
(1) 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är rådets uttalande om det irländska ordförandeskapets program.
Av skäl som jag vet att ni förstår är det ett särskilt nöje för mig att i dag kunna ge ordet till en , dvs. en irländsk premiärminister, nämligen Bertie Ahern, som skall tala för rådet.
Ahern, Bertie,
 Herr talman, ärade Europaparlamentariker, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Det är både en ära och ett nöje att vara här i dag för att lägga fram det irländska ordförandeskapets prioriteringar för er.
Innan jag inleder denna presentation vill jag tacka er för det mottagande ni gav Irlands president, Mary McAleese, under hennes besök i november förra året. Ert varma välkomnande av henne uppskattades djupt i Irland.
Vi har valt ”européer i samarbete” som tema för vårt ordförandeskap. Med detta tema vill vi fånga visionen av att Europeiska unionens folk samarbetar i partnerskap och att vi tillsammans strävar efter att nå våra gemensamma mål. Det krävs att vi alla samarbetar för att vi skall nå våra mål. Jag vet att jag kan räkna med att Europaparlamentets ledamöter kommer att samarbeta med oss under vårt ordförandeskap för Europeiska unionens bästa.
Detta är Irlands sjätte ordförandeskap. Vi tar oss an denna uppgift vid en historisk tidpunkt, fylld av utmaningar, men vi har förberett oss väl för vad som väntar oss. Det allt överskuggande målet för vårt ordförandeskap är att nå resultat som får positiv inverkan på EU-medborgarnas liv. Liksom alla ordförandeskap siktar vi på att skriva ännu ett kapitel i Europeiska unionens framgångshistoria.
Denna uppgift förtjänar vår fulla uppmärksamhet och vi har alla en funktion att fylla. Parlamentet är unikt bland institutionerna, eftersom det har ett direkt mandat från folket. Detta är av central betydelse för en effektiv och framgångsrik union, en union som ger resultat. Det säger sig självt att goda förbindelser mellan rådet och parlamentet är av avgörande betydelse för unionens framgång.
Valet till Europaparlamentet i juni innebär att vi får kortare tid på oss än vanligt att arbeta tillsammans. Som ordförandeland är vi därför fullständigt inställda på ett intensivt samarbete med parlamentet på alla nivåer så att vår samverkan blir så konstruktiv och produktiv som möjligt. Talman Pat Cox – och vi i Irland är verkligen mycket stolta över att han leder parlamentet – har försäkrat mig om att ni är beredda att samarbeta med oss fullt ut.
Det finns mycket arbete att göra. Som européer i samarbete måste vi se till att unionen kan dra fördel av den globala ekonomiska återhämtningen. Vi måste skapa förhållanden som gynnar fler och bättre arbetstillfällen för våra medborgare. Vi måste vidta nödvändiga åtgärder för att se till att våra medborgare tryggt och säkert kan leva och röra sig fritt i hela Europeiska unionen. Och vi måste se till att unionen spelar en positiv och konstruktiv roll i världen.
Detta irländska ordförandeskap är det första som får uppleva det fullständiga genomförandet av slutsatserna från Europeiska rådet i Sevilla, vilka syftar till att garantera ett mer samstämmigt och strategiskt tillvägagångssätt för rådets arbete. Vårt program är därför förenligt med prioriteringarna i rådets fleråriga strategiska program för 2004–2006, och det har utarbetats i samarbete med det kommande nederländska ordförandeskapet. Utarbetandet av de årliga och fleråriga programmen med Nederländerna och med de fyra ordförandeskap som följer har varit nyskapande och är ett praktiskt exempel på ”européer i samarbete”.
Unionen står nu inför en historisk förändring. Vi måste vara väl förberedda för framtiden. Vi vill ha en union som är mer demokratisk, mer ansvarstagande, mer öppen och mer effektiv. Vi måste se till att unionen finns så nära medborgarna som möjligt och att den också uppfattas på det viset. Europeiska konventet utförde ett enastående arbete och lade fram ett utmärkt förslag till konstitution. Jag vill ge ett varmt erkännande till alla som har bidragit till detta arbete. Jag vill särskilt berömma Europaparlamentets företrädare, som inte bara tillförde stor livskraft till konventet, utan även stor insikt. Jag har fullständig förståelse för att parlamentet anser att det är mycket viktigt att se till att det konstitutionella projektet slutförs framgångsrikt och så snart som möjligt. I våra kontakter med många av er här i parlamentet sedan Europeiska rådet i Bryssel, har vi klargjort att vi starkt stöder ett snabbt och framgångsrikt resultat av regeringskonferensen.
Ni kan lita på att jag har hört det budskapet och att jag delar er åsikt om detta.
Jag tackar det italienska ordförandeskapet för det goda arbete det utförde under sin period och för stödet och hjälpen till oss som ordförandeland. Vi hoppades alla att en överenskommelse skulle nås förra månaden och vi blev mycket besvikna när det inte blev så. Det faller nu på Irlands lott att försöka göra ytterligare framsteg. Vi har antagit denna utmaning och kommer att göra allt som står i vår makt för att slutföra den överenskommelsen. Vi är fast beslutna att göra allt vi kan för att uppmuntra och underlätta en överenskommelse så snart som möjligt. Det återstår att se om detta kommer att bli möjligt under vårt ordförandeskap. Vi vet vilka de största frågorna är. Flera olika möjliga lösningar har föreslagits. Men om vi skall lyckas nå de nödvändiga kompromisserna krävs det i slutändan en tillräcklig samlad politisk vilja.
Jag är övertygad om att detta är djupt förankrat i unionens och medborgarnas intresse, och det ligger naturligtvis även i de enskilda medlemsstaternas intresse – nya som gamla, stora som små. En ny konstitution skulle bidra till att unionen kan motsvara sina medborgares krav och förväntningar. Den skulle bidra till att unionen kan spela en mer sammanhängande och effektiv roll i omvärlden. Om arbetet blir alltför försenat skulle det i stället skada vår trovärdighet och försvaga vårt anseende. Ett dödläge är inte ett alternativ som någon av oss kan överväga.
Jag har inlett intensiva samråd och åtagit mig att utarbeta en rapport inför Europeiska rådets marsmöte. Detta samråd går väl framåt. Jag har redan talat med många av mina kolleger i Europeiska rådet. De har alla gett uttryck för sitt åtagande att hjälpa oss att finna en väg framåt. Jag kommer tillsammans med dem att fortsätta att undersöka hur och när detta kan nås. Jag vill kunna lämna en så fullständig rapport som möjligt i mars.
Om de samråd jag genomför tyder på att det finns verkliga utsikter att nå en överenskommelse, kan jag försäkra parlamentet om att jag omedelbart kommer att agera för att ta vara på detta tillfälle. Jag lovar er återigen att det irländska ordförandeskapet inte kommer att spara någon möda för att göra framsteg och underlätta samförstånd under vår mandatperiod.
Denna fråga kommer att ha högsta prioritet under vårt ordförandeskap.
Förhandlingarna om de framtida budgetplanerna kommer att vara av avgörande vikt för utformningen av den framtida utvidgade unionen. Vi ser också fram emot att inleda diskussioner när kommissionens meddelande läggs fram senare denna månad. Vår målsättning som ordförandeskap kommer att vara att undersöka de första reaktionerna från medlemsstaterna och vi kommer att arbeta för att garantera att en överenskommelse och en förhandlingsprocess finns med på dagordningen för Europeiska rådets vårmöte.
Det irländska ordförandeskapet inleds i en union med 15 medlemsstater och kommer att avslutas i en union med 25 medlemsstater. Det är ett särskilt privilegium att inneha ordförandeskapet vid en tidpunkt när det skrivs historia. Vi ser med glädje fram emot att välkomna de nya familjemedlemmarna vid en officiell ceremoni i Dublin den 1 maj. Vi har för avsikt att göra detta till ett verkligt välkomnande i Irland. Kulturella gemenskapsevenemang planeras för närvarande och det kommer att bli lokalt engagemang och internationella utbyten. Vi anser att mångfalden i Europas kulturella arv är något som är värt att dela och högtidlighålla.
Vi vill att den formella utvidgningen av Europeiska unionen skall bli så friktionsfri och lyckad som möjligt. Att se till att utvidgningen fungerar är av absolut största vikt för oss. Att integrera de nya medlemsstaterna och se till att rådet fortsätter att fungera effektivt kommer att vara en hög prioritering. Vi kommer att fortsätta att arbeta energiskt med den framtida utvidgningsagendan. Vi kommer att prioritera arbetet när det gäller Rumänien och Bulgarien med avsikt att slutföra förhandlingarna i år.
Vi välkomnar även Turkiets ansträngningar för att uppfylla de nödvändiga kriterierna så att ett beslut kan fattas vid Europeiska rådet i december i år. Jag är övertygad om att Cyperns anslutning även i fortsättningen kommer att utgöra en ram för en allsidig lösning, som skulle möjliggöra anslutningen av en enad ö den 1 maj. Vi välkomnar de senaste dagarnas tecken på framsteg. Som ordförandeskap kommer vi fullständigt att stödja den centrala roll FN:s generalsekreterare spelar i denna process. Jag uppmanar alla parter att under den kommande tiden visa sitt fulla åtagande för att förhandla om en lösning på grundval av generalsekreterarens förslag.
Den nyligen utvidgade unionen måste fungera för alla medborgare. Det är skälet till att hållbar tillväxt och social sammanhållning utgör ett centralt inslag i det irländska ordförandeskapets program. För fyra år sedan i Lissabon enades vi om målet att göra Europeiska unionen till världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade ekonomi. Lissabondagordningen är den bästa mekanismen för att nå detta mål i en krävande och konkurrenspräglad global miljö. Den är det verktyg med vars hjälp medlemsstaterna och EU-institutionerna kan samarbeta för att utveckla EU:s ekonomi, skapa ökad sysselsättning, garantera socialt skydd och investera i en hållbar framtid för oss alla.
Nästa år kommer vi att vara halvvägs mot det mål, 2010, som fastställdes vid Europeiska rådet i Lissabon i mars 2000. Vi har redan uppnått en hel del. Vi har sett framsteg på forsknings- och utvecklingsområdet och när det gäller finansiella tjänster, avreglering av energimarknaderna, telekommunikation, miljöskydd och lagstiftningsreformer. Det är nu mycket lättare för arbetstagare och studenter att röra sig i Europeiska unionen och att få tillträde till anställningar och utbildning, det är lättare att starta och driva små företag, konsumenterna har redan billigare telefoni och betydande undersökningar har gjorts om lika villkor och socialt skydd. Europas åtaganden på miljöområdet kommer att ge våra barn och barnbarn en renare och säkrare värld. Trots alla dessa insatser står det alltmer klart att vi inte kommer att lyckas göra EU till världens mest konkurrenskraftiga ekonomi till 2010 om vi inte ökar takten.
Vi har för avsikt att utnyttja Europeiska rådets vårmöte i år för att ge förnyad fokus och drivkraft åt Lissabondagordningen. I detta sammanhang ser vi fram emot nästa veckas offentliggörande av kommissionens rapport om Europeiska rådets vårmöte. Det finns positiva tecken på ekonomisk utveckling, såväl i Europa som i övriga världen. Det är absolut nödvändigt att vi gör det bästa av detta. Vi måste öka våra ansträngningar för att genomföra de reformer och lagändringar som vi redan har enats om på medlemsstatsnivå, om vi skall kunna dra alla sociala och ekonomiska fördelarna av detta. Att bevara kommer inte att förbättra EU:s ekonomiska ställning, konkurrenskraft eller sysselsättningsnivåer.
Herr talman! Jag har i en skrivelse till er och till mina kolleger i Europeiska rådet lagt fram mitt föreslagna tillvägagångssätt för och nyckelfaktorerna i Lissabondagordningen, och vi har för avsikt att fokusera på denna fråga vid Europeiska rådets vårmöte. Vår grundläggande inriktning är klar: hållbar tillväxt och sysselsättning av hög kvalitet är våra dubbla prioriteringar.
Vår målsättning är att under Europeiska rådets vårmöte föra en verklig diskussion om de mest angelägna ekonomiska och sociala utmaningar som EU står inför. Investeringar i fysiskt och mänskligt kapital, att stödja en högre tillväxttakt i Europeiska unionens ekonomi och, vilket är minst lika viktigt, att fortsätta att upprätthålla makroekonomisk stabilitet, är bara några av dessa utmaningar.
Konkurrenskraften är fortfarande en av de centrala utmaningarna för EU. Den inre marknaden är i sanning en av unionens viktigaste bedrifter, men nu ser vi en ytterligare utveckling av tjänstesektorn som den grundläggande drivkraften för tillväxt och skapande av sysselsättning.
Den kanske viktigaste utmaning som EU står inför är dock det brådskande behovet av att skapa fler och bättre arbetstillfällen. Vi välkomnar inriktningen och de praktiska, landsspecifika budskapen i den rapport som har utarbetats av Europeiska arbetsgruppen för sysselsättning, vars ordförande är Wim Kok. På grundval av sysselsättningsriktlinjerna kommer vi att samarbeta med våra medparter i EU, parlamentet och kommissionen, för att se till att vi gör verkliga framsteg på det här området.
Social dialog kommer att vara ett viktigt hjälpmedel för att ta itu med dessa utmaningar. Under vårt ordförandeskap ser jag fram emot att samarbeta med arbetsmarknadens parter inom EU genom det sociala trepartstoppmötet i mars och genom andra kanaler, för att öka deras deltagande i arbetet med att nå det övergripande målet från Lissabon.
Innan jag lämnar frågan om Lissabondagordningen vill jag även påpeka att 2005 kommer att erbjuda ett unikt tillfälle till en översyn efter halva tiden av den övergripande processen. Frågan om hur vi skall hålla rätt kurs för att genomföra målen från Lissabon i de nya förhållanden som råder är i många avseenden en stor utmaning. Det irländska ordförandeskapet kommer att bidra till arbetet med att genomföra en meningsfull utvärdering av Lissabondagordningen i samarbete med våra partner, däribland nästa ordförandeskap.
Under de gångna 50 åren har vi skapat ett område med fred och välstånd i EU. Vi har också inrättat en inre marknad där våra medborgare kan handla och göra affärer utan att hindras av gränser. Vi måste garantera att de friheter som vi åtnjuter inte utnyttjas av kriminella element för olaglig vinning. Irlands ordförandeskap kommer att arbeta för att nå högsta möjliga nivåer av frihet, trygghet och säkerhet för alla medborgare i Europeiska unionen.
På området för rättsliga och inrikes frågor kommer vi att inrikta oss på att genomföra de mycket viktiga krav som fastställs i Amsterdamfördraget och i det bredare Tammerforsprogrammet, som har reviderats av påföljande Europeiska råd. Detta kommer att omfatta en vittomspännande dagordning, som bland annat innehåller asyl, invandring, polisiära frågor, straffrättsligt samarbete och samarbete när det gäller civilrättsliga frågor. Vid Europeiska rådets möte i juni kommer vi förhoppningsvis att kunna inleda arbetet med en bedömning av genomförandet av Tammerforsprogrammet, med sikte på att inleda arbetet med att vidareutveckla unionens politik när det gäller rättsliga och inrikes frågor. Vi kommer att betona kampen mot narkotika och den organiserade brottsligheten och olaglig invandring.
De många utrikespolitiska frågor som unionen nu måste ta itu med och bredden och intensiteten i unionens kontakter med sina partner runtom i världen är verkligen omfattande. Europeiska unionen är, i alla bemärkelser, en global aktör. Under vårt ordförandeskap kommer vi att inrikta oss på ett antal nyckelområden och vi kommer att se till att unionen genomför sina internationella åtaganden på ett effektivt sätt. Vi är fast beslutna att inleda ett ännu närmare samarbete med Förenta nationerna. Vi vill särskilt stödja FN:s generalsekreterares reformansträngningar och kommer att arbeta för att se till att EU gör en positiv och progressiv insats i högnivågruppen om hot, utmaningar och förändringar.
Jag välkomnar parlamentets beslut att tilldela FN:s generalsekreterare Sacharovpriset. Kofi Annans deltagande i Europaparlamentets plenarsession senare denna månad sänder ett tydligt budskap. Budskapet är att faktisk multilateralism är ett kärnvärde som genomsyrar unionens externa politik. Rådet kommer att företrädas av utrikesminister Brian Cowen vid denna viktiga tilldragelse.
Vi kommer också att arbeta för att vidareutveckla samarbetet mellan Europeiska unionen och Förenta nationerna när det gäller krishantering. EU och FN är naturliga partner. Under det italienska ordförandeskapet undertecknade unionen tillsammans med FN en förklaring om krishanteringssamarbete. Utmaningen för vårt ordförandeskap är att genomföra denna förklaring i praktiken.
EU:s säkerhets- och försvarspolitik är unionens bidrag till konfliktförebyggande och krishantering. Det irländska ordförandeskapet kommer även att gå framåt med arbetet med unionens krishanteringskapacitet. EU kommer att samarbeta med världssamfundet för att bekämpa spridningen av massförstörelsevapen och för att främja nedrustning.
Som ordförandeland kommer vi att arbeta praktiskt och uppfinningsrikt för att främja de mänskliga rättigheterna i hela världen. Under vårt ordförandeskap kommer vi att anta EU:s riktlinjer till stöd för försvarare av mänskliga rättigheter. Vi har även för avsikt att genomföra EU:s strategi om barn i väpnad konflikt.
Under förra året rådde det allvarliga spänningar och motsättningar när det gäller Irakfrågan, både på andra sidan Atlanten och inte minst inom Europa. Världen är en bättre och säkrare plats när Europeiska unionen och Förenta staterna samarbetar, när de förenar sin ansenliga kraft och sina resurser för att nå de mål som vi delar och som grundar sig på delade värden. USA har betonat att de fäster stor vikt vid samarbetet med viktiga partner, däribland EU. Vi kommer att fortsätta att inrikta oss på förbindelserna mellan EU och USA när det gäller vad vi kan och bör uträtta tillsammans. Vår målsättning kommer att vara att samråda och samarbeta med USA när det gäller de många frågor, såväl politiska som ekonomiska, som vi alla står inför. Vi har för avsikt att föra ett särskilt nära samarbete med Förenta staterna i frågor som rör Mellanöstern, Irak, Afghanistan och faktisk multilateralism samt i de många frågor som finns på handels- och ekonomidagordningen. Vi kommer inte alltid att vara överens, men vi kan och bör koncentrera oss på de områden där vårt samarbete blir till ömsesidig nytta för våra medborgare och för världssamfundet i en vidare bemärkelse.
Europeiska unionen värdesätter sina förbindelser med Amerika som helhet. Detta återspeglas av det faktum att EU kommer att genomföra toppmöten med USA, Kanada och latinamerikanska och karibiska länder under vårt ordförandeskap. Dessa toppmöten kommer att erbjuda viktiga möjligheter för att stärka våra förbindelser.
När det gäller Mellanöstern kommer vi att fortsätta att främja genomförandet av färdplanen som en utgångspunkt för framsteg mot en rättvis och varaktig tvåstatslösning. Vårt deltagande i kvartetten kommer att utgå från denna princip, och vi kommer att föra ett nära samarbete med våra partner i ett försök att driva fredsprocessen framåt. Irlands utrikesminister Brian Cowen kommer att resa till Mellanöstern i kväll i egenskap av rådsordförande (allmänna frågor och yttre förbindelser).
Utvidgningen ger förnyad drivkraft åt unionens strategiska förbindelser med Ryssland. Respektive områdes säkerhet och välfärd knyts allt närmare varandra, och det är viktigt att vi samarbetar effektivt. Toppmötet mellan EU och Ryssland under vårt ordförandeskap ger oss tillfälle att staka ut kursen för våra framtida förbindelser.
När det gäller konfliktförebyggande åtgärder vill vi särskilt inrikta oss på den funktion som de icke-statliga organisationerna och det civila samhället fyller på detta område. Vi vill också integrera stöd till konfliktförebyggande i våra åtaganden och i våra dialoger med övriga världen. Detta är särskilt viktigt när det gäller Afrika. Det finns 290 miljoner människor som lever under existensminimum i Afrika söder om Sahara. Uppskattningsvis 30 miljoner har hiv/aids. Mer än ett dussin konfliktsituationer förvärrar denna humanitära kris. Vi måste samarbeta med våra afrikanska partner för att finna helhetslösningar på dessa problem. Ordförandeskapets främsta tillvägagångssätt kommer att vara att stödja initiativ under afrikansk ledning för att ta itu med de enorma utmaningar som kontinenten står inför.
Jag skulle vilja se en ökad samordning mellan utrikes- och utvecklingspolitiken, och detta kommer att ingå i vårt program. Unionen har en mycket viktig funktion att fylla när det gäller att bemöta stora utvecklingspolitiska utmaningar, såsom fattigdomsbekämpning, kampen mot smittsamma sjukdomar och miljöförstörelse. Unionen måste föregå med gott exempel när det gäller att göra framsteg med millenniemålen och skapandet av en mer rättvis och stabil världsordning.
Vi måste också se till att utsträcka den säkerhet, stabilitet och det välstånd som vi åtnjuter i Europeiska unionen till våra nya grannar. Efter utvidgningen den 1 maj kommer 385 miljoner människor att leva i länder som gränsar till unionens land- och sjögränser. Genom vårt grannskapsinitiativ kommer vi att stärka förbindelserna med våra grannländer i öster och söder på grundval av värdena demokrati och respekt för de mänskliga rättigheterna och rättstatsprincipen.
Unionen har nått ett delat samförstånd med länderna i västra Balkanområdet om att deras framtid finns inom Europeiska unionen. Det irländska ordförandeskapet åtar sig att fullständigt genomföra den dagordning som vi enades om i juni förra året vid toppmötet i Thessaloniki mellan EU och västra Balkan. Utvecklingstakten beror nu på de demokratiskt valda regeringarna i regionen. Unionen kommer kraftfullt att stödja deras ansträngningar för att genomföra omfattande och svåra reformer.
Vi har också tagit ställning till en multilateral syn på handelspolitiken. Europeiska unionen har sedan Cancún övervägt hur man skall gå framåt för att på ett framgångsrikt sätt återuppliva utvecklingsagendan från Doha. En lyckad avslutning på de samtal som för närvarande förs inom ramen för handelsrundan är av avgörande betydelse för långsiktig ekonomisk tillväxt och utveckling i världen. Ordförandeskapet kommer att arbeta i rådet och med kommissionen för att nå en balanserad utveckling i förhandlingarna.
Unionens förbindelser med Asien är ett viktigt inslag på vår dagordning. Vi kommer att upprätthålla förbindelser på alla nivåer i regionen. Vi kommer att fortsätta den politiska dialogen med samtliga länder i regionen, bland annat genom ett möte mellan EU och Asien på utrikesministernivå i april. Vi hoppas också kunna genomföra ett toppmöte mellan EU och Japan under vårt ordförandeskap.
Som jag redan har sagt ser det irländska ordförandeskapet fram emot att föra ett nära samarbete med parlamentet under de kommande månaderna. Det är viktigt att vi samarbetar effektivt och att vi inleder detta samarbete omedelbart. Det finns en rad viktiga frågor som kräver nära samarbete om vi skall kunna göra tillfredsställande framsteg under den tid som vi har till vårt förfogande. Diskussionerna om ledamotsstadgan är av särskilt intresse. Jag gratulerar talman Pat Cox till hans personliga åtagande för att slutföra dessa diskussioner. Parlamentets omröstning i december utgör grunden för att vi tillsammans skall kunna nå det avtal som våra institutioner har kringgått alltför länge. Det irländska ordförandeskapet hoppas att kunna slutföra denna fråga snabbt, och vi kommer att göra allt som står i vår makt för att nå positiva resultat.
När vi nu kommer allt längre in på 2000-talet tvivlar jag inte på att unionen kommer att fortsätta att utvecklas och växa, breddas och fördjupas. Unionen måste anta de nya utmaningarna och utforska de nya möjligheter som öppnas. Vi kommer att fortsätta med våra sunda diskussioner och vi kommer att ha olika uppfattningar. Vi kommer att fortsätta arbeta för att sammanjämka denna berikande mångfald. Vi måste ta itu med dessa utmaningar och gripa dessa möjligheter tillsammans, förenade av vårt delade intresse av en framgångsrik union.
EU:s grundare inspirerades av drömmen om en framtid då européerna aldrig mer skulle strida mot varandra på liv och död om resurser, om territorier eller om sin tro; en framtid då européerna aldrig mer skulle vara splittrade. I år kommer den drömmen – drömmen om ett enat och återställt Europa – att föras närmare verkligheten.
EU:s grundare drömde också om ett Europa där ett allt närmare samarbete skulle leda till större säkerhet och ökat välstånd för befolkningen. Jag tror fullt och fast på den drömmen. Jag kommer från ett land för vilket medlemskapet i Europeiska unionen – en union som vi har bidragit till att skapa – har gjort det möjligt att utvecklas och blomstra till vår maximala potential. Jag önskar innerligt detsamma för de anslutande medlemsstaterna.
Sex månader är ingen lång tid. Men jag lovar er att det irländska ordförandeskapet inte kommer att spara på ansträngningarna för att uppnå så mycket som möjligt under den tiden. Jag ser i högsta grad fram emot ett nära samarbete med unionens institutioner, i synnerhet med Europaparlamentet.
Vårt program är krävande och komplicerat. Vi har inlett vårt arbete med ambition och ödmjukhet. Vi uppmanar alla att hjälpa oss med denna utmanande uppgift under de kommande sex månaderna. Vi vet att vår styrka som européer är vår sammanhållning. Vi uträttar mer och vi är som allra bäst när vi är ”européer i samarbete”.
Prodi,
   . Herr talman, premiärminister Bertie Ahern, mina damer och herrar! Jag tror att det bästa sättet att inleda denna debatt är att blicka in i framtiden, med tanke på att händelserna under de närmaste månaderna kommer att bestämma unionens inriktning för många år framöver. Jag syftar på de centrala institutionella händelserna, såsom parlamentsvalet i mitten av juni och att mandatet för nuvarande kommission löper ut i slutet av oktober. Vidare skall förhandlingar just inledas för att fastställa unionens framtida budgetplan, och kommissionen kommer att lägga fram sina förslag inom kort. Slutligen – och jag övergår här till de frågor som jag skall tala om i dag – kommer utvidgningen att slutföras under detta ordförandeskap, och framsteg måste göras med det konstitutionella fördraget och med vår tillväxtstrategi. Så, mina damer och herrar, de lyckönskningar som vi har utväxlat under de senaste dagarna är välbehövliga, och jag är säker på att Bertie Ahern och hans kolleger kommer att använda all sin beslutsamhet och hela sin förmåga för att se till att ordförandeskapet blir framgångsrikt.
Jag skall inleda mitt korta tal med några ord om utvidgningen. Efter år av noggranna förberedelser kommer den 1 maj 2003 verkligen att bli en festdag. Det gläder mig att dessa festligheter kommer att ha sin medelpunkt i Dublin, eftersom det irländska folket är känt för sin livsglädje och gemytlighet. Jag är glad att firandet kommer att vara inriktat särskilt på unga människor, av vilka vi har mycket att lära, i synnerhet i svåra tider när det tycks saknas entusiasm inför framtiden. Utvidgningen kommer att medföra betydande förändringar för alla våra institutioner. På ett praktiskt plan kommer arbetet med kommissionens interna organisation att fortsätta, och jag kommer att avlägga rapport till er om detta i god tid. Vidare trappar jag upp mina överläggningar med de nya medlemsstaternas regeringar i avsikt att utse nya kommissionärer. Arbetet går framåt mycket snabbt, och jag kan följaktligen bekräfta att jag i slutet av februari – så tidigt som parlamentet krävde – kommer att meddela er namnen på kommissionärerna, så att ni i vederbörlig ordning kan genomföra de utfrågningar som föreslagits. Målet är naturligtvis att integrera kollegiets nya medlemmar från den 1 maj 2004, sedan de godkänts av parlamentet.
Festligheterna i Dublin kommer att bli ett symboliskt ögonblick, som kommer att öppna nya horisonter. Detta enorma steg är som ett bergspass: när vi når dit upp kommer ett nytt landskap naturligtvis att breda ut sig framför oss. Vi kommer att se de slutliga gränserna för unionen, som kommer att bli fullständig när den välkomnar länderna på västra Balkan. Från denna höjd kommer vi att kunna se det utvidgade EU:s nya grannar, med vilka vi, som Bertie Ahern sade, vill skapa ett område av samarbete, stabilitet, säkerhet och fred. Vi har redan satt i gång med denna uppgift i kretsen av vänligt sinnade länder, vilket ökar möjligheten till långtgående och systematiskt samarbete med Europeiska unionen från Medelhavet till Ryssland.
Vi föreslår EU-modellen som ett sätt att strukturera förbindelser mellan länder utanför EU. Alla är enormt intresserade av denna modell: i Asien, i Latinamerika – överallt. Under senare år har världen, som blivit mindre säker, genomgått en period av djup ovisshet. Det irländska ordförandeskapets uppmaning att främja kraftfull och effektiv multilateralism, respekt för mänskliga rättigheter och konfliktförebyggande gläder mig därför: dessa principer är EU-principer. Unionen måste verkligen stärka förbindelserna med FN och försöka uppnå större samsyn med alla viktiga aktörer på den globala arenan, främst med Förenta staterna och Ryssland, och vi är således inne på rätt spår. Vi måste samarbeta med medlemsstaterna för att hjälpa FN:s generalsekreterare Kofi Annan – som vi kommer att träffa om två veckor – att fortsätta med reformen av FN, en organisation som vi vill skall vara stark, effektiv och närvarande överallt där freden hotas, där människor är i behov av hjälp och där mänskliga rättigheter behöver skyddas.
Mina damer och herrar! Väpnade konflikter och grupper som är beredda att slåss för att nå sina mål utgör inte de enda hoten mot säkerheten och världsfreden. Samtidigt som vi måste visa beslutsamhet och bekämpa och neutralisera terroristorganisationer måste konfliktsituationer lösas på politisk nivå. Jag instämmer därför i de förslag som det irländska ordförandeskapet har lagt fram om att koncentrera unionens åtgärder på humanitär hjälp, på respekt för mänskliga rättigheter och på de politiska, ekonomiska och sociala faktorer som underblåser krig och våld.
Jag skulle nu helt kort vilja ta upp frågan om det konstitutionella fördraget, som var den svåraste frågan på det just avslutade ordförandeskapets dagordning. Allra först skulle jag vilja säga hur nöjd jag är med ordförandeskapets ord om att regeringskonferensens arbete kommer att återupptas. För kommissionen är det en absolut prioritering att denna konstitution antas; både det irländska och det nederländska ordförandeskapet kan räkna med vårt oavbrutna stöd. 2004 måste bli EU-konstitutionens år. Toppmötet i december visade tydligt att de befintliga stötestenarna inte skulle vara oöverstigliga om medlemsstaterna gjorde en ytterligare ansträngning att utvidga samförståndet – som var mycket stort – om konventets förslag. Om detta sker – och jag vet att Bertie Ahern är en mästare i tålamod och övertalning – är en uppgörelse kanske inte långt borta. Kostnaden för att sakta ned integrationsprocessen är alltför stor. Helt klart är varje situation förenad med risker, och kommissionen insisterar på att vi alla skall sträva tillsammans mot en form av integration som är gedignare och om vilken det råder större enighet. Om ansträngningarna i denna riktning skulle misslyckas upprepade gånger – och jag hoppas verkligen att så inte blir fallet – skulle vi naturligtvis inte kunna motsätta oss bättre lösningar från andra håll, men jag upprepar att detta inte gäller det historiska skede i vilket vi för närvarande arbetar: vi arbetar nu för att vi skall få en konstitution som är gemensam för alla medlemsstaterna.
Herr talman! Jag skulle vilja avsluta mitt tal med EU:s åtgärder för ekonomisk tillväxt, till vilka ni hänvisade mycket tydligt. Ert program omfattar en uppsjö av idéer och är även ambitiöst på detta område; allt annat vore omöjligt, eftersom detta ordförandeskap kommer att vara värd för vårtoppmötet, som är det viktigaste mötet för att staka ut den ekonomiska strategin. Efter flera svåra år tycks ekonomin äntligen återhämta sig: inte alltför entusiastiskt, men det har åtminstone gjorts vissa förbättringar. Klimatet håller på att bli gynnsamt för att stimulera ekonomisk verksamhet. Detta är inte rätt plats att upprepa någon analys av de mål som uppställs i ordförandeskapets program – vilket, kan jag garantera, kommer att få kommissionens fulla stöd – så jag kommer bara att ge en kort överblick av de idéer som ligger bakom strategin i fråga.
Vårtoppmötet kommer att fortsätta i den riktning som anges i Lissabonstrategin, som förblir den enda grund som kommer att göra att EU och dess ekonomi kan upprätthålla – jag säger inte öka, utan bara upprätthålla – sitt välstånd, sin säkerhet och sin sociala rättvisa i en globaliserad värld. Kommissionen kommer därför att lägga fram sina förslag, och rådet kommer att fatta sina beslut; inget beslut kommer att kunna bära frukt förrän besluten blir konkret politik på nationell nivå, och därför måste medlemsstaternas samarbete harmoniseras. De centrala prioriteringarna måste vara kunskap och innovation, det vill säga en enda prioritering, nämligen mänskliga resurser, punkt slut. Det är prioriteringen. Investeringar i utbildning, livslångt lärande och forskning är inte teoretiska problem utan ett mål som måste eftersträvas omedelbart, eftersom våra internationella konkurrenter håller på att gå förbi oss, eller redan har gjort det. Vi måste därför intensifiera våra ansträngningar att bli en kunskapsbaserad ekonomi.
Mina damer och herrar! Om vi blickar bortom här och nu är det tydligt att vår tillväxt i första hand beror på om vi utvecklar mänskliga resurser och kunskap. Jag skulle återigen vilja betona behovet av att inrätta framstående EU-forskningscentrum i världsklass eller, ännu hellre, som är de bästa i världen. Den konkreta och grundläggande symbolen för vår tro på framtiden måste vara att framtiden – som Bertie Ahern sade – är något vi kan forma och förverkliga. Enbart nationella strategier kommer inte att leda till spjutspetsforskning; det behövs en strategi för kontinenten och hela unionen måste hjälpas åt. Vår kontinent måste åter bli vad den har varit i århundraden: referenspunkten för forskare i hela världen. Vi måste vidta åtgärder som gör det möjligt för ungdomar som för närvarande specialiserar sig någon annanstans att återvända till EU när de har slutfört sina studier. Det är ingen vits att jag presenterar fakta och siffror; det väsentliga är att hundratusentals personer utbildar sig här och åker någon annanstans, eller utbildar sig någon annanstans och åker någon annanstans. Vi befinner oss således utanför det system som odlar mänskliga resurser i världen; antingen ser vi till att träda in i det igen eller också kommer Lissabonstrategin inte att fullföljas. Det finns bara en möjlig väg framåt: grundforskning och att sprida utbildning i hela EU:s arbetskraft. Våra ungdomar måste kunna finna möjligheter att studera, arbeta och bli framgångsrika i EU; det är deras rättighet. Jag säger detta inte bara för ungdomarnas skull, utan också eftersom deras framgång är nyckeln till vår egen överlevnad. Detta måste därför vara målet för vår politik och vår ansträngning att motsvara EU-medborgarnas förväntningar.
Poettering (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Precis före jul hade de politiska gruppernas talesmän ett tillfälle att tala till det då tillträdande irländska ordförandeskapet: med Irlands premiärminister, utrikesminister Brian Cowen och Europaminister Dick Roche. Jag kan berätta för er att mötet var yrkesmässigt, effektivt och vänskapligt. Jag tycker att detta bådar mycket gott för det irländska ordförandeskapet, och av en lycklig slump har vi en irländsk talman i Europaparlamentet. Jag skulle också vilja nämna Gerard Collins, vice ordförande i en viktig grupp här i Europaparlamentet, som vi först träffade när han fortfarande var utrikesminister. Det irländska ordförandeskapet uträttade enormt mycket den gången, och jag önskar er all framgång även under de kommande sex månaderna.
Herr rådsordförande! Ni nämnde konstitutionen. För min grupp, för PPE-delen av den, är konstitutionen den främsta prioriteringen. Konstitutionsprojektet kan inte tillåtas gå i stöpet bara därför att Brysseltoppmötet blev resultatlöst. Ni kommer att ha vårt fulla stöd om ni lyckas lösa situationen under det irländska ordförandeskapet.
Alla måste skrida till handling nu. Vi i Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna kan stödja principen om dubbel majoritet för beslutsfattande i ministerrådet, men vi kan nu inte betrakta den som en grundprincip och säga att hela konstitutionsprojektet kommer att gå i stöpet om den inte godtas – verkligen inte. Konstitutionen är en så viktig fråga att vi måste närma oss varandra. En kompromiss måste nås, och vi alla måste arbeta tillsammans i den avsikten.
Därutöver har vi diskussionen om ett kärn-EU eller ett EU i två hastigheter. Jag skulle avråda från denna diskussion. Den är felaktig i sig. Hur skulle en kärngrupp fungera? Hur skulle ett EU i två hastigheter fungera? Det är fel tillvägagångssätt, men det ses också som ett hot för att få vissa regeringar att gå i en särskild riktning. Låt oss sluta tala om ett EU i två hastigheter; låt oss få denna konstitution på plats och gå framåt tillsammans.
Herr rådsordförande! Valet till Europaparlamentet äger rum under ert ordförandeskap. I konventets utkast till konstitution sägs det – även om den naturligtvis ännu inte är i kraft – att hänsyn skall tas till resultaten av valet till Europaparlamentet när kommissionens ordförande utses. Jag vet inte om ert ordförandeskap verkligen kommer att föreslå en kandidat till befattningen som kommissionens ordförande i slutet av juni, efter valet. Jag kan bara uppmana och be er att respektera resultaten av valet till Europaparlament om ni gör det. Det är en principfråga. Vår grupp godtar inte att det som hände 1999 upprepas, då den ena sidan vann valet och den andra sidan besatte platserna i kommissionen. Den här gången måste hänsyn tas till resultaten av EU-valet. Kommissionen som helhet måste vara balanserad. Som kommissionens ordförande – ni skrattar, och det gläder mig alltid att se er glad – ombes ni redan nu att yttra er om utnämningen av de tio kommissionärerna från anslutningsländerna. Jag ber er att sörja för en partipolitisk balans när ni utser kommissionärerna.
Herr rådsordförande! Ni fortsatte med att tala om vårt förhållande till USA. Låt mig understryka allt ni sade. Vi vill inte vara Förenta staternas lakejer, men vi är inte heller landets rivaler. Vi vill vara Förenta staternas partner, med lika rättigheter, och tala på jämlik basis med våra amerikanska vänner, och i många frågor delar vi gemensamma mål. Den som anser att EU måste definieras i motsats till Förenta staterna gör inte bara fel genom att så att säga behandla Förenta staterna som en fiende, utan skulle även splittra själva EU, eftersom vi har olika uppfattningar om hur vi bör strukturera vårt förhållande till Förenta staterna. Följaktligen kan jag bara ge rådet att vi bör betrakta oss själva som Förenta staternas partner och jämlikar. Det är upp till oss att säkra den jämlikheten. I stället för att ständigt kritisera den amerikanska dominansen bör vi göra vårt yttersta för att se till att vi, som européer, är enade, och sedan kommer vi att stå på jämlik fot med Förenta staterna. Detta betyder inte att vi aldrig bör kritisera våra amerikanska vänner. Till exempel anser jag att den rådande situationen på Guantanamobasen är oacceptabel. Ingen på denna jord – ingen terrorist, ingen – bör vara rättslös. Alla i världen omfattas av ett rättssystem. Det bör vi tala om för våra amerikanska vänner. En god idé vore att ta upp det i alla handlingar som vi utväxlar med dem.
Detsamma gäller för Tjetjenien. Vi får alltid höra: ja, ja, vi har talat med den ryske presidenten om Tjetjenien. Vi skulle vilja se det svart på vitt: ett uttalande om att även Tjetjenien kommer att behandlas, att vi kommer att ingripa för att försvara mänskliga rättigheter och att vi även har mod att ta upp dessa saker med världens ledare – eller dem som betraktar sig själva som sådana. Så min begäran till er är: ge de mänskliga rättigheterna en chans genom att återigen hänvisa till dem i handlingar och överenskommelser. Detta gäller både Guantanamobasen och Tjetjenien.
Låt oss respektera varandra: de små skall respektera de stora, de stora skall respektera de små och majoriteten skall respektera minoriteter. EU kan fungera endast om vi förstår andra och respekterar varandra. Det bör inte finnas någon makthierarki, och jag tror att det skulle vara bra att, med alla blygsamhet, be alla att dra sitt strå till stacken. Det är precis vad som behövs. Alla måste dra sitt strå till stacken för ett enat EU. Vår grupp kommer att stå vid er sida. Vi önskar er all framgång. 
Barón Crespo (PSE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! ! , vilket enligt min dåliga gaeliska betyder ”herr premiärminister, hundratusenfalt välkommen” – ni är generösare än spanjorerna, som säger i plural.
Jag skulle vilja välkomna det irländska ordförandeskapets tillträde, eftersom ödet och tidsplanen har placerat er precis vid Europeiska unionens viktiga politiska vägskäl. Det var ni som i Dublin i mars 1990 – medan jag var Europaparlamentets talman – inledde den process som ledde till Maastrichtfördraget, ni spelade en avgörande roll som ordförandeland i samband med stabilitetspakten, och ni har nu ett väldigt ansvar.
Min grupps presidium deltog i talmanskonferensen i december och besökte även Dublin i förra veckan, där vi fick tillfälle att föra en rikhaltig diskussion med Irlands premiärministeroch den irländska regeringen; jag skulle på min grupps vägnar vilja säga att vi äntligen har en pålitlig, erfaren och seriös samtalspartner.
Efter vad vi just har upplevt – ett ordförandeskap fullt av politiska överdrifter och skryt i medierna – anser jag att detta är ett mycket betydelsefullt steg framåt. Vi kan lita på er, herr rådsordförande. Jag gick till er personligen för att be er stödja oss i konventet – ni tillhör inte min politiska familj – men ni stödde oss i denna utmaning från början. Dels har ni erfarenhet – efter att ha förhandlat om Europeiska enhetsakten och deltagit i de efterföljande reformerna av fördragen – dels vet ni vad ni talar om, och ni har bevisat er seriösa inställning.
När det gäller konstitutionen skulle jag för det första vilja framhålla det irländska ordförandeskapets beslutsamma hållning, en försiktig men bestämd hållning – ,som romarna sade (vi måste skynda långsamt och försiktigt) –, och jag hoppas att ni kommer att kunna lägga fram förslag för oss i mars. Jag skall inte ge mig in på kontroversiellt territorium, jag anser att även parlamentets ståndpunkt har varit försiktig, bestämd och seriös, och jag hoppas att vi med det irländska ordförandeskapet lyckas reda upp denna oerhört viktiga fråga. För en konstitution är absolut nödvändig för oss om vi skall konsolidera ett utvidgat EU och få det att fungera demokratiskt.
Herr talman, jag har noga noterat den irländske premiärministerns kommentarer om ledamotsstadgan, som min grupp betraktar som en fråga om konstitutionell värdighet.
Den näst viktigaste utmaningen är ekonomisk. Ordföranden har talat om en fråga som är mycket viktig och inom ramen för vilken Irland utgör ett föredöme för dagens union och för den utvidgade unionen; jag tänker på genomförandet av Lissabonstrategin. Med andra ord att uppnå det som vi socialister tror på, nämligen full sysselsättning, jämställdhet – jag välkomnar det faktum att den irländska regeringen blev först med att utse en kvinnlig ambassadör till Coreper och därigenom gjorde en inbrytning i unionens mest sexistiska sfär; jag gratulerar till det –, social sammanhållning och teknisk utveckling.
Ni kan också bli ett föredöme från solidarisk synpunkt, eftersom vi nu skall börja omförhandla budgetplanen, för när allt kommer omkring måste vi, om vi skall gifta oss, även tala om hemgift och äktenskapsförord, och det är där det måste finnas solidaritet. I detta hänseende skulle jag vilja säga, herr talman, att vi naturligtvis stöder förslagen från kommissionen, vilka åtminstone upprätthåller dagens nivå. Vi kan inte uppställa många fler mål och samtidigt ge mindre resurser, och det är inte godtagbart att en eller flera regeringar talar om för oss att vi i syfte att göra många fler saker måste ge mycket mindre resurser. Vi måste respektera kommissionens arbete och ansvar, och jag hoppas att den lägger fram sina förslag så snart som möjligt och att det irländska ordförandeskapet kan tolka dem. Vi måste även sörja för stabilitets- och tillväxtpaktens framtid.
När det gäller internationell politik skulle jag vilja betona två saker: den ena är att rådsordföranden understryker värdet av mänskliga rättigheter på global nivå och vikten av Kofi Annans besök, eftersom det är en bekräftelse på EU:s hängivenhet för multilateralism. Jag anser att det irländska ordförandeskapet också har förmågan och erfarenheten att föra detta framåt.
Slutligen, herr talman, en viktig fråga, eftersom en valkampanj pågår och min kollega Hans-Gert Poettering har fört ämnet på tal. Jag anser att det viktiga, från Europaparlamentets och EU-demokratins synpunkt, är att det irländska ordförandeskapet tillämpar Simitis-Cox-överenskommelsen bokstavligt. Enligt denna överenskommelse, som tog formen av en skriftväxling, skall rådet föreslå en kandidat till posten som kommissionens ordförande efter EU-valet. Så långt är vi alla överens, och jag hoppas att det irländska ordförandeskapet kommer att följa denna linje.
När det gäller EU-valet är frågan öppen, ingen har vunnit det, och jag skulle vilja be min kollega, ordföranden för de europeiska konservativas tekniska grupp, att förklara för mig vad ni har gemensamt med de brittiska konservativa i EU-frågor. Här finns inga majoriteter. När det saknas absoluta majoriteter skapar man i de europeiska demokratiska systemen majoriteter på grundval av programpolitiska överenskommelser. Jag godtar att ni förespråkar ett konservativt program, och vi förespråkar ett progressivt program, men allt är öppet, och vi skall alla vinna valet, eller åtminstone kommer vi också att vara vinnare.
Watson (ELDR ).
   – Herr talman, herr rådsordförande! I början på förra århundradet reste en missnöjd författare från Dublin till Italien för att bosätta sig där. Han skrev en berömd roman i Trieste, en stad som några år efter hans död kom att markera det sydliga slutet på en gränslinje som splittrade vår kontinent i ett halvt århundrade. I år, under det irländska ordförandeskapet, kommer den gränslinjen äntligen att suddas ut. Historien, som Stephen Dedalus påminde oss om i James Joyces , är en mardröm som vi försöker vakna upp ifrån.
Det irländska ordförandeskapet gör rätt i att fokusera på utvidgningen. Det är en historisk tidpunkt: den sista akten av revolutionerna 1989. Det är passande att en medlemsstat som förespråkar Europeiska unionens kraft att förändra kommer att övervaka denna process. Men vi får inte frestas att tro att vi kan skilja mellan utvidgningen och avtalet om de instrument som har utformats för att möjliggöra den. Att integrera de nya medlemsstaterna i Lissabonprocessen och Schengenavtalet döljer inte det faktum att vi, utan det nya konstitutionella fördraget, bara byter olja i en union som behöver en ny motor. Liberalerna i parlamentet välkomnar premiärminister Bertie Aherns kraftfulla åtagande för att gå framåt med regeringskonferensens arbete. De upprörda känslorna från december har svalnat. Europas öde ligger i alldeles trygga händer. Den här gången måste EU:s ledare ha en vilja att lyckas.
Min grupp välkomnar även ordförandeskapets avsikt att understödja den inneboende kraften i utvidgningen genom att slutföra anslutningsförhandlingarna med Rumänien och Bulgarien och genom att besvara Kroatiens ansökan. Vi anser också att tiden nu är mogen för att nå en historisk överenskommelse med Cypern.
Ordförandeskapet gör också rätt i att inrikta sig på Lissabonmålen i vad som bara kan kallas nödens timme. De flesta av de strukturella problem som identifierades i Lissabon hindrar fortfarande skapandet av välstånd. Den politiska vilja som krävs för att genomföra reformer och ge euroområdet trovärdighet har ännu inte uttryckts på ett tydligt sätt. Den ”keltiska tigern” har länge stått för fördelarna med konkurrenskraft och ekonomisk disciplin. Nu är det dags för er att ryta till i rådet. Vi välkomnar åtagandena när det gäller ramdirektivet om tjänster, som kommissionen lade fram i går, och om handlingsplanen för finansiella tjänster. Vi välkomnar utfästelsen att samarbeta med Europaparlamentet för att anta förslagen om det transeuropeiska transportnätet. Men er blygsamhet när ni talar om vad ni kan uträtta får inte skymma behovet av att återuppliva stabilitets- och tillväxtpakten i någon form under ert ordförandeskap.
Ordförandeskapets analys av vår dagordning för externa frågor är också klok. Vi välkomnar inriktningen på de afrikanska frågorna, den förödelse som aids sprider och fattigdom och svält. Vi håller med om att det är viktigt att ha ett konstruktivt samarbete med Ryssland, även om vi förväntar oss skarp kritik när det gäller Tjetjenien och Rysslands försvinnande politiska pluralism. Vi välkomnar försöken att bygga nya broar i våra transatlantiska förbindelser. I det här sammanhanget måste dock rådet visa lojalitet mot EU:s värden, och det betyder att Guantánamo Bay måste finnas med på dagordningen för toppmötet mellan EU och USA. EU:s medlemsstater måste agera samfällt för att kräva en rättvis behandling av alla som är internerade i Camp Delta, däribland de européer som nu har kvarhållits där i två år utan åtal. Herr rådsordförande! Jag välkomnar ert åtagande att se över unionens rättsliga och inrikes frågor. Jag hoppas att ni inte kommer att förbise Amnesty Internationals oroande rapport om situationen för de mänskliga rättigheterna i några av våra egna medlemsstater.
Min grupp välkomnar ordförandeskapets politiska åtagande för att gå vidare med ledamotsstadgan. Detta åtagande måste nu slutföras i form av en reform av både parlamentet och rådet, så att stadgan kan träda i kraft efter valet.
Herr rådsordförande! Ert arbetsprogram är aktningsvärt. Om min grupp skulle komma med en paroll för det, skulle den bli ”att återupprätta tron”. Om ni lyckas nå ett avtal om konstitutionen kommer ni att göra EU, och Irland, stolta, och det faktum att ni vakar in utvidgningen är också något som vi kan vara stolta över. Om ni låter den andan genomsyra valet till Europaparlamentet i juni och genomför en alleuropeisk kampanj med en kontinental medvetenhet snarare än 25 nationella kampanjer, kommer historien att belöna er rikligt.
Wurtz (GUE/NGL ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! När observatörer talar om de svårigheter som det irländska ordförandeskapet kommer att ställas inför betonar de alla det faktum att den konstitutionella processen har gått i baklås. Jag är rädd att detta kommer att betyda att vi inte kommer att se skogen för alla träd. Enligt min mening var det som hände på Brysseltoppmötet och resultatet av detta bara symptom på ett djupare liggande problem: avsaknaden av en gemensam plan, eller i varje fall av en plan som EU:s medborgare kan identifiera sig med.
Den utmaning som vi nu måste möta är ambitiösare, mycket ambitiösare än att söka en maktkompromiss mellan två svarta får i Europeiska rådet. Utmaningen är att våga gå bortom vad som har lämnats osagt, de lindrande förslagen, gemenskapens baksmälla, och att våga nämna saker och ting vid deras rätta namn – även kriser. Kritiskt tal är en bristvara i både rådet och kommissionen.
Detta är anledningen till att jag är övertygad om att medborgarna i våra länder skulle uppskatta en omsvängning i riktning mot att tala uppriktigt och ansvarsfullt om vad som inte fungerar riktigt i unionen och att kräva förändringar. Det finns för närvarande talrika exempel på tabun som måste hävas. Jag skall bara nämna tre av dem, som är särskilt grundläggande.
Allra först har vi kriserna för euron och stabilitetspakten, eftersom de två problemen hänger ihop. Man antog att införandet av EU-valutan skulle stimulera tillväxten, främja sysselsättningen och stärka unionen i förhållande till huvudkonkurrenterna. Vad har hänt hittills? Ekonomin är trög, arbetslösheten är skyhög och euroområdet uthärdar hårdnackat Washingtons hänsynslösa penningpolitik. Detta måste ändras. De lösningar på detta som har lagts fram ter sig i mina ögon inte trovärdiga, eller också ter de sig inte längre trovärdiga. Man säger oss också att Lissabonstrategin kommer att få ny fart. Men vart har all den fart som vi har haft i nära fyra år fört oss när det gäller tillväxt och sysselsättning?
Stor vikt fästs också vid stora projekt. Det råder ingen tvekan om att de svarar mot mycket reella behov, men genom att huvudsakligen använda privat kapital begränsar man deras omfattning avsevärt. EIB:s ordförande, Philippe Maystadt, medger att den privata sektorn är intresserad om projekten är tillräckligt lönsamma; det gör man ingen hemlighet av. Han fortsätter med att säga att uttrycket ”tillväxtinitiativ” kan leda till förvirring och att det inte på något sätt handlar om åtgärder för att försöka främja en omstart på kort sikt.
Det är under dessa omständigheter stabilitetspakten antas fortsätta som om det inte funnes negativa följder för de offentliga utgifterna, som om den – vilket vi skulle vilja – vore inriktad på att renovera exempelvis sjukhus eller att utveckla forskningen. Kommissionär Pedro Solbes Mira kommer att dra de stater som har begått brottet att – som han säger – ersätta ett system baserat på respekt för regler med ett system baserat på politiska beslut inför EG-domstolen, som om denna kris i EU inte tvingade oss att se över reglerna och kasta oss in i ingående politiska diskussioner. Detta måste förändras.
Det andra exemplet på en kris som är mycket allvarlig gäller budgetplanen och därmed solidaritetspolitiken vid tidpunkten för utvidgningen. Det var kommissionen som för flera månader sedan utlöste den förra. På grundval av den berömda Sapirrapporten, som utarbetades på kommissionens begäran, tog kommissionen på sig ansvaret för att godkänna den oacceptabla idén om en minskning av strukturfonderna efter 2006.
Mer nyligen blev de sex rikaste EU-ländernas skamliga initiativ spiken i kistan: att frysa budgeten på 1 procent av bruttonationalprodukten från 2007, vid en tidpunkt när vi förbereder oss att välkomna tio nya länder vars inkomst per person är lägre än hälften av genomsnittet för de femton. Eftersom deras tankevärld inte rymmer möjligheten att ifrågasätta principen för återbetalningen enligt brittisk modell, framtvingad för 20 år sedan av ”järnladyn”, är det solidaritetsmedlen som kommer att utgöra den flexibla variabeln. Kommer vi att diskutera denna fråga den 1 maj, under utvidgningsfirandet? Om vi vill att detta stora projekt skall bli en framgång är även detta en faktor som behöver förändras.
Slutligen är EU:s externa verksamhet i rejäl kris. Ett år efter den stora viljekonflikten på global nivå i Irakfrågan har vi vunnit en hel del erfarenhet. Vi vet nu att en stat ljög om massförstörelsevapen. Vi vet nu att en stormakt kan vinna ett krig på egen hand men är maktlös när det gäller att vinna freden. Vi vet också att ockupationen av Irak i själva verket när den terrorism som man antog därigenom skulle besegras. Alla vet nu allt detta, men unionen är oförmögen att uttala detta och att dra lärdom av det. Detta måste förändras.
I fråga om Mellanöstern, som enträget vädjar om att vi skall stärka EU:s roll, ger byggandet av annekteringsmuren, sten för sten, endast upphov till försiktiga uttalanden. Vad gör vi för att skydda det palestinska folket? Vad gör vi för att stödja de modiga ansträngningarna av israeler och palestinier som arbetar med helt nya metoder för att starta om dialogen och förhandlingarna? Vad gör vi för att påskynda den internationella konferens som planeras i färdplanen? Uppriktigt sagt gör vi mycket lite. Detta måste förändras.
Min grupp ser alla de förväntningar på EU vilka uttrycks i olika regioner i världen som ett utmärkt tillfälle som vi bör gripa. Jag tänker på Latinamerika, där demokratin växer sig starkare, som sätter sig upp mot Vita husets hegemonistiska konstruktioner och som söker verkliga partner som respekterar kontinentens identitet och suveränitet. Jag tänker på de mest skuldtyngda länderna, vilka mot bakgrund av det uppenbara misslyckandet för initiativ av internationella finansinstitut håller på att kvävas, utan att världssamfundet bryr sig det minsta. Jag tänker på våra partner som blev besvikna på Barcelonaprocessen och vars klagomål vi behöver lyssna på så att vi kan starta om EU:s förbindelser med Medelhavsländerna och, mer allmänt, med arabländerna.
Herr premiärminister, må det irländska ordförandeskapet vidta kraftfulla åtgärder på dessa olika områden som kan väcka liv i bilden av ett EU som lyssnar mer till den kritik som det utsätts för och de förhoppningar som det väcker. Detta är vad jag betraktar som er viktigaste uppgift. 
Cohn-Bendit (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Vi måste ställa oss själva en mycket enkel fråga: Är EU som helhet hållbart? När jag säger ”vi” menar jag rådet, kommissionen och parlamentet. Jag har hört vissa häpnadsväckande saker här i kammaren. Jag hör att EU är en framgångssaga – så trevligt – och att vi har ett historiskt tillfälle – så trevligt. Sedan, herr rådsordförande, talade ni om hur fantastiskt det är att konventet har gjort ett utmärkt arbete. Mitt svar på detta är: Anta det, om det är så bra. Strunta i det italienska ordförandeskapets 82 kvarstående punkter – en illusion, glöm dem! Sedan kan ni säga: Glöm Tony Blairs ”röda linjer”. Konventet har gjort ett utmärkt arbete, så låt oss gå vidare med det. Därefter kommer Hans-Gert Poettering och säger att vi måste kompromissa. Naturligtvis kommer det att krävas kompromisser – men på vilken grundval? På grundval av egenintressen, vilket skulle göra EU ohållbart? Principen om dubbel majoritet är inget mytologiskt djur. Vi måste en gång för alla bestämma om EU skall kunna ta beslut i framtiden. Om enskilda stater har makt att blockera beslut, kommer det inte längre att vara genomförbart att fatta några sådana. Om ni vill ha applåder från spanjorerna, kan ni kanske förklara för mig hur EU skulle kunna ha en effektiv beslutsprocess som bygger på synsätt såsom dem som föreslagits av José María Aznar. Hans förslag kommer inte att medge effektivt beslutsfattande. Det måste erkännas nu, för annars är det liten vits med att fortsätta.
Diskussionerna i kammaren tog inte slut där. Herr rådsordförande! Ni talade om Lissabon, om att vara beredd inför framtiden, om social sammanhållning – allt alldeles utmärkt. Sedan läser vi en skrivelse från en viss Gerhard Schröder, en viss Tony Blair, en viss Jacques Chirac och någon annan, en nederländsk premiärminister, i vilken man hävdar att EU växer men skall få mindre pengar. Det är det mest kreativa ekonomitänkande jag någonsin har sett! Om man växer, betalar man mindre; vad sägs om den logiska tankegången? Och ja, jag kommer att säga det till Joschka Fischer. Hans-Gert Poettering! Kanske kunde ni fråga era egna ministrar, Wolfgang Schäuble och Karl Lamers, som tänkte ut detta EU i två hastigheter? Det var inte någon dum socialdemokrat eller kommunist; det var er alldeles egen Wolfgang Schäuble, kanske Tysklands nästa förbundskansler, och han gjorde det i avsikt att hålla Spanien och Italien utanför euron. Det är den sanna historien om EU i två hastigheter.
Er egen Helmut Kohl drog också sitt strå till stacken i fråga om Wolfgang Schäubles och Karl Lamers dokument. Ni tycks skriva om historien som det passar er. Medan jag har ordet, låt mig tillägga följande: Hans-Gert Poettering! Ni stod här i kammaren och sade ”Vi kommer inte att tillåta det.” Ni kommer att bli tvungna att godta vad majoriteten här i kammaren än beslutar. Antingen …
… kommer ni att vara i majoritet eller också kommer vi att vara det, och kommissionens ordförande kommer att utses därefter. Det må så vara att ni är den största gruppen, men ni är långt ifrån att vara i majoritet. Enrique Barón Crespo har rätt: sätt i gång och bilda en majoritet med de brittiska konservativa, så skall jag med intresse följa vad för slags ordförande ni får fram till kommissionen. Det är något jag skulle vilja se.
Det är något annat jag skulle vilja säga, låt mig tillägga något annat. Ni står här och talar om vad ni vill och inte vill. Säg oss det en gång för alla, och säg det till ordförandeskapet. Antingen vill vi att EU skall grunda sig på mänskliga rättigheter och rättsstatsprincipen, och det ligger i så fall en väg öppen för oss, nämligen att vara ärliga. Vi är överens om detta, att vi måste säga Vladimir Putin ett sanningens ord om Tjetjenien, och det är vad ordförandeskapet bör göra. Vi måste gå rakt på sak med Kina: det är vad Gerhard Schröder borde göra. Det är inte bara dåraktigt att häva vapenembargot – med tanke på de mänskliga rättigheterna i Kina och landets politik gentemot Taiwan, gentemot Tibet – …
… utan också brottsligt. Vi måste säga dem det. Dessutom måste vi tala klarspråk med Iran.
Sedan har vi frågan om Hanau: vi måste vara uppriktiga gentemot Kina om dessa dumheter i Hanau. Det är dåraktigt att verka som vapenhandlare och att arbeta för att öka antalet upparbetningsanläggningar för uran. Dessa kommentarer är även riktade till Elmar Brok, vars parti i förbundsdagen stöder denna åtgärd, och till Gerhard Schröder. Listan fortsätter: vi måste också vara ärliga gentemot Iran. Att ge pengar till förstörelse – såsom sker i Iran för närvarande – är en politisk katastrof för demokratin. Vi måste säga Iran det. Och om vi verkligen stöder rättsstatsprincipen och demokratin, låt oss då helt enkelt följa brasilianarnas exempel. I Brasilien har man beslutat att om landets medborgare måste låta sig fotograferas och lämna fingeravtryck när de reser till Förenta staterna, så måste alla amerikanska medborgare som kommer till Brasilien göra detsamma. Det betyder att om amerikaner kommer till EU …
.. så måste de också lämna sina fingeravtryck och låta sig fotograferas. Lika för alla! Först då kommer vi att bli partner värda respekt.
Avslutningsvis skulle jag vilja beröra stabilitetspakten och kommissionen. Ordförande Prodi! Det var hjältemodigt att förklara att denna stabilitetspakt bara är skräp. Ert beslut att vidta rättsliga åtgärder mot rådet var dåraktigt, eftersom ni inte kunde reformera stabilitetspakten trots att den inte fungerar. Det är precis lika dumt att försvara en regel som inte fungerar som att försvara en dum regel. Vi måste alla erkänna det faktumet. Tack så mycket.
Collins (UEN ).
   – Herr talman! Det är ett mycket stort nöje för mig och mina irländska UEN-kolleger att här i parlamentet välkomna Irlands premiärminister, Bertie Ahern, vår politiska partiledare, som tjänstgörande ordförande för rådet.
Vid denna särskilda tidpunkt är det mycket lyckosamt för EU att ordförandeskapet innehas av en premiärminister som är en av de regeringschefer som har längst tjänstgöringstid i våra medlemsstater. I själva verket är rådsordföranden och jag själv medundertecknare till Maastrichtfördraget.
När det gäller regeringskonferensen är misslyckandet med att nå ett avtal vid toppmötet i Bryssel i december utan tvivel ett allvarligt bakslag för Europeiska unionen, men det är ingen kris. Unionen kommer att fortsätta att fungera på grundval av de befintliga fördragen och utvidgningsprocessen, med anslutningen av tio nya medlemsstater den 1 maj 2004. Ett i all hast återsammankallat toppmöte och ett andra misslyckande med att enas om ett konstitutionellt fördrag skulle emellertid snabbt försätta EU i kris. Efter misslyckandet vid toppmötet var det omedelbara behovet en period av lugn eftertanke av medlemsstaternas regeringar och EU-institutionerna. Det gläder mig att det irländska ordförandeskapet redan har inlett ett intensivt samråd med de övriga medlemsstaternas regeringar under ordförandeskapets första arbetsvecka.
Det gläder mig också att notera att den irländska regeringen mycket aktivt arbetar för att försöka klargöra resultaten av de bilaterala möten som ägde rum i slutet av det förra ordförandeskapet. Det är viktigt – det är i själva verket absolut nödvändigt – att så tidigt som möjligt exakt fastställa vilken situation vi befinner oss i. Nu är det dags för alla som är involverade i EU:s beslutsfattande att visa prov på nödvändig disciplin och tålamod för att undvika ytterligare misslyckanden och att invänta ordförandeskapets rapport vid vårens toppmöte.
Vi måste alla undvika att hetsa upp diskussionerna genom att väcka frågor som kan uppfattas som hotande i många nationella huvudstäder. Just nu är det inte särskilt konstruktivt att vissa medlemsstater hotar med att skära ned EU:s budget. Det är inte heller bra att vissa medlemsstater sprider tanken på ett Europa med två hastigheter. Som fördragens väktare måste Europeiska kommissionen göra allt som står i dess makt för att se till att tanken på ett Europa med två hastigheter inte vinner styrka. Om några medlemsstater vill gå framåt i en snabbare takt med vissa frågor, finns redan den förstärkta samarbetsmekanismen för att de skall kunna göra detta. Några medlemsstater, men inte alla, är redan med i euroområdet och Schengenavtalet. Dessa metoder kan vid behov tillämpas även för andra områden och för andra frågor.
Förslaget att en liten grupp medlemsstater skulle kunna pressa sig förbi de andra och därmed skapa ett Europa med två hastigheter är ett helt annorlunda scenario. Det är ett ytterst destruktivt förslag, som skulle kunna riskera Europeiska unionens effektivitet och till och med dess existens. Diskussionerna om regeringskonferensen och fördragsreformerna bör kännetecknas av försiktighet och moget övervägande. Det är mycket viktigare att nå goda resultat än att nå dem snabbt.
Rådets vårmöte kommer också att inriktas på Lissabonmålen, och jag välkomnar ordförandeskapets förslag att ge förnyad drivkraft åt de reformmål som överenskoms vid rådets möte i Lissabon. Det ligger i allas vårt intresse att målet att göra EU till världens mest konkurrenskraftiga kunskapsbaserade ekonomi till 2010 kan nås. En del framsteg har gjorts, men vi är fortfarande långt ifrån att nå de överenskomna målen. Vi måste inrikta oss på politik som förbättrar EU:s konkurrenskraft och produktivitet, samtidigt som vi investerar mer i forskning och utveckling av nya produkter. Detta är ett område på vilket Europeiska unionen praktiskt kan påverka medborgarnas liv genom att förbättra levnadsstandarden och miljöskyddet.
Det är beklagligt att vissa medlemsstater nu förespråkar en minskning av EU-budgeten. Vid en tidpunkt när EU utvidgas för att omfatta tio nya medlemsstater och när dessa länder gör övertygande ansträngningar för att stimulera ekonomisk tillväxt, har vi åtminstone skyldighet att ge dessa nya medlemsstater tillgång till de resurser som de nuvarande 15 medlemsstaterna har haft tillgång till tidigare. Det ligger i allas vårt intresse att uppmuntra dessa länder att nå sin maximala potential så snart som möjligt. Kommissionen kommer inom kort att lägga fram förslag om nästa budgetplan. Kommissionen bör försäkra sig om att medlen i de framtida EU-budgetarna är tillräckliga för att vi skall kunna fortsätta med de befintliga EU-programmen i den utvidgade unionen med 25 medlemsstater.
En närbesläktad fråga rör parlamentets budgetbefogenheter, och olika förslag har lagts fram för att öka eller minska parlamentets roll på detta område. Jag stöder parlamentets krav på att få behålla sina befintliga befogenheter på budgetområdet.
När det gäller de externa förbindelserna kommer Mellanöstern, precis som under föregående ordförandeskap, återigen att vara en prioriterad fråga. Det gläder mig att notera att utrikesminister Brian Cowen denna vecka kommer att göra ett officiellt besök i Mellanöstern som tjänstgörande rådsordförande, och jag är säker på att han kommer att göra allt som står i hans makt för att nå framsteg med fredsprocessen i regionen. Det irländska ordförandeskapet bör koncentrera sina ansträngningar på att genomföra färdplanen och försäkra sig om att dess partner i kvartetten kommer att arbeta mot detta mål. Endast färdplanen kan utgöra grunden för framsteg mot en rättvis och varaktig tvåstatslösning.
Ordförandeskapets prioritering av förbindelserna med USA bör välkomnas. USA är vår största handelspartner och Europa har starka kulturella och historiska band till USA. Vi har haft politiska meningsskiljaktigheter under den senaste tiden, men det är nu hög tid att lägga dessa problem bakom oss. Jag är sannerligen av den uppfattningen att de transatlantiska förbindelserna inte har anpassats helt och hållet till de nya förhållanden som råder efter järnridåns fall, att hotet mot Europas säkerhet från öst faktiskt är borta och att Förenta staterna nu framträder som världens enda supermakt. Irland är särskilt väl lämpat för att förbättra förbindelserna med våra amerikanska vänner, och jag hoppas att det irländska ordförandeskapet ytterligare kommer att stärka och fördjupa förbindelserna mellan Europeiska unionen och Förenta staterna.
Bonde (EDD ).
   – Herr talman! Före jul var gruppordförandena i Dublin för att förhandla med det irländska ordförandeskapet. Vi tillbringade några givande timmar med Bertie och Dick och kunde välkomna dem. Här i kammaren skall jag välkomna Bertie Ahern och Dick Roche mer officiellt. Jag är säker på att Irland, som ett litet land, kommer att svara för ett enastående ordförandeskap.
