

Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om kommissionens uttalande om användningen av passageraruppgifter
och
– ett betänkande (A6-0252/2006) av Sophia in’t Veld för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till Europaparlamentets rekommendation till rådet om förhandlingarna om ett avtal med Amerikas förenta stater om användningen av passageraruppgifter för att förebygga och bekämpa terrorism och gränsöverskridande brottslighet inklusive organiserad brottslighet (2006/2193(INI)). 
Franco Frattini,
   Herr talman! Som ni vet har EG-domstolen angett att rådets och kommissionens beslut om överföring av passageraruppgifter till Förenta staternas tull- och gränsskyddsmyndighet tjänar syftet att skydda allmänhetens säkerhet och gäller statens verksamhet på det straffrättsliga området. Därför är denna verksamhet undantagen från EU:s direktiv om skydd av personuppgifter och artikel 95 i EU-fördraget, till och med då de behandlade uppgifterna ursprungligen var avsedda för tillhandahållandet av kommersiella tjänster.
Den allmänna situationen angående de rättsliga grunderna understryker behovet av ett enhetligt system med rättsliga grunder för frågor om rättvisa, frihet och säkerhet. Detta är vad jag kallar ”överföring av befogenheter till gemenskapen” inom den så kallade tredje pelaren. Därför har jag uppmanat ministerrådet för rättsliga och inrikes frågor att se till att det finns en tydlig rättslig ram för rättvisa, frihet och säkerhet genom att man gynnar användningen av den så kallade övergångsklausulen, artikel 42. Jag vet att Europaparlamentet delar kommissionens inställning i denna mycket viktiga fråga, som jag kommer att ta upp igen under det informella rådsmötet i Tammerfors om några dagar.
Jag anser att det nya avtal som man förhandlar om med Förenta staterna borde ha samma innehåll och inbegripa samma skyddsnivå för rättssäkerhet för lufttrafikföretag, respekt för de mänskliga rättigheterna, särskilt rätten till privatliv, och de ändamål som passageraruppgifter kan användas för. Dessutom skulle det kunna innehålla de nuvarande åtagandeförklaringarna, vilket begärs i förslaget till rekommendation som bifogades det ogiltigförklarade beslutet från kommissionen, och som Förenta staterna nu tillämpar.
Som ni vet innebär dessa åtagandeförklaringar regler och förfaranden som effektivt begränsar de amerikanska myndigheternas användning av passageraruppgifter. För att inte äventyra allmänhetens säkerhet måste alla ansträngningar göras för att se till att detta avtal ersätter det nuvarande när det upphör att gälla, allra senast den 30 september. Kommissionen gör sitt yttersta för att inleda förhandlingar med Förenta staterna så snart som möjligt. I enlighet med det förfarande som föreskrivs i artikel 24 i EU-fördraget leds förhandlingarna av rådets ordförandeskap, som biträds av kommissionen. Förhandlingarna ska inledas i morgon i Bryssel. Ett förslag till text har överlämnats till Förenta staternas myndigheter av ordförandeskapet som, som jag sa, leder förhandlingarna.
Jag är medveten om er begäran att ordförandeskapet ska göra förslaget till avtal tillgängligt för er. Personligen förespråkar jag det, och jag kan försäkra er att kommissionen för sin del har för avsikt att fullgöra sina åtaganden enligt ramavtalet mellan våra två institutioner. Jag kommer därför att se till att parlamentet får information medan förhandlingarna pågår. Det är min avsikt att rapportera regelbundet till parlamentet i denna fråga, och som ni förmodligen vet kommer jag att delta i ett möte med utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor nästa vecka, den 12 september.
Slutligen vill jag erinra om att om vi inte har något nytt avtal den 1 oktober så riskerar de lufttrafikföretag som flyger från EU till Förenta staterna att medborgare för rättslig talan mot dem på grund av avvikande nationella lagstiftningar om överföringen av passageraruppgifter till Förenta staterna. Av den anledningen är det oerhört viktigt att garantera rättssäkerhet genom att ett avtal på EU-nivå sluts senast den 1 oktober, samtidigt som man fortsätter att garantera en hög säkerhetsnivå och skydd av privatlivet för våra medborgare. 
Sophia in 't Veld (ALDE ),
   Herr talman! Vi debatterar i dag avtalet med Förenta staterna om passageraruppgifter. Vi är emellertid fullt medvetna om att denna fråga endast kan debatteras i ett vidare sammanhang, närmare bestämt mot bakgrund av den information vi fick i går kväll om att president Bush slutligen har erkänt att hemliga CIA-fångläger faktiskt finns. Vi borde se på frågan i ett vidare sammanhang med de metoder som används för att bekämpa terrorism – de metoder som vi inom EU vill använda i kampen mot terrorism och de metoder som används av vår vän och allierade, Förenta staterna.
Fallet med CIA:s fångläger och överlämnanden via flyg samt fallet med avtalet om passageraruppgifter visar mycket tydligt att det är angeläget att EU talar med en enad röst. Vi behöver snarast en enhetlig EU-politik på detta område. Jag välkomnar kommissionsledamot Franco Frattinis uttalanden, för enligt min åsikt är en gemensam EU-politik inte en politik som utformas av en handfull ministrar som sammanträder bakom stängda dörrar vid informella möten. En EU-politik är en politik som beslutas genom lämpliga demokratiska förfaranden med parlamentarisk kontroll, dvs. genom medbeslutande med parlamentet. Ni har därför mitt helhjärtade stöd för förslaget om övergångsklausulen. Jag hoppas att också regeringarna nu kommer att inse hur brådskande detta är.
När det gäller sakfrågan om passageraruppgifter måste vi urskilja tre faser. En är det kortsiktiga omförhandlandet av det gällande avtalet, som brådskar och som måste slutföras senast vid månadens slut. Jag har hört rykten som verkar peka på att Förenta staterna inte har särskilt bråttom att sluta detta avtal och faktiskt slutligen skulle kunna föredra bilaterala avtal. Det är därför mycket viktigt att alla EU-länder och EU-institutioner sluter leden och intar en enad ståndpunkt.
Jag välkomnar varmt den mycket mer tillmötesgående attityd som rådet och kommissionen har intagit den här veckan. Det är den bästa vägen framåt. Om vi inte skulle få något avtal skulle det vara en stor katastrof för Europeiska unionen och för skyddet av våra medborgares personuppgifter.
När det gäller avtalet verkar det som om vi alla är överens om att innehållet i avtalet företrädesvis borde lämnas oförändrat. Vi skulle ha föredragit att förbättra avtalet, men Förenta staterna vill gå i en annan riktning. Jag menar därför att det bästa vi kan uppnå just nu är att bibehålla samma avtal men med en ny rättslig grund.
Under förhandlingarna bör ni dock betona att åtagandeförklaringarna i det gällande avtalet ska tillämpas omgående, eftersom utvärderingar har visat att trots att det finns ett avtal så tillämpas det inte fullständigt och korrekt. Jag vill särskilt peka på övergången från ett pull-system till ett push-system, som borde ha genomförts för länge sedan, informationen till passagerarna, som är avgörande men som uppenbarligen ännu inte ges, samt begränsning av ändamålet, som är en svårare men definitivt mycket viktig fråga. Jag hoppas att ni kan se till att åtagandeförklaringarna införlivas i avtalet snarare än att de blir ett slags bilaga som inte är rättsligt bindande.
På lång och medellång sikt, det vill säga när det gäller utvärderingen efter 2007, hoppas vi att övergångsklausulen kommer att ha antagits, att parlamentet kommer att ha säkerställt medbeslutande och att allting kommer att hanteras inom ramen för ett lämpligt demokratiskt förfarande. Då kommer parlamentet att yrka på proportionalitet, vilket innebär att uppgifterna kommer att samutnyttjas, eftersom vi alla vill ha en säkrare värld och vill kämpa mot gisslet med terrorismen, men att de måste utnyttjas proportionellt. Vi får inte lämna ut mer information än vad som är absolut nödvändigt för att nå vårt mål. Det är självklart att vi måste ha ett tillräckligt skydd för personuppgifter och rättssäkerhetsgarantier. Det är helt uppenbart. 
Ett av förslagen i betänkandet, som lyckligtvis fick stöd av utskottet för medborgerliga rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, är att vi ska inleda en parlamentarisk transatlantisk dialog. Jag anser att denna klyfta i förhållande till Förenta staterna behöver överbryggas. Vi måste bekämpa terrorismen tillsammans. Det får inte vara så att vi kallar amerikanerna för cowboyer och de kallar oss för ynkryggar, och att det blir en djup klyfta mellan oss.
Samtidigt finns det förslag i omlopp om en EU-politik för passageraruppgifter. Jag är inte särskilt nöjd över att vi enbart har fått kännedom om detta genom medierna. Vi har hört att idén lades fram vid ett informellt möte i London för några veckor sedan. Det är inte en väg framåt. Om vi ska ha en sådan politik skulle vi föredra att den presenterades här i parlamentet.
Slutligen vill jag rikta en mycket angelägen vädjan till rådet att vidta lämpliga åtgärder för uppgiftsskydd inom den tredje pelaren, i enlighet med förslagen från vår föredragande Martine Roure.
Carlos Coelho,
   – Herr talman, herr Frattini, mina damer och herrar! Vi är fast beslutna att förhindra och bekämpa terrorismen, med tanke på att detta hot redan har drabbat vissa av våra medlemsstater och hela tiden hänger över oss. Vi vill samarbeta med andra länder i kampen mot terrorism, inte minst med Förenta staterna.
En av de saker som för närvarande mest oroar våra medborgare är deras säkerhet, och ju mer enad unionen är i detta avseende, desto effektivare kommer åtgärderna att bli. Det är därför bättre att vi har ett avtal mellan EU och Förenta staterna än 25 bilaterala avtal. EU får därigenom en starkare ställning inte bara när det gäller förebyggande av och bekämpning av terrorismen, utan också skyddet för de grundläggande rättigheterna.
Vi måste se till att det inte finns något rättsligt vakuum inom EU efter den 1 oktober 2006 när det gäller överföring av passageraruppgifter. Mot bakgrund av det beslut som fattades av EG-domstolen hade Franco Frattini rätt i att man bör utdöma det nuvarande avtalet, och samtidigt påbörja förhandlingar om ett nytt avtal med Förenta staterna. Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater ställer sig bakom kommissionens begäran till rådet om att bevilja kommissionen mandat att påbörja nya förhandlingar. Vi vet att detta är ett kortfristigt avtal som ska fylla gapet mellan det tidigare avtalet och ett nytt långfristigt avtal, som kan och måste övervägas så snart som möjligt.
När det gäller kommande förhandlingar vill jag understryka exemplet med avtalen med Australien och Kanada som vi anser är proportionerligt godtagbara, där lämpliga begränsningar av omfattning, tid och mängden uppgifter fastslås, och där detta övervakas av en rättslig myndighet.
Jag är därför positiv till tanken att påbörja en dialog mellan EU och Förenta staterna, Kanada och Australien före årets slut, i syfte att gemensamt förbereda 2007 års omprövning och fastslå en global standard för passageraruppgifter.
Jag välkomnar också Franco Frattinis önskemål om ett nära samarbete med parlamentet. Jag hoppas att detta önskemål genomförs praktiskt och inte begränsas till retorik, och att rådet kommer att följa efter. 
Martine Roure,
   – Herr talman! Jag vill på min grupps vägnar naturligtvis börja med att ge mitt fulla stöd till min kollega Sophia in’t Velds betänkande.
Vi vill ha en strategi i två steg: slutförande av ett interimsavtal till den 30 september, för att kunna garantera kontinuitet och inte orsaka några olägenheter för européer som reser till Förenta staterna, och förhandlingar om ett nytt och mer välgrundat avtal under översynen, som preliminärt ska äga rum under 2007. Det krävs därför två steg.
Men det avtal som ska slutas före utgången av denna månad får inte bli något hastverk. Franco Frattini föreslår att vi bibehåller samma text och bara ändrar den rättsliga grunden, som kritiserats av EG-domstolen. Vi kan godta det, men bara på två villkor. För det första måste Europaparlamentet få full information om de pågående diskussionerna med amerikanerna och ge politiska synpunkter. Dessutom måste de nationella parlamenten hållas informerade. För det andra måste vi vara säkra på att alla åtaganden faktiskt iakttas och genomförs av Förenta staternas myndigheter. Jag hänvisar särskilt till möjligheten att byta från ”pull”-systemet till ”push”-systemet, i enlighet med åtagandeförklaring 13, och att upprätta rättsliga granskningsförfaranden i händelse av missbruk, så som föreskrivits i avtalen med Australien och Kanada. På längre sikt måste det nya avtalet 2007 ge EU-medborgare samma skydd för privatlivet som de garanteras inom EU, och det är verkligen ett minimikrav.
Slutligen kom Franco Frattini under det informella mötet i London med flera praktiska förslag om ett system för europeiska passageraruppgifter och biometrisk positiv profilering, för frivillig användning. Jag skulle vilja veta vilken exakt status detta möte hade, där man diskuterade viktiga förslag utan att parlamentet hade informerats. I fråga om eventuella europeiska passageraruppgifter är det helt klart att vi inte kan godta några förslag där man kringgår gemenskapens lagstiftning eller nationell lagstiftning om skydd av EU-medborgares personuppgifter. Inte heller kan vi godta ett förfarande som kringgår de nationella parlamentens roll och demokratiska funktion på detta område. Vidare vill jag påpeka att kommissionens förslag i dessa frågor inte kan godtas utan att rambeslutet om skydd av personuppgifter i den tredje pelaren har antagits. Min kollega Sophia in’t Veld påpekade detta, och det är en aspekt som vi inte kommer att förlora ur sikte. 
Sarah Ludford,
   Herr talman! Det är inte uppenbart att det nu finns någon användning för passageraruppgifter i Förenta staterna för de ändamål som det ursprungliga avtalet ingicks för, det vill säga av tull- och gränsskyddsmyndigheten, eftersom CAPPS II och programmet ”säkert flyg” havererat.
I en artikel för tio dagar sedan beklagade sig Michael Chertoff, Förenta staternas minister för inrikes säkerhet, över att han inte fått fria händer och hindrades från att använda alla tillgängliga medel. Han vill analysera passageraruppgifter tillsammans med aktuell underrättelseinformation för att identifiera högriskresenärer som utgör ”icke namngivna hot” och rutinmässigt samutnyttja information med andra avdelningar för inrikes säkerhet, såväl avdelningar för immigration som FBI och också ”våra allierade i London”. Så vi behöver inte något EU-system för passageraruppgifter – det kommer vi att få bakvägen.
Michael Chertoffs vision bygger på datautvinning och profilering på grundval av potentiella terroristers tidigare och förmodade framtida beteende och stereotyper. Det för oss långt bortom enkla kontroller av personer mot bevakningslistor, för vilket APIS-uppgifter, det vill säga namn, födelsedatum, nationalitet och passnummer, är helt tillräckliga. Vi har inte börjat ta itu med riskerna med detta, så vi behöver en mycket god förklaring till vad passageraruppgifter används för i Förenta staterna och till de profileringstekniker som används. Vi behöver strama och rättsligt bindande regler om begränsning av ändamål och tillgång.
Liknande farhågor finns när det gäller EU-planerna för europeiska passageraruppgifter och så kallad positiv profilering. I EU:s APIS-direktiv från 2004 gav regeringarna sig själva befogenheten att använda personuppgifter för upprätthållande av lag och ordning ”enligt nationell lag och i enlighet med bestämmelser om uppgiftsskydd enligt direktiv 95/46/EG”. EG-domstolens avgörande om avtalet med USA om användningen av passageraruppgifter har väl ändå visat att direktiv 95/46/EG inte kan utgöra den rättsliga grunden för användning av uppgifter i säkerhetssyfte? Därför behöver vi åtgärden inom den tredje pelaren. Har kommissionen tänkt på det?
Jag instämmer med kommissionsledamot Franco Frattini och Sophia in 't Veld om behovet av en sammanhållen EU-politik. Om man tittar närmare på denna fråga om passageraruppgifter, Swiftskandalen eller CIA-flygningarna ser man ett mönster som visar ett splittrat EU: man ser medlemsstater som springer runt som nackade kycklingar medan Förenta staterna söndrar och härskar. Vi är inte ens en pålitlig partner – vi ratificerar inte ens avtal som Europolprotokoll som skulle tillåta samarbete med FBI. Vi är ineffektiva, dysfunktionella, och vi sviker våra medborgare. Vi måste stoppa denna inkonsekvens och nå en tydlig och bestämd EU-kompetens, men den politikens bestämda syfte måste vara att skydda vårt privatliv. Kan vi lita på kommissionen i det avseendet? 
Cem Özdemir,
   – Herr talman herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag förmodar att en stor majoritet av oss här i kammaren inte motsätter sig att man stärker säkerheten där det är nödvändigt, och inte heller är en fientligt inställda till Förenta staterna eller till ett rimligt samarbete med amerikanerna på de områden där vi tidigare har samarbetat och behöver göra det också i framtiden.
Angreppen på större städer inom EU lär oss – som de gjort tidigare – att EU och Förenta staterna måste samarbeta, inte minst när det gäller säkerhetsfrågor, men – och jag är säker på att detta är den grundläggande kritik som de flesta i parlamentet skulle uttrycka – det som krävs av avtalet om att utlämna passageraruppgifter som en del av kampen mot terrorismen är att det ska vara rationellt och sammanhängande. Det som har framlagts här i kammaren kan förvisso inte beskrivas på detta vis.
Ledamöter från olika grupper har redan tagit upp de grundläggande problemen med avtalet, för det första hur uppgifterna ska användas, och för det andra den rättsliga grunden för att överlämna uppgifterna. Min grupp är inte ensam om att ha principiella tvivel om båda dessa problem. Uppgifterna bör användas enbart i syfte att bekämpa terrorismen, och inte i några andra syften. Som en slutbedömning är det mycket problematiskt rättsligt sett att EU:s medborgare inte skulle vara jämställda med Förenta staternas medborgare. Det är inte godtagbart att våra medborgare skulle ha färre rättigheter än amerikanska medborgare.
Det som krävs är ett opartiskt och konsekvent avtal som garanterar att uppgifterna skyddas och medvetet begränsar användningen av dem till bekämpningen av terror och terrorism. Politiska mål får inte vara överordnade de grundläggande rättigheterna. Stödet för de rättigheter som alla medborgare i EU åtnjuter är något vi inte kan avhända oss, och det är med stor oro som vi ser att de långsamt undergrävs. 
Giusto Catania,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Samtalen börjar i morgon och det helt paradoxala är att vi inte ens känner till vad de grundar sig på. Europaparlamentet utesluts från dessa diskussioner om ett problem som omfattar alla EU:s medborgare. Det är den första paradoxen i ärendet. Min grupp ställer sig bakom det som Sophia in’t Veld föreslår, särskilt behovet av en övergång till ett ”push”-system för ett avtal på kort sikt, och behovet av att i ett avtal på medellång sikt undvika en direkt överföring av uppgifter till de rättsliga myndigheterna.
Jag förstår behovet av att utgå från det avtal som EG-domstolen avvisade, delvis därför att Förenta staterna kräver ännu mer av EU. Men vi måste överväga det absurda i vissa av de förslag som finns i det avtal som EG-domstolen avvisade. Jag tänker på de 34 typer av uppgifter som måste överlämnas till Förenta staterna, när vi mycket väl vet att de flesta av dessa uppgifter är meningslösa. De amerikanska myndigheterna säger själva att de bara har använt sju eller åtta av dem. Vi bör också överväga behovet av att etablera ett verkligt, rättsligt bindande skydd för passageraruppgifter, eftersom det är institutionernas skyldighet att skydda EU-medborgarnas personuppgifter.
Att systematiskt kontrollera människor med hänvisning till kampen mot terrorismen är en auktoritär snedvridning av rättsstatsprincipen, och genom att göra detta så bidrar vi till att åstadkomma exakt det som terroristerna vill. Att systematiskt kontrollera människor är ett resultat av samma auktoritära attityd som präglar CIA:s hemliga fängelser, vilka president Bush slutligen beslutade sig för att tillkännage för världen i går, i stället för att fortsätta att dölja bevisen. Låt oss hoppas att länderna inom EU också slutar att försöka överträffa Förenta staterna. Vi måste undvika att ha samma inställning i frågan och vara mer extrema än Förenta staterna när det gäller att kontrollera människor med hänvisning till denna låtsaskamp mot terrorismen.
Gerard Batten,
   Herr talman! I detta betänkande fastslås att avtalet mellan EU och Förenta staterna på detta område kommer att bli ”norm för både EU:s lagstiftning och i världen”. Och vilken referensnorm sedan! Den är redan ett problem. EG-domstolen har upphävt det ursprungliga avtalet, och ändå avviker ersättningsavtalet endast från det i sin rättsliga grund.
Parlamentet protesterade mot det ursprungliga avtalet mellan Förenta staterna och EU därför att man menade att den rättsliga grunden var felaktig och man höll inte med om innehållet. Trots att parlamentet föreföll vinna målet i EG-domstolen har dock ingenting väsentligt förändrats. Den rättsliga grunden kommer att ändras, men eftersom EG-domstolen inte kommenterade innehållet har i själva verket ingenting förändrats, förutom förstås att EG-domstolen inte kommer att ha behörighet i frågor om det nya avtalet.
Det är uppenbart att rådet kommer att gå vidare med avtalet i dess ursprungliga form och bara ändra den rättsliga grunden men fortfarande nonchalera parlamentet i processen. Varför hänger sig parlamentet återigen åt meningslös verksamhet genom att skriva, debattera och rösta om detta betänkande? Det kommer att ignoreras av rådet.
En maktkamp inom EU-institutionerna medförde att det ursprungliga avtalet upphörde i förtid. Hela denna process illustrerar hur kaotisk Europeiska unionen är. Detta visar tydligt än en gång varför Storbritannien skulle tjäna mycket på att utarbeta sådana internationella avtal och arrangemang bilateralt. 
Frank Vanhecke (NI ).
   – Herr talman! Det är naturligtvis gripande, och även rätt och riktigt att man – som framgår av denna debatt – värnar om européernas medborgerliga friheter, och därför vill jag begagna detta forum för att säga att jag inte kan se särskilt mycket försvar för de grundläggande medborgerliga rättigheterna när till exempel statens säkerhetstjänst uppenbarligen avlyssnar mitt partis demokratiskt valda parlamentsledamöters telefoner i mitt hemland Belgien, vilket är vad som skedde nyligen med telefonen hos Filip De Winter, som leder vår grupp i det flamländska parlamentet.
Det är beklagligt att jag inte hör någonting från de ledamöter i parlamentet, som kastar sig över möjligheten att slå den ”Store Satan” i Washington på fingrarna, när man i samma utsträckning i Bryssel kränker de valda parlamentsledamöternas medborgerliga rättigheter och deras privatliv. Vi bör alltså inte spela oskyldiga.
Naturligtvis måste EU-medborgarnas och passagerarnas rättigheter garanteras så långt detta är möjligt, men de som i efterdyningarna av sommarens omintetgjorda terroristvåld fortfarande betvivlar nyttan av en mycket noggrannare övervakning av det internationella flyget är i själva verket nästan kriminellt naiva. Detta är tyvärr det pris som vi måste betala för ökad säkerhet och större frihet. 
Hubert Pirker (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr vice ordförande, mina damer och herrar! Nu när vi har detta utslag från EG-domstolen är det första vi måste göra att undvika det vakuum som blir följden av att vi inte har något avtal, för konsekvenserna av detta skulle bli negativa, inte bara för flygbolagen utan också för deras passagerare, eftersom det till och med skulle kunna få till följd att flygplanen förbjuds landa, och eftersom det i varje fall innebär längre väntetider för passagerare till Förenta staterna, eftersom de nu måste lämna all information vid flygplatsen.
Det är därför som vi stöder –och jag gör det själv – att kommissionsledamot Franco Frattini ingriper i dessa förhandlingar, vilka bör inbegripa en ändrad rättslig grund i enlighet med EG-domstolens utslag, men med samma huvudinnehåll som det tidigare avtalet, och med exakt samma förslag som då samt dem som har lagts till.
Låt mig till alla som inte har läst avtalet säga att det omfattar en minskning av uppgiftstyperna till 34, en begränsning av deras användning, krav på att passagerarna ska informeras, krav på att uppgifterna endast ska överlämnas till ett departement, nämligen departementet för inrikes säkerhet, rätt till granskning och även rätt till klagomål och besvär, för att inte nämna kravet att EU ska informeras om när man misstänker terroristinblandning – kort sagt ger detta oss en ökad säkerhet, och detta är framför allt något som vi ska använda oss av.
Jag anser att det därför nu är nödvändigt att vi stöder kommissionsledamot Franco Frattini och uppmuntrar honom att ge sig in i dessa förhandlingar, där han naturligtvis bör söka en lösning på de frågor där våra krav ännu inte har uppfyllts helt – så mycket står klart, men det viktigaste är att vi inte står där utan något avtal, det vill säga det viktigaste i våra medborgares intresse, för dem som reser med flyg, och för flygbolagen. 
Stavros Lambrinidis (PSE ).
   – Herr talman! Frågan om överföring av EU-medborgares persondata med hjälp av passageraruppgifter är en fråga som parlamentet naturligtvis har ägnat stor uppmärksamhet. Kan någon, med hänsyn till att frågorna om terrorismbekämpning och grundläggande rättigheter måste tas på stort allvar, exakt berätta för oss vad det informella mötet med vissa ministrar från medlemsstaterna handlade om i London i somras, där till och kommissionen deltog? Vid mötet föreslogs uppenbarligen seriösa nya åtgärder för terrorismbekämpning. Vilken var den rättsliga grunden för mötet? Vilka deltog i mötet? Vem bemyndigade de ivriga deltagarna att då komma med ett pressmeddelande, om de påstådda nya EU-åtgärder som krävs?
När det gäller själva avtalet om passageraruppgifter: Var vänlig och berätta för oss vad det innehåller, herr vice ordförande, som ni uttryckligen lovade. Är det några viktiga ändringar, och, framför allt, kommer de icke-bindande åtaganden som Förenta staterna nämnt att bli bindande? Ni sa här att de kan bli bindande, inte att de kommer att bli bindande.
Förenta staterna har under de senaste dagarna gett oss det intrycket att de utesluter förhandling, att de hotar att inte underteckna ett bilateralt avtal utan i stället sluta ännu värre bilaterala avtal om personuppgifterna med medlemsstaterna. Med andra ord bedriver de utpressning mot oss. Varför tolererar ni denna utpressning från ett land som för kort tid sedan medgav att de hade hemliga fängelser över hela världen, vilket kränker alla principer i den internationella lagstiftningen.
