Az Európai Tanács előkészítése, beleértve a globális pénzügyi rendszer helyzetét (a vita folytatása) 
José Manuel Barroso
a Bizottság elnöke. - (FR) Elnök asszony, Jouyet úr, hölgyeim és uraim, engedjék meg, hogy elsőként is értékeljem a Tanács francia elnökségének szerepét.
Amint azt éppen az imént, a francia elnökségi időszak közepén, Jouyet úr kifejtette, elsőként jelentkezett az Oroszország és Örményország keltette válság, most pedig a globális pénzügyi válság példátlan krízisével állunk szemben. Ez a válság nem Európából ered, hanem az Atlanti-óceán túlpartjáról, és ez olyan válság, amelyre vonatkozóan Európában még, hangsúlyozom, "még” nem rendelkezünk a megfelelő, jellegzetesen európai válasz adását lehetővé tévő szabályozással. Magam tanúsíthatom azokat a hatalmas erőfeszítéseket, amelyet a francia elnökség és Nicolas Sarkozy tett, hogy e rendkívüli helyzetre európai megoldást leljen.
a Bizottság elnöke. Mindannyiunk számára egyértelmű a pénzügyi válság súlyossága, amint az is teljesen világos, hogy e kérdésnek kell a jövő heti Európai Tanácsülés napirendjének középpontjában állnia.
A válság kezelése fontos kihívást jelent a pénzügyi szektor, a tagországok, Európa és annak intézményei, a nemzetközi pénzügyi intézmények számára. Nagyon különböző szereplők érintettek: bankok és más pénzügyi intézmények, felügyeletek, az EKB és más központi bankok, a nemzeti kormányok, a Bizottság. Tehát köztük a koordináció elengedhetetlen. Az események pedig nagyon gyorsan zajlanak, ezért sietnünk kell.
Múlt héten összehangolt európai válaszadást sürgettem, mert meggyőződésem, hogy a válságot enélkül sokkalta nehezebben győzi le Európa. Ma bátorítólag hat számomra a tagállamok eltökéltsége az együttműködésre, amint a 27 tagország vezetőinek velem közös hétfői nyilatkozata, az euró-csoporti- és az Ecofin-találkozók annak tanújelét adták. Mégsem vagyok elégedett - többet tudunk tenni, és többet kell tennünk!
Különösen is sürgetem a tagállamokat, hogy tegyenek érdemi erőfeszítéseket a koordináció, az egymás közötti, illetve az európai intézményekkel való együttműködés érdekében. Sor került már állami beavatkozásra, de alapvetően nemzeti szinten, mert ez az a szint, ahol a pénz és a jogkörök adottak. Ez tükrözi azt a tényt, hogy mi államok unióját, és nem egységes államot alkotunk, és a helyzetek - bizonyos mértékben - eltérőek. A legtöbb esetben a tagállami intézkedések hatékonynak bizonyultak. A tagországoknak azonban közös elvekre építve, és egy közösen elfogadott kereten belül, lépéseiknek határokon átnyúló hatásait szem előtt tartva kell fellépniük.
Megragadom az alkalmat, hogy üdvözöljem az Egyesült Királyság által ma bejelentett intézkedéseket, amelyek összhangban állnak az Ecofin-ülésen tegnap elfogadott elvekkel.
Természetesen van egy sor egyéb dolog, amelyet az európai intézmények szintjén - akár rövid-, akár közép- és hosszútávon - megteszünk, illetve amelyeket meg kell tennünk. A bennem megfogalmazódó javaslatok érdemiek, gyakorlatiasak és reálisak.
Hadd legyek egyértelmű! Bármennyire csábító is, az idő és a hely nem alkalmas politikai pózolásra, demagógiára, a megvalósulás esélyével nem bíró nagyszabású kezdeményezések bejelentésére. Ezt a fajta magatartást a piac azonnal megbünteti, és a költségeket a gazdasági szereplőknek, mindenekelőtt az adózóknak kell viselniük. Ez az idő a realizmussal és a felelősségtudattal párosuló törekvéseknek kedvez.
Ebben a tekintetben hadd fejezzem ki elismerésemet az EKB-nak, amely eddig magabiztos és hatékony globális szereplőnek bizonyult, a kulcsfontosságú iránymutató erővé vált euróval egyetemben.
A Bizottság a legteljesebb mértékben betöltötte hivatását. Az állami támogatások és a versenyjogi szabályok alapvetőnek bizonyultak a piac kiegyensúlyozottsága szavatolásában. Annak kockázata, hogy egy tagország lépése kedvezőtlen következményekkel járhat egy másik számára, minden korábbinál meghatározóbbá teszi e szabályokat. Ugyanakkor a Bizottság igazolta, hogy feltétlenül képes gyorsan és a szükséges rugalmassággal cselekedni. Üdvözlöm azt, hogy az állami támogatások szabályozásának jótékony szerepe, és az a mód, amiként a Bizottság alkalmazza azt, elismerést nyert az Ecofin Tanács következtetéseiben is. A Bizottság rövidesen közzéteszi útmutatásait, amelyek meghatározzák azokat a tág kereteket, amelyeken belül a feltőkésítés állami támogatásának összeférhetősége és a garancia-megoldások gyorsan értékelhetővé válnak.
Ezen a jogalkotási területen a jövő héten két javaslatot terjesztünk be. Az első a letéti garanciarendszerek közelítésének erősítésével foglalkozik. Itt a határozottabb és egységesebb szabályok fontos részét képezik a válságból való kilábalás stratégiájának. Számomra bátorító az Ecofin Tanács hozzáállása, miután az -követve a letéti garancia határainak legalább megduplázását szorgalmazó javaslatunkat - a közös alsó küszöböt 50 000 eurónál húzta meg, miközben a tagállamok többsége még a 100 000 euróig is elmegy.
Másodszor, olyan javaslatot terjesztünk elő, amely biztosítja azt, hogy az európai pénzügyi intézmények ne kerüljenek hátrányba nemzetközi versenytársaikkal szemben a könyvelési szabályok és azok értelmezése tekintetében. Múlt héten találkoztam az európai bankok képviselőivel, akik egyöntetűen azt jelezték, hogy ez súlyos gondot jelent számukra. A Bizottság szerepe az volt, hogy tudatosítsa a cselekvés és a politikai nyomaték megvalósításának szükségességét. Úgy tűnik, mostanra az egyes tagországok által emelt akadályok végre leomlottak.
A közép- és hosszabb távról szólva, intézkedni kell a pénzpiacok stabilitásának és fenntarthatóságának helyreállításáról. Már említettem korábban, de újból megismétlem, a likviditástól eltekintve, a jelenlegi gazdasági körülmények között a hitelességet is bizonyítani kell. A tűzoltás nem elegendő. Ezzel összhangban munkálkodik a Bizottság már múlt évtől, a válság kezdete óta.
A tagállamok igazolják, hogy elsajátítottuk a válság kockázatainak minimalizálásához szükséges szabályozó rendszer kialakításához szükséges ismereteket. Az Ecofin múlt évben elfogadott menetrendjének alakulását folyamatosan követnünk kell.
Hadd emeljek ki külön is három témát! Elsőként, azt szeretném, ha a Tanács és a Parlament prioritásként kezelné múlt heti, a tőkekövetelményről szóló javaslatunkat. Másodszor, jövő héten terjesztjük be a már jelzett, a minősítő intézményekkel foglalkozó előterjesztésünket. Tudom, a kérdés gyorsított eljárásban való kezelését illetően számíthatunk támogatásukra. Harmadszor, ugyancsak áttekintjük a 2004 decemberi, vállalatvezetői jövedelmekre vonatkozó ajánlásunkat, amelyeket - sajnálatos módon - a tagállamok figyelmen kívül hagytak. A tisztesség kedvéért jelzem, egyetlen tagország hajlandó volt a 2004 decemberi bizottsági ajánlások bizonyos mértékű követésére. Mindez jól mutatja, milyen szembenállással találkoztunk az elmúlt években e területen.
Az utolsó felvetésem inkább a rendszerre vonatkozik. Mélyebben meg kell vizsgálnunk az egységes pénzpiac európai szintű felügyeletének kérdését. Több mint 8 000 bank működik az Európai Unión belül, de az uniós bankállomány kétharmada 44, határokon átnyúló tevékenységet folytató intézményben található. Köztük van olyan, amelyik 15 tagállamban is jelen van. Ez a működő egységes piac. Azonban a határokon átnyúló tevékenységet kifejtő bankok minden egyes tagországban más és más felügyeleti rendszerrel kerülnek szembe, és a nemzeti felügyeletek nem képesek átlátni a banktevékenység nemzeti határokon is áthúzódó egészét. Logikusnak tűnik, hogy felszámoljuk az ellentmondásokat a földrésznyi piac és a nemzeti felügyeleti rendszerek között. Amikor egy határokon átnyúló tevékenységet folytató bankra nyomás nehezedik, a párhuzamosan, különböző nemzeti felügyeletet érintő gyors problémamegoldás fellelése lehetséges, de valljuk be, amint azt az elmúlt hetek igazolták, nem könnyű.
Tudom, e téren kemény küzdelmekre számíthatunk néhány tagország részéről. A Tanácsban Szolvencia II irányelvről jelenleg folyó vita jelzi azt a határozott ellenállást, amellyel a határokon átnyúló tevékenységek felügyeletének erősítésére irányuló bármely kísérletnél számolnunk kell.
Amit mi magunk a Szolvencia II-ben és a tőkekövetelményekről szóló irányelvben felvetettünk, az a legszigorúbban vett minimum számunkra. Igazság szerint, meggyőződésem, hogy azon jóval túl kellene lépnünk.
Fontos tehát e pont kiemelése. Amikor a Bizottság közös fellépés mellett érvel az európai ellenőrzést illetően, nem azért teszi ezt, mert célja még több hatáskör megszerzése volna. Az ok: ezt diktálják a realitások. A valóságban ugyanis a banktőke közel kétharmada az Európai Unión belül már határokon átnyúló jelleggel bír. Ez európai dimenziót jelent, és ez az európai kiterjedtség valódi európai válaszokat igényel.
Közös álláspont kialakítása érdekében nyissuk meg az ún. elmélkedési folyamatot. Ennek jegyében egy magas szintű csoportot hozok létre, amelynek feladata annak a struktúrának meghatározása, amelynek révén biztosítható a pénzpiacok igazodása az egységes piac realitásaihoz, és a felügyelők pedig egymással együttműködve kezelhetik a határokon átnyúlóan tevékenykedő bankok jelentette kihívásokat. Büszkén tájékoztathatom Önöket arról, hogy Jacques de Larosière, aki korábban az IMF főigazgatója, a Banque de France kormányzója és az EBRD elnöke tisztét töltötte be, elfogadta felkérésemet, hogy töltse be ennek a független, a témában magas szintű szakmai ismeretekkel rendelkező személyiségekből álló csoportnak elnöki tisztét. Úgy vélem, e szakemberek elképzelései gazdagíthatják az általános elmélkedés folyamatát, és remélhetően, bizonyos hosszútávon ható megoldások is születnek majd.
A jelenlegi válság rávilágított arra, hogy - amint azt a Parlament is kiemelte - átfogó módon újra kell gondolnunk a pénzpiacok, így a fedezeti befektetési alapok és a magán tőkealapok működését szabályozó és ellenőrző jogszabályokat. E kérdésre még visszatérünk. Szeretném azonban remélni, hogy a tagállamok - kivétel nélkül - ugyanazon elszántságot tanúsítják majd, mint a Parlament és a Bizottság.
Hadd foglaljam össze az eddigieket. Rövidtávon azt kell biztosítanunk, hogy a kármentési műveletek és az egyéb állami közbeavatkozások összehangolt és következetes európai rendszerben valósuljanak meg. Az állami támogatásokra vonatkozó szabályoknak a Bizottság általi gyors alkalmazása a tagállamok közötti bizalmat erősíti, ezért nagyon gyorsan eligazító anyagot teszünk közzé. Már a jövő héten javaslattal élünk a letéti garanciákra és a számviteli szabályokra vonatkozóan.
A középtávot illetően három intézkedés érdemel kiemelést: a múlt heti, tőkekövetelményekről szóló javaslat, a minősítő intézményekről szóló, rövidesen közzé tételre kerülő előterjesztésünk, valamint a vállalatvezetők fizetésére vonatkozó 2004-es javaslatunk felülvizsgálata.
És hosszútávon, az általam ismertetett magas szintű szakértői csoportnak le kell fektetnie a határokon átnyúló ellenőrzéssel kapcsolatos konszenzus alapjait.
Mindezen intézkedések a tagállamok összehangolt és következetes fellépésével egyetemben majd azt igazolják, hogy az Európai Unió valóban az érdemi kérdésekkel foglalkozik. Előbbieknek a bizalomra gyakorolt hatása annál erőteljesebb lesz, minél inkább határozottságot és eltökéltséget mutatnak az intézmények a gyors cselekvésre.
A Bizottságot illetően, szeretném tájékoztatni Önöket arról, hogy döntöttem a Kollégiumon belül egy, a pénzügyi válsággal foglalkozó állandó operatív csoport felállításáról. Ennek Almunia, McCreevey és Kroes biztosok a tagjai, és én magam leszek az elnöke. Az érintett kérdésekben őszinte partnerségre törekszem a Parlamenttel. Tudom, a Parlament már jelezte nyitottságát a gyorsított eljárási javaslatokat illetően, és remélem, hogy együtt tudunk működni e rendkívül fontos és érzékeny kérdésekben, hiszen a pénzügyi stabilitás a közjó kérdése. Kötelességünk igazolni azt, hogy mindannyian elszántak vagyunk e nagyon bonyolult és megoldást igénylő helyzet kezelésére.
Ezen kérdéskörön belül a nemzetközi összefüggések, mint arra a Tanács elnöksége is az imént rámutatott, kritikusak. Európai megoldásokkal kell ugyan operálnunk, de együtt kell működnünk a nemzetközi pénzügyi intézményekkel is.
Külön üdvözlöm Sarkozy elnök úr nemzetközi konferenciára utaló javaslatát. Ez a követendő út! Minél összehangoltabban működnek az állami hatóságok, annál hatékonyabbak lesznek lépéseink, és annál inkább mérséklődik a tisztességes verseny és az európai integráció jogi vívmányai aláásásának eshetősége.
A figyelem, helyesen, a pénzügyi válságra irányul. Ugyanakkor hiba volna azt képzelni, hogy a válság következtében az európai folyamatok leállnának. Most ősszel, két területen is jelentős haladást kell elérnünk. Akad számos egyéb pont is, de idő hiányában mindössze két témát emelek ki, nagyon röviden: az éghajlatváltozási és energia-csomagot, valamint a Lisszaboni Szerződést.
Elsőként vegyük az éghajlatváltozási- és energia-csomagot! Akik azt hiszik, hogy a gazdasági visszaesés idején e kérdéssel nem szabad foglalkozni, nagyon tévednek. A csomag központi jelentőségű Európa jövője tekintetében. Nélküle sokkal magasabb költségekkel számolhatunk a jövőben, sebezhetőbbé válunk bármiféle energiahiány esetén, és elveszítjük annak eshetőségét, hogy nagy, új piacokat aknázzunk ki. Természetesen az iparágazatok aggódnak, hogy mindez plusz költségekkel jár. Ez teljesen érthető. Ugyanakkor meggyőződésem, képesek vagyunk fellelni azokat az utakat, amelyeken haladva igazolhatjuk iparainknak, hogy nem kerülnek versenyhátrányba.
Felszólítom az Európai Tanácsot, haladjon eltökélten tovább a megkezdett úton, tartsa magát a Parlament által is követett, a francia elnökség által oly pontosan betartott menetrendhez. Ezzel összefüggésben, üdvözlöm a Tanács soros elnökének imént tett észrevételeit. Tegnap, a Parlament fontos lépést tett előre az eljárásban, bár igaz, az intézményközi egyeztetéseknek még csak az elején tartunk. A Bizottság kész konstruktív módon közreműködni e folyamatban annak érdekében, hogy a lehető legnagyobb támogatottságú megállapodás szülessen a Tanácsban és a Parlament plenáris ülésén.
Végül a Lisszaboni Szerződésről. Még nincs itt az ideje annak, hogy az előrelépés pontos útját meghatározzuk. Időszerű viszont szólnunk arról, hogy az elmúlt hetek és hónapok ismét azt igazolták, milyen fontos is Európának a Lisszaboni Szerződés. Őszintén, képesek leszünk-e a jövőben az Oroszország és Örményország kapcsán megtapasztalthoz hasonló válságot kezelnünk akkor, ha a Tanács elnöke hathavonta cserélődik? Nyilvánvaló, hogy nagyobb stabilitásra van szükségünk. Nyilvánvaló, hogy nagyobb belső összetartásra van szükségünk. Nyilvánvaló, hogy az európai döntéshozatali folyamatokban nagyobb hatékonyságot kell elérnünk. Hatékonyabb Európa, demokratikusabb Európa, a nemzetközi színtéren egységes hangon megszólaló Európa kell nekünk. Ezért is gondolom úgy, hogy meg kell őriznünk a Lisszaboni Szerződés ratifikációjához kapcsolódó elkötelezettségünket.
Nem élünk szokványos időket. A példátlan feltételek mindannyiunktól, a Bizottságtól, a Tanácstól, a Parlamenttől azt követelik, hogy feleljünk meg az elvárásoknak. Közösen kell a pénzügyi válság európai megoldását keresnünk, együtt kell azért dolgoznunk. Ezzel tartozunk állampolgárainknak!
(Taps)
Joseph Daul
a PPE-DE képviselőcsoport nevében. - (FR) Elnök asszony, a Tanács soros elnöke, a Bizottság elnöke, hölgyeim és uraim, a gazdaságainkat hirtelen megrengető pénzügyi válság nagy aggodalomra ad okot. Gondot jelent gazdaságaink, a munkahelyek, és mindenekelőtt azon milliók számára, akik kemény munkásévek alatt pénzt takarítottak meg, hogy nyugdíjuk legyen, hogy kis örökséget hagyjanak gyermekeikre, és most azzal kell szembenézniük, hogy erőfeszítéseik gyümölcse hirtelen szétolvad, elporlad. Az a Fekete Hétfő, amelyet a héten az összes globális érdekeltségű tőzsde megtapasztalt, ismét azt mutatja, hogy a piacok képesek teljesen elrugaszkodni a realitásoktól. A pénzügyi rendszer nehezen ellenőrizhetővé vált.
A válságnak több oka van. Az Európai Bizottság, helyesen állítja, hogy a felelősség jelentős mértékben az USA hatóságait terheli. Magyarázatot kell kérnünk tőlük ezzel kapcsolatban. A Bizottságnak igaza van, de Európának is lépnie kell, foglalkoznia kell a válsággal, és tanulnia kell abból.
Ebben a nehéz időszakban a tagállamok első reakciója az, hogy önmagukra gondolnak. Nekünk, európai vezetőknek azonban jelentsen az abszolút prioritást, hogy - megakadályozandó azt, hogy a pénzügyi válság túl nagy hatást gyakoroljon a reálgazdaságra - összehangoljuk erőfeszítéseinket. Mindenáron elejét kell vennünk annak, hogy a válság túl keményen, túl hosszan sújtsa a gazdaság, de mindenekelőtt is a KKV-k pénzügyi helyzetét. A Bizottság elnöke, a Tanács soros elnöke, Uraim, félek, hogy a válság során kis- és közepes vállalkozások tűnnek el, és senki sem törődik ezzel. Szükség van a KKV-kat támogató tervekre!