Jag kommer själv från ett litet land i vilket vi tilltalar statsministern och hans närmaste rivaler till posten med förnamn. Mina vänner i Dublin träffar ibland Bertie Ahern på den lokala puben. Den närheten till väljarkåren är något jag skulle vilja be det irländska ordförandeskapet att fästa uppmärksamhet på vid nästa Europeiska råd. Hur sätter vi människorna i centrum för debatterna om fördraget? Hur gör vi väljarna till dem som bestämmer, även i EU? Håll er utanför den pågående kampen om viktningen av röster i ministerrådet. Bryt inte en överenskommelse som ingåtts med Polen. Se på reservationen från konventet; den innehåller faktiskt nyckeln till framtiden.
Vi föreslår, som huvudregel, att beslut skall fattas med 75 procent av länderna i ministerrådet och att alla länder skall vara jämlika och ha en röst var. De 75 procenten måste även motsvara hälften av väljarna. Detta är av särskild hänsyn till de folkrikaste länderna, men vi föreslår också att särskild hänsyn skall tas till alla väljarkårer: alla EU-länder, både stora och små, bör ha vetorätt i verkligt vitala angelägenheter.
Vi godtar att majoritetsbeslut är utgångspunkten. Det bör vara möjligt att använda vetorätten om detta godkänns på ett offentligt sammanträde i det nationella parlamentet och om premiärministern är beredd att försvara dess användning på nästa EU-toppmöte. Det är en hållbar kompromiss som förenar den demokratiska principen att väljarna alltid har det sista ordet med effektivt internationellt beslutsfattande. Utan vetorätt i vitala frågor uppnås ingen effektivitet. Det uppstår bara ständiga strider och förvirring, och medlemsstaterna genomför inte de gemensamma besluten.
Se dock på statistiken över genomförandet av EU:s lagstiftning. Det är verkligheten. Man får inte bortse från den parlamentariska demokratin. Men utan majoritetsbeslut blir följden ständiga diskussioner även om praktiska frågor, och alla länder har i detta sammanhang ett gemensamt intresse av att det, som en allmän regel, skall vara möjligt att rösta sig fram till lösningar. Vi måste ta båda hänsynstaganden på lika stort allvar.
I utkastet till fördrag har man glömt att ta hänsyn till den parlamentariska demokratin i våra medlemsstater, och det kommer därför knappast att vara möjligt att godkänna en sådan demokrati i form av rättvisa folkomröstningar där fullständig information lämnas. Men låt oss göra ett prov. I stället för att anordna en andra folkomröstning i Irland om väljarkåren röstar nej bör ni få med er de andra länderna i kravet på att utkastet till fördrag skall gå till folkomröstning i alla länderna och helst samma dag i hela EU.
Kära irländska ordförandeskap! Vi ser fram emot att samarbeta med er och kommer att erbjuda er vår tillgivna, kritiska, konstruktiva och demokratiska opposition. 
Paisley (NI ).
   – Herr talman! Rådsordföranden kan finna det underligt att jag välkomnar det irländska ordförandeskapet i dag, men jag vet att han kommer att förstå min tanke med detta, eftersom han kommer att vara så upptagen under de kommande sex månaderna att vi inte kommer att behöva finna oss i hans närvaro vid möten i Nordirland. Vi kommer att kunna fortsätta att syssla med vårt, vilket väljarna har beslutat med en så överväldigande majoritet, och han kan fortsätta att syssla med sitt. Vi önskar honom en gynnsam vind endast när det gäller den särskilda saken.
Vi i Nordirland har problem. Den nya rådsordföranden har sagt att han inte kommer att tolerera några medlemmar ur IRA/Sinn Féin i Dublinregeringen, men han kräver att vi skall tolerera dem om vi skall ha en regering i Nordirland som en del av Förenade kungariket. Jag hoppas att han under de kommande sex månaderna kommer att lära sig att tänka konsekvent och att han inte längre säger åt oss att acceptera något som han själv inte skulle tolerera.
Jag har god förståelse för hans tillkämpade optimism i dag när det gäller det nya förslaget till konstitution, men jag instämmer i vad den föregående talaren sade om att unionen skall besluta om detta på demokratisk väg och att alla medlemsstater bör genomföra en folkomröstning för att besluta om den här frågan, så att folket kan ge uttryck för sina åsikter. Detta skulle utgöra ett steg i riktning mot stabilitet och utveckling.
Realistiskt sett tror jag inte att det kommer att bli något stort språng framåt under de sex månaderna av detta ordförandeskap. Det finns många frågor att ta itu med. Rådsordföranden fällde några kommentarer om de mänskliga rättigheterna, som jag anser är en mycket viktig del av vår dagordning. Frågan om präster som är pedofiler och deras offer, en fråga som berör hela Europeiska unionen, kan få mycket allvarliga konsekvenser för oss alla. Jag hoppas verkligen att denna fråga, som rådsordföranden vet något om, eftersom den berör det land för vilket han är premiärminister, också kommer att tas upp. Detta problem får inte tystas ned och det måste hanteras direkt av parlamentet och EU.
Det finns även andra frågor att ta itu med, såsom jordbruk och fiske. De människor som jag företräder i parlamentet blev mycket besvikna och förbittrade över den inställning som den regering som leds av rådsordföranden har visat gentemot fiskeindustrin. Han kommer att bli varse effekterna av den besvikelsen och ilskan under den kommande tiden.
När det gäller jordbruket vet vi att den industrin behöver all hjälp den kan få i båda delarna av Irland. Det tjänar ingenting till att tala om att hjälpa Polen till en maktposition när detta kan få katastrofala följder för jordbruksintressena i andra delar av unionen. Rådsordföranden och parlamentet bör grundligt överväga dessa frågor. 
Doyle (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det senaste inlägget är en tråkig påminnelse om att doktrinen av trångsynthet fortfarande frodas i vissa delar av unionen. Vi har fortfarande mycket arbete kvar att göra på det området.
Herr premiärminister, minister Roche, ambassadör Anderson! Jag instämmer i mina kollegers välkomnande av er här denna morgon, vilket jag särskilt gör som talesman för mina irländska kolleger i PPE-DE-gruppen. Vår närvaro här, precis som er, herr talman, som innehar ordförandeskapet för denna vördnadsvärda församling, innebär att vi sänder en stark signal till alla små medlemsstater om att EU:s system och processer gör det möjligt för de allra minsta nationerna att ta sig upp till toppen under de rätta omständigheterna. Jag är oerhört stolt över er närvaro i talmansstolen och över premiärministerns närvaro här som ordförande för Europeiska unionens råd för de kommande sex månaderna. Jag tackar er för den ära ni bringar ert land i det avseendet.
Herr premiärminister! Det finns de som hävdar att den enda verkligt viktiga fråga som Irlands sjätte ordförandeskap måste gripa sig an är slutförandet av regeringskonferensen, dvs. frågan om konstitutionen. Under de senaste veckorna har ni tonat ned era chanser att göra detta, förvisso på inrikesplanet. Efter att ha lyssnat till er denna morgon har jag dock en känsla av att detta kanske bara har varit en politiskt fint, kanske för att dämpa förväntningarna, och av det ni har sagt – jag hoppas att jag har rätt i min tolkning – kan jag utläsa att denna fråga finns allra längst upp på er dagordning och ni har vårt fulla stöd i det avseendet.
Återigen hör vi Lissabonstrategin basuneras ut: Lissabonmantrat. Uppriktigt sagt, vid det här laget anser de flesta företagen att tiden håller på att rinna ut för Lissabon, om det inte redan är för sent. Det krävs konkreta åtgärder, inte bara upprepningar av önskelistor och ord. Vad exakt kommer vi att göra när det gäller Lissabon? Vad kommer vi att göra i fråga om avregleringen för att ge näringslivet en chans att blomstra, för att möjliggöra nyskapande? Jag ber er att ge oss fakta, herr premiärminister, specifika fakta, inga fler önskelistor, för det är nu den åttonde gången jag sitter här och lyssnar till detta vid början av ett ordförandeskap, och i slutet av varje ordförandeskap finner jag det mycket svårt att se vilka förändringar som egentligen har gjorts när det gäller Lissabonstrategin. Innan ni går i dag ber jag er att exakt tala om för oss vad ni tänker göra för att förverkliga Lissabonmålen under ert ordförandeskap.
Särskilt värt att notera är det faktum att USA:s ekonomiska tillväxt, som har varit starkare än den ekonomiska tillväxten i EU sedan Lissabon – klyftan har alltså ökat, inte minskat – drivs av USA:s överlägsna forskning och utveckling. I själva verket ökar skillnaderna i välstånd varje år. Det är dags att göra något åt detta. Det irländska ordförandeskapet måste koncentrera sig på en hållbar ram för europeisk forskning och utveckling. Jag ber er särskilt att ta er an det sjunde ramprogrammet för forskning och att göra ert bästa.
Jag erkänner vikten av den historiska utvidgning som kommer att genomföras under ert överinseende, och jag välkomnar våra tio nya medlemsstater in i gemenskapen. Dessa nya medlemsstater genomför ett betydande forskningsarbete och har stora kunskaper på detta område, och detta måste utnyttjas och utvecklas fullt ut.
Vi måste betona den övergripande ekonomiska tillväxten, men vår prioritering måste vara att främja sysselsättningen, fler och bättre arbetstillfällen i EU. För att gynna rättvisa, produktivitet och social stabilitet måste vi ta itu med den allvarliga frågan om EU:s åldrande befolkning och vi måste följaktligen se till att förhållandena blir optimala för att skapa sysselsättning.
Två tredjedelar av EU:s arbetskraft är för närvarande anställda i företag som sysselsätter färre än 250 personer. Dessa små och medelstora företag är drivkraften för skapandet av arbetstillfällen i EU. Vi måste fokusera på förenkling och skapa en stödjande rättslig ram som stimulerar till företagande och minskar denna byråkrati och detta paragrafrytteri.
Om ni är uppriktiga när ni förespråkar att resten av Europa skall bli en kunskapsbaserad ekonomi, kanske ni kan börja med att se till att våra irländska universitet och övriga högskoleinstitutioner får tillräckliga medel för att så många unga människor som möjligt skall kunna få tillträde till dem.
Jag vill be er att placera ratificeringen av Kyotoavtalet, som är av grundläggande vikt för utvecklingen och för allas vår framtid, högt uppe på dagordningen för toppmötet mellan EU och Ryssland.
Slutligen och mot bakgrund av det så uppmärksammade påståendet från ledamöter i er regering att Irland står närmare Boston än Berlin – ett påstående som jag personligen tar avstånd från: Kan ni åtminstone vända detta till en fördel nu med era planer att återupprätta nära transatlantiska band efter den missämja som har uppstått efter invasionen av Irak?
Herr premiärminister! Låt mig återigen välkomna er här denna morgon och uppriktigt önska er ett mycket framgångsrikt ordförandeskap vid rodret för Europeiska unionen. 
Talmannen.
   Ärade kolleger! Jag vill inte irritera er genom att avbryta er, men jag måste vädja om er hjälp. Det återstår fortfarande 40 talare som vill göra inlägg under denna debatt, och omröstningen skall genomföras kl. 12. Vi kommer inte att hinna avsluta i tid om inte talartiderna respekteras. 
De Rossa (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill välkomna premiärminister Bertie Ahern, minister Dick Roche och ambassadör Anderson denna morgon. Jag välkomnar det vittomspännande uttalande som premiärministern gjorde inför kammaren och som omfattade många nyckelfrågor som parlamentet intresserar sig för. Jag önskar er och den irländska regeringen lycka till med den mycket svåra dagordningen, som det tillkommer er att genomföra. Jag tvivlar inte på att ni kommer att genomföra ert ansvar effektivt.
Den viktigaste fråga som ni, herr premiärminister, och alla andra talare har betonat är förslaget till konstitution. Vi hoppades alla att regeringskonferensen skulle slutföras i december. Det faktum att det inte blev så misskrediterar allvarligt dem som blockerade slutförandet, och jag inbegriper inte bara Polen och Spanien i den kritiken. Det viktigaste målet är att se till att denna fråga drivs framåt. EU behöver denna konstitution, som skulle göra unionen mer demokratisk, mer socialt engagerad och mer förståelig för alla dess medborgare, och den skulle ge oss möjlighet att spela en mer positiv roll på världsarenan. Men jag förvarnar er om att parlamentet inte kommer att godta några gamla slutsatser. Den konstitution som har utarbetats av konventet måste till övervägande del lämnas intakt. EU:s värden, mål och medborgarnas rättigheter får inte urvattnas. Parlamentets budgetbefogenheter får inte heller försvagas på något sätt.
Lissabonprocessen är en annan grundläggande fråga. EU måste göra framsteg med den sociala utvecklingen, hand i hand med ekonomisk utveckling. Tiden räcker inte till för att gå in på den frågan i detalj, men det irländska ordförandeskapet skulle visa exempel på seriös övertygelse om den gav upp motståndet mot direktivet om arbetsvillkor för personal som hyrs ut av bemanningsföretag. Om vi tar itu med denna fråga på rätt sätt kommer det att bidra till utvecklingen av en flexibel och anpassningsbar arbetskraft. Denna fråga berör miljoner arbetstagares rättigheter i hela Europeiska unionen.
Slutligen uppmanar jag er att ta upp frågan om skuldavskrivningar för utvecklingsländer. Skuldräntorna kostar de fattigaste länderna mer än de mottar i utvecklingsstöd. En human utvecklingspolitik inriktad på hållbara skulder för tungt skuldsatta länder skulle innebära att det främsta kravet på de fattiga ländernas regeringar skulle vara de utgifter som krävs för att uppfylla millenniemålen. För de fattigaste länderna kommer detta att kräva en hundraprocentig avskrivning av deras skulder. Jag vet att den irländska regeringen engagerar sig i den här frågan och följer den irländska inställningen, men jag vill be er att se till att denna fråga även hamnar på de andra medlemsstaternas dagordning och att ni försöker göra framsteg med den under era sex månaders ordförandeskap.
Det finns många andra frågor som jag skulle vilja ta upp, däribland fångarna på Guantánamo Bay och den palestinska befolkningens hemska lidande, men tiden tillåter mig inte att göra detta. 
Costa, Paolo (ELDR ).
   – Herr rådsordförande! De prioriterade frågor som ni har lagt fram här i dag förtjänar genomgående ett välkomnande och bara ett par kommentarer som jag skall göra. Ert omväxlande och sammansatta program tyder på att det nu finns ett programmatiskt regelverk för Europa, ett gemensamt arv av idéer och mål som i ökande utsträckning kommer att göra unionen till en nödvändig institution för Europa och för hela världen. Först och främst kväver detta programmatiska regelverk att vi skall ha regler och institutioner som gör det möjligt för oss att uppnå våra gemensamma mål, och dessförinnan kräver den rentav att tilliten återupprättas för den stora planen för Europas integration. Under de senaste månaderna har vi sett alltför många tecken på en självisk inställning till det europeiska äventyret som reducerar unionen till en självbetjäningsinrättning där varje land regelbundet omprövar sitt medlemskap på grundval av sina egna kortsiktiga mål. Frankrikes och Tysklands brott mot stabilitets- och tillväxtpakten som Ekofinrådet tillät den 25 november liksom vetona från alla håll som förhindrade att den europeiska konstitutionen antogs är bara de mest flagranta exemplen på ett slags EU-egoism som måste slås ned med bestämdhet direkt, innan allting blir svårare i ett EU med 25 medlemsstater.
Herr rådsordförande! Jag ber er att göra allt ni kan för att regeringskonferensen skall slutföra sitt arbete genom att godkänna författningen under detta ordförandeskap. Jag är säker på att jag kan säga att parlamentet delar er önskan att så snart som möjligt åstadkomma denna författning, som i stor utsträckning grundar sig på konventets arbete. Det är en tilldragelse som alla sanna Europavänner väntar på.
Det är med det primära syftet att ge ny fart åt den stora planen för Europa som jag gärna vill ta upp två frågor om ert arbetsprogram. Den första är den ringa uppmärksamhet som har fästs vid politikområdena för sammanhållning, och den andra är det brådskande behovet av att utveckla en sann fysisk integration för Europa genom att främja rörlighet inom hela EU-området genom att genomföra det europeiska transportnätet. Hela Europas sammanhållning och samtliga regioners engagemang i processen med den hållbara europeiska processen är ett uttryck för den solidaritet som jag menar är fundamental för att EU-medborgarna skall kunna identifiera sig med den process som vi för vidare.
Sjöstedt (GUE/NGL ).
    Herr talman! Det irländska ordförandeskapet är mycket välkommet. Vi har höga förväntningar, för vi vet att små länder som Irland brukar kunna vara effektiva och handlingskraftiga ordförande. Det är också viktigt med tanke på att det förutvarande italienska ordförandeskapet var så eländigt. Ni har inte bara era egna problem att ta hand om, ni måste också hantera några av de problem som det förra ordförandeskapet skapade. Några av dem finns inom utrikespolitiken. Jag vill nämna två.
Det italienska ordförandeskapet underlät att kritisera de enorma övergrepp på mänskliga rättigheter som sker i Tjetjenien. Nu förväntar vi oss klarspråk gentemot Ryssland i denna grundläggande fråga om mänskliga rättigheter för civilbefolkningen i Tjetjenien.
När det gäller Palestina så fanns det ett annat italienskt äventyr. De försökte driva en mer pro-israelisk linje och hade ett ensidigt möte med Sharon. Men verkligheten på den palestinska marken är att Israel, genom bygget av muren och genom expanderande bosättningar, är på väg att förstöra en möjlig tvåstatslösning och att förstöra möjligheten för palestinierna att leva ett normalt liv. Även där krävs det klarspråk från EU:s sida. Precis i dessa dagar har Israel dessutom infört en sorts visumtvång som gäller de ockuperade områdena, något som också drabbar EU-medborgare, hjälparbetare, journalister och andra. Vi förväntar oss att EU protesterar.
När det gäller miljöområdet, som är min specialitet, tycker jag dock att ordförandeskapets program är litet tunt och inte tillräckligt konkret. Ni hade gärna fått gå litet längre på detta område. Till exempel kunde ni ha nämnt vikten av att snabbt få en bra kemikalielagstiftning och att samverka med parlamentet i denna fråga. Vikten av att driva klimatförhandlingarna vidare nämns i och för sig, men här finns en enorm uppgift för EU under det kommande halvåret, när Kyotoprotokollet hotar att kollapsa. Andra stora frågor är Cartagenaprotokollet och biodiversitetskonferensen i Kuala Lumpur, där man kommer att fatta viktiga beslut om handeln med gentekniska produkter. Detta är sedan gammalt EU:s skötebarn, som man bör slå vakt om.
Ett annat kapitel tycker jag också saknas lite grand i detta program, som i övrigt är bra. Det gäller krisen för valutaunionen. Det är dags att sluta låtsas. Valutaunionen och stabilitetspakten står inför en allvarlig ekonomisk och politisk kris. Det visades så sent som igår när kommissionen valde att väcka talan vid EG-domstolen mot rådets beslut. Krisen består i att man har satt upp regler som inte stämmer med verkligheten. När verkligheten och reglerna kolliderar med varandra, då uppstår denna politiska kris och lösningen kan bara vara en: att ompröva stabilitetspakten som den ser ut idag. 
Maes (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Vårt välkomnande av det irländska ordförandeskapet är mycket ärligt, för vi vet att det innebär ett tillfälle för Europa att ett litet land som ert skrider till verket fullt medvetet om sin europeiska och globala uppgift. Ni är också ett föredöme för de nya medlemsstaterna genom att ni gjorde er egen anslutning till en framgång, både för ert eget folk och för hela Europa. Som regionalister och företrädare för statslösa folkgrupper förväntar vi oss från Irlands sida större förståelse för våra strävanden efter självstyre och efter att vidmakthålla vår egen identitet och att få delta direkt i beslutsfattande på EU-nivå. Oavsett om det gäller Skottland, Wales, Baskien, Katalonien, Galicien eller Flandern så förväntar vi oss samma grad av respekt från EU:s sida som de baltiska staterna eller de skandinaviska länderna.
Ni kan förvänta er vårt helhjärtade stöd för er prioritering av en förnuftig europeisk konstitution och för er ambition att göra Europa till en effektivare aktör på världsnivå till nytta för fred och hållbar utveckling. Vi hoppas därför att ni exempelvis kommer att fortsätta att sätta stopp för vapenhandeln och att se till att uppförandekodens regler respekteras under processens gång.
Irland kan skryta med lång erfarenhet av dialogen med folken i Mellanöstern och som givare och partner till länderna i Afrika, men millenniemålen borde införlivas effektivare i våra dagliga mål, också i EU:s dagliga mål. Det är ingen liten bedrift att ha ambitionen att till 2015 halvera antalet fattiga som måste klara sig på mindre än 1 US-dollar om dagen. Hur stora framsteg har vi gjort på den punkten? Jag skulle emellertid också kunna nämna de andra målen.
Jag vill gärna komma med en särskild vädjan när det gäller skuldavskrivning, därför att många fattiga länder måste simma med i detta globala världshav med en kvarnsten runt halsen. Avslutningsvis hoppas jag att hållbar utveckling inte kommer att förbli ett tomt skal när det gäller EU:s egen politik för socker, bomull eller ris, för det är detta vi kommer att bli bedömda efter.
Abitbol (EDD ).
   – Herr talman, herr rådsordförande! Ni ärver nu ett EU i ganska så uselt skick som under hela 2003 har visat sig vara helt och hållet oförmöget att möta de stora yttre och inre utmaningar som EU:s befolkning har ställts inför.
Under dessa omständigheter skulle det minst sagt ha varit ganska förhastat att ge detta EU med 25 medlemsstater – vilket är precis vad det är – en författning, med tanke på att detta är en symbol för ett folks politiska och demokratiska mognad. Vi är långt ifrån att nå den punkten. Ni sade alldeles nyss, herr rådsordförande, att vi var folkets valda representanter. Det är vi inte; vi är de europeiska folkens valda representanter till dess att motsatsen har bevisats.
Alltså, herr rådsordförande, är det säkrast att skynda långsamt. Det som har högst prioritet är inte vad Hans-Gert Poettering kräver högt och ljudligt, vilket är det enda hans supportrar kan se. Europas folk gör inte samma prioriteringar som Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna, och de bryr sig inte om kommissionsledamöternas politiska sympatier. Europas folk behöver inte en författning, utan detta är en fråga för institutionerna. De behöver tillväxt; de behöver arbetstillfällen. Jag tror att ert ordförandeskap skulle bli till mycket större nytta om ni valde den vägen för unionen, hellre än att gå vilse i den förmenta författningens labyrint. För att återställa tillväxt och sysselsättning måste det till en politisk förändring. Den politik som har förts sedan Maastrichtfördraget har misslyckats. Europa, och särskilt euroområdet, tappar en tillväxtpoäng varje år enbart på grund av Europeiska centralbankens restriktiva, malthusianska och i sista hand något sadistiska politik som innebär att vi nu har en kraftigt övervärderad valuta. Skall vi acceptera att EU-ekonomin intecknas mycket längre till i skuggan av dem som general de Gaulle skulle ha kallat ”gnomerna i Frankfurt”?
Herr talman, den största faran för EU, för Lissabonprocessen och för tillväxt och sysselsättning är, måste jag dessvärre säga, min förre landsman Jean-Claude Trichet. Ert ordförandeskap kommer att bli bedömt inte utifrån författningen, det kan ni vara säkra på, utan utifrån er förmåga att få den gemensamma valutan att verka för den europeiska ekonomin. 
Berthu (NI ).
   – Herr talman, herr rådsordförande! Det irländska ordförandeskapet tar i dag på sig den betungande uppgiften att fortsätta regeringskonferensen och att försöka jämka samman ståndpunkter som inte bara skiljer sig åt på tekniska punkter utan även av skäl som hänger samman med suveränitetsbegreppet.
Ni sade alldeles nyss, herr rådsordförande, att den nya författningen skall uppfylla medborgarnas förväntningar och göra det möjligt för EU att spela en mer sammanhängande roll i världen. Om detta vore hela betydelsen skulle var och en instämma helt. Emellertid finns det en annan fundamental fråga som är mycket svårare: hur kan vi samarbeta samtidigt som vi bevarar demokratin? Måste vi förflytta oss i riktning mot att ta bort den nationella suveränitetens självständighet genom majoritetsomröstningar, i enlighet med förslaget till författning, eller bör vi göra som vi tror, nämligen bevara suveräniteten och därmed medlemsstaternas nationella demokratier?
Vi måste förklara den här frågan tydligt för medborgarna, och med detta i minnet uppmanar vi det irländska ordförandeskapet att börja göra detta, att öppet och detaljerat belysa på vilka punkter man enades respektive inte enades på regeringskonferensen. Självfallet skulle detta inte föregripa resultatet eftersom vi är väl medvetna om att det inte finns någon enighet om någonting så länge det inte finns enighet om allting, men det skulle åtminstone göra det möjligt för oss att inleda en verklig debatt och att på allvar informera medborgarna.
Vi hoppas också att regeringarna kommer att använda de kommande månaderna till att bättre utvärdera följderna av planen. Vi läser exempelvis i det irländska ordförandeskapets prioriteringar, som har offentliggjorts på webbplatsen ”Sources d’Europe”, att ni hoppas, jag upprepar, att ni hoppas att anslutningsförhandlingarna med Turkiet kan inledas i slutet av 2004. Skulle ni därför kunna säga oss vilken Turkiets plats skulle vara i den framtida författningens institutioner, som verkar kunna stå sig, vilket alla hela tiden säger till oss? Vilken skulle landets plats vara i rådet om fyrtio år? Vilken skulle dess plats vara i Europaparlamentet? Vilken skulle dess plats vara i den nya processen med majoritetsbeslut? Herr rådsordförande! Era svar skulle verkligen ge bränsle åt debatten. 
Evans, Jonathan (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr premiärminister! Jag vill börja med att önska det irländska ordförandeskapet all framgång med arbetet under de kommande sex månaderna. Ni har fastställt en rad viktiga prioriterade handlingsområden under den kommande perioden, inte minst frågan om att ge Lissabonmålen en skjuts framåt när det gäller ekonomiska reformer och konkurrenskraft.
I dag kommer jag att koncentrera mig på frågan om förslaget till konstitution och det läge som har uppstått till följd av misslyckandet vid toppmötet i Bryssel i december. Unionen måste dock, vilket vi har klargjort vid flera tillfällen, även ge sig i kast med uppgiften att gå framåt med Lissabonprocessen, som har kört fast. Irland har gjort stora ekonomiska framsteg under de senaste åren, men i unionen finns det fortfarande en motvilja mot att genomföra verkliga ekonomiska reformer.
Det gladde mig att i pressen denna vecka notera att kommissionen vill gå vidare med avregleringen av den inre marknaden för tjänster. Sådana frågor är värda att ta itu med på kort till medellång sikt, men när det gäller det långsiktiga perspektivet måste EU:s medlemsstater ha en mer ambitiös inställning. Min entusiasm dämpas emellertid av det faktum att avregleringen på områden som medicin och juridisk och skattemässig rådgivning i grund och botten är en distraktion av den stora bilden av ytterligare avregleringar inom sektorerna telekommunikation, energi och finansiella tjänster. Jag uppmanar premiärministern att använda sitt inflytande över unionens dagordning under de kommande månaderna för att aktivt stödja en verklig och varaktig ekonomisk reform. Om ni sätter upp den frågan på dagordningen, kommer ni att ha vårt odelade och entusiastiska stöd.
När det gäller frågan om förslaget till konstitution, som gick i stöpet i Bryssel i december förra året, vill jag bara säga följande: vår uppfattning har alltid varit att förslaget till konstitution ledde EU i fel riktning. Ambitionerna från toppmötet i Laeken för två år sedan, när stats- och regeringscheferna utryckte förhoppningar om att konventet skulle föra EU närmare dess medborgare, har absolut inte förverkligats.
Herr premiärminister! Mot bakgrund av att samtalen bröt samman vill jag hur som helst be er besvara en mycket specifik fråga. I min brevväxling med Peter Hain, den brittiska regeringens främste företrädare i konventet, hänvisade han till det ”fördrag som vi enades om vid Europeiska rådet ...”. Erkänner ordförandeskapet att man ”enades” om ett fördrag, eller är det så, som det har sagts förut, att man inte har enats om något förrän man har enats om allt? Vi behöver alla få ett snabbt klargörande av den frågan. 
Hänsch (PSE ).
   – Herr talman! Vi kan fullt ut stödja de båda påpekanden om förslaget till författning och regeringskonferensen som rådets tjänstgörande ordförande gjorde. Ni talade, herr rådsordförande, om det utmärkta arbete som har utförts av konventet. Daniel Cohn-Bendit gjorde sig lustig över era synpunkter. Jag kommer att ta dem på allvar och för vad de är värda. Era ord tyder på att ni inte kommer att tillåta att era kolleger vid regeringskonferensen förstör detta utmärkta arbete och lämnar det i spillror igen. Vi vet att regeringskonferensen inte kommer att anta förslagstexten exakt så som den står. Likväl är förslaget till författning mer än bara en utgångspunkt – den är välavvägd, rättvis och den innehåller alla nyckelkomponenter för en lösning. I en union av stater och medborgare, Hans-Gert Poettering, utgör systemet med dubbel majoritet en del av den grundläggande faktor som kallas balans. Det är därför som det ingår i förslaget till författning, och inte för att ge någon medlemsstat en fördel.
Er andra kommentar, herr rådsordförande, var att ni ville gå framåt snabbt. Ni vill lägga fram en rapport i mars och vi stöder det målet fullt ut. På den punkten, Hans-Gert Poettering, är jag ense med er för en gångs skull. Ryktena och förutsägelserna om ett system med två nivåer eller två hastigheter och om center med särskild tyngd och så vidare måste få ett slut, och det bästa sättet att åstadkomma det är att tillhandahålla en europeisk konstitution, och det kvickt.
Herr rådsordförande! Ni gav uttryck för er övertygelse om att Europeiska unionen behöver en författning. Uppenbarligen delar vi den synpunkten. Emellertid behöver vi ingen gammal författning; vi behöver konventets föreslagna text. Vad mera är, vi behöver den nu, inte först om två eller tre år. Världen och de nya utmaningarna som den för med sig kommer inte att vänta på Europa. Om jag får så vill jag också gärna vända mig till Hans-Gert Poettering. Herr Poettering! Ni krävde att valresultatet skall beaktas när nästa ordförande för kommissionen utses. Jag är väldigt glad över att höra er tala så tydligt till förmån för en kommissionsordförande från socialdemokraternas led.
Duff (ELDR ).
   – Herr talman! Tonen i debatten här i kammaren är tydlig: de flesta av oss vill bistå det irländska ordförandeskapet för att nå en snabb uppgörelse om konstitutionen genom våra politiska kontakter, och med vår erfarenhet av dessa frågor kan vi tillhandahålla både praktiskt och moraliskt stöd. Planeringen av regeringskonferensens arbete är ytterst viktig; om arbetet planeras och programmeras på lämpligt sätt kommer pressen att öka på medlemsstaterna att ta mer allvarligt på sin kollektiva skyldighet att se till att Europeiska unionen får ett ledarskap. Varför inte skriva in ett toppmöte för regeringskonferensen före den 1 maj i kalendern?
Det sätt på vilket kommissionens nya ordförande väljs kommer att tjäna som en ytterligare möjlighet för att återupprätta det politiska förtroendet i EU. Premiärministern var besynnerligt diskret när det gäller denna funktion av ordförandeskapet. Det sätt som den personen väljs på kommer att vara en faktor i kampen för att återupprätta och stärka kommissionens politiska befogenheter. Det handlar inte bara om att finna en enda kandidat. Alla de partipolitiska grupperna bör utse sin kandidat, och det förfarande som konventet tillhandahåller kan vi lätt och enkelt börja tillämpa i förtid i juni och juli. 
Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det irländska ordförandeskapet står inför ett antal utmaningar. Jag skall framhäva tre och börjar med förhandlingarna om budgetplanen för perioden efter 2006 och förslagen om sammanhållningspolitikens framtid. Det sammanhang inom vilket dessa skall läggas fram bådar inte gott för den välbehövliga ekonomiska och sociala sammanhållningen i EU. Genast finner vi oss på ett oacceptabelt sätt vara utsatta för utpressning av de så kallade sex nettobetalarländerna som syftar till att begränsa gemenskapens budget till 1 procent av gemenskapens bruttonationalprodukt, efter avsaknaden av enighet vid toppmötet i Bryssel om det nya förslaget till konstitutionellt fördrag. Förutsatt att debatten inom kommissionen för närvarande fluktuerar mellan att bibehålla budgetplanens nuvarande gräns på 1,24 procent av bruttonationalprodukten, och att sänka den till 1,15 procent – trots anslutningen av länder med intäkter på mindre än 50 procent av gemenskapens genomsnitt och trots ökade sociala skillnader och ökade nationella och regionala skillnader i EU. Det finns en risk att den nya budgetplanen kommer att undergräva vad som borde vara viktiga prioriteringar, såsom arbete med rättigheter, kampen mot fattigdom och social utslagning och samarbete och utveckling med utvecklingsländerna. Den grundläggande frågan är därför att öka budgetplanen.
Den andra utmaning som jag vill framhäva är den välbehövliga översynen av stabilitetspakten, som har visat sig vara i otakt med den ekonomiska och sociala verkligheten. Vi vet alla att den är ett instrument med dumma kriterier som bestraffar ekonomisk tillväxt, arbetstillfällen och offentliga investeringar och som borde skrotas. Att bara göra den flexibel kommer inte att lösa problemet. Debatten pågår om utvärderingen av den nuvarande ekonomiska och monetära politiken, särskilt införandet av den gemensamma valutan och övervärderingen av euron, medan det ekonomiska klimatet grundligt illustrerar de strukturella tillkortakommandena i den politik som har förts och behovet av en genomgripande översyn. Det är också grundläggande att vi ändrar vad som är känt som Lissabonstrategin för att uppnå högkvalitativa tjänster i allmänhetens intresse och att främja en effektiv delaktighet i samhällsgemenskapen. Avslutningsvis, med hänvisning till regeringskonferensen för översyn av fördragen, är mitt förslag att ni bortser från det nuvarande förslaget. 
McKenna (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag vill välkomna premiärministern, Bertie Ahern, och hans kolleger här i dag. Det irländska ordförandeskapet får inte låta sig luras, skrämmas eller pressas att lova att en EU-konstitution skall drivas igenom under dessa sex månader. Ett misslyckande med att nå en slutlig överenskommelse om den omtvistade konstitutionen kommer inte att innebära ett misslyckande för det irländska ordförandeskapet – såvida inte regeringen är dåraktig nog att ge intryck av att en sådan överenskommelse skulle kunna nås på något sätt.
Om konstitutionen skulle antas under det irländska ordförandeskapet skulle man kunna tro att den skulle ha en bättre chans att lyckas i en irländsk folkomröstning. Så kommer det inte att bli, eftersom de som är engagerade i dessa frågor inte kommer att låta sig påverkas att stödja konstitutionen bara därför att den slutfördes under detta ordförandeskap. Som ni själv vet, herr premiärminister, handlar kritiken mot EU i Irland huvudsakligen om de militära följderna av denna konstitution.
Om konstitutionen skall bli en prioriterad fråga är det nödvändigt att ta itu med några grundläggande frågor. Dessa rör i synnerhet militära aspekter, däribland strukturerat samarbete, men också frågan om Euratomfördraget, som helt klart måste få ett slut, särskilt för en medlemsstat som är mot kärnvapen.
Det krävs mycket mer tid för att ta itu med konstitutionen och de mycket viktiga beslut den innebär, och ju mer tid vi har på oss, desto bättre. Detta skulle ge vanligt folk i Europeiska unionen tid att utöva påtryckningar för folkomröstningar om den här frågan. Det skulle vara ett fruktansvärt slag mot den demokratiska processen om EU:s medborgare inte tillfrågades om sin åsikt om denna fråga. Det privilegium vi har i Irland bör utsträckas till alla medlemsstater.
Er partikamrat, Gerard Collins, hade rätt när han sade att arbetet kan fortgå enligt de befintliga bestämmelserna. Vi fick veta att Nicefördraget var en grundförutsättning för utvidgningen. Nu får vi höra att det är otillräckligt. Låt det irländska ordförandeskapet vara konstruktivt och positivt. Prioritera de frågor som folket verkligen bryr sig om, såsom den irländska regeringens stöd till hundraprocentig skuldavskrivning för världens fattigaste länder. Detta initiativ har ett allmänt stöd, så låt oss utnyttja detta tillfälle för att verka för att det genomförs.
Ni nämnde kort miljöfrågorna och ni bör utnyttja detta tillfälle för att se till att alla oavgjorda klagomål mot Irland när det gäller överträdelser av EU-lagstiftning behandlas och blir lösta.
När det gäller frågan om toppmötet mellan EU och Ryssland, som ni också nämnde, är det viktigt att ta upp den stora frågan om Tjetjenien med ryssarna. Frågan om vapenembargot mot Kina är också av stor vikt för dem som är oroade över vapenhandeln.
Beträffande Mellanöstern vill jag uppmana utrikesminister Brian Cowen, som reser dit i dag, att ta upp många parlamentsledamöters oro. Ledamöter som just har återkommit från Palestina säger att läget där är fullkomligt fruktansvärt. De murar som har byggts trotsar fullständigt all internationell logik eller lagstiftning. 
Farage (EDD ).
   – Herr talman! Den politiskt heta potatis som förslaget till EU-konstitution utgör räcks alltså över till det irländska ordförandeskapet. Att få så många åldriga manliga ledares egon att gå ihop kommer utan tvivel att visa sig vara en riktig utmaning; det ökade motståndet bland allmänheten mot konstitutionen kommer inte heller att vara till någon hjälp.
Jag vet helt enkelt inte om det är möjligt att komma fram till en uppgörelse under de kommande månaderna. Det irländska ordförandeskapet har dock klargjort att det, med eller utan konstitution, har för avsikt att föra en starkt integrationsvänlig dagordning. Ännu fler byråer och organ skall inrättas, alla utan demokratisk ansvarsskyldighet och alla kommer de att bidra till ännu mer avlägsen, byråkratisk kontroll. Denna nya form av styre fungerar helt enkelt inte! Från den gemensamma fiskepolitiken till stabilitets- och tillväxtpakten; hela systemet har kört fast i ett misslyckande. Tråkigt nog tycks det irländska motgiftet mot allt detta vara ”mer av samma sak”. 
Pannella (NI ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Om jag får göra en personlig kommentar så vill jag önska det irländska ordförandeskapet allt gott. Vi har mycket mera gemensamt än vad vi skulle ha kunnat föreställa oss i det förgångna, kanske därför att en stor del av det Europa som är närvarande här i dag är av italiensk och irländsk härkomst. I New York och Amerika tog vi vår chans att finna fred, bröd för dagen, frihet och arbete. Vi var tvungna att resa dit och söka detta och dessutom var Irland och Italien tvungna att välja mellan motreformationens papism, som fortfarande hänger över våra båda samhällen, och ett Europa med friheter och politiska, medborgerliga och ekonomiska reformer. Detta är vad jag ville erinra om och sätta in i sitt sammanhang. Var försiktig, herr rådsordförande! Genom de Vatikan-inspirerade vetona i fråga om forskningsfrihet riskerar Europa återigen att förlora en extremt farlig andel av vårt lands kultur, industri och civilisation.
Väldigt kortfattat, herr rådsordförande! Fäst stor uppmärksamhet på reformer, något som nu är internationellt; fäst stor uppmärksamhet – och jag vänder mig även till kommissionens ordförande – på det samfund av demokratier mot vilket Europeiska unionen har visat sig vara antingen likgiltig eller besinningslöst fientligt inställd. I Genève – vi skall på nytt tala om detta i eftermiddag – ligger FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna. Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Ändra er taktik! Vi ber er att hålla ett beslutsamt anförande om frågan, såsom vi gjorde genom Emma Bonino och såsom vi också gjorde för några dagar sedan genom ett briljant anförande av Pat Cox i Sanaa i Jemen, i fråga om den stadga och förklaring om de mänskliga rättigheterna som har formulerats av företrädesvis arabländerna och som jag hoppas att vi inte behöver lyfta fram särskilt länge till som en tillfällig åtgärd med avseende på Europeiska unionen och våra egna länder.
Jag önskar er alltså lycka till, men jag ber er att välja vägen mot ett Europa av frihet och reformer och inte mot motreformer och obskurantism!
Tajani (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Det är med förtjusning som vi välkomnar det irländska beslutet att sträva efter att bygga ett säkrare Europa, ett Europa som är ännu närmare medborgarna och som äntligen har sin första författning, frukten av konventets vedermödor. Ni, herr rådsordförande, kommer att ha vårt pålitliga stöd för att nå dessa mål. Irland har till uppgift att slutföra det italienska ordförandeskapets goda arbete, vilket ni påpekade i morse.
Herr kommissionsordförande! För att den kommande mandatperioden skall vara framgångsrik måste ett stort politiskt problem lösas: vilken roll skall gemenskapens verkställande makt ha? För att besvara frågan måste vi känna till vad kommissionens ordförande har för avsikt att göra. När ni i början av året angrep det italienska ordförandeskapet, trots att ni hade lovordat det i era officiella anföranden, så bekräftade ni er intention att själv delta i den italienska valkampanjen. Vi vill gärna att ni ger oss ett litet klargörande, ett tydligt svar på den livsviktiga fråga som parlamentet ställer till er: avser ni att fortsätta vara ledare för den verkställande myndigheten, eller har ni beslutat att ställa upp i det kommande Europavalet? Det är er skyldighet att bestämma er, vilket Hans-Gert Poettering och Enrique Barón Crespo har påmint er om mer än en gång. För innevarande ordförandeperiod och nästa behöver Europa en kommission med en ledare på heltid. Rådet och parlamentet behöver en kommission som spelar sin roll ännu mer omsorgsfullt än vad den hittills har gjort när det gäller lagstiftningsinitiativ. Förfarandena för att välja kommissionärer från utvidgningsländerna, yttrandet om Turkiet, framläggandet av unionens budgetplan och stödet som ni har aviserat för undertecknandet av det konstitutionella fördraget kräver samtliga stabilitet och en ordförande vars engagemang enbart ligger i Bryssel och Strasbourg. 
Hume (PSE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande och premiärminister! Jag är mycket glad över att premiärministern och hans ministrar är här i dag och att de innehar EU-ordförandeskapet vid denna synnerligen avgörande tidpunkt. På grund av misslyckandet med att nå en överenskommelse om den nya europeiska konstitutionen under det föregående ordförandeskapet, är deras första huvudsakliga och viktigaste uppgift att nå den överenskommelsen. Jag hoppas att de lyckas med det, eftersom det finns ett klart behov av en långsiktig konstitutionell ram för vårt nya EU med 25 medlemsstater, som kan bli ännu större under det här årtiondet.
EU:s principer har tjänat oss mycket väl och måste bevaras i den nya konstitutionen: alla medlemsstater måste vara fullständigt företrädda i alla institutioner – institutioner som respekterar våra olika identiteter och inom vilka vi kan samarbeta i vårt gemensamma intresse.
Jag är säker på att det irländska ordförandeskapet kommer att arbeta hårt för att säkra en överenskommelse som vinner alla EU-medborgares stöd och enligt vilken alla medborgare och alla medlemsstater har lika rättigheter, ingen innehar ett andra klassens medlemskap och vi alla gör framsteg tillsammans. Ett Europa med två hastigheter kommer inte att lyckas uppfylla våra medborgares önskningar.
Herr rådsordförande! Det arbete ni och er regering har gjort och fortfarande gör för freden på Nordirland är enastående. Europeiska unionen är det bästa exemplet i historien på konfliktlösning: första halvan av århundradet var den värsta i världshistorien – 50 miljoner döda. Vem kunde drömma om att samma människor skulle förenas under den andra halvan av samma århundrade? De principer som ligger till grund för Europeiska unionen kan därför bidra till att lösa konflikter var som helst i världen, eftersom dessa tre principer också ligger till grund för vårt avtal i Nordirland. Skulle det, mot bakgrund av vår framgångsrika historia vad gäller konfliktlösning i Europa, inte vara bra om det irländska ordförandeskapet övertalade kommissionen att inrätta en särskild avdelning för fredsarbete och försoning så att vi, i stället för att sända arméer till konfliktområden, skulle sända en grupp personer utrustade med EU:s filosofi och principer till dessa områden, eftersom vi i dag har en starkare ställning för att forma världen?
Teknik, telekommunikation och transport har gjort världen till en mycket mindre plats. Europeiska unionen kan därför fylla en viktig funktion genom att se till att det inte uppstår fler konflikter eller krig i världen. Detta kan vi göra genom att överföra Europeiska unionens filosofi till konfliktområden: att inleda dialog i de områdena kommer att göra det möjligt att nå överenskommelser. 
Dybkjær (ELDR ).
   – Herr rådsordförande! Ni står inför stora utmaningar det kommande halvåret, delvis i samband med det konstitutionella fördraget. Jag ställer stort hopp till er och vill ge er ett särskilt förslag som jag tror att många europeiska kvinnor och inte så få män kommer att fästa vikt vid.
Strax före regeringskonferensen lade det italienska ordförandeskapet fram ett förslag om att lägga till – och jag citerar – ”principen om jämställdhet mellan män och kvinnor” till artikel 2 i det konstitutionella fördraget. Jämställdhet mellan män och kvinnor är inte bara en princip. Det är och måste fortsätta att vara en grundläggande värdering i EU, på samma sätt som de övriga värderingarna – mänsklig värdighet, demokrati osv. – inte bara är principer utan grundläggande värderingar.
Vid det extra sammanträdet för tidigare konventsledamöter lovade de italienska utrikesministrarna att föra följande förslag vidare: efter ”jämställdhet” i den första klausulen skall orden ”inbegripet jämställdhet mellan män och kvinnor” läggas till. Jag skall ta fram förslaget till er, i skrift och på engelska.
Galeote Quecedo (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande! Jag vill börja med att gratulera kommissionen för att den tagit sitt ansvar när det gäller att på juridisk väg kräva att stabilitetspakten följs. Regler måste gälla lika för alla eftersom vi annars inte kommer att kunna säga att vi lever inom rättssäkerhetens råmärken.
Likväl beklagar jag att vissa av kommissionens ledamöter har gjort uttalanden som hänvisar till ett Europa med två hastigheter, det vill säga som delar upp Europa precis när vi är i färd med att återförenas. Detta är inte den väg kommissionen bör gå för att utföra en av sina grundläggande uppgifter, nämligen den som fördragens väktare. Och det är förresten rimligt i ett demokratiskt system att man kräver att ledaren för den verkställande myndigheten motsvarar en parlamentarisk majoritet.
Jag uppskattar det irländska ordförandeskapets tydliga uttalande om ett Europa med två hastigheter. Herr rådsordförande! Vi förväntar oss en hel del av det kommande halvåret och instämmer helt i de fastlagda politiska prioriteringarna och er utfästelse, som ni upprepade i morse, för den europeiska författningen. Vi anser att det är nödvändigt att möta en process med reformer för den ekonomiska och sociala moderniseringen av unionen, att garantera frihet, säkerhet och rättvisa för det folk som lever och bor i den och avslutningsvis att bestämma gränserna för djupare förbindelser med Förenta Staterna, i syfte att mera ändamålsenligt bekämpa nya hot mot våra demokratier och våra grundläggande rättigheter.
Irland är ett bra exempel på vad solidaritet i unionen borde vara och att solidaritet bäst uttrycks genom vår politik för ekonomisk och social sammanhållning. Mitt hemland, Spanien, strävar också efter att uppnå verklig konvergens med EU:s genomsnitt, för enligt vår politiska filosofi är syftet inte att skapa permanent understödda samhällen, utan att vår utvecklingsnivå måste bidra till unionens inre ekonomiska balans.
Vi önskar det irländska ordförandeskapet all framgång under de kommande månaderna. 
Titley (PSE ).
   – Herr talman! Även jag vill välkomna rådsordföranden. Det är sannerligen trevligt att se att proffsen har ansvaret igen.
Den verkliga utmaningen för detta ordförandeskap är naturligtvis att genomföra utvidgningen, och de svårigheter som kvarstår får inte heller underskattas. Irlands ordförandeskap måste sätta press på de nya länderna så att de fortsätter med de reformer som är nödvändiga för att de framgångsrikt skall integreras i unionen. Vi måste fullfölja vårt tydliga åtagande gentemot Rumänien, Bulgarien och Turkiet för att se till att utvidgningsprocessen fortsätter. Utvidgningen är årtiondets största utmaning. Det handlar inte bara om att genomföra utvidgningen, utan också om att få den att fungera. Uppriktigt sagt, om vi inte reformerar våra strukturer för beslutsfattande kommer utvidgningen att bryta ned unionen – så är det helt enkelt. Det är därför vi behöver ett konstitutionellt fördrag.
Jag befarar att många kolleger här i dag har underskattat vissa regeringars egna starka intresse av att inte nå någon överenskommelse, åtminstone inte för ögonblicket. Hur förklarar man annars att omröstningsförfaranden som inte träder i kraft förrän 2009 orsakade regeringskonferensens sammanbrott? Det förefaller otroligt att det skulle vara det enda skälet.
Det verkligt sorgliga med detta sammanbrott är att det avleder vår uppmärksamhet från ännu viktigare uppgifter. Konstitutionen handlar om vi gör saker och ting, men vår uppmärksamhet bör i stället riktas mot vi gör. Nyckeln till detta är Lissabonprocessen, som har tappat farten, lamslagen som den är av ett övermått av allmänna fraser, av brist på tydligt angivna mål och av medlemsstaternas misslyckande med att genomföra vad de har kommit överens om.
Ordförandeskapet måste i synnerhet gå vidare med rapporten av Wim Kok. Vi måste skapa fler och bättre arbetstillfällen, vi måste se till att arbete lönar sig, det krävs en mer dynamisk social modell som syftar till att få in fler människor i arbetslivet – särskilt dem som traditionellt är utestängda, vi måste undvika att skapa en tudelad arbetskraft och vi behöver en mer produktiv arbetskraft. För att göra detta måste alla regeringar fastställa tydliga mål. De nya medlemsstaterna är vana vid årlig prövning. Vi bör utsträcka den ordningen till de nuvarande medlemsstaterna. Låt oss göra mer för att ställa medlemsstaterna mot väggen.
Min fråga till rådsordföranden är mycket koncis: hur avser ni att gå vidare med Wim Koks mycket viktiga rapport? Om ni skapar fler arbetstillfällen kommer ni nämligen, mer än någonting annat, att vinna våra väljares eviga tacksamhet. 
Gasòliba i Böhm (ELDR ).
   – Herr talman, herr rådsordförande och premiärminister Bertie Ahern, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Rådsordföranden inledde sitt anförande på sitt eget språk, gaeliska: ni gjorde också det, talman Cox, vid er installation, så också Irlands president. Emellertid kan jag inte använda mitt språk, katalanska, som talas av över sju miljoner människor, och den katalanska regeringen och det katalanska parlamentet kan inte vända sig till domstolen på katalanska i frågor som rör tillämpningen av Europeiska unionens lagar, vilka utgör nära 80 procent av vår lagstiftning.
Min begäran, eftersom ni har en särskild förståelse för vad det innebär att försvara ett folks och ett lands identitet i Europa, är därför att den europeiska författningen, som ni har förpliktat er att stödja aktivt, beaktar dessa folks rättigheter, deras språk, deras kultur och även de naturliga regionerna. Det finns många referenser för det och många skäl för att försvara det. 
Sudre (PPE-DE ).
   – Herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Under den sexmånadersperiod som börjar nu och under vilken Irland tar över ordförandeskapet för rådet, infaller två viktiga händelser: det historiskt betydelsefulla enandet av Europa i och med anslutningen av tio nya länder den 1 maj och Europavalet i juni i våra tjugofem medlemsstater. Händelserna det kommande halvåret kommer säkerligen att domineras av fortsättningen på regeringskonferensen, som ansvarar för att utarbeta en ny författning för Europa efter misslyckandet vid toppmötet i Bryssel i december.
Det är tydligt att Europeiska unionen kommer att vara i ett bättre läge när det gäller att välkomna dessa nya medlemmar om den redan har en författning. Ni var pragmatisk, herr rådsordförande, när ni nyligen sade er mening rent ut mot idén att fastställa ett slutdatum för att nå en överenskommelse om det framtida konstitutionella fördraget. Emellertid var ni också klok nog att varna för att utsträcka regeringskonferensen för mycket.
I likhet med er tror jag att ju längre förhandlingarna pågår, desto mindre kommer utsikterna att bli att nå fram till en överenskommelse. Jag har därför förstått er önskan relativt väl att göra varje ansträngning för att stimulera den beslutsfattande processen, för den institutionella förvirringen bör inte få oss att glömma den historiskt betydelsefulla händelsen med tio nya medlemsstater som går med i EU, länder som i hög grad har visat sig vara värdiga att gå med i en gemenskap av värderingar och frihet. Låt oss se till att den obeslutsamhet som vi har gjort oss skyldiga till inte förlamar hela den europeiska planen.
Om mindre än ett halvår kommer det enade Europa att i Europavalet uppmanas att gemensamt fatta beslut om framtiden för vår kontinent. Av tradition är väljarna – tyvärr – inte intresserade av den här omröstningen, för det som står på spel förefaller alldeles för avlägset eller dunkelt för dem. Jag hoppas att det irländska ordförandeskapet och alla medlemsstater i EU kommer att ta itu med det här problemet och försöka mobilisera medborgarna genom att anordna en europeisk debatt som ger dem ett faktiskt val mellan de olika alternativen för Europa. 
Schulz (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Mina första påpekanden riktar sig till en frånvarande kollega, vilket jag är övertygad om beror på hans fulltecknade tidsschema. Jag ville faktiskt svara Hans-Gert Poettering. Han är inte i kammaren för ögonblicket men han kommer utan tvivel att höra vad jag har att säga.
Under dagens debatt om det irländska ordförandeskapet har vi återigen hört Hans-Gert Poettering, som alltid kommer tillbaka till samma ämne, ta upp frågan om vem som blir nästa kommissionsordförande. Såvitt honom anbelangar är det uppenbart att nästa kommissionsordförande kommer att föreslås av Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna. För det första, låt mig säga att Europavalet äger rum den 13 juni. Det är inte Hans-Gert Poetterings sak att under plenarsammanträdet avgöra vilken grupp som kommer att vara starkast i denna kammare efter det valet, utan snarare kommer det att bestämmas av EU:s väljare. Vi avser fortfarande att genomföra mängder av kampanjer. Jag är inte säker på att Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna kommer att vara den starkaste gruppen i kammaren efter valet. Det kan bli så, herr Poettering, att de enande krafter som arbetar inom den här gruppen i själva verket kommer att misslyckas fram till dess. Jag tänker på det brittiska konservativa partiet och andra som inte längre vill sitta i den här gruppen, men det kan vara så att fler vill förena sig med dem. Kanske Gianfranco Fini – vi vet inte. Det är en dynamisk process när allt kommer omkring.
Vem som än blir nästa kommissionsordförande kommer han eller hon dock att behöva ett brett stöd i denna kammare och bara att få detta breda stöd om han, eller hon, har Europeiska socialdemokratiska partiets grupp på sin sida. Det skulle därför vara klokt av våra konservativa kolleger att inta en hållning som innebär delaktighet i kammaren, hellre än att bedriva valrörelse här.
Tillåt mig att göra en kommentar till. Den här kritiken gäller var och en som hänvisar till den inhemska politiska situationen i en särskild medlemsstat. Jag tänker på det tidigare ordförandeskapet, som lärde mig en svår läxa. Låt det dock för ögonblicket föras till protokollet utan ytterligare kommentar att varje parlamentsledamot från i denna kammare utnyttjar kommissionsordförandens tjänst för inrikes valkampanjer. Enligt min åsikt är detta något som borde avvisas med kraft för EU-institutionernas skull.
Herr rådsordförande! Jag vill gärna ställa samma fråga till er som jag också ställde till er företrädare, och jag hoppas att vi inte skall behöva fly in i filmens värld. Vad avser ni att göra för att garantera ett snabbt införande av den europeiska arresteringsordern? Jag ställer samma fråga till varje ordförandeskap. Om ni i era kommentarer föreslår att Tammerforsprocessen bör ses över, låt mig då återigen påminna er om att den europeiska arresteringsordern var en huvudkomponent i slutsatserna från Tammerfors och att den – trots de åtaganden som ingicks i Tammerfors – inte trädde inte i kraft den 1 januari. Låt mig upprepa en punkt som jag tog upp i vår senaste debatt: detta är inte en medlemsstats fel, utan snarare flera medlemsstaters fel. Av den anledningen uppmanar jag således även er att bli den rådsordförande som till slut tar den här frågan på allvar. För om vi vill genomföra Tammerforsprocessen så måste vi ha den europeiska arresteringsordern. Jag skulle vara mycket tacksam om ni kunde återkomma till den här punkten i ert svar.
Maaten (ELDR ).
   – Herr talman! Förra året var ett bedrövligt år för EU och nu är utmaningen att återställa förtroendet för institutionerna och de avtal de har ingått. Detta förtroende kommer även att avspeglas i resultatet av valet till Europaparlamentet i juni.
Ett sätt att återställa förtroendet är ökad insyn och demokrati. Vi söker en ny ordförande för kommissionen och vi söker efter en självständig, energisk person som har stöd av en majoritet av det nyvalda parlamentet. Jag vill därför be rådsordföranden att överväga att låta parlamentet delta i nomineringen av kandidater genom att exempelvis låta de politiska familjerna föreslå namn. Vi bör i alla händelser undvika beslut som fattas mitt i natten bakom stängda dörrar.
För det andra kan förtroendet återställas genom effektiva insatser vid gränsöverskridande problem. Det är vad allmänheten förväntar sig av oss. Stora epidemier är ett exempel. Att vi har klarat oss från sars under tidigare epidemikriser är mer tur än skicklighet. En ny sarsepidemi hotar och jag uppmanar ordförandeskapet att vidta åtgärder för att se till att folkhälsoministrarna ger kommissionen, i det här fallet kommissionär David Byrne, långtgående befogenheter att vidta åtgärder för att hantera kriser, däribland enhetliga flygplatskontroller om detta skulle visa sig nödvändigt.
Jag är hur som helst säker på att detta ordförandeskap kan återställa förtroendet för institutionerna, och ert inspirerade tal i dag har bara stärkt mig i denna övertygelse. 
Bodrato (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag är också mycket glad över att det irländska ordförandeskapet prioriterar målet att på nytt ena Europas folk efter de motsättningar om viktiga aspekter av konventets förslag som ledde till sammanbrottet i Bryssel. Valet i juni får inte vidga klyftan i unionen, utan måste i stället ge en ny demokratisk puff åt de EU-positiva krafterna.
Parlamentet vill snarast komma på rätt kurs igen i riktning mot en konstitution och uppskattar åtagandet att sammankalla regeringskonferensen på nytt och att agera öppet för att främja närmare förbindelser mellan EU:s institutioner och dess medborgare. Vi delar även den multilaterala ståndpunkten för en gemensam utrikes- och försvarspolitik, ett stabilt partnerskap med Förenta staterna, bekräftande av FN och återupptagande av internationella handelssamtal.
Allmänheten oroar sig dock för framtiden. Vid rådets vårmöte kommer de framgångar som nåtts att redovisas, men det finns även en risk för att den sociala modellen kommer att försvagas utan att EU:s ekonomi blir mer konkurrenskraftig globalt sett. Vi måste noga överväga de val vi måste göra för att kunna återuppta Lissabonstrategin och när det gäller unionens budgetplan, det vill säga de tillgångar som EU kan ta i anspråk för att hantera de svårigheter som Romano Prodi klart och tydligt räknade upp. Dessa svårigheter rör först och främst unionens utvidgning och, särskilt på längre sikt, de yngre generationernas framtid på vår kontinent. 
Van den Berg (PSE ).
   – Herr talman, herr premiärminister! Jag uppmanar er att ta itu med det byråkratiska språket och den byråkratiska kulturen. Medborgarnas organisationer misströstar när de läser blanketter och stödansökningar på ett EU-språk som bara skapar avstånd till medborgarna. All heder åt det irländska ordförandeskapet som vill förenkla blanketter, regelverk och texter och göra dem medborgarvänliga. En sådan attack på det byråkratiska språket och den byråkratiska kulturen kan bestå i att avskaffa byråkratiska blanketter och ersätta regelverkens texter med moderna, begripliga och medborgarvänliga texter. För det andra skulle vi behöva ett handlingsnätverk bestående av nationella offentliga organ och nationella parlamentsledamöter som kan komplettera den irländska konferensen i april i syfte att föra språket och kulturen närmare medborgarna. För det tredje bör vi under de närmaste fem månaderna använda TV-reklam för att på ett lättfattligt språk förklara EU:s kärnbudskap för medborgarna i alla EU-länder: säkerhet på gator och torg, global säkerhet, miljöskydd, utökad demokrati och mindre byråkrati. EU börjar med medborgarna i deras egna regioner. För det fjärde bör vi stödja åtgärder som leder till goda styrelseformer. Vi måste minska antalet förordningar från 80 000 till 50 000 och minska antalet beslutstyper från 23 till 6 som ett led i att skapa tydliga, resultatinriktade och demokratiska styrelseformer. EU:s konstitution har därför högsta prioritet och vi bör inte låta sakerna återgå till sin vanliga ordning förrän en konstitution har kommit till stånd.
Regeringscheferna misslyckades i förhandlingarna om konstitutionen i Bryssel. Utan en konstitution är det inte möjligt att tänka sig en bredare utvidgning eller en seriös diskussion om budgetplaner. Det finns heller inget utrymme för ytterligare politisk integration så länge Europaparlamentet inte kan utöva någon demokratisk kontroll. För det femte bör vi stödja parlamentets förslag om ett medborgartest för alla EU-förslag som vi kommer att motta inom överskådlig framtid. Här är det bättre att förekomma än förekommas. För det sjätte bör vi stödja parlamentets subsidiaritetsförslag. Låt oss hålla det lågt som kan hållas lågt och göra småskaligt det som kan göras småskaligt, med de nationella parlamenten som väktare.
Det här är våra förslag som skall göra det möjligt att ersätta ett segt, byråkratiskt EU med ett nytt, demokratiskt EU. Premiärminister Bertie Ahern! Stöder ni detta program och kommer ni att stödja det i april?
I övrigt ber jag er att stödja Europeiska kommissionen för att bibehålla domstolens avgöranden och även stödja reformen av stabilitets- och tillväxtpakten för att åstadkomma större tillväxt i EU trots den starka euron. Jag ber er att stödja Wim Koks förslag liksom förslagen om skuldavskrivning i anslutning till millenniemålen för utvecklingsländer. Har ni för avsikt att agera inom detta område och stöder ni trojkan för Etiopien och Eritrea där ett nytt krig hotar att bryta ut?
Neapelöverenskommelsen är ett viktigt steg på vägen mot en bred europeisk säkerhetspolitik. Alla undersökningar visar att alla våra medborgare anser detta vara en fråga som bör prioriteras, och därför vill jag uppmana er att göra er redo att genomföra konventets konstitution. En utvidgning med tio nya länder utan konstitution är en förolämpning mot EU:s medborgare, för det är de som måste stå i centrum detta glädjens år för EU – och sättet ni har formulerat ert arbetsprogram på inger mig fullständigt förtroende för er. 
Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande! Jag vill önska det irländska ordförandeskapet lycka till och gratulera det till det tema som valts – ”Européer i samarbete” – vilket är vad som verkligen behövs för att möta de problem vi står inför.
Vi måste välkomna det irländska ordförandeskapets aktiva strategi när det gäller den institutionella förvirringen. EU behöver och vill ha en konstitution som återspeglar alla EU-medborgares ambitioner.
Det är uppenbart, herr talman, att vi åter måste slå in på en väg med hållbar tillväxt och nya arbetstillfällen. Med tanke på den konkurrenskraft som Europeiska unionen behöver är det irländska ordförandeskapet mycket väl lämpat att fortsätta på den väg som stakades ut vid toppmötet i Lissabon. Samtidigt menar jag att det är viktigt – och detta verkar ordförandeskapet inte ha tagit till sig – att få till stånd en debatt om de budgetplaner som ordförande Romano Prodi lade fram i morse. Det står klart att ett problem som vi måste lösa är det följdriktiga beslut som kommissionen fattade i går att mot bakgrund av Ekofinrådets beslut väcka talan vid EG-domstolen. Europeiska unionen är en rättslig gemenskap och bestämmelserna framstår som rimliga endast om de åtföljs av en skyldighet för alla, stora såväl som små, att följa dem.
Vi är mycket nöjda med den bedömning som rådets ordförandeskap har gjort av området med frihet, säkerhet och rättvisa och av de framsteg som gjorts sedan toppmötet i Tammerfors. Vi menar att ordförandeskapet även är mycket väl lämpat att hantera förbindelserna mellan Europeiska unionen och Förenta staterna och att på något sätt försöka omvandla tidigare missämja till harmoni nu och i framtiden.
Eftersom jag menar att det är viktigt vill jag påpeka att det nord- och sydamerikanska toppmötet avslutades i går och inte under de bästa omständigheter, och jag vill säga till ordförandeskapet att ett mycket viktigt område håller på att öppnas upp som gör det möjligt för Europeiska unionen att med kraft göra detta till en prioritet inför nästa toppmöte mellan EU:s och Latinamerikas stats- och regeringschefer i Mexiko.
Avslutningsvis, herr talman, beklagar jag att Martin Schulz inte är närvarande. Det som Hans-Gert Poettering mycket tydligt har klargjort är att vi inte får förhasta oss. Vi har sett ett antal överilade kandidaturer. Det är vid valurnorna som det kommer att avgöras hur majoriteten skall se ut och det är uppenbart att kommissionens ordförande måste beakta EU-valets resultat i sitt förslag. Det är detta som parlamentet har röstat för. Vår partigrupp är helt klart den största och det lär den fortsätta att vara även under nästa mandatperiod. 
Goebbels (PSE ).
   – Herr talman, ärade herr premiärminister! Det finns ett irländskt ordspråk som säger att Gud uppfann whiskyn för att hindra irländarna från att dominera världen.
Herr rådsordförande! EU är dock en fråga som irländarna tar på allvar. Det blev min politiska grupp varse när vi besökte Dublin. Ni kommer att ta itu med EU:s verkliga problem, lågmält men beslutsamt. Efter Silvio Berlusconis cirkuskonster och tveksamma lustigheter känns det tryggt att det sitter personer vid EU:s roder som inte är pompösa utan står stadigt med fötterna på jorden. Verkligheten i EU är tyvärr hård. Tillväxten sviktar i unionen. Arbetslösheten stiger. Det är EU:s mål som anger tonen, från förslaget till konstitution till Lissabonprocessen. Den nödvändiga stabiliteten är dogm, medan Förenta staterna återställer tillväxten med metoder som är helt och hållet oortodoxa. En av era ministrar, Dick Roche, liknade Lissabonprocessen vid en sorts julgran där de olika ordförandeskapen har hängt upp sina favoritprydnader. Den bilden illustrerar perfekt den säsongsbetonade ritual som detta storslagna mål från 2000 har utvecklats till.
Det irländska ordförandeskapet föreslår nu att vi skall återgå till ursprungsläget. Vårtoppmötet bör inriktas på de grundläggande frågorna, nämligen tillväxt och sysselsättning, som bör vara EU:s främsta mål. En påträngande fråga återstår dock att besvara: var finns de pengar, var finns de medel som skall ge EU de resurser som krävs för att nå målen?
Unionens budget är försumbar. Den utgör mindre än 1 procent av EU:s bruttonationalprodukt. Under 2003 lyckades kommissionen inte ens göra slut på dessa små tillgångar. För att finansiera unionen efter 2006 kommer kommissionen att föreslå att hela det budgetutrymme som för närvarande är möjligt skall användas, det vill säga 1,24 procent av EU:s bruttonationalprodukt. Även om sex länder redan har aviserat att de inte tänker höja sitt bidrag kommer ett EU med 25 medlemsstater att behöva mer än en miniminivå av solidaritet för att kunna utvecklas.
Det vore en bra idé om ordförandeskapet kunde föreslå nya egna medel, t.ex. en EU-skatt på koldioxidutsläpp eller en skatt på sparande i stället för det byråkratiska system som angavs i Feira. En EU-skatt på endast en cent per liter sålt bränsle i EU skulle finansiera de transeuropeiska näten. Detta skulle skapa ökad tillväxt samtidigt som det avlastar de nationella budgetarna. Politik utan finansiella medel är ingenting annat än en tom gest.
Hjälp EU att komma ur sina gamla hjulspår, herr rådsordförande, våga göra det! 