Kan ni slutligen berätta för oss, herr vice ordförande, historien om de europeiska passageraruppgifterna, som ni uppenbarligen diskuterade i London? Vad betyder det? Varför är det nödvändigt? Varför är detta rimligt? Kommer det att vara en effektiv åtgärd när Förenta staterna, till och med i dag, vägrar att tala om för oss om Förenta staternas användning av passageraruppgifterna var nödvändig eller effektiv? Hur skulle detta ha förhindrat att de brittiska eller danska medborgarna nu anklagas för att vara sannolika bombare? Hur skulle detta ha förhindrat den 11 september eller angreppen i London eller Madrid?
Europaparlamentet behöver därför information omedelbart. Ingen här förnekar att det behövs en policy för terrorismbekämpning och ett samarbete. Men lagstiftningen är tydlig: i en demokrati måste åtgärderna vara nödvändiga, effektiva och rimliga. De nationella parlamenten och Europaparlamentet måste få säga sitt. 
Alexander Alvaro (ALDE ).
   – Herr talman! Jag anser att rådet – som inte är närvarande, trots att vice ordföranden är här som företrädare för kommissionen – till slut kommer att bli medvetet om att parlamentet, där alla grupper har slutit sig samman för att agera samfällt – verkligen, om än i olika utsträckning, inser behovet av förhandlingar om dataskydd mellan oss och Förenta staterna som jämställda parter, och verkligen kräver att sådana förhandlingar äger rum. Det bör ge de andra institutionerna något att tänka på.
EG-domstolens utslag har inte fört oss särskilt mycket längre. Medan det sägs att vi har valt felaktig rättslig grund, står det inte hur vi skulle ha kunnat göra ett bättre jobb, men det är ju faktiskt inte det som är domstolens uppgift. Det är vår sak att tänka på hur vi agerar.
Jag vill säga något om vad vi behöver göra för att genomföra detta. Jag misstänker att vi kommer att råka ut för en mängd problem om vi fortsätter som nu. Till att börja med, och bortsett från att vi hellre skulle vilja göra det på EU-nivå än att medlemsstaterna var och en gör det på eget bevåg, är jag tveksam till om vi verkligen har rättsliga befogenheter att göra det. Ärligt talat är jag inte säker på det. Även om vi har det så uppstår frågan om vi kan göra det inom den medgivna tidsrymden för genomförandet.
Om vi faktiskt väljer antingen den tredje pelaren eller en kombination av den andra och tredje pelaren som ett medel för att åstadkomma detta, kommer vi att råka ut för problem med genomförandet, i varje fall i de flesta medlemsstater. Vi får problem med deras konstitutioner. Det kan jag säga när det gäller Tyskland, och jag är säker på att de flesta medlemsstater kommer att råka på ytterligare hinder i sina konstitutioner när avtalet ska genomföras, och därför är det i de enskilda medlemsstaterna som de nödvändiga villkoren först av allt måste åstadkommas.
Det kommer också att bli problem med lagstiftningen om skydd av uppgifter, eftersom EU – med undantag av första pelaren – inte har några verkligt effektiva medel för dataskydd, vilket innebär att det är medlemsstaterna som måste bereda vägen för dataskydd och lagstiftningsförfarandet.
Det jag då befarar är att avtalets ikraftträdande kommer att försenas något på grund av flera fall som antingen tas upp i Europadomstolen eller i själva EG-domstolen – under förutsättning att detta är en juridisk möjlighet, vilket kommer att bero på det rättsliga läget – eller i de nationella författningsdomstolarna, och om vi för ögonblicket bortser från innehållet, bör vi därför vara mycket försiktiga när vi behandlar de formella aspekterna så att vi besparar oss ytterligare svårigheter av det slag som vi inte har råd med internationellt, och verkligen inte i samband med denna fråga.
Sammanfattningsvis måste man överväga den ekonomiska skada som skulle uppstå om Förenta staterna hotade att hindra våra flygbolag från att landa där om vi inte undertecknade detta avtal, och jag vill också fråga varför ingen inom EU har vågat påminna våra transatlantiska partner om detta. 
Sylvia-Yvonne Kaufmann (GUE/NGL ).
   – Herr talman, herr vice ordförande! Det måste sägas högt och tydligt att det var rätt av parlamentet att protestera mot avtalet om personuppgifter för flygpassagerare. EG-domstolen har redan beslutat att den rättsliga grund som det vilar på är felaktig, och det är bara beklagligt att man därför inte haft något att säga om innehållet. Jag kan tillägga att jag anser att direktivet om bevarande av uppgifter mycket väl i slutändan skulle kunna råka ut för samma öde.
Det man avser – eller kräver – ska hända nu, efter domstolsutslaget, är att man för en mycket kort tidsperiod sluter ett nytt avtal som gör att alla de tjugofem medlemsstaterna slipper sluta bilaterala avtal med Förenta staterna på individuell basis, vilket förvisso inte skulle gynna en hög – och framför allt inte enhetlig – skyddsnivå för den europeiska allmänheten.
Det blir naturligtvis inte möjligt att på så kort tid utarbeta ett helt nytt avtal, men det finns sådant som måste göras om vi, som avsett, ska få ett kortfristigt avtal på ett år. Jag anser då att EU måste sätta som prioritet att insistera på att Förenta staterna till slut gör det som de vid flera tillfällen har åtagit sig att göra, och medger att dess förpliktelser införlivas i avtalet.
När allt kommer omkring så har den sedvänja som antagits under de senaste två åren visat att amerikanerna inte tar dessa åtaganden på särskilt stort allvar, utan i själva verket helt enkelt bortser från dem. Det är i synnerhet fallet när det gäller principen att uppgifterna ska användas endast för ett särskilt ändamål, och det ligger i EU-medborgarnas intresse att deras personuppgifter inte får vidarebefordras så godtyckligt som de amerikanska tull- och immigrationsmyndigheterna anser lämpligt. 
Ioannis Varvitsiotis (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr vice kommissionsordförande! Det är olyckligt att EG-domstolen inte gav något utslag om vikten av den fråga som Europaparlamentet lagt fram för den. På så vis försatte de oss i denna komplicerade situation.
Vi uppmanas nu att under tidspress finna en lösning, för om ingen lösning uppnåtts till den 30 september riskerar fler än 100 000 EU-passagerare varje vecka att inte kunna resa till Förenta staterna.
Jag förstår att det som nyligen hänt i London har ökat intresset i medlemsstaterna för överföring av personuppgifter. Men jag vill påpeka att vårt gemensamma mål, nämligen att garantera allmänhetens säkerhet, är självklart. Den metod som vi använder för att uppnå detta kommer emellertid också att definiera våra samhällen och visa på vår civilisations nivå och mognad.
Ansträngningar måste göras för att se till att den erforderliga informationen begränsas till det som är absolut nödvändigt, och att inga känsliga personuppgifter tas med. Men i varje fall måste det i en sådan allvarlig fråga handla om ett nära samarbete mellan institutionerna, med aktivt – jag upprepar – deltagande från Europaparlamentet, särskilt utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, på alla förhandlingsnivåer.
Vi accepterar Franco Frattinis uttalande att han kommer att hålla oss informerade, men det räcker inte. Europaparlamentet får inte varje gång uppmanas att godkänna beslut som redan har fattats. Europaparlamentet är skyldigt att ta aktiv del i alla dessa känsliga frågor.
Med dessa kommentarer anser jag att vi ska rösta för den åsikt som uttrycks i min ärade väns betänkande. 
Edith Mastenbroek (PSE ). –
   Herr talman! Jag står helt och hållet bakom vår föredragande Sophia in 't Velds strategi. Det är helt normalt att vi, som ledamöter av Europaparlamentet, strävar efter att skydda våra medborgares rättigheter samtidigt som vi kämpar mot terrorismen. De båda sakerna utesluter inte varandra – tvärtom kompletterar de varandra. Men jag står också bakom vår övriga kritik. Självklart måste parlamentet vara helt delaktigt, och vi måste ha en fri, öppen och insynsvänlig debatt. Om vi inte ens kan visa respekt för de demokratiska principerna när vi beslutar om grundläggande rättigheter för våra medborgare, när kan vi då göra det?
Men låt oss se det som det är, även om allt detta är ”vidöppna dörrar som inte behöver sparkas in”, som vi säger i Nederländerna, börjar frågan om passageraruppgifter bli något av en parodi. Det verkar på något sätt otroligt svårt att lösa problemen och se till att våra medborgares rättigheter skyddas tillräckligt. Hur kan det komma sig? Är det Franco Frattinis fel? Beror det på rådet? Efter passageraruppgifterna, Swift, CIA-skandalen och diverse andra problem på senare tid anser jag att det är högst osannolikt att Förenta staternas nuvarande regering kan övertalas att vara lyhörd för våra mycket enkla och logiska krav.
Kanske borde vi som parlament ändra vår taktik. Kanske borde vi ta upp frågan direkt med Förenta staternas kongress – jag har mycket större förtroende för våra demokratiska motsvarigheter på andra sidan Atlanten. Jag hoppas på ett gemensamt möte med Europaparlamentet och Förenta staternas kongress, eftersom jag är säker på att amerikanska parlamentariker är mer förnuftiga än Bushregeringen. 
Marco Cappato (ALDE ).
   – Herr talman, herr Frattini, mina damer och herrar! Jag är ganska pessimistisk när det gäller vad detta avtal ska leda till. Jag ställer mig bakom det som har sagts, särskilt av föredraganden Sophia in’t Veld, men problemet är att vi – Europeiska unionen och kommissionen – har gett upp vår förhandlingskraft. Det är därför vi bör känna oss pessimistiska.
Vi avstod från vår förhandlingskraft för fyra år sedan, när passageraruppgifter i ett och ett halvt år helt olagligt överfördes till Förenta staterna. Ett avtal uppnåddes, som senare visade sig vara olagligt, och i själva verket endast tjänade till att bekräfta olagligheten och att avhjälpa bara en liten del av den. Vi bör faktiskt ha en enorm förhandlingskraft, men det handlar om att besluta om vi i EU vill att vår lagstiftning ska iakttas på vårt eget territorium, vilket är en rättsstatsprincip. På den starka grunden kan vi sedan förhandla med Förenta staterna. Om vi i stället ger upp, kommer Förenta staterna helt klart att befinna sig i ett läge där amerikanerna säger: ”Nåja, om inget avtal uppnås inom en månad, kommer vi att göra som vill.” Men nu är det så att om vi är beslutsamma, kan de inte göra som de vill.
Det som somliga säger, nämligen ”Risken här är att Förenta staternas flygbolag kommer att förhindras att flyga” är fullständigt felaktigt ur rättslig synvinkel. Våra lagar om skydd för privatlivet skyddar inte utifrån ett flygbolags nationalitet, utan utifrån vilket land personuppgifterna samlas in i. Uppgifter som samlas in av kommersiella skäl får inte användas systematiskt i säkerhetssyfte, vare sig i Förenta staterna eller ens i EU, inte ens om vi ville att våra uppgifter skulle användas på så sätt.
Om vi börjar upprätthålla vår lagstiftning kommer vi därför att lyckas ha förhandlingskraft att sluta ett avtal med Förenta staterna. Ett avtal av detta slag innebär att endast uppgifter som är relevanta av säkerhetsskäl ska överföras, och inte de absolut ovidkommande uppgifterna, så som sker i dag. 
Athanasios Pafilis (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Debatten om skydd av personuppgifter påminner oss varje gång om absurd teater. Varför? Beslutet återkallades av EG-domstolen, och kommissionen och föredraganden föreslår i grunden samma avtal, exakt samma som det tillbakadragna avtalet.
För det andra fördöms det att man lämnar ut detaljer om SWIFT-transaktioner för miljoner medborgare, medan man samtidigt vid ett sammanträde med Europaparlamentet röstar om ett betänkande som legaliserar att de lämnas ut.
För det tredje fördöms existensen av hemliga fängelser av dem som satt i regeringarna och undertecknade avtal med Förenta staterna, och som sedan kommer hit till Europaparlamentet och protesterar.
För det fjärde diskuteras skyddet av personuppgifter och demokratiska rättigheter medan parlamentet samtidigt godkänner att man inrättar en gigantisk elektronisk databas med biometriska data, som är känd under namnet Schengen II-systemet, och så vidare.
Sammanfattningsvis är det så att ju mer man talar om att skydda individernas rättigheter och den individuella friheten, desto mer massakreras de av Europeiska unionen. Det är en drift med människorna. Den så kallade antiterrorismkampanjen har ett mål: att terrorisera människorna och underkuva dem, men vi menar att den till slut kommer att misslyckas med detta. 
Charlotte Cederschiöld (PPE-DE ). –
   Herr talman! Ärade kommissionsledamot! Kampen mot terrorismen har ökat. Efter vad som har hänt är det förstås nödvändigt, men vi måste klara det utan att skada grundläggande demokratiska idéer och värderingar. Det är viktigt att ha rigorösa säkerhetsrutiner, men att gå över gränsen och förlora balansen mellan terrorbekämpning och grundläggande rättigheter gynnar långsiktigt ingen av oss.
Efter EG-domstolens beslut i maj att upphäva PNR-avtalet kommer vi nu att få ett nytt avtal med samma innehåll, tyvärr utan parlamentets medverkan, vilket innebär att medborgarna inte kan påverka frågor som gäller övervakningen av dem eller systematisk kartläggning av deras beteende.
Den enskildes friheter borde skyddas bättre i det nya avtalet. Amerikanska myndigheter göra en begäran från fall till fall enligt push-systemet. Rättsskyddet för europeiska medborgare ligger under det för amerikanska medborgare. Därför uppmanar jag Franco Frattini att försöka finna politisk innovation i den nödvändiga gränsöverskridande dialogen. Annars lär vi aldrig komma framåt på denna punkt.
EU och USA kan komma varandra närmare. Det har diskussionen mellan de parlamentariska grupperna, den interparlamentariska dialogen, mellan vår delegation för förbindelserna med Förenta staterna och deras motsvarande delegation tidigare visat. Låt dialogen successivt bidra till en kvalitetshöjning även innehållsmässigt. Det är viktigt med ett parlamentariskt deltagande i denna process.
Avslutningsvis vill jag gratulera Sophia in 't Veld till ett klart och tydligt budskap. Hon har sagt det som måste sägas. Jag stöder verkligen hennes uppmaning till medlemsstaterna att hålla ihop och inte sluta bilaterala avtal. Europa måste tala med en röst. 
Michael Cashman (PSE ).
   – Herr talman! Det har varit en intressant debatt, och jag skulle bara vilja tillföra lite realism. Vi måste komma ihåg att vi inte talar om resor inom EU: Vi talar om resor till Förenta staterna. Vi talar om resor i det amerikanska luftrummet.
Jag anser att det är nödvändigt med ett avtal om vi vill skydda EU:s grundläggande rättigheter. Men om vi ska få till stånd detta avtal måste vi vara villiga att förhandla, vi måste gå vidare. Vi måste erkänna att om det inte finns något avtal över huvud taget kommer amerikanerna, helt lagligt, att göra vad de har gjort i andra fall – de kommer att säga till varje passagerare som reser till Förenta staterna: ”Vi vill att ni skriver på ett friskrivningsintyg om uppgifter, dvs. om att era uppgifter kan överföras till Förenta staterna.” Låt mig nu tala om för ledamöterna att om detta händer så är alla begrepp om skydd av uppgifter inom EU helt och hållet förlorade.
Jag vill också säga att det inte är Amerika som är problemet. Ett angrepp mot Förenta staterna, ett angrepp i Tyskland, ett angrepp i Danmark, ett angrepp i Madrid, ett angrepp i Storbritannien, eller försök till angrepp, är angrepp på var och en av oss därför att vi har gemensamma värderingar. Förenta staterna vill göra världen till en säkrare plats. Vi måste arbeta tillsammans med Förenta staterna för att förverkliga det. Det är inte Amerika som är problemet – det är terrorism och extremism som är problemet. Min kollega Carlos Coelho citerade några lysande exempel på förhandlingar och nu gällande avtal. Vi borde titta på de avtalen, vi borde ta efter dem och ge våra medborgare deras grundläggande rättigheter och grundläggande friheter. 
Wolfgang Kreissl-Dörfler (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Frågan om att lämna ut flygpassagerarnas personuppgifter är en av de knivigaste som vi i EU står inför, för hur ska vi kunna skydda människor från terroristvåld utan att äventyra deras grundläggande rättigheter eller deras privatliv? Vad det innebär i detta särskilda fall är att om EU sluter ett avtal om att utlämna flygpassagerares personuppgifter, måste varje sådant avtal som en viktig komponent innehålla tillfredsställande skydd för dessa uppgifter. Det avtal som vi slöt innefattade inte detta, och det förefaller mig som om inte heller den nya versionen gör det.
Det råder förstås ingen tvekan om att det är nödvändigt med ett informationsutbyte som en del av kampen mot brottslighet och terrorism, men det måste finnas bindande rättsliga villkor som styr vilka som ska ha tillgång till uppgifterna, var de kan ha det, och på vilket sätt. Därför måste detta avtal med Förenta staterna omförhandlas helt och hållet under det kommande året.
Något annat som klart framgår är att om överlämnandet av passagerarnas personuppgifter verkligen avses resultera i bättre skydd mot terrorangrepp, får denna åtgärd inte begränsas till flygningar till Förenta staterna, Kanada eller Australien. Det kommer att krävas ett internationellt avtal för att förbättra flygsäkerheten i hela världen, och då reglera dataskyddet. Här kan EU bli ledande. Bara på så sätt kan vi garantera friheten att resa som ett framträdande kännetecken för vårt samhälle, utan att resandet åläggs onödiga begränsningar.
Jag ska avsluta med en annan iakttagelse som rådet kan ha nytta av. Efter rådets och kommissionens pinsamma föreställning inför vårt utskott i måndags menar jag att det är utomordentligt beklagligt att rådet inte är närvarande i dag, för det är under dess nuvarande ordförandeskap som det är meningen att dessa saker ska förhandlas. Därför är rådet i onåd. 
Franco Frattini,
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag är tacksam mot alla som har lämnat värdefulla bidrag till denna debatt, men först är det en fråga som jag vill fästa allas uppmärksamhet på, med all den öppenhet som detta parlament förtjänar.
I vissa inlägg hörde jag en tydlig feltolkning av EG-domstolens utslag, som i själva verket gjorde avtalet till en tvistefråga. Jag hörde vissa ledamöter hänvisa till detta utslag som om det vore en seger. Detta utslag förkastade avtalet: någon sa exakt så.
Mina damer och herrar! Utslaget var ett stort bakslag för gemenskapens intressen. Det var ett stort bakslag för parlamentet och för kommissionen. I utslaget fastslogs att frågan inte är ett ärende för gemenskapen. Det är inte en fråga som kommissionen kan förhandla om, förhandlingarna leds ju av ordförandeskapet. Det är inte en fråga som omfattas av direktivet om privatlivet, herr Cappato – det omfattas inte av det, vare sig vi gillar det eller inte, men ändå måste vi hålla oss till utslaget även om det var ett bakslag för oss alla. Helt uppriktigt sagt kan vi inte vara tacksamma för ett utslag som förkastade avtalet. Det utslaget var, som Alexander Alvaro sa, ett steg bakåt för gemenskapens intressen.
Det är vår utgångspunkt, och vi fortsätter därifrån. Det är helt klart att när vi talar om att vi till den 30 september med stor brådska måste sluta ett avtal, och sedan förhandla fram ett annat avtal med Förenta staterna till 2007, så måste vi inta den realistiska, exakta, pragmatiska ståndpunkt som nyss har förklarats av Michael Cashman.
Det verkliga problemet är att om detta avtal inte kommer till stånd så kommer miljontals EU-medborgare att få acceptera sämre garantier när det gäller skyddet för personuppgifter för att kunna fortsätta att flyga till Förenta staterna. De tvingas göra det i personliga deklarationer, och EU kommer att ha förlorat all makt för att skydda dem på rimligt sätt. Det verkliga problemet är följande: alla vi som har försökt att göra vår plikt kan inte ens tänka sig att utmana Förenta staterna.
EG-domstolen har lämnat en tolkning. Personligen gillar jag inte tolkningen, men jag är skyldig att hålla mig till den och upprätthålla den. Jag måste också uppriktigt säga att om vi uppnår ett avtal kommer åtminstone inte enbart ett enskilt flygbolag att få bestämma över skyddet av individernas rättigheter. Bilaterala förhandlingar mellan Förenta staterna och de enskilda flygbolagen kommer att minska skyddsnivån, absolut inte öka den. Det är den realistiska ståndpunkt som vi måste utgå från.
Det andra övervägandet – jag håller återigen med Michael Cashman och Carlos Coelho – är att vårt problem faktiskt inte beror på Förenta staterna utan på terroristerna. Terroristhotet är verkligt. Det som ägde rum i London i somras var inte ett halvhemligt eller halvinformellt möte mellan inrikesministrarna och kommissionen.
Vi informerades om vad som kunde hända i Förenade kungariket – jag ska ta upp det senare i min information till parlamentet – och vi var oroade när vi insåg att det fanns ett tydligt och aktuellt hot. Efter att ha sett en större operation som leddes av polisen och säkerhetstjänsten i Danmark för bara några dagar sedan är vi säkra på att faran och hotet är verkliga och hänger över EU:s territorium.
Vad behöver vi? Vi behöver mer samarbete mellan oss, mellan EU:s medlemsstater, vi behöver mer samarbete mellan unionens institutioner. Därför sa jag i mitt inledningsanförande att parlamentet kommer att hållas informerat, politiskt informerat, även om det institutionellt och rättsligt inte kan delta i beslutet på grund av den ”rättsliga grunden” (och jag använder avsiktligt anföringstecken). Parlamentet kommer i varje fall att hållas politiskt informerat av kommissionen. Vi behöver också ett starkare samarbete med Förenta staterna.
Vid denna tidpunkt måste vi samarbeta mer, inte mindre, men naturligtvis på jämställd fot. EU insisterar stolt på denna princip. Jag håller också särskilt med Martine Roure, som nämnde de nationella parlamenten.
Mina damer och herrar! Ni förstår att om vi lyckas slutföra avtalet – samtalen äger rum vid två tillfällen och vi börjar i morgon, jag kan inte säga om vi uppnår något avtal, men jag hoppas det – krävs det i alla fall att det träder i kraft genast, även om vi väntar på vissa ratificeringsförfaranden, som kommer att ta tid i vissa länder, som Alexander Alvaro påpekade. Eftersom vi ska åberopa en bestämmelse i fördragen som medger att avtalet träder i kraft genast – annars vore det fullständigt meningslöst – är det riktigt att de nationella parlamenten hålls informerade från och med nu, på samma sätt som vi ska hålla Europaparlamentet informerat, eftersom många av dem kommer att uppmanas att agera så snart det omedelbara genomförandet av övergångsavtalet har börjat. Det är också en fråga om samarbete, och som ni vet samtycker kommissionen i princip till detta.
Det tredje och sista övervägandet är vilka punkter som måste behandlas under de närmaste dagarna, eller rent av under de kommande veckorna.
Den första punkten är att övertyga rådet – vi ska börja under mötet med rådet nästa månad – att godkänna rambeslutet om skydd av personuppgifter. Det är en skyldighet som jag har tagit på mig och som parlamentet stödde. Jag kommer med ytterligare en vädjan till rådet om att vissa länder ska tona ner sina reservationer när rambeslutsfrågan diskuteras på nytt vid nästa ministerråd under de kommande veckorna, så att ett dokument slutligen kan läggas fram som verkligen visar EU:s beslutsamhet att garantera skyddet av personuppgifterna.
Det andra målet som ska uppnås på mycket kort tid är genomförandet av det som kallades ”push”-systemet av föredraganden, som jag är tacksam mot. Jag kan lämna lite detaljerade upplysningar om detta. Vissa företag som förser de större europeiska flygbolagen med tekniska tjänster har redan lagt fram de tekniska lösningar som finns för att genomföra ”push”-systemet. Vissa av dem – jag kan bara nämna några, nämligen British Airways, Air France, Iberia, Lufthansa, Alitalia och KLM, faktiskt nästan alla dessa – har kommit med konkreta förslag till de aktuella myndigheterna i Förenta staternas administration. Enligt de avtal som vi hade slutit med Förenta staterna kunde ”push”-systemet börja fungera utan ändringar inom bara några få veckor. Tekniskt sett finns det redan ett förslag, och i vissa fall har det också formaliserats. Detta är ny information som jag har fått, som visar hur saker och ting går just i den riktning som vi alla önskar.
Den andra punkten är positiv profilering. Martine Roure har bett om allmän information om mötet i London. Jag ska gärna lämna den till utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor nästa vecka, då jag ska uttrycka mig mycket mer detaljerat. Positiv profilering är ett initiativ som inte påbörjades i dag eller i går, utan för några månader sedan. Det är ett initiativ som syftar till att hitta snabbare gränskontrollförfaranden vid flygplatserna. Det finns två beståndsdelar: för det första, eftersom det reserverats just för internationella flygningar, gäller det inte utbyte av uppgifter för flygningar inom Europa, där vi skulle ha oöverstigliga problem med fri rörlighet, Schengenområdet etc. Systemet täcker internationella flygningar från EU, till EU och över EU. Det är bara för passagerare som på frivillig och individuell basis samtycker till att lämna uppgifter, särskilt biometriska data, och i utbyte mot detta får de dra nytta av att använda sig av en automatisk identifieringskanal, som tydligen tar mindre tid vid passkontrollen. Detta görs på individuell och frivillig basis, och man använder biometriska data.
Varför överväger vi ett sådant system? För att undvika det som har sagts om ”negativ profilering”, vilket är profilering på etnisk eller religiös grundval. Vi kunde helt klart inte godta något system av sådant slag, medan vi kan föreställa oss – eftersom rådet har krävt det – att vi alla kan samtycka till att lämna våra biometriska data till en databas som garanterar privatlivet, i utbyte mot snabbare förfaranden vid avfärden. Tänk på passagerare som flyger ofta. Detta är ett system som vi undersöker, och vi förväntar oss att vi kan lägga fram ett förslag inom några månader, kanske i slutet av året.
Sammanfattningsvis kommer jag att informera utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om vad som sades i London om förfaranden för att förbättra metoder för att upptäcka sprängämnen, särskilt flytande sprängämnen, samt om användning av Internet, positiv profilering och allt annat. 

 Debatten är avslutad. Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0260/2006) av Nikolaos Sifunakis för utskottet för kultur och utbildning, om skydd av Europas naturarv, byggnadsarv och kulturarv i landsbygdsområden och öregioner (2006/2050(INI)). 