Biztosítsuk, hogy polgártársaink megőrizzék a bankrendszerbe helyezett bizalmukat, és ne keletkezzen olyan pánikhullámot, amely csak felgyorsítja a visszaesés folyamatát. Felszólítom a tagállamokat, hogy összehangoltan, eltökélten lépjenek fel annak megakadályozása érdekében, hogy a válság kihasson a nyugdíjakra, a munkahelyekre, és az európai fejlődésre.
A határozott lépéseiért feltétlenül dicséretet érdemlő tanácsi elnökséghez hasonlóan, képviselőcsoportunk is úgy gondolja, hogy egyoldalú megközelítésekkel nem jutunk közelebb a globális válság leküzdéséhez. Nyilvánvaló, a pénzpiacok felügyelete nem érvényesül. Tehát szükség van egy európai ellenőrző rendszer felállítására. Európának ismét példát kell mutatnia a világnak. Az ellenőrzés jelenlegi hiánya rendkívül súlyos problémát jelent, és a hitelminősítő intézetek tehetetlensége, hogy a köz érdekeivel összhangban lépjenek, hogy a globális pénzpiacok legfontosabb szereplői fizetőképességének valóságos állapotáról számot adjanak, tovább már nem tűrhető.
Hozzátenném, hogy - képviselőcsoportunk szerint - a mostani bizonytalanság, és polgártársaink millióinak törékeny helyzete közepette teljességgel elfogadhatatlan, hogy az intézményeiket csődbe juttató igazgatók mentesüljenek a következmények viselése alól. Az embereknek itt is viselniük kell tetteikért a felelősséget.
Szeretném megismételni, amit Jouyet úr mondott: ütött a cselekvés órája! Összehangoltan kell lépnünk! Mind a 27 tagállamnak bátornak és szolidárisnak kell bizonyulnia annak érdekében, hogy ismét bizalom övezze gazdaságunkat.
Elnök asszony, hölgyeim és uraim, az Európai Tanács napirendre tűzi a Lisszaboni Szerződést is. Szeretnék az összes, a Szerződést még nem ratifikáló tagállamot felszólítani, hogy a lehető leggyorsabban tegye ezt meg, ezzel segítve elő, hogy valamennyi ország véleménye egyértelművé váljon e kérdés kapcsán. Tudom, vannak e teremben olyanok, akik nem látják ennek jelentőségét, de nem osztom nézeteiket.
Megértjük Írország helyzetét, amint megértjük azt is, hogy az ír kormánynak időre van szüksége, hogy polgárainak szavazását követően - amelyet magunk tiszteletben tartunk - választ találjon az e helyzetben felvetődő kérdésekre. Noha az Európai Unió kész türelmet és megértést tanúsítani, közép- és hosszú távon a mostani állapotot nem lehet fenntartani. Kérem tehát az Európai Tanácsot, hogy - a helyzet októberi felmérését követően - mutasson kellő politikai határozottságot az Ön által javasoltéhoz hasonló útiterv, és egy decemberben elfogadandó konkrét menetrend kidolgozásához.
Felszólítom az Európai Tanácsot arra is, vállalja döntéseiért a felelősséget: vagy a Lisszaboni Szerződés érvényes, de akkor az mindenkire vonatkozik, vagy a Nizzai Szerződés alkalmazandó, de akkor az egyformán érvényes valamennyi intézményre. Igen, utóbbi esetben az Európai Parlamentben kevesebb képviselő lesz, és a Lisszaboni Szerződésben biztosítottnál mérsékeltebb hatalom, de akkor a Bizottságnak is kevesebb biztosa lesz, mint a tagállamok száma. Jelenleg a Nizzai Szerződés hatályos. Ez is a valóság része. Minden politikai döntésnek ára van, és amennyiben Európa hiteles kíván maradni, akkor politikai döntéseiért vállalnia kell a felelősséget, függetlenül attól, hogy azok a pénzügyi válságot vagy az intézményeket érintik.
Elnök asszony, a Bizottság elnöke, és a Tanács soros elnöke! Szeretném még azt is javasolni, hogy mai nehéz helyzetünkben a napirenden lévő energia- és éghajlatváltozási csomag ügyében óvatosan haladjunk előre: tartsuk az általános irányvonalat, de ne ijesszük meg az üzleti szférát, hogy a beruházások folytatódjanak!
Azoknak, akik nem értenek ezzel egyet, csupán azt mondom, hogy kezeltem már egy igen súlyos válságot: a kergemarhakórt. Másfél évig bizonytalanságban éltünk, meg kellett erősítenünk, el kellett fogadnunk, és együtt kellett élnünk a rendszerrel, mert ezt kívánta a környezet, világunk érdeke. Viszont el kellett fogadnunk annak pénzügyi következményeit is. Ha kellett volna még egy plusz év, azt is kibírtuk volna, csak hogy eljussunk oda, ahova el kellett jutnunk azért, hogy megmentsük a földet, és biztosítsuk gyermekeink, unokáink jövőjét.
Martin Schulz
Elnök asszony, magam is az írországi népszavazással, azaz a Lisszaboni Szerződéssel kezdem felszólalásomat. Bizottsági elnök úr, Önnek igaza van: nagyobb szükségünk van most e Szerződésre, mint bármikor korábban. Úgy vélem azonban, hogy szilárd háttérrel kell rendelkeznünk annak életbe léptetéséhez, beleértve az ír nép, az ír szavazók meggyőzését is, hogy sorakozzanak fel a Szerződés mögött.
Amennyiben az ír kormány e kérdést nem tudja tisztázni az európai választások előtt, akkor a Nizzai Szerződés alapján döntünk a következő Európai Parlament és a következő Bizottság összetételéről. A kérdés persze még napirenden marad, hiszen szükségesek e reformok. Kellenek a bővítés, illetve a válsággal való foglalkozás tekintetében, amint ezt most ismét megtapasztaljuk. S mindaddig, amíg az újabb írországi népszavazásra nem kerül sor, van időnk annak pontos megfejtéséhez, hogy milyen forrásokból is jutott támogatáshoz a Lisszabon-ellenes kampány. A CIA-tól, az Egyesült Államok katonai-ipari hatalmaitól, vagy máshonnan?
(Közbekiabálások)
Hallják, az emberek, akikről szóltam, már közbekiabálnak. Tudjuk, honnan kapják pénzüket. Nagyon komolyan kivizsgáljuk az ügyet, ebben biztosak lehetnek!
Bizottsági elnök úr, Ön pontos leírta azt a válságot, amely bennünket most sújt, de szavaihoz mégis több megjegyzés fűzhető. Ne haragudjon rám, de azt kell mondanom, hogy noha beszédének tekintélyes része meggyőző volt, mégis egy dolog riasztóan hatott. Mégpedig az Ön által a válság kezelésével megbízott operatív csoport összetétele. Egyértelmű, hogy Ön tagja e csoportnak. Az is rendjén van, hogy egy olyan szakértelemmel bíró bizottsági tag, mint Almunia úr, csatlakozik Önhöz. Arra is utalt azonban, hogy McCreevey urat is bevonja a válsággal foglalkozó operatív csoportba. Ha van valaki e Házban és a Bizottságban, aki a félrevezető piaci radikalizmus szószólója, akkor az McCreevey úr.
(Taps)
Ön, még a legnagyobb jóakarattal sem faraghat tűzoltót a gyújtogatókból! Ez egyszerűen nem így működik. Ami Kroes biztost illeti, Ön arra utalt, hogy 8 000 bank tevékenykedik Európában. Miért nem teszi fel a kérdést Kroes asszonynak, hogy mit gondol az európai uniós állami bankrendszerekről? Hazámban több állami bank is működik, jóval kevesebb állami garanciát kapnak, mint amelyet egyes országok most a magánbankoknak biztosítanak. Hazámban az Ön Kroes biztosa éppen most számolta fel a takarékpénztárakat, ráadásul tette mindezt az észak-rajna-vesztfáliai kormány segítségével. Az hogy a kecskére bízzuk a káposztát nem tűnik a válságból való kilábalás legjobb eszközének!
Évekig kellett hallgatnunk a neoliberális dogmákat arról, hogy a piac majd megold mindent. Évekig azt kaptuk, hogy a piac generálta hatások "leszivárognak”, és a végén mindenki jól jár. Most pedig az adófizetőknek kell a számlát állniuk, azoknak, akiknek állítólag jól kellett volna járniuk. Az ilyen válságos időszakban ezt ki kell mondani.
Házunk lángokban áll. A lángokat el kell oltani. Az intézkedések helyesek, és Önnek igaza van, azokat Európa egészén össze kell hangolni, mert helyre kell állítanunk a bizalmat, a reményt, mert le kell győznünk a félelmet, máskülönben ez a félelem önbeteljesítő próféciává válik, és pusztán felgyorsítja azt a pusztítást, amelyet éppenséggel meg kívánunk előzni. Ezeket az intézkedéseket is támogatjuk, de hadd tegyek ehhez valamit: az egyszer leégett házat a korábbi formában nem lehet újra felépíteni. Az új háznak különböznie kell a régitől. Szilárd alapokon kell nyugodnia. Szilárd alapokon, világos szabályokkal.
Dennis Snower, a kieli Világgazdasági Kutatóintézet elnöke, aki aligha tekinthető a radikális szocialista mozgalom tagjának, helyesen fogalmazott egy interjúban, amikor kifejtette, hogy a pénzpiacok szabályozása nem volt sem elegendő, sem pedig megfelelő, és a rendszer ezért nem működött megfelelően. Igen, ő pontosan tudja, miről beszél. Azonban azoknak, akik éveken keresztül hiába kérték, hogy szabályokat alkothassanak, be kellett érniük azzal, hogy megkapták Önöktől, e háznak a jobboldalán ülőktől, hogy mi leragadtunk a 19. században. "A múlt hangja” utalt Watson úr az elmúlt vita során elővezetett kérésemre, amikor szabályozást és átláthatóságot sürgettem, amikor a minősítő ügynökségekről szóltam, és a mindehhez szükséges szabályokról beszéltem. Igen, a múlt hangjában felfedezhető némi értelem: a múlt szabályaira szükség van a jövő építésekor is. Ez az egyértelmű válaszunk a klasszikus módon szétporladó neoliberális főáramlatnak.
(Taps)
Az előttünk tornyosuló nehézségeket nem lesz könnyű legyűrni. Ez hosszú időt igényel majd. E hosszú időszak alatt egy dolgot feltétlenül el kell kerülnünk: az újabb megismétlődését mindannak, ami a jelenlegi, igen súlyos fejleményeket előidézte. Amikor tehát a szabályokat formáljuk, nagyon erélyesen kell fellépnünk a spekuláció bizonyos típusainak jogi ellehetetlenítése érdekében.
Tessék megmondani nekem, hogy morálisan mennyiben igazolható az, hogy valaki a nemzetközi pénzügyi fórumokon az élelmiszerhiányra fogad, és ezzel az élelmiszerárakat felveri, csak azért, hogy az élelmiszeripari vállalatokkal kapcsolatos befektetések magas hozamot eredményezzenek? Az élelmiszerhiány éhínséget jelent, de az egyik ember éhezése egy másiknak hasznot hoz. Ez egy gonosz rendszer. Jogilag kell útját állni az ilyen helyzet bekövetkeztének. Bizottsági Elnök úr, ez talán egy olyan téma, amelyet az Ön által felállítandó, a pénzpiacok struktúrájával foglalkozó magas szintű operatív csoport is megvizsgálhatna!
Végezetül, szeretnék gratulálni Önnek. Helyesen döntött. Szeretném azonban hozzáfűzni, hogy a Parlament már három évvel korábban, a Muscat-jelentésben ezt kérte Öntől. E kérést három évig figyelmen kívül hagyta. Későn ébredt, de legalább felébredt, és ezért fogadja köszönetünket.
Graham Watson
az ALDE képviselőcsoport nevében. - Elnök úr, azt mondanám a Tanács soros elnökének, hogy az Európai Tanács legközelebbi ülésén lépjenek előre a Lisszaboni Szerződés vitájában. Legyenek építőszelleműek, de egyben figyeljenek oda azokra az országokra is, amelyek a szerződést még nem ratifikálták! Fogadtassák el a "európai menekültügyi és bevándorlási paktumot”, bár még mindig vizsgáljuk annak lehetőségeit, miként mozdíthatjuk elő szakemberek érkezését, miként kezeljük a bevándorlást! Vitassák meg továbbá az éghajlatváltozással szembeni küzdelemben elért eredményeket!
De senki sem tévedhet a Tanács előtt álló legfontosabb kérdést illetően. Viharfellegek gomolyognak a globális pénzpiacok felett, és annak hatása - a munkahelyek elvesztése, a nyugdíjak értékvesztése, és a megtakarítások fenyegetettsége formájában - Európa egészén érezhető. Polgáraink nyugtalanok. A mai kihívások, talán nemzedékek sorát nézve is, a legsúlyosabbak, és fénysebességgel keletkeznek. És ilyen pillanatokban nyer értelmet az Unió! Együttes választ kell adnunk! Nem tartható fenn az a helyzet, amelyben a tagállamok egyoldalúan hozott, de sok irányban ható döntéseikkel meglepik egymást. Európának összehangolt és szilárd politikákra van szüksége a vesztesség-folyam feltartóztatására, az átláthatóság megteremtése, és a jó gyakorlat érvényesítése, valamint a jövőbeni szerencsétlenségek megelőzése érdekében.
Akadnak, akik azt hiszik, hogy örömtáncot lejthetnek a kapitalizmus ravatalán, de a bezárkózó piacok és a parancsuralmi gazdálkodás nem hoznak megoldásokat. Ezekkel legfeljebb át lehet verni az európai polgárokat. Ha így építi házát, Schulz úr, abból csak szénakazal lesz. Amit ma megtapasztalunk, az nem a piacgazdaság kudarca. Ez sokkalta inkább a szabadjára engedett, nem hatékonyan szervezett szabályozott piac túlburjánzása. A pénzpiacoknak ma kevesebb közük van Adam Smithhez, mint a Cincinnati Kölyökhöz. Az egyes bankárok, kereskedők, shortolók kapzsisága egyértelműen okolhatók a helyzetért, amiként a kormányok is, mert nem voltak képesek biztosítani az átláthatóságot, az említettek üzleteinek tisztaságát.
A szabaddemokraták régóta figyelmeztettek azokra a veszélyekre, amelyek most felkészületlenül érték a Tanácsot, és félrevezették a Bizottságot. Múlt májusban barátom, Otto von Lambsdorff, Jacques Delors-ral és másokkal együtt levelet küldött a Tanács szlovén elnökségéhez. Abban jelezték azt a komoly veszélyt, amelyet a most érvényesített banki gyakorlatok által előidézett gazdasági összeomlás jelentett. A levélben azt írták: "Az elfogadható kapitalizmusnak hatékony állami politikával kell párosulnia. A profit-irányultság a piacgazdaság lényege, de amikor minden eladható, a társadalmi kohézió elporlad, és a rendszer összeomlik.” Európa lassan reagált az aggodalmakra. Most meg kell mindent tennie azért, hogy a rendszert ismét működőképessé tegye.
A liberálisok és demokraták remélik, hogy az Ecofin Tanács következtetései képezik majd az Európai Tanács megállapodásainak alapját. Azok nem jelentenek azonnali gyógyírt, de segítenek gyógyítani a legsúlyosabb betegséget. Helyes, hogy a letétbiztosítási védelem az Unió egészében minimálisan 50 000 euróra emelkedik. Így a családi megtakarítások biztonságban lesznek, a tőke menekülése értelmetlenné válik. Várjuk azt is, hogy a Bizottság beterjessze a letétbiztosítási tervek összehangolásának erősítésére vonatkozó javaslatát, de támogatjuk a tőkemegfelelés javítását célzó elképzelések gyors elfogadását is. A hitelminősítő intézményeket tekintve, nézzék meg, kik is fizetik díjaikat, és miként is ellenőrzik azokat.
Meg kell azonban erősítenünk a nemzeti pénzügyi szabályozó intézmények közötti kapcsolatokat is. Az euró-zóna központi bankjainak képviselői mind jelen vannak az EKB Kormányzótanácsában. Ehhez hasonlóan, egy pán-európai pénzügyi szolgáltatási hatóságra is szükségünk van a pénzügyi intézmények közti rend és az átláthatóság fenntartása érdekében. Az Európai Tanács tegye fel a kérdést, hogy vajon az uniós költségvetés felhasználható lehet-e annak érdekében, hogy az Európai Beruházási Bank és az EIF hitelbiztosítást nyújtson a kisvállalkozások számára? Ők ugyanis azok, akik végső soron biztosítják az európaiak számára támaszt jelentő munkahelyeket. Utóbbiak azok ugyanis, akik számára a legfontosabbak a gyors és célirányos intézkedések, akik számára meghatározó minden érintett fél, és valamennyi tagállam egységben való fellépése. A KKV-k azok, amelyek a közös kihívásra közös megoldást várnak.
Pierre Jonckheer
a Verts/ALE képviselőcsoport nevében. - (FR) Elnök asszony, a Tanács elnöke, a Bizottság elnöke, Almunia úr, az Európai Zöldek Csoportja - amelynek ma délutáni képviseletére felkértek - elfogadta a tegnapi Ecofin Tanács döntéseit. Úgy vélem, az egyetlen kérdés, amely aggaszthat bennünket, és amely Önöket is foglalkoztatja, az a felvetéseink helyességében korántsem meggyőzött piacok mai napi reakciója. Remélem, hogy a piacok ismét összeszedik magukat, illetve az európai hatóságok e céllal összhangban folytatják fellépésüket!
Három gondolatot vagy üzenetet szeretnék Önökkel megosztani. Az első gondolat magához, Európához kötődik. A Parlament lényegében megosztott, legalábbis részben. Számosan törekedtek bizonyítani, hogy Európa nem volt jelen a bank- és pénzügyi válság kezelésénél. Mi, az európai zöldek, szeretnénk rámutatni arra, hogy a bankválság igen markánsan igazolja a közös európai szabályozás elégtelenségét, továbbá, hogy itt, de más területen is, még több Európára, tehát nem kevesebb Európára van szükségünk.
A második üzenet az érintettek felelősségéhez kapcsolódik. Hallottam és megértem, hogy Barroso úr maga is elérkezettnek látja az időt a cselekvésre. Magam azonban azt is gondolom, hogy annak is eljött az ideje, hogy meghúzzuk a felelősségi vonalakat. Túl egyszerű volna a Tanácsra, a Tanácsot alkotó tagállamokra, vagy a Bizottságra mutogatnom, még ha néhány biztos úgy is vélte, hogy a jobb szabályozáson az önszabályozást kell értenünk, s nem magát a jogalkotást. Konkrét példával élve: nézzük meg a letéti biztosítékkal kapcsolatos tervet! 2006 novemberében a Bizottság jelentése azt állapította meg, hogy e területen nincs szükség további jogi szabályozásra. Nem hiszem, hogy ezt az álláspontot ma is fenntartanák.