Jag kanske får säga några ord också om Hans-Gert Poetterings anförande. Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna vill att kommissionens ordförande skall hämtas från de egna leden. Det är gott och väl. I så fall måste dock Hans-Gert Poettering ange namnen före valet. Han kan inte förvänta sig att EU-medborgarna skall köpa grisen i säcken.
Karas (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Det är sex spännande månader som ligger framför er, med utvidgningen, konstitutionen och vårtoppmötet. Jag menar dock att det finns mer ni kan göra. Som rådets ordförande måste ni bestämma vilken inriktning som skall väljas inom olika politiska områden och hur rådets arbete skall utformas. Jag hoppas att julhelgen, bytet av ordförandeskap och inledningen på det nya året har varit ett tillfälle att skaffa sig perspektiv och insikter och att ni är redo att överge det vetoglada mellanstatliga EU med två olika hastigheter för ett starkare EU med gemenskapsfokus. Från bristande respekt för gemenskapens lagstiftning, framför allt för stabilitets- och tillväxtpakten, till aktivt genomförande av gemenskapens bestämmelser och avgöranden – vi välkomnar kommissionens talan. Från nationalisering av EU-politiken till en mer EU-tillvänd inrikespolitik. Från en EU-kritisk kultur till en vilja att dela ansvar. Från hävandet av moratoriet för forskning på mänskliga embryon till ett avtal om gränser. Från systemet att undvika och förhala frågor till att fatta beslut om de direktiv som står på föredragningslistan (jag tänker, herr rådsordförande, på insynsdirektivet, direktivet om konkurrens inom offentliga tjänster och direktivet om uppköp). Från en fortsättning på den nya populistiska debatten om ledamotsstadgan till ett beslut. Ni har fortfarande trettio timmar på er att besvara Europaparlamentets begäran om en tidsplan. Bort från den negativa atmosfär som ofta finns mellan rådet, kommissionen och parlamentet mot att inrätta diskussioner och allmänna förbindelser som är medborgarvänliga, optimistiska, ärliga och som tillvaratar de möjligheter som ges genom utvidgningen, konstitutionen, tillväxt och sysselsättning, stabilitet, den inre marknaden, konkurrens och subsidiaritet. Jag uppmanar er att göra denna helomvändning och därigenom ge våra prioriteringar en ny inriktning. 
Napoletano (PSE ).
   – Herr rådsordförande! Jag vill först säga att jag har mycket stor respekt för den svåra uppgift som ert ordförandeskap står inför. Vi inser alla hur svårt det kommer att bli att slutföra regeringskonferensen på ett framgångsrikt sätt, med tanke på att den körde fast i Bryssel för bara några veckor sedan. Det är därför ett både enkelt och tydligt budskap vi vill att ni för vidare till alla regeringar i EU: axla ansvaret för att ge EU en konstitution före Europavalet. Det är i allt högre grad så att det vi gör är tätt förknippat med hur vi fungerar: ni måste sträva efter att lösa de meningsskiljaktigheter som ledde till sammanbrottet, för den goda sakens skull.
Det faktum att konventet lyckades utforma en konstitutionstext som också fick brett stöd i parlamentet visar att politiska och geografiska skillnader inte är ett oöverstigligt hinder. Man måste med kraft motarbeta den antihistoriska konflikten mellan nationella intressen och EU, eftersom detta är en sjukdom som kan överskugga de starkaste av skäl till vår fortsatta samvaro.
En sista fråga, herr rådsordförande: i den debatt som avslutade det italienska ordförandeskapet nämnde Silvio Berlusconi en överenskommelse som nåddes under regeringskonferensen och som omfattade 85 punkter och gemenskapens regelverk, vilket skulle innebära att endast en punkt återstår att lösa. Kan ni, herr rådsordförande, vara vänlig och upplysa oss om exakt vad det italienska ordförandeskapet har överlämnat åt er? Orsaken till min fråga är att parlamentet hittills förgäves har frågat rådet om detta. 
Brok (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Om jag har tolkat rådsordförandens anförande korrekt tycker jag mig märka en bakomliggande vision som gör att vi kan bevara kraften från regeringskonferensen. Jag menar att vi måste se om det faktiskt fortfarande finns en möjlighet att nå ett beslut före valet till Europaparlamentet. Det kommer att bli mycket svårt att bibehålla allmänhetens medvetenhet om vad konventet och regeringskonferensen har kommit överens om så här långt, men formellt ännu inte nedtecknat, fram till december i år.
Vi måste vara medvetna om att utan en konstitution finns heller ingen stadga om grundläggande rättigheter. Medborgarna kommer därför inte att rösta om kommissionens ordförande i Europavalet, inget sådant mandat kommer att ges och de nationella parlamenten kommer inte att delta. I stället kommer en försvarsunion att bildas utanför Europeiska unionens ramar, med allt vad det innebär för Nato, den transatlantiska alliansen och tillträde för alla EU-medlemsstater. Jag menar att detta skulle hjälpa oss in på rätt spår igen när det gäller att skapa ett EU med enskilda allianser och successivt återgå till situationen före 1914. Därför, herr rådsordförande, menar jag att ni har ett stort ansvar.
Oavsett vad som händer kan vi inte låta rådets beslutsmekanismer överskrida de trösklar som fastställdes i Nice. Vi måste verkligen hålla oss under denna tröskel i alla skeden av förhandlingarna, eftersom vår handlingskraft måste bevaras och inte kan tillåtas sluta i en halvhjärtad kompromiss. Vi behöver även en lämplig balans mellan stora och små stater. Jag menar att vederbörlig hänsyn måste tas till de stora staterna Spanien och Polen, som är så viktiga för Europeiska unionen, men dessa länder måste även uppmärksammas på att de också har ett ansvar för att se till att Europeiska unionen fortsätter att utvecklas. Jag utgår från att era diplomatiska färdigheter kommer att få dessa länder att agera på ett lämpligt sätt.
Thorning-Schmidt (PSE ).
   – Herr rådsordförande! Jag skulle vilja ta upp två frågor. För det första är det skönt att höra att regeringskonferensen har högsta prioritet för er. Jag är dock något förbryllad över detta, eftersom ni tackade det italienska ordförandeskapet för deras goda arbete, men samtidigt får vi uppfattningen från pressen att ni inte har fått någon information om eller indikation på vad man enades om. Samtidigt påstår italienarna att de nådde enighet i 95 procent av frågorna. Om det är sant uppmanar jag er att finna dessa anteckningar i Bryssel, att avsluta de 95 procenten och utnyttja tiden för att hämta in de återstående 5 procenten. Jag råder er att tänka på att detta inte bara omfattar samråd och rapportering i mars, utan att det också kommer att krävas bestämda tidsgränser för att återuppta toppmötet i maj, och det är nödvändigt att inta en mycket fast hållning när det gäller den saken, annars kommer vi inte att ha någon chans att avsluta regeringskonferensen före valet till Europaparlamentet. 
Den andra frågan är ledamotsstadgan. Utan tvivel kommer det att föras en populistisk kampanj mot stadgan under de närmaste veckorna. Huvudargumentet kommer att vara att lönen är för hög. Den är hög, jag håller med om det, men det är mycket viktigt att komma ihåg vilket pris som betalas för denna lön: ett avtal om bestämmelserna för resekostnader, som för närvarande ger ledamöterna möjlighet att, skattefritt, stoppa tusentals euro i egen ficka per år enligt ett mycket diskutabelt system. Vi måste vara uppmärksamma på sambandet mellan bestämmelserna för resekostnader och lönen. Jag önskar er all lycka i era ansträngningar. 
Cushnahan (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill önska rådsordföranden och hans regering all framgång under det irländska ordförandeskapet. Jag erkänner att det irländska ordförandeskapet måste gå försiktigt fram när det gäller att gå vidare med förslaget till konstitution, men jag stöder också kommissionens ordförande Romano Prodis varning om att ett misslyckande med att enas oundvikligen kommer att leda till att det skapas ett Europa med två hastigheter. Om vi inte kan nå en enhällig överenskommelse om det konstitutionella fördraget är det enda alternativet att skapa ett Europa med två hastigheter. Att göra något annat skulle vara att ge vetorätt till varje EU-skeptisk medlemsstat.
Det finns redan nu ett Europa med två hastigheter på minst två områden, nämligen Schengenavtalet och den gemensamma valutan. Schengen möjliggjorde ett fullständigt genomförande i de medlemsstater som har undertecknat Europeiska enhetsakten, särskilt med avseende på fri rörlighet för personer. Förenade kungariket och Irlands beslut att inte gå med – även om det i vårt fall var av oundvikliga skäl på grund av Förenade kungarikets ståndpunkt – hindrade inte detta från att ske.
Förenade kungarikets, Sveriges och Danmarks beslut att inte införa den gemensamma valutan hindrade dock inte att euron infördes, vilket med hänsyn till de stora tekniska problem som detta medförde var en fantastisk prestation av kommissionen. Införandet av euron var en mycket viktig del av den historiska utvecklingen och utgör det största framsteget mot en politisk union.
Mot bakgrund av dessa erfarenheter bör vi inte bli förskräckta inför utsikten att fatta liknande beslut på andra områden; hellre det än att unionen förlamas och stagnerar i händerna på EU-skeptiska medlemsstater. En sak som var av grundläggande vikt för de drömmar som vår unions grundare hade för 50 år sedan, var att det var absolut nödvändigt att avstå nationell suveränitet i utbyte mot en enad kontinents större suveränitet. Förslaget till konstitution utgör uppfyllandet av den drömmen, som, om så behövs, måste fullföljas utan de medlemsstater där en nationalistisk chauvinism fortfarande är förhärskande.
Herr rådsordförande! Er utmaning är att se till att debatten om konstitutionen slutförs under de kommande sex månaderna; det är en svår uppgift, men jag vill önska er all framgång med denna synnerligen historiska uppgift. 
Swoboda (PSE ).
   – Herr talman, herr premiärminister! Låt mig först säga några ord om Lissabon innan jag övergår till frågan om yttre förbindelser. Jag håller med er och önskar er lycka till i ert försök att blåsa nytt liv i Lissabonmålen. Samtidigt menar jag att vi måste vara medvetna om att Lissabon inte bara handlar om ekonomiska reformer. Det handlar även om att investera mer i utbildning och vidareutbildning av enskilda personer. Om vi förväntar oss större rörlighet av EU:s arbetstagare måste vi i gengäld även ge dem ett visst mått av stabilitet och social trygghet. Det är endast då människor kommer att vara villiga att bidra till den sociala sidan av denna ekonomiska moderniseringsprocess.
Låt mig dock komma till frågan om yttre förbindelser. Min kollega Margrietus van den Berg har redan nämnt det kritiska läget i Etiopien och Eritrea. Vi kan även nämna Kashmir, en annan plats där Europeiska unionen uppmanas att stödja det som tycks vara ett begränsat närmande mellan Indien och Pakistan. Jag vill dock särskilt nämna Mellanöstern. Jag menar att det åligger ert ordförandeskap, herr premiärminister, att försöka göra mer för att se till att Europeiska unionen profilerar sig i Mellanöstern. Under de senaste sex månaderna har dessvärre ett betydande antal möjligheter gått om intet inom detta område. Mot denna bakgrund uppmanar jag er att försöka göra allt för att associeringsavtalet med Syrien, som redan nästan är färdigt för undertecknande, fortfarande skall kunna ingås. Jag har förstått att kommissionen lagt ned ett betydande arbete, men att rådet eller vissa rådsmedlemmar har protesterat och lagt in veto mot avtalet. Oavsett hur detaljerna ser ut menar jag att vi behöver den här typen av överenskommelser med Syrien så att vi kan utöva påtryckningar på landet att förhandla med Israel och underlätta fredsprocessen. Jag menar att det är avgörande att vi faktiskt utnyttjar de försiktiga tecknen på ett förbättrat förhållande mellan Israel och Syrien.
Mer allmänt och i stället för att bara strunta i denna oroshärd måste dock Europeiska unionen göra mer på båda sidor för att föra fredsprocessen framåt. För inte så länge sedan hade vi Genèveplanen, som även gav upphov till en viss positiv oro i Israel eftersom fredsförespråkarna nu också hade något att bygga på. Avslutningsvis vill jag även tillägga att Israels tidigare ambassadör i Tyskland, Avi Primor, i en lång och mycket infekterad artikel i tidningen uppmanade Europeiska unionen att göra mer för att åstadkomma fred i Palestina och Israel. Jag uppmanar även er, herr premiärminister, att göra mer för att Europeiska unionen skall delta mer aktivt i denna mycket viktiga fredsprocess.
Matikainen-Kallström (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det irländska ordförandeskapet innebär startskottet för en ny, liberalare period efter det sydeuropeiska ordförandeskapet. De nordligaste medlemsstaterna har varit helhjärtat för både den inre marknaden och utvidgningen. Ibland verkar det som om ju längre vi kommer från EU:s hjärta och närmar oss dess geografiska ytterområden, desto starkare är gemenskapsandan och desto större är visionerna om byggandet av ett gemensamt EU.
Att främja ekonomisk tillväxt och arbeta för att nå Lissabonmålen är en av de viktigaste frågorna under det irländska ordförandeskapet. År ut och år in fortsätter Europeiska unionen att hamna allt längre efter Förenta staterna. Årets BNP-tillväxt i Förenta staterna är i en klass för sig: 3,9 procent. Lissabonmålen glider allt längre bort och jag menar att hela konkurrensstrategin sjunger på sista versen. Alla projekt som avtalats på EU-nivå är klara, men medlemsstaterna har ännu inte förstått vilka strukturförändringar som denna strategi kräver. Stabilitets- och tillväxtpakten har börjat knaka i fogarna.
Det är särskilt viktigt att främja arbetet inom rådet (konkurrenskraft: inre marknaden, industri och forskning). Rådet måste bli aktivare, ta ett större ansvar för den grundläggande fråga det har ställts inför: Vilken inverkan har de olika lagförslagen på EU:s konkurrenskraft? Vilken betydelse kommer till exempel EU:s kemikaliepaket och omvärderingen av Kyoto att få för EU:s konkurrenskraft? Med dessa planer löper EU stor risk att såga av den gren som vi sitter på och äventyrar därmed vår konkurrenskraft och välfärd.
Om det land som innehar ordförandeskapet tidigare har haft problem när det gäller att hitta frågor att arbeta med i rådet (konkurrenskraft) så ligger de nu och väntar. 
Van Orden (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande! Ni har med rätta betonat behovet av att motsvara våra medborgares förväntningar. Jag kan tala om för er att de människor i Essex och i andra delar av östra England som jag företräder skulle vilja att EU lade sig mindre i deras liv. De vill sköta sina egna angelägenheter.
Våra företag vill skärpa sin förmåga att konkurrera på de globala marknaderna, inte tyngas ned av onödig byråkrati och onödig socialistisk reglering, som i mångt och mycket härstammar från Bryssel och sedan putsas till av vår egen Labourregering. De vill i synnerhet ha en sportslig chans att visa vad de duger till.
Den enda aspekten av Europeiska unionen som det finns någon entusiasm för är den inre marknaden, men de brittiska jordbrukarna och affärsmännen har alltid misstänkt att de avsiktligt har haft oddsen mot sig, eftersom vissa medlemsstater helt enkelt nonchalerar reglerna. Nu har kommissionen bekräftat den misstanken med sitt tillkännagivande i måndags att Frankrike, Belgien och Tyskland, dessa stora EU-entusiaster, ligger i botten av serien när det gäller genomförandet av bestämmelserna för den inre marknaden, och att Frankrike toppar listan när det gäller överträdelseärenden. Jag kommer omedelbart att tänka på det långvariga och olagliga förbudet mot brittiskt nötkött.
Ni sade att ni vill fokusera på Lissabonmålen. För att ge er själv lite andrum, föreslår jag att det första ni skall göra är att ge förslaget till konstitution en kraftig spark över sidlinjen. Uppfattningen att konstitutionen var nödvändig för den utvidgade unionen är helt klart en myt. Den var bara ett medel för ytterligare politisk integrering och det är något som våra medborgare helt enkelt inte vill ha. De vill inte heller att Europeiska unionen skall blanda sig i militära frågor, vilket komplicerar och upprepar Natos arbete och skapar ytterligare spänningar i förbindelserna med våra viktiga transatlantiska bundsförvanter. Verkligheten är att försvarsbudgetarna kraftigt skärs ned i det kontinentala Europa och till och med det storslagna brittiska försvaret är hopplöst överansträngt och underutrustat. EU-politiker som spelar byråkratiska spel i Bryssel kommer inte att underlätta denna situation.
Herr rådsordförande! Slutligen betonar ni med rätta er avsikt att inrikta er på praktiska människorättsfrågor. Ett av de första beslut som ni kommer att behöva driva igenom i rådet är återupptagandet av de planerade sanktionerna mot Zanu-PF-regimen i Zimbabwe. Jag vill be er att tillmötesgå parlamentets krav när det gäller den frågan. 
Laschet (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande, herr rådsordförande! I dag har ni entydigt förklarat att ni är för multilateralism. Ni har sagt att FN måste stärkas och även tagit upp besöket av FN:s generalsekreterare i Europaparlamentet som skall äga rum i slutet på månaden. Jag tror inte att det är många rådsordförande som här i denna kammare har inlett med att så tydligt ta ställning för multilateralism och FN. Jag menar dessutom att de problem vi kommer att diskutera i detalj under de närmaste veckorna – den internationella terrorismen, massförstörelsevapen, stater i upplösning, narkotikasmuggling och människosmuggling – är för mycket till och med för världens starkaste nation att hantera på egen hand. Vi behöver multilaterala lösningar.
Herr rådsordförande! Jag menar dock att detta är ytterligare ett skäl till att vi behöver konstitutionen. Europeiska unionen är inte redo att sätta upp en enad front mot FN:s system. Det är alldeles för många inblandade parter. Europeiska unionen är medlem i FAO och har en plats och en röst. Än så länge har Europeiska unionen ingen rättslig ställning i yttre förbindelser. Vi har ett kommissionskontor i New York. Vi har ett rådskontor i New York. Vi behöver denna konstitution för att Europeiska unionen skall kunna få en sådan rättslig ställning och kunna agera även inom detta område. Därför, både när det gäller yttre förbindelser och arbetet inom FN-systemet, där Europeiska unionen är den största bidragsgivaren, måste vi öka vårt politiska inflytande och tillsammans visa vår politiska styrka. Det är därför vi måste få en konstitution mycket snart och jag uppmanar er att beakta detta under era överläggningar. Om EU vill ha inflytande finns inget utrymme för splittring. Enda möjligheten är att agera som en gemenskap och ert ställningstagande för multilateralism är en mycket viktig utgångspunkt. 
Lisi (PPE-DE ).
   – Herr rådsordförande! Praktiskt taget alla ledamöter har gett uttryck för parlamentets förhoppningar om att ni på ett framgångsrikt sätt skall kunna slutföra denna mycket speciella uppgift – regeringskonferensen och konstitutionen. Lycka till, vi finns alldeles bakom er!
Utöver dessa speciella uppgifter kommer ni dock även att ha de vanliga uppgifterna att sköta och dessa skulle jag vilja fästa er uppmärksamhet på. Låt mig bara nämna huvudpunkterna: den första är forskning, som Romano Prodi återigen tog upp och som vi alla håller med om. Det finns dock även en etisk aspekt av finansieringen av sådan forskning, vilket min kollega Peter Liese kommer att ta upp, och vi vill att ni ger oss er syn på detta, utan att gå in på den luddiga obskurantism som Marco Pannella talade om och som faktiskt inte existerar.
Jag har två andra hjärtefrågor som jag vill uppmärksamma er på: flygsäkerhet och flygpassagerares rättigheter. Tyvärr krävdes det en tragedi som den i Sharm el-Sheikh för att visa vilken vikt allmänheten fäster vid detta och hur nödvändigt det är att vi slutför en åtgärd som på ett oförklarligt sätt fastnat i rådet sedan oktober förra året. Lika oförklarligt fast, herr rådsordförande, sitter en åtgärd som parlamentet godkände med överväldigande majoritet, nämligen förbättrat skydd för flygpassagerare vid nekad ombordstigning eller vid inställda eller försenade flygningar. En regering, den tyska, har utan förklaring ändrat ståndpunkt, kanske därför att de lyssnar mer till Lufthansas argument än till passagerarnas. Jag är medveten om att er regering, herr rådsordförande, var emot denna åtgärd, men jag kan inte kritisera detta eftersom ni alltid har haft en konsekvent hållning. Det är dessa märkliga åsiktsbyten i sista minuten jag vänder mig emot.
Jag är säker på att ni i er nya roll som rådsordförande kommer att kunna föra dessa åtgärder framåt och slutföra dem, eftersom de ligger i den europeiska allmänhetens intresse och våra medborgare väntar på dem. 
Bowis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skall nu ta upp en annan punkt med premiärministern. Jag vill följa upp den säkerhetsfråga han tog upp, särskilt vad beträffar hälso- och konsumentfrågor.
Herr premiärminister! Först och främst ser jag fram emot att samarbeta med hälsominister Micheál Martin när det gäller inrättandet av ett europeiskt smittskyddsinstitut, vilket är ytterst viktigt i en tid av globala sjukdomshot och hotet om bioterrorism.
För det andra ser jag fram emot att samarbeta med ert ordförandeskap om frågan om genomförandet av patientrörligheten. I Förenade kungariket är väntetiderna för hundratusentals patienter för att genomgå en operation eller en behandling tyvärr oacceptabelt långa till följd av den brittiska regeringens misslyckade hälso- och sjukvårdspolitik. Denna åtgärd kommer att ge dem förnyat hopp om att få behandling tidigare.
För det tredje hänvisade ni i ert tal till folket i de afrikanska länderna söder om Sahara: 30 miljoner personer har drabbats av hiv/aids och 291 miljoner personer lever under existensminimum. Jag vill påminna er om det oupplösliga sambandet mellan hälsa och fattigdom och uppmana er att se till att ge förnyad politisk drivkraft åt frågor som rör hälsa, rent vatten och skuldlättnader.
Herr premiärminister! Låt mig för det fjärde föra er ned längs den långa och slingriga vägen till grevskapet Meath, till ett litet kontor har sitt säte där och som är känt som kontoret för livsmedels- och veterinärfrågor. Detta kontor kontrollerar och inspekterar livsmedel, djurfoder, djurs välbefinnande och växtskydd i Europeiska unionen: i medlemsstaterna och i länder i hela världen, från Franska Polynesien till Falklandsöarna. Detta kontor är av grundläggande vikt för våra medborgares hälsa och säkerhet. Det har bara 90 inspektörer som täcker hela världen, och jag ber ordförandeskapet att noggrant se över den här frågan för att se hur detta kontor i ett hörn av Irland, vars verksamhet sträcker sig över hela EU, kan göras mer effektivt. 
Liese (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Jag håller med dem som har sagt att det irländska ordförandeskapets viktigaste uppgift är att se till att en konstitution antas som ligger så nära konventets förslag som möjligt.
I december kom vi uttryckligen överens om att uppmana er att utarbeta en konsoliderad text. Både utvidgningen och valet äger rum i år och båda kommer att bli lidande om vi inte inleder dem med ett tydligt budskap i denna fråga.
Herr rådsordförande! Ni nämnde forskningspolitiken, som är en mycket viktig fråga. Vi måste göra mer på detta område, särskilt om man ser på hur det är i Förenta staterna. Skillnaden är särskilt markant på bioteknik- och medicinområdet. I Förenta staterna beviljas de nationella hälsoinstituten (NIH) 28 miljarder US-dollar varje år för forskning inom medicin och bioteknik. EU satsar 2,25 miljarder euro under fyra år inom sjätte ramprogrammet, och till och med om man räknar med allt som görs i medlemsstaterna är siffrorna väsentligt lägre. Detta är det viktigaste skälet till att unga läkare och forskare fortfarande flyttar till Förenta staterna.
Med detta sagt behöver vi även tydliga etiska ramar för forskningen och jag vet att åsikterna i ert hemland går isär, precis som de gör i Europaparlamentet, i frågan om Europeiska unionen skall stödja forskning på exempelvis mänskliga embryon. Tyvärr nåddes ingen överenskommelse i denna fråga under det italienska ordförandeskapet. Kommissionär Philippe Busquins agerande var också något tvetydigt. Jag menar att det nu är upp till er att ta upp bollen och springa. Det är ert ansvar att arbeta med er forskningsminister och finna en lösning som alla sidor kan acceptera. Vi får inte tillåta att denna fråga avgörs bakom stängda dörrar i kommittéförfarandet. Det politiska ansvaret ligger hos ministerrådet och jag uppmanar er att respektera detta. 
Arvidsson (PPE-DE ).
    Herr talman! Herr ordförande! Som svensk konservativ talare hälsar jag det irländska ordförandeskapet välkommet. Det är en ny europeisk union som ni om ett halvår kommer att överlämna till efterföljande ordförandeland. Med utvidgningen under ert ordförandeskap kommer EU:s betydelse att öka och dess ord att väga tyngre.
Irland har ett stort förtroende i arbetet för fred. Ni tog initiativ och bidrog till en lösning och en normalisering av den långdragna interna konflikten på den irländska ön. Trots vad som sades på det senaste toppmötet mellan EU och Ryssland vädjar jag nu till er och det irländska ordförandeskapet att utnyttja ert förtroende och utnyttja Europeiska unionens växande betydelse till att ta initiativ till en verklig fredsdialog mellan parterna i Tjetjenien-kriget, med sikte på ett slut på ohyggligheterna. Tjetjenien-kriget är en härd för spridning av terrorism. Det är en styggelse för Ryssland, men även för Europa, och kriget kan få långtgående konsekvenser för freden i vår del av världen.
Herr ordförande, det ni kan åstadkomma för fred och frihet i Europa, det kommer att krönas med en oändlig tacksamhet från folken i Europeiska unionen. 
Ahern, Bertie,
   .  Herr talman! Jag skall försöka besvara en rad frågor så snabbt jag kan. Jag vill tacka de ärade ledamöterna för deras yttranden om det irländska ordförandeskapets program och för deras stöd och välgångsönskningar till det irländska ordförandeskapet. Jag har lyssnat noga till de dryga 40 ledamöter som har gjort inlägg i dagens debatt och de bekräftar min övertygelse om att detta kan bli ett ypperligt tillfälle för unionen om medlemsstaterna och institutionerna samarbetar.
När det gäller inre frågor kommer vårt ordförandeskap att inrikta sig på att gå framåt med arbetet på en rad områden och göra livet bättre för EU:s medborgare. Detta är vad vi bör göra, vilket många av er också påpekade.
Vi kommer att anstränga oss till det yttersta för att göra framsteg med det nya konstitutionella fördraget. Jag kanske kommer tillbaka till det i slutet av mitt anförande. Om vi anser att det finns verkliga utsikter till att enas, kommer vi inte att spara någon möda för att underlätta en överenskommelse så tidigt som möjligt, och parlamentets stöd kommer att vara särskilt viktigt.
Jag har några kommentarer till vad ledamöterna har sagt. Vi välkomnar de nya medlemsstaterna till unionen. Vi ser fram emot att slutföra vårt samarbete med kommissionens ordförande Romano Prodi till den 1 maj, och jag hoppas att den bredare utvidgningsprocessen också kommer att gå framåt framgångsrikt. Vi fortsätter att arbeta med de nödvändiga reformerna för att göra EU:s ekonomi mer konkurrenskraftig och kapabel att skapa fler och bättre arbetstillfällen. Vi kommer också att arbeta för att garantera ett säkrare EU och vi kommer att gå vidare med unionens dagordning på området frihet, säkerhet och rättvisa. Jag gick in på den frågan lite mer detaljerat i början av mitt anförande.
Jag har noga noterat de många punkter som ledamöterna har tagit upp och jag vill särskilt tacka mina irländska kolleger för de viktiga frågor som de pekade på. Jag uppskattar i högsta grad denna chans att se till att ordförandeskapet uppmärksammas på de frågor och bekymmer som finns. Jag kan försäkra er att vi kommer att överväga dem alla under arbetet med vårt ordförandeskap. Min kollega, Dick Roche, kommer senare att tala om mänskliga rättigheter, och han kommer också att ta upp några av de frågor som har nämnts i dag.
Jag vill säga något om de råd som många av ledarna för de politiska grupperna gav mig i början av debatten. Jag har noga noterat vad som sades – inte nödvändigtvis i ordning eller vem som sade vad, även om också detta har noterats på annat ställe. Dock bör alla stå för sina egna ord. De sade att vi bör insistera på ömsesidig respekt, återupprätta förtroendet, bygga upp solidaritet, säga sanningen och agera samfällt. Jag kommer att försöka göra allt detta efter bästa förmåga.
Jag vill att det noteras i dag att vi delar dessa värden och att vi kommer att inrikta vårt ordförandeskap på dessa värden – som inte bara är viktiga i sig själva och grundläggande för visionen av EU, utan som också utgör en grundförutsättning för att unionen skall fungera väl. Vi kanske inte alltid lyckas motsvara de höga standarder som vi själva har satt, men jag lovar er att dessa värden – respekt, tilltro, solidaritet, ärlighet och sammanhållning – är goda värden, och jag kommer sannerligen att ha dem i åtanke och föra dem vidare till mina kolleger som kommer att tala här under de kommande sex månaderna.
Jag vill tacka kommissionens ordförande Romano Prodi för hans löfte om stöd till ordförandeskapet. Vad oss beträffar kan jag säga att kommissionens ordförande Romano Prodis och hans kollegers arbete med förberedelserna för vårt ordförandeskap under många månader varit oerhört viktigt. Jag vill ta detta tillfälle i akt och tacka honom för detta.
Enrique Barón Crespo, Hans-Gert Poettering och andra tog upp frågan om utnämningen av den nya ordföranden för kommissionen. Jag har noga noterat alla deras kommentarer och kan försäkra er om att vi noggrant kommer att beakta parlamentets synpunkter. Detta är bara den fjortonde dagen av det irländska ordförandeskapet, men det finns redan en sak som jag är säker på och det är att jag inte kommer att lida brist på råd om den särskilda utnämningen. Jag vill tacka alla för det.
Graham Watson påminde om att en irländsk författare en gång skrev att ”historien är en mardröm som vi försöker vakna upp ifrån”. Själv vill jag påminna om en fras om historien som en av de allra senaste Nobelpristagarna i litteratur, Seamus Heaney, har skrivit. När parlamentet, rådet och kommissionen samarbetar under det irländska ordförandeskapet och efter detta ”kan de se fram emot en tid när hoppet och historien rimmar”.
Jag håller fullständigt med Graham Watson om att det är viktigt att återupprätta förtroendet för unionen och de positiva effekter som detta kan ge. Vi kommer att samarbeta med parlamentet för att utnyttja dessa möjligheter under de närmaste sex månaderna.
Jens-Peter Bonde nämnde de små medlemsstaternas ställning i Europeiska unionen. I detta avseende är jag glad att framträda inför er vid en tidpunkt då såväl parlamentets talman som rådsordföranden kommer från en liten medlemsstat.
Min kollega Gerard Collins sade att ett misslyckande av EU inte kan tolereras, vilket bland annat gäller regeringskonferensen. Nästa gång Europeiska rådet sammankallas för att enas om en konstitution för EU är det absolut nödvändigt att resultatet blir lyckat. Vi har nu inlett samråds- och utvärderingsprocessen och min högsta önskan är att slutföra regeringskonferensen med ett lyckat resultat. Jag vill ännu en gång försäkra parlamentet om att det irländska ordförandeskapet inte kommer att spara någon möda i sina försök att underlätta ett samförstånd.
Jag vill tacka Ian Paisley för hans uppriktiga och varma – om än något villkorliga – välkomnande.
Jag har några dåliga nyheter till honom, nämligen att jag har lärt mig en hel del av honom under årens lopp. Jag har alltid beundrat honom mycket högt, och det talade jag om för honom vid det enda tillfälle vi har träffats. Han har mycket framgångsrikt lyckats kombinera sitt arbete som ledamot av det brittiska parlamentet med arbetet som Europaparlamentariker, så det bör vara möjligt för mig att göra mitt arbete hemma och samtidigt vara här för att bistå er efter bästa förmåga.
Jag beundrar verkligen Ian Paisley och respekterar det mandat han har fått. Det skulle vara mycket orättvist av mig att inte erkänna det. Han hade mycket rätt i vad han sade om demokratin i EU, att när vi utarbetar en konstitution bör vi låta folket säga sitt för att säkra folkets gillande. Han betonade den punkter flera gånger i sitt inlägg. Allt jag kan säga som svar är att vi alltid gör det i Irland. Detta är uppenbarligen ytterligare ett skäl till att han känner så varmt för mitt land.
Francis Wurtz och Gerard Collins betonade särskilt att det är nödvändigt att unionen aktivt främjar arbetet för att göra framsteg i Mellanöstern, genom genomförandet av färdplanen. Parlamentet kan lita på att det irländska ordförandeskapet kommer att göra exakt detta. Unionen kommer under vårt ordförandeskap att fortsätta att uttrycka sin allvarliga oro över byggandet av den så kallade säkerhetsmuren. Den irländska utrikesministern kommer, i egenskap av rådsordförande, att befinna sig i Mellanöstern i kväll för att delta i diskussioner.
Jag har noterat vad Hans-Gert Poettering, Graham Watson, Daniel Marc Cohn-Bendit och andra har sagt om Tjetjenien. Vi kommer även att ta itu med dessa frågor.
Martin Schulz frågade mig specifikt om den europeiska arresteringsordern. Jag vill klargöra att Irland under sitt ordförandeskap kommer att anordna möten för att se över den nuvarande genomförandestatusen för arresteringsordern i Europeiska unionen och andra närstående frågor. Irland har, tillsammans med sju andra medlemsstater, i själva verket kunnat börja tillämpa den europeiska arresteringsordern sedan den 1 januari 2004. Vi måste nu försöka att slutföra den processen.
Situationen för de mänskliga rättigheterna i många delar av Afrika kommer att fortsätta att ge orsak till oro och vi kommer att fortsätta att uppmärksamma den frågan. Vårt ordförandeskap kommer faktiskt att arbeta för ett djupare engagemang för konfliktförebyggande i Afrika. Det finns många sidor av den här frågan, eftersom orsakerna till konflikterna i Afrika och på andra håll är skiftande. Det avtal som nyligen nåddes i rådet om den fredsbevarande resursen är ett viktigt steg framåt i EU:s åtagande gentemot denna kontinent. Vi kommer att bidra till utvecklingen av Afrikas fredsbevarande förmåga och vårt ordförandeskap kommer att sträva efter att EU tidigt vidtar åtgärder för att genomföra de åtaganden som medlemsstaterna har gjort, med sikte på att uppfylla millenniemålen.
När jag tittade på morgondagens förslag till föredragningslista noterade jag att ett gemensamt förslag till resolution om lönnmordet på ärkebiskop Michael Courtney, en irländare, kommer att behandlas. Jag vill tacka parlamentet för att det uppmärksammar denna fråga.
Ärkebiskop Courtney var en man som arbetade hårt i många länder, men i sin senaste funktion, som påvligt sändebud till Burundi, trodde han verkligen på fredsprocessen där. Jag vill tacka er för att ni minns honom i Europaparlamentet.
Flera ledamöter har tagit upp frågan om skuldavskrivning. Jag tror att ni känner till Irlands ståndpunkt om den frågan; men för att upprepa den är den irländska inställningen att Europeiska unionen har varit en oerhört generös givare när det gäller skuldavskrivning. Unionen har bidragit med över 900 miljoner US-dollar till Världsbankens förvaltningsfond för djupt skuldtyngda fattiga länder. Dessutom har kommissionen åtagit sig att skriva av bilaterala skulder som länder som är kvalificerade för skuldavskrivning är skyldiga kommissionen.
Detta är en betydande framgång och vi kommer att utnyttja alla tillfällen som uppstår under vårt ordförandeskap för att verka för skuldavskrivning. Vi har en bestämd inställning till den frågan, och vi kan därför göra mycket på det området.
Jag kommer snabbt att gå över till frågan om mänskliga rättigheter, eftersom många talare och alla de politiska ledarna nämnde den och många ledamöter vädjade kraftfullt och rörande för att de mänskliga rättigheterna skall stå i centrum för EU:s externa politik. Denna vädjan får stark genklang i ordförandeskapet, eftersom effektivt främjande av de mänskliga rättigheterna är ett centralt mål för vårt ordförandeskap. Vi kommer att göra allt som står i vår makt för att gå framåt med frågan om de mänskliga rättigheterna bland de frågor som finns på unionens breda dagordning för den externa politiken, däribland den 60:e sessionen i FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna i Genève. Som jag sade kommer min kollega Dick Roche att göra ett uttalande senare i dag på ordförandeskapets vägnar.
Flera talare bad mig gå in på Lissabonstrategin mer i detalj. Jag kommer att säga tre saker om denna strategi. På grund av det ekonomiska läget i EU och på andra håll i världen står det klart att det inte har varit möjligt att göra framsteg med genomförandet av strategin i den utsträckning som António Guterres hoppades på för fyra år sedan när han var här. Varje år har vi försökt föra fram olika frågor och peka på vad vi måste göra i EU. Det irländska ordförandeskapet är fast beslutet att inrikta sig på att genomföra de centrala målen hållbar utveckling och sysselsättning: det är de två frågor som vi har valt ut från vad som onekligen är en lång lista.
Detta innebär inte att vi tänker skapa sysselsättning och tillväxt till vilket pris som helst. Det är inte vad vi säger. En sådan inställning skulle vara både kortsynt och kontraproduktiv. Till de ledamöter som nämnde social integration kan jag säga att det är en av de frågor som ligger mig varmt om hjärtat, och vi kommer absolut inte att offra den.
Vi är fast beslutna att driva en politik som ser till att tillväxten inte går ut över utnyttjandet av resurser och att genomföra EU:s sociala modell. Jag känner mycket varmt för EU:s sociala modell. Detta får mig att minnas att stadgan om de grundläggande sociala rättigheterna infördes för 14 år sedan när jag var ordförande för rådet (sociala frågor). Vi har genomfört kontinuerliga uppföljningar sedan dess, med ett mycket lyckat resultat.
Den andra saken jag vill klargöra är att rapporten av Wim Kok enligt min mening är utmärkt. Han inriktar sig på fyra särskilda områden som vi kommer att arbeta med. Många konferenser, seminarier och initiativ genomförs, inte bara i Irland, utan även på andra håll i EU, andra medlemsstater har inrättat ett socialt trepartsmöte med arbetsmarknadens parter – arbetsgivare och fackföreningar – för att försöka bygga vidare på Wim Koks rapport. Vi kommer att göra vårt bästa för att genomföra den.
Jag har några sista ord att säga. Alla utom två talare tog upp regeringskonferensen. De två som inte gjorde det talade om kontoret för livsmedels- och veterinärfrågor (FVO) i Meath, vilket jag invigde. Jag kommer att begrunda vad ni sade mycket allvarligt. Livsmedelssäkerhet är en oerhört viktig fråga i dag, och det målet kommer min kollega och hälsominister Micheál Martin att arbeta för att nå.
Alla andra talade om Europeiska konventet. En minoritet av de som talade skulle visserligen vilja att jag glömde bort den helt och hållet, men runt 95 procent hade en motsatt åsikt. Anledningen till att jag inte vill säga mer än vad jag kan stå för när det gäller vad det irländska ordförandeskapet kan göra är att jag inte kan genomföra detta ensam. Jag vill inte komma tillbaka till det nyvalda parlamentet i juli och komma med bortförklaringar för att jag inte har lyckats lösa den ena eller den andra frågan.
Jag är fullständigt och fast besluten att försöka slutföra arbetet med konstitutionen. Jag kommer att göra allt jag kan för att slutföra detta arbete. Jag kommer att handla efter det mandat som jag har fått av Europeiska rådet, vilket är att samråda, göra en utvärdering och avlägga rapport i mars. Om vi kan gå vidare från detta till en regeringskonferens kommer jag att agera därefter. Men om jag anser att det inte är möjligt att nå samförstånd kommer jag inte att gå vidare, eftersom jag anser att ett andra misslyckande bara kommer att försvåra saker i framtiden. Jag tror starkt på att det skulle vara bättre och tryggare att göra framsteg på kortare sikt. Den åsikten delar jag med både parlamentets talman och Romano Prodi. Vi behöver parlamentets hjälp. Vi behöver medlemsstaternas hjälp och vi behöver Europeiska rådets hjälp, för att få parterna att ändra inställning.
Sakfrågan är enkel. Jag sade till ledarna i Dublin den 19 december att om alla parter vidhåller sin nuvarande inställning är det hopplöst för mig att lösa denna fråga. Jag vill inte nämna någon särskild medlemsstat eftersom det inte är rättvist att göra det och saken är inte så enkel.
I mina inledande kommentarer sade jag inte, tvärtemot vad många uppfattade, att det italienska ordförandeskapets arbete i samband med Europeiska rådets möte i Bryssel inte skulle ha varit till nytta. Det är meningslöst för mig att gå tillbaka till kompromisser som aldrig blev aktuella. Det arbete som Europeiska konventet genomförde förra sommaren, som ni alla med rätta kan känna er stolta över, och det efterarbete som gjordes i Neapel, vilket avslutades i slutet av november och i början av december, utgör det irländska ordförandeskapets inledande startpunkt. Det finns andra frågor som vi inte har enats om ännu, så detta kommer att vara vår utgångspunkt.
Jag vädjar till parlamentet att göra allt det kan och att ge så mycket stöd det kan för att förmå de berörda personerna att fatta beslut; ju förr desto bättre. Herr talman, vad jag vill säga till er och till kommissionens ordförande Romano Prodi är att det i annat fall kommer ett nytt ordförandeskap – vilket inte är något problem, eftersom ordförandeskap kommer och går – men det kommer också att finnas ett nytt parlament, en ny kommission och nya omständigheter. Det kan hända att många av de personer som förhandlade om konventet inte kommer att finnas där för att fortsätta processen. Nu är de berörda åtminstone säkra på många av de frågor som man nästan har enats om, om än inte till fullo; om ett år kommer de inte att vara lika säkra. Det kommer att bli mycket svårare att avsluta arbetet med konstitutionen.
Jag kommer att göra mitt bästa, men jag kan inte göra det ensam. Om vi samarbetar – parlamentet, kommissionen och det irländska ordförandeskapet – och försöker få de berörda att ändra sin inställning, ju förr desto bättre, kan vi slutföra den här uppgiften. Om vi inte lyckas med det kommer det här att bli en långvarig och segdragen fråga.
Prodi,
   . – Herr talman, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Bertie Aherns anförande har gjort min uppgift mycket enklare, eftersom ordförandeskapet och kommissionen är helt och hållet överens. Vid mötet i Dublin lades grunden till ett nära samarbete och de centrala punkter han tar upp delas av kommissionen.
Under de få minuter jag har till mitt förfogande skulle jag vilja erinra om ett antal aspekter som har mycket stor politisk betydelse. Den första är en vädjan om en allmän strävan att stödja politisk pluralism. Anförandet om FN och den roll FN bör ha och det angelägna kravet på mänskliga rättigheter måste ligga till grund för vårt framtida arbete. Om detta är vi överens. Det var även ytterst viktigt att nämna det starka, positiva förhållandet mellan Förenta staterna och EU, och det är intressant att hela parlamentet godtog detta, samtidigt som det betonade att detta förhållande skall bygga på jämlika förutsättningar. Glöm dock inte bort att jämlika förutsättningar inte är något som ges lättvindigt. Vi kan bara nå jämlika förutsättningar om vi lyckas bygga ett starkt EU som kan fatta beslut, ett EU som verkligen har förutsättningar att förhandla på jämlika villkor. Det är denna uppgift som vi tillsammans med det irländska ordförandeskapet måste gå vidare med.
När det gäller utvidgningen och för att besvara flera ledamöters frågor kan jag försäkra parlamentet att vi agerar så snabbt det är möjligt när det gäller att utse nya kommissionärer. Jag upprepar att jag i slutet av februari, när jag har besökt alla huvudstäder och när förteckningen över samtliga kommissionärer är klar, kommer att komma hit och presentera namnen för er. Ni måste komma ihåg att dessa kommissionärer – som ni väl vet – endast kommer att stanna här i några månader eftersom de därefter måste nomineras. Jag har dock bett de nya medlemsstaternas stats- och regeringschefer att presentera namn på starka kandidater, personer som kan stanna kvar, så att kontinuitet kan nås i de politiska åtgärderna, så att kontinuiteten hos de kommissionärer länderna nominerar kan uppväga det faktum att det är först nu som dessa länder kommer med i unionen. Svaret till Hans-Gert Poettering är att ni kommer att få se de nya kommissionärernas politiska balans och personliga egenskaper när de intervjuas. Jag kan försäkra er att resultaten hittills har varit ganska smickrande. De personer som de olika ländernas regeringar har skickat till oss innehar eller har innehaft de högsta politiska posterna i sina hemländer. Jag tror att även de nuvarande medlemsstaterna kommer att agera på ett liknande sätt när det är dags för dem att nominera nya kommissionärer, eftersom kommissionen utvecklas till ett allt mer politiskt organ med ett allt större politiskt ansvar.
Beträffande konstitutionen har ett vidsträckt rop skallat som vi måste hörsamma: Konventet, konventet, konventet! Alla försök att gå i en annan riktning är dömda att misslyckas, dömda att förbli resultatlösa, och jag anser att Bertie Aherns sätt att förhålla sig till denna utmaning är det bästa vi kan hoppas på och det sätt som har störst chans att lyckas. Vi vet alla alltför väl, herr talman, att ingen framgång är given och att det är ett svårt läge, men att vi genom att noga beakta våra nuvarande problem och de goda resultat som kommissionen har gett oss säkert kommer nå goda resultat.
Till sist vill jag ta upp Lissabonfrågan. Jag tar till mig Avril Doyles lidelsefulla uppmaning då hon satte fingret på problemet och med fog hävdade att vi har talat mycket om Lissabon men uppnått mycket lite. Tyvärr är det så. Vi har pratat om Lissabon i snart fyra år nu och därför vädjar jag på nytt: låt oss inrikta alla möjliga insatser på de mänskliga resurserna. Vi behöver mänskliga resurser på alla nivåer: på nationell nivå inom obligatorisk utbildning och universitetsutbildning och på EU-nivå inom forskning på toppnivå. Vi behöver en gemensam insats. Vi kan inte nå de resultat som angavs i Lissabon med tanke på att 400 000 europeiska forskare för närvarande arbetar i Förenta staterna – jag upprepar, 400 000 europeiska forskare arbetar för närvarande i Förenta staterna – och med tanke på att vi, om vi vill nå Lissabonmålen, kommer att behöva öka vårt forskarantal med 700 000 under tio år. Annars kommer vi inte att nå Lissabonmålen.
Inte ens det mest konkurrenskraftiga land i världen blir till alldeles av sig självt, som ni alla vet, och här har vi en allvarlig motsägelse. Jag har flera gånger – i mitt anförande nyss och i andra sammanhang – föreslagit att stora laboratorier skall inrättas. Vi har till och med inkluderat denna post i budgetplanen. Vi har även talat om Europeiska vetenskapsstiftelsen för att kunna samordna spetsforskning, eftersom denna forskning annars inte kommer att generera de resultat vi vill ha. Det är tämligen uppenbart att vi verkligen måste göra detta, men vi kan inte göra det när det kommer skrivelser med förslag om nedskärningar i EU-budgeten, som om pengar som används på EU-nivå är liktydigt med pengar i sjön, som om dessa pengar faktiskt inte ger större synergieffekter och påverkar utvecklingen mer än pengar som används på nationell nivå.
Vi kommer inte att få ett verkligt stort EU förrän vi gör oss kvitt denna tanke, och vi måste givetvis välja de områden där de pengar som används i EU ger bäst effekt, även om det inte råder något som helst tvivel om att forskning är det område där effekten blir störst.
Slutligen ett sista ord om stabilitets- och tillväxtpakten. Daniel Marc Cohn-Bendit, med sin kraftfulla och ungdomliga lidelse …
… – eller snarare med sin kraftfulla och en gång ungdomliga lidelse – talade om genomförandet av stabilitets- och tillväxtpakten och kritiserade kommissionen för dess beslut. Till er alla vill jag säga att det var ett smärtsamt beslut som jag fann svårt att fatta. Jag är helt på det klara med att det får konsekvenser att fatta sådana beslut. Jag var tvungen att fatta det av ett enda enkelt skäl: bestämmelserna måste följas, även om det inte inger mig någon glädje.
Detta är en demokratisk princip och det var därför kommissionens plikt att kräva att bestämmelserna följs, även om det samtidigt har varit kommissionens plikt att bereda väg för de förändringar som krävs för framtiden. Jag har, mina damer och herrar, ofta varit generös i detta avseende, kanske alltför generös, men finansministrarna har aldrig gett mig något utrymme i denna fråga. Jag uppmanar er därför att hjälpa kommissionen – eller jag uppmanar snarare oss alla att hjälpa varandra – att lägga fram förslag som faktiskt för utvecklingen framåt och som ger ny kraft åt EU:s ekonomiska politik.
Talmannen.
   Debatten är avslutad.
Ahern, Nuala (Verts/ALE ),
   . – Jag vill fästa ordförandeskapets uppmärksamhet på Euratomfördraget. Detta fördrag har varit en del av EG sedan 1957. Efter 50 år är detta fördrag, i vilket kärnenergi främjas, förlegat. Det kommer dock, tillsammans med ett eventuellt nytt konstitutionellt fördrag, att vara EU:s fördrag. Många medborgare kommer inte att godta detta som EU:s konstitution, och om det genomförs folkomröstningar, vilket måste göras i några medlemsstater, kan jag inte tänka mig att det kommer att bli någon majoritet för en konstitution som främjar kärnteknik.
Herr rådsordförande Ahern! Jag skulle speciellt vilja tacka er för att ni går ihop med Österrike och föreslår en ny konvention om Euratom för att se över detta fördrag. Jag önskar er all framgång med detta, eftersom jag är övertygad om att framtiden för denna nya konstitution beror på detta. Jag beklagar att konventet undvek den här frågan, och jag tycker att det är särskilt tråkigt att delegaten från Verts/ALE-gruppen, Johannes Voggenhuber, försummade att göra framsteg med den och i stället lockades av ett pampigt utkast till konstitution. Det är emellertid inte för sent ännu: Österrike och Irland visar den väg som de andra måste följa. 
Hudghton (Verts/ALE ),
   . – Ur en skotsk synvinkel visar det irländska ordförandeskapet mycket tydligt varför Skottland skulle klara sig bättre om vi var oberoende.
Irland, som är mindre än Skottland, kommer att stå vid rodret och leda EU:s beslutsfattandeprocess, medan Skottland inte ens har rösträtt i ministerrådet.
Irland kommer att leda välkomnandet av tio nya medlemsstater – många av dem är mindre än Skottland – till EU. Dessa nya medlemsstater kommer att ha fullständiga deltaganderättigheter, de kommer bland annat att kunna rösta om fiskepolitiken, medan Skottland bara är observatör.
Jag önskar Irland all framgång under dess ordförandeskap och ser fram emot den dagen när ett oberoende Skottland tar sin rättmätiga plats i världen – vi klarar oss bättre om vi är oberoende! 

