- 
Председател
Скъпи почетни гости, скъпи колеги, скъпи приятели, има дни, в които съм особено горд, че съм председател на Европейския парламент. Днес е такъв ден. Днес почитаме носителите на наградата "Сахаров" за 2009 г. - наградата за свобода на мисълта.
Огромна чест е да припомня, че Председателският съвет реши да връчи наградата на Олег Орлов, Сергей Ковальов и Людмила Алексеева като представители на "Мемориал" и всички други защитници на правата на човека в Русия. Горд съм, че това решение беше взето единодушно.
(Силни и продължителни ръкопляскания)
С тази награда, ние, членовете на Европейския парламент, отдаваме почит на онези между нас, които се борят за правата на човека, но и почитаме всички онези, които загубиха своя живот в тази борба. Наталия Естемирова трябваше да бъде днес сред нас, също както Анна Политковская. Техните убийци трябва да бъдат изправени пред съда.
(Ръкопляскания)
В Европа знаем цената на свободата; знаем цената на свободата на мисълта. На 16 декември, точно преди 28 години, във въглищната мина "Wujek" полската комунистическа полиция уби стачкуващи, защото те се бореха за солидарност; т.е. за основно право на човека - за достойнство. Преди 20 години, на 16 декември, в Румъния започна революция, която отне живота на над 1000 души, които се бореха за свободата си.
Това се случи в държави, които сега са членове на Европейския съюз; държави, които днес са заедно с нас. Ние в Европейския парламент никога няма да забравим миналото. Наш дълг е да защитаваме тези ценности, които са толкова скъпи за всички нас. В Европа се радваме на постоянното право на човека на свобода на мисълта благодарение на тяхната най-скъпа жертва.
Сергей Ковальов
от името на организацията "Мемориал", носител на наградата "Сахаров" за 2009 г. - (превод от оригинал на руски език) Госпожи и господа, позволете ми от името на организацията "Мемориал" да благодаря на Европейския парламент за това високо признание - наградата "Сахаров".
"Мемориал" гледа на тази награда като признание не само за нашата организация: наградата се връчва на цялата общност от защитници на правата на човека в Русия и в по-широк план - на значителна част от руското общество. От 40 години, първо в Съветския съюз, а след това в Русия, защитниците на правата на човека се застъпват за "европейски", т.е. за универсални ценности. Тази борба винаги е била трагична и в последните години взе живота на най-добрите и най-смелите. Сигурен съм, че с присъждането на наградата "Сахаров" на "Мемориал" Европейският парламент е имал предвид преди всичко тях - нашите мъртви приятели и другари по оръжие. Тази награда им принадлежи по право. И първото име, което трябва да спомена, е на Наталия Естемирова, член на "Мемориал", убита това лято в Чечения. Не мога да продължа, без да спомена и други имена: адвоката Станислав Маркелов и журналистите Анна Политковская и Анастасия Бабурова, убити в Москва; етнолога Николай Гиренко, застрелян в Санкт Петербург; Фарид Бабаев, убит в Дагестан; и много други - за съжаление този списък е много дълъг. Моля ви да станете на крака и да почетем паметта на тези хора.
(Парламентът запази едноминутно мълчание със ставане на крака)
Тези хора загинаха, за да може Русия да стане истинска европейска държава, където общественият и политически живот се основават на първостепенното значение на живота и свободата на всеки отделен човек. Това означава, че те загинаха също и за Европа, тъй като Европа без Русия не е цялостна.
Надявам се, че всеки разбира, че когато говоря за "европейски ценности" и "европейска политическа култура", не влагам в тези понятия никакво географско съдържание или някакъв "евроцентризъм", защото политическа култура, основана на свободата и правата на човека, въплъщава универсална ценностна система, която е еднакво подходяща за Европа и за Африка, за Русия и за Китай.
Днешното събитие е символично и взаимно обвързано: самата награда, денят, в който се присъжда, тези, които дават наградата, и тези, които я получават.