Nikolaos Sifunakis (PSE ),
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Detta är en viktig dag för mig personligen och även för mina kolleger och för utskottet för kultur och utbildning, eftersom jag efter ett helt projekt som pågått cirka ett år i dag har nöjet att lägga fram mitt betänkande om skydd av Europas naturarv, byggnadsarv och kulturarv i landsbygdsområden och öregioner.
I århundraden har människor som bor på landsbygden och öar i Europa, med enkla material och medel och enligt de grundläggande reglerna för människans begränsningar och väderförhållandena i den naturliga miljön lyckats skapa ett arv av enormt estetiskt värde, som är gjort av människohänder.
Detta enkla arv, som det inte bara är en kulturell skyldighet att skydda och främja, utan också en nödvändighet för utvecklingen, har i många länder i Europa, på regeringarnas ansvar, i stor utsträckning förändrats, vilket är ett resultat av den sociala och tekniska utvecklingen, den otyglade ekonomiska exploateringen och den överdrivna utvecklingen. Detta har å ena sidan ändrat platsen och förstört – särskilt i småskaligheten på öarna – den underbara balansen mellan den naturliga miljön och den som skapats av människohand, och å andra sidan ödelagt högproduktiv åkermark.
Syftet med mitt betänkande är att utforma särskilda förslag för skydd, främjande och långsiktig förvaltning av detta rika arv på landsbygden och på öregionerna i EU, för att gynna livskvaliteten för alla EU-medborgare.
Förslagen i mitt betänkande riktar sig till EU, medlemsstaterna, lokala och regionala myndigheter och EU-medborgare som uppmanas att vidta särskilda åtgärder för att bibehålla och främja detta arv. Eftersom min tid är begränsad ska jag bara kommentera några få av dem.
För det första måste EU ta fram en omfattande strategi för kulturarvet. Detta kan uppnås under förutsättning att kommissionen, när den förbereder sina lagförslag, i detalj undersöker återverkningarna av förslagen om kulturen, om kulturarvet och framför allt det folkliga byggnadsarv som hantverkare har skapat för hand under århundradena. På så sätt kommer åtgärder som gynnar detta arv att införlivas i alla EU:s politikområden.
Med tanke på att gemenskapsprogrammen inom kultursektorn inte erbjuder tillräcklig finansiering måste man tillsammans med andra gemenskapsresurser finna ytterligare medel för att bibehålla dessa arv inom ramen för den gemensamma jordbrukspolitiken, i strukturfonderna och i gemenskapens initiativ Leader, Urban och Interreg, vilka under nästa finansieringsperiod ska införlivas i de nya politiska instrumenten för sammanhållning och finansiering av den gemensamma jordbrukspolitiken.
Genom att använda gemenskapens medel ska medlemsstaterna på liknande sätt uppmuntra till hållbar, alternativ turism, som kan bidra till att skydda och främja samhällenas byggnadsarv, som till stor del har bibehållit sitt utseende.
Kultur-programmet med sin begränsade budget, har också gett ett avsevärt stöd till kulturarvprojekt, men har ändå uteslutit restaurationsprojekt.
Det finns emellertid andra åtgärder som kunde finansieras genom det nya Kultur 2007-programmet.
Inom ramen för fleråriga samarbetsprojekt enligt programmet kunde särskilt ett nätverk skapas av viktiga byggnadssamhällen i olika medlemsstater med en befolkning av upp till 1 000 invånare.
Dessa samhällen kan genomföra åtgärder av kulturell natur, beroende på traditionerna i varje område, för att stärka samarbetet mellan viktiga byggnadsområden och kulturområden i EU och ge dessa möjlighet att utveckla sina lokala kännetecken, sedvänjor och traditioner.
Men förutom detta uppmanas också kommissionen att skapa en ny EU-institution för viktiga små traditionella samhällen, i likhet med hur kulturhuvudstäderna inrättas, varvid ett eller två intressanta samhällen skulle väljas varje år, där restaureringar och renoveringar skulle genomföras, och där kulturevenemang skulle hållas under året.
Vi tar utvecklingen av arkitektoniskt viktiga samhällen i EU som vårt kriterium och föreslår också att en ny priskategori inrättas inom ramen för EU:s kulturarvspris för den bästa övergripande restaureringen av ett traditionellt samhälle.
Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Den av människor skapade miljön i EU, som består av varierande byggnadsstilar från olika tidsperioder, förändras avsevärt på grund av otyglad överutveckling och på grund av att det finns strukturer som är oförenliga med de särskilda historiska och arkitektoniska kännetecknen i sin trakt.
Följaktligen måste medlemsstaterna skapa drivfjädrar för fullständig eller delvis rivning av sådana byggnader. Samtidigt får projekt som bevisligen förstör och ändrar viktiga beståndsdelar i kulturarvet inte finansieras med gemenskapsmedel.
Slutligen föreslås i betänkandet också att det i EU ska införas ett europeiskt kulturarvsår. Syftet med detta är att öka medvetandet bland EU:s medborgare om vikten av kulturarvet, oberoende av dess europeiska, nationella eller lokala dimension.
Avslutningsvis vill jag särskilt tacka sekretariatet vid utskottet för kultur och utbildning, experterna som arbetade tillsammans med mig och naturligtvis mina kolleger i utskottet för kultur och utbildning. 
Franco Frattini,
   Herr talman! Jag vill börja med att uttrycka min och min kollega Ján Figels tacksamhet till föredraganden och utskottet för kultur och utbildning för deras konstruktiva insatser i utarbetandet av detta förträffliga betänkande. I betänkandet belyses intresset för kulturarvets betydelse. Detta är ett intresse som kommissionen delar helt och fullt.
Mycket återstår att göra på detta område. Kommissionen har dock redan visat sitt engagemang både genom det nuvarande Kultur 2000-programmet och genom andra EU-program och finansiella instrument. Flera frågor som tas upp i betänkandet har kommissionen redan beaktat. Det är emellertid ett betänkande som är till stor hjälp och ger oss tillfälle att ännu en gång betona behovet av att använda alla befintliga möjligheter för att skydda naturarv och byggnadsarv.
Inom ramen för EG-fördraget uppmuntrar kommissionen medlemsstaterna att utnyttja alla tillfällen som EU:s finansiella instrument erbjuder, som exempelvis strukturfonderna, till investeringar i kulturarvsprojekt. Sådana investeringar är uppenbart viktiga medel för att skapa nya arbetstillfällen och för ekonomisk tillväxt. De bidrar därmed till regional utveckling och förnyelse.
I detta avseende övervakar Europeiska kommissionen, och i synnerhet min kollega Ján Figels avdelningar, alla EU-program för att se till att kulturella aspekter ingår i målen för de finansiella instrumenten. Följaktligen har vi under de senaste åren sett en påtaglig förbättring. Jag är mycket glad över den utvecklingen och kan ge er exempel på medlemsstater såsom Grekland och Portugal som har tagit vara på de möjligheter som gemenskapens stödramar erbjuder och infört operativa program för kulturarv.
Kommissionen uppmuntrar också samarbete mellan medlemsstater på kulturområdet och kulturarvsområdet genom Kultur 2000-programmet. Inom kort kommer dessa insatser att fortsätta genom det nyligen föreslagna programmet Kultur 2007–2013.
Tack vare det kloka samarbetet mellan de tre institutionerna kommer förhoppningsvis det nya programmet för 2007–2013 att antas före årsskiftet, och i det hänseendet vill jag ta tillfället i akt att, återigen för Ján Figels räkning, tacka föredraganden Vasco Graça Moura. I detta sammanhang kommer partnerskap som de som föreslås i betänkandet att kunna beaktas för stöd inom kort.
Europeiska kommissionen är, vilket också medges i betänkandet, mycket aktiv i sina insatser för att öka medvetenheten om betydelsen av kulturarvet genom insatser som EU:s kulturarvspris och det med Europarådet gemensamma initiativet EU:s kulturarvsdagar. I framtiden skulle vi kunna överväga olika sätt att utvidga omfattningen och bättre återspegla Europaparlamentets intresse i dessa insatser.
Avslutningsvis vill jag betona att detta betänkande debatteras vid precis rätt tidpunkt. Vi befinner oss vid ett vägskäl på så vis att vårt nya kulturprogram just ska antas, kommissionen funderar över sina åtgärder för kommande år och många frågor är uppe till diskussion. Detta betänkande kommer säkerligen att vara av stort intresse i det sammanhanget. 
Vasco Graça Moura,
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Om vi ska förstå vikten av kulturarvet i EU:s landsbygdsområden och öregioner, måste vi gå längre än till de renodlade principuttalanden som politiker ofta är pigga på, och snabbt anta en hel rad åtgärder som syftar till att skydda, restaurera och främja kulturarvet.
Förutom de kulturella intressen som står på spel måste det betonas att det finns mänskligt, socialt och ekonomiskt intresse av att ta dessa idéer på allvar. I Sifunakibetänkandet gör man rätt i att föreslå en rad politiska prioriteringar för att uppnå dessa mål. Till exempel en systematisk genomgång och undersökning av detta arv och erkännande av dess mångfald och mångsidighet, skapande av en rättslig ram för att garantera skyddet av det, införlivande av incitament för att bevara traditionella byggnader, ekonomiskt stöd, fortsättning på traditionella aktiviteter som till exempel jordbruk och konsthantverk, bibehållande av traditionella yrken och lokala kunskaper, restaurering av naturliga livsmiljöer och arkitektur, utbildning av hantverkare, införande av nya metoder och tekniker, främjande av initiativ som en del av ramen för gemenskapens program som syftar till att skapa en förteckning av EU:s kulturarv, och slutligen främjande av de konkreta och icke-konkreta beståndsdelar som utgör detta arv. Detta dokument är en mycket bred väv, och täcker många fler punkter än dem som jag har nämnt.
Att försvara arvet i landsbygdsområden och öregioner på detta vis är också ett sätt att vända trenden när många av de aktuella platserna överges, och skapa fokus för att dra dit arbetstillfällen och skapa välstånd och hållbar utveckling. Myndigheterna i mitt land har betonat att politiken som rör kulturarvet på landsbygden bör grunda sig på tre huvudsakliga områden: hållbar balans mellan befolkningen och omgivningen, integrerade åtgärder, vilket betyder äkta samarbete mellan de olika myndighetsnivåerna och den lokala befolkningen, och en fortlöpande dialog med lokalbefolkningen, intresserade parter som verkligen känner till sina egna behov.
Vissa av de nämnda punkterna har redan föreslagits av kommissionen för åren 2007–2013, och förhoppningen är att en välbalanserad politik för kulturarvet i landsbygdsområden och öregioner kan bidra till att vända de nuvarande negativa trenderna. I Krakowstadgan från 2000 stöds principer som helt kan användas på detta område, vilka grundar sig på vitt skilda värderingar och intressen när det gäller arv. Till exempel företräder historiska städer och historisk bebyggelse, i sitt sammanhang, en vital del av vårt allmänna arv, och bör betraktas som en helhet, med de strukturer, utrymmen och mänskliga faktorer som normalt är närvarande i processen med att fortsätta evolutionen och förändringen. 
Christa Prets,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Att underhållet och skyddet av Europas kulturarv är av stor betydelse och också utgör en viktig uppgift råder inga tvivel om, och det är inte oviktigt att det finns olika avtal, t.ex. Unescos och Europarådets avtal, där insatserna dokumenteras och där den positiva utveckling som åstadkommits belyses.
Även om så är fallet måste man, när man diskuterar skyddet av vårt kulturarv, som i första hand koncentreras på att bevara de kulturella landvinningar som gjorts tidigare, ha i åtanke att kulturen är en dynamisk och mångskiftande process. Kulturpolitiken måste ägna sig åt underhåll och bevarande av vårt kulturarv, men också ta ansvar för att skapa kulturella nätverk för samtida kultur och konstnärliga trender som tjänar som en grund för framtidens kulturarv.
Det är mycket viktigt att utveckla människors medvetenhet om det egna landets och Europas kulturskatter, och ett europeiskt kulturarvsår kommer definitivt att kunna framhäva ett antal av dessa skatter och göra människor mer medvetna om deras betydelse. De resurser som Europeiska unionen ställer till förfogande – i form av strukturfonden, Urban, Leader, Interreg osv. – kan och bör utnyttjas mer för kulturarvet, men ansvaret för det ligger hos medlemsstaterna, och dessa måste bli medvetna om att investeringar i kulturarvet kan ha gynnsamma effekter på livskvaliteten i regionerna och, naturligtvis, på turismen. Det är med dessa intressen i åtanke som vi måste ta itu med uppgiften.
Det jag inte står bakom är att vi i så stor omfattning utnyttjar budgeten för Kultur 2000, eller dess efterföljare Kultur 2007, för 400 miljoner euro fördelat på 27 länder och en period om sju år ger inte tillräckligt utrymme för både samtida konst och strukturinvesteringar. I stället borde vi använda de resurserna för att höja medvetandet genom seminarier och utdelning av forskningskontrakt, genom att klargöra i vilken omfattning erfarenhet och information utbyts och hur läget är i andra länder liksom genom planering av projekt om skydd för regioner. Det är vad detta program kan – och bör – göra.
Vi måste se vårt kulturarv som en odelbar helhet, och det kan vi göra, men i framtiden måste detta gå hand i hand med samtiden. 
Helga Trüpel,
   . – Herr talman, kommissionsledamot Frattini, mina damer och herrar! Även jag vill börja med att säga att jag ser det som grundläggande att EU:s kulturpolitik inte bara går ut på att skydda vårt kulturarv och betona vår kulturella mångfald utan givetvis också på att främja – även på ett proaktivt sätt – samtida konst, och att styrkan i EU:s kulturpolitik oundvikligen måste ligga i att man ser allt detta som en helhet.
Inte desto mindre ser jag detta betänkande som viktigt, eftersom det syftar till att försöka höja medvetandet om mångfalden i europeisk kultur och Europas kulturarv. Var och en som har haft möjlighet att resa genom Europa, antingen till öar som Madeira, Kanarieöarna, Cypern eller Malta, eller att besöka landsbygdsområden i Toscana, Skottland, Lettland, Finland, Polen eller Provence, känner till skönheten och mångfalden i detta europeiska kulturarv och hur beredvilligt människor kan övertalas att stå upp till dess försvar.
Det är därför som försvaret av denna kulturskatt är ett politiskt åtagande – och jag talar här inte bara om en politik på EU-nivå, med olika program, utan också om den nationella nivån. Jag anser också att det är mycket viktigt att vi, i arbetet för EU:s kulturella mångfald, beaktar mer än bara programmet Kultur 2007 och ser det som en verkligt övergripande uppgift och en nätverkspolitik som också omfattar jordbrukspolitik och strukturpolitik och att vi måste ta i anspråk olika program såsom Urban, Leader och Interreg. Det måste tydliggöras att detta inte bara är en viktig kulturpolitisk uppgift utan att det också har att göra med att förbereda människor för arbete – t.ex. att driva restaurang – och med en ny utveckling i landsbygdsområden. Den politiken är då, i sin bästa mening, en verkligt mångfasetterad politik för de olika EU-programmen. 
Zdzisław Zbigniew Podkański,
   –Herr talman! Nikolaos Sifunakis betänkande är mycket betydelsefullt eftersom det riktar uppmärksamheten mot behovet av att ta itu med grunden för den nationella kulturen, dvs. med den traditionella kultur som fortfarande är levande, särskilt i landsbygds- och ösamhällen.
Hittills har Europeiska unionens insatser, inklusive Europaparlamentets och Europeiska kommissionens insatser, främst riktats mot att upprätta en allmän europeisk kultur – en kultur för alla. Ännu har ingen lyckats tillämpa den doktrinen, och ingen kommer att göra det, därför att kulturer uppstår genom de samlade värderingar som människor utvecklar när de kommer samman och formar nationella grupper. Kulturen förenar en nation men tjänar också till att särskilja den från andra nationer genom dess skönhet, rikedom, kulturella egenart och traditioner som förenar ett folk och som ofta kallas dess arv.
Vi i Europeiska unionen måste därför främja språklig mångfald, eftersom språk är grunden för kulturen, och också folklig kultur, som är grunden för den nationella kulturen. Dessutom måste vi skydda kulturella monument och andliga värden som håller på att försvinna, däribland folkliga traditioner, hantverk och yrken som håller på att dö ut medan civilisationen och tekniken går framåt och massproduktionen tar över.
Bevarande av rikedomen i individuella kulturer tillsammans med skönheten i landskapet och människors fysiska miljö ger tillfälle för människor att utvecklas intellektuellt och bli mer medvetna om världen runtomkring oss. Det är en möjlighet till förståelse, ömsesidig respekt och naturlig integrering genom värderingar snarare än genom den dominerande ekonomiska och kulturella maktens slagkraft. 
Thomas Wise,
   Herr talman! Jag har inte träffat många människor som inte är för skydd av naturarv, byggnadsarv eller kulturarv. En stor del av min valkrets, östra England, passar in på beskrivningen av ett landsbygdsområde. Det gäller naturligtvis bara så länge som vissa av de missriktade, ohållbara utvecklingsplanerna från John Prescott, vår vice premiärminister, kan stoppas.
Storbritannien är en ö med sitt eget omfattande naturarv och byggnadsarv. Även om det i betänkandet framförs ädla avsikter – om man tar det för vad det är – hotar det Storbritanniens kulturarv. Förslagen i rapporten har det särskilda målet att inordna Storbritanniens utpräglade och mångfasetterade kultur i den federalistiska sagoskapelsen med en gemensam EU-kultur. Tyvärr ser många Europaparlamentariker kultur enbart som ett verktyg för att främja europeisk integration och för att fullfölja ett illusoriskt projekt som kallas ”ett Europas förenta stater”. Varför kan människor här inte förstå att det inte finns något sådant som en gemensam europeisk kultur, ingen gemensam historia och inget gemensamt arv, precis som det inte finns någon gemensam arkitektur eller något gemensamt språk? Europa är en kontinent som består av unika nationalstater med mycket olika historier och arv. Det är det som gör Europa så intressant och attraktivt.
Det enda sättet att uppnå den uttalade ambitionen i betänkandet att övertyga EU:s medborgare om att de delar samma kultur skulle vara att ljuga. Det är det som skrämmer mig. Dagens politiska elit verkar inte ha några skrupler för ett sådant bedrägeri. Vi har sett den ena brittiska regeringen efter den andra till synes avsiktligen och framgångsrikt låta den brittiska allmänheten sväva i okunnighet om ”projekt Europa”. Vad vi måste erkänna är att Europeiska unionens integrationsplaner är ett av de största hot mot arvet i varje EU-land som vi har sett på årtionden. Tyvärr ser man inte den inneboende motsägelsen i betänkanden som detta. 
Luca Romagnoli (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Nikolaos Sifunakis betänkande kan definitivt få stöd för sina intentioner, även om det som uttalas i det första stycket om europeisk identitet enligt min åsikt behöver ändras för att få till stånd ett erkännande av att Europas folk uppenbarligen redan delar samma kulturella grund, även om den är sammansatt. Om det är något de inte förstår så är det vissa av de förvirrande mekanismerna i Europeiska unionens ingripanden, som alltför ofta avser att just reglera och standardisera.
Vårt kulturarv, naturarv och byggnadsarv skulle möjligen kunna benämnas mera lämpligt som byggnader, natur, historiska tillgångar och tillgångar i form av natur – uttryck som tillsammans bättre beskriver den integration som kan sökas i synergin mellan det fysiska landskapet och det mänskliga landskapet. Likväl spelar det absolut en mycket viktig roll i utbredningen av social, ekonomisk och miljömässig trygghet, särskilt i de områden av Europa där inte bara den fysiska miljön utan också den socioekonomiska och demografiska strukturen är sårbar. Jag skulle också ha önskat ett mer exakt förtydligande av begreppet traditionella småsamhällen – uttrycket ”traditionella” är alltför vagt och kan leda till bristande differentiering i användningen av resurser och åtaganden.
Landsbygdssamhällen är inte bara en del av vårt kollektiva minne, de är den viktiga vagga där våra värderingar uppstått och den brunn ur vilka sociala förbindelser springer, som ofta är avsevärt mer balanserade än i våra stadssamhällen, på samma sätt som de är absolut nödvändiga för bevarandet av vår kultur och miljö.
Detta kulturarv är inte bara hotat, som föredraganden varnar för, utan på många platser i EU är dess konkreta överlevnad i fara. Utöver åtgärder för att bevara och skydda landskap och kulturer borde unionen – tillsammans med medlemsstaterna – lägga upp lämpliga riktlinjer för att förebygga avfolkning av landsbygden, särskilt i bergsregioner. Annars riskerar vi att tvingas lägga pengar på att restaurera övergivna byggnader, måla gamla hus som kommer att förbli obebodda och laga kullerstensgator som ingen längre kommer att gå på. 
Manolis Mavrommatis (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Först vill jag tacka min landsman Nikos Sifunakis för hans utmärkta arbete. Herr kommissionsledamot! Kulturarvet är en viktig beståndsdel i identiteten och den historiska utvecklingen för Europas folk.
Följaktligen är det särskilt viktigt att skydda och underhålla detta arv, för utbildningen av den nya generationen och av respekt för den europeiska identiteten, eftersom dess lokala dimension, oavsett dess europeiska dimension, är ett grundläggande värde för EU-medborgare. Vi vet alla att strålkastarna riktas mot de stora städerna där de mest välkända monumenten återfinns.
Inte desto mindre är det ett faktum att den europeiska landsbygden, som utgör 90 procent av EU:s territorium, far illa av att människor överger den och av ekonomisk stagnation. Särskild uppmärksamhet måste därför riktas mot att skydda och främja kulturarvet i form av natur och byggnader i öregioner och andra landsbygdsregioner i EU, förutsatt att dessa områden bibehåller en stor del av sina särdrag oförändrade.
Med respekt för den traditionella landsbygden och med en avvägning mellan befolkningen och miljön, måste alla aktörer i kultursektorn se till att EU:s kulturarv underhålls och utvecklas och stärka medvetandet hos medborgarna med avseende på dess betydelse.
Restaurering och underhåll av bortglömda monument i medlemsstaternas ytterområden skulle också kunna bidra till utveckling av landsbygdsturismen och i förlängningen innebära ett uppsving för befolkningen på landsbygden.
Att erkänna och underhålla det gemensamma kulturarvet är slutligen en viktig gåva att lämna i arv till framtida generationer. 
Maria Badia i Cutchet (PSE ). –
   Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill inleda med att gratulera föredraganden, Nikolaos Sifunakis, till hans arbete där man betonar den speciella karaktären hos och betydelsen av Europas naturarv, kulturarv och konstnärliga arv, som innebär många förmåner, socialt och kulturellt såväl som miljömässigt och ekonomiskt.
Snabb stadstillväxt, sociala och tekniska framsteg, moderna jordbruksmetoder, ekonomisk utveckling och stadsutveckling ställer landsbygdssamhällen och ösamhällen, vilka – som har sagts här – utgör större delen av den utvidgade Europeiska unionens territorium, inför viktiga utmaningar.
Detta betänkande kommer lägligt, i en tid då å ena sidan människor överger landsbygden, en tid av avfolkning och ekonomisk kris, och då bränder och utbredningen av naturkatastrofer å andra sidan visar på det angelägna behovet av fackmän inom jordbruket som kan arbeta med och se efter vår miljö och garantera hållbarhet och framtid för vårt territorium och vår landsbygd. Där betonas nämligen behovet av att genomföra en effektiv politik som huvudsakligen grundas på en hållbar balans mellan befolkning och miljö samt på ett integrerat arbetssätt inom traditionella jordbruksområden, särskilt landsbygdssamhällen.
Att man ska utarbeta en lagstiftning för bevarande av kulturarvet, anslag till de stöd som krävs för dess restaurering, utbildning av fackmän inom naturvård och stöd till specialister och leverantörer av traditionella material är förslag som går i rätt riktning.
I detta avseende vill jag betona att främjande av internationella möten för att beskriva och utbyta erfarenheter och goda metoder inom området landsbygdsbevarande och skydd av arvet i Europeiska unionen skulle vara en mycket positiv del i denna politik på gemenskapsnivå. 
Bernat Joan i Marí (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Först vill jag välkomna detta utmärkta betänkande och tacka föredraganden för hans arbete. Att bevara den fysiska miljön är ett av huvudmålen för Europeiska unionen. Vår nuvarande och framtida uppgift är också att införa målet att bevara Europas byggnadsarv och kulturarv, och det är särskilt viktigt för små öar.
Det är verkligen viktigt att bevara naturtillgångar, men i små ekosystem är miljön, bosättningar och kulturarv helt och hållet förbundna med varandra. Jag kommer från Ibiza, en ö som lider av sviterna efter byggandet av två oproportionerligt stora motorvägar. På grund av dessa arbeten har flera viktiga delar av kulturarvet förstörts. Arkeologiska platser och traditionella hem har förstörts för att möjliggöra byggandet av dessa motorvägar.
Denna situation har fördömts upprepade gånger av frivilligorganisationer, och jag har själv kritiserat den inför Europeiska kommissionen och i denna kammare. Om parlamentet och EU-institutionerna som helhet beaktade förslagen i Nikolaos Sifunakis betänkande skulle denna typ av skador kunna undvikas och små öar, landsbygdsområden och kulturarv bevaras på rätt sätt. Det är nu vårt huvudmål. 
Janusz Wojciechowski (UEN ).
   – Herr talman! Jag vill uttrycka mitt stöd och min tacksamhet för Nikolaos Sifunakis betänkande och ställa mig bakom alla lovord som uttalats i dag om detta dokument.
Genom betänkandet har Europaparlamentet uttryckt den vikt man fäster vid byggnadsarvet på Europas landsbygd. Det är ett viktigt arv, men tyvärr alltför sällan uppskattat och ihågkommet. Vi lever i dag i en värld som förändras snabbt. Landsbygdsområden som har ändrats föga genom århundradena har genomgått en drastisk omvandling de senaste årtiondena. Jordbrukets metoder och redskap har förändrats, jordbruksarbetets karaktär har förändrats radikalt och landsbygdsarkitekturen har också förändrats.
Fram till 1960-talet var byggnaderna på landsbygden i Polen huvudsakligen av trä. Sedan kom en period med snabb förnyelse. De nya husen kanske var bekvämare, men de var inte alltid lika vackra som de gamla. Den traditionella landsbygdsarkitekturen försvann snabbt, och mycket lite av den återstår i dag, vilket innebär att vi har ännu större anledning att göra alla ansträngningar för att se till att detta arv faktiskt bevaras.