–Jag vet inte om Robert Atkins önskar komma med sina traditionella synpunkter – vilka jag fullständigt skulle stödja – vid den här tidpunkten, men han kan göra det om han vill! 
Atkins (PPE-DE ).
   – Herr talman! Eftersom ni frestar mig – och mina kolleger har sporrat mig: Vad är poängen med att ha ett sammanträde när man anger att omröstningen skall äga rum kl. 12.00 och den sedan inleds kl. 12.40? Vi borde väl kunna sköta våra angelägenheter mer effektivt. Skulle ni kunna vara så vänlig och vidarebefordra det här ärendet till parlamentets presidium?
Talmannen.
   Det kommer jag att göra. 

Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.
Herzog (GUE/NGL ),
   . – Herr talman! Eftersom detta är en komplex och mycket politisk fråga ber jag om en paus mellan omröstningen om alla ändringsförslag och artiklar och den slutliga omröstningen. Detta är möjligt enligt arbetsordningen. 
Talmannen.
   Vi kommer först att behandla ändringsförslagen och att sedan behandla de andra betänkandena, så att ni får betänketid för att överväga resultatet av omröstningen.
Herzog (GUE/NGL ),
   . – Herr talman! Jag föreslår att socialistpartiet ändrar sin terminologi så att den överensstämmer med en tidigare omröstning om rättsliga ramar. Jag föreslår att rättslig ram byts ut mot ramdirektiv för att skapa överensstämmelse med den tidigare omröstningen och för att skapa förutsättningar för ett antagande av det konstitutionella fördragets text vid omröstningen. 

Herzog (GUE/NGL ),
   . – Herr talman! När det gäller avregleringen av vattenmarknaden finns det en motsägelse i den franska texten. Den franska versionen är skriven så att det i ändringsförslag 48 anges att vattenmarknaden måste avregleras utan att regionala förutsättningar behöver beaktas, medan det motsatta står i den engelska versionen. Jag vill påpeka att vårt arbete först och främst bedrevs på engelska. De som motsätter sig en avreglering av vattenmarknaden skall därför rösta för den ursprungliga texten, om de inte godtar ändringsförslag 103. De måste först rösta om ändringsförslag 103, där avreglering av vattenmarknaden avvisas, och om ändringsförslag 103 inte antas återstår den ursprungliga texten i ändringsförslag 48, i vars första del avreglering också avvisas. 
Talmannen.
   Tjänsterna har noterat skiljaktigheterna och jag kan bekräfta att det är den engelska versionen som gäller.
Langen (PPE-DE ).
   – Herr talman! Nu när vi har röstat om alla ändringsförslag avseende punkt 51 skulle jag vilja återkomma till ändringsförslag 36. Vår grupp har begärt att omröstning om detta skall ske i två delar. Vi har precis röstat om den första delen. Jag uppmanar er därför att gå vidare med omröstningen om den andra delen av ändringsförslag 36, i enlighet med vår begäran. 
Talmannen.
   Tjänsterna kontrollerar detta för närvarande, men jag har inte mottagit någon begäran om delad omröstning.
–Bono kommer att bli glad.
Langen (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag tar till orda igen för att fråga om ni är färdiga med kontrollen av den delade omröstningen om ändringsförslag 36. Ni skulle kontrollera detta och meddela resultatet. Min grupp begärde delad omröstning om ändringsförslag 36. Ni har bara röstat om den första delen. Nu vill jag att ni röstar om del 2. 
Talmannen.
   Jag lät inte del I gå till omröstning. Jag lät ändringsförslag 36 gå till omröstning. Jag har inte mottagit någon begäran om delad omröstning. Vi har röstat om ändringsförlag 36. Alla andra grupper har en röst, men det verkar som om PPE-DE-gruppen har två röster.
Vi kommer nu att vänta med omröstningen om förslaget till resolution en liten stund, om det inte finns några invändningar mot det. 
Provan (PPE-DE ).
   – Herr talman! Eftersom vi verkar få en liten andhämtningspaus, skulle jag vilja fråga Richard Corbett om han anser att det omröstningsförfarande vi har genomfört är i överensstämmelse med den nya arbetsordning som vi har utarbetat för parlamentet i syfte att förenkla omröstningen.
Ändringsförslagen till Nobiliabetänkandet, som har utarbetats för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, har röstats om i block. Nu genomför vi emellertid en mycket omtvistad och lång omröstning om ett betänkande från utskottet för ekonomi och valutafrågor, och jag anser inte att omröstningen sker i enlighet med arbetsordningen. Och nu ber ni oss att skjuta upp den slutliga omröstningen. Enligt vilken artikel i arbetsordningen gör ni detta, herr talman? 
Talmannen.
   Det finns bestämmelser för uppskjutande av en omröstning i arbetsordningen. Det var därför jag frågade om det fanns några invändningar. Jag kommer inte att ge ordet till Richard Corbett eftersom jag inte tänker låta honom leda plenum från golvet. Naturligtvis har vi följt arbetsordningen, annars skulle jag inte ha fortsatt.
De Rossa (PSE ),
   . – Herr talman! Detta betänkande härrör från en framställning som ingavs till Europaparlamentet och som har undertecknats av 1,9 miljoner EU-medborgare. Den förening som utarbetade denna framställning, European Association of Zoos and Aquaria (EAZA) , företräds här i salen i dag och jag vill varmt tacka föreningen för de ansträngningar den har gjort för att lägga fram denna fråga inför parlamentet.

Poettering (PPE-DE ).
   – Herr talman! Vi tänker inte bråka om den slutliga omröstningen om betänkandet av Philippe Herzog, men jag uppmanar er att genomföra omröstningen nu eftersom många ledamöter redan är på väg härifrån.
Cohn-Bendit (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Med all respekt för Hans-Gert Poettering, som vill ha sin lunch: detta är så komplicerat att vi kan rösta om de andra ändringsförslagen först och därefter låta Philippe Herzog säga det han ville säga. Den här sortens taktik anser jag vara ovärdig ett parlament. Om ni har problem får människor för sig att ...
Ja, men så är livet! Vi kommer att fortsätta debattera tills han har fått säga sin åsikt. Det är så det är! Har ni ingenting annat att säga? Ja, men det borde ni ha!
Talmannen.
   Kära kolleger! Arbetsordningen är otvetydig. Föredraganden har rätt att be om uppskjutande av omröstningen om det inte finns några invändningar mot det. Eftersom det nu tydligt finns invändningar, kommer jag att ge ordet till föredraganden och sedan gå vidare till omröstningen om resolutionen. 
Herzog (GUE/NGL ),
   . – Herr talman! Även om jag anser att det fortfarande finns många negativa aspekter när det gäller textens innehåll menar jag att vi skapar förutsättningar för en fortsatt diskussion i denna viktiga fråga, genom en rättsakt, genom att förkasta kommissionens förfarande utan medbeslutande och genom att ge mycket tydliga signaler när det gäller att avvisa avreglering inom vissa sektorer. Dessutom inför vi en klok utvärderingsprocess, och jag röstar därför för. 

Corrie (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru Sandbæk! Föredraganden har samtyckt till att ändra ”prostituerade” till ”som exploateras som prostituerade”, vilket innebär att ordalydelsen nu skulle bli: ”Åtgärderna måste även inriktas på kvinnor som exploateras som prostituerade”. 

Bébéar (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag skulle bara vilja lägga fram en muntlig ändring av Yasmine Boudjenahs ändringsförslag som innebär att ordet ”konstaterar” infogas i början: ”konstaterar att ingen exakt tidsplan ännu har fastställts för genomförandet av den handlingsplan för Afrika som G8 aviserade 20032” samt ”uppmanar G8 och EU att snarast bidra till att ställa nödvändiga resurser till förfogande för att bidra till att nå de mål Nepad har ställt upp”. 

–Omröstningen är avslutad.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL ),
   .– Syftet med detta betänkande är att skydda fisket och EU:s tonfiskberedningsindustri mot yttre konkurrens. Detta mål är ännu mer diskutabelt med tanke på att gemenskapens tonfiskflotta redan är världens största och använder hela världens fiskeresurser, däribland många fattiga länders resurser.
Konkurrensen kommer dessutom ofta från flottor som, även om de seglar under andra länders flagg, tillhör investerare i Europeiska gemenskapen.
I betänkandet uttalas berättigad oro för de krympande tonfiskresurserna. Konkurrens, som ger upphov till avfall och kriser inom alla ekonomiska sektorer, får ännu mer katastrofala konsekvenser för naturresurserna, som kan uttömmas helt och hållet av hård och oskälig konkurrens.
Den enda logiska slutsats som kan dras av detta betänkande är att ett system som bygger på konkurrens är skadligt och att det enda förnuftiga sättet att förvalta naturresurser är att förvalta dem gemensamt, på ett strukturerat sätt. En sådan förvaltning bör ske på global nivå och inte ha som övergripande syfte att skydda EU:s produktion, eftersom tonfiskar har den irriterande vanan att varken bry sig om gränser eller territorialvatten.
Vi lade ned våra röster. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   . Gemenskapens flottor landar över 20 procent av världens tonfiskfångster och är en av de största leverantörerna av råvaror till tonfiskkonservindustrin. Portugal svarar för 6 procent av EU:s produktion av tonfiskkonserver, vilket i sin tur motsvarar cirka 40 procent av Portugals fiskkonservproduktion. Detta visar hur viktig tonfiskflottan och tonfiskindustrin är för mindre utvecklade, avlägsna regioner som är starkt beroende av fiskerisektorn. Denna sektor har tappat i konkurrenskraft på grund av trycket från utländsk import, vilket är en följd av bilaterala och multilaterala handelsavtal, och påverkades även negativt av den senaste reformen av den gemensamma fiskeripolitiken i december 2002.
Jag stöder därför grundidén i detta betänkande, nämligen att kommissionen skall undersöka situationen för tonfiskresurserna, tonfiskeflottan och tonfiskindustrin som helhet och därefter lägga fram en handlingsplan för tonfisksektorn som ger en övergripande ram för strukturstöd, samt en plan för att skydda tonfisksektorn mot konkurrens från tredjeländer.
Vi har alltid argumenterat för behovet av kompensations- eller konsumtionsstöd i syfte att stödja konservindustrin och övervaka importen, så att det kan garanteras att importerad fisk uppfyller samma kriterier för livsmedelssäkerhet och livsmedelskvalitet som produkter från gemenskapens industri. 
Malmström, Paulsen och Olle Schmidt (ELDR ),
   . Trots goda ansatser innebär dagens fiskeripolitik alltjämt att EU köper sig rätten att missbruka de fattigas naturresurser. Det är en modern form av kolonialism. Det krävs en reell reform av fiskeripolitiken och en totalt förändrad syn på vårt förhållande till fattiga länder. Jag har därför valt att rösta emot ovanstående betänkande i dess helhet. 
Patakis (GUE/NGL ),
   .–Syftet med detta betänkande är att genom ekonomiska och institutionella åtgärder stärka ett fåtal stora fiskeriföretag i syfte att förbättra deras konkurrenskraft. Som ursäkt för detta gynnande anför föredraganden produktens otvivelaktigt höga näringsvärde, dess ekonomiska värde, sysselsättningen, beståndens bevarande osv.
Dessa ursäkter döljer det faktum att denna verksamhet omfattar ett fåtal stora företag i EU och att de utvecklade länderna överexploaterar världens marina resurser på bekostnad av fattiga utvecklingsländer, eftersom de internationella fiskeriavtalen är obalanserade och bara tillvaratar de starkas rättigheter.
I betänkandet accepteras stöd till förnyelse av flottan, exportbidrag samt tullavgifter på och teknokratiska hinder för import, som på ett provocerande sätt gynnar vissa näringsidkare och gör den internationella uppdelningen av arbetstagare än mer orättvis på de fattiga utvecklingsländernas bekostnad.
Vi vill påpeka att stöd för tillbakadragande av större fartyg från tonfiskflottan med rätta beskrivs som katastrofala och motverkande sitt eget syfte i betänkandet, vilket är skälet till att det där föreslås att stöden skall avskaffas och i stället användas för att förnya flottan. Samma stöd för tillbakadragande av små och medelstora kustfiskefartyg förs dock fram av EU som strukturfonder med det uttalade syftet att omstrukturera motsvarande sektorer. Denna motsägelse bekräftar åter den klasspolitik som EU:s styrande krets bedriver på de små och medelstora fiskeföretagens bekostnad, till förmån för de stora kapitalistiska fiskeföretagen. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   . Med tanke på att tonfisk är den mest kommersiellt framgångsrika fiskeresursen i världen gratulerar jag föredraganden och fiskeriutskottet till detta initiativbetänkande om tonfiskflottan och beredningsindustrin.
Enligt betänkandet kan medlemsstaterna bara gynnas om EU beslutar att göra mer för denna sektor i fiskeindustrin. Denna slutsats kan man inte argumentera emot, med tanke på att gemenskapens tonfiskflotta och tonfiskindustri har tappat i konkurrenskraft och med tanke på det betydande bidrag EU får från dessa områden – konservindustrin svarar för cirka 40 000 arbetstillfällen i EU och tonfisk svarar för närmare 60 procent av den totala fiskkonservproduktionen.
Jag stöder förslaget att kommissionen bör lägga fram en särskild handlingsplan och en övergripande ram för strukturstöd till tonfisksektorn.
Jag erkänner vikten av att EU inom de regionala fiskeorganisationernas ram förvissar sig om att flottan anpassas efter tillgängliga resurser, vilket när så är möjligt kommer att garantera stabilitet och förnyelse. Denna anpassning måste omfatta bekämpning av överfiske av illegala fartyg som för bekvämlighetsflagg och detta kan, såsom anges i betänkandet, omfatta upprättandet av en förteckning över de fartyg som följer relevanta bestämmelser och som har tillstånd att fiska samt införande av handelsåtgärder för fartyg som inte följer bestämmelserna. 
Souchet (NI ),
   .– Allt borde se ljust ut för gemenskapens fiske- och tonfiskindustri. Den har en yrkesnäring av mycket hög kvalitet, särskilt i Frankrike och Spanien, och tillhandahåller hälsosamma, naturliga livsmedel som det finns en stor och växande efterfrågan på. Men trots att kommissionen framställer sig som inkarnationen själv av det ”gemensamma europeiska bästa” försvagar den i sig EU:s konkurrenskraft.
De omänskliga och ständigt växande hindren i gemenskapens lagstiftning påverkar framför allt säkerheten, övervakningen, produktionens hälsovillkor, miljöskyddet och det sociala skyddet, vilket medför väsentligt högre kostnader för gemenskapens flotta och dess producenter än för deras konkurrenter.
Kommissionens ideologi med ett systematiskt och fullständigt öppnande av marknaden tillämpas på marina produkter, vilket lett till en permanent förlängning av den förteckning över länder som åtnjuter tullpreferenser, till ett synnerligen otydligt system med ursprungsintyg och till öppnande av tullkvoter för tonfiskfiléer och tonfiskkonserver för Thailand, Filippinerna och Indonesien. Vår föredragande uppger att ”gemenskapsmarknaden öppnas för utländska produkter med lägre krav och otillräckliga kontroller, vilket sänker konservindustrins konkurrenskraft”.
Det är dags att stoppa denna diskriminering som kommissionen bäddat för och som skadar våra ekonomier och arbetstillfällen. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   . Denna förordning syftar till att uppdatera den nuvarande gemenskapslagstiftningen för tvätt- och rengöringsmedel, som tillkom i början av sjuttiotalet och som omfattar ett antal rättsliga instrument. Trots vissa brister och trots att förordningen inte är tillräckligt långtgående innehåller den vissa utmärkta förslag som syftar till att skydda miljön, däribland övervakning av den biologiska nedbrytbarheten, och även till att skydda konsumenterna, som måste garanteras information om produkternas innehåll, förteckningar över beståndsdelar och effektiv märkning. Vi stöder därför de kompromissförslag som har lagts fram och som har stöd av sju parlamentsgrupper.
Vi beklagar dock att etiketter inte måste innehålla tydliga varningar för de risker som förtäring av tvätt- och rengöringsmedel medför, särskilt för barn, och att användning av bilder som kan vara vilseledande, t.ex. bilder på frukt, inte förbjuds.
Vi får inte glömma bort att det bakom harmonisering av lagstiftning alltid ligger politiska motiv som syftar till att öka marknadsintegrationen och undanröja hinder för den fria rörligheten för varor. Detta gör att vi har starka reservationer, då detta kan undergräva medlemsstaternas rätt att effektivt lagstifta i viktiga frågor, t.ex. i fråga om skydd för människors hälsa, miljö eller konsumenters rättigheter genom att införa restriktioner för produkter som inte uppfyller sådana bestämmelser. 
Meijer (GUE/NGL ),
   .  Det negativa med detta förslag är att det prioriterar undanröjande av hinder för den fria rörligheten. Det positiva är dock att de medlemsstater som för att skydda miljön redan har infört lagstiftning som är strängare än denna förordning inte kommer att hindras från att tillämpa denna. Skälet till denna förordning är att tvätt och rengöring inte bara leder till att rent vatten förorenas, utan även till att beståndsdelar av tvål och andra ytaktiva ämnen frigörs. I många år har försök gjorts att främja produktion av fosfatfria tvätt- och rengöringsmedel. Detta förslag syftar också till att motverka djurförsök och tillsatser av svårnedbrytbara ämnen, giftiga kemiska ämnen och hormonrubbande ämnen. Dokumentationen av tvätt- och rengöringsmedlens innehåll är verkligen ett stort framsteg. Försök görs i denna riktning genom att kräva att tillverkarna informerar myndigheterna om vad deras produkter innehåller och genom att införa en skyldighet för tillverkarna att ange den faktiska mängden konserveringsmedel, färgskyddande ämnen och doftämnen på förpackningen. Öppenhet om skadlig inverkan bör välkomnas och vi bör därför försöka övertyga rådet om detta. Ett allmänt förbud mot skadliga ämnen vore dock att föredra. De föreslagna anpassningarna av förordningen på lång sikt kan kanske bidra till detta. Tillverkarna kanske protesterar, men strängare åtgärder är oundvikliga. 