Magam azonban most közvetlenül a Parlamenthez beszélek. Egy héttel ezelőtt, ebben a Parlamentben, megszavaztuk Rasmussen úr jelentését. Annak első változata kiváló volt, és mi támogattuk azt. Ugyanakkor, a Parlamentnek - a többség biztosítása érdekében - engednie kellett azon követelményekből, amelyet az előadó maga állított fel.
Ugyanezt tapasztalhatjuk meg ma, a pénzpiacok feletti ellenőrzés struktúrájával foglalkozó Lámfalussy-jelentés kapcsán. Itt ismét mindenkinek szembe kell néznie saját felelősségével. Úgy vélem, a PPE- és a Liberális képviselőcsoportok, személyesen Watson úr is, különleges felelősséggel bírnak a holnap szavazásra kerülő jelentés felvizezése okán.
A következőkben mindössze pár szót szólnék a válsággal kapcsolatban. Ez Önnek szóló üzenet, Barroso úr, miután Ön állít fel egy újabb reflexiós csoportot (ilyenből sok van már, de egy új talán még üdvözölhető), mindenekelőtt a pénzügyi válság és a környezetvédelmi válság közti kapcsolódásra utalva. A pénzügyi válság, mint azt Ön is kifejtette, nem írja fölül a környezetvédelmi válságot. Ebben a tekintetben, úgy gondolom, hogy ez a pénzügyi válság középtávon nem mást jelez, mint hogy gondok vannak az európai uniós megtakarítások szétosztásával. Amit én, amit az európai zöldek szeretnének e csoport munkájának napirendjére tűzetni, az azon eszközök átgondolása, amelyekkel az Európai Unió rendelkezhetne. Külön is gondolok itt az Európai Beruházási Bankra, amelyet olyan hosszú távú finanszírozási ügyletekkel kellene megbízni, amelyek révén hatékonyan biztosítható volna az energia és éghajlatváltozási, valamint az azokhoz köthető beruházások kivitelezése. Magam ezt alapvetőnek tartom.
Brian Crowley
az UEN képviselőcsoport nevében. - Elnök asszony, elsőként is elismerésemet fejezem ki a Tanácsnak, üdvözlöm erőfeszítéseit, különös tekintettel Oroszországra és az örményországi helyzetre. Nagy erőt és bátorságot, nagyfokú diplomáciai ügyességet követelt, hogy békés megoldást találjunk az előttünk álló nehézségekre. Ez azt igazolta, ha egyáltalán bárkinek további bizonyítékokra lett volna is szüksége, hogy együttesen fellépve és határozott vezetés mellett, pusztán az általunk mutatott példával és helyes taktikával sokkalta többet elérhetünk, mint amit a puszta katonai erő vagy a gazdasági hatalom révén nyerhetünk.
Másodszor, fontosnak tartom annak biztosítását, hogy az elkövetkező tanácsülés napirendjén is szereplő Euro-Mediterrán Partnerségbe életet leheljünk. Történelmünk során még sohasem volt ennyire fontos, hogy mediterrán szinten összekapcsoljuk partnereinket, és bizonyítsuk azt, mi nemcsak a gazdasági fejlődést, de a nemzetek békés egymás mellett élését is garantálni tudjuk. Feltétlenül követnünk kell az egyiptomi kormány Szudánnal, Cháddal, és más területekkel folytatott béketárgyalásai formájában jelentkező példát!
Még két további témát felvetnék. Hiba volna részemről, ha nem térnék ki a Lisszaboni Szerződéssel összefüggő helyzetre. A tagállamok már gondolkodási időt adtak Írországnak, és ezért mi hálásak vagyunk. Ez azonban nem különbözik attól a gondolkodási időtől, amelyet Franciaország és Hollandia kapott azt követően, hogy elutasították az Alkotmányos Szerződést. Időbe telik a gondok leküzdését segítő javaslatok és elképzelések kidolgozása. Eközben itt, a Parlamentben, mindannyiunknak kötelessége gondoskodni arról, hogy ne szegezzünk pisztolyt egyik tagországra sem amiatt, hogy ratifikálja-e a Szerződést vagy sem - nem utolsó sorban azért is, mert a Szerződés ratifikációja demokratikus népszavazáson múlik.
Másodszor, a jelenlegi pénzügyi válság kapcsán konkrétan senkit sem hibáztatok, senkire sem mutogatok. Elismerésem fejezem ki a Tanácsnak, hogy a tagállamok képesek voltak együttesen fellépni, határozott döntést hozni. Továbbá, gratulálok a Bizottságnak is, mert ki merte mondani azt, amit már a Tanács lépését megelőzően egyértelművé is kellett tenni. Nevezetesen azt, hogy képesek, alkalmasak vagyunk, és készen állunk lépéseket tenni akár az EKB-n, az Ecofinen, akár az egyes tagállamokon keresztül, vagy bármilyen más formában.
Ne kövessük el azonban azt a hibát, hogy kijelentjük, minden, ami az elmúlt két hétben bekövetkezett rossz, és minden, ami a jövőben történik jó. Történelmünk az idők során megtanított bennünket arra, hogy ebben a világban élünk, és itt minden módosul, változik. Ezek a módosulások és változások pedig szörnyűséges megpróbáltatásokkal járnak a népre nézve.
Nekünk mindenekelőtt a köznapi emberek védelmét kell biztosítanunk. A bankok tőkeinjekciókat kaptak. A bankok garanciákat kaptak. Viszont ezekkel a garanciákkal annak felelőssége is jár, hogy a bankok hitelezzenek újra a gazdálkodóknak és az embereknek, és ezzel mozdítsák elő a gazdaságok újbóli működését. Nem pusztán az igazgatók bérének és fizetésének mérsékléséről van szó. Azt is biztosítani kell, hogy a gazdaság menete visszatérjen a rendes kerékvágásba. A letéti garanciák itt csak apró elemet képeznek.
Francis Wurtz
a GUE/NGL képviselőcsoport nevében. - (FR) Elnök asszony, a Tanács soros elnöke, a Bizottság elnöke, hetek óta érzékeljük a globális pánikot és a mérhetetlen kárt, amelynek a szédítő, mind magasabbra rúgó eurós és dollár-milliárdos összegek adják meg hátterét.
Mindez egy olyan rendszernek köszönhető, amelynek nevében az európai vezetők éveken keresztül a fizetések visszafogását szorgalmazták, a szociális kiadásoknál pedig az óvatosságot helyezték előtérbe, egyben utat nyitva az egyenlőtlenségek jelentős növekedésének. Ugyanezek a vezetők most rohannak szanálni a bankokat, hogy majd később ismét átengedjék azokat a magánszektornak. Közben hosszú recesszióról, a lakossági áldozatvállalás szükségességéről papolnak.
Az eseményeket követők közül sokan a megdöbbenésen túl komoly leckét is látnak az eseményekben. Nem csak a mértéktelenség leckéjét észlelik, Watson úr, hanem - bármennyire jelentősen át is alakult az az elmúlt pár évtizedben - a kapitalizmus lényegének megjelenését látják, annak teljes igazságtalanságával, brutalitásával egyetemben. Úgy gondolom, Európa vezetői magyarázattal tartoznak az állampolgároknak. Ön is inkább saját felelősségével törődjön ahelyett, hogy az írországi vagy más országbeli általános választójoggal szemben támasztana kételyeket!
Ma mindössze három azonnali, józan javaslattal élnék a legsürgetőbb feladatok kezelésével kapcsolatban, egyben megnyitva az utat a politikai irányvonal érdemi módosítása felé. Úgy vélem, ne legyünk szűkmarkúak, amikor a mérsékelt megtakarításaikért jogosan aggódó kis- és közepes betétesek helyzetének megerősítéséről van szó. Az erre utaló bejelentés, szerintem, későn, bátortalanul, és ködösen megfogalmazva érkezett. Október 15-én, az Európai Tanácsnak egységesen, hivatalosan - az Európai Unió egészére vonatkozóan is - teljes körű letéti garanciát kell nyújtania!
Másodszor, az erkölcsiségnek legalább a hatékonyság iránti szimpla figyelem által megtestesített formájának minimális tudatosításával, elejét kell venni annak, hogy a varázslótanoncok az éppen az ő ésszerűtlen gazdagodásukból eredő összeomlás miatt szükségszerű állami beavatkozások révén, most és a jövőben, nyerészkedhessenek. Ezért is fontos, hogy valamennyi kormány ellensúlyozza, vagy legalábbis legyen képes kárpótolni - az egészséges vagyonelemek tartós államosítása révén - azt a segítséget, amelyet a veszélybe került pénzügyi intézményeknek nyújtott. Így jöhetne létre a jövőben olyan állami pénzügyi szektor, amely kizárólag társadalmilag hasznos, s mindenekelőtt munkahelyteremtő beruházásokat finanszírozna.
Harmadszor, és általánosabb megközelítésben, a reálgazdaságot egy ambiciózus, új hitelpolitikával kell megsegíteni. Ez legalább annyira érinti az EIB-t, mint az EKB-t. Kezdve az EIB-vel, annak feladatul kell kapnia azt, hogy garantálja a KKV-k hozzájutását a termelésük fejlesztéséhez szükséges hitelekhez, feltéve, hogy ezáltal valóban megfelelően fizetett munkahelyek teremtődnek, az alkalmazottak jogait pedig tiszteletben tartják. A cél eléréséhez szükséges forrásokat biztosítani kell az EIB számára. Ebben a tekintetben a KKV-k megsegítését érintő, három éven belül 30 milliárd euró felhasználását célzó döntés figyelemre méltó, de szerintem, az összeg túl alacsony, az időhorizont viszont túl hosszú. Egyedül Franciaországban, a KKV-knak 60 milliárd euróra van szükségük, miközben 27 tagja van az Uniónak! Továbbá, az oxigénre most van szükségük. Később, talán már túl késő lesz!
Ami az EKB-t illeti, vagy most élünk az alkalommal, hogy rávegyük az intézményt szerepének a gazdaság és a vállalatok létfontosságú igényeihez való igazítására oly módon, hogy a pénzt ne a pénzpiacokra, hanem a reálgazdaságba csatornáztassa, vagy sohasem. Az EKB rendelkezik az ennek megvalósításához szükséges eszközökkel, és nem értjük, hogy miért nem hajlandó élni azokkal! Ez az eszköz a szelektív hitelezés, amely igen drága, ha pénzügyi műveletekre fordítják, de hasznosabb, ha a munkahelyteremtést, a képzést, vagy bármi más érdemi beruházást mozdít elő.
Tudatában vagyok annak, hogy ezen javaslatok némelyike nem feltétlenül nevezhető szokványosnak. És akkor mi van? Egy szétmálló Unió megszokott politikájával szemben én előnyben részesítem az Európa megújhodását, és az európaiak méltóságteljes életét szolgáló, probléma-centrikus, kreatív politikát.
Nigel Farage
az IND/DEM képviselőcsoport nevében. - Elnök asszony, milyen mókás kis öreg Európai Uniónk van. Múlt szombat délután, egy Élysée-palotában elköltött vidám ebédet követően az európai vezetők felsorakoztak a lépcsősoron és halovány mosollyal az arcukon a szolidaritásról cseverésztek. A mosolyok haloványak voltak, mert Sarkozy elnök amerikai típusú tőkeinjekciós terve már egyszerűen összeomlott. Mindazonáltal ők azt sugározták felénk, hogy "Összefogunk”! És mégis, szinte mulatságos álszenteskedéssel a német kancellár úgy döntött, hogy a német érdekek az elsődlegesek, az európai érdekek csak utánuk következnek, és a kancellár szerepét játszva, talán évek óta először, vastapsot érdemelt választóitól.
Természetesen az írek voltak azok, akik ezt a folyamatot beindították azzal, hogy a megelőző héten saját fejük után mentek. Csodálatom Írország iránt napról napra fokozódik. Úgy gondolom, hogy a múlt hét sorsdöntő pillanatnak bizonyulhat az egész európai vállalkozás tekintetében. Látják, az egyetlen módja annak, hogy megakadályozzanak egy országot saját érdekeinek követésében az az, ha megvonjuk tőle hatalmát. Mondjuk azzal, hogy felállítunk egy pénzügyminisztériumot ott, Frankfurtban, amely rendelkezik az adókkal, és a kormányzati kiadásokkal. Lényegében egyes EU-szélsőségesektől ma délután pontosan erre vonatkozó felhívást hallottam. De ezt Önök mégsem tehetik meg, mert nem áll e mögött a közvélemény támogatása. Ténylegesen ennek megvalósítása még a gyűlölt Lisszaboni Szerződésüknél is népszerűtlenebb intézkedés lenne.
Nem, inkább azt valószínűsítem, hogy a múlt héten történtek a vég kezdetét jelentik. Legalább is a piacok már ezt jelzik. Az olasz államkötvények most 1%-kal magasabb hozamot hoznak, mint a német- vagy a francia állampapírok. A piacok azt sugallják, hogy a gazdasági és pénzügyi unió nem tart ki tovább. És ez nem lep meg, mert ez sohasem jelentett egy optimális valutaövezetet. Egyetlen közös árfolyam sohasem felelhet meg valamennyi, eltérő adottságú ország érdekeinek, és Önök mögött sohasem állt megfelelő közösségi támogatás.
Vagy ennek, vagy annak, valaminek be kell következnie. Vagy egy teljes jogkörű EU-s államunk lesz, amely mindent ellenőriz, vagy a dezintegráció megy végbe, és minden visszakerül nemzeti ellenőrzés alá. A hitelválság mindenkit érint, mindannyiunkat sért, de látok egy halvány fényt az alagút végén. Látom a folyamatok hasznát: ennek az egész őrültségnek, ennek a nem-kívánatos vállalkozásnak vége kezdetét.
Jana Bobošíková
(CS) Hölgyeim és uraim, a jövő héten a Bizottság és az uniós tagállamok képviselői két kísértésnek lesznek kitéve, és azoknak ellent kell állniuk. Elsőként, el kell fogadniuk, hogy a Lisszaboni Szerződés halott, és az ír polgárokra - álláspontjuk megváltoztatása érdekében gyakorolt - bármely nyomás, elfogadhatatlan. A ratifikációs folyamatot le kell állítani! Másodszor, minden vezető politikus fogja fel, hogy nincs olyan, hogy ingyen koszt! Ahelyett, hogy folytatnák a szabadpiaccal és az adófizetők pénzével való hazardírozást, most azonnal hagyjanak fel az Unió gazdasága megmentőjeként a Megváltót utánozó szereplésükkel! A részvényesek és a bankvezetők fizessék meg a bankárok rossz teljesítményének árát!
Hölgyeim és uraim, a felelőtlen bankárok megmentése érdekében most minden politikus biztosítékokat ajánl. Ezzel erkölcsi elveket kockáztatnak. Az állami garanciák felajánlásával az adófizetők és a felmagasztalt kis- és közepes vállalkozók képébe nevetnek. Ezzel a meghatározó befektetőknek azt üzenik, hogy "Önök jogosan számíthatnak hatalmas nyereségre, és ennek során nincs kockázatuk, és pláne nem terheli Önöket felelősség”. E segítségért cserébe, viszonzásként, a politikusok kemény ár megfizetését várják, a piaci szabályozást. Ez azonban nem előzi meg a válságot, legfeljebb késlelteti azt. Viszont, a tisztességes szabad gazdasági versengés szabályait feladva dzsungelt teremtünk.
Hölgyeim és uraim, a gazdaság visszaesik, a munkanélküliség emelkedik. Ugyanakkor a politikai elit kemény próba előtt áll: behódol-e vagy sem a populizmus mindenkor könnyű megoldásokat ígérő csábításának? 1930-ban Európa nem vészelte át a vihart, elbukott. Nagyon remélem, hogy most sikeresebbek leszünk!
Jean-Pierre Jouyet
a Tanács soros elnöke. - (FR) Elnök asszony, a Bizottság elnöke, hölgyeim és uraim! Rövid leszek. Önöket hallgatva, mindössze azt, a francia elnökség első felében megtanult első leckében foglaltakat ismételném meg, miszerint az egyik válság jelentkezése nem jelenti a másik válság végét.
A pénzügyi válság nem vet véget az orosz-grúz, vagy a világ más részein keletkező nemzetközi válságoknak. A pénzügyi és nemzetközi politikai válságok nem oldják fel az élelmiszerválságot és a környezetvédelmi válságot. Mindezen kihívásoknak meg kell felelnünk, még ha alkalmazkodnunk is kell, hogy megőrizhessük prioritásainkat.
Három prioritás-típust különböztethetünk meg. Önök, felszólalásaikban rámutattak az elsőre: a bizalom helyreállítására - amint a Bizottság elnöke kifejezte -, hogy polgáraink nagyobb biztonságban érezzék magukat, és hogy elejét vegyük szakadék keletkezésének az Európai Unió - az Európáról valamennyiünk által osztott nézetek - és polgáraink között.
A második prioritást intézményi rendszerünk olyan kiigazítása jelenti, amely elvezet egy közvetlenebbül érintett, jobban szervezett, egy markánsabban - és gyorsabban - döntésképes Európához. Mert tudjuk, hogy a jelentkező kihívások egyikével sem szállhatunk szembe egyedül, nemzeti szinteken.
A harmadik prioritás, hogy egy olyan fejlesztési modellt kövessünk, amely fenntarthatóbb, erőteljesebben összpontosít a távlatokra és a források igazságosabb kezelésére, de eközben számol gazdaságaink igen gyors visszaesésével, amellyel, jól tudjuk, szembe kell néznünk a közeljövőben.
Teljes mértékben támogatom a Bizottság elnöke által elmondottakat. Korrektül kell eljárnunk, be kell pótolnunk az elvesztegetett időt, felül kell vizsgálnunk bizonyos dogmákat. Úgy vélem, a Bizottság elnöke ezt megértette, javaslatai a helyes irányba mutatnak. Világos, hogy a szorosabb integráció, az európai szintű, hatékonyabb pénzügyi felügyelet felé kell elmozdulnunk.
Nem térek ki az összes felsorolt intézkedésre, de az egyértelmű, hogy mind a Tanácsnak és a tagállamoknak, mind a Parlamentnek vállalniuk kell felelősségüket az előterjesztett, rendkívül fontos javaslatokkal összefüggésben, így a szabályok, a hitelminősítő ügynökségek, a tőke-hitel arány, az igazgatók fizetése, a bankszektorban dolgozó egyéb tisztviselők jövedelme kérdésével kapcsolatban. (Jelentkezik még az értékpapír-kereskedők jövedelmének ritkán felemlített, de általam ugyancsak komoly gondnak tartott kérdése is.) E tekintetben, úgy gondolom, a magas szintű szakértői csoport felállítása kitűnő kezdeményezés. Az elnökség nevében azonban elmondanám, hogy pártolnák, ha annak összetétele sokszínűbb - a hatékonyság megőrzése mellett is - szélesebb volna. Amint azt a Bizottság elnöke kifejtette, nem szabad, hogy az, ami ma likviditási válság, holnapra hitelességi válsággá változzon!