I Nikolaos Sifunakis betänkande betonas betydelsen av dessa frågor, och olika sätt att stödja verksamhet för att bevara värdefull europeisk landsbygdsarkitektur anvisas. Det är ett steg i rätt riktning och kommer i rätt tid, medan det fortfarande finns någonting kvar att bevara för framtida generationer. 
Andreas Mölzer (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det är ingen hemlighet att vi lever i en tid av ohejdad ekonomisk och social förändring som får oss att alltmer söka efter stabilitet, trygghet och vägledning. En plats där vi kan finna sådan trygghet är i vårt intellektuella arv, kulturarv och byggnadsarv, och ett ökat intresse hos människor för detta arv, en ökad medvetenhet om det och respekt för det vittnar om detta.
Det är den respekten som borde få oss att förhindra varje upprepning av den förstörelse – avsiktliga förstörelse – av det intellektuella arvet, kulturarvet och byggnadsarvet som kunde ses under infernot med två världskrig under 1900-talet och som man strävade efter och planerade för i Östeuropa under ”realsocialismen”, stalinismen och kommunismen och som för närvarande utövas – vilket är bedrövligt – av den brutala modernism som stöds av den politiska vänstern.
Jag anser också att Europas historiska arv och kulturarv, särskilt i landsbygdsområdena, inte enbart kan ses i ekonomiska termer och inte heller får tjäna enbart turismens intressen.
Jag anser att det är klokt att utvidga projekt som EU:s kulturhuvudstad till landsbygdsområden. Jag ser Sibiu, tidigare känt under namnet Hermannstadt, i Transsylvanien, som var föremål för en fotoutställning här i parlamentet i går, som ett exempel på i vilken omfattning Europeiska unionen kan gynna och stödja vårt kulturarv. 
Ljudmila Novak (PPE-DE ).
   Bevarandet av byggnadskulturarvet i landsbygds- och öregioner står också för ett bevarande av den europeiska kulturella mångfalden och individuella nationers ursprung. Genom att förstöra det arvet klipper en nation av banden till sina förfäder och drar upp sina rötter.
Försök att uppnå ännu större inre samband innebär att expansionsområden i europeiska städer blir alltmer lika. Det är därför oerhört viktigt för varje nation att bevara de särdrag som ger den dess tydliga identitet.
Det mest genuina kulturarvet och naturarvet finns definitivt i landsbygdsregionerna. Det behöver underhåll, annars förfaller det. Det är vår största utmaning eftersom restaureringen av listade byggnader och kärnområden på landsbygden är mycket dyr och tidskrävande. Samtidigt är levnadsvillkoren i dessa hus inte lämpliga för moderna förhållanden, och därför ser många ägare kulturarvet som en börda snarare än en källa till glädje och stolthet. Likaså försvinner gamla hantverk därför att de inte går att försörja sig på.
Om vi ser på kulturarvet och naturarvet enbart med pengar och vinst för ögonen så är allt de ger oss ekonomisk förlust. Vi måste hela tiden leta efter en balans mellan bevarande och vidareutveckling.
Jag instämmer i förslaget om ett europeiskt kulturarvsår eftersom det kommer att höja medvetandet bland våra medborgare om betydelsen av kulturarvet. Men jag stöder också förslaget att vi ska öronmärka bidrag från strukturfonderna för bevarande av naturarvet och kulturarvet i mindre byar, för därigenom kommer vi att återuppväcka intresset hos ägare och lokalsamhällen för restaurering. De kommer då också att se möjligheterna till utveckling och nya jobb.
Pärlor är små och svåra att upptäcka. Småsamhällen förtjänar också en möjlighet att få stimulans och stöd. 
Antonio López-Istúriz White (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag vill börja med att gratulera föredraganden Nikolaos Sifunakis till hans fantastiska betänkande. Tack vare det betänkandet kan vi föra en oerhört intressant debatt, för ännu en gång understryks någonting som jag och många här anser vara helt avgörande i unionen, särskilt de senaste åren: Äntligen håller vi på att bli medvetna om den inverkan som öarnas särdrag har på öregionerna.
Jag välkomnar därför det särskilda omnämnandet i dagens betänkande av skyddet och främjandet av naturarvet, byggnadsarvet och kulturarvet i EU:s öregioner. Det faktum att föredraganden kommer från ön Kreta, vaggan för den minoiska civilisationen, Europas äldsta civilisation, och att jag kommer från Balearerna, där Naveta des Tudon finns, som också anses vara Europas äldsta byggnad från omkring 1500 f. Kr., gör att vi båda två är särskilt lyhörda för behovet av att uppmuntra Europeiska unionen att vidta åtgärder för att skydda och återuppväcka Europas kulturarv.
För detta ändamål arbetar Balearernas regering med utformning och tillämpning av riktlinjer för hållbar utveckling som grundas på konvergens mellan målen hållbarhet och konkurrenskraft för turistverksamhet, och särskilt för bevarande och förbättring av naturarvet, byggnadsarvet och kulturarvet. Det är den inriktning vi måste välja, som inbegriper ett civilt samhälle där man är lyhörd för den särskilda sårbarheten hos öregioner och där man har ett väl utvecklat miljömedvetande.
Detta är en bra utgångspunkt för att, som förordas i betänkandet, omedelbart börja dela och utbyta erfarenheter på detta viktiga område – skyddet av det europeiska arvet, som är en enormt betydelsefull fråga eftersom den inte bara gäller människor utan också är en viktig del i den historiska utvecklingen och de europeiska regionernas identitet. 
Giuseppe Castiglione (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Med Maastrichtfördraget blev Europeiska unionen folkens union och försåg sig själv med sin egen kulturella identitet med respekt för regionala och lokala olikheter. Dessa olikheter utgör, till skillnad från den alltmer tilltagande globaliseringen av kulturen, det verkliga underliggande välståndet i vårt gemensamma arv. Vaggan för detta arv ligger i våra öregioner och landsbygdsområden, med deras traditioner, deras arkitektur, deras lokala hantverk och skönheten i deras fysiska och mänskliga landskap.
Det är därför ett prioriterat mål att skydda detta omfattande arv och förbereda en plan för lokal utveckling som syftar till att genomföra och uppmuntra en förstärkning av kulturella och miljömässiga resurser, för att göra dem till ett verktyg för tillväxt i vår just nu kämpande ekonomi. Det innebär först och främst att de allmänna villkoren på landsbygden måste förbättras, inte bara restaurering och bevarande av byggnader, både med avseende på monument och landskap, utan också att man tar hänsyn till de människor som bor där och har sin vardag i små byar på landet.
Det innebär att bekämpa flykten från landsbygden: att ge incitament för utbildning av unga, att rädda lokalt hantverk och traditionella lantbruksmetoder, att se till att gamla hantverk och ny professionalism får ett uppsving, bl.a. genom stöd till utveckling och användning av nya tekniker, och också att se till att landskapet bevaras, inte bara genom att grönområden skyddas utan framför allt genom att man använder lokala arter av träd och växter så att odlingslandskapet inte förändras.
De människor som bor i dessa områden måste få alla nödvändiga medel för att kunna fortsätta med sina traditioner i mindre städer, byar eller på öar. De program som är utformade för dessa ändamål måste förstärkas och förbättras. EU:s globala kulturarvsstrategi måste bli verkligt tvärpolitisk och beröra andra politikområden, på samma sätt som miljömässig hållbarhet, och alla politikområden måste integreras i detta avseende.
Jag är övertygad om att en balanserad, rationell, konsekvent, samordnad och framför allt mer effektiv användning av resurser, också finansiellt, kommer att göra det möjligt för oss att möta denna dubbla utmaning. För att skydda det lokala och regionala kulturarvet måste vi främja en balanserad socioekonomisk utveckling på landsbygden. 
Franco Frattini
   , Herr talman! Jag vill börja med att uppriktigt tacka alla som har lämnat viktiga bidrag till denna debatt, i form av idéer och verkligt intressanta förslag, och jag har definitivt för avsikt att informera Ján Figel' om dem. Jag vill bara gå tillbaka till två saker: finansieringen av projektet Kultur 2000 och det särskilda förslag som föredraganden har fört fram, att göra 2009 till ett europeiskt kulturarvsår.
När det gäller den första frågan, som ni känner till mycket bättre än jag, vill jag säga att projektet Kultur 2000, som hade en budget på 167 miljoner euro, nu kommer att tilldelas 400 miljoner euro. Budgeten har alltså höjts avsevärt tack vare Europaparlamentets bidrag och politiska stöd.
När det gäller den andra frågan om ett europeiskt kulturarvsår vill jag säga att kommissionen tar förslaget på stort allvar, och vi kommer att bedöma det mot bakgrund av våra mål och prioriteringsplaner för de kommande åren. Förslaget förtjänar en omsorgsfull analys. Jag vill också ta tillfället i akt att framhålla att min kollega, Ján Figel', nyligen lade fram ett viktigt förslag om att göra år 2008 till ett år för interkulturell dialog, ett förslag som kommissionen har antagit. Jag hoppas att parlamentet kommer att ha samma uppfattning i denna fråga.
Därmed ska jag, som jag sa, informera Ján Figel' om utgången av denna debatt, i en anda av konstruktivt samarbete mellan kommissionen och parlamentet. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00.
Zita Pleštinská (PPE-DE ). –
   Nästan 90 procent av det utvidgade EU består av jordbruksmark, vilket också omfattar nationalparker med ett värdefullt djur- och växtliv samt historiska lämningar som tillhör Europas kulturarv.
Trots det beaktas inte landsbygdsområdenas särdrag och verkliga behov tillräckligt i många politiska lösningar för dessa områden. Exempelvis utgör landsbygden 85 procent av Slovakiens territorium, och 48 procent av befolkningen har sina hem där. Unga människor tenderar emellertid att lämna landsbygden, befolkningstätheten på landsbygden har minskat, vårt kulturarv är hotat och hög arbetslöshet är ett stort problem.
Jag anser att betänkandet är mycket aktuellt eftersom man där analyserar den nuvarande situationen och försöker identifiera lösningar för att stödja landsbygdsområden och öar i EU. Man tar också upp framtiden för traditionella småsamhällen med befolkningar på mindre än 1 000 invånare. I betänkandet fokuseras på stöd till småföretag, unga lantbrukare, traditionella hantverk och yrken samt lokala seder och bruk, vilket kommer att bidra till att trygga skapande av arbetstillfällen och ett bättre och mer attraktivt liv på landsbygden.
Kulturarvet behöver mer uppmärksamhet och framför allt mera stöd. EU borde lägga fram en omfattande strategi för att underhålla kulturarvet, för att se till att bestämmelser om stöd ingår i all politik. Jag välkomnar initiativet med europeiska kulturarvsdagar och erfarenhetsutbytet på detta område genom internationella konferenser.
Genom debatten om detta betänkande har Europaparlamentet bekräftat att det tar den hållbara utvecklingen av EU:s landsbygdsområden på allvar. 
John Attard-Montalto (PSE ). –
   Eftersom Malta och Gozo är den minsta nationen i Europeiska unionen är det bara naturligt att man hänvisar till dess byggnader och kulturarv i ett helhetsperspektiv. Med de knappa tillgängliga resurserna och ett enormt byggnadsarv och kulturarv är det omöjligt att bevara desamma med bara våra egna tillgångar. Därför måste vi lita på att EU kommer till vår hjälp. Få personer känner till att man har hittat de äldsta fristående byggnaderna i världen på Malta. Inte desto mindre krävs att man omedelbart tar hand om dem. Det kanske mest imponerande tempelkomplexet Ggantija på Gozo är i trängande behov av omedelbara renoveringsåtgärder. Valletta, en av de vackraste kulturhuvudstäderna i Europa, är fortfarande i ett katastrofalt skick. Femtio år har gått sedan andra världskrigets slut, och ändå är huvudstaden fortfarande märkt av kriget – särskilt ruinerna efter det en gång så storslagna operahuset. Jag vädjar till de tyska och italienska regeringarna att göra en goodwillgest genom att återuppbygga operahuset som förstördes genom flygbombningar och därmed framhäva Vallettas arkitektur och bidra till dess kulturarv. 

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.

Charles Tannock (PPE-DE ). –
   Herr talman! Jag vill föreslå följande muntliga ändringsförslag: ”Europarlamentet uppmanar de kinesiska myndigheterna att avslöja var människorättsadvokaten Gao Zhisheng befinner sig och frige honom, såvida han inte ska ställas till svars för en erkänd straffbar handling. Europaparlamentet uppmanar likaså till frigivning av Chen Guangcheng, som har hjälpt medborgare i deras försök att stämma lokala myndigheter för utförande av tvångsaborter och tvångssteriliseringar och till frigivning av Bu Dongwei, som ålagts två och ett halvt års ”Omskolning genom arbete” och som hålls internerad på okänd plats. Europaparlamentet uppmanar därför myndigheterna att se till att alla människorättsförsvarare kan genomföra fredliga och lagliga aktiviteter utan att vara rädda för att godtyckligt arresteras, torteras eller behandlas illa och att de får vederbörlig tillgång till ett juridiskt ombud i händelse av arrestering.” 

Hannes Swoboda (PSE ). –
   Herr talman! Även vi skulle gärna ha stött detta viktiga betänkande om Kina, men eftersom man där inte accepterar begreppet ”ett Kina – två system” kan vi inte rösta för ett godkännande. Eftersom det ändå ger uttryck för många berättigade farhågor om de mänskliga rättigheterna kommer vi inte att rösta emot det, utan vi kommer att avstå från att rösta. 
Georg Jarzembowski (PPE-DE ). –
   Herr talman! Låt mig, för att kväva en potentiell myt i dess linda, säga att parlamentet med stor majoritet antog ändringsförslag 33, där man förefaller hänvisa till detta begrepp, så er motivering är felaktig, herr Swoboda, och ni borde rösta för betänkandet.
Talmannen. –
   Vi kommer inte att återuppta debatten, och vi går vidare med omröstningen.
Vilken artikel i arbetsordningen hänvisar ni till när ni begär ordet, fru Muscardini? 
Cristiana Muscardini (UEN ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! I arbetsordningen anges att röstförklaringarna ska äga rum efter omröstningen och inte före. Om vi är tvungna att ändra arbetsordningen är jag helt och hållet för det, men regeln måste gälla alla grupper och inte bara vissa. 
Talmannen. –
   Jag ska nogsamt notera detta, fru Muscardini. 

Martin Schulz (PSE ). –
   Herr talman! Innan vi går vidare till omröstningen vill jag framföra en sak på grundval av artikel 150.6 och anknyta med en fråga till Hans-Gert Poettering. Det jag vill framföra är att Konstantinos Hatzidakis lade fram ett ändringsförslag – ändringsförslag 5 – där behovet av att skicka en delegation till de särskilt drabbade områdena nämns, vilket det råder allmän enighet om. Vi talar nu enbart om de särskilt hårt drabbade områdena i Spanien, även om det har varit bränder i Portugal, Grekland, Frankrike och andra länder också.
Frågan är om detta är ett misstag, för i så fall borde vi göra så som vi har föreslagit och ta bort omnämnandet av Spanien, så att förslaget lyder ”delegation till de särskilt drabbade områdena”, eller också borde man efter Spanien lägga till ”Portugal, Grekland, Frankrike”. Detta förutsätter att det inte finns något bakomliggande politiskt motiv, även om den möjligheten inte helt kan uteslutas. Jag vill dock be att vi inte utnyttjar den svåra situation som offren i Grekland, Portugal och andra länder befinner sig i för ett partipolitiskt spel, så antingen tar vi bort omnämnandet av Spanien eller också tar vi med alla länder som drabbats av bränder.
Jag skulle vara tacksam om gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater kunde förtydliga detta innan vi går vidare till omröstningen. 
Gerardo Galeote (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr Schulz! Jag var självfallet inte här på måndagen när Europeiska kommissionen talade. Kommissionsledamot Stavros Dimas sa i sitt uttalande att det enda land där EU:s räddningstjänstmekanism tillämpades i somras var Spanien.
Det låter rimligt, eftersom 50 procent av bränderna i somras tyvärr ägde rum i mitt land. Martin Schulz borde veta att vi ska ha en offentlig utfrågning i Europaparlamentet den 6 oktober, på förslag av vår vän, den före detta kommissionsledamoten Michel Barnier, just om EU:s räddningstjänstenhet.
Eftersom vi vill att delegationen ska resa före den 6 oktober är det fysiskt omöjligt att besöka alla länder som han har nämnt. Jag föreslår att besöket i Spanien före den 6 oktober genomförs som planerat, och om hans grupp vill att vi ska besöka andra länder efter den 6 oktober försäkrar jag honom att jag kommer att rösta för det. 
Talmannen. –
   Det är flera som har begärt ordet, men jag vill inte återuppta debatten.
Därmed kommer Martin Schulz, om jag har uppfattat saken rätt, att lägga fram ett muntligt ändringsförslag när det är dags för det. Parlamentet kommer då att kunna fälla sitt utslag, och varje ledamot kommer att kunna uttrycka sin åsikt genom att rösta.
Martin Schulz (PSE ). –
   Herr talman! Vi förmodade att saker och ting skulle visa sig vara så som Gerardo Galeote sa – i sitt mycket klarläggande uttalande – så jag ber att orden ”i Portugal, Grekland, Frankrike och de andra särskilt drabbade länderna” läggs till efter orden ”i Spanien”.


Nikolaos Sifunakis (PSE ),
   – Herr talman! Jag vill föreslå en ändring i andra stycket i punkt 19 genom följande muntliga ändringsförslag:
”genomföra fleråriga projekt i syfte att främja traditionella, väl bibehållna samhällen, eventuellt sådana som har en befolkning på mindre än 1 000 invånare”.

– Omröstningen är avslutad. 
Bruno Gollnisch (NI ),
   . – Genom att ansluta sig till Haagkonferensen för internationell privaträtt, vars uppdrag är att arbeta för att gradvis förenhetliga reglerna inom den internationella privaträtten, tar parlamentet, för en gångs skull, ett realistiskt steg mot harmoniseringen av regler som är specifika för varje medlemsstat.
Det finns i själva verket två sätt att uppnå harmonisering av lagstiftning. Det första, som förespråkas av de fanatiska eurofederalisterna, består i bindande åtaganden om standardisering av de faktiska rättsreglerna i var och en av de 25 medlemsstaterna. Det andra, som uppfyller de båda grundläggande kraven på rättssäkerhet och rättslig verkan, består i standardisering enbart av lagvalsregler och regler om domstolars behörighet, dvs. det består i avgörande av både vilken domstol som är behörig och vilken nationell lag som ska tillämpas på ett rättsligt förhållande. Medlemsstaterna behåller därför sina egna lagbestämmelser, rättssystem och rättstraditioner, men resultatet blir att den osäkerhet som kan uppstå i tillämpningen av och mötet mellan nationella lagar i olika områden av unionen blir mycket mindre.
Därför är vi för betänkandet och gemenskapens anslutning till Haagkonferensen. 
Philip Claeys (NI ).
   – Herr talman! Jag har röstat för Bastiaan Belders betänkande och vill lyckönska honom till det arbete han har gjort. Den inställning som socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet har är i själva verket ett skäl i sig för att rösta för detta betänkande, eftersom den kritiserade vad den ansåg vara den överdrivna uppmärksamhet som ägnades människorättssituationen i Kina.
Hur som helst, faktum är att situationen i landet absolut inte har förbättrats de senaste åren, inte ens sedan händelserna på Himmelska fridens torg, och det är uppenbart för oss att regeringar, företag och andra organ i Europeiska unionen är alltför villiga att bara göra affärer med kommunistregimen i Kina utan några som helst krav på förbättring av människorättssituationen. 
Jan Andersson, Ewa Hedkvist Petersen och Inger Segelström (PSE ),
   Vi tycker att det är bra att Europaparlamentet förstärker sina ansträngningar i arbetet med mänskliga rättigheter i Kina. Däremot saknar vi de bilaterala strävanden och de delar om handel som bör vara de centrala punkterna i betänkandet. Eftersom Kina är EU:s näst största handelspartner är det viktigt att kontakterna fungerar väl. 
Bruno Gollnisch (NI ),
   . – Bastiaan Belders betänkande är avsett att omfatta alla de kränkningar som Folkrepubliken Kina har begått, både när det gäller dess internationella handelsåtaganden i WTO (dumpning i alla dess former, förfalskning och piratkopiering, hinder för Kinas handelspartner när det gäller tillgång till dess marknad etc.) och när det gäller de mänskliga rättigheterna. På denna sista punkt är litanian mycket lång: koncentrationslägren (laogai-lägren), tvångsarbete, handel med organ från avrättade fångar, religiös förföljelse – särskilt av den katolska minoriteten – tibetanska martyrer osv.
Det är förvånande att man i Bastiaan Belders betänkande lyckas beklaga sig över dessa omständigheter utan att alls nämna att Kina är ett kommunistiskt land, en marxistisk diktatur, som gör anspråk på att i politiska termer ha haft den mest blodtörstiga ideologin under hela 1900-talet.
Ännu mer förvånande – men är det verkligen förvånande här i Europaparlamentet? – är att betänkandet inte avslutas med något krav på sanktioner, inte ens med ett fördömande, utan med betoning av behovet av en fri och öppen marknad med konkurrens i Kina! Det råder inget tvivel om att pengar alltid kommer att vara viktigare än människor i det Europa som ni har i beredskap för oss. 
Hélène Goudin (IND/DEM ),
   För Europeiska unionen är Kina en mycket viktig handelspartner. EU och Kina har under det senaste årtiondet haft en nära handelsrelation. Betänkandet är att se som ett steg mot förbättring av Kinas ekologiska och sociala situation. Junilistan anser att krav på förbättring på dessa områden är en förutsättning för ett långt och hållbart handelssamarbete.
Jag röstar således ja till betänkandet i sin helhet. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   . Majoriteten i parlamentet har, vilket inte är förvånande, antagit en resolution om förbindelserna mellan EU och Kina som, i sina många punkter, knappast innehåller något omnämnande av bilaterala förbindelser, utan man uttalar sig i stället för en Kinapolitik som går ut på inblandning av grövsta slag.
Bland de många frågor som är värda att kommentera vill jag bara framhäva parlamentets stöd för en nedflyttning av förbindelserna EU–Kina till en position av sekundär betydelse, efter ”Förenta staternas initiativ till att inleda en strategisk dialog med Europa om Kinas uppgång – ett viktigt nytt element i den ’nya’ världens politik gentemot den ’gamla’” – och för att uppmana ”EU och dess medlemsstater att, tillsammans med Förenta staterna, utveckla en strategisk konsensus för att hantera Kina”.
Vidare står det att ”Europaparlamentet är oroat över den tilltagande ojämlikheten och det orättvist fördelade välståndet, massarbetslösheten och den okontrollerade urbaniseringen, den ökande brottsligheten och korruptionen och inte minst miljöproblemen i Kina”. Dessa farhågor avslöjar hyckleriet från dem som – låt oss vara ärliga – inte har någon moralisk rätt att uttrycka sådana farhågor. Ta exempelvis det brutala, samhällsfientliga angreppet som leds av EU och det skrämmande sociala förfallet i medlemsstaterna.
Därför röstar vi emot. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . När det gäller förbindelserna med Kina är det minsta man kan göra att ställa frågor till dem som övervakar EU:s medlemsstaters utrikespolitik.
Å ena sidan är detta en totalitär stat som inte visar någon respekt för de mänskliga rättigheterna, inte bryr sig det minsta om humanitära frågor, miljön, integrerad utveckling, att arbeta för frihet eller respekt för människosläktets minimivärderingar. Det är också omöjligt att förneka att det är en betydelsefull ekonomi som växer oavbrutet. Det finns också belägg för att ekonomiska framsteg – som förstärkningen av förbindelserna EU – Kina har bidragit till – har lett till den önskade effekten att en medelklass har vuxit fram i städerna, vilket förhoppningsvis, med tiden, kommer att föra med sig ett uppsving för demokratin.
Samtidigt – och detta var något vi förde fram – bevisar erfarenheten från Macao och Hongkong, som EU har följt nära, att det är möjligt att inrätta ett bättre system än det som nu existerar på det kinesiska fastlandet.
Slutligen, några ord av beklagande inför inställningen hos den socialdemokratiska gruppen i Europarlamentet, som försökte få bort betänkandet, för att förekomma ett resultat som inte skulle passa deras intressen. Det är beklämmande. 
Kathy Sinnott (IND/DEM ),
   Jag motsätter mig Kinas ettbarnspolitik och andra kränkningar av de mänskliga rättigheterna. Jag stöder inte en politik för ett Kina. 
Charlotte Cederschiöld, Christofer Fjellner, Gunnar Hökmark och Anna Ibrisagic (PPE-DE ),
   Vi har idag röstat för betänkandet om inledning till en debatt om en gemenskapsmodell för miljömärkningsprogram för fiskeriprodukter. Vi är positiva till att EU fastställer gemensamma minimiregler för miljömärkning av fiskeriprodukter, samt att dessa ska följa gällande internationella standarder.
Vi anser dock, i rak motsats till betänkandet, att det är bra att det finns olika privata märkningar och att all miljömärkning av fiskeriprodukter bör ske genom privata aktörer. Vi delar inte heller föredragandens övertygelse om att den gemensamma fiskeripolitiken ger det mest miljövänliga fisket. Tvärtom är vi övertygade om att den gemensamma fiskeripolitiken är en stor del av orsaken till utfiskning och miljöproblem. 
Hélène Goudin (IND/DEM ),
   Åtgärder som syftar till att bekämpa olagligt, orapporterat och oreglerat fiske är positiva. Jag ifrågasätter dock behovet av att EU centralt ska införa ett miljömärkningsprogram för fiskeriprodukter. Inrättandet av en gemensam EU-miljömärkning riskerar att skapa överflödig byråkrati och kan begränsa företagens, fiskeriorganisationernas och medlemsstaternas möjligheter att ta fram egen miljömärkning.
Jag röstar således nej till detta betänkande. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   . Som debatten har visat ger miljömärkningen av fiskeriprodukter upphov till viktiga frågor.
Föredraganden säger att en typ av krav skulle kunna grundas på objektiva faktorer såsom vetenskaplig analys, utifrån tillämpningen av gemenskapsnormer som syftar till att säkerställa att allt fiske i EU:s medlemsstater är hållbart.
Men införandet av andra krav såsom mer selektiva produktionsmetoder skulle leda till att man tillämpade ett efterhandskrav. Det skulle gå stick i stäv mot principen att påverkan på resurser måste analyseras på grundval av beslut om tekniska åtgärder, och inte i efterhand.
