jag skäms, och jag är uppenbarligen inte ensam om det, gentemot Sydafrika. I åratal har vi varit med och stött kampen mot apartheid, och vi välkomnade entusiastiskt det nya Sydafrika. 1995 blev landet vår viktigaste partner i utvecklingssamarbetet. Det var motiverat att det landet fick det största stödet från Europa. Sydafrika måste ju då och måste nu vara en motor för utvecklingen i södra och centrala Afrika. Men det dröjde länge innan programmen kom i gång, och den dag som den rättsliga grunden löpte ut hade vi ingen ny förordning klar för vårt utvecklingssamarbete. Föredraganden har med kraft pekat på det datum då det löpte ut, den 31 december 1999.
Rådet behövde inte mindre än åtta månader för att inta en ståndpunkt. Det berodde naturligtvis inte på djupgående meningsskiljaktigheter, utan på att, vilket flera av våra kolleger här redan har sagt, utvecklingsmedlen användes som påtryckningsmedel för att skydda europeiska handelsintressen och framtvinga ett handelsavtal varvid vår famösa spirituosa återigen måste skyddas. Vi känner djup skam över sådan kohandel.
Det finns ytterligare en anledning att skämmas. En del av de medel som vi i de europeiska länderna ville lägga på återuppbyggnaden av Kosovo tas från utvecklingssamarbetet med Sydafrika. I stället för en ökning på 1 procent för att täcka inflationen och nå upp till beloppet 885,5 miljoner euro, vilket också föreslås av vår föredragande, kommer vi att föreslå en minskning på 10 procent. Jag anser att detta är skamligt.
Till sist föreslog kommissionär Schreyer 850 miljoner euro eller 121 miljoner årligen, 5 miljoner mindre till kampen mot fattigdomen, trots att vi anser denna kamp vara så viktig.
Herr talman, herr kommissionär! Vi kommer självfallet att godkänna ändringsförslagen från utskottet för utveckling och samarbete. Fattigdom är en orättvisa. Vi är för återuppbyggnaden av Kosovo. Vi vill gärna finansiera denna, men inte med de medel som skall tjäna till att bekämpa fattigdom. Det är oetiskt.
Vi stöder även det andra ändringsförslaget. Det kan förefalla vara mindre viktigt, men jag anser att medlen för förfarandet måste vidmakthållas. Om vi förpliktigar vår kommitté att ägna sig åt de individuella programpunkterna, då finns det mycket mindre tid och energi att ägna sig åt effektiviteten i hela programmet. Därför stöder vi ivrigt föredraganden.

Sacrédeus
Herr talman! Först vill jag tacka Martínez Martínez för hans intensiva arbete kring denna förordning. Europaparlamentet kan omöjligt gå med på att utvecklingsstödet till Sydafrika skärs ned med tio procent. Självfallet beklagar jag djupt att rådet har legat på detta angelägna ärende i åtta månader, så att den rättsliga grunden för utvecklingssamarbetet har saknats sedan årsskiftet.
Relationerna mellan Europeiska unionen och Sydafrika får inte skadas. Sydafrika borde - och måste - vara EU:s största och bästa vän i Afrika. Sydafrika spelar nämligen en helt avgörande roll för hela kontinentens framtid. I tider av omfattande krig på den afrikanska kontinenten, t.ex. i Kongo, Angola, Eritrea, Etiopien, Sierra Leone, Uganda, Rwanda, Algeriet - för att inte tala om den senaste tidens intensiva oro och det hat som president Mugabe frammanat i Zimbabwe - utgör Sydafrika och landets anmärkningsvärt starka demokratiska institutioner en stabiliserande och konstruktiv faktor för att föra Afrika mot en ljusare och fredligare framtid.
Sydafrikas konstitution är kraftfull och med en klar förpliktelse till de mänskliga fri- och rättigheterna. Landet har en författningsdomstol, vars utslag respekteras av presidenten, fria val har genomförts, pressen kan verka fritt och landets store försonare och nationsbyggare Nelson Mandela lämnade presidentämbetet under fredliga och ordnade former. Sanningskommissionen, ledd av den anglikanske biskopen Desmond Tutu, har visat på en strävan efter genuin försoning i detta land.