Андрей Сахаров, който почина преди 20 години, беше забележителен борец за правата на човека, както и забележителен мислител. Той предложи две главни твърдения. Първото беше, че единствено чрез преодоляване на политическите разногласията и враждебността човечеството има шанс да оцелее и да се развива, възможност да се справи с глобалните предизвикателства на епохата и да осигури световен мир и прогрес на нашата планета. Второто предложение беше, че единствената надеждна подкрепа за нашите усилия да преодолеем политическите разногласия в съвременния свят са правата на човека и преди всичко интелектуална свобода.
Европейският съюз, чийто Парламент учреди наградата, докато Сахаров беше още жив, днес е може би най-близкият модел на това бъдещо обединено човечество, за което мечтаеше Андрей Дмитриевич Сахаров.
Напоследък Русия и Европейският съюз все по-силно се противопоставят един на друг. В Русия стана модерно да се говори за "особения път на Русия", за "особената руска душевност" и дори за "особените руски ценности". И в евроатлантическия свят често се чуват мнения за Русия като за "чудака" сред държавите, държава, чието политическо развитие се определя от историята и специфичните й характеристики, и други подобни спекулации. Какво може да се каже в тази връзка? Русия, както всяка друга държава, има собствен път за установяване на жизнен ред, основан на универсалните човешки достижения. Никой народ в света не организира живота си според идеи и модели, заимствани изцяло отвън, но връзката на Русия с Европа съвсем не се определя само от това кой заимства и от кого. Въпросът може да се постави по друг начин: допринесла ли е Русия с нещо за паневропейската и световна цивилизация, която се оформя пред очите ни? И тук искам да припомня уникалния принос на Русия към духовния и политически напредък на Европа и на човечеството: ключовата роля на съветското движение за правата на човека във формирането на съвременната политическа култура.
Сахаров преосмисли ролята на правата на човека и интелектуалната свобода в съвременния свят още през далечната 1968 г. Неговите идеи бяха превъплатени на практика от организациите за правата на човека, създадени от съветските дисиденти - на първо място Московската хелзинкска група, представлявана днес тук от Людмила Алексеева. Тези организации първи заявиха публично, че добре звучащите декларации за международна закрила на правата на човека не могат да останат просто декларации. Успяхме да мобилизираме световното обществено мнение и западният политически елит беше принуден да се отдалечи от традиционния си прагматизъм. Естествено това развитие породи и множество нови проблеми, които все още не са напълно разрешени - например доктрината за хуманитарна интервенция. Независимо от това през последните 30 години беше постигнато много, макар че още много предстои да бъде направено. Руските защитници на правата на човека от 70-те години бяха в основата на този процес и, дори само по тази причина, Русия не може да бъде заличена от списъка на европейските държави.
През последната третина на ХХ в. в Русия, като никъде другаде, движението за правата на човека стана синоним на гражданство и руската мисъл относно правата на човека можа да се развие до глобалните обобщения на Сахаров и да придобие качеството на нова политическа философия. Това е свързано с уникалното естество на руската трагична история през ХХ в., с нуждата да се разбере и преодолее кървавото и очернено минало. Ако Втората световна война даде тласък за следвоенната политическа модернизация в Западна Европа, като се превърна в логично заключение на относително краткия период на доминиране на нацисткия режим в Германия, за СССР и Русия необходимостта от възстановяване се диктуваше от опита от 70 годишното господство на комунистическия режим, чиято кулминация беше сталинската терористична диктатура. Двата ключови компонента на възраждащото се руско гражданско общество бяха правното съзнание и историческата памет. Движението за правата на човека първоначално се определи преди всичко като движение за победа над сталинизма в обществения, политически и културен живот на страната. В един от първите публикувани текстове на движението - листовка, разпространена от организаторите на историческия митинг на 5 декември 1965 г. в защита на правовия ред - в тази връзка просто и кратко се казваше: "Кървавото минало ни призовава към бдителност в настоящето".