Det handlar också om införandet av ett livsmedelssäkerhetskrav, som skulle väcka frågan om faran med fiskeriprodukter som fångats vilda och inte är lämpliga som livsmedel. I det fallet är det inte märkning det handlar om. Sådana fiskeriprodukter får inte under några som helst omständigheter fångas, ännu mindre bjudas ut till försäljning. Detta är vad som sker när man tror att det finns någon form av havsförorening som leder till fiskeförbud.
Vi står därför fast vid det vi sa i vårt anförande. 
Marco Cappato (ALDE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill bara påpeka att även om jag stödde resolutionen om Libanon så har jag alltför ofta hört personer i denna kammare, däribland den höge representanten Javier Solana, använda uttrycken ”Europeiska unionen” och ”medlemsstaterna i Europeiska unionen” som synonymer och säga att Europeiska unionen spelar och har spelat en viktig roll i krisen i Libanon och också skickar Unifiltrupper. Så är inte fallet: vissa medlemsstater, vissa länder spelar en roll.
Europeiska unionen har tyvärr gett upp till och med de blygsamma, svaga utrikespolitiska instrument som den kunde ha använt. Den roll som Europeiska unionen skulle kunna spela består i att erbjuda utsikter om medlemskap till länder på andra sidan Medelhavet: Turkiet, Israel och även andra demokratier bortom Medelhavet. Medlemsstaternas Israel- och Palestinapolitik är i stället dömd att misslyckas. 
Romano Maria La Russa (UEN ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Bortsett från mitt fullständiga bifall till Unifil 2 måste jag uttrycka förbehåll inför den aktuella mobiliseringen av EU:s länder, med undantag av Italien, Frankrike och Spanien, som kommer att begränsa sig till ett mer eller mindre symboliskt bidrag.
Europas vädjanden har hittills varit svaga – den höge representanten för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, Javier Solana, krävde ett starkt svar från alla unionens länder, men hans ord har upplösts i tomma intet över Bryssel. Även om jag skulle vilja släta över den förtäckta pro-palestinska vinkling som är förhärskande i EU-institutionerna och som ibland verkar glida över i antisemitism, måste jag i alla fall betona ännu en gång hur kraftlöst EU är: genom att försöka vara politiskt korrekt som vanligt har EU varit ovilligt att inta en tydlig, bestämd inställning.
Jag undrar emellertid hur man kan tala om lika stora avstånd.
Adamos Adamou (GUE/NGL ),
   – I 34 dagar bevittnade världen en militär operation som utfördes av en enormt välutrustad armé som – tack vare Förenta staternas medverkan och de ultramoderna raketer som man skickade upp ända till slutet – förstörde och invaderade södra Libanon, dödade hundratals civila, fördrev en tredjedel av befolkningen och förpassade landets ekonomi 20 år tillbaka i tiden. Israel är skyldigt till många krigsförbrytelser, vilket bekräftas av rapporter från Amnesty International och Human Rights Watch.
Hizbollahs tillfångatagande av israeliska soldater var förevändningen för att genomföra en förberedd plan. Som cyprioter har vi vår egen speciella erfarenhet av militärt ingripande och tillbakavisar filosofin att man inte ska ta ställning, som ligger till grund för parlamentets förslag till resolution, och också varje försök att jämställa offren med förövarna.
Vi stöder embargot mot leveranser av militär utrustning till Israel, för att avbryta denna militära maskins verksamhet och skicka ut budskapet att det internationella samfundet inte samtycker till det folkmord som håller på att begås mot Palestina och grannfolken. Vi kräver att en kärnvapenfri zon skapas i vår region, inklusive Israel.
Vi måste fördöma Israels politik mot Palestina förbehållslöst och bestämma att vi omedelbart ska återvända till förhandlingsbordet för att snabbt hitta en slutgiltig lösning. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . Det är skrämmande att parlamentet har valt den uppfattning som föreslås i detta betänkande, nämligen att jämställa Israel och Palestina – dvs. angriparen och offret – när det som krävs är ett tydligt fördömande av både de krigsförbrytelser som Israel har begått i Libanon och de attacker och den statsterrorism som Israel fortsätter att utöva i de palestinska ockuperade områdena, inklusive Gaza. Det är en dålig början.
I en särskilt komplicerad och farlig tid borde EU åtminstone kräva att Israel följer FN:s beslut om Israels ockupation av palestinska territorier, att Israels handhavande av de ockuperade palestinska territorierna omedelbart stoppas, att blockaden mot Gaza upphävs omedelbart, dvs. ett återöppnande av gränsen mot Egypten och tillåtelse av fri rörlighet för personer och varor, att Golanhöjderna återlämnas till Syrien och Shebaafarmerna till Libanon, att utsedda palestinska ministrar och parlamentsledamöter friges omedelbart, att förhandlingar inleds om utväxling av fångar, att bosättningar upphör och, slutligen, att Israel återupptar återbetalningen av palestinska skatte- och tullinkomster.
En varaktig fred i Mellanöstern är beroende av respekten för de palestinska, syriska och libanesiska folkens rätt till sin egen suveränitet. 
Glyn Ford (PSE ),
   I denna debatt om situationen i Mellanöstern vill jag erinra ledamöterna om att parlamentet den 31 maj 2005 röstade igenom en resolution med titeln ”Irak: det assyriska samfundet; situationen i irakiska fängelser”.
Jag måste tyvärr meddela att situationen för de kristna i Irak, och särskilt assyrierna, fortsätter att försämras. Vi har just fått veta att doktor Donny George, chef för Iraks museum och en av de mest välkända assyrierna i landet, har flytt till Syrien med sin familj.
Den avgående ambassadören för Storbritannien, William Patey, har pekat på att Irak redan befinner sig i ett inbördeskrig utan krigsförklaring.
Vad ska man göra? Vi måste stå bakom de kyrkliga ledarna helt och fullt och kampanjen för att rädda assyrier, som jag stöder och som stöder mig, i deras kampanj i norra Irak senare under månaden.
Vi i EU och FN måste trycka på för att denna infödda irakiska folkgrupp, liksom kurder, sunniter och shiiter, får sitt eget förvaltningsområde i ett enat Irak, vilket anges i den irakiska konstitutionen. Annars kommer den kristna gruppen i Mellanöstern, som en gång utgjorde 20 procent av befolkningen, att fördrivas helt. 
Patrick Gaubert (PPE-DE ),
   .I mitt tal den 6 september i kammaren vädjade jag om en balanserad bedömning av situationen före, under och efter konflikten mellan Israel och Libanon, och av dess följder för de berörda befolkningarna och för regionens framtid.
Det gemensamma förslaget till resolution förefaller mig inte svara mot denna önskan om en balanserad syn, vilket bl.a. framgår av skälen A och B samt punkterna 17, 20 och 25.
Jag röstade därför emot denna resolution. 
Hélène Goudin (IND/DEM ),
   Junilistan beklagar djupt den rådande situationen i Libanon. I ett krig är det alltid de skyddslösa och oskyldiga som får betala det högsta priset. Konflikten i Libanon är ett skolexempel på att våld föder våld, och vi tar starkt avstånd från alla slags våldshandlingar som utförs från båda sidor. Betänkandet som helhet innehåller många bra förslag och idéer, men vi anser att FN bör vara det organ med högst auktoritet på området. Betänkandet berör dessutom en känslig utrikespolitisk fråga som medlemsstaternas regeringar är oense om. Vi anser att det är upp till varje medlemsstats regering att ta ställning i frågan. Vi anser att frågan i sin helhet är en fråga för FN och inte för EU.
Junilistan lägger därför ner sin röst. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   . Bland andra klandervärda handlingar har parlamentet ännu en gång, skamligt nog, tvått sina händer över Israels ansvar för sina brott, genom att försöka blanda ihop angriparen – Israel – och dess brott med Israels offer – det palestinska och det libanesiska folket, med deras rättmätiga motståndskamp mot angrepp och ockupation.
Parlamentet flätar också samman FN:s säkerhetsråds resolutioner 1701 och 1559 och betonar att ”denna lösning bör leda till avväpnande av all milis, inbegripet Hizbollah”, och det man säger om resolutionerna 242, 338, 426 och 520 är bara tomma ord.
Inte desto mindre erkänner parlamentet – mot bakgrund av de överväldigande bevisen för den allvarliga utvecklingen i Mellanöstern, och ställt inför Israels brutala angrepp mot det palestinska och det libanesiska folket, särskilt mot bakgrund av det fasta, beslutsamma motståndet från folket i dessa länder – vad som länge har behövts: en rättvis och varaktig lösning på konflikten mellan Israel och Palestina, som är nödvändig för att fred och säkerhet åter ska råda i regionen, en global, hållbar och varaktig lösning för regionen grundad på den relevanta resolutionen från FN:s säkerhetsråd. 
David Martin (PSE ),
   Jag välkomnar Europaparlamentets resolution om Mellanöstern. Framsteg mot en varaktig fred i Mellanöstern kommer endast att göras när en ömsesidig samexistens av en israelisk och en palestinsk stat, båda med säkra och erkända gränser, respekteras och stöds av det internationella samfundet. Mot bakgrund av det uppmanar jag EU att göra allt som är möjligt för att säkra det resultatet.
Medan konflikten pågick i Libanon uppmärksammades det inte internationellt att Gazas folk utsattes för 250 flygangrepp, 1 000 artillerigranater och att mer än 200 personer dödades, liksom att omkring 300 palestinska barnfångar vid den senaste räkningen hölls fångna i israeliska fängelser. Jag anser att det inte finns någon militär lösning på denna kris och att EU borde uppmana Israel att upphöra med offensiva militära åtgärder i regionen och omedelbart frige de palestinska barnfångar som den israeliska armén fängslat. 
Mary Lou McDonald (GUE/NGL ),
   Den humanitära katastrof som bevittnats i Libanon, med hundratals döda och skadade på båda sidor, skador på viktig infrastruktur och hundratusentals människor på flykt, har inte upphört med vapenvilan. Det är uppenbart att en rättvis och varaktig lösning på den israelisk–palestinska konflikten är nödvändig för fred och stabilitet i hela regionen.
Det krävs ett starkt och positivt ledarskap för att åter föra upp fredsprocessen i Mellanöstern högst upp på den internationella politiska dagordningen. Europeiska unionen kan spela en roll genom att stå för en del av detta ledarskap och också genom att tänka om när det gäller EU:s inställning till bistånd till Palestina och förhållandet till Hamas. 
Willy Meyer Pleite, (GUE/NGL )
   . Vi framför i dag vår åsikt om ett förslag till resolution om krisen i Mellanöstern och visar att parlamentet, till skillnad från Europeiska rådet, reagerar på ett lämpligt sätt på situationen. Jag röstar för därför att resolutionen ska innehålla vissa delar som är avgörande för att stärka den bräckliga vapenvilan mellan den israeliska armén och Hizbollahmilisen. Som det uttrycks i texten, enbart politisk dialog kan lösa denna konflikt, aldrig militära handlingar.
Trots det återstår vissa frågor såsom Israels straffrihet efter konflikten. EU måste vara modigt och gå i spetsen för kravet på att Israel bidrar till återställningskostnaderna efter den förödelse som orsakats av Israels bombning av infrastruktur och civila mål.
Eftersom den fortgående ockupationen av och angreppet mot Palestina inte får glömmas bort är det mycket viktigt att det blir en internationell konferens för en lösning av krisen i Mellanöstern. En sådan konferens skulle sträva efter sanktioner mot staten Israel och landets återgång till respekt för internationell rätt, och klargöra färdplanen som syftar till att lösa konflikten. 
Athanasios Pafilis (GUE/NGL ),
   – Det grekiska kommunistpartiet röstade emot det oacceptabla gemensamma förslag som undertecknats av företrädare för alla de politiska partierna.
Förslaget ansluter sig till EU:s ståndpunkt som innebär ett godkännande av planen från Nato/Förenta staterna om den ”nya Mellanöstern”, som resulterade i kriget mot Libanon, som man kallar för en konflikt och därigenom frikänner Israel.
Man försöker i förslaget framställa EU som opartiskt och jämställer därmed offer och förövare, genom att man blandar in folkets motstånd mot Israels och Förenta staternas imperialistpolitik.
Man godkänner resolution 1701, välkomnar utsändandet av ockupationsstyrkor från EU och förespråkar avväpnande av folkets styrkor som hjältemodigt kämpade mot det orättvisa angreppskriget. På så sätt samtycker man till genomförande av imperialistplanerna. Man tillskriver palestinierna ansvar utan att fördöma Israels folkmord.
Man omnämner inte erkännandet av den palestinska regeringen eller frisläppandet av tusentals libanesiska och palestinska fångar i israeliska fängelser.
Man välkomnar EU:s ockupationsnärvaro i Mellanöstern, som inte garanterar fred för folkens väl utan kommer att underblåsa en upptrappning i ett försök att genomföra Natoplanen för att kontrollera hela området.
De politiska krafter som har undertecknat detta bär ett enormt ansvar gentemot folket, dess styrkor och organisationer som har stridit i många år med stor blodspillan.
I denna kamp uttrycker det grekiska kommunistpartiet sin solidaritet och kräver att folket ska trappa upp striden mot den euro-amerikanska imperialismen. 
Tobias Pflüger (GUE/NGL ),
   . Avtalet om att skicka trupper till Libanon vittnar om okunnighet om reglerna för insatser.
Även om parlamentets stöd till sammankallande av en fredskonferens för Mellanöstern ska ses som något positivt är det beklagligt att dess ledamöter röstar för att trupper ska skickas till Libanon på grundval av ett mandat som brister i klarhet – de har inte fått någon genomgång eller annan information om Unifils regler för insatser, som fortfarande är hemliga.
Av parlamentets resolution framgår att man välkomnar ett starkt mandat för styrkan som ska skickas till Libanon. Man utesluter inte uttryckligen möjligheten att avväpnandet av Hizbollah kan vara en uppgift för Unifilsoldater, alltså för soldater från EU:s medlemsstater. Det är hänsynslöst egensinnigt att förespråka militära ingripanden av detta slag, och den faktiska effekten av det är att man signalerar grönt ljus för europeiska trupper att föra krig i Libanon.
Det är skamligt att kriget i Libanon i Europaparlamentets resolution bara beskrivs som ”oproportionerligt” från Israels sida i förhållande till angreppen från Hizbollah, och detta kan bara ses som cyniskt mot bakgrund av de många civila offren i Libanon.
Uppenbarligen finns det de som aldrig kan få tillräckligt av offer, för i resolutionen påstås att ”närvaron av en multinationell styrka i Libanon skulle kunna utgöra en modell att följa vid förhandlingarna om en lösning på konflikten mellan Israel och Palestina”. Vad som behövs är tvärtom en politisk lösning snarare än att man skickar fler och fler trupper. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . Ibland är fred det enda man kan prata om. Det finns inte tid att anklaga varandra, gräla eller ge betalt för gammal ost. Fred i Mellanöstern kan bara byggas mellan folk, länder och stater som är fria och demokratiska, ansvariga för sina egna handlingar och kompetenta att förvalta sitt eget territorium. Demokrati, frihet och utveckling är det bästa motgiftet mot ideologier i vilkas namn vissa olyckligt lottade människor blir gisslan på grund av terrorism och extremism.
Det är också nödvändigt att vid detta tillfälle tala om säkerhet, utan vilken fred inte kan upprättas. Följaktligen är utsändandet av en betydande militär styrka med operativ kapacitet till södra Libanon en lösning som skulle kunna ändra händelsernas gång och som skulle kunna bidra till att förhindra att angreppen och krigen upprepas.
Vi är dock medvetna om riskerna. Alla har inte de bästa avsikterna i själ och hjärta, och alla regimer är inte benägna att inta en försonlig ståndpunkt. Detta kommer dock inte att stå i vägen för freden utan enbart hindra människor från att vara naiva. 
Bart Staes (Verts/ALE ),
   . Jag stöder kompromisstexten om Mellanöstern. Det finns ingen militär lösning på problemen i den regionen. Inte enbart det grova och avsiktligt urskillningslösa användandet av våld från Israel, i form av bombningen av civila mål, användandet av illegala vapen, den storskaliga förstöringen av civil infrastruktur och den allvarliga skadan på kustlinjen, utan också den urskillningslösa raketattacken som iscensattes av Hizbollah förtjänar vårt fördömande.
Medlemsstaterna måste förhindra en förnyad kapprustning i regionen genom att strikt tillämpa EU:s uppförandekod om vapenexport för alla vapenleveranser dit. När nu Förenta staternas politik i området har visat sig misslyckas är det mycket viktigt att en ny regional fredskonferens – en ”Madrid II” – hålls för att finna en omfattande, hållbar lösning som är genomförbar och som grundar sig på staten Israels rätt att leva inom säkra och erkända gränser och på palestiniernas rätt till en livskraftig egen stat på de ockuperade territorierna, med stark betoning av säkerhet och nedrustning.
EU måste återuppta dialogen med Syrien och göra landet delaktigt i ansträngningarna för att nå fred, bl.a. genom att skriva under det gemensamma associeringsavtalet som ett viktigt steg mot att tillgodose mänskliga rättigheter på ett mera verksamt sätt. 
Kyriacos Triantaphyllides (GUE/NGL ),
   – I 34 dagar bevittnade världen en militär operation som utfördes av en enormt välutrustad armé som – tack vare Förenta staternas medverkan och de ultramoderna raketer som man skickade upp ända till slutet – förstörde och invaderade södra Libanon, dödade hundratals civila, fördrev en tredjedel av befolkningen och förpassade landets ekonomi 20 år tillbaka i tiden. Israel är skyldigt till många krigsförbrytelser, vilket bekräftas av rapporter från Amnesty International och Human Rights Watch.
Hizbollahs tillfångatagande av israeliska soldater var förevändningen för att genomföra en förberedd plan. Som cyprioter har vi vår egen speciella erfarenhet av militärt ingripande och tillbakavisar filosofin att man inte ska ta ställning, som ligger till grund för parlamentets förslag till resolution, och också varje försök att jämställa offren med förövarna.
Vi stöder embargot mot leveranser av militär utrustning till Israel, för att avbryta denna militära maskins verksamhet och skickar budskapet att det internationella samfundet inte samtycker till det folkmord som håller på att begås mot Palestina och grannfolken. Vi kräver att en kärnvapenfri zon skapas i vår region, inklusive Israel. 
Vi måste fördöma Israels politik mot Palestina förbehållslöst och bestämma att vi omedelbart ska återvända till förhandlingsbordet för att snabbt hitta en slutgiltig lösning. 
Jean-Pierre Audy (PPE-DE ),
   – Jag röstade för det gemensamma resolutionsförslaget som lagts fram av sex politiska grupper om skogsbränder och översvämningar. Till att börja med gläder det mig att såväl bränder som översvämningar har lagts till den ursprungliga texten. Det är i huvudsak tydligt att de med tiden allt fler naturkatastroferna och andra störningar som påverkar territorierna och befolkningarna ibland är vissa medlemsstater övermäktiga när det gäller deras förmåga att vidta åtgärder och att Europeiska unionen måste hjälpa till. Faktum är att Europeiska unionen inte tycks vara tillräckligt delaktig i åtgärder vid dessa kriser, och jag beklagar att man i resolutionen inte mer tydligt och beslutsamt stöder idén med att inrätta en europeisk räddningstjänst. Detta skulle inte innebära att man måste rekrytera tjänstemän med ansvar för räddningstjänsten, utan att man skulle ha chefer på EU-nivå med befogenheter att samordna vissa räddningstjänster inom EU:s territorium och detta på begäran av en medlemsstat som är oförmögen att hantera en särskild situation. 
Charlotte Cederschiöld, Christofer Fjellner, Gunnar Hökmark och Anna Ibrisagic (PPE-DE ),
   Vi har idag röstat emot den gemensamma resolutionen om skogsbränder.
Vi beklagar de många och omfattande skogsbränder och översvämningar som drabbat Europa. Vi anser att EU i vissa fall bör stödja drabbade länder och regioner ekonomiskt när extrema naturkatastrofer inträffar. Stöden får däremot inte leda till att skogsbränder kan leda till ekonomisk vinning.
Vi anser inte att de årligt återkommande bränderna och översvämningarna i samma regioner motiverar gemensamma instrument för att bekämpa dessa och gemensam finansiering för att kompensera drabbade. Vi anser tvärtom att det viktigaste arbetet för att bekämpa dessa bränder och dess orsaker bör ske, initieras och finansieras lokalt och nationellt. 
Den Dover (PPE-DE ),
   De brittiska konservativa hyser medkänsla med offren för sommarens skogsbränder. Denna resolution tar dock inte tillräckligt fasta på att de flesta av bränderna verkar vara anlagda mordbränder. Till och med den spanska regeringens miljöminister antydde att vissa av bränderna kunde ha anlagts av skogsarbetare som var arga över att inte ha kallats in över sommaren av de regionala brandkårerna. Det är absolut nödvändigt att de enskilda medlemsstaterna vidtar fler förebyggande åtgärder för att förhindra att dessa avsiktliga handlingar upprepas. Av den anledningen kommer de brittiska konservativa inte att stödja det gemensamma förslaget. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . Vi röstade för betänkandet, men vi är besvikna över avslaget på vårt förslag att uppmana kommissionen att erbjuda särskilt gemenskapsstöd till Portugal, med avsikten att stödja återställande av de nedbrunna skogsområdena i nationalparkerna Peneda-Gerês och Serras d’Aire e Candeeiros, med hänsyn till deras oöverskådliga intressen när det gäller miljö, natur och ekonomi.
Vi välkomnar emellertid att parlamentet ännu en gång har uppmanat kommissionen att använda den europeiska solidaritetsfonden på ett flexibelt sätt för att underlätta användandet i fall som de tragiska skogsbrandskatastroferna. Skogsbränder leder inte bara till stora förluster, de påverkar också människors livsstil, särskilt i de mindre rika områden där man tvingas möta de ogynnsamma effekterna på infrastruktur, på ekonomiska möjligheter, på jobb, på naturarvet och kulturarvet, på miljön och turismen, vilka får en dominoeffekt på den ekonomiska och sociala sammanhållningen.
Vi välkomnar också betoningen av att Europeiska jordbruksfonden för landsbygdsutveckling och Forest Focus-programmet måste kanalisera sina insatser till förebyggande av skogsbränder i de sydliga länderna. 
Hélène Goudin (IND/DEM ),
   Junilistan välkomnar internationell solidaritet då ett land drabbas av skogsbränder eller översvämningar. Vi beklagar dock att EU-institutionerna försöker använda denna typ av tragiska händelser till att förstärka unionens inflytande över olika politikområden. Det åligger främst medlemsstaterna att vidta åtgärder som minskar sannolikheten för att till exempel bränder utbryter. Samordning av resurser och gemensamma aktioner kan genomföras utanför EU-samarbetet.
Jag röstar därmed nej till denna resolution. 
Athanasios Pafilis (GUE/NGL ),
   – Herr talman! Tyvärr innehåller förslaget endast ett begränsat omnämnande av möjligheten att inte återbeskoga privatägda områden som uppfyller kraven för skogsområden. Omklassificeringen av skogar som resulterar i förändrad markanvändning och legaliseringen av betydande lagöverträdelser är åtminstone för Grekland den grundläggande orsaken till bränderna, som i stor omfattning är anlagda.
Dessa brott understöds genom riktlinjer för kommersialisering, privatisering och exploatering av skogsmark för andra verksamheter, och därigenom offrar man dessa viktiga gröna lungor på profitens altare och försämrar allvarligt miljön.
I Grekland föreslås till och med att man ska ändra den tillämpliga punkten i konstitutionen som skyddar skogar, eller åtminstone det som finns kvar av dem, särskilt kring städer och utbyggda turist- och bostadsområden, så att det inte finns några hinder för att genomföra denna människo- och miljöfientliga politik.
Dessa kriminella riktlinjer backas upp av otillräckliga resurser och brist på personal, vilket understryker EU:s och regeringarnas politiska ansvar och de omänskliga och miljöfarliga konsekvenserna av den politik de för.
Det finns ett stort och omedelbart behov av kompensation till offren. Det finns dock ett ännu större behov av en annan politik. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . Vi har precis kommit tillbaka efter semestern. Normalt skulle vi känna oss utvilade och redo att sätta igång med arbetet.
I år har vi dock återvänt utfattiga, efter de bränder som har ödelagt skogar, angripit bostäder och tagit människors liv. Vi är trötta på ursäkter och känner oss verkligt desillusionerade.
Detta scenario med torka, varma somrar och bränder har upprepats gång på gång de senaste åren. Det räcker inte för oss att ha en riktig beräkning av när kriserna kommer att drabba oss. Mycket mer kan och måste göras.
Medlemsstaterna är ansvariga för räddningsinsatser inom sina territorier, och de måste hållas ansvariga när de inte gör allt i sin makt för att förhindra sådana katastrofer. Jag fördömer därför min regerings underlåtenhet att röja i småskogarna, vilket den är ansvarig för i nationalparken Peneda-Gerês. Denna underlåtenhet är obegriplig. Denna underlåtenhet orsakade bränderna.
Jag måste uttrycka min sorg över de förlorade människoliven i olika bränder i mitt land och andra länder i Europa. Om vi behövde anledningar att vara mer effektiva är de åtgärder som har vidtagits i våra länder och unionens biståndsåtgärder sammanflätade med förlusten av människoliv. Vi måste vara resoluta i kampen mot bränderna, i kampen mot förstörelsen av egendom och våra skogar, och i bevarandet av framtiden. 
Alyn Smith (Verts/ALE ),
   Herr talman! Jag har motvilligt gett mitt stöd till denna resolution, trots att jag motsätter mig idén i resolutionen att en komplett delegation från parlamentet ska skickas ut för att beskåda brandskadorna på olika platser. Jag anser inte att detta står i proportion till frågan och menar att de medel som sannolikt kommer att användas för detta initiativ skulle komma till bättre användning någon annanstans. 
Glyn Ford (PSE ),
   Det är en tragedi att detta misslyckades på grund av jordbruksområdet, när det uppgår till mindre än 5 procent av BNP för EU och Förenta staterna och ändå är så viktigt för utvecklingsländerna. Indien har erbjudit sig att upphöra med sitt jordbruksstöd senast 2013, medan Förenta staterna verkar vara fast beslutna att öka sitt jordbruksstöd. Vi kan bara hoppas att det sunda förnuftet återvänder till dessa överläggningar som är så viktiga för så många. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   . Det som framkommer av uttalandena av UNICE och Peter Mandelson är att de som riskerar att förlora mest på de inställda WTO-förhandlingarna är de minst utvecklade länderna. Uttalandena skyler över innehållet i agendan från Doha, som har till syfte att främja avregleringen av varor och tjänster, och den centrala tanken är att utveckling främjas med hjälp av den handel som är fri från varje hinder för de stora multinationella företagen och att det finns en motsägelse mellan multilaterala och regionala bilaterala handelsavtal. Ingenting kan vara mer osant.