Ebner (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill bara säga att jag röstade för betänkandet av Proinsias De Rossa eftersom det är min övertygelse att apor och andra exotiska arter är en del av vår planets värdefulla resurser och att ett modernt och högt utvecklat system för natur- och miljöskydd bör skydda och bevara dessa resurser för kommande generationers skull. Jag anser att De Rossa-betänkandet är ett utmärkt material i detta avseende och att det kommer att bidra till att skydda och bevara utrotningshotade arter. Betänkandet belyser även behovet av att skydda sådana arter och bidrar till att öka allmänhetens medvetenhet om detta behov.
Det var bra att ändringsförslag 2 antogs. Jag hade hoppats att även de två andra ändringsförslagen skulle antas. Så skedde inte, men eftersom det vi har här ändå är en fungerande lösning så röstade jag för. 
Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL ),
   .– Vem håller inte med om grundtanken att skydda vilda djur, varav en del löper risk att utrotas? Betänkandet illustrerar dock de egna förslagens begränsningar genom att med rätta betona att ”jakten på bushmeat och hotet mot utrotningshotade arter, i synnerhet människoaporna, måste motverkas med en övergripande utvecklingsstrategi och en minskning av fattigdomen”.
Inga förslag ges dock i denna riktning. Hur kan förslag ges utan att man ifrågasätter det rådande ekonomiska och sociala systemet, ett system där miljontals människor svälter och där bushmeat ofta är dessa människors enda källa till animaliskt protein, särskilt i de tropiska områdena?
Under dessa omständigheter kommer de föreslagna metoderna för övervakning och motåtgärder att bli fullständigt verkningslösa i majoriteten av fallen, särskilt när det gäller organiserade ligor som bedriver storskalig jakt, ofta för västerländska marknader, och de kommer endast att påverka ett fåtal svältande människor.
Vi lade ned våra röster beträffande detta betänkande. 
Meijer (GUE/NGL ),
   .  Denna fråga skulle inte ha kommit med på föredragningslistan om det inte hade varit för en framställning undertecknad av närmare 2 miljoner personer och om det inte hade varit för utskottet för framställningar, som för ett år sedan beslutade att utarbeta ett betänkande i denna fråga. Bushmeat är en företeelse som redan har rönt stor allmän uppmärksamhet i Storbritannien, men än så länge bara där. Det är trots detta viktigt för utvecklingssamarbetet, folkhälsan och miljön att medvetenheten om denna företeelse ökar i Europa och att en policy faktiskt antas i denna fråga. Befolkningen i utvecklingsländerna ökar snabbt, samtidigt som handels- och transportmöjligheterna också utökas. Tidigare brukade mindre grupper av personer jaga vilda djur i djungeln för den egna köttkonsumtionen. I dag är det inte bara den fattiga lokalbefolkningen som äter kött från apor, reptiler och ormar, utan köttet säljs även i afrikanska städer och exporteras till och med till Europa som en delikatess för de rika. Den kommersiella jakten på djur och skövlingen av tropiska skogar leder till att djurarter, däribland gorillor och schimpanser, utrotas snabbt. Svårkontrollerbara djursjukdomar som ebolafeber sprids bland människor. I EU:s utvecklingssamarbete beaktas varken denna förstörelse eller miljön i allmänhet. Jag stöder förslagen om ekoturism, skydd, utbildning och lagstiftning, även om förslagen antagligen lämnar en del i övrigt att önska. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   . Trots att ordet ”bushmeat” kan tolkas på två sätt och trots bevis på att jakt inte är den enda orsaken till att populationen av vilda djur minskar kraftigt – i Europa är detta ofta ett medel för att skydda och stabilisera antalet individer – har jag röstat för betänkandet.
Termen ”bushmeat”, eller ”wild meat” avser livsmedel från vilda djur, och handeln med dessa livsmedel har haft en förödande effekt på den afrikanska populationen av människoapor.
Effekterna av den illegala handeln med bushmeat har väckt uppmärksamhet över hela världen. Unep och Unesco har upprättat projektet GrASP (Great Apes Survival Project) och många andra organisationer arbetar för att finna lösningar på problemet. Föredraganden understryker dock att EU än så länge har tagit föga notis om frågan.
Den 12 juli 2000 mottog utskottet för framställningar en framställning om skydd för hotade arter mot olaglig jakt och handel som en del i kampanjen mot bushmeat.
Genom att rösta för betänkandet uttrycker jag helt enkelt mitt samtycke till att utvecklingsländerna faktiskt behöver mer stöd för att kunna se till att reglerna blir strängare, samtidigt som de lokala traditionerna måste respekteras och bristen på mat beaktas …
Sacrédeus (PPE-DE ),
   . Jag har röstat ja till betänkandet i och med att parlamentet antog ändringsförslag 2, där djungelkött (”Bushmeat”) definieras som kött från ”vilda djur i tropiska områden”.
I annat fall hade det olyckliga inträffat att jaktrestriktionerna och djurskyddet kommit att gälla köttet från alla vilda djur, inklusive svenska arter som älg.
Den svenska älgstammen är stabil samtidigt som jakten bedrivs på ett sådant sätt att arten inte minskar, än mindre hotas av utrotning.
Reglerad svensk älgjakt och illegal jakt på apor och andra vilda, utrotningshotade djur, utgör helt skilda världar. 

Berthu (NI ),
   .– Genom att anta Herzogbetänkandet har Europaparlamentet även antagit några utmärkta uttalanden om ”vikten av att tillämpa subsidiaritetsprincipen” och om behovet att respektera medlemsstaternas rätt att fritt välja uppgifter, organisation och finansieringssätt när det gäller tjänster i allmänhetens intresse på det nationella planet (se punkt 18).
Samtidigt har emellertid vägen lämnats fri för en europeisk regleringsprocess som, om den vidareutvecklas, strider mot denna subsidiaritetsprincip och som om några år än en gång skulle leda till protester mot att Bryssel lägger sig i för mycket.
Som jag sade under diskussionen tycker jag att det är synd att det tidigare franska ordförandeskapet stod bakom idén om en rättslig ram på EU-nivå. Den nuvarande franska regeringen verkar ha återgått till en försiktigare inställning i och med att den vill begränsa innehållet till en uppdelning av ansvarsområdena mellan EU:s medlemsstater, stadfäst finansiering och kontroller, även om den fortfarande efterlyser ett ”gränsöverskridande rättsinstrument”.
Detta är fortfarande för mycket och kommissionen kommer fortfarande att komma på argument för att lägga sig i och vilja reglera allting. Enligt vår åsikt räcker det att konstatera att tjänster i allmänhetens intresse faller under medlemsstaternas behörighetsområde, och dessa väljer själv sina uppgifter, sin organisation och sina begränsningar. 
Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL ),
   .– Trots föredragandens alla eftergifter till de reaktionära politiska krafter som vill privatisera offentliga tjänster, verkar det nu som om han har fått ge vika för dem vars stöd han ville uppnå. Med eller utan ändringar syftar Herzogbetänkandet till att stifta lagar för att de offentliga tjänsterna skall försvinna, och med dem deras benämning, som nu i stället är ”tjänster i allmänhetens intresse”.
Vi är emot betänkandet och naturligtvis även emot de ändringsförslag som gör det ännu sämre. Utbildning, sjukvård, kollektivtrafik, posttjänster, telekommunikationer, vatten- och elförsörjning, elektricitet och avfallshantering är tjänster som bör förbli eller återgå till att vara offentliga tjänster som är åtskilda från de dumma och omänskliga marknadslagarna. De skall inte generera privata vinster utan tillfredställa allmänhetens behov.
Dessutom kan den process som läggs fram i betänkandet översättas i drastiska personalnedskärningar, vilket med andra ord skulle innebära en social katastrof. Under förevändning att vilja harmonisera de olika medlemsstaternas tillämpningar håller unionens myndigheter på att orsaka en allvarlig social nedgång. Men det skulle ändå vara möjligt med en harmonisering i fråga om utvecklingen och utvidgningen av offentliga tjänster, i synnerhet genom att man bygger kommunala bostäder, om EU:s institutioner och medlemsstaterna tjänade offentliga, i stället för privata intressen.
Därför röstade vi emot detta betänkande. 
Carlotti (PSE ),
   .– Frågan om tjänster av allmänt ekonomiskt intresse drevs av den socialistiska och den socialdemokratiska gruppen och införlivades i Amsterdamfördraget (artikel 16) som en central punkt för de principer som Europeiska unionen bygger på.
Som ett ytterligare steg åtog sig Europeiska socialdemokratiska partiets grupp beslutsamt uppgiften att försvara och främja tjänster i allmänhetens intresse som en grundläggande aspekt av våra delade värderingar och av den europeiska sociala modellen.
Det är detta koncept som EU-medborgarnas demokratiska och sociala garantier grundar sig på: lika tillgång för alla, information, samråd och inflytande för användare och anställda, kvalitet och allmängiltighet och ekonomisk bärkraft samtidigt som sysselsättningen och den kollektiva säkerheten respekteras.
Våra stridslinjer har utstakats och våra krav är tydliga. Vi begär att planen för uppgifter, organisering och finansieringssätt för tjänster i allmänhetens intresse garanteras och fastställs i ett ramdirektiv. Detta är en förpliktelse som hela parlamentet åtog sig i november 2001 när det antog Langenbetänkandet. Vi vill att det görs en demokratisk och pluralistisk utvärdering av de sociala konsekvenserna av fri konkurrens innan dessa tjänster avregleras ytterligare.
Detta är en angelägen fråga att döma av den stora mängd texter som sänts in till Europaparlamentet i syfte att skynda på avregleringsprocesser överallt, i synnerhet inom sektorerna transport, posttjänster, energi, vatten och avfallshantering.
Caudron (GUE/NGL ),
   . – Trenden i omröstningarna om skälen, punkterna och ändringsförslagen i Herzogbetänkandet ger en perfekt bild, för att inte säga karikatyr, av hur viktig avregleringen och den inre marknaden är och av hur dessa går före alla andra faktorer i dagens EU.
Man skulle kunna parafrasera Jean de la Fontaine och säga om de stora partierna och politiska makterna i Europaparlamentet att ingen dog av dem, men att de skadade alla.
För de allra flesta i parlamentet, och därmed för stora delar av EU-institutionerna, är offentliga tjänster i bästa fall en handelsvara som vilken som helst, när de inte är ”ett hinder” för den lycka som pengar ger. Jag röstade därför emot betänkandet utan någon som helst osäkerhet eller tvekan. 
Darras (PSE ),
   . – Att inrätta tjänster i allmänhetens intresse som håller god kvalitet och är effektiva för samtliga medborgare, dvs. tjänster som utgör en fast beståndsdel i det sociala och territoriella sammanhanget, innebär inte enbart att vi måste erkänna och understryka att dessa tjänster i allmänhetens intresse är ett viktigt mål för medlemsstaternas ekonomiska och sociala politik och ett av de grundläggande inslagen i den europeiska samhällsmodellen, utan också att vi antar och försvarar de grundläggande principer som utgör arbetsgrunden för dessa tjänster i allmänhetens intresse, nämligen tjänsternas allmängiltighet, kontinuitet, överkomliga priser och kvalitet.
Om inte vissa av ändringsförslagen antas, däribland de som rör ramdirektivet, kommer dessa principer troligtvis att slås ut. Risken är att tendensen går åt det ultraliberala hållet på grund av att sektorsdirektiv blir normen. Jag vill inte ta en sådan risk. Jag förkastade texten vid den slutliga omröstningen, utan att rösta om ändringsförslagen om kraven på ett ramdirektiv. 
De Keyser (PSE ),
   . – I Herzogbetänkandet försöker man förena det oförenliga genom att kämpa för en avreglering samtidigt som man försvarar tjänster i allmänhetens intresse, därav det oeniga resultatet av omröstningen. Måste vi stödja detta ”hybrida” resultat där Europaparlamentet ”betonar att avregleringen inte varit till nackdel för tillhandahållandet av samhällsomfattande tjänster” och anser att ”den avreglering av gasmarknaden som skett hittills inte är tillräcklig”, samtidigt som det anser att problemen med avregleringen av vissa sektorer gör att man måste utvärdera effekten på sysselsättningen på ett pluralistiskt och öppet sätt?
Ställd inför sitt stympade förslag och tagen som gisslan av de ultraliberala styrkorna i parlamentet, tyckte föredraganden trots allt att det var värt att stödja.
För min del har jag, i likhet med alla dem som inte har gett efter för Stockholmssyndromet, hållit huvudet kallt. Texten med ändringsförslagen är oförsvarbar och därför röstade jag emot den. 
Ferreira (PSE ),
   . – Jag röstade emot förslaget till resolution om tjänster i allmänhetens intresse, eftersom majoriteten av parlamentsledamöternas röster inte verkar ge en objektiv bild av konsekvenserna av den avreglering som skett hittills. Dessutom banar de väg för avregleringar av andra sektorer.
I dag måste vi, liksom vi velat tidigare, göra en allvarlig, pluralistisk och öppen bedömning av avregleringspolitiken och offentliggöra slutsatserna av denna bedömning.
Vi måste på nytt undersöka den avreglering som har skett, i syfte att effektivisera antagandet av ett ramdirektiv så mycket som möjligt. Dessutom är det hög tid för oss att definitivt utesluta vissa sektorer från den rådande konkurrenspolitiken på gemensam nivå. Detta gäller framför allt sjukvård, utbildning och sociala tjänster, däribland kommunala bostäder. Slutligen måste vi garantera att subsidiaritetsprincipen tillämpas så att fler beslut kan fattas på lokal och regional nivå.
Detta förslag gör inte EU:s tjänster i allmänhetens intresse till ett mervärde inom EU:s strukturer utan till ett medel för att uppnå unionens mål i fråga om territoriell, ekonomisk, miljömässig och social sammanhållning. Tjänster i allmänhetens intresse utgör en viktig del av vår sociala modell som vi måste främja och försvara. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   . Vi röstade emot Herzogbetänkandet i den slutliga omröstningen, eftersom vi ansåg att det inte motsvarade kraven efter att ha urvattnats av förslag från Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna och Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp, inom utskottet för ekonomi och valutafrågor. En enstaka förbättring av betänkandet gjordes i plenarförsamlingen, men de ändringsförslag som hade ingetts medförde inga nämnvärda förändringar. Slutresultatet visar hur aggressiv den nyliberala och konservativa offensiv är som för närvarande sveper genom EU, i kölvattnet av de förhastade privatiseringarna i Lissabonstrategin och försöken att införliva dessa i konstitutionen i december 2003.
Betänkandet innehåller i grunden fördomar mot den offentliga sektorn och mot statens roll i ekonomin, eftersom det är baserad på det falska antagandet att det är ägandeskapet som avgör kvaliteten på förvaltningen. Det tydliga syftet är att ge näring åt de mest lukrativa sektorerna och de offentliga tjänsterna för att stilla de största ekonomiska och finansiella gruppernas penningbegär.
Betänkandet stöder och uppmuntrar avreglerings- och privatiseringsprocessen inom olika nyckelsektorer och skyler på ett ynkligt sätt över de ekonomiska och sociala konsekvenserna när det gäller allt ifrån kvaliteten och tillgången till offentliga tjänster till jobbnedskärningar inom de aktuella sektorerna.
Vi vet alla att uttrycket ”tjänster i allmänhetens intresse” inte valdes av en tillfällighet. Det uppenbara syftet med denna benämning är att göra slut på konceptet offentliga tjänster och på så sätt minska statens ansvarsbörda. 
Krivine och Vachetta (GUE/NGL ),
   .– Vi röstade emot Herzogbetänkandet, vilket är ännu ett bevis på att detta parlament inte är mer positivt till framsteg än vad kommissionen och Europeiska unionens råd är. Den ultraliberala majoriteten i parlamentet lade fram detta betänkande som en hyllning till de offentliga tjänsternas förintelse. För att bara citera ur en av tio eller tjugo artiklar som är inne på samma linje kan vi läsa att parlamentet ”välkomnar avregleringen inom områdena för telekommunikationer, posttjänster, transport och energi, vilket har lett till modernisering, samdrift och integrering av sektorerna, till prissänkningar genom ökad konkurrens och till skapandet av nästan en miljon arbetstillfällen i Europeiska unionen”. Och man vill påskynda processen.
Det vi ser här är en lögnaktig dogmatism som helt och hållet strider mot EU-medborgarnas önskemål. Det är beklagansvärt att föredraganden, liksom ett betydande antal av de europeiska socialdemokraterna, väljer att rösta för betänkandet därför att det öppnar dörren för ett ramdirektiv om tjänster i allmänhetens intresse. Men måste vi rösta för det av en sådan liberal anledning? Mot den här bakgrunden är det bara gatuaktivism på högsta nivå som kan skapa positiva utsikter när det gäller förintelsen av de offentliga tjänsterna. 
Lang (NI ),
   .– Detta betänkande är ren politisk humbug eftersom höger och vänster i grund och botten är inne på samma spår, trots den tragikomedi som utspelar sig i kammaren. Detta spår innebär att förstöra de offentliga tjänsterna genom att för all framtid lägga dem under den gemensamma konkurrenslagstiftningen, en lagstiftning som alla vet alltid har varit det minst diskriminerande av den inre marknadens instrument.
Franska Europaparlamentariker från partiet UMP var bundna av besluten från deras ultraliberala parlamentsgrupp och röstade emot Frankrikes bättre intressen genom att godkänna en text som innehåller ett flertal bestämmelser som helt enkelt fördömer förekomsten av offentliga tjänster i Frankrike.
Den socialistisk-kommunistiska vänstern har å sin sida, på den blinda europeiska federalismens vägnar, aldrig upphört att fråga efter antagandet av ett ”ramdirektiv” om offentliga tjänster. En sådan text skulle oundvikligen innebära att medlemsstaternas ansvarsområden förflyttades till Europeiska kommissionen.
Ledamöterna från är bestämda motståndare till den euroglobala ideologi som har inspirerat till detta betänkande och som i sig själv är en produkt av den skamliga förbindelsen mellan politisk federalism och ekonomisk ultraliberalism. De är därför de enda franska ledamöterna som på ett klart och sammanhängande sätt har uttryckt att de förkastar detta nya antinationella och antisociala angrepp på våra offentliga tjänster. 
Martinez (NI ),
   .– Det fanns en tid då tågen rullade, planen flög, posten kom fram, sjukvården fanns, skolorna undervisade och lamporna lyste, allt tack vare offentliga tjänster. Men kommissionen i Bryssel vill privatisera dessa tjänster, tvärtemot förnuft, fakta och sociala intressen.
Intelligensen håller sig i skymundan när vi smyger från det fantastiska begreppet med tjänster till allmänheten, i allmänhetens och statens namn, till det bedrövliga konceptet med tjänster tillhandahållna av allmänna intressen. De som är för marknadsintegrering går tvärtemot fakta när de vägrar se att privatägda tåg spårar ur i Storbritannien, att det blir strömavbrott i Kalifornien, att flygplan som ägs av privata flygbolag, som Flash Airlines, störtar och att privata amerikanska skolor lämnar hjälplösa människor efter sig. Sociala intressen offras på grund av att avregleringen skapar en tvåfilig väg till sjukvård, universitetsutbildning, transport och till och med vatten: den ena filen leder till tjänster för de rika och den andra till tjänster för de fattiga.
Allt detta under ledning av Philippe Herzog, den kommunistiske föredraganden som har blivit delaktig i arbetet att driva den ekonomiska och sociala demokratin på flykten. 
Meijer (GUE/NGL ),
   . Jag är förespråkare för ett Europa där ekonomin gradvis hamnar under demokratisk kontroll. Till detta krävs en helt annan inriktning än den vi för närvarande följer med grönboken om tjänster i allmänhetens intresse, som gör EU ännu mer nyliberalt. Stabilitetspakten utnyttjas som ett maktmedel för att tvinga medlemsstater att avreglera och privatisera viktiga sektorer i deras ekonomi, på bekostnad av demokratisk talan och kontroll över den sociala och offentliga sektorn. Trots vetskapen om att vissa tjänster måste vara tillgängliga för alla, även prismässigt, eftersom de är en förutsättning för socialt sammanhang och solidaritet, verkar nästan ingen del av den offentliga sektorn betraktas som helig. Faktum är att det erbjuds möjligheter att överlämna tjänster som högre utbildning, allmän sjukvård, sociala tjänster och dricksvattenförsörjning i privata händer. Dessutom håller man strängt fast vid gamla sektoriella avregleringsplaner för posttjänster, gas, elektricitet och kollektivtrafik. Man lovordar felaktigt resultatet av tidigare avregleringsprogram, vilket erfarenheter från Nederländerna och andra länder visar, där avregleringen av kollektivtrafiken och energin tvärtom har visat sig vara till stor nackdel för invånarna. Trots det som hävdas i grönboken har dessa tjänster blivit dyrare. Utbudet av tjänster har minskat och sysselsättningen hänger på en skör tråd. Min grupp förespråkar en inriktning helt olik den som beskrivs här och kommer därför att rösta emot detta förslag. 
Miller (PSE ),
   .  Jag välkomnar detta betänkande om grönboken om tjänster i allmänhetens intresse. Det ger parlamentet möjlighet att skissera framtiden för tjänster i allmänhetens intresse. Detta får dock inte medföra en otyglad avreglering; vi bör noggrant överväga vad som har fungerat och vad som inte har fungerat tidigare.
Det finns några områden där jag har en annan uppfattning än mina kolleger i den socialistiska gruppen. Jag anser att statliga radio- och TV-kanaler, vilka fyller en viktig funktion för att bevara den kulturella mångfalden, bör undantas från konkurrensreglerna.
Detsamma bör gälla för välgörenhetsorganisationer som utför en tjänst i allmänhetens intresse.
Den sista fråga jag vill ta upp är att parlamentet måste vara fullständigt delaktigt när lagstiftningsförslaget kommer tillbaka till kammaren, och det betyder medbeslutande. 
Pasqua (UEN ),
   .– Trots sin kritik hindrar inte gemenskapens konkurrensrätt att man har kvar de offentliga tjänsterna. Denna förenlighet finns fastställd i artikel 295 i EG-fördraget och innebär att de offentliga tjänsterna måste respektera konkurrensreglerna. Även om det har förekommit korporativa protester från de eviga status quo-anhängarna som säger sig vilja försvara de offentliga tjänsterna, men som egentligen bara vill behålla sina lagstadgade privilegier, måste vi också notera att ett öppnande av de offentliga tjänsterna för konkurrens i slutändan är ett medel för modernisering och konkurrens.
Det verkliga problemet med den här frågan gäller fördelningen av ansvaret mellan EU och medlemsstaterna. I detta avseende är dock ett ”ramdirektiv” i vilket man definierar ”goda styrelseformer inom (…) tjänster i allmänhetens intresse”, ett förslag som stöds av vänstern i denna kammare, totalt oacceptabelt för dem som verkligen försvarar de offentliga tjänsterna, det vill säga de som förkastar den förhärskande demagogin och stöder ett nationernas EU därför att det skulle leda till att de offentliga tjänsterna hamnade i statens ägo.
Den viktiga punkten i denna fråga är att de ansvarsområden som ingår i de offentliga tjänsternas organisation och funktion även i fortsättningen skall tillhöra de suveräna staterna. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   . Skapandet och bevarandet av tjänster i allmänhetens intresse utgör en av pelarna i den europeiska utvecklingsmodellen, eftersom de, inom ramen för marknadsekonomi – eller snarare inom ramen för social marknadsekonomi – garanterar att vissa grundläggande rättigheter är heliga. Den individuella medborgaren har rättigheter och är inte endast en produktionsenhet eller ett redskap på den fria marknaden.
Jag håller med föredraganden om att särskild hänsyn måste tas till landsbygdsområden och till socialt svagt utvecklade områden, med tonvikten på de yttersta regionerna. Jag stöder också hans åsikt att sociala tjänster i allmänhetens intressen som är inriktade på social trygghet och solidaritet inte bör omfattas av konkurrensbestämmelserna.
Jag stöder tanken att gemenskapen, i enlighet med fördragen och av respekt för subsidiaritetsprincipen, måste vara neutral i sitt förhållande till medlemsstaternas val när det gäller ägandeform.
Det föreslagna förtydligandet av begreppet tjänster av allmänt ekonomiskt intresse och av kriterierna för att skilja mellan de olika kategorierna av tjänster i allmänhetens intresse får inte leda till ökad centralisering eller till konstgjord standardisering. Det är mycket viktigt att de offentliga myndigheter som ansvarar för dessa tjänster har valfrihet.
Mot bakgrund av omröstningen i kammaren angående denna fråga, och med tanke på att förslagen till ett ramdirektiv inte gick igenom, röstade jag för betänkandet. 
Skinner (PSE ),
   .  Eftersom de brittiska erfarenheterna av avreglering i allmänhet har varit positiva, även om fördelarna för konsumenterna och ekonomin inte har varit lika stora, delar partiet European Parliamentary Labour Party (EPLP) kommissionens allmänna inställning. EPLP anser emellertid att tjänsterna måste vara allmängiltiga och att arbetstagarnas rättigheter och andra sociala, miljömässiga och ekonomiska förmåner måste skyddas, såväl på individuell som på kollektiv nivå. Därför har EPLP röstat till stöd för de ändringsförslag som handlar om dessa frågor.
I stället för ett ramdirektiv som föredraganden begär, anser EPLP att dessa frågor bör beslutas sektorsvis.
EPLP vill inte sätta stopp för avregleringen, inte heller vill vi påverka konkurrenslagstiftningen och konkurrensbestämmelserna negativt. De är nödvändiga för att genomföra marknadsreformer för att fullborda den inre marknaden och för att nå Lissabonmålen. 
Souchet (NI ),
   .– Som före detta elev vid institutionen för offentliga tjänster vid institutet för politiska studier i Paris, och som före detta kommunalråd med särskilt ansvar för upprätthållandet av kommunens offentliga tjänster, anser jag inte att ett gemensamt ramdirektiv är det bästa sättet att bevara begreppet offentliga tjänster, eftersom det skulle påverka medlemsstaternas rätt att fritt definiera de uppgifter som de avser att anförtro åt offentliga tjänster, i enlighet med medborgarnas önskemål. Länder som saknar traditioner med offentliga tjänster skall inte hindra dem som har dessa traditioner från att tillhandahålla dessa tjänster när de anser att detta är berättigat.
Det är beklagligt att den osammanhängande och motsägelsefulla text, som är resultatet av omröstningen om Herzogbetänkandet, inte kan klarlägga diskussionen. Även om det innehåller några goda punkter, till exempel upprepandet av ”vikten av att tillämpa subsidiaritetsprincipen, enligt vilken det står medlemsstaternas behöriga myndigheter fritt att välja uppgifter, organisation och finansieringssätt när det gäller tjänster i allmänhetens intresse”, öppnar det samtidigt för möjligheten att införa en enhetlig europeisk definition av dessa tjänster, vilken skulle beröva staterna deras lagstiftande makt och vara inspirerad av en majoritet som inte är bekant med begreppet offentliga tjänster. Detta är anledningen till att jag avstod från att rösta om den slutgiltiga texten. 
Thorning-Schmidt (PSE ),
    Jag röstade i dag för Herzogbetänkandet om tjänster i allmänhetens intresse och stöder därmed även listan med ändringsförslag till stöd för tanken om ett ramdirektiv på området.
Det måste i detta sammanhang klargöras att vi endast vill ha ett ramdirektiv som respekterar subsidiaritetsprincipen och som är begränsat till regleringen av tjänster av allmän ekonomisk karaktär och som alltså inte gäller regleringen av områden som utbildning, allmän sjukvård och tjänster av allmänt socialt intresse. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   . Ungefär 20 000 personer dör varje dag av hiv/aids, tuberkulos och malaria, och ytterligare tusentals kliniska fall upptäcks. Dessa sjukdomar är särskilt utbredda i utvecklingsländerna, i synnerhet i de minst utvecklade länderna med krig, fattigdom och ekonomisk nedgång och där de offentliga tjänsterna, framför allt sjukvårdssystemen, har kollapsat. 
Den bittra sanningen är följande: ”Miljoner människor dör fortfarande varje år av infektionssjukdomar i utvecklingsländerna, trots att läkekonsten kan förhindra och bota de flesta av dessa sjukdomar”. Detta är det vinstdrivande förhållningssättet, ett förhållningssätt som kommersialiserar hälsan och som antagits av de stora multinationella läkemedelsföretagen som huvudsakligen har sina huvudkontor i industriländer. Läkemedelspatent och bristen på investeringar i den lokala läkemedelstillverkningen utgör på så sätt betydande hinder som måste övervinnas. Vissa mindre framsteg inom ramen för WTO görs fortfarande mot överväldigande ekonomiska intressen.
Det EU-program som diskuteras för närvarande, och som syftar till att bekämpa dessa sjukdomar, skall välkomnas, men det sträcker sig inte tillräckligt långt. Den internationella gemenskapens ansträngningar måste framför allt fokuseras på att stärka de mänskliga, institutionella och infrastrukturella resurserna i utvecklingsländerna, i synnerhet för att återupprätta de offentliga tjänsterna och de grundläggande sjukvårdssystemen så att läkemedel kan tillverkas på oberoende grunder. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   . Kommissionens handlingsprogram med titeln ”Påskyndade insatser mot hiv/aids, malaria och tuberkulos som led i fattigdomsbekämpningen – Olösta frågor och kommande utmaningar” har haft tre grunder: ökade effekter, överkomliga priser på läkemedel och mer forskning och utveckling (FoU).
Jag stöder föredragandens förslag att uppmuntra företag som innehar patent att bevilja licenser för att ge andra tillverkare möjlighet att ta fram deras produkter till en lägre kostnad och att införa säkerhetsanordningar i internationella handelsavtal som kan hjälpa regeringar att bredda tillgången till läkemedel och skydda folkhälsan.
Vi behöver se mer av FoU och nya läkemedel och diagnosutrustning som är billigare, effektivare och enklare att använda. Likaledes måste särskild tyngdvikt läggas på att öka utbredningen av rutinmässig barn- och mödrahälsovård, så att dödstalen kan minskas. EU får inte stå likgiltigt inför dessa frågor och unionens ekonomiska bidrag måste därför höjas.
Jag röstade för betänkandet, eftersom jag anser att de problem som uppstår till följd av fattigdomsrelaterade sjukdomar är så pass allvarliga att de endast kan lösas i sin helhet med hjälp av ett brett utbud av långtgående politiska handlingsprogram och strategier. 
Scallon (PPE-DE ),
   .  Organisationen för ekonomiskt samarbete och utveckling (OECD) betonar att investeringar i hälsa är ett viktigt hjälpmedel för ekonomisk utveckling och att väsentligt förbättrad hälsa är en nödvändig förutsättning för att utvecklingsländerna skall kunna ta sig ur fattigdomsfällan. Om fattiga människors hälsa skall förbättras krävs det en hälsostrategi som tar hänsyn till fattigdomen. Detta går utöver hälsosektorn och omfattar politiska områden som oproportionerligt påverkar de fattigas hälsa och ekonomiska trygghet, såsom utbildning, livsmedelsförsörjning, vatten och hygien.
Hiv/aids, malaria och tuberkulos är direkta orsaker till fattigdom, och kvinnor och barn är särskilt utsatta. Jag välkomnar världssamfundets goda vilja och jag uppmanar våra regeringar att stärka respektfulla partnerskap, särskilt på hälso- och sjukvårdsområdet.
Jag kommer trots detta att lägga ned min röst: de medel som föreslås för att bekämpa problemet med att ”antalet kvinnor som smittas med hiv/aids är mycket stort och ökar stadigt” är att tillhandahålla ”korrekta upplysningar och hälsotjänster” när det gäller sexuell och reproduktiv hälsa för att skydda mot, ”oönskade graviditeter”. En graviditet är inte en sjukdom: barnen är en tillgång i utvecklingsländerna. Detta avslöjar en annan inställning, där reproduktiv hälsa tolkas som om det innefattar abort.
Detta är emellertid inte rådets ståndpunkt, som har klargjort att ”reproduktiv hälsa” omfattar ”abort”. Jag kan inte ge mitt stöd till denna oklara terminologi förrän kommissionen klargör den här frågan. 

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL ),
   .– Vi röstade emot detta betänkande, som intar en cyniskt förmyndaraktig attityd gentemot länderna i Afrika. Hur vågar man till exempel påstå att dessa länder ”bör se till att de har nödvändiga medel för att kunna anta en hållbar, balanserad och livskraftig utvecklingsstrategi, som gör det möjligt att förverkliga rätten till mat, hälsa, utbildning, bostad liksom andra behov som det afrikanska folket har”? Även i rika västländer berövar den dominerande klassen en stor del av befolkningen dessa rättigheter!
De afrikanska folken måste emellertid, utöver de bördor som deras egna privilegierade klasser tynger dem med, stå ut med de långt tyngre bördorna från industriella och ekonomiska grupper i imperialistiska länder. Ända sedan slavhandelns dagar fram till i dag, då dessa länder sugs ut av det globala banksystemet, och under kolonialismens plundringar, har den västerländska kapitalismen oavbrutet utarmat denna kontinent.
I dag uppmanar Europaparlamentet, parlamentet för de länder vars ledare kan beskyllas för att ha försatt Afrikas länder i misär, elegant dessa länder att själv reparera den skada som gjorts mot dem genom århundradena. Det är bedrövligt. 
Boudjenah (GUE/NGL ),
   .– (Ämnet har debatterats flitigt, eftersom de väldigt nyliberala tendenserna i Nepad väcker berättigade frågor bland alla dem som drömmer om att till slut få se Afrika resa sig ur underutvecklingen. Jag stöder kritiken i betänkandet, i synnerhet när det gäller frånvaron av demokratiskt samråd i det ”civila samhället”, i unioner och till och med i nationella parlament. Att genomföra en oberoende studie om effekterna av Nepad på de sociala rättigheterna, livsmedelsförsörjningen, tillgången till råvaror och miljöskyddet är otvivelaktigt den bästa uppmuntran som kommer fram.
Faktum kvarstår att EU och G8-länderna inte får frångå sina skyldigheter, vare sig detta består i att avskriva skulden – som fortsätter att kväva budgetar på ett drastiskt och orättvist sätt – eller i en reformering och höjning av offentligt utvecklingsstöd.
Det uppskattas att det behövs 64 miljarder US-dollar per år för att nå de mål som Nepad satt upp. Långivare måste leva upp till sina skyldigheter. Det är en sak att hälsa de regeringschefer som utarbetade Nepad till G8-mötet med stor pompa och ståt, men att omsätta ord i handling är något helt annat.
Slutligen skulle även ett förslag till en bindande rättslig ram och sanktioner mot företag som bidrar till konflikter vara på sin plats för att förhindra konflikter som ofta är mordiska. 
Krivine och Vachetta (GUE/NGL ),
   . – Nepad är utan tvekan ett utvecklingsprogram som formulerats och antagits av de afrikanska staterna, men det får inte betraktas som ett projekt som kommer att befria det afrikanska folket. I likhet med Cotonouavtalet, WTO och Internationella valutafondens strukturanpassningspolitik kritiseras det visserligen alltmer av sektorer i det civila samhället, t.ex. av African Social Forum i Addis Abeba och av folkets forum som hölls i Siby i Mali 2003. Faktum är att det utgör en del av ett nyliberalt tankesätt vars egentliga konsekvenser går stick i stäv med de mål som fastslagits.
Det kan inte bli några utvecklingsanslag, varken på nationell eller på regional nivå, så länge den Washingtonkonsensus som lurats på de nuvarande afrikanska ledarna, och som senare skall tas över av dessa, tillåter att det mest vinstgivande ekonomiska arvet får privata anslag från de multinationella företagen. De sociala rättigheter och den frihet som uppnåtts under de senaste tre årtiondena av självständighet demoleras således genom en bearbetning av den nationella arbetskraften och av investeringsregler. Det faktum att Nepad valde att samråda med multinationella företag och med G8-länderna i stället för med det afrikanska folket säger en hel del om partnerskapets syn på demokrati. Därför kan vi inte rösta för en resolution som endast kritiserar bristen på samråd samtidigt som den förtiger det grundläggande och skadliga tankesätt som underbygger Nepad. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   . I detta betänkande om Nytt partnerskap för Afrikas utveckling (Nepad), som är ett mycket viktigt politiskt initiativ från fem afrikanska regeringschefer som en del av ett ambitiöst projekt, ”Afrikas renässans”, läggs tyngdvikten på konfliktförebyggande åtgärder, stödmekanismer för att återinföra och upprätthålla fred samt åtgärder mot korruption, vilket är viktigt för god förvaltning. Initiativet betonas ytterligare av mekanismen för inbördes utvärdering bland afrikaner (MAEP), vilken jag också stöder.
Jag håller också med om att det är viktigt att uppmuntra till att medlemmar i det civila samhället deltar, däribland organisationer som försvarar de mänskliga rättigheterna. Även kvinnornas roll i det afrikanska samhället måste tas upp i utvecklingsprojekten.
Trots den kritik som Nepad då och då fått för sin top-down-strategi, anser jag att vi helhjärtat måste stödja initiativet och bidra till att förbättra dess effekter för människorna och samhället. Vi måste hjälpa hundratals människor upp ur underutvecklingens träsk och spela en aktiv roll i kampen mot korruption och det inhemska tyranni som råder i stora delar av den afrikanska kontinenten.
Därför röstade jag för betänkandet. Jag gläder mig särskilt åt betänkandet eftersom jag har strävat efter ett nytt perspektiv på Afrika, ett nytt perspektiv på en bortglömd kontinent och ett perspektiv av broderskap och solidaritet gentemot en medkontinent. 

Gobbo (NI ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Som Venedigbo, och därmed arvtagare till en stark historisk, kulturell och språklig identitet – jag syftar på den ärade republiken Venedig – hoppas jag att alla länder i Europeiska unionen antar politiska handlingsprogram som syftar till att överlåta statens behörighetsområden till regionerna, i synnerhet när det gäller statliga skolor, kultur och skyddandet av kulturföremål. Vi anser att det är just vår kulturella mångfald och kulturella identitet som utgör detta Europas viktigaste dragningskraft, ett Europa som inte bör försöka centralisera utan ge plats åt regionalismen och åt identiteten hos alla dess folk. Därför vill jag understryka behovet av att åter fokusera på dessa identiteter i deras egna närområden, så att det stora kulturarv som förenar alla Europas folk kan bli ett exempel på demokrati och framför allt på mångfaldens styrka i vår europeiska identitet. 
Borghezio (NI ).
   – Precis som det står i betänkandet är det nödvändigt att nå fram till ett internationellt regelverk för rätten till kulturell mångfald. Dessutom – och detta är väldigt viktigt med hänsyn till självständighetsrörelser och regionalistiska rörelser som den jag representerar i detta parlament, nämligen Lega Nord – understryks i betänkandet helt riktigt behovet av uppmärksamhet på hur minoritetsbefolkningar och minoritetsspråk, i synnerhet ursprungsfolkens språk, behandlas inom ramen för ett utvidgat Europa. Angående skyddandet av minoritetsbefolkningars språk uppmanas medlemsstaterna, där så är lämpligt, att ägna särskild uppmärksamhet åt bevarandet av minnesmärken, byggnader och bruksföremål som utgör dessa kulturers viktigaste historia. Det finns dock ett behov av en mycket mer omfattande och ingående åtgärd för att skydda allt det som utgör minoritetsspråkens och minoritetsbefolkningarnas enorma kulturarv, till exempel litteratur, konst, folksagor, böcker och handskrifter som riskerar att försvinna. I Padania finns det till exempel ett enormt språkligt kulturarv med allt ifrån piemontesiska till venetianska, som Gian Paolo Gobbo nämnde, lombardiska, ladinska och en mängd andra hotade minoritetsspråk. För dessa är det mycket viktigt att den decentraliseringspolitik som finansieras av den nuvarande italienska regeringen antas. 
O'Toole (PSE ).
   – Herr talman! Vi engagerar oss i att skydda den kulturella mångfalden i unionen och att främja mediepluralism. Vi lade dock ned våra röster i omröstningen om de förslag som har lagts fram, helt enkelt därför att vi anser att de till stor del är ogenomförbara och därför att det finns andra instrument som vi kan använda.
På det hela taget delar vi föredragandens omfattning att språklig mångfald är önskvärt, definitionen av kulturella varor som det allmännas väl, att det är önskvärt med statliga radio- och TV-kanaler och att det är nödvändigt att undvika mediekoncentration. I punkterna 23, 24, 26, 29, 31, 32 och 33 åsidosätts dock Unescos slutsatser, som skall utarbetas till 2005, i onödan, och dessutom hindrar de manöverutrymmet på kulturområdet i förhandlingarna i Cancún. 
Gorostiaga Atxalandabaso (NI ).
   – Herr talman! Liksom majoriteten i kammaren har jag röstat för det utmärkta Pretsbetänkandet om denna mycket känsliga fråga. Problemet är att när statslösa nationer i Europeiska unionen, som Baskien, försöker genomföra godkända riktlinjer, intar de franska och spanska myndigheterna en alltigenom föraktfull hållning.
Förra veckan kastades människor ut från en domstol i Bayonne och man sprutade tårgas på dem därför att de hade dristat sig till att tala baskiska och främja användningen av det baskiska språket vid offentliga verk och inrättningar. Ledamöterna kommer inom kort att få upplysningar om denna beklagliga incident.
Jag måste påpeka att utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik i det yttrande som det har utarbetat och som bifogas betänkandet, förklarar att ”man inte kan tänka sig en strategi för samarbete och utveckling av EU (...), utan att den också innefattar aktning för och främjande av kulturell mångfald som en oupplöslig del av identiteten hos de politiska enheterna och de berörda gemenskaperna”.
Cappato (NI ),
   . – De radikala parlamentsledamöterna röstade emot betänkandet, inte enbart därför att det motarbetar avregleringen av den internationella handeln och hänger sig åt kulturell relativism och protektionism, utan även därför att det inte verkar inhysa någon förståelse för riskerna med kulturell och språklig förintelse från nationalisternas sida och från förespråkarna för statligt styre.
En inrikespolitik som undergräver den språkliga mångfalden i undervisningen av främmande språk – det vill säga att man i verkligheten endast har ett obligatoriskt främmande språk, nämligen engelska – dominerar både inom den Europeiska unionen och i anslutningsländerna. EU-institutionerna är själva i många fall en- eller tvåspråkiga. I resolutionen finns inte minsta kommentar om nyskapande lösningar för krav på kommunikation på en icke-diskriminerande grund, till exempel genom att man använder neutrala språk som det internationella språket esperanto. Det finns inte heller någon kommentar om det ringa skydd som ges åt de inhemska folkens språk, invandrarspråk och till teckenspråk.
Bland de konkreta förslag som redan har vunnit en viss grad av samförstånd på internationell nivå skulle jag vilja nämna förslaget från Esperanto Radical Association om ett observatorium för språkpolitik, som nyligen även rekommenderades av Unescos 32:a generalkonferens. Det behövs verkligen en modernare syn på språkbruk och språklagar och på användandet och erkännandet av minoritetsspråk inom staterna. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   .Jag välkomnar i det stora hela detta initiativbetänkande från utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott om skyddet och främjandet av den kulturella mångfalden, i synnerhet som det kommer under en ny handelsrunda i WTO.
Vid konferensen den 17 oktober 2003 tog Unesco, med anledning av detta, initiativet att inleda arbetet med att utarbeta ett förslag till konvention om kulturell mångfald, med syftet att skapa ett internationellt rättsligt instrument som skall skydda och främja kulturell mångfald. Det här betänkandet utgör ett positivt bidrag till detta syfte, med ett antal rekommendationer till medlemsstaterna och till kommissionen angående Unescos arbete, till exempel att befästa de kulturella rättigheterna, främja utvecklingen av en offentlig kulturpolitik i varje medlemsstat samt förmå alla inblandade parter att ingå internationellt samarbete.
Av punkterna i betänkandet välkomnar jag bland annat bekräftelsen av principen att bevara och främja den kulturella mångfalden och tillgången till kultur, som en bidragande faktor för den ömsesidiga förståelsen mellan folk och för fred. Jag stöder ståndpunkten i betänkandet att staterna har rätt att fastställa sin egen kulturpolitik. Jag välkomnar också bekräftelsen – förespråkad av Unesco – att kultur inte är en ”handelsvara” och att den måste undantas från alla avregleringsprocesser, vare sig det rör sig om multilateral eller bilateral handel, samt bekräftelsen av de offentliga tjänsternas betydelse.
Därför röstade jag för betänkandet. 
Malmström, Paulsen och Olle Schmidt (ELDR ),
   . Vi ställer oss helt bakom att kulturell mångfald bör erkännas som en grundläggande rättighet, och väljer därför att stödja Prets betänkande om kulturell mångfald. EU är och skall förbli en mosaik av minoriteter och kulturer. Som liberaler sätter vi alltid den enskilde individen i fokus för alla politiska beslut. Vi anser därför att det är av största vikt att folkrättsligt befästa att varje stat eller grupp av stater har legitim rätt att fritt bestämma vilken kulturpolitik de vill ha, samt att förstärka politiken för internationellt samarbete och solidaritet i kulturella frågor. Den språkliga mångfalden måste också bevaras inom unionen.
Vi är däremot tveksamma till idén om att EU skall ha laglig rätt att vidta åtgärder inom kultur och medieområdet för att bevara och främja den kulturella mångfalden. Vi vill således inte stödja att unionen utvecklar ett rättsligt instrument för den kulturella mångfalden. 
Meijer (GUE/NGL ),
   . Europeiska unionen gör mycket för att engagera den yngre generationen i projekt som är avsedda att länka samman den europeiska sammanhållningen med tankarna om utveckling. Dessa projekt kan ibland te sig mer som propaganda än som undervisning. EU:s mål med att kanalisera pengar till kulturella organisationer som propagerar för ”Europatanken” genom att sträva efter ett allmänt europeiskt intresse är att skapa en mer enhetlig europeisk elit. I värsta fall kommer det att sluta med att EU utvecklas till ett maktcentrum, där makten hamnar i händerna på en alleuropeisk engelsktalande elit, som försätter alla som inte talar detta språk hemma, eller som inte behärskar det så bra, i ett ofördelaktigt läge på arbetet och när det gäller deras förmåga att delta och att föra sin talan i politiken. Då skulle avvikande nationella och regionala traditioner betraktas som en form av handikapp. Därför är det positivt att vi nu äntligen sätter igång och försvarar den kulturella mångfalden mot handel och centraliserat styre. Jag delar till fullo föredraganden Christa Prets åsikt om att kulturella tjänster och varor, och förvisso åsiktsmångfalden, inte är några handelsvaror som bara kan överlämnas till marknaden. Jag stöder hennes mål att undanta allt detta från WTO:s och GATT:s avreglering av handeln och att skydda det genom en konvention som kan fastställas inom ramen för Unesco. 
Patakis (GUE/NGL ),
   .– Vi samtycker till flera av punkterna i det betänkande som diskuteras. Av principiella skäl samtycker vi till behovet av att skydda rätten till självbestämmande när det gäller kulturpolitiken och att skydda den kulturella mångfalden bland Europas och världens folk. I betänkandet nämns delvis på ett korrekt sätt vissa av orsakerna till den gradvisa kulturella homogeniseringen och till kommersialiseringen av kulturen (påtryckningar från WTO, internationell rivalitet både mellan USA och EU och inom själva EU, Unescos oförmåga att agera sin roll, osv.).
Eftersom vi fullt och fast tror på kulturell mångfald som en av de sista bastionerna för att försvara folkens historiska existens och fortsatta identitet och som en historisk nödvändighet (vilket även nämns i betänkandet), anser vi att de föreslagna åtgärderna är helt inadekvata. Det går inte att lösa problemet inom ramen för organisationer som Unesco eller Europarådet, för att inte tala om EU. Det enda sättet att hejda och vända denna förhandsplanerade och kulturellt katastrofala frammarsch är att folket tar saken i egna händer och kämpar mot logiken och praktiken i de marknadslagar som den imperialistiska globaliseringen diktar ihop och kräver respekt för värdet i deras kultur.
Detta är skälet till att Greklands kommunistiska parti inte stödde betänkandet och avstod från den slutliga omröstningen. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   . Som föredraganden (och föredraganden av vårt yttrande) så talande uttryckte det är bevarandet av kulturarvet, mänsklighetens gemensamma arv, ”en angelägenhet för vårt civila samhälle, och att bevara och främja den kulturella mångfalden är en garant för fred, säkerhet, stabilitet och utveckling”.
För att bevara den kulturella mångfalden krävs specifika åtgärder. Det var mot denna bakgrund som Unescos allmänna förklaring om kulturell mångfald och Europarådets deklaration om kulturell mångfald kom till. Dessa förklaringar lyckades sträcka sig bortom de rena handelsaspekterna av utbildningstjänster och kulturella tjänster och varor, i och med att de innefattar särskilda målsättningar, exempelvis att utveckla en hållbar lokal kulturindustri och förbättra spridningen av kulturarbeten världen över. Respekten och skyddet för den kulturella mångfalden är mycket viktiga, inte enbart av hänsyn till den kollektiva medvetenheten, utan förhoppningsvis också av hänsyn till hållbar utveckling. Kulturell mångfald står i sin tur i harmoni med världen runt omkring oss och den är något som alla generationer ärver och sedan för vidare.
Jag anser att EU måste spela en proaktiv roll i diskussionen om och utvecklingen av nya instrument vid Unescos kommande generalkonferens och kunna möta behoven i en ny värld där EU mycket handfast måste driva på främjandet av kulturell mångfald, bidra till en kulturell dialog och arbeta för ömsesidig förståelse och respekt. 
Saint-Josse (EDD ),
   .– Förutom en utmärkt diskussion om hur viktig och värdefull den kulturella mångfalden är, innehåller betänkandet även en bestämd uppmaning om att enhällighetsprincipen bör tillämpas. Denna taktik är inte avsedd som ett hinder, vilket är en alltför vanlig anklagelse, utan som den bästa garantin för att vinna staternas och medborgarnas samtycke. Ett annat skäl till att vi bör vara nöjda är den övertygande kommentaren i betänkandet om att man måste respektera subsidiaritetsprincipen och ”medlemsstaternas och regionernas rätt, liksom rätten för självstyrande enheter på lägre nivå, att fastställa, genomföra och anpassa en kulturpolitik”, samt betoningen av att ”varken kulturella tjänster och varor eller utbildning är produkter eller konsumtionsvaror” varför särskilda villkor bör gälla ”som framförallt skall styras av att marknaden inte kan reglera allt, varvid särskilt en åsiktsmångfald och pluralism skall garanteras”. Ledamöterna från delegationen i Gruppen för demokratiernas och mångfaldens Europa har inget alternativt förslag. Vi stöder konceptet med offentliga tjänster och förkastar avregleringen av dessa sektorer enligt WTO:s allmänna tjänstehandelsavtal, GATS. Det är både beklagansvärt och enerverande att dessa riktlinjer inte kunde utvidgas till att gälla alla tjänster i allmänhetens intresse i samband med omröstningen om Herzogbetänkandet, men vi stöder öppenhjärtigt resolutionen om bevarandet och främjandet av den kulturella mångfalden i samarbete med Unesco.
Turco (NI ),
   . – För att bygga vidare på Marco Cappatos röstförklaring, måste jag understryka vikten av OSSE, Organisationen för säkerhet och samarbete i Europa. OSSE verkar för säkerhet på alla sätt utom genom direkta militära ingripanden, och gör således allt för att främja respekten för kulturell och språklig mångfald. Två institutioner inom OSSE arbetar för att uppnå detta, nämligen Högkommissarien för nationella minoriteter och Representanten för mediefrihet, som kontinuerligt har riktat sin uppmärksamhet mot språkfrågan. Utrikesministrarna i OSSE-länderna antog nyligen, vid deras möte i Maastricht i december 2003, ett beslut om tolerans – beslut 4/03, artikel 10 gäller Högkommissarien för nationella minoriteter och hans rekommendationer för utbildning och språk, däribland radio- och tv-sändningar. Beslutet gäller också rekommendationer om denna fråga från Representanten för mediefrihet, vars text man finner på www.osce.org. Under 2002 och 2003 genomförde han en grundlig undersökning av media i flerspråkiga samhällen, med fem länder som exempel. Dessa länder var Luxemburg, Schweiz, före detta jugoslaviska republiken Makedonien, Moldavien och Serbien och Montenegro.
Den 13 och 14 september arrangerar OSSE en konferens om rasism och främlingsfientlighet. Konferensen kommer att hållas i Bryssel och jag hoppas att man kommer att ta upp frågan om språklig mångfald. 