По същество особената връзка между два компонента на гражданското съзнание - правната мисъл и историческата памет - е изцяло наследена от съвременната руска общност за правата на човека и вероятно и от руското гражданско общество като цяло.
Мисля, че първостепенното значение, което Сахаров придаваше на "Мемориал" през последните години и месеци от живота си, е свързано с факта, че той ясно разбираше този специфичен аспект. В дейността на "Мемориал" тези два основни компонента на руското обществено съзнание са слети в едно цяло.
Мисля също, че и сега, на 20-тата годишнина от смъртта на Сахаров, членовете на Европейския парламент, избирайки на кого да връчат наградата, също почувстваха и разбраха този специфичен аспект. Всички помним резолюцията относно европейската съвест и тоталитаризма, приета от Европейския парламент през април. Резолюцията, както и последвалата през юли резолюция на Организацията за сигурност и сътрудничество в Европа (ОССЕ) относно обединението на разделена Европа, показват, че обединена Европа разбира смисъла и същността на нашата работа. "Мемориал" ви благодари за това разбиране. Абсурдността на настоящата политическа ситуация в Русия ясно се илюстрира от факта, че нашият собствен парламент - парламентът на страната, която най-силно и най-дълго страда от сталинизма и комунистическата диктатура - вместо горещо да подкрепи резолюциите веднага ги обяви за "антируски".
Това показва, че дори днес за Русия сталинизмът не е просто исторически епизод от ХХ век. Ние допуснахме няколко години на объркана и непълна политическа свобода. Главната черта на комунистическия тоталитаризъм - отношението към хората като към заменим ресурс - не е премахната.
Целите на държавната политика са определени, както и преди, независимо от мнението и интересите на гражданите на страната.
Установяването на режим на "имитационна демокрация" в днешна Русия е свързано именно с това. Решително са имитирани всички институции на модерната демокрация: многопартийна система, парламентарни избори, разделение на властите, независима съдебна система, независима телевизия и т.н. Но такава имитация, известна под името "социалистическа демокрация", съществуваше и при Сталин.
Днес за имитацията не е нужен масов терор: запазени са достатъчно много стереотипи на обществено съзнание и поведение от епохата на Сталин.
От друга страна, когато е нужно отново се използва терор. През последните 10 години повече от 3000 души "изчезнаха" от Чеченската република - т.е. бяха отвлечени, измъчвани, групово екзекутирани и погребани незнайно къде. Първоначално тези престъпления се извършваха от представители на федералните органи, но след това те прехвърлиха тази, така да се каже, "работа" на местните структури по сигурността.
Колко руски длъжностни лица по сигурността в Русия са наказани за тези престъпления? Много малко. Кой се погрижи на тях да им бъде потърсена сметка и да бъдат изпратени на съд? Преди всичко защитничката на правата на човека Наталия Естемирова, журналистката Анна Политковская, адвокатът Станислав Маркелов. Къде са всички те? Убити.
Виждаме, че обичайното насилие в Чечения надхвърля границите й и заплашва да се разпростре в цялата страна. И въпреки това виждаме, че дори при тези обстоятелства се намират хора, готови да се противопоставят на връщането на миналото. И това е основание за надежда. Всички разбираме, че никой не може да върне Русия към пътя на свободата и демокрацията освен самата Русия, нейният народ и нейното гражданско общество.
Още повече, че ситуацията в нашата държава не е толкова еднозначна, колкото може би изглежда за повърхностния наблюдател. Ние имаме много съюзници в обществото - както в борбата за правата на човека, така и в борбата със сталинизма.
Какво можем да очакваме от европейските политици и от европейското обществено мнение? Андрей Дмитриевич Сахаров формулира тези очаквания преди повече от 20 години: "Моята страна се нуждае от подкрепа и натиск".
Обединена Европа има възможности за такава твърда и в същото време приятелска политика, основана на подкрепа и натиск, но съвсем не ги използва пълноценно. Искам да спомена само два примера.