Vid Kairokonferensen tidigare i år mellan EU och Afrika betecknade Sveriges statsminister mötet som "startpunkten för något nytt och stort". Detta "nya och stora", då Afrika och Europas länder möts på en ny och jämställd nivå och blickar framåt i stället för att fastna i den koloniala perioden förutsätter ett demokratiskt och försonat Sydafrika.
Sydafrika är en nödvändig demokratisk motor för hela södra Afrika och för hela Afrika. Landet kan visa att frihet samt demokratiska och etiska, starka moraliska värden leder längst i Afrika.

Cunha
Herr talman, ärade kollegor! Parlamentet måste uttala sig i andra behandlingen av den förordning som de allmänna ramarna för Europeiska unionens samarbete med Sydafrika juridiskt grundades på. Som ni kommer ihåg träffade Europeiska unionens ministerråd i september en allmän överenskommelse om utvecklingssamarbete och handel baserad på Kinnockbetänkandet och där den kommersiella delen började tillämpas i januari i år.
En av de viktigare inslagen i handelsavtalet gäller vin, och enligt det i Berlin i mars 1999 ingångna avtalet lovade Sydafrika att man en gång för alla, efter tolv år, skulle sluta att använda sig av några av gemenskapens ursprungsbeteckningar, som till exempel "Port" och "Sherry", namn som otillbörligt används.
Efter några osannolika händelser, efter successiva framsteg och vissa förhalningsmanövrer från de sydafrikanska förhandlarnas sida beträffande godkännandet av avtalets utformning, kunde parterna till slut komma överens om att nämnda avtal för vin skall vara klart utformat till slutet av juni och träda i kraft den 1 september i år.
Det har emellertid kommit till min kännedom att sydafrikanerna fortsätter att förorsaka problem när det gäller en utformning som troget följer Berlinavtalet. Man försöker föra över vinodlingsfrågorna till Världshandelsorganisationens TRIPS-dossier, en dossier som Europeiska unionen menar inte skyddar gemenskapens ursprungsbeteckning tillräckligt väl. Det verkar för övrigt vara en uppfattning som även andra vinproducerande länder på de nya kontinenterna sällar sig till, när man väl står i begrepp att förhandla om bilaterala avtal om vin med Europeiska unionen ändrar man plötsligt uppfattning och vill skjuta upp allt.
Därför kan jag inte hålla med föredraganden när han uppmanar Europaparlamentet att visa sin goda vilja och skyndsamt anta denna ramförordning utan att någon hänsyn tas till det allmänna utvecklings- och handelsavtalet. Jag kan inte instämma med detta eftersom Europeiska unionen ända till i dag inte har gjort något annat än visat prov på god vilja. Så till den grad att man tvärt emot vad som hade förutsetts började tillämpa handelsavtalet utan att ha klart vinavtalet. Nu får det vara nog! Samarbetet skall leda till en positiv inställning och god vilja hos båda parter. Eftersom detta inte har skett kan jag inte stödja föredragandens ståndpunkt.

Nielson, Poul
. (EN) Herr talman! Kommissionen uppskattar föredragandens utmärkta arbete och välkomnar rekommendationen om rådets gemensamma ståndpunkt, vilket återspeglar parlamentets vilja att stödja det nya Sydafrika. Vi är också bekymrade över förseningarna när det gäller antagandet av förordningen och håller med om att ett snabbt antagande av förordningen om gemenskapsprogrammet för återuppbyggnad och utveckling nu håller på att bli en avgörande åtgärd. Det skulle vara en signal till Sydafrika om vår vilja att se till att avtalet om handelsutveckling och samarbete träder i kraft, och skulle förhindra att nya slitningar uppstår kring frågor som återstår att diskutera rörande vin och sprit eller fiskeri.
Om gemenskapen emellertid inte kan anta förordningen i tid, kommer vårt utvecklingsprogram för i år att riskeras och förtroendet kommer att undergrävas.
Vi delar också fullständigt föredragandens åsikt att rådets gemensamma ståndpunkt innehåller användbara förbättringar av kommissionens förslag. När det gäller kommittéförfarandet och den ekonomiska ramen, bedömer vi emellertid att den gemensamma ståndpunkten är olämplig och inte kan beaktas.