Bastos (PPE-DE ),
   . Årsrapporten för 2002 om jämställdhet är relevant för EU:s målsättning. Vi har emellertid lagt märke till ett antal brister i betänkandet.
Som föredragande av yttrandet från utskottet för sysselsättning och sociala frågor anser jag att det är viktigt att man närmar sig frågan från två håll, i syfte att garantera lika behandling och lika lön och en konkret politisk integration av jämställdhetsperspektivet. Med tanke på att en ökad sysselsättningsgrad, i synnerhet bland kvinnor, är direkt kopplad till möjligheten att kombinera arbete med familj, måste man i sysselsättningsstrategin ta upp finansieringen och inrättandet av möjligheter till omsorg av barn och personer i beroendeställning, liksom tillgång till betald föräldraledighet. Den måste också innehålla målinriktade stödåtgärder för att underlätta för kvinnor att återvända till yrkeslivet efter det att de har ägnat sig åt att ta hand om barnen.
Ansträngningar måste göras för att inbegripa så vitt skilda frågor som social trygghet, fortbildning, företagsinitiativ, kvinnors deltagande i beslutsprocessen, förlängning av yrkeslivet, våld i hemmet och handel med kvinnor. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   . Initiativbetänkandet från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor drar helt riktigt uppmärksamheten till viktiga aspekter i ramstrategin och till de årliga arbetsprogrammen och rapporterna om jämställdhet i EU. I dessa aspekter inkluderas det faktum att syftet med strategin fortfarande måste definieras i mätbara termer och att man i de årliga rapporterna inte lyckas kombinera uppfyllandet av de politiska mål som jag har belyst med en ingående undersökning och utvärdering av den nuvarande situationen.
Även om jag anser att betänkandet innehåller vissa motsägelsefulla aspekter, håller jag med om betoningen av bristen på sammanhang mellan FN:s politik – såsom den definieras i åtgärdsplattformen från Pekingkonferensen – och EU:s politik för jämställdhet. Jag gläder mig också över det faktum att man pekar på bristen på information när det gäller genomförandet av ett antal gemensamma program och att man uttrycker besvikelse över att arbetsprogrammet för 2003, i fråga om prioriterade åtgärder, bara upprepar tidigare avsikter. Jag håller även med föredraganden när hon understryker behovet av att en rapport, i vilken 1995 års handlingsplattform för medlemsstaterna summeras, inges före utgången av denna mandatperiod. Tyvärr har inte de goda avsikterna omvandlats till verklighet. I den nyliberala offensiven mot arbetstagarnas rättigheter, sociala rättigheter och andra sociala förbättringar, är det alltid kvinnorna som drabbas först av arbetslöshet och av löneskillnader. 
Lulling (PPE-DE ),
   . Kommissionen måste förse oss med årliga rapporter om den aktuella situationen när det gäller jämställdhet i Europeiska unionen. I dag skall vi uttrycka vår åsikt om den årliga rapporten för 2002, en god vana som gör det möjligt för oss att bedöma hur saker och ting ligger till när det gäller genomförandet av de fina EU-direktiv och program vars syfte är att garantera lika behandling och jämställdhet.
Vi vet alla när det gäller detta att allt är inte guld som glimmar i medlemsstaterna eller i anslutningsländerna och att kammaren borde och måste poängtera att detta inte är en tvistefråga. Det finns emellertid några avsnitt i detta för övrigt förvånansvärt förnuftiga förslag till resolution från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor som kräver ändringar. Olika ledamöter i kammaren har motsatt sig kravet att medlemsstater och anslutningsländer senast 2010 skall tillhandahålla bra och billiga möjligheter till barnomsorg till åtminstone 90 procent av alla barn från tre år upp till skolåldern och till 33 procent av alla barn under tre år. De undrar om detta är vare sig önskvärt eller realistiskt, det vill säga ekonomiskt genomförbart.
Meijer (GUE/NGL ),
   .–Kvinnor i EU tjänar i genomsnitt 84 procent av vad männen tjänar, och det genomsnittliga arbetslöshetstalet var 2001 2,3 procent högre för kvinnor än för män. I motiveringen visar föredraganden skarpsynt att alla vackra ord om jämställdhet i praktiken endast leder till små åtgärder, delvis beroende på bristen på mätbara resultat. Det sattes inte upp några klara mål i förväg och de bedömningskriterier som Europeiska kommissionen lade fram i sin ramstrategi för perioden 2001–2005 finns inte med i årsrapporten för 2002. Det är således oklart vad som har gjorts och vad som inte har gjorts och vilka resultaten är. Dessutom arbetar kommissionen och rådet oberoende av varandra. Under det finska ordförandeskapet i slutet av 1999 fastställde rådet nio indikatorer angående kvinnor i ansvarspositioner och i beslutsfattande ställning. Till dessa lades sedan franska indikatorer för kombinationen av arbete och familj, belgiska indikatorer för löneskillnader och danska indikatorer för våld mot kvinnor i hemmet. Allt detta är fina saker för ministrarna att berätta om för det vanliga folket där hemma. Men de nämns inte i årsrapporterna, och de underliggande dokumenten förblev konfidentiella. Det är synd att förslaget till resolution som antogs enhälligt i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor saknar den bestämdhet som finns i den klara motiveringen. Jag befarar att det än en gång endast kommer att ske små förändringar. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   . Jag anser att jämställdhet är en mycket viktig fråga och jag har alltid fördömt könsdiskriminering.
Jag kan emellertid inte hålla med om föredragandens hållning, som i stället för att vara en kamp för jämställdhet snarare syftar till att införa extremistisk jämlikhet.
Det måste inte finnas exakt lika många män som kvinnor inom ett speciellt yrke för att jämställdhet skall kunna förverkligas. Det är mycket viktigare att först och främst se till att alla har samma möjligheter.
Jämställdhetssträvan i betänkandet framför oss är ett absurt påbud som ger ett ytligt intryck av jämställdhet och som bara genom slumpen, om över huvud taget, skulle återspegla den sanna representationen.
Jag anser att många av föredragandens tankar när det gäller EU:s lagstiftning inte skulle kunna genomföras i EU, eftersom de faller under medlemsstaternas ansvarsområden.
Jag stöder trots allt några av punkterna i initiativbetänkandet, som inte på något sätt är begränsat till frågan om jämställdhet mellan män och kvinnor. Jag håller till exempel med om föredragandens kritik mot bristen på öppenhet när det gäller beslut som fattats i rådet, vilket hindrar parlamentet och medborgarna från att göra en riktig utvärdering av rådets handlingar och beslut.
Jag röstade emot. 
Talmannen.
   Röstförklaringarna är avslutade.

(1)

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalande om förberedelser inför det 60:e mötet för FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna. 
Roche,
   .  Herr talman! I min egenskap av före detta kollega i Förenta nationernas arbete med mänskliga rättigheter och förvisso före detta ordförande för Irish Commission for Justice and Peace, är det särskilt glädjande för mig att mitt första tal inför parlamentet handlar om Europeiska unionens förberedelser inför det 60:e mötet för Förenta nationernas kommission för de mänskliga rättigheterna. Rådets (allmänna frågor och yttre förbindelser) slutsatser av den 10 december 2002 innehåller konkreta rekommendationer i fråga om hur rådet och Europaparlamentet kan föra ett närmare samarbete för att skapa öppenhet och insyn i Europeiska unionens politik för mänskliga rättigheter. Rådet har åtagit sig att genomföra dessa rekommendationer i praktiken.
En förstärkt dialog mellan parlamentet och rådet i frågor som rör mänskliga rättigheter är en viktig fråga för det irländska ordförandeskapet. Dagens debatt utgör ett värdefullt bidrag till det samtal vi vill föra om dessa frågor. Detta är ett område som vi kan göra verkliga framsteg på om vi samarbetar.
Europeiska unionen har alltid varit besluten att axla sitt internationella ansvar. Unionens storlek, välstånd, historia och geografi är alla faktorer som gör att vi kan spela en framträdande roll under den kommande perioden.
De mänskliga rättigheterna kommer att stå kvar i centrum för den rollen. Engagemanget för de mänskliga rättigheterna är kärnpunkten i den europeiska integrationen. Vi är mycket mer än ett ekonomiskt område och en förmånlig allians. Vår union grundar sig och bygger på värden. Dessa värden är grundläggande villkor för medlemskap. De är en kompass som bidrar till att vägleda våra yttre förbindelser. Vi stöder kraftfullt principerna om frihet, demokrati, respekt för de universella och de okränkbara mänskliga rättigheterna, de grundläggande friheterna och rättsstatsprincipen. Det går inte att göra avkall på eller förneka dessa principer.
EU har gått i spetsen när det gäller att utveckla begreppet mänskliga rättigheter. Det var på vår kontinent, i Europa, som tanken på att skydda de mänskliga rättigheterna genom skrivna normer först utformades: Magna Charta från 1215, den engelska grundlagen Bill of Rights från 1689 och deklarationen om de mänskliga rättigheterna från 1789 är alla milstolpar, men de är inte de enda.
Europas hängivenhet för de mänskliga rättigheterna är inte teoretisk: den har skapats ur den europeiska historiens bittra erfarenheter – vår gemensamma historia. Vi behöver bara se tillbaka på vår egen historia för att förstå varför det i den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna hänvisas i mycket starka ordalag till: ”ringaktning och förakt för de mänskliga rättigheterna som har lett till barbariska gärningar, som upprört mänsklighetens samvete”. Denna känsla av indignation har utnyttjats på ett positivt sätt under de gångna 50 åren för att bygga ett nytt Europa, som har lärt av, och inte glömt, sin historia. 
Irlands ordförandeskap tror starkt på att de mänskliga rättigheterna har en strategisk funktion att fylla när det gäller att ta itu med vår tids stora utmaningar. Man behöver inte betona det nära samband som finns mellan fred, säkerhet och stabilitet å ena sidan, och respekt för de mänskliga rättigheterna, de grundläggande friheterna, demokratin och rättstatsprincipen å andra sidan. Vårt ordförandeskap kommer att betona den centrala vikten av mänskliga rättigheter i alla våra yttre förbindelser.
Vår union kan, med rätta, vara stolt över de senaste 50 årens bedrifter. Vi får dock aldrig bli självbelåtna. Det finns ingen del av världen där det absolut inte förekommer några överträdelser av de mänskliga rättigheterna på ett eller annat sätt. Ingen av oss i EU, till exempel, är utan skuld: rasistiska handlingar, främlingsfientlighet och intolerans har inte utplånats från våra egna samhällen. Att tro på de mänskliga rättigheterna betyder att man är redo att godta kritik och att arbeta varje dag för att stärka respekten för de friheter som vi alla värderar så högt. Vi måste påminna oss själva, varenda dag, om att de mänskliga rättigheterna inte bara är för export.
Om de mänskliga rättigheterna respekteras fullständigt, obestridligen och synligt inom unionen, kommer vår utrikespolitik att bli mer effektiv och mer övertygande. För att vi skall vara i stånd att kräva att världssamfundet respekterar de grundläggande principerna och värdena – som all enskild integritet och mänsklig anständighet grundas på – är det nödvändigt att dessa principer och värden tillämpas fullt ut i vår union.
FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna har spelat en central roll för främjandet av och skyddet för de mänskliga rättigheterna. Den har varit normgivande för att inrätta övervakningsmekanismer. Världssamfundet bör känna stolthet över FN-kommissionens unika bidrag till denna process och de framsteg som har nåtts sedan den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna utropades.
Även om mycket har uträttats återstår mycket att göra. Europeiska unionen är fast besluten att fortsätta sitt samarbete med FN:s högkommissarie för mänskliga rättigheter, med FN:s organ för de mänskliga rättigheterna och med de särskilda rapportörerna och företrädarna och övervakningskommittéerna. Europeiska unionen kommer att förstärka sina ansträngningar för att nå FN:s generalsekreterares mål att alla rättigheter för alla män, kvinnor och barn skall stå ”i centrum av alla aspekter av FN:s arbete”.
Innan jag börjar tala om förberedelserna inför FN-kommissionens möte i år vill jag kort ta upp resultatet av förra årets möte, eftersom det visar på de utmaningar som vi kommer att ställas inför i mars och april i Genève.
Kommissionens möte 2003 var stimulerande. Början av mötet överskuggades av det annalkande kriget i Irak. Kriget inleddes redan under FN-kommissionens andra mötesvecka och märkligt nog var stämningen, även om den emellanåt var irriterad, avsevärt bättre än under 2002 års möte. Alla grupperna hade en mer positiv inställning till en rad frågor som tidigare hade orsakat allvarliga svårigheter, i synnerhet när det gällde uppföljningen av världskonferensen mot rasism och barns rättigheter i Durban.
Förenta staternas återvändande till kommissionen för de mänskliga rättigheterna var en annan positiv och välkommen utveckling. Europeiska unionen spelade en positiv roll vid FN-kommissionens möte. När det gäller situationen i enskilda länder lade unionen resolutioner om situationen för de mänskliga rättigheterna i Burma (Myanmar), Demokratiska republiken Kongo, Irak, Turkmenistan och Nordkorea, med lyckat resultat. FN-kommissionen antog en resolution om de israeliska bosättningarna på ockuperad arabisk mark. Europeiska unionen samtyckte även till ordförandelandets uttalande om Colombia. Våra initiativ om Tjetjenien och Sudan förkastades dock och vår resolution om Zimbabwe föll, eftersom en så kallad no-action motion (förslag om ingen åtgärd) lades fram.
Ett antal viktiga EU-initiativ föll under 2003. Detta berodde till stor del på FN-kommissionens sammansättning. Det återspeglar också några regionala gruppers ovilja att godta fördömanden av deras medlemmar. Det återspeglar även det mycket stora antal förslag som Europeiska unionen lägger fram.
Om vi går över till de tematiska resolutionerna antog FN-kommissionen EU-initiativen om dödsstraff och barns rättigheter. En av de mer känslomässiga frågor som FN-kommissionen behandlade, en brasiliansk resolution om mänskliga rättigheter och sexuell läggning, vilken unionen ställde sig bakom, mötte starkt motstånd, i synnerhet från organisationen för den islamiska konferensen (OIC). Denna fråga hänsköts till FN-kommissionens 60:e möte och kommer sannolikt att bli mycket känslig under det kommande mötet.
Innan jag går över till EU:s förberedelser inför FN-kommissionens kommande möte, vill jag nämna Afrikagruppens beslut i Genève att protestera mot nomineringen av Australien som ordförandeland vid mötet. I linje med det nuvarande systemet med geografisk turordning, har den västra gruppen föreslagit Australien som dess kandidat till ordförande för FN-kommissionens nästa möte. Den afrikanska gruppen i Genève har förklarat att den har för avsikt att begära omröstning. Vi är mycket oroade över denna utveckling och dess negativa inverkan på FN-kommissionen. Australien har Europeiska unionens och alla andra medlemmars fulla stöd i den västra gruppen. EU har därför uppmanat den afrikanska gruppen att överväga sitt beslut före valet av ordförande, som kommer att äga rum den 19 januari 2004.
Jag hoppas att den afrikanska gruppen kan avrådas från att begära omröstning om ordförandeland för FN-kommissionen. När jag kommer med denna uppmaning vägleds jag av behovet av att föra ett konstruktivt samarbete med den afrikanska gruppen vid FN-kommissionens kommande möte och behovet av att förbättra förbindelserna med den afrikanska gruppen i detta forum i allmänhet. Rådsordföranden har redan klargjort vår starka önskan att flytta upp Afrika på EU:s dagordning, så det råder inget tvivel om vår goda vilja när det gäller denna fråga.
Mot bakgrund av vad jag sade tidigare vill jag ge er så mycket upplysningar som möjligt om det rådande läget när det gäller rådets förberedelser för mötet i FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna. Tiden medger inte att jag tar upp alla aspekter av kommissionens arbete. Dock vill jag delge parlamentet de centrala inslagen i vår inställning som ordförandeland.
Allmänt sett har rådets arbetsgrupp för mänskliga rättigheter, COHOM, sedan förra hösten arbetat med att förbättra unionens insatser på detta område, och detta arbete grundar sig på våra erfarenheter från förra årets möte. Det första mötet för arbetsgruppen för mänskliga rättigheter under det irländska ordförandeskapet kommer att äga rum den 21 januari. Före detta möte har GUSP:s geografiska arbetsgrupper ombetts att lägga fram sina prioriteringar och rekommendationer för unionens agerande under innevarande år. Med hjälp av dessa uppgifter kommer COHOM vid sitt möte den 21 januari att identifiera länder som kan komma att omfattas av EU-initiativ vid årets möte i FN-kommissionen. COHOM kommer antagligen även att be om detaljerade rapporter från cheferna för EU:s uppdrag när det gäller mänskliga rättigheter i de länderna.
Jag vill betona att inga slutliga beslut om några initiativ ännu har fattats. COHOM kommer att fatta ett slutligt beslut vid ett ytterligare möte som kommer att hållas den 4 februari. Om det finns några särskilt kontroversiella frågor som inte har lösts, kommer dessa att beaktas av Kommittén för utrikes- och säkerhetspolitik (POCO) och, om så är nödvändigt, beslutas av rådet på rådsnivå.
Uttrycket för unionen engagemang när det gäller situationen för de mänskliga rättigheterna i olika länder kommer inte att begränsas till formella resolutioner. I det traditionella uttalandet om punkt 9 på dagordningen – situationen för de mänskliga rättigheterna i olika delar av världen – kommer EU att ta upp ett antal landssituationer inom ramen för det tematiska tillvägagångssättet. Ordförandeskapet har för avsikt att se till att det förslaget blir så koncist och målinriktat som möjligt. På så vis kommer vi enligt vår mening att nå maximal effekt. Ett annat effektivt tillvägagångssätt är det slags dialog om mänskliga rättigheter som unionen har inlett med till exempel Kina och dialogen mellan EU och Iran.
När det gäller de tematiska resolutionerna har inga slutliga beslut fattats om dem heller. Europeiska unionen kommer dock sannolikt även att lägga fram resolutioner om dödsstraffet och barns rättigheter.
Förberedelser har också inletts för ett antal uttalanden från EU, däribland ett om uppföljningen av Världskonferensen om mänskliga rättigheter, och andra om rasism, främlingsfientlighet, rasdiskriminering, rätt till utveckling, ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter, civila och politiska rättigheter, integrering av kvinnors rättigheter och ett jämställdhetsperspektiv, barns rättigheter, nutida former av slaveri och försvarare av de mänskliga rättigheterna. Denna lista är på intet sätt fullständig. Den ger er dock en antydan om EU:s mycket djupa engagemang i detta års möte i FN-kommissionen.
Detta parlamentssammanträde hålls vid en mycket lämplig tidpunkt, eftersom det innebär att COHOM kommer att få möjlighet att beakta parlamentets debatter i arbetet med att utarbeta unionens prioriteringar inför mötet i kommissionen för de mänskliga rättigheterna. Europaparlamentets förslag till initiativ är mycket välkomna och jag kommer att vara mycket uppmärksam på alla eventuella förslag som ni kommer med här i dag.
Ett viktigt mål för vårt ordförandeskap är att se till att FN-kommissionens möte blir givande och effektivt. Atmosfären av konfrontation, som alltmer kännetecknar diskussionerna i kommissionen för de mänskliga rättigheterna, är ett problem som vi kommer att ta upp med våra partner. Detta problem måste lösas; det är en distraherande faktor som FN-kommissionen klarar sig utan.
En del av världssamfundet uppfattar av en eller annan orsak Europeiska unionens agerande på området mänskliga rättigheter som uppenbart tvivelaktigt. Olyckligtvis ifrågasätts själva principen om den universella karaktären av de mänskliga rättigheterna och övertygelsen att de inte kan inskränkas eller begränsas av några sociala, ekonomiska eller kulturella undantag. Irland kommer att arbeta mycket hårt för att motverka denna uppfattning av EU:s inställning under sitt ordförandeskap.
Jag avslutar med att på nytt upprepa att de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna utgör ett viktigt och centralt inslag i unionens politik för yttre förbindelser. Fred, säkerhet och internationell stabilitet grundas på en fullständig respekt för de mänskliga rättigheterna. Detta är inte tom retorik; det återspeglar det objektiva erkännandet av en realitet som bör stå klar för alla. Denna realitet kommer också att få ett ännu mer avgörande inflytande på regeringarnas utrikespolitiska val. Detta faktum måste också genomsyra de internationella organisationernas strategier.
Slutligen vill jag tacka parlamentet för att jag fick tillfälle att ge er en översikt av rådets förberedelser för det 60:e mötet i FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna. Jag ser fram emot att ytterligare utveckla dialogen mellan rådet och parlamentet på detta oerhört viktiga område, som ligger alla demokrater så varmt om hjärtat. 
Vitorino,
   .  Herr talman! Kommissionen välkomnar detta tillfälle att diskutera det kommande mötet i FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna med parlamentet. Jag ställer mig helhjärtat bakom det uttalande som minister Dick Roche just gjorde. Vi måste garantera att det finns ett fullständigt sammanhang mellan respekten för de mänskliga rättigheterna internt i Europeiska unionen och den centrala ställning som de mänskliga rättigheterna intar i vår egen externa politik. Kommissionen vill bidra till debatten med några särskilda synpunkter.
Som Dick Roche just nämnde är inte FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna främmande för kontroverser. I det uttalande om förberedelserna inför mötet i FN-kommissionen som kommissionen lade fram inför parlamentet förra året, sade kommissionsledamot Poul Nielson att Eleanor Roosevelt, som blev den första ordföranden för FN-kommissionen 1946, skulle vända sig i sin grav om hon visste att en ordförande från Libyen valts. Till denna tråkiga historia måste vi nu tillägga den afrikanska gruppens provokativa tillkännagivande om att de kommer att begära en omröstning och rösta mot den kandidat som den västra gruppen har nominerat till ordförande – den australiske ambassadören Mike Smith – vilket endast kommer att leda till att stämningen i Genève inför det 60:e mötet förvärras. Även med den alltmer politiserade FN-kommissionens mått mätt – ett organ som fann det lämpligt att förkasta förra årets EU-resolutioner om Zimbabwe, Tjetjenien och Sudan – är detta ett oöverträffat drag. Kommissionen stöder det irländska ordförandeskapets snabba ansträngningar för att enas om ett samlat svar från EU och den västra gruppen, med en rad utspel i afrikanska och asiatiska huvudstäder.
Något slutligt beslut om Europeiska unionens landresolutioner och tematiska initiativ har ännu inte fattats, och rådets arbetsgrupp för de mänskliga rättigheterna och de geografiska arbetsgrupperna fortsätter att samråda. Som Europaparlamentet noterade i sitt betänkande om EU:s årsrapport om mänskliga rättigheter förra året, är Europeiska unionen en av de mest aktiva aktörerna i FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna. EU kan inte bära det ansvaret själv, och därför är det absolut nödvändigt att söka samförstånd och dela ansvaret med medlemmar från den västra gruppen och andra grupper. EU måste fullt ut utnyttja Förenta staternas återupplivade intresse för både tredje kommittén i FN:s generalförsamling och för FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna.
Även om det måste erkännas att EU:s och USA:s synpunkter skiljer sig markant åt när det gäller ett flertal frågor, visar förra årets lyckade samarbete om resolutionen om Turkmenistan på att stärkta förbindelser med Förenta staterna kan ge utdelning. Samarbetet med latinamerikanska länder – inte minst om samlingsresolutionen om barns rättigheter – är ett bra exempel på partnerskap med andra grupper.
Dessutom visar även Brasiliens modiga och ofrånkomligen kontroversiella beslut att lägga fram en resolution om sexuell läggning – en fråga som kommer att tas upp igen i år – också hur viktigt det är att uppmuntra viktiga initiativ om de mänskliga rättigheterna från andra aktörer.
Eventuella framgångar eller misslyckanden med förslag till resolutioner får naturligtvis inte vara den viktigaste faktorn när vi fattar beslut om EU:s handlande. Själva handlingen att lägga fram en resolution sänder en stark signal av oro, och det centrala hänsynstagandet måste vara situationen för de mänskliga rättigheterna ute på fältet.
När FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna förkastar fullständigt motiverade resolutioner uppfyller den långt ifrån sitt mandat att främja och skydda de mänskliga rättigheterna. Sådana resolutioner markerar inte bara världssamfundets oro över ett bestämt lands agerande när det gäller mänskliga rättigheter, utan de utgör också grunden för det arbete som land- och temarapportörer genomför, vilka har ansvar för att undersöka frågor som rör de mänskliga rättigheterna. Ett tecken på att vissa medlemmar i FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna tar mycket lätt på sitt ansvar inför detta organ är att 35 av de 53 stater som är medlemmar inte har utfärdat en stående inbjudan till dessa rapportörer och andra besöksmekanismer. Vi måste anstränga oss på alla sätt i vår dialog och vårt samarbete med sådana länder för att mana fram en mer godtagbar inställning.
Detta ligger helt i linje med EU:s beslutsamhet att stödja sig på FN-kommissionens arbete som en viktig faktor i våra förbindelser med tredjeländer, för att se till att den inställning vi intar under året stämmer överens med vad som sker inom de internationella forumen för mänskliga rättigheter och för att se till att samordningen av de mänskliga rättigheterna i våra yttre förbindelser blir en meningsfylld process.
Kommissionen välkomnar följaktligen denna debatt. Vi anser att den utgör ett viktigt bidrag till att utforma EU:s ståndpunkt vid det förestående mötet. Jag kommer att avsluta med att betona kommissionens avsikt att bistå det irländska ordförandeskapet fullt ut under vad som utan tvivel kommer att bli ett utmanande år för EU i FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna. 
Gahler (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, herr rådsordförande! Varje år har vi denna diskussion om de mänskliga rättigheterna i anslutning till mötet med FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna i Genève, och faktum är att vi varje år helhjärtat kan stödja det som kommissionen och rådet har att säga. Faktum är också att de principer vi uttrycker är gemensamma för oss alla, och ingen av oss tvekar att ge dem vårt fulla stöd.
Rådsordföranden har mycket riktigt sagt att mänskliga rättigheter är ett nödvändigt krav för att fred, stabilitet och välstånd skall kunna garanteras. Detta leder oss emellertid snabbt in på bristerna, och kommissionär Antonio Vitorino har betonat att kommissionen för de mänskliga rättigheterna inte riktigt tillvaratar sina möjligheter på det sätt som den skulle kunna göra.
Jag litar på det irländska ordförandeskapet när det säger att det vill göra åtgärder för mänskliga rättigheter till en nyckelfråga under sitt ordförandeskap. Irland har väldigt goda meriter när det gäller detta och har fostrat enastående personer, exempelvis Mary Robinson, som har utmärkt sig själva på detta område.
Med anledning av något annat, nämligen konstitutionsfördraget, sade er premiärminister i dag att han skall göra sitt bästa, men att han inte är ensam. När det gäller de mänskliga rättigheterna, herr rådsordförande, är ni faktiskt inte ensam, tyvärr. Ordföranden för min grupp sade något angående detta i morse, i stil med att det skulle vara bra om åtgärder för mänskliga rättigheter i större stater kunde ges ett konkret uttryck, det vill säga i gemensamma kommunikéer. Enligt den gamla preussiska förvaltningsprincipen om att ”styrande sker skriftligt” existerar inte det som inte finns arkiverat, och om ni i era förehavanden med Ryssland eller Kina diskuterar frågor bakom stängda dörrar utan att nämna dem i en kommuniké är det som om ingenting har hänt – politiskt sett.
Jag ber er därför, när ni företräder Europeiska unionen på mötena med FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna, att stödja resolutioner om Kina, Ryssland och även Iran. Jag är föredragande om Iran och jag anser att vi måste göra detta med tanke på hur situationen ser ut för närvarande. Jag vill hänvisa till ett förslag från kammaren för några år sedan och råda er att i stället för att koncentrera er på våra 15 eller 25 medlemsstater agera i samförstånd med alla demokratier i denna kommission och samråda med alla fungerande demokratier i världen för att komma överens om vilka som är era gemensamma angelägenheter.
När det gäller afrikanerna kan man inte annat än undra vad de egentligen är ute efter. Å ena sidan vill de ha uppskattning för att de fastställer höga normer under Nepad, det nya programmet för Afrikas utveckling, och för att ha upprättat mekanismen för inbördes utvärdering, som vi diskuterade i går kväll, men när det gäller att omvandla ord till handling ryggar de tillbaka och protesterar till och med mot att Australien står för ordförandeskapet – förmodligen på grund av att Australien har antagit en hård linje gentemot Zimbabwe. Jag anser att allt detta är mycket suspekt, och vi måste fråga oss själva vad vi skall göra med afrikanerna. I går sade jag att jag i mycket hög grad samtycker till att vi stöder dem som gör någonting konkret för att försvara de mänskliga rättigheterna, men omvänt innebär detta även att vi måste införa sanktioner mot dem som inte gör det. 
De Keyser (PSE ).
   – Herr talman! Europaparlamentet gläds naturligtvis mycket över att rådet och kommissionen tar hänsyn till parlamentets åsikt inför mötet i Genève. Under denna period har vi tagit upp flera angelägna frågor som vi hoppas kommer att återspeglas på mötet, och jag skulle bara vilja nämna fem av dessa.
Det första är att se till att mänskliga rättigheter inte blir föremål för dubbla normer. Att inte fördöma uppenbara brott mot mänskliga rättigheter i stormakter som Kina – tortyr, försvinnanden och dödsstraff – Ryssland – med Tjetjenien – och Förenta staterna – med Guantanamobasen – skulle vara helt oacceptabelt för allmänheten. Samma regler bör gälla för stora som för små.
Den andra frågan rör Europeiska unionens beslut. EU:s omröstningar måste återspegla de angelägenheter som parlamentet har tagit upp i sina årsrapporter och resolutioner, i synnerhet när det gäller att stärka den internationella lagstiftningens roll som garant för mänskliga rättigheter i världen. Parlamentet har vid flera tillfällen betonat vikten av att se till att alla länder antar den internationella konventionen om avskaffande av dödsstraff, tortyr och antipersonella minor. Det har beklagat och starkt kritiserat Förenta staternas utpressning mot vissa länder i syfte att tvinga dem att inte godkänna stadgan i Internationella brottmålsdomstolen. Dessutom har parlamentet betonat särskilda frågor som våld mot framför allt kvinnor och barn, vilket ni nämnde som en av huvudfrågorna.
Den tredje frågan gäller fördömandet av terrorism och av länder som skyddar terrorister, vilket måste gå hand i hand med fördömandet av överträdelser och brott mot de mänskliga rättigheterna som många länder i dag gör sig skyldiga till, under förevändning av kampen mot terrorism. Detta är visserligen en viktig kamp, men den får inte trotsa internationell lagstiftning eller inkräkta på de mänskliga rättigheterna. Denna enligt Europaparlamentet angelägna fråga betonas i parlamentets resolution från januari 2003 och kommer tydligt att återspeglas i årsrapporten om de mänskliga rättigheterna i världen 2003, som jag är föredragande för.
Den fjärde frågan, rätten till reproduktiv hälsa, vilket täcker alla tjänster som rör sexualitet och reproduktion, prioriterades också i samma rapport. Jag behöver knappast påminna er om att mödra- och spädbarnsdödlighet, epidemier av sexuellt överförbara sjukdomar och dödsfall till följd av illegala aborter orsakar fler antal döda i dag än någon beväpnad konflikt. Dessa tragiska och onödiga dödsfall drabbar fortfarande främst utvecklingsländerna, och framförallt Afrika. Vi hoppas att rådet och kommissionen kommer att engagera sig starkt i fråga om rätten till reproduktiv hälsa.
Den femte och sista frågan innebär att Europaparlamentet välkomnar samordningen mellan kommissionen och rådet och hoppas att denna kommer att fortsätta. Liksom 2003 skulle parlamentet önska att en ad hoc-delegation kunde närvara vid nästa möte i Genève. 
Vallvé (ELDR ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Det är ett nöje för parlamentet att kunna föra denna diskussion om förberedelserna för det 60:e mötet för FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna.
Mänskliga rättigheter är en prioriterad fråga som måste tillämpas på ett universellt och odelbart sätt, oavsett vilken kultur länderna är uppbyggda kring.
Jag blev oerhört glad att höra rådsordföranden säga att de mänskliga rättigheterna skall bli en nyckelfråga i det irländska ordförandeskapets arbete. Jag är också glad att höra att Europeiska unionen inte enbart måste försvara de mänskliga rättigheterna i syfte att exportera dem, utan att det även måste göras en del arbete som syftar till att se till att de mänskliga rättigheterna alltid skyddas och respekteras i Europeiska unionens olika medlemsstater.
I detta hänseende måste drumliga rasistiska och främlingsfientliga handlingar, eller de sammanslutningar som förespråkar en viss kulturell identitet, förbjudas i lag helt och hållet. Jag skulle också vilja påpeka att det finns en risk för att några av dessa handlingar riktas mot invandrargrupper, med tanke på att Europeiska unionen är en kontinent med en betydande invandring.
Eftersom jag inte kan ta upp alla de punkter som jag anser måste diskuteras vid mötet i Genève, skall jag bara nämna tre av dem: Den första gäller Kuba, där olagliga fängelsestraff, särskilt för åsiktsbrott, äger rum. I detta fall är det yttrandefriheten, föreningsfriheten och mötesfriheten som utgör de prioriterade frågorna. Europaparlamentet tilldelade Oswaldo José Payá Sacharovpriset 2002 och jag anser att detta är en fråga som vi måste ta del i.
Den andra punkten gäller Guantanamobasen, som ju ligger på Kuba. Jag skall inte gå alltför djupt in på detta, men det finns 700 personer där som väntar på rättegång och vars situation är legalt oförsvarbar. Slutligen finns det även andra länder som Nordkorea, där människor fängslas i situationer som vi inte kan annat än fördöma.
Jag har själv under många år bott i ett land där de mänskliga rättigheterna inte alltid respekterades och jag anser att Europeiska unionen måste engagera sig i att försvara dessa rättigheter här hemma och i resten av världen. 
Boudjenah (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Så här i början av 2004 har klimatet med en besatthet av säkerhet blivit mer uttalat. Kampen mot terrorism används nu som ursäkt för alla typer av förtryckande, diktatoriska och diskriminerande åtgärder. Yttrandefrihet och rörelsefrihet, ja ibland alla demokratiska rättigheter, blir lidande i många länder, och även under George Bush ledning, vilken just har upprättat ett speciellt förfarande för flygbolagstjänstemän från tio länder som vill komma in på amerikanskt territorium.
Världen över finns det också ett flertal exempel på en offensiv mot de män och kvinnor som outtröttligt kämpar för de mänskliga rättigheterna. I väntan på nästa möte för Förenta nationernas kommission för de mänskliga rättigheterna skulle jag vilja nämna några av dessa.
Jag tänker på Sihem Bensedrine, författare, journalist och före detta taleskvinna för Nationella frihetsrådet i Tunisien, som för några dagar sedan attackerades på öppen gata i Tunis när hon var på väg hem. En grupp av 15 advokater anförde klagan på hennes vägnar och Sihem Bensedrine anklagade, jag citerar, ”den politiska polisen”. De tunisiska myndigheterna var som vanligt snabba att förneka att det skulle finnas någon sådan polis.
Den senaste tidens många ingripanden av denna modiga och hängivna förkämpe, i syfte att avslöja brott mot de mänskliga rättigheterna i hennes hemland i europeiska media, inför ett parlamentsutskott i Tyskland eller i samband med att hennes senaste bok kom ut, tycks verkligen inte ha gjort Ben Alis regim glad. De trakasserier som tunisiska förespråkare för de mänskliga rättigheterna får utstå varje dag visar att den tunisiska regimen inte har gjort några framsteg, trots de chockerande uttalanden om motsatsen som Frankrikes president Jacques Chirac gjorde i Tunis i december. 
Tvärtom förekommer det fortfarande dagligen brott mot så grundläggande friheter som yttrande-, åsikts-, förenings- och mötesfriheten, och Europaparlamentets upprepade krav möts med förakt. Denna bedömning delas även av Hina Jilani, FN:s generalsekreterares företrädare för försvaret av de mänskliga rättigheterna. Enligt min åsikt måste EU:s institutioner, rådet och kommissionen, sluta vela och, både vid mötet för FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna och i allmänhet, kräva en entydig ståndpunkt gentemot denna regim och använda sitt inflytande för att kräva respekt för alla friheter. Trovärdigheten i samarbetet mellan EU och Tunisien måste kunna mäta sig med detta krav.
Vi välkomnar frigivningen av politiska fångar i Marocko, som genomfördes alldeles nyligen, och framför allt frigivningen av journalisten Ali Lmrabet och flera sahrawiska fångar som hade suttit fängslade under många år. Deras frigivning är ett bevis för betydelsen av internationell solidaritet. Jag skulle vilja utnyttja det tillfälle som ges i och med denna diskussion och Kofi Annans förestående besök i Bryssel för att ta emot Sacharovpriset för att upprepa de krav som redan har lagts fram här men som fortfarande är relevanta.
Jag skulle vilja tala om frågan om Västsahara och uppmana medlemsstaternas regeringar att ge sitt fulla stöd till Förenta nationernas aktuella ansträngningar. Eftersom slutdatum har fastställts till den 31 januari är det bråttom att sätta press på Marocko att lika modigt som Polisario Front godta och utan ytterligare fördröjning genomföra FN:s fredsplan, vilken slutligen ger det sahrawiska folket själbestämmanderätt genom en fri och demokratisk folkomröstning. Rådet och kommissionen har de resurser som krävs för att driva igenom detta.
Slutligen skulle jag vilja nämna situationen i Palestina. Det palestinska folket har fått nog. Så fort någon gör en gest av välvilja, till exempel fredsinitiativet från Genève som antogs av israeliska och palestinska ledare, förhånas detta, minst sagt, av Sharon. Anklagelser om förräderi, cirkulerandet av svarta listor, dödsskjutningar av den israeliska armén i de ockuperade områdena och domarna mot unga oliktänkande soldater är bara några av de hårda slagen mot själva tanken om fred i Mellanöstern. Upptrappningen är fortsatt farlig och blodig. I detta avseende kan jag inte annat än se fram emot EG-domstolens nästa möte i Haag, där den skall fatta beslut om legitimiteten av ”skammens mur”. När det gäller att fördöma brott mot rättigheter måste dock Förenta nationernas kommission för de mänskliga rättigheterna och Europeiska unionen ta sitt ansvar. 
Wuori (Verts/ALE ).
   – Herr talman! 2003 var ett ovanligt dystert år för de internationella mänskliga rättigheterna. För min del började året i Sydafrika, där jag arbetade för sannings- och försoningskommissionen som hade undersökt arvet efter apartheiden, och jag önskar att jag aldrig mer behöver se så mycket olikhet, rasism eller diskriminering av någonting, någonstans. Men för tillfället – med den verkliga eller inbillade terrorismen som en faktor i alla analyser av världsordningen – är risken stor att vi halkar in mot en global apartheid.
Samtidigt som vi glatt går ed på begreppet ömsesidig säkerhet grundat på samarbete har Europeiska unionen, som värdegemenskap och i sitt arbete för mänskliga rättigheter, vilket är en nyckelfaktor för säkerhet, varit en besvikelse i fråga om praktiskt arbete på området. Amnesty international publicerade denna vecka en rapport med titeln , där man starkt kritiserade EU:s politik för de mänskliga rättigheterna. Amnesty anmärker till exempel på att regeringarna i EU:s medlemsstater ofta inte ens bryr sig om att svara när organisationen kontaktar dem.
Men även vi har upplevt samma sorts frustration när det gäller relationerna mellan Europaparlamentet och rådet. Större länder som bryter mot de mänskliga rättigheterna, till exempel Kina och Ryssland, slipper undan år efter år. Parlamentets meningsyttringar har i dessa fall, liksom i många andra, inte lett någonstans på grund av medlemsstaternas passiva inställning, meningsskiljaktigheter mellan dem och de kommersiella och andra giriga intressen som döljer sig i bakgrunden. Goda avsikter, både när det gäller tematiska och geografiska aspekter, har därför ofta stannat vid oförlåtligt tomma och meningslösa gester. Det som behövs är styrka och resultat. Med detta syftar jag till exempel på uttalanden om mänskliga rättigheter och demokrati.
Ordförandelandet Italien valde under alla omständigheter barns rättigheter som tema för sitt forum om de mänskliga rättigheterna. Trots detta, och med hänsyn till barnens rättigheter, fruktar man att de riktlinjer för barn och väpnade konflikter som beslutades i december inte kommer att genomföras i verkligheten, vilket var fallet med handlingsprogrammet mot tortyr 2001. EU:s nya säkerhetsstrategi kommer under tiden att finnas kvar utan något hållbart innehåll om det inte förankras i en konsekvent, sammanhängande och trovärdig politik för de mänskliga rättigheterna som rådet också varmt välkomnar.
Allas blickar riktas nu mot Irland. Om inte en förändringarnas vind blåser både i våra bilaterala relationer och i Förenta nationerna kommer vi inte bara att behöva förbereda oss på en kombination av en verklig fars och katastrof, som den vi såg vid det 59:e mötet för kommissionen för mänskliga rättigheter, utan också på det faktum att vi kommer att slösa bort ett historiskt sett gyllene tillfälle nu när vårt arbete kan ha en avgörande, för att inte säga epokgörande betydelse. 
Muscardini (UEN ).
   – Herr talman! Som Bertie Ahern påtalade för oss i morse, utgör respekten för de mänskliga rättigheterna ett centralt inslag i EU:s politik. Men trots unionens alla ansträngningar förekommer det fortfarande brott mot de mänskliga rättigheterna på alltför många platser, inte bara ute i världen utan även inom EU:s egna gränser.
Handel med människor och organ, nya former av slaveri som kräver vår uppmärksamhet på 2000-talet, okontrollerad Internetanvändning som alltför ofta innebär brott mot våra länders lagar och blir ett medel för pedofili, människohandel och för att sprida information bland terrorister som saknar respekt för människans liv och värdighet. Dessa är bara några av alla de exempel man skulle kunna nämna.
Vi måste uppmana FN att se till att de rättigheter som kränks i så många länder i dag blir respekterade. De barn som tvingas till arbete eller som blir gerillakrigare för att kunna överleva är också de barn vars bilder och kroppar utnyttjas för kommersiella ändamål i våra rika samhällen, i strid mot de rättigheter som deras ålder ger dem.
Alltför många ord och påståenden har yttrats om angelägna situationer som egentligen kräver starka politiska beslut, som beslutet att stoppa utnyttjandet av barn i reklamen och lanseringen av inkomstbringande verksamhet, eller beslutet att särskilda villkor avseende de mänskliga rättigheterna skall gälla för vissa ekonomiska relationer med tredjeländer. De länder som inte har ett sekulariserat system utan ett system som bygger på -lagar, med allt vad dessa religiösa lagar innebär när det gäller brott mot de mänskliga rättigheterna, borde bemötas med klara beslut från unionen och världssamfundet. Även om samarbete fortfarande är ett sätt att närma sig befolkningen, vore det fel att upprätthålla normala ekonomiska relationer med regeringar som bryter mot principen om de mänskliga rättigheterna och det skulle klart motsäga alla de vackra ord som yttrats under de senaste åren. Vi ber det irländska ordförandeskapet att med parlamentets stöd framföra behovet av starkare och mer politiska uttalanden vid dess nästa möte med Förenta nationerna. 
Belder (EDD ).
   – Herr talman! Jag utnyttjar det tillfälle som denna diskussion erbjuder för att be rådet och kommissionen att föra upp situationen i Vietnam på dagordningen för det kommande 60:e mötet för FN:s kommission om de mänskliga rättigheterna. Bilden av ett växande förtryck från regeringen i Vietnam rullas upp av flera pålitliga källor, vissa av dem lokala, och detta gäller än mer för andra halvåret 2003. För att belysa detta skulle jag vilja nämna några detaljer om situationen i landet.
Till och med officiella siffror visar att antalet dödsdomar, framför allt för narkotikabrott och ekonomiska brott, har fördubblats under 2003 jämfört med 2002. Dessutom arresteras medborgare som beskylls för att ha spionerat på eller kritiserat regeringen på Internet.
Protestanterna i Vietnams inre högland är särskilt hårt drabbade. De utsätts konstant för etnisk och religiös förföljelse, däribland regeringens slutliga godkännande om att ta deras uppehälle, det vill säga deras land, ifrån dem. I övrigt har Hanoi även strängt förbjudit dessa bergsfolk att ha någon som helst kontakt med världen utanför. Möten med fler än två deltagare är också förbjudna. Det är inte undra på att detta folk, de s.k. montagnarderna, försöker fly från sitt militariserade område, vilket leder till en flyktingkatastrof. På det hela taget ser vi här chockerande exempel på brott mot de mänskliga rättigheterna.
Rådet och kommissionen! Jag litar på att ni kommer att uppmana de vietnamesiska myndigheterna att redogöra för dessa händelser vid det globala forumet för FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna. Det är av praktisk betydelse att FN kräver att Hanoi beviljar deras särskilda rapportörer om religions- och trosfrihet och om flyktingar tillträde till det inre höglandet. Rådet och kommissionen bör omgående driva på detta även i Genève. 
Bonino (NI ).
   – Herr talman, herr minister, herr kommissionär! Jag tackar för informationen, men jag skulle vilja ställa en fråga, bidra med en kommentar och slutligen eventuellt komma med ett förslag. Frågan lyder: Är vi överens om att vi, när vi talar om ”mänskliga rättigheter”, även avser civila och politiska rättigheter? Med andra ord, är vi överens med Kofi Annan, som nyligen klargjorde att demokrati är en rättighet i sig själv, vilket kan härledas från bland annat artikel 21 i den allmänna förklaringen om mänskliga rättigheter? Detta är en mycket viktig fråga och den uppkom i samband med konferensen om demokrati och mänskliga rättigheter som organiserades av i Yemen för några dagar sedan och där femtio länder från Arabvärlden fällde ett uttalande som mycket tydligt bekräftar detta.
Min andra punkt är en kommentar. Kommissionen för mänskliga rättigheter i Genève är naturligtvis inte bara ett nytt instrument – den grundades 1993 – utan även ett väldigt svagt sådant, och det är just på grund av sin svaghet som den har blivit ytterst politiserad. Den är ett organ som aldrig har tillräckliga, klart definierade ekonomiska medel, för att inte tala om institutionell makt eller mänskliga resurser. Kort sagt är den i bästa fall ett tjallande organ, som dock aldrig ens i det avseendet gjort ett ordentligt arbete, just av den anledningen att den består av block som motsätter sig varandra och som försvarar medlemmarna i den egna regionala gruppen.
Herr kommissionär! Även om det är helt rätt att bekymra sig över den afrikanska gruppens ifrågasättande av Australiens nominering till ordförandeposten, måste det tilläggas att Europa förra året av regionala skäl avstod från en begäran om omröstning mot nomineringen av Libyen som ordförande. Det är kanske värt att lägga detta på minnet, herr kommissionär och herr minister, för om vi hade antagit en klarare ståndpunkt förra året – inte i fråga om ordförandeskapets ursprungsland utan i fråga om hur de mänskliga rättigheterna tillämpas i det landet – skulle vi kanske i dag ha haft några extra kort på hand med vilka vi kunde stödja Australiens nominering.
Slutligen ett förslag: Jag tror inte att vi kan göra några vidare framsteg enbart med hjälp av kritik, om än nödvändig sådan, mot de olika länderna från Tunisien till Vietnam och en hel rad andra länder. Jag anser att problemet ligger i att stärka de ansvariga institutionerna och därmed politiken. Jag förstår till exempel fortfarande inte – och jag har undrat över detta sedan 1995 – varför Europeiska kommissionen inte har en ledamot med ansvar för mänskliga rättigheter. Detta är ett mysterium för mig och ingen har någonsin gett mig ett svar.
Slutligen anser jag att själva episoden med Australiens nominering stärker behovet av att skapa en demokratisk gemenskap och en gemenskap av demokratier inom Förenta nationerna. Det är bara med hjälp av starkare institutioner som man kan leda politiken från ord till handling. Hittills har det varit många ord men verkligen inte mycket till handling. 
Ferrer (PPE-DE ).
   – Herr talman! Att respektera, främja och skydda de mänskliga rättigheterna är en av den europeiska integrationens grundpelare. Unionen har därför moraliskt sett skyldigheten och ansvaret att försvara och främja grundläggande fri- och rättigheter, och vi har därmed skyldigheten och ansvaret att förbättra FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna och göra den till världens politiska samvete. I det avseendet är jag nöjd med vad som har sagts här.
Men EU har också skyldigheten och ansvaret att tydligt och djärvt fördöma de brott som begås mot de mänskliga rättigheterna – oavsett var de äger rum, oavsett ekonomiska eller utrikespolitiska intressen mellan Europeiska unionen och de länder där brotten sker och oavsett de rättfärdiganden som leder till att grundläggande friheter och rättsstatens principer kränks eller äventyras.
Att inte göra detta är detsamma som att dölja brotten, att bli medskyldig till dessa brott, att bli medskyldig till vad som händer i Tjetjenien, Guantanamobasen, Kuba, Tibet eller Iran. Då skulle EU också uppenbart bryta mot de principer och värderingar som unionen bygger på och förlora all trovärdighet. Och utan trovärdighet skulle unionen inte få den auktoritet som är nödvändig för att främja respekten för de principer vi säger oss försvara och för att kräva att också andra skall göra det.
Det räcker dock inte med att fördöma. Vi måste också genomföra rekommendationerna från FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna och se till att andra genomför dem. Annars blir vårt engagemang rent retoriskt, och med bara retorik – hur lång listan över deklarationer än må vara – blir det svårt för oss att åstadkomma en mänskligare värld för alla.
I presentationen av det irländska ordförandeskapets program i förmiddags nämnde den irländske premiärministern särskilt frågan om de mänskliga rättigheterna. Mötet i Genève blir ett utmärkt tillfälle att visa att de ord som uttalats här i dag – och som vi alla välkomnade – verkligen förmedlar vår vilja att se till att unionen aktivt uppfyller sitt globala åtagande att försvara de grundläggande friheter som är grunden i det europeiska bygget.
Efter att ha lyssnat till vad ni sade, herr rådsordförande, är jag övertygad om att det kommer att bli så. 
Fava (PSE ).
   – Herr talman! Vi välkomnar rådsordförandens uttalande om att inga kompromisser tolereras när det gäller de mänskliga rättigheterna. EU-institutionernas erfarenhet visar tyvärr att verkligheten ofta är raka motsatsen.
Jag skulle vilja säga ett par ord om två områden, där jag anser att EU bör uppbåda all sin politiska prestige och utnyttja den i Genève. Det första är dödsstraffet. Det italienska ordförandeskapets kovändning vid FN:s generalförsamling i fråga om resolutionen om ett moratorium för dödsstraffet – som tillkännagavs av ordförandeskapet men aldrig lades fram – är en allvarlig händelse som har komprometterat Europeiska unionen och framför allt urholkat en del av EU:s politiska trovärdighet. Detta visar att vi hålls som gisslan av många regeringars ömkliga egenintressen till och med i en så viktig fråga där enigheten är mycket stor, dvs. frågan om de mänskliga rättigheterna och avskaffandet av dödsstraffet som en rättslig lösning. Denna strid måste utkämpas på politisk nivå, med start i Genève.
I Kina registrerades förra året 3 138 avrättningar. Ett stort antal avrättningar verkställdes också i många så kallade liberala demokratier, från Taiwan till Thailand, från Japan till Indien och Förenta staterna. Vi kan inte behandla en fråga som denna genom att gå ut på den politiska bekvämlighetens hala is, och vi kan framför allt inte förvänta oss att striden enbart handlar om principer och bevis, för så ser det inte ut. Detta framgår av det faktum att guvernören i Illinois nyligen beslutade att omvandla 167 dödsstraff. Skälet tror jag var att han kände av kraften och trycket från den internationella opinionen.
En annan viktig punkt, herr talman, rör journalister, med andra ord rätten att tala och att inte tiga, vilket är en ganska bra indikator på en demokratis verkliga karaktär. Under de senaste tio åren har 400 journalister dödats, och för mycket få av dem fanns någon som helst rättslig säkerhet. Under de senaste sex månaderna har 228 journalister arresterats och 250 ställts inför domstol på oberättigade grunder. Många av dessa fall har ägt rum i länder som hör till den så kallade gruppen med västerländska demokratier. Det senaste fallet skedde för bara två dagar sedan och rör Turkiet. Vi anser bland annat att angreppen mot journalister och pressfriheten visar att de repressiva myndigheterna har lärt sig att använda mer lömska metoder. Våld mot friheten att tala och att inte tiga utövas och fullbordas också med hjälp av munkavle, censur och sändningsbrott. Tyvärr rör det sig om metoder som på senare tid har vunnit mark också i våra länder, däribland i mitt eget hemland.
Vi vill uppmana ordförandeskapet att ta på sig ett tufft och djärvt mandat, att åta sig ett politiskt värv som jag skulle vilja försöka definiera med två ord när det gäller frågan om mänskliga rättigheter. Dessa ord har parlamentet alltid försökt framhålla för kommissionen och ordförandeskapet: På området mänskliga rättigheter tolererar vi inga undantag eller försummelser. 
Buitenweg (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Amsterdamfördraget gav Europeiska unionen en rättslig grund för att vidta åtgärder i syfte att bekämpa diskriminering på grund av sexuell läggning. Detta ledde till att parlamentet för några år sedan antog ett direktiv mot diskriminering på grund av sexuell läggning i arbetslivet och på andra områden.
Under utvidgningsprocessen har vi konsekvent och med framgång insisterat på att sexuell kontakt mellan personer av samma kön inte får vara straffbart i ett land som vill ansluta sig till Europeiska unionen. Här i parlamentet har vi också upprepade gånger riktat oss till länder som Zimbabwe och Egypten – som Europeiska unionen har ingått avtal med – och påmint dem om att de bör sätta stopp för diskriminering och bestraffning av sexuella kontakter mellan vuxna av samma kön.
Vi uttrycker oss mycket tydligt på denna punkt i våra årliga betänkanden om mänskliga rättigheter i världen och i Europeiska unionen. Det är därför helt logiskt att vi diskuterar denna politik också inom Förenta nationerna. Som redan påpekats presenterade Brasilien förra året ett initiativ vid FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna om att FN:s politik för mänskliga rättigheter också bör inriktas på bekämpning av diskriminering på grund av sexuell läggning.
Detta förslag kommer att vidareutvecklas i år och sedan tas upp på nytt. Diskriminering på grund av sexuell identitet kommer sannolikt att behandlas i det utvecklade förslaget. I denna fråga avkunnade Europeiska gemenskapernas domstol en riktgivande dom i förra veckan. Min grupp hoppas därför att EU:s delegation kommer att stödja det brasilianska initiativet fullt ut – varje liten del av det – och samarbeta för att utveckla det ytterligare.
Isler Béguin (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Det gläder även mig att vi anordnar denna debatt om förberedelserna inför nästa möte i FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna. Det ger mig äntligen tillfälle att påminna Europaparlamentet om vårt engagemang i frågan om ursprungsbefolkningar, särskilt när det gäller vår institutions dialog med dessa alltför försummade folk och vår representation på deras sida.
Herr talman! Det är min plikt – och ni vet vad jag talar om – att än en gång erinra er om vår resolution från 1994 om nödvändiga internationella åtgärder för att ge ursprungsbefolkningar ett effektivt skydd. I denna resolution framfördes ett krav på en interparlamentarisk delegation bestående av ledamöter från parlamentet och företrädare för ursprungsbefolkningar.
Efter tio års hårt arbete har ursprungsbefolkningarna själva lyckats skapa och organisera sig i ett forum för ursprungsbefolkningar. På EU:s sida är vi dock mer än försiktiga, ja jag vill gå så långt som att säga att vi inte alls agerar. Beviset är att varken rådet eller kommissionen har nämnt ursprungsbefolkningar, och parlamentet har fortfarande inte satt samman sin delegation.
Vi måste komma till rätta med denna brist på omsorg om en fråga som trots allt påverkar befolkningar i fem världsdelar. Jag kommer därför att föreslå att unionen satsar sina resurser och sin vilja på att tillsammans med FN organisera nästa forum för ursprungsbefolkningar här i parlamentet och på att se till att fortsätta att prioritera rättigheterna för dessa folk. 
Roche,
   .  Herr talman! Det är mycket svårt för mig att veta var jag skall börja. Detta har varit en storartad debatt, och vad som slog mig när jag lyssnade till den var den ovanligt stora spännvidd av frågor som togs upp. Som jag nämnde i början uppskattar ordförandeskapet denna debatt varmt: den utgör en läglig påminnelse och ett tillfälle att diskutera med parlamentet cirka två månader före det att det 60:e mötet i FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna inleds. Ledamöterna – däribland den sista talaren – har genom sina viktiga och givande inlägg i dag, betonat områden där det fortfarande finns mycket arbete kvar att göra.
Jag vill tacka alla ledamöter som bidragit till denna debatt och försäkra dem om att det irländska ordförandeskapet kommer att se till att lämplig rådsinstans uppmärksammas på de punkter ni har tagit upp under våra förberedelser inför Genève. Ledamöterna har tagit upp åtskilliga landsspecifika frågor och flera tematiska frågor, som vi måste arbeta vidare med. Det skulle vara orättvist av mig att välja ut några särskilda frågor bland alla som har kommenterats i dag.
Låt mig bara säga att mina kolleger och jag själv mycket noggrant har noterat era inlägg och att vi kommer att försäkra oss om att vi går igenom sammanträdesprotokollet metodiskt.
Jag vill emellertid nämna en punkt som Emma Bonino tog upp. Unionen har kraftfullt stött FN:s högkommissarie för de mänskliga rättigheterna sedan denna tjänst inrättades för över ett årtionde sedan. Generalsekreterare Kofi Annan har ännu inte utnämnt en efterträdare till högkommissarie Sergio Vieira de Mello efter hans tragiska död i Irak. Låt mig försäkra er om att vårt ordförandeskap kommer att ge brett och starkt stöd för högkommissariens kontor vid mötet i Genève, inte minst för att vi är skyldiga att göra det för minnet av den framstående högkommissarie som så brutalt dödades i Bagdad, en man som gjorde så mycket för de mänskliga rättigheterna.
Jag avslutar med att ännu en gång tacka de ledamöter som har gjort inlägg i dag. Jag kan försäkra dem om att deras inlägg kommer att beaktas. 
Vitorino,
   .  Herr talman! Jag vill också tacka parlamentet för dess bidrag till sammanställandet av Europeiska unionens ståndpunkt. En ledamot tog upp frågan om kampen mot terrorismen och dess inverkan på de mänskliga rättigheterna. Jag vill på nytt upprepa att kommissionen anser att Europeiska unionen bör stödja den mexikanska resolutionen om skydd för de mänskliga rättigheterna inom ramen för bekämpning av terrorism vid det 60:e mötet i FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna.
När det gäller Tunisien vill jag fästa parlamentets uppmärksamhet på att kommissionen nyligen har lagt fram ett meddelande om mänskliga rättigheter i Medelhavsområdet, i vilket vi klargör vår ståndpunkt om situationen för de mänskliga rättigheterna i Tunisien.
För det tredje ansluter jag mig till Dick Roches yttrande när han hyllade Sergio Vieira de Mello, den förre högkommissarien för de mänskliga rättigheterna, som tragiskt dödades i Bagdad.
Mina sista kommentarer rör Emma Boninos yttrande. Jag skulle till och med kunna gå så långt som att säga att jag delar hennes åsikt. Som ni vet sade kommissionen förra året att det skulle vara ett farligt prejudikat att ändra på det sätt som ordföranden för kommissionen väljs genom att ersätta förfarandet med samförstånd och acklamation med en omröstning. Därför är vi beredda att stödja det irländska ordförandeskapets ansträngningar för att undvika att göra ett sådant val till en källa till konflikt. En sådan konflikt kommer endast att leda till att funktionen och trovärdigheten för FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna undergrävs, och dessa aspekter är viktiga för oss.
Slutligen, fru Bonino, vill jag fästa er uppmärksamhet på det faktum att Europeiska rådet i december förra året beslutade att ge Europeiska centrumet för övervakning av rasism och främlingsfientlighet, som har sitt säte i Wien, särskilda befogenheter för att garantera de grundläggande rättigheterna i Europeiska unionen och följaktligen skapa en grund för vad man skulle kunna kalla ett organ för grundläggande rättigheter i EU.
När det gäller de grundläggande rättigheterna utanför unionen, ligger ansvaret på min kollega, Chris Patten, som jag ersätter i dag. Men när det gäller den interna politiken i Europeiska unionen, jag är ledsen att göra er besviken, är det dock jag som är den ansvariga kommissionsledamoten för mänskliga rättigheter! 