Първият е относно работата на Европейския съд по правата на човека по отношение на жалбите от руски граждани. Самата възможност жертвите да подават жалби в Страсбург заставя руските съдилища да работят качествено и независимо. Главното е, че изпълнението на присъдите на Европейския съд би трябвало да премахне причините за нарушаването на правата на човека.
През последните години в Страсбург са издадени над 100 присъди по "чеченски" дела за тежки престъпления, извършени от представители на държавата срещу граждани. И какво се случва? Нищо. Русия надлежно изплаща на жертвите компенсациите, разпоредени от Европейския съд, като някакъв "данък безнаказаност" и отказва да разследва престъпленията и да накаже виновните. Още повече поименно споменатите в присъдите от Страсбург висши военни не само не се изправят пред съд, а и се предлагат за повишение.
И така, какво, ако Съветът на министрите при Съвета на Европа бъде призован да наблюдава изпълнението на решенията на Съда? В Страсбург свиват рамене: "Какво можем да направим?" - и запазват мълчание.
Вторият по-общ пример е свързан с отношенията между Русия и Европейския съюз в областта на правата на човека. Днес те всъщност са сведени до факта, че веднъж на всеки шест месеца Европейският съюз провежда консултации с Русия по темата. Как се използва тази възможност? Длъжностни лица, не от най-висок ранг, разговарят в продължение на няколко часа при закрити врати - Европа пита за Чечения, Русия отвръща с въпрос за Естония или Латвия и всеки поема по своя път за следващите шест месеца. Руски и международни неправителствени организации провеждат съпътстващи събития и изслушвания и представят доклади. В срещи със защитници на правата на човека представители на Брюксел тъжно въздишат: "Какво можем да направим?" - и запазват мълчание.
И така, какво трябва да направи Европа по отношение на Русия? От наша гледна точка отговорът е прост: по отношение на Русия тя трябва да действа точно както по отношение на всяка друга европейска държава, която е поела определени задължения и носи отговорност да ги изпълнява. Уви, днес Европа все по-рядко формулира препоръки към Русия в областта на демокрацията и правата на човека и дори понякога предпочита въобще да не ги споменава. Не е важно защо се случва така - дали е чувство за безполезност на усилията или прагматични съображения, свързани с петрол и газ.
Дълг на Европа е да не мълчи, а отново и отново да повтаря и напомня, и да настоява почтително и твърдо, Русия да изпълни задълженията си.
(Ръкопляскания)
Разбира се, не само че няма гаранции, а няма и особени надежди, че тези призиви ще постигнат целите си. Отказът от напомняне обаче ще се приеме от руските органи като индулгенция. Изваждането на чувствителните теми от дневния ред категорично вреди на Русия, но вреди също толкова и на Европа, тъй като поставя под съмнение ангажимента на европейските институции към европейските ценности.
Наградата, която връчвате днес, се присъжда "за свобода на мисълта".
Някой ще си помисли как може мисълта да не е свободна, кой и как може да ограничи нейната свобода? Има средство - това е страхът, който се превръща в част от човешката личност и кара човека да мисли и дори да чувства така, както се изисква от него. Хората не само се страхуват; те намират отдушник в "любящия голям брат", описан от Джордж Оруел. Така беше, когато Русия имаше Сталин, така беше, и когато Германия имаше Хитлер. Сега това се повтаря в Чечения при Рамзан Кадиров. Този страх може да се разпростре в цяла Русия.
А какво може да се противопостави на страха? Колкото и парадоксално да изглежда - само и единствено свободата на мисълта. Това качество, което Сахаров притежаваше в изключителна степен, го направи неподатлив на страха. А неговият пример освобождаваше от страха и други хора.
Свободата на мисълта е основата на всички други свободи.
Ето защо е толкова уместно наградата "Сахаров" да се присъжда именно за "свобода на мисълта". Ние сме горди, че я получаваме днес.
(Парламентът удостои оратора с овации с изправяне на крака)
(Заседанието, прекъснато в 12,30 ч. се възобновява в 15,00 ч.)