Vad gäller ändringsförslag 1, om artikel 8.5 och 8.6 om kommittéförfarandet, är ert förslag till en tröskelnivå på 5 miljoner euro, för att vara uppriktig, något av en besvikelse i jämförelse med den nivå på 25 miljoner euro som vi har föreslagit. Vi föreslog denna nivå för att kunna använda de anslagna resurserna på ett mer effektivt och nyttigt sätt och för att ta kunna ta itu med strategiska frågor i stället för detaljer inom enskilda projekt. Men i Sydafrikafallet är vi beredda att godta tröskelnivån på 5 miljoner euro, helt enkelt för att inte försena ett beslut. Av våra programdiskussioner med den sydafrikanska regeringen att döma, verkar det som om vi kommer att få ett begränsat antal större områdesprogram, något som vi i vilket fall tycker måste diskuteras med medlemsstaterna. Nivån på 5 miljoner euro ger oss tillräckligt med utrymme för att snabbt kunna gå vidare med vissa mindre projekt, t.ex. förberedande åtgärder eller försöksverksamhet. Men vi måste definitivt klargöra att det inte bör skapas något prejudikat för rådet, så att man kan införa låga tröskelnivåer för kommittéförfarandet. Jag skulle vilja behålla möjligheten att kunna höja detta tröskelvärde för budgetposten för Sydafrika framöver, om detta skulle behövas.
I fråga om ändringsförslag 2, artikel 10.1 om den ekonomiska ramen: Å ena sidan har kommissionen varit medveten om behovet av att respektera det politiska åtagandet i handels- och utvecklingssamarbetsavtalet att upprätthålla stödet till Sydafrika men, å andra sidan, måste vi ta hänsyn till den mycket svåra budgetsituation som orsakats av nya åtaganden om stöd till Balkanområdet. Som ett resultat av detta har kommissionen godkänt nödvändiga budgetjusteringar för att ta hänsyn till nya behov som uppstår. Förfarandet har varit mycket komplicerat: Det har krävt en mycket lyhörd balansering av de politiska prioriteringarna inom EU:s regionala program. Men vi emotser en stabilisering i Sydafrika till en genomsnittlig kostnad på omkring 122 miljoner euro per år; den globala siffran uppgår till omkring 850,5 miljoner euro för perioden 2000-2006. Detta ligger under vårt förslag på 885,5 miljoner euro, men det är betydligt högre än de 787,5 miljoner euro som rådet föreslagit. Sydafrikaprogrammet är faktiskt ett av de program som påverkas minst av de föreslagna förändringarna inom avdelning IV, och justeringarna kommer, som man antagit, inte att påverka programmets karaktär eller räckvidd.
Jag förstår er beslutsamhet när det gäller att inte minska beloppen för utvecklingsbistånd till Sydafrika. Jag anser emellertid att det är absolut nödvändigt att förordningen antas i tid, för att säkerställa ett oavbrutet genomförande av verksamheten i Sydafrika. Denna situation är sannerligen mycket känslig och är inte en normal och vanlig situation - men detta är tyvärr hur verkligheten ser ut - och jag känner ett ansvar att göra mitt yttersta för att säkerställa en överenskommelse mellan rådet, parlamentet och kommissionen om det föreslagna förhållningssättet.
Jag är därför ivrig att både diskutera frågan igen med utskottet för utveckling och samarbete i parlamentet och innan dess försöka att få ett gensvar från medlemsstaterna.
Med detta i åtanke skulle jag välkomna om parlamentet kunde överväga om omröstningen om ändringsförslag 2 kunde skjutas upp, så att dessa diskussioner kan ske. Detta är det säkraste sättet att minska risken för en mycket allvarligare och längre försening som hotar trovärdigheten i samband med vårt samarbete med Sydafrika.

Martínez Martínez
Herr talman! Ni har hört kommissionärens begäran att omröstningen skall skjutas upp, dvs. att omröstningen inte skall ske i morgon. Jag måste få uttrycka mitt bryderi inför en sådan situation, eftersom vi alla har bråttom och det som kommissionen just sagt oss är att vi måste skynda långsamt.