WTO lyder minsta vink från de stora multinationella företagen, och ger dessa expanderande marknader, ökar deras vinster, ger dem tillgång till råmaterial och banar väg för ytterligare exploatering av den kapitalistiska sfären.
Med den nuvarande begränsningen av marknadsexpansionen och den ökande styrkan hos tillväxtmakterna intensifieras centrala konkurrensförhållanden och det blir svårare att blint acceptera denna sfär. Dessutom har motståndet ökat mot den destruktiva politik som förs av IMF, Världsbanken och WTO och mot de multinationella företagens totala dominans.
Detta är orsaken till påtryckningarna vid förhandlingsbordet på att den kapitalistiska sfären ska acceptera agendan, såsom skedde i Uruguayrundan, vilken tog åtta år att slutföra.
Vi röstade därför emot. 
David Martin (PSE ),
   Jag hoppas att denna resolution om uppskjutandet av Doharundan kommer att sända en tydlig signal till de förhandlande parterna om Europaparlamentets fortlöpande engagemang för multilateralism som en drivkraft för global utveckling.
Det är sant att länderna inte kommer till förhandlingsbordet som jämlikar i internationell handel. Det innebär att vi måste respektera våra Dohaåtaganden om ”mindre än fullständig ömsesidighet” när det gäller marknadstillträde för icke-jordbruksprodukter, om särskild och differentierad behandling och handelsstöd till de fattigaste länderna. Det innebär särskilt att vi inte får fortsätta att låta jordbruket, som står för endast 2 procent av vår ekonomi, förbli ett hinder i dessa samtal.
Jag hoppas att denna tid av sammanfattning av arbetet i WTO kommer att göra det möjligt för parterna att fundera inte bara över hur organisationen måste förändras utan också över organisationens förtjänster – WTO är ett unikt organ inom internationell rätt. Bilateralism – med dess ojämlika villkor – är en torftig ersättning för utvecklingsländerna, som kommer att tvingas att gå med på mindre gynnsamma villkor för marknadstillgång och immateriella rättigheter. Jag röstade för ett förnyat engagemang för denna WTO-runda, som en ambitiös handelsrunda men också som den utvecklingsrunda som den ursprungligen var avsedd att vara. 
Jean-Claude Martinez (NI ),
   . – Vid toppmötet i Genève i juni 2006 visade EU sig redo att vara flexibelt tills det gav efter vid handelsförhandlingarna i WTO. Efter att den 18 december 2005 i Hongkong ha accepterat vårt avstående från våra jordbruksexportbidrag, från och med 2013, gjorde Peter Mandelson, vår kommissionsledamot och huvudförhandlare, den storartade gesten i Genève att tillåta att ett internationellt avtal ingicks – en sänkning med så mycket som 50 procent av tullskyddet för vår jordbruksmarknad.
Ändå har Brasilien, som snart ska hålla presidentval, och Förenta staterna, som snart ska ha kongressval, inte tagit minsta risk – för Förenta staterna att minska sitt inre stöd, och för Brasilien att öppna sin industriella marknad.
Förhandlingarna kommer att återupptas, men vi vet redan att kommissionen har gett efter när det gäller exportsubventioner och skyddet för vårt jordbruk och vår vinodling mot den sociala dumpningen i tredje länder, där multinationella företag tillverkar varor utan att det finns någon arbetsrätt eller social lagstiftning.
Lösningen för 2007 och för att bryta dödläget är att ha fantasin att uppfinna flexibla tullavgifter som kan återfås och som kan vara rabatterade, det vill säga avdragsgilla tullavgifter. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . Alla som tror på att handel är en av drivkrafterna bakom ekonomisk utveckling och, framför allt, för att föra samman människor från olika länder, måste vara djupt besvikna på beslutet i juli att ställa in förhandlingarna i Doharundan på obestämd framtid. Att förhandlingarna har nått ett dödläge är en förskräcklig nyhet.
Den fråga som ligger för handen handlar inte om att främja det totala, omedelbara öppnandet av alla gränser eller omedelbart stoppa allt statligt stöd. I ekonomin tenderar utopier att vara farliga och förhastat beteende dyrt. Det är dock helt önskvärt att världshandeln öppnas upp och att största möjliga handel mellan norr och söder, mellan länderna i söder och mellan de mest och minst utvecklade länderna möjliggörs. Detta måste ske på ett rättvist och balanserat sätt, och på ett sådant sätt att det gynnar de mest konkurrenskraftiga producenterna, de hårdast arbetande exportörerna och den inte mindre viktiga, men ofta glömda, aktören – konsumenten.
EU måste klara av uppgiften att gå framåt och nå en tillfredsställande överenskommelse mellan sina medlemsstater och spela en ledande roll i WTO. En värld med friare handel är en friare värld. 
Alyn Smith (Verts/ALE ),
   Herr talman! Handelsfrågor måste hanteras globalt, om det alls är möjligt, och det är värt mödan att fortsätta om vi inte kan komma överens just nu. Alternativet är ett träsk av ojämlika bilaterala överenskommelser som huvudsakligen kommer att missgynna utvecklingsländerna – vi ser redan hur denna trend blir allt värre. Att komma överens kommer uppenbarligen att ta mer tid, men på kort sikt har vi andra vapen i vår arsenal. Handelsstödsprogrammet utgör ett användbart medel för att arbeta mot en verklig utveckling, och jag skulle vilja se det utvecklas och hoppas självklart samtidigt att kommissionen kommer att fortsätta utöva påtryckningar för verkliga framsteg i själva WTO. 
Brigitte Douay (PSE ),
   . – Fransk press har vid flera tillfällen de senaste månaderna innehållit rapporter om den skada som förfalskade produkter och varumärken orsakar på ekonomin. Detta är beviset för att detta fenomen, tillsammans med globaliseringen, antar mycket oroväckande proportioner, vilket myndigheterna och medborgarna blir allt mer medvetna om. Det beräknas därför att 100 000 arbetstillfällen har försvunnit i Europa till följd av tillverkningen och saluföringen av förfalskade produkter.
Utöver skyddet för immateriell egendom kan det också finnas tragiska konsekvenser för hälsan. Det är fallet med förfalskningen av läkemedel och vaccin, vilket äventyrar miljontals människors liv, särskilt i utvecklingsländerna och framför allt i Afrika.
Konsumentskyddet är en viktig uppgift för Europeiska unionen. Unionen måste därför harmonisera och förbättra sin lagstiftning i syfte att bekämpa detta gissel, som antar oroväckande proportioner. Den måste även bidra till att förbättra lagstiftningen i tredje länder.
Det var därför med stort intresse som jag röstade för resolutionen om falska läkemedel. 
David Martin (PSE ),
   Det var inga problem för mig att stödja denna resolution. Förfalskning av läkemedel är den allvarligaste och mest amoraliska formen av förfalskning eftersom den äventyrar hälsan för miljoner konsumenter. Problemet är särskilt utbrett i utvecklingsländerna där läkemedel utan viktiga aktiva beståndsdelar är i omlopp (i vissa länder så mycket som 50 procent av de tillgängliga läkemedlen) och används för att behandla dödliga tillstånd såsom hiv/aids, tuberkulos och malaria.
Det finns inget skäl till att förfalskning av läkemedel och deras distribution inom eller över gränser inte skulle utgöra ett brott i internationell rätt. Jag och mina kolleger skulle vilja se en större samordning av nationella och transnationella organ som är delaktiga i kampen mot pirattillverkning. Jag stöder också att EU intar en ledande roll för att stärka kapaciteten för tillsyn och kvalitetskontroll av medicinska produkter och medicinsk utrustning som släpps ut på marknaden i resurssvaga länder.
Jag vill uppmana myndigheterna och läkemedelsföretagen att fortsätta att garantera ursprunget och kvaliteten hos tillgängliga läkemedel, och erkänna den enorma betydelsen av kampen mot denna farliga form av pirattillverkning. 
Bruno Gollnisch (NI ).
   – Herr talman! Ett ganska motsägelsefullt synsätt kan iakttas i dag i parlamentet. Å ena sidan har vi ett betänkande av Diana Wallis, i vilket det föreslås att vi ansluter oss till Haagkonferensen för att förena lagvalsreglerna, och det förefaller mig vara ett utmärkt synsätt. Å andra sidan har vi en tendens att vilja förena den materiella regeln i europeisk avtalsrätt. Jag anser att det första synsättet är det riktiga, medan det andra är betydligt mer diskutabelt.
När det gäller europeisk avtalsrätt förefaller det mig som att det helt enkelt bör fastställas exempelvis att den tillämpliga lagen ska vara den som parterna väljer och, om de inte har valt en tillämplig lag, att den tillämpliga lagen ska vara den som gäller på den plats där avtalet ingicks och, slutligen, om avtalet ingicks mellan parter som befann sig på olika platser, att den lag som är tillämplig på avtalet ska vara den som gäller på den plats där avtalet görs gällande. Ordalydelsen i denna mycket enkla regel behöver bara uppfylla det rättmätiga behovet av rättssäkerhet utan att på ett relativt godtyckligt och auktoritativt sätt behöva förena den nationella rätten i var och en av medlemsstaterna. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   . Flygbolag som bedriver passagerartrafik till Förenta staterna tillhandahåller amerikanska säkerhetsmyndigheter personuppgifter som finns i passageraruppgifterna, på begäran av myndigheterna, under förevändningen av det så kallade ”kriget mot terrorn”. Bland dessa uppgifter finns 34 kategorier av information, exempelvis hotell- och resebokningar, telefonnummer, e-postadresser, adresser till bostäder och arbetsplatser, favoriträtter, kreditkortsnummer och mycket annat.
Parlamentet har bedömt att detta avtal mellan EU och Förenta staterna är olagligt. Parlamentet kritiserade bristen på klarhet angående rättsläget och avtalets orimlighet när det gäller skyddet för medborgerliga rättigheter, friheter och garantier samt skydd för personuppgifter, i enlighet med Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. EG-domstolen stöttade parlamentets åsikt om den rättsliga grunden och åsidosatte rådets beslut, med verkan från den 1 oktober 2006.
Detta är en annan oacceptabel situation som måste få ett slut, eftersom den undergräver rättigheter, friheter och garantier, och utgör en del av den rådande trenden med utpräglat säkerhetstänkande. Den innebär även att USA:s suveränitet har företräde framför de enskilda medlemsstaterna, med tanke på att Förenta staternas nuvarande och framtida lagstiftning inom detta område enligt avtalet skulle gälla.
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . Ett avtal mellan EU och USA om användningen av passageraruppgifter behövs snarast, med tanke på det förestående rättsliga vakuumet från den 1 oktober 2006. Vi måste därför se till att vi är tydliga om de principer som vi för med oss till förhandlingsbordet.
Skyddet för våra medborgares grundläggande rättigheter är utan tvekan kärnan i varje förhandling inom detta område. Ändå kan vi inte strunta i att världen är en skrämmande plats där förebyggande och bekämpande av terrorism är en allt viktigare värdering och målsättning.
Samtidigt som globaliseringen har öppnat nya världar och ny handel och gjort det möjligt för medborgarna att utforska nya territorier har den även gjort det möjligt för nya monster att visa sitt fula tryne. Terrorism och organiserad brottslighet är exempel på detta.
Det finns åtgärder som kan vidtas snabbt, på grundval av tydliga, exakta principer, för att skydda våra medborgare från varje attack mot deras liv, egendom och grundläggande rättigheter. Jag tvivlar därför inte på att dessa är samma principer som kommer att vägleda våra partner vid förhandlingsbordet och att avtalet kommer att förhandlas i syfte att skydda våra medborgare. 
Bernadette Bourzai (PSE ),
   . – Jag vill visa min uppskattning för min kollega Nikolaos Sifunakis enastående arbete när det gäller skyddet av Europas naturarv, byggnadsarv och kulturarv i landsbygdsområden och öregioner.
Som vald representant för en landsbygdsregion där naturarvet skyddas, byggnadsarvet är urgammalt och kulturarvet är rikt, uppskattar jag betydelsen av detta betänkande.
Jag anser även att den mångfacetterade karaktären och starka identiteten hos arvet i landsbygdsområdena och öregionerna är det som skiljer ut dem och gör dem rika.
Jag skriver helt under på rekommendationerna i betänkandet om de åtgärder som syftar till att skydda, återställa och främja små traditionella samhällen på ett lämpligt sätt.
De nödvändiga resurserna måste utnyttjas både från strukturfonderna och från de anslag som är öronmärkta för miljön och den nationella fördelningen.
Alla EU-initiativ såsom EU:s kulturarvspris och de europeiska kulturarvsdagarna måste uppmuntras och göras mer kända för att det europeiska arvets mångfald och rikedom ska främjas, som en faktor i den sociala sammanhållningen.
Jag anser vidare att mer vikt bör läggas vid att bevara och föra vidare de regionala språken, dialekterna och målen i våra landsbygdsområden och öregioner, eftersom dessa också är en del av vårt arv. 
Edite Estrela (PSE ),
   . Jag röstade för betänkandet av Nikolaos Sifunakis om skyddet av Europas naturarv, byggnadsarv och kulturarv i landsbygdsområden och öregioner, eftersom jag anser att kulturarvet bör stärkas och införlivas helt i EU:s politik och ekonomiska resurser, bland annat genom användning av strukturfonderna.
Med tanke på att landsbygdsområdena täcker cirka 90 procent av territoriet i det utvidgade EU och utgör en värdefull reservoar för naturligt liv och kulturellt kapital är det av största vikt att vi investerar mer i utvecklingen av lokala ekonomier, för att vända trenden med minskande landsbygdsbefolkningar, uppmuntra och stödja ”alternativ, hållbar turism” och skydda lokala kunskaper och traditionella yrken. 
Emanuel Jardim Fernandes (PSE ),
   . Jag röstade för betänkandet av Nikolaos Sifunakis (socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet, Grekland) om skyddet av Europas naturarv, byggnadsarv och kulturarv i landsbygdsområden och öregioner, eftersom jag anser att det historiska och kulturella arvet i landsbygdsområden och öregioner bör ge ett betydande bidrag till att förbättra den sociala och ekonomiska utvecklingen i dessa regioner.
Jag anser också att den positiva aspekten i detta betänkande ligger i främjandet av begreppet hållbar utveckling, som gör det möjligt att uppnå en nödvändig balans mellan de lokala samhällena och miljön, och i den integrerade attityd som föreslås för traditionella jordbruksområden. När det gäller det civila samhällets medborgerliga deltagande anser jag att det är viktigt att belysa den tonvikt som Nikolaos Sifunakis lägger vid behovet av att involvera lokalbefolkningen i utformningen och genomförandet av politik, varav en del finns i betänkandet, enligt följande: en systematisk studie av kulturarvet och skapandet av en rättslig ram för dess skydd, finansiering för att återställa lokala monument och traditionella jordbruksmetoder, ett omfattande återställande av traditionella miljöer och traditionella byggnadsformer samt kunskaper och traditionella yrken som förs vidare från generation till generation.
Min röst för grundar sig därför på betänkandets kvalitet. Jag vill därför gratulera Nikolaos Sifunakis. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . Trots att betänkandet innehåller vissa motsägelser och ett par punkter som vi inte skriver under på röstade vi för den slutliga resolutionen, eftersom vi anser att det är viktigt att stödja skyddet och bevarandet av kulturarvet via strukturfonderna och de befintliga gemenskapsinitiativen, såsom Leader +, Urban II och Interreg III, som ska integreras i de nya finansiella instrumenten i GJP under nästa budgetperiod (2007–2013).
Vi välkomnar även tanken på att uppmana kommissionen att vidta åtgärder för att möjliggöra en större tillgänglighet och uppmuntra små företag, traditionella hantverk och yrken samt lokala traditioner och seder, genom en storskalig kampanj för att främja byar och samhällen inom medlemsstaterna, för att på ett bestämt sätt bidra till att utveckla den lokala ekonomin och begränsa flykten från landsbygden.
Kommissionen och medlemsstaterna uppmanas även att samarbeta med Europarådet i syfte att ytterligare främja de traditionella samhällena och byggnadsarvet i landsbygdsområden och öregioner som en del av initiativet med europeiska kulturarvsdagar, för att göra allmänheten i EU mer medveten om värdet av de lokala och regionala kulturella identiteterna. 
Hélène Goudin (IND/DEM ),
   Junilistan anser att det i enlighet med subsidiaritetsprincipen är medlemsstaterna, regionerna och kommunerna som kan och ska handha skyddet av natur-, byggnads- och kulturarv.
Att på ett konstlat sätt skapa ett gemensamt EU-kulturarv på EU-nivå tar vi bestämt avstånd från. Idén att skapa en rättslig ram på EU-nivå för att skydda landsbygdens kulturarv är inte realistisk. Detta ska handhas på medlemsstatsnivå.
Som alltid fantiserar Europaparlamentets kulturutskott fritt i sina betänkanden. I förslaget till betänkande, punkt 21 föreslås ett system med insatser till förmån för traditionella småsamhällen i likhet med systemet med kulturhuvudstäder. Det skulle innebära nya kostnader för EU:s budget.
I förslaget till betänkande, punkt 24 föreslås att man ska främja inrättandet av ett europeiskt kulturarvsår. Europaparlamentet föreslår ofta att olika temaår ska genomföras, men att genomföra dem alla skulle i praktiken vara omöjligt.
Jag röstar nej till betänkandet i sin helhet. 
Sérgio Marques (PPE-DE ),
   . Jag vill gratulera Nikolaos Sifunakis till hans viktiga betänkande i rätt tid om skyddet av Europas naturarv, byggnadsarv och kulturarv i landsbygdsområden och öregioner, vilket har mitt stöd. Jag välkomnar särskilt hänvisningen till behovet av att EU vidtar gemensamma åtgärder för att skydda arvet, vilket innefattar både byggnads- och naturarvet i regionerna, som påverkats av människors levnad under lång tid.
Bevarandet av de många beståndsdelarna av kulturarvet ger en grund för vidare social och ekonomisk utveckling och förbättrar därmed miljöskyddet, anställningsmöjligheterna och den europeiska integrationen, och bidrar till att förhindra utflyttning och minskande befolkningar. 


Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en debatt om sex resolutionsförslag om Sri Lanka(1). 
Jean Lambert (Verts/ALE ),
   Herr talman! Jag välkomnar tillfället att tala i eftermiddag men beklagar att jag måste det, för det känns som om det inte är så länge sedan parlamentet antog en resolution om situationen i Sri Lanka. Sedan dess har vi sett en tillbakagång till, eller en fortsättning på förstörelsen, dödsfallen, fördrivningen av människor och återkommande blodsutgjutelse på ett sätt som alla vi här i parlamentet hoppades skulle ha upphört nu.
Jag är säker på att var och en av oss här i kammaren vill få ett slut på blodsutgjutelsen och att vi vill ha en fredlig lösning i Sri Lanka. Vi kan vara oense om vilken väg vi ska gå men vi är eniga om detta mål, vilket tydliggörs i resolutionen. Som det sägs i vår resolution beror frånvaron av en fredlig lösning på omedgörliga krafter på båda sidor som undertrycker majoritetens strävan och som är så upptagna av sin egen roll, sin egen framtid, sin egen vision av Sri Lanka att de är ovilliga att låta krafter som vill ha fred arbeta för detta ändamål.
Europeiska unionen måste nu hitta sin egen väg framåt. För några av oss har placeringen av LTTE, de tamilska tigrarna, på terroristlistan lett till en fullständigt förutsägbar reaktion, och Sri Lanka Monitoring Mission kan inte längre verka med full kraft eller så effektivt som vi skulle önska. Icke desto mindre måste vi fortfarande gå framåt. Vi måste sträva efter att fredsförhandlingarna återupptas. Vi måste delta i dem så långt vi kan och med alla kontakter vi har för att hitta en väg framåt, så att vi kan fortsätta att ge bistånd efter tsunamin på lämpligt sätt och se fram mot en fredlig framtid för alla. 
Marcin Libicki (UEN ),
   Herr talman! Det här är inte första gången som vi har tagit upp denna fråga, och vi är medvetna om att Sri Lanka ofta har varit föremål för debatter i parlamentet.
Vi har redan hänvisat till historiska frågor, och jag har faktiskt talat nyligen om de svårigheter som hör samman med vårt behov av att inta en hållning inför situationen för parterna i konflikten. Å ena sidan finns den ständiga skada som drabbar alla som är offer i dessa konflikter, medan vi å andra sidan inte får glömma att specifika omständigheter från det förflutna påverkar nutiden. Vi kan inte automatiskt anta att dessa människor bara har otur och att en blind förbannelse vilar över dem. 
Det är nödvändigt att acceptera en speciell definition av vem i Sri Lanka – och jag tvekar över att använda sådana kontroversiella begrepp, men här kommer det – som är den ursprungliga värden i landet, och vem som är den gäst som har blivit för styv i korken, och vars verksamhet är till skada för värden. Jag vill inte nämna namn eller någon viss sida eller part, men jag vill påpeka att den rådande situationen inte kan bedömas utan en specifik analys och bedömning av tidigare händelser och utan någon grund för att dela upp människor i angripare och offer. Man kan trots allt inte bara stämpla varje offer som oskyldigt och alla som är på toppen som skyldiga vid just denna tidpunkt. Som internationell organisation bör vi naturligtvis uppenbarligen först och främst se till att vanliga människors lidanden får ett slut så snart som möjligt, men vi kan inte göra det utan att ta hänsyn till det historiska sammanhanget, och till en viss förståelse av vilka som är goda och vilka som är onda. Det verkar som att parlamentet måste agera betydligt mer än det har gjort hittills. 
Erik Meijer (GUE/NGL ),
   . Herr talman! Efter årtionden av krig och intensiv medling från norrmännens sida har flera regeringar i Sri Lanka efter varandra förklarat sig villiga att arbeta mot en överenskommelse med rebellerna, de tamilska tigrarna, med möjlighet till ett statsförbund som hindrar den centrala regeringen från att ingripa i den demokratiska administrationen för den autonoma nordöstra delen runt Jaffna. Denna goda avsikt har tyvärr blivit föremål för politiska tvister inom den singalesiska befolkningen, där vissa anser att de tamilska rebellerna borde tvingas att nöja sig med mindre. Majoritetsbefolkningens uppdelning undergräver minoritetens tro på möjligheten till en fredlig lösning.
Så länge den tamilska minoriteten inte kan förlita sig på en politisk enighet hos den singalesiska majoriteten eller på sina tidigare löften kan vi inte förvänta oss att den ska sitta och vänta tålmodigt på att någonting ska erbjudas den. Under tiden har båda parterna återgått till våldet. EU måste vara konsekvent och inte välja sida, utan i stället göra allt som står i dess makt för att främja fred och försoning.
Trots att rebellorganisationen LTTE inte är förbjuden i Sri Lanka har den sedan maj 2006 funnits i Europeiska unionens förteckning över terroristorganisationer, och det är något som bör beklagas eftersom det försvårar förhandlingarna och uppmuntrar till fortsatt våld. Att sätta upp en organisation i förteckningen över terroristorganisationer är en indikation på att man inte kommer att förhandla med den och att man ska göra allt för att krossa den.
Vi har i många år vetat att det inte är möjligt att utrota LTTE eller att utestänga organisationen, även om vi skulle vilja göra det. Det är därför samtal har förts med den i så många år. Vi behöver LTTE om vi ska kunna uppnå fred och försoning. Det är därför vi måste göra allt i vår makt för att få ett slut på den förtvivlan som har drivit organisationen att än en gång ta till våld. 
Neena Gill (PSE ),
   Herr talman! Jag vill starkt fördöma det senaste våldsutbrottet i Sri Lanka. Under helgen tog regeringens patrullbåtar upp kampen i de nordliga vattnen med rebellerna i LTTE. Detta markerar ännu ett våldsutbrott mellan regeringsstyrkor och rebellrörelsen, men som vi vet är våld inte ett sätt att lösa komplexa och känsliga konflikter.
Ända sedan rådet klassificerade LTTE som terrorister har situationen i Sri Lanka förvärrats. Rubriceringen av gruppen har otvivelaktigt drivit rörelsen längre bort från förhandlingsbordet. Min inställning som ordförande i Delegationen för förbindelserna med länderna i Sydasien och Sydasiatiska organisationen för regionalt samarbete är att båda parter ska komma samman och att båda ska hållas lika ansvariga för våldet på senare tid. Ingen sida kan vara fri från skuld, och båda måste acceptera ansvaret.
Sri Lankas regering har inte lyckats inta en genomtänkt inställning till hotet från rebellerna. Regeringen måste vara försiktig så att den inte antar den terroriststrategi som på senare tid har förknippats med den rebellrörelse som den förföljer så våldsamt.
Att låta skolor och sjukhus i norra Sri Lanka utgöra mål är inte något som en ansvarsfull, demokratisk och fredssökande regering gör. Som vi alla vet från andra terroristdrabbade platser i världen måste de grundläggande orsakerna till varje konflikt analyseras noggrant. Vi måste ta itu med orsakerna till konflikten. Det osmidiga förhållningssätt som regeringen intagit bidrar inte till att ta itu med de grundläggande orsakerna.
Låt oss inte glömma bort att många människor har förlorat livet, däribland 17 EU-medborgare som arbetade som hjälparbetare. Vi kan inte längre tolerera våld mot oskyldiga människor, biståndsorgan, frivilligorganisationer och hjälparbetare i regionen. Det är dags att sunt förnuft och förhandlingar får råda i Sri Lanka. 
Geoffrey Van Orden (PPE-DE ),
   Herr talman! Sri Lanka är ett vackert land, som befinner sig i ett avgörande ekonomiskt vägskäl, med ett företagsamt och arbetsamt folk. Det är en stor skam att en hel generation srilankesers hopp och ambitioner har kommit på skam på grund av terrorism. Sri Lanka har gjort framsteg under de senaste åren – hur mycket mer kunde inte ha uppnåtts i form av snabb ekonomisk och social utveckling om stabilitet och säkerhet rått?
Jag vill inte underskatta de starka känslorna hos många tamilska medborgare, i synnerhet över att de inte fick en rättvis uppgörelse, men vi kan vara säkra på att terrorismen inte har förbättrat deras utsikter ett dugg. Den tamiltalande befolkningen är mycket blandad. I en befolkning på fyra miljoner är ungefär en fjärdedel så kallade bergstamiler som aldrig har haft någon anknytning till LTTE medan en fjärdedel är muslimer, som säkerligen ser de tamilska tigrarna som föga lockande. De flesta tamilerna på Sri Lanka bor på de centrala och sydliga delarna av ön, utanför områden som har varit under LTTE:s kontroll. De som bor i dessa områden har små möjligheter att uttrycka sina verkliga känslor om de terroristherrar som styr deras liv.