Daul úr tökéletesen rávilágított arra, hogy milyen változtatások szükségesek a fenntartott célkitűzésekkel, és különösen az energia- és éghajlatváltozási -csomaggal összefüggésben. Mint kiemelte, és az is nagyon fontos, gondoskodnunk kell a KKV-k támogatásáról, arról, hogy az Európai Beruházási Bank valóban határozott lépéseket tegyen. Következésképpen, az elfogadott pénzügyi csomag fontos, és azt nagyon gyorsan végre kell hajtani a kis- és közepes vállalkozások megsegítése tekintetében.
Egyetértek a Schulz úr által mondottakkal. Nagyobb koordinációra van szükségünk. Kell egy cselekvési terv. Kell egy cselekvési terv a gazdasági tevékenység támogatására. Erről szólt Schulz úr, és ezzel teljesen azonosulni tudok. Ő tudja, hogy ebben számíthat támogatásunkra. Miután már kiváló a kapcsolata Steinbruck úrral, úgy vélem, képes lesz meggyőzni őt.
A Watson úr által mondottakat illetően, egyetértek azzal, hogy nem több, hanem jobban igazodó szabályozásra van szükségünk. Ez a legfontosabb dolog. Nem vagyunk merevek a szabályozást illetően sem. Amint arra többen utaltak, egyértelmű, hogy a bizalom visszaszerzése érdekében a felemlített területeken kell a szabályozás, de az legyen alkalmazkodóbb, legyen erőteljesebben reaktív jellegű. Itt ismét a tagállamokon a sor, hogy felvállalják felelősségüket.
Végül, amint arra Wurtz úr rámutatott, a mai feltételek között aktív szerepet kell biztosítanunk az Európai Beruházási Banknak. Az Európa Tanács e kérdést is érinti majd, és olyan intézkedéseket kell hoznunk, amelyek olyan intézményi keret létrejöttét eredményezik, amely megfelel a mind erőteljesebben határokon átnyúlóan tevékenykedő pénzügyi csoportoknak, a pénzügyi szereplőknek. E válság során pontosan azzal kell szembenéznünk, hogy szervezettségünk teljes mértékben nemzeti, miközben a kihívások transz-európai jellegűek. Együttesen, olyan intézkedéseket kell kidolgoznunk, amelyek révén a túlszabályozás helyett a szabályozási módszereken igazíthatunk. Amelyek révén elérhetjük Európa egységesülését abban a tekintetben, hogy egyhangúan szólaljon meg a soron következő nemzetközi rendezvényeken, hogy a múltbeli történésekkel szemben ne kényszerüljünk mások szabályainak, a mások által ránk kényszerített zűrzavarnak elfogadására, miközben annak következményeit viszont nekünk kellett viselni. Amelyek révén előbbre léphetünk egy szilárdabb nemzetközi rend irányában. Egy olyan rend felé, amely lépést tud tartani a globális szinten jelentkező kihívásokkal.
José Manuel Barroso
a Bizottság elnöke. - (FR) Elnök asszony, a vita e szakaszában mindössze két-három, fontosnak tűnő pontot szeretnék kiemelni. Alapvetően úgy látom, hogy egyetértés van az általunk követendő általános irányokra vonatkozóan.
Értsük meg, hogy egy végtelenül sajátos helyzetben vagyunk, hiszen az adott keretek lényegében nemzeti jellegűek, és ezek között kell egy nemzetközi kiterjedésű válságot kezelnünk. Az igazság az, hogy a felügyeleti hatóságok nemzeti hatóságok. A Bizottság és az Európai Központi Bank nem rendelkezik felügyeleti hatalommal.
A Bizottság ráhatását illetően, különösen az állami támogatásokra vonatkozóan, már tettünk lépéseket. Biztosíthatom Önöket, hogy kitűnő az együttműködés szolgálataink és a velünk korán kapcsolatokra törekvő kormányok között. Nagyszerűen együttműködünk az Európai Központi Bankkal, is. Ismét megtapasztaltam a francia elnökség annak érdekében kifejtett rendkívüli erőfeszítéseit, hogy - a felügyeleti rendszer ilyetén széttöredezett, mégis európai kiterjedtséget mutató rendszere ellenére - egységes európai megközelítést alakítson ki. Ezzel összefüggésben, elismerésemet fejezem ki az Európai Központi Banknak tegnapi, a többi központi bankkal összehangolt, kamatcsökkentési döntése okán is.
A felszólalásaikban kiemelt témák közül mindössze kettőre térnék ki. Az egyik, Daul úr felvetése, amely a reálgazdaságot és a KKV-kat érinti. Az már egyértelmű, tényként elfogadott, hogy a válság kihat a reálgazdaságra és nehezebb időszakok elé nézünk. Úgy vélem, a már beindított, összes európai reform alkotta keretekben célirányos intézkedéseket kell hoznunk annak érdekében, hogy egy sokkalta összetettebb versenyhelyzethez igazodhassunk, konkrét formákba öntsük a KKV-k megsegítését. Ez is az egyik oka annak, hogy miért bátorítjuk kezdeményezéseinkkel az Európai Beruházási Bankot a KKV-khoz kötődő intézkedések meghozatalára. A kérdéskör egészét, annak reálgazdasági hatását az elkövetkező hónapokban szigorúan figyelemmel kell kísérnünk.
A másik, Schulz úr által említett téma, az Európán kívül élők, a legszegényebbek problémáját érinti. Úgy vélem, ugyancsak kötelességem felhívni figyelmüket egy súlyos gondra is. Miközben a "pénzügyi mentőövről” esik szó, ne feledkezzünk el az "emberek megmentéséről” sem. Idén, a Világbank adatai szerint 75 millió ember esik áldozatul az éhínségnek. Jövőre az előrejelzések 100 milliós adatról szólnak.
Ezért, noha elismerést nyer, hogy gondjaink Európában megsokszorozódtak, ne feledkezzünk el a fejlődő országok problémáiról sem. Ne feledjük Afrika tragédiáját. Arra kell törekednünk, hogy pozitív választ adjunk az ENSZ főtitkárának és a Világbank elnökének - a közelmúltban - az összes állam- és kormányfőhöz, de ha jól tudom, az Európai Parlament elnökéhez is címzett levelében foglalt kérésre. Nevezetesen arra, hogy az európai intézmények, tehát a Parlament és a Tanács fogadja el a Bizottság előterjesztését a fejlődő országok mezőgazdasági termelését támogató rendkívüli tervezetének végrehajtására vonatkozóan.
Mint Jouyet úr igen helyesen kifejtette, nem feledhető, hogy mindezen válságok egymáshoz kapcsolódnak. A pénzügyi válság, a világélelmezési válság, az energiaválság, mind a geopolitikai válság fontos elemeit képezik. Nagyon szeretném azt látni, hogy ezek kezelésében Európa építő szellemben vállal szerepet, nemcsak reánk, európaiakra, de a világ egészére nézve is!
Hozzájárulunk a reményeink szerint tisztességes új globalizáció formálta rend alakításához. Nem abból kizárva magunkat, nem megkérdőjelezve a piacgazdaság eszméjét, hanem úgy, hogy igyekszünk a piacgazdaság tisztességes elveit és szabályait betartani. Amint ez elhangzott, a jelenlegi gondok a cselekvőképesség hiányának is következményei. Nem annyira a piacról van itt szó, noha számos piaci szereplő magatartása elfogadhatatlan, hanem bizonyos politikai és állami hatóságok illetékességének hiányáról, amely szervek nem találtak helyes szabályozási megoldást egy piaci problémára.
Befejezésül, elmondhatom, hogy a kormányokkal fenntartott napi szintű kapcsolatainkban azt látom, hogy a probléma európai szintű kezelése mindinkább elfogadást nyer. Például, mint ezt Önök kétségkívül tudják, mostanáig sem Európa, de még az euró-zóna sem, mint olyan, nem létezett a nemzetközi pénzügyi hatóságok számára. Csupán pár hónappal ezelőtt, sokévi kitartásunknak köszönhetően értük el, hogy az Európai Bizottság önálló helyet kapott a Pénzügyi Stabilitási Fórumon.
Tagadhatatlan, hogy mostanáig még a Stabilitási és Növekedési Paktum, még az Európai Központi Bank ellenére is, az Uniónak a nemzetközi pénzügyi testületeken belüli képviselete nem tükrözte a gazdasági és monetáris uniónak, és önmagában az európai uniós vállalkozásnak jelentőségét. Ennél fogva még a válság tetőpontján is jelentkeznek pozitív elemek. Ha bölcsnek bizonyulunk, ha megértjük mit tudunk és mit kell tennünk, akkor látom annak lehetőségét, hogy megerősítsük a polgáraink szolgálatában álló Európa eszméjét.
Philip Bushill-Matthews
Elnök asszony, a jelenlegi pénzügyi válság nemcsak a bankokat és a befektetőket érinti. Termelők, kereskedők, importőrök, és exportőrök, mind nehezebben jutnak hozzá a működésükhöz elengedhetetlen forgótőkéhez. S fennáll annak valóságos veszélye, hogy a kereskedelem tekintélyes visszaesése még tovább erősödik. Ennek következtében a termékek szabad áramlásának fenntartása, amint Barroso elnök úr is mondta, nemcsak Európában, hanem a fejlődő világba, illetve onnan visszafelé is, különös aggodalomra ad okot.
Ezért is - és ez a két felvetendő pontom egyike - oly fontos ebben a helyzetben egy új kereskedelmi biztos gyors kinevezése. A képviselőtársak emlékezhetnek arra, hogy mindannyian - frakcióktól és bizottságoktól függetlenül - támogattuk Peter Mandelson megbízatását. Még a brit konzervatívok is támogatták őt. Remélem, hogy ez lesz a helyzet utódját illetően is, de meg kell osztanom a Házzal azt az információmat, hogy különböző bizottságok egyes képviselői már kételyeiknek adtak hangot az új biztos asszonynak a fontos kereskedelmi területen való tapasztalatlanságával összefüggésben.
Ezért is határozottan mondom, hogy az ő érdekében is állna, amint a miénkében is, hogy meghallgatására már november 10-e előtt sor kerüljön, amennyiben ez lehetséges. Egy hónap hosszú idő a várakozásra, és hosszú arra, hogy további kételyek merüljenek fel. Van egy másik oka is felvetésemnek: éppen most kaptam egy e-mailt, amelyben arról értesítenek, hogy az október 16-ára tervezett Transzatlanti Gazdasági Tanács ülését el kellett halasztani, mert a lemondott biztos már nincs, az új biztost pedig még meg kell posztján erősíteni. Kérem, rendezzük sorainkat! Ez mindannyiunk érdeke!
Második felvetésem a KKV-khoz kötődik. Ezt a kérdést, jó barátom és kollégám, Joseph Daul, már nagy szenvedéllyel érintette. Amikor a Tanács az átfogó ügyekről szól, kérdezem, nem foglalkozhatna a kisebb dolgokkal is? A múltkor jöttem rá, hogy augusztus végén járt le a késedelmes kifizetések-irányelvvel kapcsolatos konzultáció. Úgy vélem, annak időzítése nem volt szerencsés. Bármit is mondhattak a társaságok augusztus végéig, mindannak most sokkalta erősebb üzenete lenne. Kérhetem-e azt, hogy a konzultációs időszakot újból nyissák meg? Csak pár hónapra! Hiszem ugyanis, hogy a forgótőke hiányával kapcsolatos üzenetre valóban oda kellene figyelni! Nem igazán hiszem azt, hogy a késedelmes kifizetések-irányelv áttekintése megoldaná a gondokat. Viszont, szerintem, az ilyen jellegű elemzés közelebb vinne a bajok megértéséhez.
Pervenche Berès
(FR) Elnök asszony, a Tanács soros elnöke, hadd mondjam el, mennyire sajnálatos, hogy az Ecofin Tanácsért felelős miniszter nincs jelen. Ő ennek a Tanácsnak az elnöke, és ő az, aki szoros európai együttműködést sürget. Ma itt lenne az ő helye is!
Bizottsági elnök úr! Hallgatom Önt, és nem ismétlem azokat, akik azt mondják, hogy amit mond pusztán szavak. Mindegy is, de árulja el, mikor is láthattam Önt harcra készen e kérdések kapcsán a válság kitörése óta? Esetenként, amikor úgy érezte, hogy a tagállamokon belül, és különösen a legnagyobbakban gondok keletkeztek, eljött közénk és felvetett néhány javaslatot. (Franciaországra és Németországra gondolok a szuverén vagyonalapok témája kapcsán.) Utóbbi kapcsán olyan javaslattal állt elő, amelyet saját kabinetjében állítottak össze, a témáért felelős biztos, Charlie McCreevy úr kihagyásával.
Most viszont nem az a benyomásom, hogy Önt igazán foglalkoztatja a kérdéskör. Mindegy, végül is azt szerettem volna kérdezni, hogy ma hol is rejtegeti a pénzpiacok helyzetéért felelős biztost? Azon gondolkodom, hogy miért is nincs Ön mellett? Örömmel látom barátunkat, Almunia biztost az Ön oldalán, de kissé bizarrnak találom, hogy a felelős biztos nincs itt.
A témáért felelős biztosról szólva, 2007 júliusában, amikor az irányításával működő összes szolgálatot riasztották, mit tett ő azért, hogy tájékoztasson bennünket arról, hogy az európai bankok számára a helyzet drámai módon megváltozik, hogy a válság utóhatása az európai gazdaságra nézve drámai lesz? Pedig intézményének egységei kaptak tájékoztatást. Az volt a pillanat, Barroso úr, amikor olyan javaslatokkal kellett volna előállni, amelyek lehetővé tették volna az európai takarékoskodók megnyugtatását a letéti garanciák ügyében, és a nehéz helyzet majdani kezelése kapcsán. Hol volt akkor az Ön biztosa?
Önt örömmel tölti el, hogy a Bizottságot - figyeljen ide, Barroso úr - meghívták a Pénzügyi Stabilitási Fórumra. Tudja-e Ön, hogy amikor a Fórum múlt hétfőn ülésezett, akkor az Ön biztosa, McCreevy úr nem volt jelen, mert Dublinban járt? Mit is mondott ő akkor, amikor az az ország, amelyből érkezett, úgy döntött, hogy saját útját járja a letéti garanciák kérdésében, egy olyan szektorban, amelyért ő a felelős?
Ön azt mondja nekünk, hogy ellenállás tapasztalható a Tanácsban, de Önnek valóban várnia kell a pénzügyminiszterek utasítására, hogy kidolgozzon egy letéti garancia-tervet, vagy átvizsgálják azt, miként is alkalmazandók európai szinten a számviteli előírások?
Tisztelt Barroso úr, az Ön politikai felelőssége, hogy ma bátorságot, vezetői képességet, kezdeményező erőt igazoljon. Mindeddig ebből semmit sem tapasztaltam!
Wolf Klinz
(DE) Elnök asszony, hölgyeim és uraim, az események nagyon gyorsan zajlanak, a piacok szabadesésben zuhannak. Senki sem tudja, hogy ez a mindenütt megtapasztalható bizalomvesztésnek a következménye-e, vagy csak olyan spekulánsok üzelmeiről van szó, akik megpróbálják kitapasztalni azt, hogy lehetséges-e, és ha igen, akkor milyen mértékben térdre kényszeríteni a piacokat.
Ez év februárjában, egy egész napos műhelyvitában a Liberálisok és Demokraták Szövetsége Európáért képviselőcsoport már kísérletet tett a válság okainak meghatározására, olyan konkrét intézkedések kidolgozására, amelyeket el kellene fogadnunk annak érdekében, hogy a jövőben elkerülhessük ilyen válságok megismétlődését.
Az egyes piaci szereplők hibáztatásával nem sokra megyünk. Valljuk inkább be, hogy kudarcot vallottunk: a befektetési bankoknál, ahol a folyamatok zajlottak, azok ugyanis annyira bonyolultan működtek, hogy senki sem értette meg őket; a jelzálogbankoknál, amelyek lemondtak a hitelértékelésről; a minősítő ügynökségeknél, amelyek nagylelkűen túltették magukat az érdekütközéseken; a felügyeleti szerveknél, amelyek nem működtek elég szorosan együtt egymással vagy a központi bankokkal, és nem tettek erőfeszítéseket a tényleges átláthatóság megvalósítására olyan speciális szereplők esetében, amelyeknek nem volt kötelező egyénileg beszámolni számlaegyenlegükről.
Túl sokáig semmi sem történt. A Bizottság, amelytől évekkel korábban kértük a minősítő ügynökségek áttekintését, tevékenységük tisztázását, s hogy más területeken is erősítse az átláthatóságot, túl sokáig kivárt az intézkedések meghozatalával. Most pedig naponta születnek olyan intézkedések, amelyek néhány hónappal korábban elképzelhetetlenek lettek volna: így hoztak döntést a G7-ek szombaton, a 27 tagállam hétfőn, a pénzügyminiszterek kedden, a brit kormány ma, és ezzel párhuzamosan a központi bankok összehangoltan lépnek fel, kamatot mérsékelnek! Jó, remélem, ezek az intézkedések segítenek, de ugyanakkor ezeket a piac félre is értheti, és mindezt az általános pánik jelének is tekintheti. Márpedig, ezt feltétlenül el kell kerülni.
Házunknak 27 szobája van, a lángok a tetőt nyaldossák, de mit tesz a 27 bentlakó? Egyenként cselekszenek, mindegyik maga oltja a tűzet saját szobájában, ahelyett, hogy összefogna!
Hélène Flautre
(FR) Elnök asszony, ezzel a pénzügyi válsággal az európai bevándorlási és menekültjogi paktum háttérbe szorul. Talán ez nem is nagy baj. Talán ott, hátul is van jogos helye. Magunk azon tanakodtunk, hogy ez a bevándorlási és menekültjogi paktum miben is különbözik az Európai Unió és a tagállamok által éveken keresztül követett politikáktól.
E felvetés jogos, mert mi is változik az új paktummal azon bevándorlók esetében, akik a rendőri erőszak, az emberkereskedelem, a képtelen ügyintézés áldozatai? Megerősíti-e az emberi méltóságukat, jogaikat? Jogerőre emeli-e a "Valamennyi migráns munkavállalónak és azok családtagjainak jogai védelméről szóló nemzetközi konvenciót”? Nem!
A szegénység, a háború, a természeti katasztrófák áldozatai számára mi változik a menedékjoghoz jutás fokozódó szigorításával? Felteszik-e majd az emberek a kérdést, hogy mekkora képtelenség az, hogy az első menedéket jelentő országban kell menedékjogért folyamodni? Véget érnek-e a gyorsított vizsgálatok, és megszűnik-e a - hogy úgy mondjuk - megbízhatatlan "biztonságos országok” listája? Jelenti-e ez majd a jogilag szabályosan foglalkoztatott, és a gazdasági és társadalmi életünk szerves részét alkotó bevándorlók számára, hogy hivatalosan elismerik őket? Nem!
Mi van azokkal a bevándorlókkal, beleértve a fiatalkorúakat is, akik börtönbe vagy kitoloncolásra kerültek, esetenként olyan országokba, ahol rosszul bánnak velük, ahol nincs családjuk, ahol a helyi nyelvet nem beszélik? Hoz ez változást számukra? Felmondjuk-e a visszafogadási és tranzit-megállapodásokat azokkal az országokkal, amelyekben az emberi jogot megsértik? Nem!