Av princip kommer jag aldrig att neka till att diskutera frågorna ännu en gång. Jag måste först uttrycka min tacksamhet till de olika gruppernas talare för det stöd de gett och jag förstår att de ger sitt stöd till ett mycket måttfullt ställningstagande av utskottet, nästan ett kritiskt stöd, eftersom det som man borde göra är att gå utöver det som utskottet för utveckling och samarbete har beslutat att göra. Jag repeterar att jag till att börja med inte skulle opponera mig, men jag tror inte att parlamentet är positivt till att skjuta upp omröstningen. Jag känner inte här i parlamentet just nu att det finns en vilja att skjuta upp omröstningen. Det skulle innebära att kommissionären inbjuds till utskottet för utveckling och samarbete nästa vecka och att vårt beslut skjuts upp till i juni. Jag skulle inte opponera mig, jag avvisar inte förslaget.
Men, herr talman, jag måste säga att det oroar mig djupt att man nu lägger ansvaret på parlamentet att förlänga något som
alla förlängt. Alla har förlängt den här processen: rådet och kommissionen. Och nu försöker man utöva påtryckningar på parlamentet genom att säga att om vi inte godtar rådets eller kommissionens ställningstaganden så kommer utvecklingsprogrammen att avstanna, vilket innebär något mycket hemskt. Och jag håller med om att ifall samarbetsprogrammen upphör vore det förskräckligt. Men, herr talman, man måste se till vem man utövar påtryckningar mot och vems ansvaret för att förlänga denna process och hamna i en tredje behandling är.
Därför, herr talman, skulle jag vilja be er att ni funderar över om det är lämpligt att i morgon rådfråga parlamentet om en omröstning om våra ändringsförslag skall ske eller ej. Om de röstas om i morgon är det upp till rådet och kommissionen att ta ansvar för att den situation, som nu ger både Sydafrika och vår egen självaktning stora problem, inte skall fortsätta. Men vi måste fråga oss om vi bara är här för att godkänna det som vid ett eller annat tillfälle, med mer eller mindre påtryckning, föreslås av rådet eller kommissionen. Är det så är parlamentet överflödigt och då skulle vi förlora hela vår institutions självaktning.
Av den anledningen är jag inte emot att omröstningen skjuts upp ännu en månad. Jag tror att det är mycket farligt att förlänga den här processen, men i vilket fall som helst, att det inte är vårt ansvar utan ansvaret vilar på de som gjort att den pågår ända fram till i dag och som verkar vilja att den skall pågå ännu längre. Kanske är det för att man nu förhandlar om frågan om ursprungsbeteckningar för vin och alkohol.

Talmannen
Det har skett ett missförstånd. Kommissionären kan tala för sig själv, men kommissionen begärde inte att omröstningen skulle skjutas upp. Kommissionen klargjorde bara sin mening om ändringsförslag 2, såvitt jag förstod. Kommissionären kanske vill förklara sin mening i samband med ändringsförslaget.

Nielson, Poul
. (EN) Precis som talmannen sade är det helt korrekt att jag inte har möjlighet att begära någonting, och det skulle inte överensstämma med min egen känsla och förståelse för förbindelserna mellan kommissionen och parlamentet om jag gjorde detta. Jag sade att jag skulle uppskatta om man övervägde ett uppskjutande av omröstningen som en möjlighet. Beslutet ligger helt och hållet hos parlamentet, precis som det skall göra. Jag anser emellertid att jag har ett ansvar gentemot parlamentet att göra det fullständigt klart att jag ser en verklig fara i att detta kan sluta i ett långt, komplicerat uppskjutande - något som kommer att skapa förseningar i vår faktiska verksamhet i Sydafrika. Det är helt enkelt för att kunna minimera denna risk som jag uttrycker mig på detta sätt. Beslutet ligger, naturligtvis, helt och hållet hos parlamentet.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Förslag om uppskjutande av omröstningen måste inlämnas till kammaren omedelbart före omröstningen, som kommer att äga rum kl. 12.00 på torsdag.
(Sammanträdet avslutades kl. 20.50.)