–Tack så mycket, herr kommissionär.Debatten är avslutad.Omröstningen kommer att äga rum den 10 februari 2004. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0445/2003) av Claude Moraes för utskottet för sysselsättning och sociala frågor om kommissionens meddelande om invandring, integration och sysselsättning (KOM(2003) 336 – 2003/2147(INI)). 
Moraes (PSE ),
   . – Herr talman! Jag är mycket stolt över att lägga fram detta betänkande i dag. Detta betänkande är unikt genom att det kommer från parlamentets utskott för sysselsättning och sociala frågor, som för första gången tillämpar det gemensamma tillvägagångssätt som toppmötet i Tammerfors banade väg för. Jag är stolt över att lägga fram detta betänkande, eftersom det sammanför frågorna invandring, integration, sysselsättning och partnerskap med tredjeländer: många av de mest känsliga frågor som vi har att göra med i Europeiska unionen, men också frågor som vi måste ta itu med på ett allsidigt sätt. I parlamentet har vi mycket ofta behandlat dessa frågor separat och de har varit känsliga var för sig. De är i sanning känsliga frågor tillsammans.
I detta betänkande har jag försökt att garantera ett gemensamt tillvägagångssätt och jag har närmat mig denna uppgift genom att försöka ena mina kolleger i parlamentet kring några grundläggande punkter. En av dessa grundläggande punkter är att invandring kan vara en lösning, men inte den enda, när det gäller den demografiska utmaning vi kommer att ställas inför i Europeiska unionen i framtiden.
Vi har en häpnadsväckande statistik. I de 25 medlemsstaterna kommer den arbetsföra befolkningen att minska från 303 miljoner 297 miljoner till 2020, och sedan till 280 miljoner till 2030, vilket betyder att antalet försörjningsberoende äldre alltså nästan kommer att fördubblas. Det är parlamentets uppgift att behandla detta slags statistik. Vi kan inte planera för framtiden och tro att invandringen inte är en av lösningarna. Om invandringen skall bli en lösning måste den sammanföras med den centrala integrationsfrågan. Den bild som ges av integrationsfrågan är ofta missvisande. Det är en avgörande fråga.
Detta betänkande handlar inte bara om nya invandare. Människor som kommer till Europeiska unionen för första gången för att arbeta kan stanna tillfälligt eller för alltid. I detta betänkande tillämpar vi ett gemensamt tillvägagångssätt för dessa grupper av etniska minoriteter i Europeiska unionen – människor som jag själv och min familj – som är bofasta i EU men som också kräver att medlemsstaterna skall lösa diskrimineringsproblemen för att se till att integrationen verkligen genomförs fullt ut. Detta omfattar andra frågor som rör nya grupper av invandrare samt bofasta grupper av etniska minoriteter.
Parlamentet bör vara stolt över att vi nu – genom artikel 13 i Amsterdamfördraget – har antidiskrimineringslagstiftning för bofasta grupper av etniska minoriteter. Det finns så mycket i detta betänkande som är värt beröm; det är svårt att bara nämna en enda integrationsåtgärd – det finns så många. Jag råder kammaren och mina kolleger att se mycket positivt på dessa integrationsåtgärder för vad de är.
När vi ser på mer känsliga frågor – till exempel partnerskap mellan Europeiska unionens medlemsstater och utvecklingsländer, familjesammanhållning och invandring – har jag också varit mycket lyhörd i detta betänkande. Jag har försökt att ena hela parlamentet om att det mycket ofta är medlemsstaterna som har det primära ansvaret för dessa frågor, men att vi bör dela bästa praxis. Detta är mycket viktigt eftersom vi vet att dessa frågor är politiskt laddade och känsliga.
Den viktigaste landvinningen, hoppas jag, i detta betänkande och i kommissionens meddelande var inte att behandla dessa frågor var för sig eller att göra gällande att de skulle behandlas var för sig. Det var att ta ett fast grepp om Tammerforsmålen, att återföra dem till parlamentet, att utnyttja de framsteg som det grekiska ordförandeskapet gjorde genom att gå vidare med många av dessa frågor och att försöka skapa något som jag vill kalla en positiv dagordning.
Jag vet att några medlemsstater kommer att ha invändningar mot vissa punkter i detta betänkande. Jag har gjort mitt bästa för att ena alla parter, eftersom detta är en politiskt känslig fråga. Integration är fråga som det bör vara allas plikt att vidareutveckla. Av det skälet inser jag att det finns vissa problematiska punkter. Jag har gjort allt jag har kunnat – till exempel när det gäller punkt 32 och rösträtten – för att ena parlamentet kring dessa frågor. Tyvärr kommer inte alla att vara nöjda med alla de frågor som tas upp i betänkandet, men jag ber mina kolleger att betänka röstresultatet i utskottet för sysselsättning och sociala frågor: 27 röster för, en mot, och tre nedlagda röster. Det rådde ett allmänt samförstånd kring många av dessa frågor och hur man har närmat sig dem. Jag uppmanar mina kolleger att rösta för betänkandet och att tänka på de människor som kommer att beröras av det, människor som vi företräder: både nya invandrare som kanske kommer att bli EU-medborgare, men även människor som jag själv, som nu är EU-medborgare men som väntar sig att de företräds på lämpligt sätt i ett betänkande som är sansat, allsidigt och som kan tilltala alla sidor av parlamentet. 
Vitorino,
   .  Herr talman! Jag är glad att kunna vara här i dag för att lägga fram de huvudsakliga aspekterna av kommissionens meddelande om invandring, integration och sysselsättning, och jag vill börja med att gratulera föredraganden, Claude Moraes, till den utmärkta kvaliteten på det betänkande som han har utarbetat.
Detta mycket viktiga meddelande från kommissionen kompletterar vårt svar på mandatet från Tammerfors och vi uppfyller därmed löftet att undersöka invandringens betydelse i förhållande till Lissabonstrategin. Meddelandet innehåller två centrala budskap. Det första – som kommissionen redan har beskrivit i sitt meddelande från november 2000 – är att en mer kontinuerlig invandring kommer att bli alltmer trolig och nödvändig om Europeiska unionen skall kunna uppfylla Lissabonmålen, med tanke på att befolkningen blir allt äldre.
För det andra kan den fulla potentialen av invandringen och invandrarnas bidrag till den ekonomiska utvecklingen endast nås om invandrarna integreras fullständigt både på arbetsmarknaden och i samhället i allmänhet. Med hänsyn till den beräknade takten i befolkningsminskningen från 2010 och framåt och resultaten av de nationella undersökningar som kommissionen har genomfört, finns det ett brådskande behov av att stärka integrationspolitiken, vilket Europeiska rådet efterlyste i Tammerfors och mer nyligen vid Europeiska rådet i Thessaloniki.
Kommissionen gläder sig över att föredraganden har lagt betoningen på den potential som invandrarna medför. Kommissionen instämmer fullständigt i att integrationen är en fråga för samhället som helhet och att det är en ömsesidig process, som bygger på ömsesidiga rättigheter och motsvarande skyldigheter, vilket innebär att såväl invandrarna som värdlandet måste anpassa sig.
Jag vill också betona att vi fullständigt instämmer i att vi måste inrätta en rättslig ram för EU för tillträde för ekonomiska invandrare och att medlemsstaterna måste stå fast vid löftena från Tammerfors.
Kommissionen har noterat de svårigheter som uppstod i förhandlingarna i rådet om direktivet om tillgång till sysselsättning och överväger för närvarande hur vi bäst skall kunna gå framåt med denna politiskt känsliga fråga. En grönbok planeras följd av ett omfattande samrådsförfarande, och vi genomför också en undersökning om sambandet mellan olaglig och laglig invandring, som kan ge en fingervisning inför den framtida utvecklingen av en mer sammanhängande rättslig ram för invandrares tillgång till sysselsättning.
Vi förutser också att direktivet om tillgång för forskare kommer att antas inom en mycket snar framtid. Förhandlingar om direktivet om tillgång för studenter går nu in i kärnfasen och jag är övertygad om att även detta förslag kommer att antas inom kort.
I meddelandet säger vi att det, för att garantera en lyckad integration, finns ett behov av ett helhetsgrepp för att inte bara ta hänsyn till de ekonomiska och sociala aspekterna – som är mycket viktiga – utan även beakta frågor som rör kulturell och religiös mångfald, medborgarskap, deltagande och politiska rättigheter. Kommissionen noterar med glädje att särskild uppmärksamhet har ägnats åt det koncept för medborgarskap som vi föreslår och behovet av att främja en känsla av tillhörighet.
En viktig förutsättning för att det skall gå att ta ett helhetsgrepp på invandringen är att man måste förbättra den allmänna sammanhållningen och synergieffekterna mellan politikområdena invandring, integration och sysselsättning på alla nivåer, inom alla discipliner och mellan alla berörda intressenter. Det är dock viktigt att komma ihåg att det till syvende och sist är medlemsstaterna som har det primära ansvaret för att integrera invandrarna på ett bra sätt.
Slutligen vill jag betona att jag fullständigt instämmer i och välkomnar föredragandens förslag att införa program för mottagandet av nyanlända till någon av EU:s medlemsstater. Vi genomför för närvarande pilotprojekt till stöd för integration av invandrare. Intresset för dessa pilotprojekt har varit oerhört stort och programmet har övertecknats tiofalt. Vi anslog 4 miljoner euro och ansökningar för över 41 miljoner euro har inkommit.
Låt mig avsluta med att säga att jag hoppas och tror att detta meddelande om invandring, integration och sysselsättning kommer att utgöra en grund för att stärka integrationspolitiken för invandare, vilket kommer att vara avgörande både för utvecklingen av EU:s ekonomi och för främjandet av social sammanhållning under de närmaste årtiondena. 
Paciotti (PSE ),
   . – Herr talman! Jag ersätter föredraganden Terrón i Cusí, som var tvungen att åka tillbaka till Spanien i ett brådskande ärende.
Enligt min mening är Vitorinos tal och Moraes betänkande båda helt godtagbara med hänsyn till yttrandet från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor. I detta yttrande framhålls följande punkter: det faktum att rådet ännu inte har antagit de rättsliga instrument som kommissionen har föreslagit för att genomföra Tammerforsprogrammet, en försening som lyckligtvis kompenserades i december med antagandet av det viktiga direktivet om långvarigt bosatta, kravet på att bibehålla en övergripande syn på invandringspolitiken kopplad till sysselsättningspolitiken och politiken för social integrering, fördelen med avtal med ursprungsländer för att garantera överföring av rätt till socialförsäkringar, kravet att bekämpa olaglig invandring med repressiva åtgärder som inte riktas mot de olagliga invandrarna utan mot de smugglare som drar nytta av dem, bekämpning av olaglig invandring utan att olagligt bosatta diskrimineras, vikten av att underlätta invandrares lagliga tillgång till arbetsmarknaden för att minska efterfrågan och utbudet på den dolda marknaden och slutligen det lämpliga med att bekämpa diskriminering och att särskilt uppmärksamma invandrarkvinnors utsatta situation.
I yttrandet understryks särskilt fördelen med att inrätta en form av medborgarskap som kallas samhällsmedborgarskap, som ger lagligt bosatta tredjelandsmedborgare i Europeiska unionen ekonomiska, sociala och politiska rättigheter och skyldigheter, bland annat rätten att rösta i lokala val och Europaval, vilket Europaparlamentet ofta har krävt. Det är bara på det sättet alla arbetstagare och invånare kommer att känna sig delaktiga och gemensamt ansvariga för gemenskapens framtid, genom att de delar unionens värden och bidrar till dess utveckling och ett liv tillsammans i fred och solidaritet. 
Dybkjær (ELDR ),
   .– Herr talman! Jag skulle vilja tacka kommissionen som konsekvent använder sig av sina meddelanden för att väcka diskussioner om invandring som ett sätt för EU att hantera den åldrande befolkningen och den ständigt krympande arbetskraften, vid sidan av alla andra aspekter på Europas möte med andra kulturer. Det här är kontroversiella frågor i alla nationalstater, men det är hög tid att vi får analyser av problemen och utmaningarna liksom förslag på gemensamma europeiska lösningar.
Sedan skulle jag vilja gratulera Claude Moraes till betänkandet. Detta är just nu ett särskilt relevant och nödvändigt betänkande. Jag är tacksam för att Moraes tog med ståndpunkterna från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor när det gäller kravet på att integrera ett jämställdhetsperspektiv i invandrings- och integrationspolitiken. Jag tror – om detta nu inte uppfattas som diskriminerande – att detta också beror på Moraes särskilda bakgrund.
Om vi skall lyckas skapa en framgångsrik invandrings- och integrationspolitik också på EU-nivå är det absolut nödvändigt att integrera ett jämställdhetsperspektiv på alla nivåer. Detta skulle jag än en gång vilja påminna hela kommissionen om. Jag är medveten om att Anna Diamantopoulou och hennes generaldirektorat arbetar hårt på detta, men det är nödvändigt att också ni gör detta, herr Vitorino, som hennes kollega. Ärligt talat tycker jag att det är lite tröttsamt att behöva börja om på nytt och gå i samma gamla fotspår när kommissionen lägger fram initiativ.
En debatt om slöjor är nu i full gång på många håll i Europa. Bör vi inte i stället fundera över andra frågor, såsom bättre integrering, hur vi startar en dialog och hur vi ger de berörda kvinnorna makten över sina egna liv? Då kanske slöjdebatten löser sig själv.
Det är viktigt att invandrarkvinnor med en annan kultur också ges möjligheter, utan att de blir helt nedvärderade av sina familjer för att de både vill ha sin kultur och anamma en europeisk attityd till jämställdhet i samhället. Om kvinnorna inte integreras finns risken att deras söner och döttrar inte heller integreras och därmed fastnar i gamla könsroller som inte är gångbara i dagens Europa, varken i familjelivet eller på arbetsmarknaden. Tänk på dagens trend att också manliga ledare skall kunna införliva kvinnliga värden i sin ledarstil.
Sbarbati (ELDR ),
   . – Herr talman! Jag håller helt med Vitorino om att invandring är en tvåvägsprocess som medför både rättigheter och skyldigheter som måste accepteras.
Problemet har också andra aspekter. Vi bör bland annat titta närmare på frågor som rör inresa, boende och medborgerliga friheter, kort sagt frågor om integration i vårt europeiska samhälle. Enligt min mening handlar det om att göra medborgare av gästarbetarna, åtminstone i det här fallet. Vilken bild av Europa ger vi världen, herr kommissionär, om Schengensystemet – i samband med inresa till unionen – inte bidrar till att skapa ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, utan gradvis förvandlas till ett avskräckande instrument för insamling av elektroniska data och kontroll?
Sedan har vi bostadsproblemet, huvudet i sanden-attityden och tendensen – som medierna underblåser – att fokusera på våra rädslor och låta dem ansätta oss, vilket till stor del har att göra med högst missförstådda aspekter på våra samhällens kulturella identitet. Vi framstår därför ofta som inskränkta. Jag instämmer helt i betänkandet, men man borde kanske ha utvecklat vissa delar som redovisas klart och enkelt i kommissionens meddelande: samhällsmedborgarskap, garanterade grundläggande rättigheter och skyldigheter, respekt för mångfald, åtgärder för diskrimineringsbekämpning, kvinnor, familj, samhällsliv, det kulturella livet och det politiska livet, deltagande, utbildning och, inte minst, religion.
Dessa olika aspekter måste diskuteras, särskilt mot bakgrund av den rättstradition och de humanistiska värden som formar det arv som fortfarande enar vårt samhälle. Herr kommissionär, herr Moraes! Vi måste avvisa den inskränkta tendensen att enbart se på invandrare som mankraft, eller kvinnokraft, att endast ha en ekonomisk synvinkel. Den attityden måste med bestämdhet avvisas. Dessa människor måste betraktas som människor som berikar vårt samhälle, inte bara för deras förmåga att skapa tillväxt och välstånd utan framför allt för att de är människor som förmedlar värden och en mänsklig, andlig och kulturell identitet.
Pérez Álvarez (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag skulle vilja börja med att gratulera föredraganden Claude Moraes till hans ansträngningar och det utmärkta arbete han har gjort för ett betänkande om invandring, integration och sysselsättning, ett betänkande som vi enligt min mening bör se positivt på. Dessa frågor väcker ofta personliga känslor och åsikter, liksom politiska lockelser, och jag vill därför ta upp innehållet i meddelandet.
Invandring är en verklighet som måste regleras. Vi får inte stoppa huvudet i sanden eller titta åt ett annat håll. I Europa, särskilt i länder med de lägsta födelsetalen (bland annat Spanien och Italien), är invandring en nödvändig utväg.
Om befolkningen i Europeiska unionen med 25 medlemsstater beräknas ha minskat från 303 miljoner till 297 miljoner 2020, vilket föredraganden påpekade, och fortsätta att minska till 280 miljoner i enlighet med beräkningarna för 2030, kan den minskade sysselsättningen få negativa effekter för den ekonomiska tillväxten, om man utgår från att tillväxt följer av ökad sysselsättning och produktivitet. Invandring får därför inte ses som ett problem, utan som en möjlighet.
Denna möjlighet orsakar dock vissa problem, som vi måste lösa. Utan att gå in på alla frågor vill jag framhålla följande problem: integration i skolan av utländska barn, dvs. barn till invandrare, interkulturell samexistens i bostadsområden och på arbetsplatser, familjeåterförening – med alla de problem som följer av återförening i bred eller snäv bemärkelse, regler för människor utan identitetshandlingar, kampen mot olaglig invandring och de maffiagrupper som drar nytta av den, och framför allt, problemet med invandrarkvinnors särskilda situation.
Invandrare är sammanfattningsvis nödvändiga, men hur många kan vi ta emot? Alla som vill komma? Det tror jag är omöjligt. Då skulle vi överföra problemen i de länder som invandrarna försöker lämna till ett antal medlemsstater.
Med tanke på att förhållandet mellan aktiva och passiva arbetstagare på lång sikt kommer att bli ohållbart utan invandring till länder med mycket låga födelsetal, anser jag att det bästa sättet är att integrera dem. De utgör arbetskraft men är framför allt människor som medlemsstaterna behöver. Tammerforsförslagen är därför fortfarande giltiga: samarbete med ursprungsländer, ett gemensamt europeiskt asylsystem, hantering av migrationsflöden och rättvis behandling av tredjelandsmedborgare.
När det gäller de personer som varje stat kan ta emot lagligt och integrera anser jag att artiklarna 4, 5 och 14 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna visar oss den väg vi bör följa. Dessa artiklar förbjuder nämligen omänsklig och förnedrande behandling och tvångsarbete samt föreskriver rätt till utbildning.
Eftersom vi fäster stor vikt vid sysselsättningstanken anges mer särskilt i artikel 15 att tredjelandsmedborgare med tillstånd att arbeta inom medlemsstaternas territorium har rätt till samma villkor som unionsmedborgarna.
I artikel 20 fastställs att människor är lika inför lagen. I artikel 21 förbjuds alla former av diskriminering på andra grunder, bland annat nationalitet. I artikel 23 garanteras jämställdhet mellan kvinnor och män på alla områden, bland annat när det gäller anställning, arbete och lön.
I betänkandet av Moraes finns beskrivningar av förhållanden och förslag på åtgärder som i stort sett är godtagbara med tanke på att invandrare ofta missgynnas när det gäller lön, arbetsmiljövillkor, arbetstider och olagligt arbete. I fler fall än vi skulle vilja – och vi skulle önska att det inte fanns några sådana fall – handlar det kort sagt ofta om utnyttjande.
Vi har sagt att det viktigaste medlet för integration är sysselsättning, som naturligt följs av kulturell integration, men vi får inte glömma innehållet i artikel 1 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna: ”Människans värdighet är okränkbar. Den skall respekteras och skyddas.” Det handlar om alla människors värdighet. 
Karamanou (PSE ).
   – Herr talman! Som talesman för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp vill jag börja med att säga att min grupp odelat stöder det betänkande vi debatterar i dag. Moraesbetänkandet håller sig exakt till de beslut som fattades i Tammerfors, både till innehållet och utformningen, och kräver uttryckligen en mer dynamisk politik för integration av invandrare, så att de får liknande rättigheter och skyldigheter som EU-medborgarna.
Invandringspolitiken får givetvis inte bara betyda gränsbevakning och den får inte likställas med repressiva åtgärder, återsändande till hemlandet och återtagande. De mänskliga rättigheternas och rättsstatens Europa måste erkänna invandrares grundläggande arbetsrättigheter och politiska rättigheter och inse vad de har att erbjuda – ett värdefullt bidrag till Europas ekonomiska utveckling.
Social integration saknar givetvis mening utan ett erkännande av politiska rättigheter och skyldigheter, med andra ord rätten att rösta och bli vald. Jag tror att en stor moralisk fråga är i görningen med anledning av många konservativa ledamöters ståndpunkt. De accepterar utan problem att invandrarnas arbetskraft utnyttjas, särskilt inom arbeten som européerna har övergett, och ser dem samtidigt som en lösning på det demografiska problemet. Men de säger ingenting om att erkänna deras politiska rättigheter. En lika omoralisk hållning har de som med opportunistiska och passande ståndpunkter och metoder ger näring åt främlingsfientligheten och rasismen i Europa, i en strävan efter att resa nya Berlinmurar i människors sinnen och samveten.
Under de senaste tio åren har min politiska grupp kämpat för en mer humanitär syn på de problem som följer av stora strömmar av invandrare och flyktingar. Vi kämpar för ett pluralistiskt och mångkulturellt Europa, för enighet med hänsyn till våra skillnader och för ett Europa där alla har sin plats och sina rättigheter utan diskriminering och utan inbillade murar mellan oss.
Europeisk integration, social sammanhållning och Lissabonstrategin kommer att bli onåbara mål – vilket ni också betonade, herr kommissionär – om vi inte fullt ut skyddar och tillämpar de mänskliga och politiska rättigheter som Europas regeringar har lovat att garantera. Jag skulle vilja uttrycka min tillfredsställelse över att Bertie Ahern i förmiddags bekräftade att främjande av mänskliga rättigheter är en av det irländska ordförandeskapets prioriteringar. Människor med olika ursprung och från olika kulturer kommer bara att känna sig som en del av det samhälle där de lagligen bor och arbetar om deras rättigheter respekteras, och som bärare av rättigheter och skyldigheter kommer de att få inflytande på vardagsliv, arbete, utbildning, språkinlärning, boende, hälso- och sjukvårdstjänster, sociala tjänster, kulturell miljö och politisk verksamhet. Parlamentet har upprepade gånger föreslagit att alla som har bott i Europeiska unionen under fem år skall få fullständiga politiska rättigheter.
Jag vore också tacksam, herr talman, om jag som ordförande för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor kunde få efterlysa något som saknas i kommissionens meddelande, nämligen att jämställdhetsperspektivet integreras med alla politiska åtgärder som rör invandrares rättigheter. Kvinnor utgör den mest sårbara gruppen och är ofta de första offren för ekonomiskt och sexuellt utnyttjande. Därför måste särskilda åtgärder vidtas för att bekämpa diskriminering och underlätta deras integration i samhälls- och arbetslivet. Det kan vara yrkesutbildning, barnomsorg, individualisering av deras rättigheter, rådgivning, specialiserad forskning osv.
Attwooll (ELDR ).
   – Herr talman! Alla som någonsin har levt och arbetat i ett annat land, eller till och med i en stad långt hemifrån, har upplevt några av de svårigheter som man kan möta när man flyttar från en miljö till en annan. Sådana svårigheter blir ännu viktigare när de språkliga och kulturella förändringarna är stora. Ändå lär oss historien även hur ömsesidigt fördelaktig invandringen kan vara, förutsatt att den hanteras på ett lämpligt sätt.
Claude Moraes griper sig an dessa frågor på ett sätt som samtidigt är realistiskt, lyhört och handfast. Betänkandet innehåller praktiska förslag. Erfarenheter från Kanada har redan visat att ett antal av dessa förslag är effektiva för att nå de önskade resultaten. Jag är särskilt tacksam för att de problem som invandrarkvinnor kan möta och åtgärder för att lösa dessa problem i stor utsträckning identifieras i betänkandet.
Jag talar även på vår skuggföredragande Johanna Boogerd-Quaaks vägnar. Hon kunde tyvärr inte vara här i dag, men hon bad mig tacka för det stöd som hennes ändringsförslag fick i utskottet. Mot bakgrund av den grad av enighet som rådde om betänkandet i utskottet beklagar vi snarare att det är öppet för ändringsförslag i plenum. Vi kan dock stödja de flesta av ändringsförslagen, antingen helt eller delvis. Vi stöder i synnerhet ändringsförslag 10, som ger betänkandet en mer positiv inställning till utvidgningen, och ändringsförslagen 7 och 12 om familjeåterförening. Vi har dock stora betänkligheter när det gäller ändringsförslag 4, som skulle leda till att vi backar från det åtagande som redan har gjorts i stadgan om de grundläggande rättigheterna.
Till sist vill jag tacka Claude Moraes för de ansträngningar han har gjort för att utarbeta ett så värdefullt betänkande och uttrycka min förhoppning om att betänkandet får det stöd som det så varmt förtjänar. 
Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! För att följa upp slutsatserna från Europeiska rådet i Tammerfors i oktober 1999 har kommissionen utarbetat olika förslag för att kontrollera migrationsströmmarna och bekämpa den olagliga invandringen. Faktum är dock att den bild av fästning Europa som Europeiska unionen genom sin ytterst restriktiva invandringspolitik har skapat står i stark kontrast till det verkliga ekonomiska behovet av arbetskraftsinvandring.
Det är därför som detta förslag från kommissionen presenterar invandring som en del av lösningen på Europas åldrande befolkning och på dess minskade aktiva befolkning. Jag beklagar att kommissionen fäster större vikt vid de ekonomiska och demografiska aspekter som leder till invandring än vid de sociala och mänskliga aspekterna eller vid att förbättra levnads- och arbetsvillkoren för invandrarna i de olika EU-länderna.
Kampen mot den olagliga invandringen och människohandeln kan inte få leda till en hämmande politik med de olagliga invandrarna som måltavla. Den måste i stället inrikta sig på de personer som bedriver människohandel och de arbetsgivare som utnyttjar denna situation. Det är därför som vi har presenterat vad vi anser vara viktiga förslag för att förbättra Moraesbetänkandet, i hopp om att de kommer att antas. Bland dem finns en invändning mot innehållet i rådets direktiv om familjeåterförening, som strider mot den grundläggande rättigheten att leva i en familj och innehåller ett oacceptabelt förslag om att utsätta alla invandrarbarn över två år för ett test, innan man beslutar om de får ansluta sig till sina föräldrar. Det skulle också belysa vår vädjan till medlemsstaterna att ratificera den internationella konventionen om skydd för migrerande arbetstagare och deras familjemedlemmar, vilken antogs av FN:s generalförsamling genom resolution 45158 av den 18 december 1990. Vidare bör dock den överväldigande majoriteten av de invandrade arbetare som inte har uppehållstillstånd men som betalar skatter och sociala avgifter i sina värdländer automatiskt legaliseras. Vi hoppas också att hänsyn tas till att den överväldigande majoriteten av invandrarna är tredjelandsmedborgare som utvandrar till länder i Europeiska unionen för att fly undan extrem fattigdom i sina ursprungsländer och som därför måste behandlas som offer och inte som potentiella brottslingar. Slutligen är jag besviken över att Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna försöker använda Moraesbetänkandet för att ifrågasätta etablerade politiska rättigheter, särskilt migrerande arbetstagares rösträtt i lokala val till Europaparlamentet. Invandrare skall inte betraktas som engångsarbetare som kan kasseras efter användning. Invandrare, särskilt kvinnor, skall anses förtjäna ett mottagande som respekterar mänskliga rättigheter, grundläggande friheter och lika ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter. 
Lambert (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Även jag vill tacka föredraganden för hans arbete med detta mycket innehållsrika betänkande, som omfattar ett mycket brett område. De problem som vi ser i Europeiska unionen beror delvis på att vissa medlemsstater, som förut varit utvandringsländer, nu inser att de har blivit invandringsländer, och andra medlemsstater ställs inför problemet att de har varit mycket dåliga på att utnyttja de talanger och färdigheter som många invandrare som har bott länge i landet har, vilket förvisso även gäller många andra och tredje generationens invandare, som nu har blivit medborgare i medlemsstaterna. 
I en perfekt värld skulle invandringen vara en fråga om fritt val, inte påtvingad på grund av omständigheterna, så vi välkomnar erkännandet av behovet att minska orsakerna till påtvingad invandring. Människors fria vilja att komma och hjälpa oss med vår brist på arbetskraft och våra demografiska problem kommer att bero på hur de välkomnas och behandlas här när de är bofasta. Jag välkomnar Manuel Pérez Álvarez hänvisning till stadgan om de grundläggande rättigheterna och många andra talares positiva inställning denna eftermiddag.
Det finns ett antal frågor som i synnerhet rör arbetsmarknaden och likabehandling och som ingår som ett led i denna vilja att komma och arbeta i Europeiska unionen. I och med artikel 13-direktiven tar man itu med den rasism och diskriminering som många invandrade arbetstagare möter, och detta är ytterst viktigt. Detsamma gäller frågor om tillgång till själva marknaden och lika löner och arbetsvillkor – så att de invandrade arbetstagarna inte utnyttjas som billig arbetskraft.
Det finns bevis i ett flertal europeiska länder på att vissa industrier är mycket starkt beroende av arbetskraftsinvandrare, vars status ofta är oviss. Vi måste vara mycket försiktiga, så att efterfrågan i vår ekonomi inte uppmuntrar till spridning av dåliga arbetsförhållanden och handel med arbetstagare.
När det gäller frågan om medborgarskap instämmer vi starkt i vad som sägs i betänkandet i den nuvarande utformningen. Vi stöder den nuvarande texten, däribland frågan om rösträtt. I till exempel Förenade kungariket är erfarenheten den att ett antal av våra kommunstyrelser har stort utbyte av företrädare som är första generationens invandrare. 
Crowley (UEN ).
   – Herr talman! Även jag instämmer i mina kollegers gratulationer till Claude Moraes. Han har gett prov på ett oerhört skickligt diplomatiskt tillvägagångssätt och positiv finkänslighet i arbetet med vad som kan vara en mycket kontroversiell och splittrande fråga. Han har funnit gemensamma grunder och samförstånd mellan ledamöterna från de olika politiska grupperna i parlamentet i ansträngningen att gå mot dessa gemensamma mål.
Det var viktigt att han betonade att denna fråga är medlemsstaternas behörighet och att det är genom samarbete och samordning, hellre än föreskrifter och genomdrivande av enskilda rättsakter, som de bästa resultaten kan nås. Vi ställs alla inför en gemensam utmaning i fråga om hur migrationsströmmarna skall hanteras på bästa sätt liksom integrationspolitiken.
Vi i Europeiska unionen står på tröskeln till vår största utvidgning någonsin, när vi öppnar våra dörrar för tio nya länder och garanterar att denna europeiska union kan fortsätta att vara till nytta för folken i Central- och Östeuropa. De har under en så lång tid lidit brist på möjligheter, brist på ekonomisk utveckling och brist på politisk frihet och handlingsfrihet. Vi betonar också Lissabonprocessen, vilket det irländska ordförandeskapet tillkännagav i dag, för att se till att EU garanterar att människor som får arbete också får lämplig lön för detta och skydd på sina arbetsplatser.
Detta för oss in på en punkt som många ledamöter redan har diskuterat här i dag, det vill säga hur vi bäst garanterar att de som invandrar till Europeiska unionen ges skydd och möjligheter att dra nytta av den ekonomiska tillväxt eller de sociala rättigheter som finns här.
Detta är inte något som sker omedelbart. Allt kan inte hända på en gång. De demografiska förändringar som sker i unionen för närvarande kräver att vi hämtar arbetskraft från andra håll. Denna tanke på hantering av invandringen är ett viktigt gensvar på de demografiska och ekonomiska förändringar som sker. Det är endast genom samarbete och samordning med dessa tredjeländer – och jag är glad att föredraganden tog med så många ändringsförslag om detta – som vi kan garantera att man inte ”plockar russinen ur kakan” och tar de bästa individerna från dessa länder, att det inte blir någon ”kunskapsflykt” och att även Europeiska unionen får utbyte av invandringen.
Trots vad några ledamöter kanske säger här i kammaren i dag, är detta inte någon öppna dörrens politik, och det skall inte heller vara det. När kontrollen och beslutsfattandet brister i medlemsstaterna uppstår det problem med rasism. De flesta människor är rädda för storskaliga förändringar.
När det gäller kvinnofrågorna, i synnerhet skydd för kvinnor som utsätts för människohandel, har vi alla ett ansvar för att få slut på detta, vart det än sker. Vart än invandrade arbetstagare exploateras måste vi bekämpa och belysa detta, och de skyldiga måste hängas ut på grund av den mycket negativa inverkan som sådant har.
Det sista jag vill säga är att vi i kväll kommer att diskutera sysselsättningen och tjänstesektorn, en fråga som hänger ihop med denna fråga om skydd för enskilda personer. 
Blokland (EDD ).
   – Herr talman! Som son till invandrare inser även jag alltför väl att man måste ta hänsyn till de olika aspekterna på invandringen – de problem som har belysts, men också de möjligheter som den skapar.
Som helhet stöder jag Moraesbetänkandet. Jag vill dock rikta uppmärksamheten mot sambandet mellan de tre viktiga frågor som föredraganden nämnder i första stycket i ingressen – behovet av invandring till Europeiska unionen, förbättrad integration och samarbete med ursprungsländerna.
För det första kan jag inte se att invandringen till Europeiska unionen behövs på grund av den åldrande befolkningen. När det fortfarande finns arbetskraftsreserver i Europeiska unionen kan rekryteringen av invandrade arbetare under inga omständigheter vara en lösning.
Jag vill också kommentera den andra frågan. Det stämmer att vi behöver en bättre integration. I Nederländerna är debatten om detta i full gång. Som föredraganden helt riktigt säger är integrationen dock knuten till en rad olika nationella faktorer. Det gäller exempelvis socialt sammanhang, utbildning och språkbehärskning. Just på grund av denna observation kan gemenskapspolitik inte vara effektiv, och arbetskraftsinvandring och integration bör vara en nationell prioritet.
Punkt 28 manar till uppmärksamhet på de problem som kan uppstå inom allmän och reproduktiv hälsa. Jag inser att detta behov finns. Jag måste dock betona att främjande av aborter är helt uteslutet. Jag skulle gärna vilja veta vad föredraganden menade med denna punkt. Jag anser också att en utvidgad definition av en ”familj” i detta sammanhang inte skulle främja integrationen. Det skulle öka problemet med integration i stället för att lösa det. Dessa anmärkningar förringar emellertid inte behovet av samarbete med ursprungsländerna eller av samråd mellan Europeiska unionens medlemsstater. Behovet av att förbättra situationen för invandrare och deras plats på arbetsmarknaden är tydligt. 
Claeys, Philip (NI ).
   – Herr talman! Det betänkande som vi nu diskuterar innehåller en förteckning över utopiska åsikter som, precis som alla andra utopiska åsikter, kommer att visa sig ogenomförbara i praktiken. Till att börja med är migrationsflödena inte, som föredraganden säger, en oundviklig verklighet. Bara för att han och hans politiska allierade vill ha invandringen är den inte en ofrånkomlig katastrof. Tvärtom har medlemsstaterna tills vidare fortfarande rätt att själva avgöra vem som kommer in i landet och på vilka villkor. Det faktum att de flesta regeringar är extremt slarviga med att tillämpa sin egen invandrings- och integrationslagstiftning innebär inte heller att befolkningen är överens med dem. Det finns till exempel absolut ingen folklig demokratisk majoritet för att utländska medborgare skall ha rösträtt eller för nya invandringsvågor, vilket påstås i betänkandet.
Som demokrater anser vi att det inte kan skada att stanna upp och tänka på detta och ta hänsyn till det. När allt kommer omkring -– vilken legitimitet har en Europeisk union som fattar beslut som står i diametral motsats till folkets vilja? Den diskussion om rättigheter utan skyldigheter som tyvärr också uttrycks i detta betänkande har haft sin tid. Den har ersatts och är i akut behov av en omfattande utvärdering. I Nederländerna har exempelvis en undersökningskommission tillsatts för att granska den nuvarande integrationspolitiken, och två regeringspartier har redan kommit till slutsatsen att den daltande politiken har misslyckats.
Betänkandet säger inte ett enda ord om de socioekonomiska eller sociala problem som finns just nu. I Flandern är exempelvis arbetslösheten bland personer av nordafrikansk härkomst fyra till fem gånger högre än bland den infödda befolkningen, i relativa termer, så frågan uppstår vem som egentligen har ett intresse i den nya typen av invandring. Och hur är det med de infödda personer som inte längre känner sig hemma i sin egen stad, på sin egen gata, som det är? Vad kan vi säga om islams uppgång och den avsiktliga oviljan att integreras? Inget av detta nämns och därför är jag rädd att betänkandet är ännu ett slöseri med tid och resurser. 
Smet (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill börja med att gratulera både Europeiska kommissionen och Claude Moraes. Det är hög tid att Europa slutar att fokusera på att bara hitta sätt att begränsa flyktingströmmarna och börjar föra ett positivt oväsen för en gångs skull. Ett positivt oväsen är nödvändigt, eftersom vi redan har ett stort antal invandrare i våra länder.
Den sista talaren pekade med rätta på den extremt höga arbetslösheten bland invandrarna. När jag ser på EU:s siffror för 2002 ser jag att arbetslösheten bland EU-medborgarna är 7,1 procent, men mer än det dubbla för icke-EU-medborgare som bor i EU – nästan 16 procent. Om jag sedan ser på mitt eget hemland är siffran 33,5 procent. Det innebär att en tredjedel av alla invandrare saknar arbete.
När jag ser på dessa länders regeringar – och här är det inte min avsikt att ägna mig åt polemik, men jag vill ändå säga det, eftersom den andra sidan ofta ägnar sig åt polemik – noterar jag att länderna med vänsterregeringar inte alls lyckas bättre än länderna med högerregeringar. Det gäller för övrigt även rösträtten. Jag blir alltid förbluffad över den ideologi som vissa personer i detta parlament propagerar för, samtidigt som de i sina egna länder, där de har den administrativa makten, inte kan översätta denna ideologi till politik. Rösträtt ges inte i något av dessa länder – ni kan skriva det i era promemorior eller era dokument så mycket ni vill, men era regeringar vill inte ge rösträtt och det vill inte heller era partier. Det är därför mycket enkelt att komma hit och förespråka den, utan några förbehåll. Jag säger detta eftersom jag på ett försiktigt sätt har försökt få en hänvisning i texten till politiska rättigheter utan en direkt koppling till rösträtten. Detta är uppenbarligen ändå inte tillräckligt för ett stort antal personer vars länder har vänsterregeringar, trots att de inte kan driva igenom det i sina egna länder.
Varför talar jag nu specifikt om sysselsättning? Jag gör det därför att arbete är det bästa sättet att skapa integration. Allt annat följer av detta. Jag anser inte att Europeiska unionen och våra länder är tillräckligt medvetna om det. De som har arbete har en inkomst, kan söka bättre bostäder och vanligen uppnå rättslig status. De lär sig språket på arbetet och kan sätta sina barn i utbildning i dessa länder på ett normalt sätt. Arbete är därmed en av de viktigaste möjligheterna till integration. Tyvärr kan vi notera att Europeiska unionen misslyckas i detta avseende.
Jag stöder den lösning som föreslås för framtiden, det vill säga att vi hanterar invandringen på grundval av det arbete som vi kan erbjuda. Det medför naturligtvis att vi även ger de nuvarande invandrarna arbete och inte bara inriktar denna hantering på framtida invandrare. Att döma av EU:s siffror återstår det mycket att göra i detta avseende.
Jag vill också rikta uppmärksamheten mot en annan punkt. När det gäller högkvalificerade invandrare – och här talar jag inte särskilt om invandrare från afrikanska länder, utan om dem som kommer från till exempel Förenta staterna – begär vi aldrig att de skall tala vårt språk, eftersom de hamnar i företag när kommunikationsspråket är engelska. Det är så enkelt: det förutsätts att högutbildade personer skall kunna företagets språk. Vi ställer höga krav på mindre kvalificerade arbetare – snart kommer de även att behöva göra prov – vilket gör det mycket svårt för dem. 
Andersson (PSE ).
    Herr talman! Jag vill börja med att gratulera både kommissionen och föredraganden till ett alldeles utmärkt betänkande i ett angeläget ämne.
Utan tvekan finns det i våra samhällen en stor främlingsfientlighet och rasism eller i alla fall en rädsla för det som kommer utifrån. Det finns en utbredd misstro. Man tror att människor från andra länder kommer och tar jobben ifrån oss när det egentligen är helt tvärtom. De människor som kommer från andra länder har i högsta grad bidragit och bidrar till den välfärd som vi har. Jag kan tala av egen erfarenhet. Jag föddes efter kriget och växte upp i ett bostadsområde där invånarna huvudsakligen kom från Estland, Lettland, Litauen och Finland. Ungefär hälften av mina grannar kom som invandrare från andra länder. De har bidragit till den svenska välfärden precis som alla andra. Vi skulle inte haft den välfärd vi har i dag om inte dessa människor tillsammans med oss andra hade bidragit till denna välfärd.
Vi är i ett annat läge i dag. Vi har dels en flyktingpolitik, dels en invandringspolitik. Flyktingpolitiken skall vi bygga upp gemensamt och den skall bygga på internationella konventioner. Europa skall vara en fristad för människor som förföljs och riskerar att dödas i andra länder. Vi skall ha en human flyktingpolitik där vi tar ett gemensamt ansvar.
Invandringspolitik är något annat. Den avser människor som inte riskerar att dödas i sina hemländer, men som gärna vill komma till Europa, för sin egen skull för att få en bättre tillvaro, men också för att bidra till våra samhällen vilket de faktiskt också gör. Det gör de redan i dag, och behovet kommer att bli större i framtiden. Vi vet hur den demografiska utvecklingen ser ut och behöver tillväxt, sysselsättning och välfärd i Europa. Vi behöver öka sysselsättningen i framtiden och vi behöver människor till denna sysselsättning, för att kunna klara äldreomsorgen och sjukvården. Vi behöver människor, också från andra länder, tillsammans med dem som redan är här. Tyvärr är det så att människor som i dag kommer från andra länder i stor utsträckning blir arbetslösa och det bör vi naturligtvis göra något åt.
Jag är övertygad om att vi behöver en invandringspolitik. Invandrare skall integreras så snart som möjligt. Integrationspolitiken är viktig och sysselsättning kommer med utbildning. Detta gäller inte minst kvinnorna, vilket Dybkjær var inne på. Detta är viktigt för kvinnornas egen skull, men också för att nästa generation skall kunna integreras i samhället.
Låt mig också säga en sak om den fråga som har skapat litegrann av turbulens, nämligen rösträtten. Jag har erfarenhet från euro-omröstningen i Sverige. Vi tillämpade där samma regler som i lokala val, det vill säga att människor från andra länder fick rösta. De gick och röstade i mycket stor utsträckning. Om de hade fått avgöra resultatet i den svenska omröstningen så hade Sverige i dag haft euron som valuta. De var anhängare, de var mer européer än övriga svenskar. Tänk på det. 
Ludford (ELDR ).
   – Herr talman! Jag välkomnar detta utmärkta betänkande och gratulerar föredraganden. Jag vill dock säga, och det gör jag inte för att förebrå Claude Moraes eller som en stridsfråga, att det är tråkigt att definitionen av rättsliga och inrikes frågor i EU-institutionerna – det vill säga upprätthållande av lag och ordning och tuffa gränser – uppfattas på ett sådant sätt att frågor som rör medborgarskap och ickediskriminering helt och hållet hamnar på den sociala dagordningen. Frågor som rör de mänskliga rättigheterna måste placeras både inom den rättsliga och den socialpolitiska ramen. 
Kravet på att lagliga invandrare skall ha rätt att delta i lokala val och EU-val är en nyckelfråga. Hur kan vi överhuvudtaget vänta oss att de skall integreras om de förvägras medborgerligt och politiskt deltagande? Ett aktivt grepp om integration är absolut nödvändigt. Polemik om bärandet av , den muslimska huvudduken – eller , som fransmännen tämligen förvirrande säger – visar hur häftiga meningsutbytena kan bli. Den fascinerande skillnaden mellan till exempel den franska och brittiska inställningen, visar att det inte finns en enda definition av integration. Vad vi måste ha klart för oss är att detta inte innebär assimilering. Integration är verkligen en dubbelriktad fråga, och alla parter måste anpassa sig till det dynamiska och föränderliga samhället. Det är inte något lätt val; det krävs hårda ansträngningar, inte bara av invandrarna själva – såsom språkinlärning och att försöka passa in – utan även av de samhällen som tar emot invandrarna, som måste acceptera dem och lära sig av skillnaderna.
Slutligen hoppas jag att vi alla, och jag vet att Claude Moraes gör sitt bästa, kommer att försöka övertala våra nationella regeringar att få stopp på populistiska och gemena åtgärder som endast står i maskopi med mediehysterin. Om asylsökande till exempel tilläts arbeta skulle de slippa gliringarna om att de bara vill leva på socialbidrag, vilket de orättvist beskylls för och vilket ger dem en så dålig början på deras integration om de får laglig status. 
Laguiller (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Sedan det ekonomiska system som grundar sig på avlönat arbete blev utbrett har utvandringen alltid försett industriländernas företag med arbetskraft. Det var på detta sätt som USA:s makt byggdes upp. Frankrike, Storbritannien och andra länder skulle inte ha utvecklats utan bidrag från invandrare från deras kolonialvälden eller från fattigare länder i Östeuropa.
Till skillnad från slavhandeln var dessa befolkningsrörelser fria – invandrarna var inte fastkedjade och piskades inte. Hungersnöden och fattigdomen i deras hemländer räckte för att driva dem att utvandra. När denna utvandring reglerades var det för att skydda de kapitalistiska företagen – med andra ord de stora arbetsgivarna i värdlandet. Detta betänkande är med andra ord bländande i sin originalitet. Det föreslår visserligen att dagens avlönade slavar bör integreras väl, och det föreslår till och med positiva åtgärder för kvinnor, men dess främsta syfte är att styra dem och anpassa dem efter arbetsmarknadens behov.
Det som är nytt i detta betänkande är å andra sidan förslaget om tillfällig invandring, vilket kommer att göra det möjligt för storkapitalister från väst att utnyttja en arbetsstyrka som redan har utbildats på annat håll, och därför kostnadsfritt, samt att göra sig av med den när de anser att den inte längre behövs. Det är faktiskt ett omänskligt system eftersom det är marknaden som bestämmer i stället för människorna, och denna situation kommer att fortgå så länge det nuvarande ekonomiska systemet råder.
Det arbetarna dock kan och måste få för att skydda sina kollektiva intressen, oavsett om de är medborgare eller invandrare, är en strikt likabehandling, så att arbetsgivarna inte kan ställa den ena mot den andra genom att skapa en konkurrens som är skadlig för alla. Det är därför som vi manar till fullständig likabehandling vad gäller medborgerliga och politiska rättigheter för alla som bor och arbetar inom unionen, inklusive rätten att röra sig fritt, resa ut och återkomma. Vi kräver vidare legalisering av situationen för alla så kallade olagliga invandrade arbetare, vilka bara är olagliga därför att myndigheterna vägrar ge dem handlingar.
Borghezio (NI ).
   – Herr talman! Moraesbetänkandet om kommissionens meddelande om integration och sysselsättning är ett exempel på att god politik aldrig kan byggas upp med bara goda avsikter – en viss Machiavelli lärde oss det. I detta fall är de goda avsikterna att flytta fram integrationsfrågan längs de linjer som angavs vid Europeiska rådet i Tammerfors. Betänkandet innehåller därmed avsiktsförklaringar som verkligen är förnuftiga, exempelvis påståendet att den alltför vanliga och okontrollerade anställningen av olagliga och gömda invandrare är ett direkt incitament för olaglig invandring.
Sedan går man dock så långt att man påstår, i just dessa ord, att dagens politiska klimat i frågor som berör asyl och olaglig invandring kan bli – tänk efter nu! – till hinder för ett samarbete till förmån för migration under kontrollerade former och i frågor som berör invandringspolitiken. Detta är en uppenbar motsägelse, som bara kan förklaras av en starkt ideologisk syn på migrationsfrågan, och vi har sett några ganska tydliga exempel på detta i tidigare anföranden. Denna syn kan bara leda till påståenden som saknar all objektivitet och verklighetsförankring, exempelvis när tanken framförs att kampen mot olaglig invandring och människohandel leder till en hämmande politik mot invandrarna. Om något är det denna partipolitiska, ideologiska och vilseledande syn som kan leda till snedvridning av de allt tydligare och mer väldefinierade målsättningar som på senare tid har identifierats och som eftersträvas av Europeiska unionen, särskilt under det italienska ordförandeskapet.
Jag kan inte hålla med om den syn på medborgarskap som innefattar rösträtt i lokala val och till med EU-val, genom vilket Europeiska unionen på något sätt skall ta över de enskilda medlemsstaternas roll i identifieringen av en av rättigheterna – rätten att ingå i valmanskåren – och jag anser att i en sann demokrati kan bara Europas folk kan bestämma om den, inte den internationalistiska byråkratiska och teknokratiska supermakten. 
Hernández Mollar (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Jag anser att det är viktigt att vi för första gången i denna församling – om än något sent – har en debatt om fenomenet migration i förhållande till två relevanta och viktiga frågor – integrationen av invandrare som är lagligt bosatta i Europeiska unionen – och jag vill betona laglighetsaspekten i det mottagande samhället – och det sätt på vilket detta hör samman med anställningsmöjligheterna, som ett väsentligt element i den ekonomiska invandringen.
Vi tar här upp den viktiga frågan med att bedöma medlemsstaternas mottagningsförmåga efter behoven på deras arbetsmarknader, och vi gör det utifrån två synvinklar – en kvantitativ och en kvalitativ. Det är därför mycket viktigt att regeringarna lämnar realistiska erbjudanden som så långt som möjligt stämmer överens med antalet tillgängliga arbeten, tillfälliga eller permanenta, som kan tillsättas med hjälp av migrationsflödena, vilka har som slutlig effekt att balansera Europeiska unionens demografiska underskott. Det skulle gynna medlemsstaterna och invandrarnas ursprungsländer.
Vidare uppstår nu problemet – ofta med tragiska följder – med en framväxande svart ekonomi i sektorer som jordbruk, hushållstjänster och byggindustri, en ekonomi som delvis får näring av olaglig invandring och som leder till omänskliga situationer och villkor både ur ett strikt anställningsperspektiv och ur ett socialt perspektiv. Det leder till att det skapas getton och samhällen som är helt splittrade och som har allvarliga problem med att överleva i värdländerna.
Med detta sagt, herr kommissionär, herr talman, kan vi tillbringa varje dag med seminarier och möten och lägga all vår uppmärksamhet på mångkulturalism och integration ur religiös synvinkel, samt på andra frågor som inte leder någonstans om vi inte börjar ställa upp kristallklara villkor för lagliga och ordnade inresor som garanterar invandrarna ett arbete i Europeiska unionen och underlättar deras mottagande och sociala, kulturella och politiska integration. Kort sagt, herr talman, ur mänsklig synvinkel.
Med hänsyn till integrationens politiska aspekt, vilken har debatterats mycket i dag, anser jag att vår grupps ändringsförlag 4 måste få särskild uppmärksamhet av de andra politiska grupperna. Hur kan vi till exempel be om rösträtt i Europaval för invandrare som – antar jag – bor lagligt -i unionen, när de av logiska och konstitutionella orsaker inte kan rösta i de allmänna valen i den stat som de bor i? Det vill säga att de inte kan välja regeringarna i medlemsstaterna, men de kan välja Europeiska unionens.
Mina damer och herrar till vänster! Låt mig säga att det här är ett galet förslag och att de grupper som stöder det verkligen måste tänka om. I röstfrågor, mina damer och herrar till vänster, får det inte finnas något utrymme för demagogi.
Vi kan i alla händelser inte göra någonting om vi begränsar oss till att lösa detta problem genom att göra Europeiska unionen ensamt ansvarig, utan att kräva att ursprungsländerna samarbetar mycket aktivt i det ordnade flödet av deras egna invandrare, vilket skulle innebära att dessa länder får de nödvändiga administrativa strukturerna för att organisera migrationsflödena, vilket också gör det mer attraktivt för deras egna arbetare att återvända och naturligtvis förhindrar den massutvandring som för närvarande sker från vissa gränsländer och även – låt oss inte glömma det – från länder på andra sidan Atlanten, till följd av deras ekonomiska, politiska och sociala instabilitet. 
Berthu (NI ).
   – Herr talman! Kommissionens meddelande om invandring, integration och sysselsättning börjar med en lovsång till invandringen och fortsätter med att beskriva alla möjliga åtgärder för att uppmuntra till integration utan att någon gång fråga om något av det egentligen är möjligt och framför allt vad totalkostnaden blir för våra samhällen.
Det är på grund av rapporter som denna som regeringarna i Europas länder i årtionden har tillåtit sig själva att vaggas in i en falsk trygghetskänsla och de upptäcker nu ett enormt misslyckande och en förfärlig oreda. Kommissionen kommer att få bära sin del av ansvaret, och den kommer att vara tung.
Jag skulle därför vilja fråga er, herr kommissionär, hur det kommer sig att ett meddelande eller dokument av denna sort skrivs i kommissionen. Vem kommer på tanken? Har de nationella parlamenten konsulterats? Vem skriver det faktiska förslaget? Är det kommissionens kontor, eller har en del av arbetet lagts ut på någon annan, vilket jag inte ens vågar tänka på?
Det här är viktiga frågor, eftersom kommissionens befogenheter snart kommer att öka på grund av Nice- och Amsterdamfördragen. Arbetet bör därför utföras på ett öppet sätt så att folk inte förs bakom ljuset. 
Mann, Thomas (PPE-DE ).
   – Herr talman! Antalet personer med avlönad sysselsättning i EU kommer att minska från 303 miljoner till 280 miljoner fram till 2030. Eftersom födelsetalen fortsätter att gå ned, samtidigt som antalet pensionärer ökar, är det troligt att det kommer att uppstå negativa effekter, inte bara för den ekonomiska tillväxten. Kommer den ökade invandringen från tredjeländer att hjälpa? Vilka arbetare som skall tas emot är upp till medlemsstaterna att avgöra, och det ligger också i deras ursprungsländers intresse, eftersom dessa ofta förlorar viktig potential. Kontrollerad invandring gör det möjligt att se vem som kommer in på arbetsmarknaderna. Villkoren för inresa måste harmoniseras med stor känslighet på EU-nivå, och detta får bara ske progressivt, med hjälp av både beprövade förfaranden för rekrytering och en inresepolitik, såsom föreskrivs i ett av de ändringsförslag som har lagts fram av Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna. Här håller jag helt med Jorge Salvador Hernández Mollar. Det behövs en dialog med arbetsmarknadens parter och med de myndigheter som är ansvariga för den lokala arbetsmarknaden.
Medlemsstaterna måste agera med mycket större enighet och beslutsamhet för att den legitima sysselsättningen skall tillåtas och den olagliga sysselsättningen förhindras. Faktum är att den sistnämnda tvingar många arbetare att godta oacceptabla löner och levnadsvillkor. Invandringen kan naturligtvis inte ensam skydda våra sociala trygghetssystem. Om det till exempel skall kunna ske någon märkbar ökning av födelsetalen behöver både mammor och pappor ett mycket bättre rättsskydd. På det hela behöver vi alla ett samhälle som är mer familjevänligt. Mer kvalificerade arbetare och ett ökat antal arbetstillfällen är beroende av att arbetsmarknaderna och utbildningssystemen reformeras. Trots att vår föredragande, Claude Moraes, var villig att nå ett samförstånd och införlivade många av mina ändringsförlag i kompromisser som säkert kommer att få stöd av majoriteten, förefaller de nya ändringsförslagen från vår grupp, PPE-DE, inte få stöd av en majoritet i hans egen grupp.
Som ett antal ledamöter har sagt så är en nyckelaspekt att varje medlemsstat själv är ansvarig för att skapa sina egna valregler. Det måste fortsätta att vara fallet i framtiden. Bara EU-medborgare får rösta i valet till Europaparlamentet. Låt oss akta oss för egenheter som innebär ärekränkning. Om det inte finns något stöd för denna inställning kommer en del av oss att få mycket svårt att rösta för betänkandet som helhet.
Pronk (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill ge föredraganden mitt uppriktiga tack. Det är brukligt att göra det i alla fall, men jag tycker att det är särskilt passande här.
Skälet är att föredraganden verkligen har försökt att ta särskild hänsyn till invandrarnas ställning på arbetsmarknaden. Jag anser att han har lyckats med detta, men tyvärr inte helt och hållet, eftersom andra har presenterat alla möjliga distraherande ändringsförslag. Jag vill särskilt nämna ändringsförslag 13, enligt vilket mer eller mindre alla som någonstans har betalat skatt, även en liten sådan, automatisk skall ha rätt till uppehållstillstånd. Jag tycker att det är omöjligt att tala om någon del av detta ämne utan att ta som utgångspunkt att Europa, med sina 450 miljoner invånare, inte kan vara ett mottagningscenter för tio gånger så många människor som bor utanför Europa. Det är omöjligt, och om vi vägrar att acceptera det blir saker och ting mycket besvärliga. Föredraganden har naturligtvis accepterat det och talar därför om att ”hantera migrationen”. Det innebär automatiskt att göra något åt den, att ta itu med situationen. Jag anser att det i sig är mycket bra. Om folk håller sig till det är det ett utmärkt betänkande. Jag är därmed av en i grunden annan åsikt än personerna bakom mig som har sagt att det bara är trams och fantasier. Det är inte sant.
De farliga fantasierna finns på andra sidan av detta parlament, där folk försöker dela ut rättigheter som inte kan uppfyllas. Om vi inte kan erbjuda sysselsättning finns det ingen anledning att ge rättigheter. Det skulle likställa oss med rika människor förr i tiden, som hade en vacker utsikt från sina fönster och inte alls brydde sig om att de fattiga var tvungna att bo i slummen, för det var faktiskt där de hamnade. Alla som vill ha det så bör säga det. De måste också komma ut och säga att vi faktiskt bör ta in alla och först därefter titta på konsekvenserna. Det är det problemet vi har här i bakgrunden.
Föredraganden har visat att han är medveten om detta. Han har också visat att han försöker förhindra det. Tyvärr finns det dock fortfarande vissa personer i hans parti – och i vissa andra partier – som kopierar de aristokrater från förr i tiden som ansåg att alla helt enkelt skulle få rättigheter, men som själva inte var beredda att acceptera de logiska följderna av det och i stället lät andra ta itu med dem. Det förvärrar misären, vilket vi kan se i Förenta staterna, och vi vill undvika det. Det finns absolut inget behov av att tala om detta.
Slutligen, vad gäller EU-medborgarskapet så finns reglerna för det i fördraget, och det är verkligen märkligt att ta upp detta ämne här med bara ett par ord. Det skulle kräva en fördragsändring. Vi har dock förklarat att vi håller med konventet, som inte innehåller några bestämmelser om detta. Det skulle därför vara mycket märkligt om vi helt enkelt presenterade regler för detta här i detta betänkande. 
Bastos (PPE-DE ).
   – Herr talman, kommissionär Vitorino, mina damer och herrar! Det betänkande som vi nu diskuterar, om invandring, integration och sysselsättning, beskriver tydligt ett antal mångfasetterade och aktuella problem som inte hanteras i Europeiska unionen eller i någon av medlemsstaterna.
Amsterdamfördraget och Europeiska rådet i Tammerfors lade grunden för unionens invandringspolitik. I dag måste denna fråga prioriteras mer än någonsin tidigare, främst på grund av den stora ökningen i invandrarflödet till Europa på senare år, behovet av att behålla Europas ekonomiska utvecklingsnivå med hänsyn till det växande befolkningsunderskottet, den minskande arbetsstyrkan samt utvidgningen och de dynamiska förändringar som den kommer att medföra.
Exempelvis kommer Italien att behöva en årlig tillströmning av mer än 6 500 invandrare per miljon invånare, enligt Förenta nationerna. Mitt hemland, Portugal, tar för närvarande emot 400 000 invandrare, vilket motsvarar åtta procent av den arbetande befolkningen, och under de närmaste 50 åren kan den totala befolkningen minska med 17 procent. Invandrarna är därför en resurs för arbetsmarknaden. Det är emellertid inte deras enda syfte. Deras rättigheter kan inte skiljas från de grundläggande mänskliga rättigheterna. Varje medlemsstat måste därför, i samordning med unionen, fastställa gränser för migrationsflödena som motsvarar behoven på deras arbetsmarknader och som även ger ett positivt, stödjande och integrerat svar på att ta emot personer som söker upp oss för att förbättra sina levnadsvillkor.
Medlemsstaterna står därför inför en gemensam utmaning – att förbättra hanteringen av migrationsflödena genom att förbättra integrationspolitiken gentemot nya och befintliga invandrare, i ett fortlöpande partnerskap med ursprungsländerna. Slutligen anser vi vad gäller de rättigheter som är knutna till medborgarskap, vilka man alltid måste ta hänsyn till i denna fråga, att det skulle vara förhastat och eventuellt för långtgående att ge invandrarna rätt att rösta i EU-val. Till och med i lokala val måste medlemsstaterna behålla privilegiet att bestämma om invandrarna skall ha rösträtt eller ej. 
Hermange (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill först tacka Claude Moraes, som har lyckats ta upp så känsliga frågor som invandring och integration genom att framställa vad som på det stora hela är ett tillfredsställande betänkande. Mot bakgrund av de nya demografiska utmaningar som Europeiska unionen kommer att möta om bara några år är det rätt av kommissionen och föredraganden att presentera invandringen som en del, men bara en del, av lösningen för Europa.
Med tanke på de ekonomiska och sociala följderna av den åldrande befolkningen står det i dag klart att en kontrollerad invandring utan tvivel kommer att förhindra en nedgång i den ekonomiska tillväxten och en sänkt livskvalitet för våra medborgare. Jag betvivlar dock att en sådan kontrollerad invandring kan ske, eftersom alla naturligtvis strävar efter ett miljöombyte och en högre levnadsstandard. Vidare uppmuntrar vi ibland sådana flöden genom våra omröstningar. Jag tänker särskilt på Jean Lamberts betänkande, nr 1481, som erbjuder flyktingar och invandrare hela vårt sociala trygghetssystem.
Eftersom detta är fallet behöver vi ett antal åtgärder för att underlätta och förbättra mottagandet och integrationen av utlänningar utan att bestraffa vare sig värdlandet eller de utlänningar som lagligt flyttar inom Europeiska unionens område. Ett av de nödvändiga villkoren för en framgångsrik integration är att invandrarna skall ha tillgång till Europeiska unionens arbetsmarknad, och det är vi alla överens om.
Det förefaller dock förhastat att i anslutning till ett betänkande om sysselsättning och integration ge medborgare i tredjeländer rösträtt i lokala val och EU-val. Som min kollega, ordföranden för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, sade: hur kan vi tänka oss att låta medborgare i tredjeländer rösta i EU-val när de inte har rösträtt i de allmänna valen i våra länder? Vad gäller lokala val har vart och ett av unionens 15 länder för närvarande sina egna seder i fråga om rösträtt – medborgarskap på grund av härkomst eller födelseland – och det är i dag otänkbart att samma lagstiftning skulle kunna tillämpas i alla unionens 15 länder efter en så brådstörtad omröstning.
Det är därför som jag tänker rösta för ändringsförslag 4, som noterar att medborgare i tredjeländer har rätt att rösta i de lokala valen i vissa länder men som inte ålägger de övriga medlemsstaterna att göra detsamma. 
Santini (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka föredraganden, Claude Moraes, för att han har gjort sig så tillgänglig och för hans samarbetsvilja, och jag vill också tacka honom på Mario Mantovanis vägnar, eftersom han ville vara här och tala men kallades hem till Italien i ett brådskande ärende.
Invandringens dynamik i Europeiska unionen skall ses som en del av en ram som tar hänsyn till de förmåner detta ger alla inblandade parter. Det irländska ordförandeskapet nämnde detta i morse. Migrationsflödena måste hanteras så att de tjänar intressena hos både värdlandet och ursprungslandet. Hanteringen av dessa flöden kan faktiskt utgöra ett svar, vilket redan har sagts, på unionens demokratiska och ekonomiska utveckling. Vi måste nu förbättra integrationen av invandrarna – de lagliga invandrarna – som utgör en resurs, men invandrargrupperna måste i sin tur respektera sina värdländers grundläggande värderingar. Ett förslag har nämnts för att garantera tredjelandsmedborgare som är lagligt bosatta i unionen möjligheten att rösta i lokala val och EU-val. Det är tydligt för alla att en sådan fråga bör fortsätta att vara starkt underordnad.
Jag tackar föredraganden särskilt för den kompromiss som nåddes med medlemsstaternas regeringar vad gäller inrättandet av ett kvotsystem för laglig inresa i deras länder, och därmed i Europa, vilket skall erbjudas ursprungs- och transitländerna som ett av de främsta incitamenten för förhandlingar och överenskommelser om återinresor. Det är mycket viktigt att etablera denna typ av samarbete.
Under alla omständigheter måste denna komplicerade fråga, tillsammans med utarbetandet av en politik för hantering av migrationsflödena, uppenbarligen hanteras på EU-nivå så snabbt som möjligt. Invandrarnas rättigheter måste erkännas, men bara tillsammans med en politik för att reglera dessa flöden, vilken måste vara sträng.
Avslutningsvis har Italien Europas näst högsta antal invandrare och är det enda europeiska land som har mycket långa yttre gränser mot öster och söder. Hela Europa måste bedöma omfattningen av och komplexiteten i detta enorma migrationsrelaterade och sociala tryck, eftersom det verkliga problemet börjar i Italien men omedelbart och automatiskt förs vidare till alla andra länder i gemenskapen. 
Coelho (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar, kommissionär Vitorino! Jag vill ta tillfället i akt och gratulera er på födelsedagen. Vi ser en ökning av de olagliga migrationsflödena, vilka vanligen kontrolleras av kriminella nätverk som ger vilseledande information till potentiella invandrare, som till slut arbetar under helt andra villkor än de utlovade, vilket till och med kan innefatta fysisk och/eller psykisk misshandel och brott mot deras mänskliga rättigheter.
Detta är därför ett mycket välkommet initiativ och jag gratulerar föredraganden, Claude Moraes, eftersom han ger en balanserad analys av tre grundläggande och sammanhängande frågor. För det första, hanteringen av migrationsflödena. Vi måste ha en gemensam invandringspolitik med gemensamma villkor och regler för migrerande arbetstagares inresa och bosättning, vilken alltid måste ta hänsyn till varje medlemsstats ekonomiska behov och faktiska behov av arbetskraft. Det måste vara upp till varje medlemsstat att bedöma och avgöra om den skall öka sin arbetsstyrka, i vilken omfattning, inom vilken sektor, och då ta hänsyn till sina verkliga behov och sin förmåga att ta emot och integrera dessa invandrare. Vi måste bekämpa olagliga migrationsflöden, som tillåter ekonomiska invandrare att utnyttja tydligt definierade och öppna rättsliga kanaler, för att kompensera eventuella arbetskraftsbrister i varje medlemsstat. Förslaget till direktiv om tillträde för medborgare i tredjeländer i sysselsättningssyfte måste bidra till att förklara de lagliga sätten att få uppehållstillstånd i unionen för de potentiella invandrarna. Det måste också stärka kampen mot olaglig anställning och särskilt bestraffa dem som utnyttjar det.
För det andra: den förbättrade integrationen av invandrare i Europeiska unionen. Det måste finnas en gemensam infallsvinkel som garanterar integrationen av tredjelandsmedborgare i våra samhällen och som garanterar rättigheter och skyldigheter avseende bosättning, tillgång till utbildning och sysselsättning och ser till att de inte utsätts för diskriminering på ekonomisk, social eller kulturell nivå.
Min tredje och avslutande punkt rör behovet av samarbete med ursprungsländerna, för att öka deras förmåga att hantera migrationen, vilket också kommer att kräva att avtal sluts om återinresor och program för att underlätta återvändandet. 
Sartori (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag är också glad över den uppmärksamhet med vilken parlamentet och kommissionen har börjat undersöka ett ämne som nu påverkar alla länder i Europeiska unionen.
Utvandring har alltid varit en nödvändighet och ofta en förhoppning, men sällan ett val. Jag säger detta eftersom jag kommer från ett land som har haft egen erfarenhet av utvandringsproblemet under många årtionden. På senare år har migrationsfrågan i många europeiska länder fått bittra och ofta dramatiska konnotationer. Jag anser att det är både nödvändigt och nyttigt att de olika medlemsstaterna har en gemensam inställning i denna fråga, eftersom jag inte kan föreställa mig några positiva scenarier om detta inte regleras av alla länderna i unionen. Jag anser emellertid också att detta är en av de känsligaste frågorna, en fråga som kanske mer än någon annan måste hanteras, och att hantera den innebär att ta upp frågor som visum, sysselsättning, hälsa, medborgerliga rättigheter och skyldigheter samt medborgarskap. Jag anser att rösträtt, på lokal nivå och inte bara på EU-nivå, bör vara en följd av dessa rättigheter och inte en förutsättning, som man ibland tycks ha antytt i en del debatter på senare år.
I vår iver att skapa integration får vi inte glömma att vår främsta skyldighet, enligt mig, är att skapa möjligheter att klara sig i utvecklingsländerna, så att alla kan stanna kvar i sitt eget hemland. Vår andra skyldighet är att underlätta för invandrarna att återvända till sina ursprungsländer som verktyg för sina egna länders utveckling och tillväxt. På tredje plats placerar jag behoven hos det gamla Europa, som har utarmats av låga födelsetal och få arbetare, att se migrationen som en förmån för våra länder. Med detta sagt finns det inget tvivel om att vi bör ha kontrollmekanismer som gör att vi kan bekämpa den olagliga invandringen och, inom medlemsstaterna, bekämpa brotten mot värdlandets regler. 
Talmannen.
   Tack, fru Sartori.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 