Láthatják, hogy az emberek a világ minden részén lehurrogják ezt a menedékjogi és bevándorlási politikát. Nem vehetnék úgy részt egy nemzetközi konferencián, hogy ne kelljen szembesülniük a bevándorlók által az európai menekültjogi és bevándorlási politika következtében elszenvedett tömeges jogsértések felhánytorgatásával. Úgy gondolom, ezen változtatni kellene! Pragmatizmusra épülő, és nem olyan képmutató politikára van szükségünk, mint amelynek az európai bevándorlási és menedékjogi paktum a védjegye!
Cristiana Muscardini
(IT) Elnök asszony, hölgyeim és uraim, teljes mértékben egyetértünk a Sarkozy elnök által Evianban elmondottakkal, miszerint csak a központi bankok és a kormányok összehangolt fellépése révén lehetséges a rendszer-kockázatok kiküszöbölése.
Ez nem feledteti azt a tényt, hogy - a mai érdekes vita ellenére - komoly kérdésként merül fel számunkra, hogy - az amerikai, a globális és a pénzügyi piacokon, nem utolsó sorban egyes uniós országokban lezajló események fényében - miért is nem élt már korábban az Európai Központi Bank a kamatcsökkentéssel.
Felvetjük-e kérdést, mert nem tapasztaltunk egyértelmű állásfoglalást a származékos értékpapírokra vonatkozóan, noha köztudott, hogy ezek az eszközök vezettek Olaszországban, de Európában másutt is, fontos állami szervek és hatóságok hatalmas mérvű eladósodásához.
Kérdezzük azért is, mert a bank jellegű intézményeket érintő konszolidációs politika gyakran gólemeket kreálva folytatódik anélkül, hogy figyelembe venné országaink tényleges pénzügyi rendszereit, a korlátlanul kiáramló, az egyéneknél, de - kiütésszerű hatásként - a bankoknál is hatalmas adósságok felhalmozását eredményező fogyasztói hiteleket.
Röviden, azt várjuk Európától, hogy vegye a bátorságot a múlt századhoz köthető Stabilitási Paktum felülvizsgálatához. A válságok számának exponenciális arányban való növekedése miatt gyors, és tűzbiztos döntések kellenek. Miután korábban a kis- és közepes vállalkozásokról esett szó, az is fontos, hogy a Tanács egyértelműsítse, a Bizottságnak kötelessége az üzemanyag-költségeket tovább csökkenteni.
Frank Vanhecke
(NL) Elnök asszony, némi szerénység sohasem árt, még a politikusoknak sem! Eleve egyértelműsítsük, hogy a globális pénzügyi válság tekintetében az Európai Unió intézményei nem mások, mint hatalommal nem rendelkező külső szemlélők, amint az Európai Parlament sem több mint egy hatalom nélküli dumaparti.
Ezért inkább néhány más, felelősségi körünkbe tartozó téma megvitatásával kezdem felszólalásomat. Eredetileg a csúcstalálkozónak az ír kérdés és a halódó Lisszaboni Szerződés állt a középpontjában. Vezető eurokraták legutóbbi nyilatkozatai azonban erőteljesen a déjà vu érzésével töltenek el. Ehhez példát Wallström biztos szolgáltat, aki pont ezen a héten fejtette ki, hogy az ír népszavazásnak vajmi kevés köze van magához a Szerződéshez, mert az inkább kötődik etikai kérdésekhez és az adózáshoz. Mindez arra enged következtetni, hogy a Bizottság szemében az ír "nem” tulajdonképpen "igen” volt. A déjà vu érzés azért alakult ki bennem, mert ezen európai intézmény tagjai részéről hasonló nyilatkozatok hangzottak el a francia és a holland népszavazást követően is. Az emberek "nemet” mondanak, de az eurokraták '”igent” hallanak ki abból is.
A demokrácia alapjainak ilyetén semmibe vétele, nyilvánvalóan, a mai Európa strukturális jellemzője. Egy bizonyos, fellegekben járó, a néptől elzártan élő európai politikai elit a nép akarata ellenében hoz döntéseket, de teljesen erőtlennek bizonyul valóságos csapások bekövetkeztekor, mint történik ez most is.
Egy további példa: közelmúltbeli felmérések igazolják, hogy a polgároknak a török csatlakozással szembeni ellenállása ma erőteljesebb, mint bármikor korábban. Mit is teszünk azonban mi? Még inkább felgyorsítjuk a csatlakozási tárgyalások folyamatát. A ma megmutatkozó Európa teljesen ellentétes mindazzal, amit demokráciaként leírhatunk. Továbbá, aligha oldhatjuk meg a polgári bizalmatlanság kérdését azzal, ha úgy teszünk, mintha jelentősen hozzájárulnánk a pénzügyi válság kezeléséhez.
Jacek Saryusz-Wolski
(FR) Elnök asszony, Miniszter úr, Biztos asszony, üzenetem a Bizottságnak és a Tanácsnak a következő: a pénzügyi válság közepette se feledkezzünk meg a szeptember 1-i rendkívüli tanácsülést követő eseményekről, és különösen a grúziai és fehérorosz kérdésről!
Grúzia elvesztette a háborút, de meg kell nyernie a békét! Nekünk mindent meg kell tennünk ennek érdekében! Ez két dolgot jelent: jelentős pénzügyi támogatással elő kell mozdítanunk Grúzia újjáépítését, illetve a demokratikus reformok megszilárdítását!
A kaukázusi válság kezelésében az Európai Unió gyorsabbnak és hatékonyabbnak bizonyult amerikai barátainknál. Fellépésünk következetes, egységes megközelítésen alapult. Köszönet és elismerés jár ezért a francia elnökségnek!
Figyelembe kell vennünk a grúziai válságnak a régió egészére, de az Európai Unióra, magára gyakorolt hatását is. Minden korábbinál fontosabb, hogy - magasabb szinten, a keleti partnerségen keresztül - rendezzük kapcsolatainkat keleti szomszédjainkkal. Erős, demokratikus Grúziára van szükségünk, de Grúziának is szüksége van ránk. Közös európai érdekek munkálnak itt, és ez alatt értem az energiabiztonságot, az alternatív olaj- és földgáz tranzitvezetékek kaukázusi folyosójának megnyitását. Azt várjuk a Bizottságtól és a Tanácstól, hogy garantálják a már működő vezetékhálózatok védelmét, és lépjenek tovább a drámai módon hiányzó, az energiát érintő közös külpolitika kialakítása terén.
Fehéroroszországról szólva, a helyzet enyhén javul, és láthatók a liberalizálás első jelei. A választások nem voltak demokratikusak. Azonban megfontoltan, egy új politikával, a szigorú feltételekre és fokozatos adok-kapok megközelítésre alapozva előirányozhatjuk Fehéroroszország elszigeteltségének feloldását. Itt a következő elemekre gondolok: az európai szomszédság-politika és az emberi jogi eszközök célirányos alkalmazására; a hivatalnokokra kiterjedő vízumkorlátozások szelektív felfüggesztésére; a belépővízumok díjának felére csökkentésére fehérorosz állampolgárok esetében; a politikai párbeszéd helyreállítására; az Európai Unióval kialakított gazdasági kapcsolatok további bővítésének előmozdítására; a civil társadalom, az NGO-k, a nemzeti kisebbségek, és a szabad média, illetve mindazok védelmére, akik erőteljesen kapcsolódnak a fehéroroszországi demokratikus ellenzékhez.
Enrique Barón Crespo
(ES) Elnök asszony, a Tanács soros elnöke, Biztos úr, hölgyeim és uraim, az elkövetkező Európai Tanácshoz intézendő üzenetünk - véleményem szerint - kötődjék az európai polgároknak az európai vállalkozásunkba vetett bizalmának helyreállításához és erősítéséhez!
Ez összeköthető azzal, hogy eldöntöttük a gazdasági és monetáris unió létrehozatalát, s ennek az uniónak kiépítése még folytatódik, nem ért véget. Egy hétig, az USA-beli járvány általi fertőzöttség lehetőségének okán, a végtelen pánik vagy a tömeges kivándorlás kockázatával birkóztunk. Ezt a problémát, úgy vélem, megoldottuk. Időben igazoltuk, hogy az európai intézmények működnek, mint alátámasztotta ezt tegnap az Ecofin Tanács esete, vagy ma a kamatlábak összehangolt mérséklése.
Arra van szükségünk, hogy képesek legyünk támogatni termelő kapacitásainkat, és e tekintetben - a közösségi kezdeményezések mellett - példaként említem saját hazámat is, ahol tegnap döntés született egy 30 milliárd eurós alap felállításáról. Hiszen, nekünk a gazdasági tevékenység működését kell előmozdítanunk!
A másik terület, amelyen erősítenünk kell a bizalmat, az a Lisszaboni Szerződés ratifikációjához kapcsolódik. Lehetőségem volt Martin miniszter úrral beszélni. Ennek során pontosan feltárta a helyzetet. Viszont a kórmeghatározás orvosság nélkül nem ér semmit. Tehát most - a kérdéseket átvizsgálva és átgondolva - ír barátainknak tudniuk kell, hogy ez nem egy másodrendű ügy. Más szavakkal, a szolidaritáson alapuló Unión belül nekünk is sokba kerül, nagyon is sokba kerül, ha a választások előtt nem kerül sor a Lisszaboni Szerződés elfogadására.
A ratifikációs folyamat lezáratlanságának talán egyetlen kedvező eleme az, hogy a figyelem középpontjába állítja az európai választásokat. Fontos azonban, hogy küzdjünk, dolgozzunk a Lisszaboni Szerződésnek az elkövetkező európai választások előtti hatálybalépéséért, hogy az Unió erősebbé, összetartóbbá váljék!
Sophia in 't Veld
(NL) Elnök asszony, a polgárok a védelem, a stabilitás, és az egység igazolása véget tekintenek most Európára. Egy erős Európa ma minden korábbinál fontosabb. Mindenki egyetért azzal, hogy közbe kellett avatkoznunk, és jó, hogy fellépésünk gyors, határozott volt. De egyben elkerülhetetlen is!
Mindazonáltal vannak fejlemények, amelyeket magam aggasztónak tartok, mivel érzékelek egyfajta ideológiai ihletést a megtett lépések némelyike mögött. E Házban néhányan már a kapitalizmus kimúlását ünnepelték. Azonban a politikusok nem bankárok. A rendkívüli intézkedések képezik az egyik oldalt, de magam azt is észleltem, hogy egyes lépéseink mintha a bankok államosításának lehetőségét sem zárnák ki. Igaz, akadnak bankárok, akik semmiképpen sem méltók már bizalmunkra, és akikre aligha bízhatjuk megtakarításainkat. Tegyék fel azonban önmaguknak a kérdést, hogy rábíznák-e pénzünket a bankárként fellépő politikusokra, mint például Schulz úrra? Én biztos, hogy nem.
A válság nem szülhet alkalmat a szabályok kijátszására, gyengítésére, vagy éppen eltörlésére! A versenypolitika vagy a Stabilitási és Növekedési Paktum rugalmas alkalmazására szólító felhívást rendkívül aggasztónak találom, hiszen pont ezek a szabályok tették Európát erőssé.
Lenne egy külön kérdésem a Bizottsághoz - és mellékesen, igen sajnálom, hogy Barroso úr bizonyára nem találta elég érdekfeszítőnek vitánkat ahhoz, hogy annak végéig maradjon. Ma délután a holland parlament alsóházának vitájában a holland pénzügyminiszter arról szólt, hogy a Fortis és az ABN-AMRO felvásárlása - nemcsak a banké, hanem az azokhoz szervezetileg nem kapcsolódó egységeké, így a biztosítóé is - nem nyilvánult állami támogatásnak. Szeretném tehát tudni, hogy a Bizottság miként kezeli majd az elkövetkezőkben az ilyen ügyeket? Hiszen, Kroes biztos múlt hétfőn úgy nyilatkozott, hogy a versenyszabályok és a Stabilitási és Növekedési Paktum továbbra is teljes egészében érvényesülnek. Miként kezeljük az ilyen ügyeket? Mi történik, ha majd kiderül, hogy az állami támogatásra vonatkozó szabályokat megsértették?
Ryszard Czarnecki
(PL) Elnök asszony, egyértelmű, hogy az Európa számára jelentkező legnagyobb kihívást ma a gazdasági válság jelenti. A német politikusoktól és az Európai Bizottság tisztviselőitől érkezett közelmúltbeli ígérgetések ellenére a válság kezdi súlyosan érinteni Európát. A kérdés nem az, hogy elér-e bennünket a válság, hanem inkább, hogy mikor. Múlt szombaton az Európai Unió legnagyobb országai egy részének önjelölt vezetői képtelenek voltak e témában bármiféle közös taktikában megállapodni.
Az olyan államok, mint Görögország, Írország és Németország által bejelentett - más uniós tagállamokétól eltérő - letéti garanciák azt példázzák, hogy nyilvánvaló, nincs közös taktika a probléma kezelésére. Amennyiben az elkövetkező EU-csúcstalálkozón nem születik közös stratégia, az igen rossz üzenet lesz az EU tagállamai polgárai számára. Hiszen pontosan válságok idején van leginkább szüksége az uniós lakosságnak arra, hogy érezze, az EU szükség esetén készen áll a beavatkozásra, és nemcsak akkor mutatja meg magát, ha jó idők járnak, hanem gondok esetén is.
Werner Langen
(DE) Elnök asszony, sajnálatos, hogy a Bizottság elnöke már távozott. Az Elnök azt mondta - ezt lejegyeztem -, hogy még nem rendelkezünk az európai választ megengedő szabályokkal. Ebben neki teljesen igaza van, és Berès asszony elmagyarázta ennek miértjét is: mert a területért felelős biztos, McCreevy úr, akár mintha nem is lett volna az elmúlt négy évre vonatkozóan. A biztos folyamatosan figyelmen kívül hagyta a Parlament - legalább 10 különböző jelentésben megfogalmazott - javaslatait. Ez a valóság, tehát nem a neoliberalizmus, hanem a pénzpiacokért felelős biztos révén Dublinból és Londonból érkező távirányítás. Ha a Bizottság elnökének lenne valamiféle tartása, akkor elvenné ezt a portfoliót McCreevey úrtól, és átadná Almunia úrnak, akihez tartozik. Neki azonban ehhez nincs bátorsága. Miközben az emberek úgy beszélnek itt, mintha a "nulladik óra” éppen most kezdődne. Nem tehetek mást, mint hitetlenkedve csóválom a fejemet amiatt, hogy a Bizottság elnöke mit is tett. Aligha lesz képes egykönnyen lemosni magáról a felelősséget!
Nyomatékkal mondom ezt, mert nem ülhetünk csendben, tétlenül! Gyorsan kell cselekednünk! A kibocsátó bankok már léptek. A pénzügyminiszterek már léptek. Minderre szükség is volt, mert a válság kiterjedése már elérte azt a szintet, amelytől az elmúlt években olyannyira féltünk.
Hol van Kroes asszony ? Süket dumát vág le versenyjogi szabályaival, és közben a még működő bankok biztonságát is veszélyezteti. Határidőket szab, ahelyett, hogy feltenné a kérdést, vajon képes-e Írország hazai termékének 200 százalékát szétosztani pusztán az ír polgárok és a jövőbeni kölcsönök garanciájaként? Ki szólt erről egyetlen szót is?
Amennyiben a Bizottságnak nincs bátorsága az európai felügyeleti hatóság kérdésében javaslatokkal előállni - mert ezzel a tagállamok akaratával menne szembe - akkor minden összeomlik. Amennyiben egy európai szolidaritási alap felállításra már a szabályok összehangolása előtt sor kerülne, akkor ez egyértelműen a szocializmus megvalósulásával érne fel.
Jo Leinen
(DE) Elnök asszony, Langen urat hallgatva az ember már hajlamos lenne azt gondolni, itt a nagykoalíció, ugyanis egyetértek azzal, amit mondott.
A grúziai válság, a pénzügyi válság, az energiaárak okozta válság - minden egy erős Európáért kiált! Az Alkotmányügyi Bizottság elnökeként tehát, örömmel tölt el, hogy az Európa-elleneseken kívül mindenki támogatásáról biztosította a Reformszerződés gyors ratifikációját. Köszönöm a francia elnökség e kérdésben tanúsított állhatatos magatartását. Az ügy nem odázható el a végtelenségig, és azt várom a jövő heti csúcstalálkozótól, hogy egyértelmű jelzést ad, és menetrendet határoz meg a ratifikáció lezárására.
Svédország és a Cseh Köztársaság az év vége előtt ratifikálja a Szerződést. Nem adtam még fel a reményt, hogy az európai választások előtt megvalósulhat a ratifikáció Írországban is. Hétfőn, Micheál Martin, Írország külügyminisztere kijelentette Bizottságom előtt, hogy módosulás következett be Írországban az emberek tudatában, és az írek most elismerik az Unió értékeit. A politikában hat hónap nagyon hosszú idő lehet!
Második témám: azt is el kell magyarázni polgárainknak, hogy miért van szükségünk az Unióra. Örülök, hogy a csúcstalálkozón közös politikai nyilatkozatot fogadunk el az EU kommunikációs stratégiájáról. Szeretnék itt köszönetet mondani a francia elnökségnek, amelynek sikerült mindhárom intézményt összekapcsolnia. Ezt hasznosítanunk kell az írországi népszavazás, és az európai választások során is. Az EU nem gondoknak az előidézője, hanem sok problémának a megoldója. Ezt egyértelműsíteni kell az EU-n kívül!
Mario Borghezio
(IT) Elnök asszony, hölgyeim és uraim, Európa nem védte meg az embereket a pénzügyi machinációktól. Még a New York Times is felidézte Ezra Pound profetikus szavait, miszerint "uzsora miatt nincs senkinek jó-kőháza”. Ma, a FED és az USA államkincstára a kamatok csökkentésével próbál tüneti kezelést alkalmazni. Elsődlegesen a hitelekhez való könnyű hozzájutás volt az az eszköz, amely a spekulatív buborékot létrehozta.
1933-ban, chicagói közgazdászok egy csoportja a pénznyomtatás kizárólagos állami monopóliumának helyreállítása tervével állt elő, megtiltva, hogy a bankok hamis pénzeket nyomjanak, és kötelezővé téve a 100 százalékos tartalék képzését. Ezzel a részleges hitelekkel való visszaélés lehetetlenné vált, és véget értek azok a pénzügyi ügyeskedések, amelyek az átlagembert tönkre tették, a megtakarítók érdekeit sértették, és megbénították a reálgazdaságot.
A Nobel-díjas Maurice Allais mindenkor nyíltan bírálta az európai pénzügyi szektor egyes köreinek pénzügyi gnómjai által oly szeretett innovatív pénzgazdálkodást, az értékpapírosítást, a derivatív eszközöket és a fedezeti befektetési alapokat. Amint azt magunk is tesszük egy ideje, teljes joggal szólít fel a derivatívák betiltására. Fogadjuk el a chicagói tervet, az Allais-tervet: tartsuk fenn a pénzteremtést a kormányoknak!
Elég abból, hogy Európa nem tudja, mit kell tennie! Még a pápa is figyelmeztetett arra, hogy a gazdagság nem jelent semmit!