Jag tvivlar inte på att det genom åren har förekommit övergrepp mot tamiler och att säkerhetsstyrkor någon gång har agerat med otillräcklig hänsyn till vanliga tamiler i konfliktområdena. Jag gratulerar därför Sri Lankas regering till dess åtagande att undersöka illdåd och allvarliga människorättskränkningar och ställa förövarna inför rätta. Självfallet är det terroristerna som har stått för de största kränkningarna av de mänskliga rättigheterna.
Flera regeringar efter varandra i Sri Lanka har försökt förbättra situationen för tamilerna och har erbjudit olika förslag om självstyre som skulle ge den tamilska befolkningen ett avsevärt självbestämmande samtidigt som landets enighet skulle bevaras. Vart och ett av de förslagen har förkastats av samma oförsonliga ledarskap för de tamilska tigrarna.
I vår resolution uppmanar vi i dag alla parter i konflikten och oroligheterna i Sri Lanka att dra sig tillbaka. Vi kräver ett omedelbart, omfattande och verifierbart slut på de fientliga handlingarna, respekt för de mänskliga rättigheterna, fri tillgång till hela landet för hjälparbetare samt att regeringen och oppositionen i Sri Lanka tar ett djärvt initiativ för försoning, inklusive en omarbetning av grundlagen, och det omgående.
Under tiden måste rådet, kommissionen och medlemsstaterna intensifiera sina ansträngningar för att bidra till en stabil och rättvis fred i Sri Lanka och återupprätta säkerhet och välstånd, och därmed också ta krafttag mot dem som utövar terrorism. 
Elizabeth Lynne (ALDE ),
   Herr talman! Ett slut på våldet verkar vara mer avlägset än någonsin. Ett av skälen till detta är misslyckandet med att få till stånd en andra runda i fredssamtalen i Genève sedan LTTE dragit sig ur. Förhoppningarna om fortsatta samtal har grusats i och med rådets fördömande av LTTE som en terroristorganisation den 29 maj 2006. Jag är personligen glad över att ett ändringsförslag har lagts fram rörande detta och jag beklagar att det inte finns med i resolutionen. Fördömandet av LTTE leder endast till ytterligare isolering. De har inte tillstånd att resa, så en ny Genèvekonferens är inte möjlig.
Här måste vi vara realister. Hur mycket vi än fördömer LTTE:s terroristhandlingar – och det gör vi – så är regeringen säkerligen inte utan skuld. Vi behöver bara se till de 17 franska hjälparbetare som dödades den 4 augusti 2006. Bevis pekar mot att regeringens säkerhetsstyrkor är ansvariga – men det vet vi inte än. Denna incident och alla de andra som LTTE och regeringen gjort sig skyldiga till måste granskas ytterligare av en oberoende expert på mänskliga rättigheter. Jag anser att det är förkastligt att varken regeringsstyrkorna eller de tamilska tigrarna gör tillräckligt för att skydda civila. En ständig osäkerhet om vad som egentligen har hänt och vem som är ansvarig för påstådda krigsförbrytelser och andra brott mot internationella lagar sprider fruktan och panik bland civilbefolkningen. Vi behöver ett starkt, effektivt övervakningsuppdrag, men det måste få stöd från regeringen, LTTE, Förenta nationerna och dess medlemmar. 
Thomas Mann,
   Herr talman! Den vapenvila som har rått i Sri Lanka sedan 2002 har brutits vid upprepade tillfällen – i mitten av juni dödades sextio människor i den värsta attacken hittills, för vilken regeringen förklarade att LITE bar ansvaret. Arbetare från den franska organisationen Action against hunger, som hanterade de skador som orsakades av flodvågskatastrofen, mördades i början av augusti, och mer än 100 personer skadades och 61 dödades i mitten av denna månad – samtliga barn och ungdomar – i en massaker som misstänks ha utförts av delstatens säkerhetsstyrkor.
Detta år, 2006, påminner mig om 2001, då vi var med SARC-delegationen i Jaffna och såg följderna av inbördeskriget, i form av förstörda byar, bränd jord och tiotusentals förvirrade och desperata flyktingar. I våra dialoger med regeringen och oppositionen, människorättsaktivister, buddhister och muslimer har vi alltid argumenterat för det fredsinitiativ som ställdes upp av norrmännen, som även i år försökte – och misslyckades med att – agera som medlare.
Det är inte acceptabelt att detta faktum slätas över. Det är LTTE som bär ansvaret för bombattackerna mot civila, mot de månadslånga blockaderna av dricksvattenanläggningarna och för sin egen vägran att sluta rekrytera barn som soldater.
Det finns dock även goda nyheter. Två tamilska partier har beslutat att gå med i koalitionsregeringen. Presidenten är villig att tillåta att brott mot de mänskliga rättigheterna av armén och polisen utreds, och många personer med politiskt ansvar börjar inse att den tamilska befolkningen måste få möjlighet att sluta betrakta sig som andra klassens medborgare. Förhoppningsvis kommer mer goda nyheter av det här slaget, och färre av de skräckhistorier som vi har hört tidigare, för det är det som Sri Lanka, som är en av Asiens äldsta demokratier, förtjänar. 
Robert Evans,
   Herr talman! Denna punkt på dagordningen gäller som vi vet debatter om fall av kränkningar av de mänskliga rättigheterna samt av demokratiska och rättsstatliga principer. Den nuvarande situationen i Sri Lanka är tragisk, och det har verkligen förekommit många kränkningar av de mänskliga rättigheterna. Detta förslag hänvisar till det arbete som utförts av övervakningsuppdraget i Sri Lanka. Denna oberoende grupp har lagt skulden för attacken den 15 juni på LTTE, och som Elizabeth Lynne sa har den gett regeringen i Sri Lanka skulden för morden på 17 hjälparbetare i början av augusti.
Detta visar hur allvarlig situationen är. Men beklagligt nog försöker en del personer som deltar i diskussionen – inte bara den i eftermiddag, utan även andra – att lägga hela skulden på den ena eller den andra sidan. Vi måste acceptera att i varje konfliktsituation bär båda sidor skulden, och att de militära reaktionerna i många fall har varit oproportionerliga. Vad som började som en liten lokal tvist om vattenförsörjningen har kostat hundratals liv, tvingat bort tusentals människor och fört landet mot randen av ett inbördeskrig.
Alla sidor – LTTE, överste Karuna och regeringen i Sri Lanka – måste inse att det inte går att nå en militär lösning och att förutsättningslösa fredsförhandlingar är den enda framkomliga vägen. Det är i denna anda som ändringsförslag 5 syftar till att hålla förhandlingarna öppna. Alla accepterar att LTTE är en aktör, och ändå har EU med sina fördömanden i själva verket frånsagt sig allt ansvar för förhandlingar.
Låt mig klargöra en sak. Bara för att jag säger detta, och för att Elizabeth Lynne sa någonting liknande, liksom Jean Lambert och Erik Meijer, så gör det oss inte till terrorister eller försvarare av terrorism, som vi tvärtom fördömer. Det innebär bara att vi måste hålla förhandlingarna öppna. Likaså måste vi göra allt vi kan, vilket framgår av ändringsförslag 4, för att hjälpa de vanliga människorna i Sri Lanka, som har lidit så länge och som behöver en fredlig lösning. 
Marios Matsakis,
   Herr talman! Tragiskt nog fortsätter incidenterna med blodsutgjutelse i Sri Lanka och ansvaret ligger hos både regeringen och de tamilska styrkorna. Bevis från Sri Lankan Monitoring Mission visar att regeringsstyrkor har dödat 17 hjälparbetare, att LTTE genom att bomba en buss har dödat 64 civila och att det srilankesiska flygvapnet genom att bomba en campingplats i landets norra del har dödat 51 unga människor.
Medan det på kort sikt finns ett angeläget behov av att en oberoende kommission undersöker de senaste försvinnandena, bortrövandena och utomrättsliga avrättningarna måste vi på lång sikt upprepa parlamentets krav i den senaste resolutionen på en omfattande överenskommelse om de mänskliga rättigheterna mellan de inblandade parterna i inbördeskriget och på att denna överenskommelse ska främjas genom ett effektivt oberoende internationellt övervakningsuppdrag. De lärdomar vi har dragit av bristerna med Sri Lankan Monitoring Mission visar att detta organ måste ha verkliga genomförandemekanismer och fritt tillträde såväl till områden som kontrolleras av regeringen som av LTTE för att mänskliga rättigheter ska bli en grundval för en rättvis och varaktig lösning på konflikten. 
Låt oss hoppas att en politisk lösning som vore godtagbar för Sri Lankas minoritetsgrupper snart kommer till stånd och att bestående fred och välstånd kommer att avlösa våld och fattigdom. 
Bernd Posselt (PPE-DE ). –
   Herr talman! Singaleserna och tamilerna har levt tillsammans i Sri Lanka – som även kallas Ceylon – i mer än tvåtusen år. Före Roms uppgång, före kejsarna, före Kristi födelse fanns det singalesiska kungariken i Sri Lanka, tillsammans med kolonier av tamilska kungariken i södra Indien, och det är det som gör det ännu mer tragiskt att situationen nu, på 2000-talet, är så explosiv, även om det måste erkännas att vi européer under kolonialtiden själva bidrog till att förvärra saken genom vår bosättningspolitik, genom plantageägarnas intressen och mycket annat.
Det viktigaste i dag är att vi hjälper till att nå en fredlig lösning i frågan, och det är bara möjligt om vi skiljer mellan terroristerna och det som faktiskt betyder något. Terroristerna vill inte ha en lösning, inte mer än extremisterna och människorna i maktposition, eftersom de får sin makt från den etniska konflikten, som i sig är fullt möjlig att lösa.
Jag vill gripa den möjlighet som ges genom detta sammanträde med en italiensk talman och säga att en fantastisk förebild för detta är det som har uppnåtts genom att italienarna och folket i södra Tyrolen arbetar tillsammans, vilket har visat sig gynnsamt för båda sidorna. En sådan förebild för autonomi gynnar inte bara minoriteten, utan även majoriteten.
Jag anser att det är hög tid att vi börjar arbeta för en liknande modell för autonomi för Sri Lanka, där situationen är så farlig, och det är därför jag välkomnar denna mycket opartiska resolution, samtidigt som jag naturligtvis stöder vår grupps ändringsförslag till den. Jag anser emellertid att det är beklagligt att vi i viss utsträckning hänger oss åt ideologisk krigföring mellan grupperna i stället för att parlamentet går samman för att uppvisa en enad front i hanteringen av denna ömtåliga politiska fråga, vilket skulle ge oss betydligt större kraft i våra mellanhavanden med parterna i inbördeskriget i Sri Lanka. 
Lidia Joanna Geringer de Oedenberg (PSE )
   Herr talman! De senaste veckorna har våldsamma sammandrabbningar åter ägt rum i Sri Lanka mellan de tamilska gerillasoldaterna och regeringsstyrkorna. Mer än 800 människor har dött till följd av dessa brutala våldshandlingar bara i år. Det svaga domstolssystemet i Sri Lanka har inte reagerat på de utbredda fallen av brott mot de mänskliga rättigheterna, morden på företrädare för humanitära organisationer och rekryteringen av barnsoldater.
Båda parterna – regeringen i Colombo och de tamilska tigrarna – anklagar varandra för att ha brutit avtalet. Det finns en risk att ett inbördeskrig bryter ut till följd av de allt intensivare sammandrabbningarna. Företrädare för FN:s fredsbevarande uppdrag tvingades dra sig ur landet den första september eftersom de tamilska tigrarna inte kunde garantera säkerheten. Att den spirande konflikten hämmar den ekonomiska utvecklingen, eftersom bistånd hindras från att nå offren för flodvågskatastrofen, är särskilt oroande.
Särskilt stöd måste därför ges till genomförandet av FN:s humanitära biståndsplan för att komplettera den finansiering som redan har öronmärkts. Inför denna konflikt som sprider sig måste det internationella samfundet vädja till båda sidorna att lägga ned sina vapen och inleda förhandlingar om en lösning. Attacker som dagligen kräver många civila offer kan inte längre tolereras. 
Marianne Mikko (PSE ). –
   Mina damer och herrar! Som ledamot i parlamentets delegation för länderna i södra Asien är förlusten av det som redan har uppnåtts i Sri Lanka en olycksbådande upplevelse för mig. Den terrorhandling som begicks av de tamilska tigrarna den 15 juni är mycket beklaglig, liksom att regeringsstyrkor sköt biståndsarbetare i Muturi.
För att vara pålitliga partner måste parterna kunna förhindra sådana händelser. Respekten för de mänskliga rättigheterna och att sätta befolkningens välbefinnande framför allting annat är det enda sättet att ta sig ur detta dödläge. Återupprättandet av vapenvilan är nu den mest angelägna uppgiften, men att bara frysa konflikten är ingen lösning. Som chef för parlamentets delegation för Moldavien känner jag det varje dag. Den låsta konflikten där – jag tänker på den olagliga transnistriska regimen – har gjort Moldavien till Europas fattigaste land.
Trots motgångarna får Europeiska unionen inte förlora sina långsiktiga mål ur sikte. Att lägga till LTTE (Liberation Tigers of Tamil Elam) i förteckningen över terrororganisationer var teoretiskt riktigt, men det var fel i praktiken. Till följd av det förlorade SLLM (Sri Lanka Monitoring Mission) det mesta av sin handlingsförmåga. Europeiska unionen måste göra allt i sin makt för att se till att samtalen i Sri Lanka förs med ord, inte med kulor. Det ligger i vår makt – det måste det göra. 
Franco Frattini,
   Europeiska kommissionen är mycket oroad över det tilltagande våldet som allvarligt skadar överenskommelsen om eldupphör och fredsprocessen i Sri Lanka. De tilltagande fientligheterna mellan de tamilska tigrarnas befrielsearmé och den srilankesiska armén under de senaste månaderna ger upphov till stor oro. Ett fullskaligt krig måste till varje pris undvikas och parterna måste åter börja respektera överenskommelsen om vapenvila.
Kommissionen har flera gånger uppmanat båda parter att göra sitt yttersta för att undvika en ytterligare upptrappning av våldet och förlusterna av människoliv. Kommissionen och det gemensamma ordförandeskapet för givarkonferensen i Tokyo om Sri Lanka har flera gånger förklarat att våld inte är den rätta vägen att lösa den etniska konflikten i Sri Lanka. Det lidande som civilbefolkningen utsätts för är oacceptabelt.
Europeiska kommissionen känner stor oro för den försämrade situationen för de mänskliga rättigheterna. Vi delar den oro som framförs i resolutionsförslaget om de senaste kränkningarna och vi oroar oss för det klimat med straffrihet och bristande respekt för de mänskliga rättigheterna som råder på båda sidor.
Kommissionen blev särskilt upprörd över det avskyvärda mordet på 17 hjälparbetare från frivilligorganisationen ”Action Contre la Faim” och har uppmanat myndigheterna i Sri Lanka att omedelbart undersöka dessa mord grundligt och garantera att de kommer att vidta alla tänkbara åtgärder för att trygga ett säkert humanitärt område i landet. Det senaste kravet från president Rajapakse på en internationell, oberoende kommission – som vi stöder – är ett steg i rätt riktning som måste följas upp med konkreta åtgärder.
Vi fortsätter att följa situationen i Sri Lanka mycket noga och välkomnar det intresse som parlamentet visat genom detta resolutionsförslag som syftar till att uppmuntra båda parter att garantera full respekt för de mänskliga rättigheterna.
Denna nya utveckling är viktig för Europeiska unionens roll inom det gemensamma ordförandeskapet för givarkonferensen i Tokyo. Det gemensamma ordförandeskapet kommer att mötas i Bryssel den 12 september och Europeiska kommissionen kommer att delta aktivt när det gäller att garantera att ett kraftfullt budskap framförs till båda parter i vilket de uppmanas att förplikta sig till en fredlig förhandlingslösning av konflikten och till full respekt för de mänskliga rättigheterna. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i slutet av debatten. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en debatt om fem resolutionsförslag om asylansökan från Nordkorea, särskilt i Thailand.(1)
Erik Meijer (GUE/NGL ),
   . Herr talman! Under cirka 60 år av isolering har Nordkorea utvecklat en regeringsmodell och en livsstil som är olik i princip alla andra som finns på jorden. Det är också uppenbart att man tänker mer på raketteknik och atombomber än på att producera tillräckligt mycket mat. De människor som tycker att livsvillkoren är outhärdliga befinner sig i en fälla, för gränsen mot Sydkorea är fortfarande permanent stängd.
Landets grannland Kina erbjuder inte heller någon lösning, eftersom det skickar tillbaka alla flyktingar, tveklöst till hårda bestraffningar för deras avvikande – om dem som skickas tillbaka hörs inget mer. Det är därför som ett alternativ måste skapas för dem som vill fly. För närvarande hamnar de i fattiga länder som Vietnam eller Kambodja, men även i allt högre grad i Thailand, som är mer välmående och bör kunna ta emot ett mindre antal människor tillfälligt på ett bekvämt sätt.
Trots att deras flyktingstatus erkänns av Förenta nationernas flyktingorganisation betraktar den thailändska regeringen dem tyvärr främst som personer som har korsat den thailändska gränsen olagligt, med följden att de efter det elände som de redan har utstått får ett 30 dagar långt fängelsestraff plus böter som är mycket höga i förhållande till deras omständigheter. Det Thailand i stället måste göra är att ta hand om dem på ett bra sätt och ge dem som vill ha det fri lejd till Sydkorea eller något annat land som är villigt att ta emot dem.
Vi hoppas att Thailand kommer att tillämpa de standarder som har varit allmän praxis i Europa – det måste erkännas att de inte tillämpas konsekvent för närvarande, men de är ändå norm. Om Thailand vill vara en demokrati – och det måste erkännas att detta inte alltid är så lätt – är det så landet bör behandla dessa flyktingar. 
Bernd Posselt (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Redan före 1989 var både Albert Deß och jag förkämpar mot järnridån och mot uppdelningen av Tyskland och Europa.
Vid denna tid ansåg många att vi strävade efter en illusion, precis som de i dag anser att tanken på en koreansk återförening är en illusion. Det förefaller faktiskt vara en illusion när en inbiten diktatur – som dessutom har kärnvapen till sitt förfogande – ägnar sig åt brutalt förtryck av sin befolkning, men vi kommer inte att sluta att förespråka ett fritt och återförenat Korea. Tills denna tid kommer måste vi dock erbjuda skydd för de människor som utsätts för förföljelser där.
Jag anser att det är här som Thailand bör hålla fast vid sin egen fina tradition, som landet visade första gången för flera årtionden sedan i sin hantering av miljontals kambodjaner. Folk glömmer att de flesta kambodjaner lyckades överleva Röda khmerernas terror bara för att Thailand – visserligen med hjälp av Europa, men det var Thailands verk – gav dem hjälp och skydd, och om det var möjligt att göra det för miljontals kambodjaner borde det även vara möjligt att göra detsamma för några tusen nordkoreaner som förföljs av kommunisterna. Det är med detta i åtanke som min grupp stöder denna resolution. 
Marcin Libicki (UEN ),
   Herr talman! Det råder ingen tvekan om att det fortfarande finns två kommunistdiktaturer. Kommunistregimer kan av sin natur inte vara något annat än diktaturer. Jag tänker på Kuba och Nordkorea. Världen måste göra allt i sin makt för att eliminera båda dessa kommunistregimer.
I dag diskuterar vi den svåra situationen för flyktingar från Nordkorea. De är inte ekonomiska invandrare. Vi är fullt medvetna om att länder ofta vill skydda sig själva mot ekonomiska invandrare. Hur smärtsamt det än är att skicka tillbaka ekonomiska invandrare innebär det bara att skicka tillbaka dem till deras olyckliga ekonomiska situation. Att skicka tillbaka politiska flyktingar är emellertid detsamma som att utsätta dem för största möjliga fara. Det första som det internationella samfundet bör göra är därför att förhindra att ens en enda flykting skickas tillbaka till Nordkorea. Det öde som väntar dem där är så grymt att vi inte ens kan föreställa oss det. Det bör vara det främsta syftet med vår verksamhet. 
Paulo Casaca (PSE ),
   . – Det här är en av världens värsta diktaturer, som hotar hela världen med sitt kärnvapenprogram, och som har lyckats förvandla sitt land till ett enda stort koncentrationsläger.
Mot denna bakgrund hoppas jag, tillsammans med Bernd Posselt, och naturligtvis övriga kolleger, innerligt att gränsen ska upphöra och att Nordkorea ska upphöra i sin nuvarande form, men vi kan inte vänta på att detta ska ske innan vi erbjuder det högsta uttrycket för vår solidaritet med flyktingarna från Nordkorea.
Vi uppmanar därför de thailändska myndigheterna att visa ett minimum av rättvisa, mänsklighet och värdighet, att inte kriminalisera offren för en brutal diktatur och att erbjuda all den hjälp de kan. Vi uppmanar också EU:s institutioner att samarbeta i denna strävan att hjälpa de nordkoreanska flyktingarna. 
Marco Cappato (ALDE ),
   Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Detta handlar faktiskt om en mycket allvarlig episod, som är ett tecken på en extremt långtgående situation, vilket mina kolleger redan har påpekat och vilket klargörs i resolutionen. Det enda som återstår är därför att jag ber kommissionsledamoten, vice ordförande Franco Frattini, om ett sätt, en chans, att ta upp frågan, särskilt vid toppmötet mellan Asien och Europa (ASEM).
Problemet rör Nordkorea, även Thailand förstås, naturligtvis oss själva, Europeiska unionen, och FN:s flyktingkommissarie. Jag har intrycket – jag vet inte vad kommissionsledamoten anser – att FN:s flyktingkommissarie tenderar att alltför ofta vara rädd för att uttrycka ståndpunkter som, när det gäller denna del av världen, och på andra håll, kan visa sig – hur ska jag säga – politiska, såsom exempelvis är fallet med minoritetsfolket montagnard i Vietnam. Dessutom finns det många andra fall där FN verkar tveka över att ge försäkringar om att flyktingstatusen ska respekteras i praktiken, på grund av en rädsla för att detta kan uppfattas på ett dåligt sätt av regeringar eller regimer i området.
Europeiska unionen kan spela en viktig roll i denna fråga för att uppmuntra de internationella institutionerna och särskilt FN, att garantera, bevilja eller tillåta flyktingstatus när villkoren för det föreligger. I Nordkoreas fall håller jag naturligtvis med om det som mina kolleger sa tidigare – denna migration är uppenbarligen inte rent ekonomisk, utan ett resultat eller en följd av en av de värsta och våldsammaste diktaturer som fortfarande finns i världen. 
Marios Matsakis,
   Herr talman! Nordkorea har snabbt blivit en symbol för en otidsenlig, bakåtblickande kommuniststat. Den påföljande markanta försämringen av levnadsstandarden och den allt brutalare totalitära regimens outhärdliga förtryck av invånarna har på senare år fått tusentals nordkoreaner att fly från sitt hemland för att söka sig ett bättre öde.
Särskilt Thailand har blivit en viktig transitdestination för flyktingar från Nordkorea. Tråkigt nog har vi på senare tid sett en oacceptabel behandling av nordkoreanska asylsökande från de thailändska myndigheternas sida med arresteringar, höga böter, fängslande och återsändande. Ett sådant uppträdande är raka motsatsen till den annars så beundrade thailändska traditionen av gästfrihet och är ett brott mot Thailands åtaganden enligt konventionen om flyktingars rättsliga ställning från 1951.
Vi uppmanar regeringen i Thailand att visa tillbörlig respekt för de nordkoreanska asylsökandenas rättigheter och att samarbeta fullt ut med FN:s flyktingkommissarie. Vi uppmanar dessutom rådet och kommissionen att noga följa situationen för de nordkoreanska flyktingarna. 
Kathy Sinnott,
   Herr talman! Nordkorea har en av världens värsta förtryckarregimer. I denna fängelsestat härskar såvitt vi kan se de värsta Stalintraditioner med hunger, terror och indoktrinering. Vi läser om ohyggligheterna i de forna Pol Pot- och Stalinregimerna, och jag plågas av tanken på att samma situation idag råder i Nordkorea.
Det är förståeligt att människor riskerar livet för att fly. Om tusentals har flytt, hur många fler tusen har dött när de försökt fly? De flesta människor i Nordkorea uppfyller kraven för FN:s status för särskilt utsatta människor. Om de lyckas fly måste de få hjälp och det skydd de behöver. Helt nyligen har Thailand fått uppleva solidaritet från hela världen efter tsunamin. Nu måste landet visa samma solidaritet genom att inte trakassera nordkoreaner som anstränger sig för att nå fram till dess gränser, men Thailand måste också få hjälp av andra att ta detta ansvar.
EU och EU-länderna måste också vara beredda att ställa upp med skydd och resurser. Får jag påminna kammaren om att efter andra världskriget tillät vi i Västeuropa att polska soldater från tyska krigsfångläger skickades tillbaka och gavs till Stalin som gjorde slut på dem omedelbart eller långsamt i Sibiriens gulager. I den hemska situationen i Nordkorea får vi tillfälle att gottgöra de fruktansvärda oförrätter som begicks mot polska fångar. I och med att vi hjälper nordkoreanska asylsökande genom att förhindra att de skickas tillbaka till Nordkorea för att fängslas, sättas i tvångsarbete eller mördas kommer vi att betala en gammal skuld och fatta rätt beslut. 
Marek Aleksander Czarnecki (NI ).
   – Herr talman! Det här är inte första gången som vi har diskuterat frågan om Nordkorea, och tyvärr måste jag säga att det inte är mycket som har förändrats på senare år till det bättre i landet. Mänskliga rättigheter kränks fortfarande i stor skala.
I dag debatterar vi frågan om flyktingar, som av hunger och förtryck i sitt eget land tvingas fatta det svåraste beslutet i en människas liv, att lämna sitt hemland, och ofta riskera livet. Särskilt Thailand håller på att blir ett transitcentrum för många av dem, men myndigheterna där, som har goda relationer med Korea, vill tillämpa lagen om olagliga invandrare på dessa människor och gör det också.
Jag vädjar till Thailands regering, som är känd för sin gästfrihet, att inte skicka tillbaka dessa flyktingar till deras hemland, och därigenom utsätta dem och deras familjer för förföljelser utan dess like, utan i stället skicka dem till ett annat land.
Låt inte dessa människor falla offer för regimen. 
Franco Frattini,
   Herr talman! Ni känner mycket väl till den sorgliga historien med de många nordkoreaner som söker asyl, och Thailand är nu det senaste fallet.
Kommissionen beklagar djupt att dessa flyktingar inte har behandlats i överensstämmelse med internationell humanitär rätt och uppmanar de thailändska myndigheterna att som de vanligen gör respektera principen om icke-avvisning och garantera säker passage till ett tredjeland där flyktingarna kan vidarebosätta sig. Vi hoppas att de pågående diskussionerna mellan Thailand, de sydkoreanska myndigheterna och FN:s flyktingkommissarie kommer att leda till att dessa människor kan förflyttas till Sydkorea eller ett annat tredjeland under de kommande dagarna. I detta sammanhang skulle jag också vilja betona att situationen för H’mong-flyktingarna från Laos som lever i Thailand är mycket oroväckande.
Att nordkoreaner söker asyl är ett symtom på och inte orsaken till ett problem som är mycket välbekant, nämligen den odemokratiska regimen i Demokratiska folkrepubliken Korea med utbredd fattigdom, en ekonomi som kollapsat och farhågor för de mänskliga rättigheterna.
Europeiska unionen driver en engagemangspolitik gentemot Nordkorea som omfattar humanitär hjälp, cirka 345 miljoner euro i EU-bistånd sedan 1995, och folk-till-folk-kontakter samt trojkakontakter på chefsnivå, däribland om mänskliga rättigheter. En resolution om de mänskliga rättigheterna antogs av Förenta nationerna i november 2005. Denna handlar bland annat om nordkoreanska medborgares återvändande till sitt land. Resolutionen retade upp nordkoreanerna som avbröt den humanitära hjälpen, vilken inte återupptogs förrän för några månader sedan.
Europeiska unionen kommer att fortsätta med sitt stöd till sexpartssamtalen och med sin engagemangspolitik i ett försök att nå konkreta förbättringar och åtgärda orsaken till problemet.
Jag kan på min kollega Benita Ferrero-Waldners vägnar försäkra er att kommissionen också kommer att fortsätta att följa de händelser som berör flyktingarna i Thailand mycket noga i samband med EU-Asien-dialogen, vilket Marco Cappato just sa. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i slutet av debatten. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en debatt om fem resolutionsförslag om Zimbabwe.(1)
Jaromír Kohlíček (GUE/NGL ),
   . – Mina damer och herrar! Zimbabwe är före detta Sydrhodesia. Den regim som har makten i landet betraktas i hela Europa som en kompromisslös diktatur. Efter överlämnandet av makten till de nuvarande makthavarna drevs jordbrukarna snabbt bort från de gamla gårdarna och landet står hela tiden på gränsen till hungersnöd. Mugaberegeringen bad därför de vita ättlingarna till kolonialisterna att komma tillbaka till marken och återlämnade gårdarna till dem, varpå situationen förbättrades snabbt. I dag drivs människor åter gradvis bort, och dödas till och med, trots att regeringen inte ens har börjat lära jordbruksarbetarna att bedriva jordbruk på ett rationellt sätt. På liknande sätt finns inget stöd för kooperativ eller för att köpa tillräcklig utrustning. Dessa är de största problemen för ekonomin.
I förslaget till resolution hanteras de politiska problemen och där finns ett antal otillfredsställande och ganska diskutabla förslag. Jag motsätter mig starkt den löjliga utmaningen till Sydafrika att bojkotta Zimbabwe vid VM i fotboll. Den kanske inte är tänkt att tas på allvar? Jag förstår heller inte varför författarna som stöd för punkt D säger att den främsta politiska oppositionen tyvärr delades upp i två fraktioner i oktober 2005. Om denna iakttagelse lägger skulden för något på Mugabe förstår jag inte innehållet i anklagelsen. Om vi verkligen vill göra bort oss kan vi uppmana de lokala shamanerna att torrlägga floderna och trolla bort Victoriafallen.
Jag vill göra ytterligare en anmärkning, om punkt 5. I vissa EU-medlemsstater har valdeltagandet också varit mycket lågt. Godkänner vi inte legitimiteten hos de valda representanterna, parlamentsledamöterna, senatorerna och vissa av våra kolleger i parlamentet? Jag måste säga att jag är uppriktigt chockad över denna punkt i resolutionen. Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster kommer att avstå från att rösta om antagandet av resolutionen.
Jag vill avsluta med en fråga till kommissionsledamoten. Herr kommissionsledamot! På vilket sätt stöder vi den sydafrikanska regeringen, som vi uppmanar att förbättra behandlingen av flyktingar från Zimbabwe? 
Geoffrey Van Orden (PPE-DE ),
   Herr talman! I mer än sex år har parlamentet konsekvent krävt kraftfulla åtgärder för att nå förbättringar i Zimbabwe, men ändå bevittnar vi fortfarande den fruktansvärda situationen för miljontals vanliga människor i Zimbabwe. De lider dagligen av svårt politiskt förtyck, en ekonomi som brutit samman och brist på livsviktiga födoämnen, vatten och medicinska förnödenheter. Förenta nationernas Världslivsmedelsprogram väntas i år fördela hjälp till nästan fyra miljoner undernärda människor – mer än en tredjedel av befolkningen.
HIV/aids har haft en förödande effekt på landet. En av fem vuxna är HIV-positiv och mer än en miljon barn är föräldralösa på grund av att de förlorat sina föräldrar i aids. Hela 70 procent av befolkningen är arbetslösa. Den politiska och ekonomiska situationen i Zimbabwe är den sämsta i landets 26-åriga historia som oberoende nation. Det internationella samfundets åtgärder har på sin höjd varit halvhjärtade och har saknat det engagemang som krävs för att verkligen påverka situationen i Zimbabwe.
Sydafrika borde gå i bräschen för de internationella ansträngningarna att tvinga Mugabe-regimen till demokratiska eftergifter, men jag är rädd för att President Mbekes tysta diplomati inte har lett till några konkreta resultat. Eftersom Sydafrika tillhandahåller elektricitet, majs och krediter skulle landet kunna utöva enorma påtryckningar på Mugabe-regimen. Det har det inte gjort.
Nu ser vi ett förnyat kinesiskt intresse för många delar av Afrika, däribland Zimbabwe. Den kinesiska regeringen tycks inte ha några hämningar när det gäller att stödja förtryckarregimer och att förse dem med vapen för att utöva förtryck i utbyte mot tillgång till naturtillgångar. Jag ser få bevis på diplomatiska ansträngningar från EU eller från medlemsstaternas regeringar för att stoppa stödet från de internationella stödkällor som håller kvar Mugabe vid makten. EU har inte varit särskilt kraftfullt när det gäller att strikt genomföra sina egna sanktionsåtgärder. Det är inte att undra på att Mugabe inte tar något av allt detta på allvar.
Om det internationella samfundet menar allvar med att ta itu med de förfärliga förhållandena i Zimbabwe så bör FN:s säkerhetsråd omedelbart undersöka situationen i landet. Om vi inte ger Zimbabwe högre prioritet kommer Mugabe-regimen att fortsätta att hanka sig fram ända tills en punkt är nådd då Zimbabwe går under fullständigt, oförmöget att återhämta sig utan ett mycket omfattande internationellt bistånd. Om det internationella samfundet vidtar åtgärder nu kan det bidra till att denna situation förhindras. 
Karin Scheele (PSE ),
   . Herr talman! Det här är inte första gången som vi har debatterat en resolution om Zimbabwe, men jag måste erkänna att vi har diskuterat resolutioner med bättre innehåll än det här.
Inte minst i vårt samarbete med AVS-länderna har bristen på demokrati och de omfattande brotten mot de mänskliga rättigheterna i Zimbabwe, tillsammans med den djupa ekonomiska krisen och den matbrist, arbetslöshet och hyperinflation som går hand i hand med den, ofta gett upphov till kritik och debatt. När man tänker på alla problemen i ett land som en gång var känt som Afrikas kornbod kan man inte annat än tala om alla de modiga människor som i en atmosfär av hårdhänt förtryck är tillräckligt djärva för att fortsätta att fördöma de övergrepp som fortsätter.
När vi antar resolutioner bör vårt mål vara att öka handlingskraften just hos de här personerna som kämpar för frihet, demokrati och utveckling. Det intryck som jag får från vissa delar av dagens resolution är att den inte kommer att göra det, och jag betraktar det som helt befängt att i en resolution om en brådskande fråga hänvisa till ett VM som ska hållas 2010.
Med verkan från den 13 september – vilket verkligen gör detta till en brådskande fråga – ska omfattande demonstrationer hållas, faktiskt över hela landet, organiserade av fackförbund och andra organisationer, för att rikta uppmärksamheten mot folkets växande lidande och kräva minimilöner över fattigdomsstrecket och socialt ansvarstagande av regeringen. President Mugabe har redan klargjort att varje sådan demonstration kommer att förbjudas.
Det är viktigt att vi ser till att dessa fredliga protester, som belyser de förfärliga livsvillkoren för landets invånare, tillåts äga rum utan trakasserier från polisen, och jag vill påpeka för kommissionsledamoten att vi bör tänka på hur vi, med tanke på de strukturer som finns i regionen, ska lyckas skicka observatörer för att garantera åsiktsfriheten och rätten att demonstrera. 
Marcin Libicki (UEN ),
   Herr talman! Zimbabwe är ett exempel på avkoloniseringens baksida. Som den föregående talaren sa fanns det en tid då Sydrhodesia eller dagens Zimbabwe var en kornbod för stora delar av Afrika. I dag klarar landet inte ens att föda sitt eget folk.
Vi har sett dessa negativa sidor av avkoloniseringen i många länder, särskilt afrikanska länder, där maktöverföringen till ansvarslösa och ondskefulla politiska krafter har lett till de mest olyckliga följder för stater som egentligen skulle glädjas över sin frihet från kolonialmakten. Deras egna invånare har i stället dömts till undergång. Det är tydligt att det nuvarande förslaget från ledaren i Zimbabwe att återlämna gårdar till deras tidigare ägare kommer för sent, och det inger inte det minsta förtroende.
Jag anser att vi bör lägga all vår möda på att ge humanitärt bistånd och stöd till utbildning, eftersom jag verkligen inte kan se någon annan väg ut ur situationen eller någon annan möjlig handlingsväg. 
Raül Romeva i Rueda (Verts/ALE ),
   . Herr talman! Den politiska krisen och situationen för de mänskliga rättigheterna i Zimbabwe är fortfarande en allvarlig och alarmerande fråga. Till detta måste vi lägga de försämrade livsvillkoren och den växande fattigdomen. Jag vill dock särskilt fokusera på en speciell aspekt som också tas upp och som dessutom är ett ämne som vi ofta diskuterar under dessa brådskande debatter – yttrandefriheten.
Så sent som i går talade vi om Kina och klagade över den höga statliga kontrollen över media, särskilt Internet. Det verkar som om Zimbabwe har hämtat sin inspiration från Kina när den har upprättat sin egen lag om att blockera kommunikationer, och det händer i samband med ett lagstiftningssystem som redan är mycket restriktivt när det gäller friheter.
Kina är en källa till stor inspiration på det området eftersom, som Human Rights Watch uppgav i en rapport nyligen, det kinesiska kontrollsystemet, den så kallade ”Great Firewall”, är det mest avancerade systemet av detta slag i världen.
Enligt lagen i Zimbabwe kommer armén, underrättelsetjänsten, polisen och till och med presidentämbetet att kunna kontrollera och fånga upp elektronisk post, lyssna på telefonsamtal och censurera Internet, allt utan något krav på rättslig fullmakt. Det skulle exempelvis påverka förhållandet mellan läkare och deras patienter, mellan advokater och deras klienter och mellan journalister och deras källor, och det skulle utan tvekan innebära en enormt stor risk för integriteten, icke-statliga organisationer och för människor som arbetar för att främja de mänskliga rättigheterna.
Av alla dessa anledningar anser jag att det är vår skyldighet att kräva att denna lag dras tillbaka. Jag vill dock göra mycket klart att min oro i detta avseende inte bara avser Zimbabwe, eller Kina. Vi måste se denna oro som global och vi måste vara uppmärksamma, både med avseende på de länder som jag har nämnt och med avseende på exempelvis Förenta staterna och Europeiska unionen själv.
Respekten för yttrandefriheten och rätten till integritet måste vara grundläggande beståndsdelar i varje modernt samhälle. I dag talar vi om Zimbabwe, men jag vill betona att detta är en fråga som vi inte bara får diskutera i förhållande till detta land. 
Marios Matsakis (ALDE ),
   Herr talman! En svår och långvarig humanitär, politisk och ekonomisk kris fortsätter tråkigt nog att plåga denna tidigare brittiska koloni, utan några tecken på eller något hopp om att en snar förbättring är att vänta. Den ineffektiva och korrupta styrande regimen under Robert Mugabes ledning fortsätter att förtrycka folket, och övergrepp mot politiska motståndare, fackföreningsaktivister, lantbrukare, människorättsorganisationer, journalister och domstolar är alltjämt utbredda.
Vi uppmanar regeringen i Zimbabwe att börja visa erforderlig respekt för internationella konventioner och mänskliga rättigheter och att garantera domstolarnas självständighet. Dessutom anser vi att ett viktigt steg för att rädda landet från en än värre framtid är att Robert Mugabe så snart som möjligt definitivt avsäger sig makten. En sådan åtgärd, i kombination med att positiva interimistiska förhandlingar inleds mellan partierna Zanu-PF, MDC och andra oppositionsrörelser, kommer enligt vår mening att leda till det välbehövliga återupplivandet av samhället, politiken och ekonomin i Zimbabwe och ge befolkningen fred och välstånd under den traumatiska övergången från brittisk kolonisering till självständighet och frihet. 
Michael Gahler,
   . – Herr talman! En sak som har varit återkommande i parlamentet under alla mina år som ledamot har varit debatterna om Zimbabwe och dess allt sämre sociala, ekonomiska och politiska villkor. Vädjanden till Mugabe har inte visat sig mer effektiva än att uppmana hans lands grannländer – särskilt Sydafrika – att åta sig att göra mer åt situationen, och de åtgärder som vi i EU har vidtagit har inte haft särskilt stor effekt på de personer som de var avsedda att påverka.
Hur ser situationen ut? Enligt bedömningar har omkring två miljoner människor flytt till grannländerna, och de flesta lever olagligt i dem. Bara den så kallade ”Operation Restore Order” har bidragit till att göra 700 000 människor hemlösa, fyra miljoner människor har inte tillräckligt att äta, arbetslösheten ligger på 70 procent och inflationen är högst i världen. En effekt av den framtvingade omflyttningen är att kampen mot aids blir svårare, och varje vecka dör 3 200 människor i sjukdomen. Det finns nu lika mycket lagstiftning om kontroll och förtryck av folket som det fanns före självständigheten.
Vad kan vi göra? Vi kan se till att de internationella organ som verkar på plats på FN:s vägnar ger bistånd direkt till människorna när det är möjligt, vi kan se till att Röda korset kan fortsätta sitt arbete med minsta möjliga ingripande.
Det jag vill – och jag säger detta särskilt till kommissionen – är att vi också ska ge bistånd under budgetrubriken för det europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter, till det civila samhället i Zimbabwe, till de många modiga människorna där, oavsett om det sker i fackförbunden, människorättsorganisationerna, kyrkorna eller i de oberoende massmedierna. Låt oss fråga kineserna vem i Zimbabwe de vill göra affärer med på lång sikt – regeringen eller folket? Låt oss utnyttja varje tillfälle att säga till våra sydafrikanska dialogpartner att de genom sin passivitet varken underlättar för sig själva eller gör Zimbabwes folk någon tjänst. 
Józef Pinior,
   –Herr talman! På senare år har vi bevittnat en försämring av den politiska, sociala och hälsorelaterade situationen i Zimbabwe.
President Mugabes politiska diktatur har gått hand i hand med en social katastrof i Zimbabwe. Åtgärden Muramba-tsvina har gjort omkring 700 000 människor hemlösa. Cirka fyra miljoner människor i Zimbabwe hotas för närvarande av svält och allt fler drabbas av aids. Följden är en situation där mer än 3 000 människor dör varje vecka i detta land. Åtgärder på senare tid av president Mugabes regim för att försöka kontrollera Röda korset är särskilt oroande.
I detta avgörande skede bör parlamentet fokusera på fackförbundens verksamhet i Zimbabwe, och särskilt på de protester som kommer att genomföras av fackförbunden under de närmaste veckorna. Fackförbunden i Zimbabwe förtjänar särskilt stöd från oss. 
Alyn Smith,
   Herr talman! Den fruktansvärda, självförvållade situationen i Zimbabwe behöver inte på nytt skildras här i kammaren. Den visar hur begränsad vår makt är. Att avbryta biståndet skulle bara drabba de svagaste och ändå är detta det enda riktiga påtryckningsmedlet vi här i parlamentet har mot regimen i Zimbabwe.
Kan vi hitta andra sätt? I det sammanhanget vill jag hänvisa till punkt 8 i resolutionsförslaget, där det föreslås att Zimbabwe ska uteslutas från VM 2010. Till skillnad från mina kolleger vill jag hävda att det är en bra idé. Jag vore tacksam om jag fick höra kommissionens uppfattning om den.
Den här veckan har vi sett vilken förbrödring och vänskap som finns inom internationell fotboll. Mitt lag – Skottland – var nyligen i Litauen och jag är säker på att många fick nya vänner. Men deltagande är ett privilegium, inte en rättighet. Uteslutning från VM 2010 skulle markera den internationella avskyn mot Robert Mugabes regim utan att skada befolkningen i Zimbabwe, och ändå skulle det uppmärksammas i hela detta fotbollstokiga land. Jag tycker att det är en realistisk och bra idé. Jag vore tacksam att få höra kommissionsledamotens uppfattning om den. 
Koenraad Dillen (NI ). –
   Herr talman, mina damer och herrar! Det upprörande tillståndet för de mänskliga rättigheterna i Zimbabwe har som vi alla vet länge varit en mycket angelägen fråga och det här är inte första gången som den står på parlamentets föredragningslista. I hur många år har nu den marxistiska diktatorn Mugabe fört sin rasistiska politik mot sitt lands vita jordbrukare? Han kommer undan med en politik för etnisk rensning, vars främsta offer är den överväldigande majoriteten av Zimbabwes svarta befolkning.
Zimbabwe var trots allt en gång ett jordbruksland, och var ett av ett fåtal länder söder om Sahara med kapacitet att exportera sina jordbruksprodukter. Mugabe har i sin galenskap reducerat sitt folk till ett eländigt tillstånd. Jordbruket kollapsar och hungersnöden breder ut sig.
Det är hög tid för effektiva åtgärder mot honom. På samma sätt som Liberias Charles Taylor måste Mugabe av det internationella samfundet behandlas som en person som har begått brott mot mänskligheten och som måste ställas till svars för dessa. Afrika är ännu ett ställe där politiken inte får föras med dubbelmoral. 
John Attard-Montalto (PSE ). –
   Herr talman! Allteftersom tiden går tycks Europeiska unionen blir allt mer ineffektiv när det gäller vissa diktaturer.
Det är väldigt synd att ett underbart land som Zimbabwe har fått förfalla till sitt nuvarande tillstånd medan vi tittar på, bortsett från de få åtgärder som vi har vidtagit för att bekämpa Robert Mugabes diktatur. Vi pratar om vad som händer och begränsar kanske resemöjligheterna för gärningsmännen och deras närmaste familjemedlemmar, och tror sedan att vi gör något för att hjälpa dem som drabbas: inte bara de vita utan också en ansenlig grupp infödda svarta zimbabwier. Det är på tiden att vi står upp och verkligen börjar handla istället för att bara prata. 
Ryszard Czarnecki (NI ).
   Herr talman! Vår österrikiska kollega har rätt när hon säger att det här inte är första gången som vi diskuterar Zimbabwe i parlamentet. Det har blivit något av en följetong, och i många avseenden är Zimbabwe världsrekordinnehavare med en 70-procentig arbetslöshet, den högsta inflationen i världen, 3 200 dödsfall i aids varje vecka och det lägsta valdeltagandet i världen – 15 procent.
Fyra miljoner människor i detta land hotas av svält. Situationen är en utmaning för hela världen, även för Europeiska unionen. Jag hoppas att vi denna gång kommer att gå längre än till bara ord, och jag håller med om det som vår spanska kollega, Raül Romeva i Rueda, sa nyligen om att undvika dubbelmoral. Vi kan naturligtvis tala om Zimbabwe, men vi bör gå längre än så eftersom de grundläggande mänskliga rättigheterna också kränks i andra länder, och vi måste hela tiden undvika sådan dubbelmoral. Det är bra att parlamentet debatterar denna fråga igen, men låt oss hoppas att det är sista gången. 
Franco Frattini,
   Herr talman, mina damer och herrar! Europeiska kommissionen följer händelserna i Zimbabwe mycket noga och vi blir allt mer oroade över försämringen av den politiska situationen och, framför allt, den ekonomiska och sociala situationen, som påverkar folket – civila och medborgare.
På grundval av den situation som vi ser i dag, eftersom regeringen i Zimbabwe inte har vidtagit några lämpliga åtgärder – inga åtgärder alls – för att på allvar hantera den demokratiska krisen, skyddet av rättigheter och den tragiska ekonomiska krisen, är varje lättnad eller borttagande av de åtgärder som EU har vidtagit i förhållande till Zimbabwe utesluten. Med andra ord kommer vi inte alls att diskutera det.
Europeiska unionen ändrar inte inställning till Zimbabwe och denna bestämda ståndpunkt har nyligen bekräftats på nytt av min kollega Louis Michel i hans kontakter med regeringen i Zimbabwe. Han betonade att kommissionen fortfarande är fast besluten att spela en aktiv roll för att försöka bryta dödläget. Samtidigt kan vi inte avstå från något av de villkor som vi har ställt, särskilt återupptagandet av demokratiska regler för medborgarnas dagliga liv. Det som sades bekräftar vår oro.
Jag lyssnade noga och med stort intresse på tanken att utesluta Zimbabwe från fotbolls-VM 2010. Ni vet alla att ett liknande beslut håller på att antas av FIFA men, med det sagt, anser jag personligen att det är en tanke som är värd att ta på allvar och diskutera med medlemsstaterna och det internationella fotbollsförbundet. Jag kan inte säga i dag om resultatet kommer att bli det som vissa ledamöter hoppas på, men jag kan säga att jag kommer att informera mina kolleger i kommissionen Louis Michel och Benita Ferrero-Waldner om denna tanke – frågan förtjänar att tas på största allvar.
Det finns faktiskt en annan aspekt – som jag sa tidigare hoppas EU att Zimbabwe ska gå tillbaka till en väg av återställande av villkoren för demokratiskt liv och ekonomiska framsteg. Vi är förstås beredda att peka ut vissa vägar att följa, exempelvis i samband med prioriteringarna i det tionde programmet av Europeiska utvecklingsfonden, i vilket det finns specifika möjligheter, men vi får här inte underlåta att ställa ett mycket specifikt krav på Zimbabwe – om landet inte på allvar tar vägen mot demokrati kan vi inte ändra vår fasta hållning.
Samtidigt för kommissionen en mycket nära dialog med Zimbabwes grannländer, särskilt medlemmarna i Södra Afrikas utvecklingsgemenskap och den sydafrikanska regeringen. Jag håller med om det som jag har hört – vi ska vara allt mer aktiva i att uppmana dessa grannländer att göra ännu mer.
Vi stöder Förenta nationernas initiativ och jag anser att det är mycket viktigt att respekterade afrikanska stats- och regeringschefer utövar påtryckningar på Zimbabwes regering att äntligen förbättra den politiska och humanitära situationen och bana väg för nationell försoning.
Under tiden är vi oroliga för befolkningen. Samtidigt som vår inställning till Zimbabwes regering står helt fast måste vi naturligtvis tänka på att ge direkt stöd till folket, som inte bär någon skuld för en regim som berövar dem deras frihet och även deras levebröd. Jag kan bekräfta att Louis Michel har för avsikt att fortsätta att stödja och även finansiera projekt som rör socioekonomiska sektorer, medicinskt bistånd och rollen för organisationer på plats. Jag vill påpeka att Röda korsets roll utan tvekan måste underlättas och uppmuntras, i likhet med de flesta projekt som främjar styre, demokratisering, respekt för de mänskliga rättigheterna och rättsstatsprincipen. Vi anser att ett direkt stöd till Zimbabwes folk måste fortsätta inom alla dessa områden. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum omedelbart. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.

Michael Gahler (PPE-DE ). –
   Herr talman! Jag vill föreslå en annan ordalydelse, nämligen följande: 
 Att ersätta ”kommission för att utreda de mord, försvinnanden och kidnappningar” med den korrekta ordalydelsen ”oberoende grupp av framstående personer som observatörer av utredningar av kidnappningar, försvinnanden och utomrättsliga mord”. 
Jag tror att det är denna korrekta tekniska beteckning som bör användas här. 

Michael Gahler (PPE-DE ).
   – Jag anser att det finns ett fel i texten där det står att orden ”och INGO” ska strykas två gånger. Det här är faktiskt bara ett redaktionellt ändringsförslag. 

Geoffrey Van Orden (PPE-DE ). –
   Herr talman! Jag skulle vilja ändra den sista frasen i vårt ändringsförslag så att det lyder som följer: ”hävande av förbudet kan övervägas så snart ett verkligt eldupphör kommit till stånd, terroristhandlingarna upphört och seriösa förhandlingar på en konstruktiv grund återupptagits”. Detta skulle ersätta den sista frasen som för närvarande finns i ändringsförslaget. 

Robert Evans (PSE ). –
   Herr talman! Detta är ett formellt ändringsförslag. Det vore bättre om den sista delen av ändringsförslag 5, där det hänvisas till det faktum att ”… Kommissionsledamot Ferrero-Waldner delar denna oro”, lyder ”… detta är en uppfattning som delas av många internationella organ”. 


Michael Gahler (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det har precis kommit till min kännedom att vi, trots att ordföranden för Afrikanska unionens exekutiva råd – med andra ord den verkställande eller statliga sidan – är angiven bland dem till vilka resolutionen om Zimbabwe riktar sig, inte har tagit med det panafrikanska parlamentet bland dem. Eftersom vi för närvarande strävar efter att etablera en kontakt med dem vill jag föreslå ett muntlig ändringsförslag som innebär att det panafrikanska parlamentet läggs till i denna lista. 
Talmannen.
   – Omröstningen är avslutad. 
Talmannen.
   – Jag förklarar Europaparlamentets session avbruten.