Tunne Kelam
Elnök asszony, a Tanácsnak le kell vonnia a következtetéseket Grúzia megtámadásából! Az ilyen agressziók megismétlődésének elkerülése érdekében az Uniónak igazolnia kell, hogy a "hatalom jogot teremt” elv érvényesítése teljes mértékben károsnak bizonyul az agresszor számára. Egy szuverén állam megtámadásával Oroszország, a Biztonsági Tanács tagja, aláásta nemcsak a regionális, de a nemzetközi biztonság és stabilitás paradigmáját is. Amennyiben nem szabunk határt, az út nyitottnak mutatkozik az erőfitogtatás további alkalmazásához Ukrajna, Moldova és mások irányában is.
Ma egy hatékonyabb keleti partnerségre, egy erős és demokratikus Grúziára van szükségünk. Sajnálatos, hogy még mielőtt Oroszország teljesítené kötelezettségeit, egyes, Moszkvába látogató szocialista vezetők kinyilvánították, hogy az EU-nak és Oroszországnak minden korábbinál nagyobb szüksége van egymásra, illetve Oroszországnak és az Uniónak együtt kell működnie a meggyengült USA által keltett - lehetséges - biztonsági szakadék áthidalásában. Úgy tűnik, veszélyes zavar támadt arra vonatkozóan, hogy kik is valóságos szövetségeseink, és ki is érdekelt igazán Európa meggyengítésében és megosztásában.
Végül, az Unió adjon választ az orosz útlevelek külföldi elterjesztésére. Ezzel ugyanis - a Medvegyev-doktrína szellemében - mesterségesen képeznek új orosz állampolgárokat, és alapoznak meg ezáltal egy új nemzetközi válsággócot. Legyen válaszunk az, hogy megtagadjuk a vízumot az ilyen új orosz állampolgároktól, különösen az új orosz protektorátusok vezetőitől! Végül, a grúzok és ukránok számára teremtsünk gyorsan, a korábbiaknál nagylelkűbb, az orosz állampolgároknak biztosítottnál kedvezőbb vízum-feltételeket!
Proinsias De Rossa
Elnök asszony, úgy gondolom, hogy előbb, mint utóbb, az ír kormánynak fel kell számolnia a Lisszabonba menetelt akadályozó úttorlaszt, s eközben meg kell őriznie Írország teljes jogú tagságát, szemben az opt-out megoldások révén keletkező "leértékelt” részleges különállással.
Európa globális megerősítéséhez és a polgárok aggodalmainak hatékony megválaszolásához most minden korábbinál nagyobb szükségünk van Lisszabonra. A pénzügyi válság nem más, mint a piacok újabb lefagyása. Erre azért kerülhetett ismét sor, mert a kormányok többsége bedőlt a tündérmeséknek, hogy a globális piacok szabályozzák önmagukat, és képtelen volt demokratikus felügyeletet gyakorolni a piacok felett.
Az euró példát szolgáltat arra, mit is képes Európa elérni, ha komolyan veszi a szuverenitás megosztását. Bizonyos, hogy amennyiben Írország az ír font fenntartása mellett döntött volna, mára eltűnt volna, nyom nélkül elsüllyed.
Barroso elnök jelezte, hogy csekély együttműködést tapasztalt a tagállamok részéről a válságra való összehangolt válasz kialakításakor. Hallgat azonban arról, hogy McCreevey biztos folyamatosan ellenállt az újra-szabályozásnak. McCreevey biztos képtelen feladni neoliberális ideológiáját, és aggódom amiatt, hogy ő is tagja annak a háromtagú testületnek, amelyet Barroso elnök felállítani készül.
Felvethetek még egy utolsó kérdést? Javaslom, hogy Farage úr mai, parlamenti felszólalását tegyük fel a weboldalunkra, mert hiszem azt, hogy minél több ír polgár hallja meg mit is mond ő Írországról és Európáról, nagy valószínűséggel annál többen szavaznak "igennel” az Európai Unióra.
Cornelis Visser
(NL) Elnök asszony, a kérdés az, hogy a pénzügyi válság egy erőteljesebb európai integrálódást mozdít elő, vagy ennek ellentéte valósul meg? Nézetem szerint, egy ilyen horderejű válság kizárólag európai szinten kezelhető, és ez szükségszerűen az európai integráció erősödését hozza magával. Ehhez azonban, megfelelő vezetés kell, és nemcsak a tagállamokban, hanem - feltétlenül - a Bizottságban is. Eddig a pénzügyi válságra elsődlegesen a tagállamok válaszoltak, és ezt, mint ami például a Fortis-válság esetében is történt, magam támogatom. Közben azonban a Bizottság hallgatott.
Véleményem az, hogy a pénzügyi válságot az elmúlt évek gyors pénzpiaci újításai robbantották ki. A banki eszközöket úgy formálták, hogy lehetővé váljék gyors nyereség elérése, igaz, nagy kockázatok mellett. E kockázatok azonban nélkülözték az átláthatóságot, és egyes esetekben ez még ma is így van. A szakértők számára rendkívül bonyolult megfelelő becslések összeállítása, és így az is, hogy felmérjék az új pénzügyi eszközök valós értékét.
A Bizottságnak most a pénzügyi eszközök átláthatóságát, és a bankok irányításának javítását erősítő intézkedésekkel kell előállnia. Olyan intézkedések is kellenek, amelyek erősítik a felügyeletet, illetve a Bizottságnak olyan javaslatokkal kell élnie, amelyek felerősítik az együttműködést a központi bankok között, illetve más felügyeleti szervekkel. A Parlament a Lámfalussy-jelentésről és a pénzügyi szektor majdani felügyeli rendszeréről szóló, elkövetkezőkben megvitatandó jelentésében fejti ki véleményét.
Mellékesen jegyzem meg, igen sajnálom, hogy egy ilyen fontos kérdésben az Európai Parlament szocialista frakciója tartózkodott a bizottsági szavazásnál. Azon gondolkodom, hogy megteszi-e ezt holnap is? A válság megmutatja Európa jelentőségét. Amennyiben e kérdésben az európai szervek önállóan lépnek fel, annak csak az állami támogatások emelkedése, a külföldi megtakarítókkal, partnerekkel és beruházókkal szembeni diszkrimináció lehet a következménye. Csupán Európa képes egységes választ adni a válságra. Ezért is kell a Bizottságnak a vezető szerepet felvállalnia. Már ma!
Józef Pinior
(PL) Elnök asszony, amiként a kaukázusi helyzet e nyáron új geopolitikai kihívások elé állította az Európai Uniót, úgy a globális piacokon ma lezajló pénzügyi válság is a világgazdasághoz kötődő olyan kihívást jelent, amellyel az Európai Uniónak foglalkoznia kell. Mindenki elfogadja, hogy most összehangolt európai választ kell adnunk ezekre a kihívásokra. Miként is valósíthatjuk ezt meg azonban, a Lisszaboni Szerződés nélkül? Sehogy! Ezért is alapvetően fontos a Lisszaboni Szerződés ratifikálása! Ez, Európa számára a "lenni vagy nem lenni” kérdése, ettől függ az Unió komoly válasza napjaink globális rendszerében. Barroso elnök panaszkodott, hogy az uniós intézmények és az Európai Bizottság nincsenek kellően képviselve a globális pénzügyi struktúrában. Ez újabb igazolás arra, hogy a Lisszaboni Szerződést a lehető leghamarabb ratifikálni kell azokban az országokban, ahol ez még nem történt meg.
Egy másik, felvetni kívánt kérdésem ahhoz kapcsolódik, hogy a piac addig jó, ameddig szabályozott. Az a jó kapitalista piac, amely a humán tényezőre is tekintettel van. Ez alapvető kérdés. Ez volt, végül is, Európa válasza a 20. század elejének válságára. Európa erejét pontosan ezen okok miatt fejlesztette ki.
Végül még egy felvetés: mentsük meg a lengyel hajóépítő-ipart! A Bizottsághoz fordulok ez ügyben: mi hasznunk lehet abból, ha a jelenlegi válság közepette még 100 ezer munkanélkülink lesz?
Jerzy Buzek
(PL) Elnök asszony, napjaink központi kérdésének a pénzügyi válság leküzdése tekinthető, miközben a pénzügyi válsággal járó legfőbb fenyegetést a gazdasági visszaesés jelenti. Korántsem elegendő csak a pénzügyekkel foglalkozni, hiszen végül is mindig a gazdasági versenyképességhez, a növekedéshez, és a foglalkoztatáshoz lyukadunk ki. Rossz jogszabályi megoldásoknak az éghajlat- és energiacsomag részeként való elfogadása, csak ronthatja a pénzügyi válságból történő kilábalás esélyeit. Lépéseink meghatározó elve: 2020-ra az üvegházhatású gázok kibocsátásának 20%-kal csökkennie kell. A Tanács soros elnöke az éghajlatváltozási- és energiacsomag kapcsán rugalmasságról tett említést, valamint arról az egyensúlyról, amelyet e csomag elfogadásakor fenn kell tartani. Mit is jelent ez? Annak képességét kell jelentenie, hogy a csomagot formálni tudjuk, és feltétlenül jelentse azt, hogy azt adaptálni tudjuk a kibocsátáskereskedelmi rendszerhez, a jelenlegi rendszerhez, miután a mai helyzet teljesen eltér attól, ami egy évvel, hat hónappal, vagy akárcsak két hónappal ezelőtt is volt.
Ez a cél - a kibocsátás csökkentése - különféle módszerekkel érhető el. Ismerjük a kibocsátáskereskedelmi irányelv kapcsán az Európai Parlament Környezetvédelmi, Közegészségügyi és Élelmiszerbiztonsági Bizottságában tegnap megtartott szavazás eredményeit. Figyelembe vettük azokat. Ami most ránk vár, az egy igen nehéz háromoldalú tárgyalás, mivel az elfogadandó rendelkezésnél számos fenntartás érvényesül.
A Parlamentben nem állt rendelkezésünkre elegendő idő, hogy a kibocsátáskereskedelmi irányelvhez kapcsolódó összes problémát megvitassuk. Ezért arra kérem a francia elnökséget és az Európai Bizottságot, hogy a kisebbség következtetéseit és módosításait is tartsa szem előtt, annak ellenére, hogy e módosítások némelyike elbukott az európai parlamenti bizottság többségi szavazásakor. Amennyiben jó megoldást akarunk, akkor a józan észhez kell igazodnunk, no meg az állandóan változó, és a gazdasági előrejelzések alapján folyamatosan romló helyzethez.
Othmar Karas
(DE) Elnök asszony, Biztos úr, hölgyeim és uraim, annak kifejtésével kezdem, hogy rendkívül kiábrándítónak tartom, hogy mindig egy válságnak kell bekövetkeznie ahhoz, hogy érvényesüljön körünkben az eltökéltség, ráleljünk a helyes szavakra, a közös álláspontok és az európai válaszok felleléséhez szükséges dinamizmusra. Európa fellépése és az európai szabályozás elengedhetetlen eleme a megoldásnak. Azok nem pusztán a válságra adott választ jelentik, de szükségesek globalizálódott világunk válságainak megelőzéséhez is.
Rövid és hosszú távú intézkedésekre egyaránt szükségünk van. E válságok jelzik, mennyire függünk egymástól, napjainkban mennyire globális, mennyire egymással összefonódott is a pénzvilág. Itt van velem az Európai Parlament 2002 óta felvetett kéréseinek gyűjteménye, amelynek csak töredékére válaszolt a Bizottság, és amelyek közül jó néhányat a bennünket az európai megoldások felkutatásában gátló tagállamok hiúsítottak meg.
Hölgyeim és uraim, törvényhozási javaslatok kellenek az európai felügyelettel kapcsolatban, tőkére a kintlévőségek kezelésére, a minősítő ügynökségekre, a hitelek megadására, a válságkezelési modellekre, és a beruházások bármely formájának minimális szabályozására vonatkozóan.
Ugyanezzel a lendülettel azt is kiemelem, hogy a pénzpiacok válságát nem szabad aránytalan túlszabályozásra felhasználni. A kérdés nem a piac elítélése, az államosítás követelése. A kérdés tárgya a lehető legszélesebb piacok kialakítása, a globális világhoz igazodó mértékű szabályozás alkalmazása. Kivétel nélkül mindenkinek szüksége van szabályozásra, de a szabályozásnak arányban kell állnia a kockázattal, és igazodnia kell az adott eszközhöz. Erre vonatkozik kérésem, és remélem, a Tanács teljesíti azt!
Colm Burke
Elnök asszony, az Európai Tanács jövő heti csúcstalálkozóján semmi új nem várható Brian Cowan miniszterelnöktől a Lisszaboni Szerződéshez kapcsolható jelenlegi, írországi patthelyzettel összefüggésben. Inkább hasonló felszólalást várhatunk tőle, mint amilyent kollégája, Micheál Martin miniszter tett hétfőn, az Európai Parlament Alkotmányügyi Bizottsága előtt, ahol pusztán az eredmények elemzésébe avatott be bennünket. Egészen az Európai Tanács decemberi üléséig, semmiféle konkrét javaslatra nem számíthatunk, de akkor - várhatóan - egy világos útiterv kerül felvázolásra.
Az útiterv kialakítását elősegítendő, szeretném ismertetni elgondolásaimat a hogyan továbbal kapcsolatban. Először is, annak érdekében, hogy az ír választók körében megfelelő konzultációk folyhassanak, véleményem szerint legalább 12 hónapig nem szabad újabb népszavazást tartani. A második népszavazást jövő év őszére, esetleg októberre lehet kitűzni. Ez azt jelenti, hogy a parlamenti választásokra a Nizzai Szerződéssel összhangban kell sort keríteni, de úgy vélem, ez két rossz közül még mindig a jobbik választása.
Ami a második népszavazás jellegét illeti, egy kibővített írországi népszavazást javaslok a Lisszaboni Szerződésről, melynek során alkotmányos népszavazás döntene a Lisszaboni Szerződés igenléséről vagy elutasításáról, majd ugyanazon a napon konzultációs jellegű népszavazások foglalkoznának az olyan kulcsfontosságú csatlakozni vagy kimaradni kérdésekkel, mint amilyen az EU Alapjogi Chartája, vagy az Európai Biztonság- és Védelempolitika is.
Amennyiben a kibővített népszavazáson az ír szavazók az utóbbi két terület bármelyikén az kimaradás lehetőséget választanák, akkor az ír kormány külön megállapodásra törekedne az Európai Tanáccsal, amelyet mind a 27 tagállam aláírhatna. Ez az eljárás hasonló volna az Edinburgh-i Megállapodásnál alkalmazott precedenshez, amelyet a dánok kértek a Tanács 1992 decemberi ülésén, és amely négy mentességet biztosított Dániának a Maastrichti Szerződéssel összefüggésben. Ez lehetővé tette számukra a teljes Szerződés aláírását.
E terv révén a Lisszaboni Szerződést már ratifikáló tagállamoknak e lépést nem kellene megismételniük. Ugyanakkor a kibővített népszavazás lehetővé tenné, hogy az ír szavazók meghatározzák saját, az Európai Unión belül eljátszani kívánt szerepüket.
Gunnar Hökmark
Elnök úr, három ponttal kezdeném. Oroszországgal összefüggésben egyidejűleg kell alkalmaznunk a nyíltság és határozottság politikáját. Sohase fogadjuk el azt az orosz igényt, hogy érdekeik vannak harmadik országokban, legyenek bár ezek "külföldön, de közelben”, vagy igen távol. Ez az elkövetkező években alapvető jelentőséggel bír majd.
Másodszor, a költségvetés átvizsgálásakor célozzuk meg az európai agrárium felnyitását és deregulációját, ezzel teremtve Európában, de a világ más részein is lehetőségeket az mezőgazdasági termelők számára, igaz, mérsékeltebb támogatás mellett. Ennek során tartsuk szem előtt azt, hogy a globális, működőképes mezőgazdasági piacok feleljenek meg az új globális élelmezési követelményeknek.
Harmadszor, az éghajlatváltozást érintő első lépéseinket - a pénzügyi válság ellenére - már most meg kell tennünk, hogy hasznunkra váljon e hosszú távú folyamat. Így vehetjük fel a küzdelmet az éghajlatváltozással és készülhetünk fel az azzal együtt járó egyéb változásokra.
A mai nap folyamán tárgyalt pénzügyi válságról szólva, a felszólalók közül sokan elfelejtik, hogy egy hosszú folyamat végére értünk. Egy olyan folyamat végére, amely egyedülálló az emberiség történetében, ugyanis a globális növekedés korábban sohasem látott felvirágzást hozott magával. Ennek az útnak a végére értünk. Erről egy szót sem hallottam ma Schulz úrtól. Természetesen vannak gondjaink, de azok nemcsak a piacot érintik. Senki sem állíthatja, hogy az amerikai alapkamatláb alatti kölcsön-kamatok a piaci erőknek tudhatók be. Azok a markáns politikai beavatkozásnak köszönhetik létüket.
Most arra van szükségünk, hogy a korszerű piacokon az ott most uralkodó feltételekkel összhangban garantáljuk az átláthatóságot, az elszámoltathatóságot, és a felügyeletet. Európai és globális piacokról van szó, és nekünk azt kell biztosítanunk, hogy megfeleljünk a pénzpiaci realitásoknak. Ennek teljesülése esetén tudjuk pozitívan kezelni a reálgazdaság fejlesztésének kérdését.
Piia-Noora Kauppi
(FI) Elnök úr, bozóttűzként terjedő bizonytalanság jellemzi világunkat. Ez különösen igaz a napjainkra - valamennyi gazdasági szektor közül - leginkább globalizálódott pénzpiacokra. A felelőtlenség, a túlbuzgóság, és a szabályozottságnak a világ egy részén jelentkező hiánya, valószínűsíthetően, mindenütt súlyosan érinti az átlagfogyasztót. Magam is üdvözlöm a Bizottság kezdeményezését egy, az intézményen belül a pénzügyi válsággal foglalkozó állandó munkacsoport felállítására vonatkozóan. Amint a Bizottság elnöke, Barroso úr kifejtette, sokkalta többet tudunk tenni, és sokkal többet kell tennünk.
Úgy gondolom azonban, hogy a Bizottságra túlzottan nagy felelősséget hárítunk. A felelősséget pedig egyértelműen el kell határolni. Az Európai Központi Bank dolga, hogy gondoskodjék az árak és a pénz értékének stabilitásáról. Az EKB eddig hatékonyan lépett fel a válság enyhítése érdekében. Napjaink összehangolt kamatcsökkentési lépései ezt jól mutatják. Másrészt, a közösségi intézmények - az Európai Bizottság és az Európai Parlament - felelősek annak biztosításáért, hogy az egységes piac nyitott maradjon, a jogszabályok érvényesüljenek. A piaci szereplőktől elvárt, hogy kövessék a törvényeket, tartsák kordában kockázataikat, és elfogadható megoldások kidolgozására bátorítsák a nekik tartozó háztartásokat. A pénzügyi csoportoknál elfogadhatatlan, hogy csak saját ügyeikkel foglalkozzanak. Szélesebb társadalmi felelősséget is fel kell vállalniuk. A legfőbb felelősség azonban a pénzügyminisztereket terheli, mert a növekedés és a válságkezelés eszközeinek többsége felett ők rendelkeznek, és nem az EKB, vagy éppen az európai törvényhozók és piaci szereplők.
A pénzügyminiszterek már tettek kezdeményező lépéseket. 2007 októberében világosabb szabályokat hoztak a pénzpiaci válság megelőzése érdekében. Tekintve azonban, hogy e feladat milyen hosszú időtávra is nyúlik ki, a tegnapi Ecofin-ülésen elfogadott 13 pontos lista igen szánalmasnak tűnik. Nem vagyok a javaslatok ellen, de az akcióprogramot nem tartom kielégítőnek. Önmagában persze a cselekvés nem elegendő: a helyes lépést kell megtennünk. Ennél is fontosabb azonban, hogy tudjuk, miként tartóztathatjuk meg magunkat a cselekvéstől, ha a törvénykezéssel éppen nem a gondok orvoslását segítjük elő. Nem adhatunk teret a populista nyomásnak!
Zsolt László Becsey
(HU) Köszönöm, elnök úr! Elnézést kérek a tolmácsoktól, de fejből beszélek. Kulcsszavak: szolidaritás, felelősség, biztonság. Mindig ezt hangoztatjuk, hogy a szolidaritás most a pénzügyi válságban különösen lényeges, hiszen mi, én például egy olyan országból jövök, amelyik tele van leánybankokkal, leányvállalatokkal, tehát nagyon lényeges az, hogy egy ilyen kulcshelyzetben hogyan reagál az anyavállalat és annak a felügyelete arra a problémára, amivel szembenézünk.
Egyébként a szolidaritásra azt kell, hogy mondjam, hogy ha öt évvel az Európai Gazdasági Közösség létrehozása után megcsináltátok a Közös Agrárpolitikát, most azért négy vagy öt évvel a bővítés után meg lehetne csinálni a Közös Energiabiztonság-politikát is. Örülök, amit a miniszter úr mondott, az nagyon szép volt, csak valósítsák is meg. De amit én még elmondanék, az a letétek ügye, és itt is a szolidaritásról van szó. Ez egy olyan lehetőség, amikor tudjuk a közép-európai országokban az Európai Unió pozitív képét is mutatni, hogy ha nem egymás mögé megyünk, hanem együtt azt mondjuk, hogy igenis válság esetén a teljes lakossági letétre adjunk garanciát. Fél évig, egy évig, határozzuk meg, és minél gyorsabban emeljük föl az alapösszegeket is, hiszen itt olyan emberekről van szó, és olyan kínos egyensúlyi helyzetekről, amit meg kell mentenünk nagyon gyorsan. Nem hiszem, hogy ez olyan nagyon hosszú problémákat okozna.
A másik kérdés a szolidaritás és a kiszolgáltatottságunk. Pontosan a felügyeletek viszonyára vonatkozik, ami a következő pont lesz. Én értem azt, hogy mi kollégiumokat akarunk létrehozni, mégis azt tartanám fontosnak, hogy valamilyen központi felügyelet felé haladjunk úgy, mint a versenypolitikában az Európai Unió Bizottságánál, vagy az EKB-nál helyezzünk el - az Európai Központi Banknál - valamiféle központi dolgot, ugyanis nagyon nehéz azt átlátni, hogy egy kollégiumi rendszerben hogyan tudjuk a bizalmat egymás iránt megteremteni. Köszönöm szépen!
John Purvis
Elnök úr, azt szeretném Önnek, Jouyet úrnak és Almunia úrnak mondani, hogy a bankközi piacok helyreállítása alapvető fontossággal bír. Hogy ezt elérjük, ahhoz a legbiztosabb eszköz az általános bankközi letétekre adott teljes körű állami garanciák megadása, amint azt Írország és Dánia belső piacaikon már megtették.
Kétségkívül, a függő kötelezettségek mértéke hatalmas, de ha a bankközi piac működése ismét beindul, és a bankok felhagynak a tőkefelhalmozással, ismét kölcsönöznek majd a gazdasági szereplőknek, a magánszemélyeknek és a háztartásoknak, a bankközi kamatok pedig visszaállnak a normális szintre. Teljesen biztos, hogy így a garanciák igénybevételére nem kerül sor.
Egyetértek Jouyet úrral, hogy ezt globális szinten kell megvalósítanunk. Amint mondta, az IMF számára testreszabott feladat e lépés összehangolása, és csak egy ilyen - globálisan kivitelezett - bátor lépéssel olthatjuk ki a válság tűzét, éleszthetjük fel a bizalom lángját.
Csaba Sándor Tabajdi
(HU) A legfontosabb tennivaló - és egyetértek a francia elnökséggel - a Lisszaboni Szerződés életbe léptetése, és Írországnak valamiféle megoldást kell találnia. Ami a pénzügyi zavarokat illeti, emlékeztetném a Parlamentet, hogy Gyurcsány Ferenc magyar miniszterelnök 2008. februárban javasolta egy egységes európai pénzügyi felügyelet és egy egységes felügyeleti szabálykönyv kialakítását, tekintettel a nemzetközi pénzügyi piacok zavaraira. Sajnos, a tanács márciusi ülésén ez nem kapott többséget. Úgy gondolom, hogy erre a javaslatra vissza kell térni a következő ülésen. A magyar miniszterelnök ezt újra javasolni fogja, mert enélkül - egy európai pénzügyi felügyelet nélkül - újra és újra ismétlődni fognak a globális zavarok. Kérem a francia elnökséget és a többi tagállamot, hogy támogassa, mert mindannyiunk közös érdeke ennek megoldása.
Marios Matsakis
Elnök úr, az amerikai bankszektor nagykutyái, Európa hasonlóan nagy kutyáival együtt, az elmúlt években a csalások, sikkasztások és a korrupció orgiáját élték a közemberek rovására. A központi bankokhoz mérhető intézmények, a pénzügyminiszterek, és az uniós biztosok, akiknek feladata lett volna a polgárok védelme, lényegében semmit sem tettek előbbiek megállítása érdekében.
Bűnös hallgatásuk, hanyagságuk, a bűnösöket fedező magatartásuk után, ezeknek a szerveknek még van mersze az adófizetők pénzét úgy felhasználni, hogy ezek a dagadt kandúrok még gazdagabbak legyenek. Ez felháborító, botrányos, és szégyenletes! Ez nem igazság! Akik a globális gazdasági katasztrófáért felelősek, és akik fedezték őket, azoknak a tulajdonát el kell kobozni, őket börtönbe kell küldeni. Ez az, amit igazságnak nevezhetünk, és ez az az igazságszolgáltatás, amelyről az Uniónak szólnia kell! Ez a meztelen igazság az uniós polgárok gondolkodását illetően!
Marie Anne Isler Béguin
(FR) Elnök úr, elsőként is egy kérdés a Tanácshoz: mi történt a francia elnökség által javasolt magas szintű Grúzia-konferenciával, és a jelenlegi elnökség miként tervezi megvédeni Grúzia területi integritását, amikor a két szeparatista régiót, Abháziát és Dél-Osszétiát egy másik állam elismert? Szégyen, hogy Barroso úr nincs itt, mert beszéde nélkülözte a meggyőző erőt! Talán mert maga sincs meggyőződve javaslatai hasznosságáról! Úgy hiszem, a pénzügyi és a gazdasági helyzet sokkalta súlyosabb, mint ahogy ő leírta. Szerintem, az interneten keresztül ma is mindenki megtapasztalhatja, hogy minden beavatkozás ellenére a tőzsdék összeomlása folytatódik. Én ezt a tényt a fennálló rendszer tényleges szétbomlásának tekintem. Egy olyan, végtelenül korhadt és becsődölt rendszer széthullásának, amely rendszer a földterületek teljes kizsákmányolását eredményezte, amely fuldoklik az üvegházhatású gázok kibocsátásától, amely Délen, de városainkban és településeinken is alulfejlettséget idézett elő.
(Az elnök félbeszakítja a felszólalót)
Konrad Szymański
(PL) Elnök úr, a mai válság közepette a fenyegetett gazdasági szektoroknak nyújtott állami támogatások kérdésével foglalkozunk. A német Hypo 50 milliárd eurós mentőövet kapott, a brit Bradford & Bingley 35 milliárd eurót, míg a Fortis megmentése 11 milliárdba került. Az Európai Központi Bank eközben további 120 milliárdot pumpált a bankletétekbe, hogy fenntartsa a bankok likviditását.
Eközben, Kroes biztos asszony, három lengyel hajógyár ügyében, politikai válságot robbant ki félmilliárdos - hangsúlyozom, félmilliárdos - állami támogatás visszafizetése kapcsán. Nagyon érdekelne, miként próbálná a Bizottság a lengyeleket meggyőzni egy olyan helyzetről, amelyben eurók száz-milliárdjai áramlanak a "régi” Európába, de tiltott félmilliárd euró átutalása annak a három hajógyárnak, amely csődöt jelenthet a Bizottság fellépése miatt? Javaslom, tartsuk ezt is észben akkor is, amikor az elkövetkező tanácsülés során a pénzügyi szektornak nyújtott újabb készpénz-injekciók kérdése napirendre kerül!
Ioannis Varvitsiotis
(EL) Elnök úr, egy francia miniszterelnök, Édouard Balladur, azt nyilatkozta egyszer, hogy a teljes piacszabadság a dzsungel törvényeivel egyenértékű. Hozzáfűzte még, hogy társadalmunk, demokráciánk, és intézményeink nem tűrhetik, hogy a dzsungel uralkodjék fölöttünk. Ennek ellenére, most a dzsungelben találjuk magunkat, és fizetjük az árát az egykor az Egyesült Államokban uralkodó, teljes piaci szabadságnak.
Tekintve, hogy minden egyes ténylegesen befektetett dollár ellenében az amerikai bankok 32 dollárt kölcsönöztek - miközben az európai bankoknál ez rongyos 12 dollár volt - felismerhetővé válik az amerikai bankpiacokat uraló felelőtlenség. Félek attól, hogy sem Paulson úr, sem az amerikai kormány intézkedései nem emelik ki a világot ebből a válságból. A jövőt tekintve, úgy vélem, mostantól fogva szigorú szabályozást kell alkalmazni.
Victor Boştinaru
(RO) Elnök úr, a Tanács soros elnöke, Almunia biztos úr, tisztelt képviselőtársak, az elmúlt néhány évben akadtak kiemelkedő vezetők, főként szocialisták, akik a világ pénzügyi rendszerének reformja, egyfajta, a globalizációs kihívásoknak megfelelni képes utó-Bretton Woods mellett érveltek. Sajnos, semmi sem történt.
Ezért is üdvözlöm Sarkozy elnök, a francia elnökség, és más európai vezetők legutóbbi kiállását egy ilyen reform megvalósításának szükségessége mellett. Örömmel hallgattam ma az Európai Bizottság elnökének, Barroso úrnak a szavait, miszerint a jelenlegi válságnál és Európánál is távolabbra kell tekintenünk.
Javaslom tehát, Barroso úr, hogy az Európai Unió és az Európai Bizottság, a többi olyan kiemelkedő szereplővel együtt, mint amilyen az Egyesült Államok, Kína, vagy Japán, világosan kötelezze el magát a világ pénzügyi rendszerének reformja mellett annak érdekében, hogy az emberiség megfelelő eszközökkel rendelkezzék a globalizáció pénzügyi kérdéseinek menedzseléséhez.
Jean-Pierre Jouyet
Elnök úr, Biztos urak, hölgyeim és uraim, miután már korábban is kaptam szót, most rövid leszek.
A pénzügyi válság kezelését illetően, igen sajnálom, hogy az én jelenlétem nem elegendő Berès asszonynak, de örülök, hogy elégedett Almunia úr láttán. Komolyabbra fogva, mindenekelőtt Berès asszony, Karas úr, és Kauppi asszony felszólalásai azt igazolják, hogy - amint ez már elhangzott - szükségünk van arra, hogy garantáljuk az asztalon fekvő, a felügyelet, a szabályozás és a számviteli szabályok átalakítása kérdéseit minden részletre kiterjedően vizsgáló bizottsági javaslatok hatékony adaptálását.
A mostani rendelkezések kiigazítása tekintetében ez a jelenlegi helyzet által megkövetelt szabályok bevezetéseként, és nem valami túlszabályozásként fogható fel. Amint arra már utaltunk, itt Európából többre van szükség, és szabályainkat a pénzügyi intézmények kölcsönös függőségéhez, a gazdaság finanszírozását meghatározó szabályaink közti interdependenciához kell igazítani. E tekintetben, nagyon gyorsan nagyobb sebességre kell kapcsolnunk, vissza kell nyernünk a pár évvel ezelőtt bennünket jellemző lendületet, hogy - habár Önök erről még vitát folytatnak - a Lámfalussy úr által elvégzett munka keretében véglegesítsük a szervezeti struktúrát.
A megfelelő szerep felvállalásához a Bizottság számára is fontos, hogy megfelelő hatáskörökhöz jusson. A Bizottság teljes joggal ragaszkodik ehhez! Logikusan kell gondolkodnunk! Amennyiben az erőteljesebb integrációt szorgalmazzuk, ha a tapasztalataink szerint másoknál megfelelőnek bizonyult megoldások végrehajtását akarjuk, akkor olyan szervezetet kell létrehoznunk, amely képes választ adni a számunkra jelentkező pénzügyi kihívásokra. S határozottan kell lépnünk! Mint kifejtettem, a francia elnökség minden tőle telhetőt megtesz, minden energiáját arra összpontosítja, hogy erősítse a szükséges koordinációt, a szabályok kiigazítását.
Világos, hogy elengedhetetlen - amint ez meg is valósul - az Európai Központi Bank, az európai pénzügyminiszterek és a Bizottság közötti koordináció. Ez minden korábbinál fontosabb. Pontos válaszokat kell találnunk, amint a jelenlegi válságnak a gazdaság finanszírozására, illetve magára a gazdaságra gyakorolt hatásának következményeit is fel kell mérnünk. Már látjuk ennek első jeleit. A bizalomépítés elengedhetetlen elemeként, nagyon fontos, úttörő intézkedéseket kell elfogadnunk, különösen a KKV-k tekintetében.
A Saryusz-Wolski úr és Isler Béguin asszony által is érintett külkapcsolatokra vonatkozóan azt mondom, hogy az Európai Tanács prioritása - mint ezt korábban jeleztem - az, hogy pontos stratégiát dolgozzunk ki, és irányt mutassunk az energiabiztonság és a szolidaritás terén. Az egyik válság nem szoríthatja háttérbe a másikat. Három hónappal korábban nyakunkon volt az energiaválság. Ennek nincs még vége. Egyes országok energiaellátása más országok szállításától függött. Ez, továbbra is érvényes. Szükségünk van egy érdemi európai energiapolitikára, és itt is késésben vagyunk. Gyorsan előbbre kell lépnünk!
Fehéroroszországot illetően - noha e kérdést rövidesen részletesebben is megvitatjuk - azt mondhatom Saryusz-Wolski úrnak, hogy az Általános Ügyek Tanácsa keretében feláll a trojka, amely találkozik majd a fehérorosz hatóságokkal. Amint Önök is tudják - és Saryusz-Wolski úr is kihangsúlyozta ezt - aggodalmunknak adtunk hangot az általunk kifogásolt választási folyamatokkal összefüggésben. Ezt nyíltan is felvállaljuk, de eközben, a Tanács fontolgatja bizonyos szankciók lehetséges enyhítését is. Így különösen az egyes fehérorosz hivatalnokokat érintő vízumkorlátozási szankciókra gondolunk. A Tanács még vizsgálja a fejleményeket.
Elnök úr, tetszett az a kifejezés, amelyet az orosz-grúz konfliktus kapcsán használt. Helyre kell állítanunk a békét, és biztosítanunk kell, hogy Grúziában béke honoljon. Ez lehetővé teszi, hogy megválaszoljak Isler Béguin asszonynak. Október 14-én este és október 15-én kerül sor egy felsőszintű konferenciára. Október 14-én a külügyminiszterek találkoznak Bernard Kouchnerrel, majd október 15-én vezető tisztviselők és vezetők keresnek megfelelő megoldást az abháziai és dél-osszétiai helyzetre. Azt közölnöm kell Isler Béguin asszonnyal, noha maga is tisztában van ezzel, hogy a kérdéses területek elismerése rendkívül szűk körben történt meg, ami önmagában szerencsés, hiszen ezt mi elfogadhatatlannak tartjuk, és az elismerést az Európai Unió és az elnökség is határozottan elítélte.
Az európai bevándorlási és menekültjogi paktumról szólva, azzal válaszolnék Flautre asszonynak - és nincs kétségem afelől, hogy Isler Béguin asszony tájékoztatja az általam mondottakról -, hogy ez a paktum annyiban sajátságos, hogy erőteljesebb koordinációt, harmonizációt biztosít, ha akarja, azt mondom, éppen a menedékkérések és a bevándorlók által benyújtott kérvények terén. A paktum, ténylegesen tisztázza a bevándorlók státuszát, és ez előrelépést jelent számukra. A paktum keretében pragmatikusabb megfontolásokat érvényesítenénk, és kiegyensúlyozottabb megközelítést, olyan megközelítést, amely a kibővített Schengeni Megállapodás összefüggéseiben nyer értelmet. A demográfiai válság, a demográfiai kihívás azon gondok egyike, amelyekkel a francia elnökség alatt foglalkozni kell.
Végül - és ez a pont létfontosságú, mert minden e körül sűrűsödik össze - ezek a válságok egymásra épülnek. Ezek a válságok összekapcsolódnak. Ez a leginkább a gazdasági és pénzügyi válságnál látható. Három hónappal korábban az energiaválság jelentkezett. Amint még hat az élelmiszerválság, és jelentkezik külpolitikai válság is. Elmondom újra, ahhoz, hogy e válságokra reagálni tudjunk, hogy e kihívásoknak megfeleljünk, több Európára van szükségünk, erőteljesebb koordinációra, nagyobb döntéshozatali képességre, nagyobb megjelenésre, láthatóságra, és nagyobb fogékonyságra.
Joaquín Almunia
Elnök úr, Miniszter úr, hölgyeim és uraim, Jouyet úr beszédének végéhez kapcsolódva kezdem felszólásom. Amint azt Barroso elnök megnyitó hozzászólásában megjegyezte, a Lisszaboni Szerződés hatályba lépése alapvető fontosságú ahhoz, hogy előbbre léphessünk az integráció terén. És ez különösen fontos az ilyen időkben! Néhányan utaltak külkapcsolati lépésekre, a közös kül- és biztonságpolitikára, így Grúzia ügyére. A Lisszaboni Szerződés lehetővé teszi számunkra - a biztonságunk és értékeink védelme tekintetében fontos ügyekben is - hatékonyságunk növelését, lépéseink erősítését határainkon kívül is, mint ez történt Grúzia és más országok esetében is.
Önök közül néhányan teljes joggal felemlítették az Európai Tanácsban várható energia- és éghajlatváltozási vita jelentőségét. A francia elnökség támogatja a Bizottság ambiciózus csomag-tervezetét, és bízik annak elfogadásában és teljesítésében. A Lisszaboni Szerződés komoly erőt biztosít az európai intézményeknek - és nemcsak a Bizottságnak - e rendkívül jelentős kihívás kezeléséhez.
Önök közül némelyek, ugyancsak joggal, utaltak a bevándorlásra, a bevándorlási paktumra, a francia elnökségnek egy, néhány tagállammal együttes, dicséretes kezdeményezésére. Az elmúlt időszakban a Bizottság olyan javaslatokkal állt elő a bevándorlás témájában, amelyek megvitatásra és elfogadásra kerültek, vagy amelyekről most folyik vita, illetve elfogadás előtt állnak a Parlamentben és a Tanácsban. Még egyszer, a Lisszaboni Szerződés lehetővé teszi az Európai Unió előrelépését az alapvető fontosságú közös bevándorlási politika irányában.
Végül, a beszédek többsége - természetes módon - a számunkra most különös aggodalomra okot adó gazdasági és pénzügyi kérdéseket állította a középpontba.
Egyetértek Önökkel, az elnökséggel, és természetesen a Bizottság elnökének nyitó beszédében elhangzottakkal is, hogy az Európáért felelősséget érzőknek, mindannyiunknak összehangolt fellépésére van szükség. Kétségkívül, felelőssége van a Bizottságnak, felelősség hárul a Tanácsra, amint a Parlamentre is, és felelőssége van a tagállamoknak, a felügyeleti szerveknek, és a központi bankoknak is.
Mindannyiunknak összehangoltan, felelősségeinkkel összhangban kell cselekednünk. Egy éve, a válság kitörése óta, a Bizottság - középtávú megfontolásokkal - javaslatokat dolgozott ki a pénzügyi rendszer jövőjének kezelésével kapcsolatban, amelyeket egy évvel ezelőtt a Tanács és a Bizottság az oportói informális tanácsülésen, illetve az Ecofin múlt év októberében megvitatott és elfogadott.
A Bizottság azonban az olyan rövidtávú, sürgős és alapvető intézkedések kimunkálásában is aktívan részt vesz, mint amelyek az Ecofin Tanács által tegnap elfogadott következtetések részét képezték. Ilyennek tekinthető a letéti garancia-rendszer erősítése melletti elkötelezettség, amely rendszerre nem feltétlenül a pénzügyi intézményeknél lévő letétek bizonytalansága gyakorol negatív hatást, hanem bizonyos egyoldalú, más országokra nézve hátrányos következményekkel járó lépések.
A Bizottság együttműködő, és hozzájárul a tegnapi Ecofin következtetésekben meghatározott elvek kialakításához és alkalmazásához. Ezek az elvek alapvető fontosságúak azon módszerek meghatározása tekintetében, amelyek révén a pénzügyi intézmények mindegyikénél előállt nehéz helyzet orvosolandó: a feltőkésítéssel, vagy bizonyos esetekben más eszközökkel.
Amint arra Barroso elnök utalt, a Bizottság azon van, hogy az eddigieknél gyorsabban lépjen előre az oly nyilvánvalóan szükséges európai szintű, és a határon átnyúló szintű ellenőrzések tekintetében. Az elmúlt napokban mindannyian megtapasztaltuk ennek a mechanizmusnak szükségességét.
A Bizottság, a Tanácshoz és a Parlamenthez hasonlóan, elégedett azzal a gyorsasággal, amellyel az Európai Központi Bank és más központi bankok reagáltak, illetve a mai, összehangolt kamatláb-csökkentéssel, amelytől azt várjuk, hogy valamelyest enyhít a piaci feszültségen.
Teljes mértékben egyetértek Purvis úrral abban, hogy a bankközi piacok helyreállítása érdekében saját felelősségi területeinken mindannyiunknak gyorsan kell lépnünk. Ez alapvető. Nem gondolhatjuk azonban azt, hogy a jövőbeni pénzügyi rendszer működése során csupán a központi bankok válnak a likviditási tartalékok forrásává. A Bizottság - és itt most különösen in't Veld asszony felszólalására válaszolok - a múlt szombaton, Párizsban, az állam- és kormányfők előtt, majd a tegnapi Ecofin-ülésen is természetesen kifejtette azt, hogy amikor az állami támogatások szabályozásáról van szó, a Szerződés megfelelő záradékokkal és rendelkezésekkel bír ahhoz, hogy rugalmasan reagáljunk a versenyjoggal és állami támogatással kapcsolatos szabályoknak való megfelelés kérdéseire olyan helyzetben is, mint amilyenben most vagyunk.
Amint ezt a tegnapi Ecofin-ülésen bejelentette, Kroes biztos asszony vagy ma, vagy holnap közzéteszi azokat az irányelveket, amelyek alapján a Bizottság e különleges kérdéskör esetében meghatározza a rugalmasságnak a Szerződéssel összhangban lévő határait, miközben igyekszik elkerülni az eltérő megoldások és a különböző típusú támogatások közti megkülönböztetéseket.
Utalást tesz majd - és ezt Önök közül többen is felemlítették - a Stabilitási és Növekedési Paktum végrehajtására is. A Paktumot 2005-ben felülvizsgáltuk, és azóta - de azt hiszem, erről már beszéltem itt, egy másik vita alkalmával - a módosított Paktum végrehajtását illetően az egyetértés teljes, százszázalékos. Tegnap az Ecofin Tanácsban, amint szombaton a párizsi találkozón is, újfent egyhangúság született annak kimondása kapcsán, hogy a jelenlegi Paktum, amint azt 2005-ben felülvizsgáltuk - és a Parlament ugyancsak részt vett ebben a vitában, és része volt a konszenzusnak - elegendő mozgásteret biztosít ahhoz, hogy a most kibontakozó, és sajnos várhatóan még tovább bonyolódó helyzetet, így az állami eladósodás fokozódását, kezelhessük. Ez megvalósítható az elfogadott szabályok adta kereteken belül is, de nem azok mellőzésével.
Ez világos volt szombaton Párizsban, világos volt tegnap az Ecofin-tanácskozáson, és ez világosan megmutatkozott a mai vita során. Biztosíthatom Önöket arról, hogy a Bizottság mindent megtesz annak érdekében, hogy ez a jövőben is egyértelmű maradjon annak ellenére, hogy igen kemény időszak elé nézünk és nem csak a pénzügyi rendszerben, de a reálgazdaságban is.
Holnap Washingtonba utazunk a Nemzetközi Valutaalap éves közgyűlésére. Az IMF előrejelzéseit ismét lefelé módosították. Az elkövetkező hetekben saját prognózisunkat is korrigáljuk, szintén lefelé. Itt nem egy szimpla gazdasági előrejelzési gyakorlatról van szó, hanem az elmélet követéséről. Mindez sajnos azt jelenti, hogy lassul a növekedés, süllyed a foglalkoztatottság szintje, nagyobb lesz a feszültség a munkaerőpiacon, és - az elmúlt két hónapban lenyugodott, de bennünket még mindig negatívan érintő - inflációs nyomás eredményeként mérséklődik a polgárok vásárlóereje, fokozódnak nehézségeik.
Mindez nem vezethet oda, hogy elfeledkezünk a középtávról. Nem jelentheti, hogy elfelejtjük a múlt válságainak tanulságait. Úgy vélem, ez a szellemiség, amint azt a ma délután hallott felszólalások túlnyomó többsége is megerősíti, támogatást nyújt, egyetértést jelez a tegnapi luxembourgi Ecofin-tanácskozáson elért - nézetem szerint igen kedvező - konszenzussal.
Elnök
A vitát berekesztem.
A szavazásra az elkövetkező ülésszakon kerül sor.
Írásbeli nyilatkozatok (142. cikk)
Jean-Pierre Audy  
írásban. - (FR) Elsőként is, pragmatikus, hatékony intézkedéseiért elismerésemet fejezem ki a Tanács soros elnökének, Nicolas Sarkozynek, valamint kiváló munkájáért a most barátom, Jouyet úr által képviselt francia elnökségnek. Az Európai Unió a háború okozta szenvedések közepette született.
Úgy tűnik, sorsunk az, hogy szenvedések és válságok közepette haladjunk. Ezek a válságok, a kaukázusi válság Grúziában, a pénzügyi válság, a WTO-kudarca, mind azt mutatják, igen nagy szükségünk van a Lisszaboni Szerződés biztosította új szemléletű intézményekre, és különösen az EU állandó elnökségére.
A pénzügyi válságot illetően, az EKB a közelmúltban döntött a kamatlábak mérséklése mellett. Üdvözlöm e lépést. Az EKB végre felébredt érdektelenségéből! A Banknak tanulnia kellene monetáris politikájának kudarcából, hiszen semmi sem lenne rosszabb a gazdasági növekedés ismételt beindulásakor, mint a kamatlábak ismételt emelése. Mind nagyobb igény mutatkozik az iránt, hogy - az EK Szerződés 105(6) cikkére építve - a Bizottság a kérdést a Tanács elé utalja, hogy utóbbi politikai megbízást adjon az EKB-nak, hogy az egy európai bankszabályozást kialakítását szem előtt tartva átgondolt ellenőrzést gyakoroljon a hitelintézmények felett.
Sebastian Valentin Bodu  
írásban. - Szeptember 24-én írásos nyilatkozatban kérdeztem rá arra, hogy Európa felkészült-e az amerikai piachoz fűződő, elszakíthatatlan kapcsolódásból eredő sokknak a kivédésére, illetve, hogy az EKB és a Bank of England által a piacba pumpált 36,3 milliárd euró elegendő-e a veszély felszámolásához. Pár nappal később a Fortis Bank és a Dexia Bank a pénzügyi válság fősodrában találta magát. Emellett, Izland bankrendszere padlót fogott (az ügy a Glitnir Bank kormány általi felvásárlásával tetőzött), a brit kormány pedig további (200 milliárd fontos) pénzügyi injekciós támogatást jelentett be gazdasága számára.
Az eddigi fejlemények lényegében választ adtak költőinek ítélhető felvetésemre. Mi is vár most ránk? Mostanra már tudjuk, hogy mely pénzügyi intézmények estek a válság áldozatául. A nagyok. Nem tudjuk azonban, hogy kik érintettek még, kik hallgatnak káraikról. Mi történik azon amerikai regionális bankok tucatjaival, amelyek a lakásépítési szektorban közreműködtek a könnyű pénz hitelezésében? Mi van azokkal az európai bankokkal, amelyek nem tudták türtőztetni magukat, és az évtizedben a piacot elárasztó egzotikus amerikai pénzügyi eszközökbe fektettek?
Ilda Figueiredo  
A pénzügyi válsággal és egyéb válságokkal összefüggésben elhangzott patetikus szavak ellenére, a válságot hatékonyan kezeléséhez szükséges alapvető lépések megtétele még várat magára. Ez annak ellenére igaz, hogy bizonyos, pár hónappal korábban elvetett ad hoc intézkedések most elfogadásra kerültek. Mint például azon csődbe jutott bankok államosítása, amelyeknél a bukás a vezetés és a legfőbb részvényesek rossz gazdálkodásának következtében történt, de ahol az említettek - ennek ellenére - tekintélyes nyereséget és hasznot vágtak zsebre, miközben az államot bent hagyták a pácban, hogy kezelje a károkat. Ez mindenkor a nagytőke védelmében történik, a munkások és a kevésbé tehetősek érdekeinek figyelembe vétele nélkül. Nincs szó a problémák gyökereinek kezeléséről! Nincs szó az adóparadicsomok felszámolásáról! Nincs szó az Európai Központi Bank látszat függetlenségének elvetéséről! Nincs szó a stabilitási paktum feladásáról! Nincs szó egy szolidaritási és szociális fejlődési paktum kimunkálásáról!
Az EKB túl későn mérsékelte saját alapkamatát, és ez a rövidlátás komoly károkat okozott a törékenyebb gazdaságoknak, és a bankok irányában eladósodottaknak.
Így, a napirenden szereplő kérdések meghatározó fontossággal bírnak, és egyben megkérdőjelezik azt a neoliberális politikát, amely a legnagyobb jelentőséget a szabadversenynek biztosította, miközben a munkások kizsákmányolásának fokozódását hozta magával, és megsokszorozta a mikro-, kis-, és közepes vállalkozások gondjait. A Tanács szintjén egyértelműen szakítanunk kell ezzel a neoliberális politikával!
Petru Filip  
írásban. - (RO) Túl azon, hogy a jelenlegi globális pénzügyi válság nemzetközi kihatású, a válság kockázatai közé tartozik, hogy nagy hirtelenséggel képes tömegpánikot kelteni nemcsak a pénzügyi, bank- és gazdasági szektorokban, de az európai átlagpolgár szintjén is. Úgy vélem, sokkalta nehezebb felmérni milyen következményekkel jár egy, az európai polgárok körében kitörő pánik, mint a most érvényesülő gazdasági jelenségek súlyossága, amelyeket persze mind pénzügyileg, mind gazdaságilag ellenőrzés alatt kell tartani. Az átlagpolgár kétségbeesése hosszabban hat, és orvosolni is nehezebb azt!
Közérdekű felhívással fordulok tehát Önök, mint elnökök felé: bármilyen lépést is tesznek a jelenlegi gazdasági és pénzügyi válság közvetlen, azonnali és hatékony megoldása érdekében, biztosítsák fellépésüknek az európai közvélemény számára átlátható voltát. Így válik a polgárok számára érzékelhetővé az Európai Unió által nyújtott védelem, és az Uniónak pontosan az is a célja, hogy rendkívül súlyos helyzetekben védelmet nyújtson!
Ha Európában most nem sikerül megerősítenünk a bizalmat és szolidaritást, annak veszélyével kerülünk szembe, hogy mindaz, amit az elmúlt 50 évben nehézségek árán megszilárdítottunk, szétfoszlik.
Filip Kaczmarek  
Aligha számolhatunk azzal, hogy az Európai Tanács egyetlen ülése képes a pénzpiacok valamennyi problémáját orvosolni. A Tanácsülés tehát inkább irányuljon arra, hogy felkutassa azokat a módozatokat, amelyek révén az európai bankrendszer biztonságosabbá tehető. Nem kétséges, hogy szükség volt a nemzeti kormányok jelenlegi beavatkozására, de az is bizonyos, hogy ezzel összességében nem válthatók ki az európai szintű közös akciók.
Ma különösen fontos, hogy elkerüljük bizonyos politikusok végtelenül cinikus, a polgárok védelmére apelláló, populista ígérgetési versengését. Ez a cinizmus a rémhírterjesztés pesszimizmusára épít, miközben más politikusoknál cselekvést követel. Amennyiben a sötét jóslatok beteljesednek, a cinikusok majd azzal állnak elő: nem megmondtuk? Ha a legsötétebb jóslatok mégsem teljesülnének, akkor a hamis próféták kijelentik: mi csak óvatosak voltunk, és az ilyen helyzetekben jobb az óvatosság.
Most a cinikusok vidáman dörzsölgetik kezeiket, mert sikerült egy feltétlenül sikerre ítéltetett stratégiát fellelni. Örömük bizonyíték a végtelen felelőtlenségre, a demokratikus politika alapértékeinek, azaz a közjó bölcs szem előtt tartásának elutasítására. Még az is előfordulhat, hogy az európai pénztárcákra a legfőbb veszélyt pont ez a cinizmus jelenti. Az is érdekes, hogy a polgárok jövője feletti hamis aggódás éppen azoktól származik, akik erőfeszítéseket tesznek az új európai szerződés meghiúsítására, és elvetik a közös valuta gondolatát is. Remélem, hogy a Tanácsülésen nem jelentkeznek hamis próféták. Nagyon szépen köszönöm!
Mairead McGuinness  
írásban. - A globális pénzügyi válság joggal szerepel az októberi tanácsülés napirendjének élén. A válságot - az USA-tól az EU-n át másokig bezárólag - emberek váltották ki, és a bank- és pénzügyi rendszer széthullása olyannyira megdöbbentő, amennyire valóságos is.
Felettünk lebeg a hitetlenség szelleme, hogy az elképzelhetetlen - azaz a bankrendszer összeomlása - bekövetkezett. Egyes bankok eltűnése, a kormányzatok drámai beavatkozása a gyengélkedő pénzügyi szektor megerősítése érdekében, komoly nyugtalanságot váltott ki a közvéleményben, hogy vajon a politikusok képesek-e megvédeni a polgárokat ilyen eseményektől.
A bankok nem akarnak szabályozást, és most már világos, hogy a szabályozás gyenge volt, és képtelennek bizonyult megvédeni nemcsak a bankok ügyfeleit, de magukat az intézményeket is.
Mégis, a nehéz időkben a bankok a politikusokhoz szaladnak, és mentőöv után kapaszkodnak. Éljünk a pillanat adta alkalommal, és juttassuk vissza a hatalmat oda, ahová mindenkor tartoznia kellett, a pénzpiacok helyett a politikai rendszeren belülre!
Esko Seppänen  
írásban. - (FI) Az Amerikai Egyesült Államok kerge-pénz-betegség áldozata lett. Ennek tüneti jelei: a bankcsődök, a bankok és biztosítótársaságok államosítása, és egy bóvli-bank az adósságok társadalmasítása, valamint bankszemét elhelyezése céljából. A válság azt igazolja, hogy a tőkének szüksége van az államra, és nem csupán távoli és idegen helyeken való háborúskodás céljából, mint utóbbit Amerika Irakban és Afganisztánban példázza. Az olcsó "trükkös” pénz által keltett válság pozitív vonatkozása az, hogy az Egyesült Államok most nem engedhet meg magának újabb háborúkat.
Igen kellemetlen, ha egy szuperhatalom zavarba esik, mert megítélése mások szemében zuhan. Pedig ez történt most az USA-val: sokan osztják a véleményt, hogy mint szuperhatalom, osztozott a Szovjetunió sorsában.
Amerika minden politikai és gazdasági forrására szükség lesz az olcsó pénzek által a bankoknál fellobbantott tüzek eloltásához. Ez már korántsem csak gazdasági kérdés: a kolosszus, amely értékpapír halmazok fölött terpeszkedett, megtapasztalhatta tekintélyének szétfoszlását. A tollászkodó Amerika, az ideológiai harc nyertese, már nem tetszeleghet a győztes szerepében.
Georgios Toussas  
A Tanács és a Bizottság nyilatkozatai, a nagytőke politikai képviselőinek az EU csúcstalálkozója előestéjén lefolytatott vitáinak során elfogadott álláspontjai azt jelzik, felerősödik a kapitalista gazdasági válság kezelésének nép-ellenes jellege. A válság az EU tagállamaiban, és általában a fejlett országokban is megállíthatatlanul terjed, még nyilvánvalóbbá teszi az Unió reakciós természetét.
Ezek a nyilatkozatok, az Ecofin, és az EU tagállamainak burzsoá kormányzatai által bejelentett állammonopolista beavatkozások, továbbá az adóssághalmazban úszó bankok és más monopolista gazdasági csoportok állami forrásokból eredő tőkeinjekciókkal való megmentése, mindez olyan intézkedéseket takar, amelyek az uniós tőke támogatásával érnek fel és azt célozzák, hogy megerősítsék a monopóliumok gazdasági és politikai uralmát. Ez azt igazolja, hogy a kapitalizmus tehetetlen, ha az emberek érdekeiről van szó.
A válság kockázatával szembekerülve, az EU, és a tagállamainak burzsoá kormányai fokozzák támadásukat a munkásosztállyal és a tömegekkel szemben.
Európa népei nem várhatnak semmit az uniós csúcskonferenciától. A munkások számára egyetlen járható út van: az Unió népellenes politikájának és a tagállamok burzsoá kormányainak elutasítása, az azokkal való szembefordulás.