Talmannen.
   God eftermiddag, mina damer och herrar.
Vi säger välkommen till rådsordförandeskapet, som företräds av Dick Roche. Jag kan försäkra er att parlamentet kommer att samarbeta till fullo med er och jag hoppas att ni i er tur kommer att samarbeta genom att besvara frågorna från de ärade ledamöterna, som lägger stor vikt vid detta tillfälle att kommunicera med rådet.
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B5-0002/2004).
Vi skall nu behandla frågor till rådet. 
Talmannen.
Vilka åtgärder kommer att vidtas under det irländska ordförandeskapet för att se till att EU:s djurskyddslagstiftning respekteras på ett bättre sätt, särskilt med hänsyn till frågan om behandlingen av greyhound? Kapplöpningsgreyhound som föds upp i Irland exporteras ofta till Spanien när de inte längre kan tävla i kapplöpningar. Där behandlas de mycket illa av spanska myndigheter som visar ringa omsorg om deras välfärd. Till och med 2002 utgick visst EU-stöd till greyhounduppfödning i Irland.
Vilka åtgärder har vidtagits för att se till att dessa greyhound, vars uppfödning delvis bekostats av EU, tas väl om hand? Hur många av de greyhound som uppfötts med EU-stöd har exporterats från Irland till Spanien och under vilka villkor? 
Roche,
   .  Rådet anser att djurens välbefinnande är en prioriterad fråga och har redan, på förslag från kommissionen, antagit ett antal gemenskapsbestämmelser på detta område, i synnerhet när det gäller djurtransporter och användning av djur, särskilt hundar, för forskningsändamål.
Förhållandena för uppfödning av greyhound och förutsättningarna för de hundkapplöpningar som hålls med denna hundras i medlemsstaterna regleras dock inte av gemenskapsrätten. Enligt protokollet om djurskydd och djurens välfärd som är bifogat EG-fördraget, skall gemenskapen och medlemsstaterna vid utformning och genomförande av gemenskapens politik i fråga om jordbruk, transport, inre marknad och forskning fullt ut ta hänsyn till djurens välfärd samtidigt som de skall respektera medlemsstaternas lagar och andra författningar samt sedvänjor särskilt i fråga om religiösa riter, kulturella traditioner och regionalt arv.
Det är således varje medlemsstats sak att finna en lösning på detta problem, och allt rådet kan göra är att uppmana de behöriga myndigheterna att bekämpa den misskötsel som den ärade ledamoten beskriver. 
McKenna (Verts/ALE ).
   – Det är trevligt att vara den första irländska ledamoten som ställer en fråga till rådet. Jag kommer precis från den tvärpolitiska gruppen för djurens välbefinnande, och de hoppas också att djurens välbefinnande skall bli en stor fråga, särskilt djurtransporter. Kommissionsledamot David Byrne sade att denna fråga inte är EU:s ansvar och att den inte regleras av EU-lagstiftningen.
EU har under något skede bidragit med stöd till uppfödningen av många hundar av rasen greyhound i Irland. Detta har upphört nu, men det är varje medlemsstats sak, som ni sade. Det ligger inom den irländska regeringens ansvarsområde att införa bestämmelser om uppfödning och lämpliga kontroller och även att garantera att djurägarna tar ansvar för dem, inte bara under kapplöpningsperioden, utan under hela deras livstid. När en greyhound når cirka två års ålder i Irland, betraktar den irländska kapplöpningsindustrin de allra flesta av dem som utbrända. De slumpas bort för nästan ingenting till Spanien, där de tävlar tills de dör. De utsätts för en fruktansvärd grymhet.
Religiösa rättigheter har inte med detta att göra. Det handlar snarare om djurens välbefinnande, och den irländska regeringen bör vidta åtgärder för att kontrollera uppfödningen av greyhound och för att se till att de personer som föder upp dessa hundar är ansvariga för dem under hela deras livstid. Någon slags identifieringsmekanism, som ett märkningssystem, skulle också göra det mycket enklare att identifiera dem.
Jag har just talat med några personer som har varit i Spanien. De besökte en olaglig hundkapplöpningsbana där de såg nio irländska hundar tävla. Vi måste ta ansvar för dess djur, vare sig de finns i vårt land eller har exporterats. 
Roche,
   .  Jag tackar den ärade ledamoten. I vissa avseenden anser jag att det är de nationella förvaltningarnas uppgift att hantera de frågor som hon tog upp i den senare delen av sin följdfråga, både i Irland och kanske i Spanien. Jag har fullständig förståelse för hennes oro och vi har, som hon vet, faktiskt diskuterat denna fråga. Jag har sammanfattat rådets ståndpunkt om den här frågan, som också har ställts till kommissionen. 
Dhaene (Verts/ALE ).
   – Herr talman! I mitt hemland finns det också en grupp personer som är mycket bekymrade över dessa seder, och de vill få slut på dem. De går så långt att de adopterar dessa hundar och betalar 150 euro för att göra det. I Spanien finns det en fristad som fungerar som mellanstation. Rådet måste dock i slutänden knacka på hos den medlemsstat som anklagas för detta, för vi talar faktiskt om vanvård, det handlar inte bara om transporten av dessa hundar. Jag anser att rådet måste ta ställning i denna fråga och klargöra att djurens rättigheter gäller i hela EU. Dessa hundar, som senare blir husdjur i mitt hemland, förtjänar en chans, respekt och god behandling. 
Roche,
   .  Jag tycker nog att vi alla bör engagera oss i frågan om att alla djur, oavsett vilken medlemsstat de finns i, skall behandlas väl och lämpligt. Detta åskådliggör återigen att detta är en fråga som bör regleras av nationell lagstiftning och bestämmelser i de enskilda medlemsstaterna, snarare än av rådet. Jag noterar dock det initiativ som nämns, som är mycket värdefullt och välkommet. 
Talmannen.
Kan ordförandeskapet inleda en undersökning tillsammans med kommissionen och Euratom om de rön som forskare vid Dundeeuniversitetet i Skottland och den brittiska regeringskommittén för att undersöka strålningsrisker från inhemska källor (Committee Examining Radiation Risks from Internal Emitters, CERRIE) nyligen har presenterat och som tyder på att plutoniumförorening från Sellafield utgör en hälsorisk för människor i Storbritannien och Irland? 
Roche,
   .  Rådet känner inte till de forskningsresultat som den ärade parlamentsledamoten hänvisar till. Jag kan dock tillägga att rådet upprepar att det är mycket engagerat i frågan om kärnsäkerhet och fullständigt stöder arbetet för att nå en hög nivå av kärnsäkerhet i hela Europeiska unionen.
Som den ärade ledamoten säkert känner till är det meningen att Sellafield, liksom alla reaktorer, skall vara i drift så länge den uppfyller kraven för en hög kärnsäkerhetsnivå. Den befintliga gemenskapsrätten om säkerheten vid kärnanläggningar grundar sig huvudsakligen på kapitel 3 i avsnitt II i Euratomfördraget. I rådets direktiv 96/29/Euratom fastställs grundläggande säkerhetsnormer för skydd för arbetstagarnas och allmänhetens hälsa mot de faror som uppstår till följd av joniserande strålning, och det är dessa grundläggande strålskyddskrav som måste följas. 
Ahern, Nuala (Verts/ALE ).
   – Även om jag uppskattar de påtryckningar som rådets ordförandeskap utsätts för måste jag faktiskt säga att folket i Storbritannien och Irland, och förvisso i hela Europeiska unionen, kommer att tycka att detta gensvar på deras oro är fullständigt otillfredsställande.
Jag vill återigen säga att Förenade kungarikets minister för folkhälsofrågor, Melanie Johnson, har avslöjat att man vid en undersökning som genomfördes av Förenade kungarikets hälsoministerium, fann att ju närmare Sellafield de undersökta barnen bodde, desto högre var plutoniumnivån i deras tänder. Plutonium är ett av de ämnen som är farligast för människans hälsa. Melanie Johnson har sagt att analyserna visar att koncentrationen av plutonium minskade ju längre avståndet blev från västra Cumberlands kust och Sellafieldanläggningen, där använt kärnbränsle bearbetas, vilket talar för att denna anläggning är källan till plutoniumföroreningen hos den bredare befolkningen. Dessa uppgifter kommer från Förenade kungarikets folkhälsominister.
Jag skulle vilja att det irländska ordförandeskapet sammankallar ett särskilt möte med EG-experter samt nationella experter och andra experter för att analysera konsekvenserna av detta. Det är det minsta som medborgarna kommer att förvänta sig. Jag skulle kunna gå in på forskningsresultaten i detalj – ansedda forskare har deltagit – men jag avstår från att göra det. Jag hävdar bestämt att det krävs ett lämpligt gensvar från ministern för att stilla de berördas oro. 
Roche,
   .  Från våra privata samtal under årens lopp torde den ärade ledamoten vara medveten om att jag delar en hel del av hennes oro i detta särskilda avseende. Jag svarar henne här i min egenskap av rådets tjänstgörande ordförande. Jag kommer förvisso att notera det förslag som hon har lagt fram. Det är en oroande verklighet som vi står inför. Jag accepterar det. Jag kommer förvisso att notera hennes senaste förslag. 
Atkins (PPE-DE ).
   – Är ministern medveten om att till och med författarna till det här betänkandet medger att nivåerna är så låga att de saknar betydelse för hälsan, att nivåerna är tusen gånger lägre än andra radioaktiva ämnen som förekommer naturligt i tänderna, att merparten av de högsta resultaten registrerades drygt 40 mil från Sellafield, att det är mera sannolikt att det här materialet utgör nedfall från provning av vapen, något som har förekommit över hela norra halvklotet under en del år, att den ansedda vetenskapliga och akademiska åsikten i Nordirland – som jag var ansvarig minister för i ett par år – och även i hans eget land, motsäger många av påståendena från den irländska anti-Sellafield-lobbyn och att detta när allt kommer omkring är lite mera än bara politisk skrämselpropaganda avsedd att omintetgöra tusentals av mina väljares arbetstillfällen i nordvästra England och att skada utkomsten för de många samhällen som är beroende av denna vitala och värdefulla återvinningsdrift? 
Roche,
   .  Jag är inte säker på att det är till så stor hjälp att kalla en genuin oro för skrämselpropaganda. Som jag sade precis i början känner rådet inte till de slutsatser som den ärade ledamoten har uppmärksammat parlamentet på. Av det skälet är jag inte mer kapabel att svara på tilläggsfrågan än vad jag var på den ursprungliga frågan, förutom att påpeka att det inte är till så stor hjälp att kalla genuina farhågor för skrämselpropaganda. 
Wynn (PSE ).
   – Jag vill gärna fråga den tjänstgörande ordföranden om han håller med om att den ursprungliga fråga som lades fram faktiskt är sakligt inkorrekt när den talar om att äventyra hälsan för människor i Förenade kungariket och Irland. I rapporten som Melanie Johnson citerade ur – och som Robert Atkins nyss kommenterade – påpekar författarna faktiskt att det inte finns någon som helst hälsorisk: det finns inget som helst samband med den ursprungliga frågan. Det förhåller sig så att en del av de högsta avlästa värdena gjordes drygt 40 mil från Sellafield och en del av de lägsta gjordes drygt 8 mil från Sellafield. 
Det förefaller ironiskt att de här kommentarerna fälls när det t.o.m. av betänkandet från Förenade kungarikets departement framgår att nivåerna var tusen gånger lägre än hos andra radioaktiva ämnen som förekommer till följd av naturliga källor. Skulle den tjänstgörande ordföranden inte vilja hålla med om att frågan är sakligt inkorrekt och har ställts blott och bart av skäl som har med skrämselpropaganda att göra, som Robert Atkins nämnde? 
Roche,
   .  Jag har verkligen ingenting att tillägga utan kan bara upprepa vad jag redan har sagt, nämligen att detaljerna inte är bekanta för rådet och att jag inte kan fälla någon dom i den ena eller andra riktningen. Jag skulle förvisso inte önska fälla någon dom grundat på vad jag tror i en fråga som har tagits upp av en parlamentsledamot. 
Talmannen.
   Detta är inte en tid för debatter, mina damer och herrar. Frågeställaren har ställt en följdfråga och det finns två ytterligare följdfrågor. Åsikterna går isär, naturligtvis. Ni skulle alla vilja tala, men arbetsordningen tillåter inte det.
Fru Ahern, för ett personligt uttalande har ni 15 sekunder på er att svara. 
Ahern, Nuala (Verts/ALE ).
   – Min ståndpunkt har smädats. Jag kräver att experter skall bedöma följderna. Jag säger inte att jag är någon expert. Kan vi ha en civiliserad debatt om Sellafield för en gångs skull i detta parlament, om jag får be? Låt oss skydda vårt folk. Detta är det minsta som jag kräver. 
Talmannen.
   Herr Fitzsimons, det är inte tillåtet med fler än två följdfrågor. Jag har tillåtit dem i den kronologiska ordning som de begärdes. Ni får ställa andra frågor under nästa sammanträde om ni vill. Ni vet att ni har den rätten. Men i dag får endast två ledamöter tala. Jag måste följa arbetsordningen, och jag vill be er att också respektera den.
Enligt artikel 7.1 i EU-fördraget får rådet ”slå fast att en medlemsstat allvarligt och ihållande åsidosätter principer som anges i artikel 6.1” och utfärda lämpliga rekommendationer till den berörda staten.
Ledaren för Spaniens största oppositionsparti (PSOE) har offentligt kritiserat den spanska regeringens ad hoc-reform av strafflagen, genomförd genom ett ändringsförslag i senaten för att ändra lagstiftningen i ett försök att stoppa den baskiska regeringens planer på en folkomröstning om en reform av den autonoma regionen Baskiens författning. Tillvägagångssättet kallades olämpligt, tvivelsaktigt, oförsiktigt, genomfört i lönndom och brytande mot grundläggande lagstiftningsprinciper. Samordnaren för Izquierda Unida, Spaniens enade vänster, sa att reformen innebär att politiska brott återinförs i den spanska demokratin, precis som under Francos tid.
Anser rådet att kriminalisering av en politisk folkomröstning, med fängelsestraff som påföljd, innebär att man tar hänsyn till och efterlever principerna om frihet, demokrati, respekt för de grundläggande mänskliga fri- och rättigheterna och rättsstaten, principer som är gemensamma för EU-medlemsstaterna? Anser inte rådet att det bästa sättet att lösa historiska politiska konflikter som de i Palestina, Irland eller Baskien är genom ökad dialog och debatt, och att medborgarna bör få rådfrågas för att fritt och demokratiskt fatta beslut, när de frågor folkomröstningen gäller till fullo respekterar de mänskliga rättigheterna?
Roche,
   .  Som de ärade ledamöterna vet kommenterar inte rådet medierapporter, inte heller har rådet för vana att ge uttryck för sina åsikter om inrikespolitiska frågor i medlemsstaterna. 
Ortuondo Larrea (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Min fråga rörde artiklarna i fördraget som ålägger oss alla – rådet, parlamentet, regeringarna och även ordförandeskapet i rådet och kommissionen – att se till att de mänskliga rättigheterna uppfylls.
Ni vill inte ge mig något svar, men jag vill påminna er om någonting som jag föreställer mig att ni vet mycket mer om än jag. Om jag minns rätt hade ni provisorisk status i Irland, innan ni blev självständiga, vilket orsakade en hel del konflikter inom ert samhälle mellan radikala och moderata grupper. Ni löste denna situation genom att konsultera de irländska medborgarna, det vill säga genom en folkomröstning.
Vi har en situation i Baskien som också är besvärlig och oroande och som verkligen skapar stora spänningar och mycket våld. Vi begär att medborgarna skall kunna lämna sin åsikt och bestämma, men den spanska regeringen förhindrar det. Den hotar också och förändrar lagarna för att fängsla dem som förespråkar denna folkomröstning – en konsultation av medborgarna, vilket är det mest demokratiska man kan tänka sig. 
Talmannen.
   Herr Ortuondo! Jag vill påminna er om att detta är en tid för följdfrågor och inte för politiska uttalanden. 
Oreja Arburúa (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill komplettera Josu Ortuondos fråga och påminna honom om att detta inte är ett beslut av den spanska regeringen, utan att det är den spanska konstitutionen själv som förhindrar ett autonomt samhälle från att ensidigt hålla en folkomröstning och som kräver att varje folkomröstning utlyses av kungen, på förslag av regeringens talman och efter godkännande av deputeradekammaren.
Det är vad vår konstitution säger. Jag anser att den fråga som Josu Ortuondo borde ha ställt – även om ni troligen inte skulle besvara den heller – är huruvida en person som inte följer en lag kan bestraffas, vilket är vad den spanska myndigheten har sagt eller, i detta fall, reformen av den spanska strafflagen. 
Talmannen.
   Mina damer och herrar! I detta fall, herr Oreja, anser jag inte att detta är en följdfråga och naturligtvis är rådsordföranden inte skyldig att svara, men han får ordet om han vill säga någonting. 
Roche,
   .  Jag har faktiskt inget att tillägga till det jag framhöll som svar på den ursprungliga frågan. Ingenting i ordväxlingen antyder att jag bör göra det. 
Talmannen.
   Neil MacCormick, rådsordförandens svar var mycket tydligt: det lämnar inget utrymme för kompletterande frågor. Ni har trots det ordet, och jag hoppas att ni skall utnyttja det med er vanliga klokhet. 
MacCormick (Verts/ALE ).
   – Jag ville låta ordförande Roche förstå – och det är ett stort nöje att träffa honom här efter många ordväxlingar vid konventet – att den fråga som Josu Ortuondo Larrea tog upp och som vi behandlar här är en djupgående fråga. Den handlar om vilken roll och plats som gäller för länder inom medlemsstaterna. Det irländska ordförandeskapet borde, inte minst på grund av sitt intresse för Nordirlands problem, utan också av andra skäl, koncentrera sig på och uppmana sina kolleger att koncentrera sig på frågan om en adekvat och förbättrad representation för länder av det slaget. 
Talmannen.
   Josu Ortuondo Larrea, eftersom ni förmodligen inte vill ta upp en ordningsfråga – jag vet inte om ni vill komma med ett personligt uttalande – får ni ordet i femton sekunder, och jag ber er att inte föranleda fler personliga uttalanden. Vi får inte förstöra frågestunden med andra diskussioner som bör föras där de hör hemma, i det här fallet i Spanien. 
Ortuondo Larrea (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag vill göra ett personligt uttalande. Om det jag har tagit upp regleras av Spaniens konstitution, varför utnyttjar då det spanska folkpartiet, José Maria Aznars regering, nattetid lagen …
Talmannen.
   Jag föreslår att ni tar upp den här diskussionen i det baskiska parlamentet och i den spanska deputeradekammaren, men det är inte lämpligt att fortsätta diskutera frågan här. Ni vet att jag bortser från att även jag har valts av en spansk valkrets och är spanjor och att jag, som jag brukar säga till er, här kommer att agera som om jag vore till exempel finländare eller irländare. 
Talmannen.
Kommissionen har utnyttjat sin initiativrätt för att lägga fram ett förslag på ändring av förordningen om det finansiella instrumentet för miljön (LIFE) (KOM(2003) 0402 slutlig).
Den föreslagna ändringen rör kommittéförfarandefrågor av föga eller inget allmänintresse och med tveksam koppling till naturens bevarande, men den erbjuder givetvis ett tillfälle att diskutera stora och viktiga frågor som förordningen inte berör.
Avser rådet att utnyttja den här översynen av det finansiella instrumentet ifråga till att införliva de grundläggande ändringar som härrör från den slutliga rapport om finansiering av nätverket Natura 2000 som har utarbetats av den arbetsgrupp som hänvisas till i artikel 8 i kommissionens habitatdirektiv och som bland annat har kommit fram till slutsatsen att en årlig budget på mellan 3 400 och 5 700 miljoner euro krävs bara för att driva nätverket Natura 2000? 
Roche,
   .  Kommissionen lade nyligen fram ett förslag till ändring av förordning (EG) nr 1655/2000 om det finansiella instrumentet för miljön –(Life) huvudsakligen i fråga om två aspekter. Den första avser enbart kommittéförfarandet. Den andra syftar dock till att förlänga Life-systemet med ytterligare två år i syfte att överbrygga gapet mellan det nuvarande systemet och den nya budgetplanen från och med 2007. Den 22 december 2003 anordnade rådet en diskussion om denna andra aspekt och om alternativen för att finansiera EU:s miljöpolitikområden från och med 2007. Utöver detta antog rådet slutsatser om biologisk mångfald, i vilka rådet såg fram emot att kommissionens kommande meddelande om finansiering av Natura 2000 skulle framläggas. När detta tas emot kommer det att ge ytterligare ett tillfälle att diskutera denna ytterst viktiga fråga. 
Casaca (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka det irländska ordförandeskapet för den tydlighet med vilken man försökte besvara min fråga. Jag måste emellertid trycka på en fråga som jag anser vara avgörande. Jag skulle vilja veta om rådet kommer att ta tillbörlig hänsyn till slutsatserna från den arbetsgrupp kommissionen själv tillsatt, som pekade på att kostnaderna för att upprätthålla detta ”Natura-nätverk” skulle överstiga 3,4 miljarder euro om året. Jag vill också veta om rådet tror att våra budgetplaner kommer att matcha de åtaganden som EU-institutionerna har gjort? Det är denna mycket specifika fråga jag vill att rådet förtydligar. 
Roche,
   .  Ledamoten har tagit upp den grundläggande frågan om huruvida en årlig budget på 3,4 miljoner euro eller 5,7 miljoner euro skulle vara lämplig. Detta är den centrala frågan.
Mycket av satsningen hittills när det gäller Natura 2000-nätet för bevarande av områden av gemenskapsintresse, habitatdirektivet och fågeldirektivet har ägnats åt det inledande urvalet av dessa områden, dvs. den rent mekaniska sidan av det. Det är väldigt svårt att på detta tidiga stadium beräkna de sannolika kostnaderna för att bevara dessa områden av gemenskapsintresse under kommande år.
Jag förstår att kommissionen har granskat den här frågan ytterligare i samband med att den förberedde sitt meddelande om finansiering av Natura 2000.
Sammanfattningsvis har arbetet fokuserats på att definiera dessa områden. Till dess att den här fasen av arbetet har slutförts är det svårt att se vilken den troliga totala kostnaden är, men jag vill ändå gratulera och tacka ledamöterna för att de har tagit upp den här frågan. 
Talmannen.
   Eftersom frågeställaren är frånvarande utgår fråga nr 5.
Med anledning av den förvärrade situationen i Zimbabwe, undrar jag vad rådet räknar med att den gemensamma ståndpunkten kommer att omfatta för åtgärder som skulle kunna sända ett tydligt och kraftfullt budskap till president Mugabe? 
Roche,
   .  I enlighet med den gemensamma ståndpunkten avseende restriktiva åtgärder mot Zimbabwe har rådet haft situationen i Zimbabwe under granskning. Den 28 november 2003 gjorde ordförandeskapet på Europeiska unionens vägnar ett uttalande om den rådande situationen i Zimbabwe, i vilket man uttryckte sin fortsatta oro över det spända klimatet i Zimbabwe och uppmanade landets regering att respektera de rättigheter för alla människor i Zimbabwe som garanteras av folkrätten.
Frågan om Zimbabwe togs upp vid EU–Afrika-dialogen under ministertrojkans möte i Rom den 10 november 2003. Europeiska unionen bekräftade då återigen sin beredskap att inleda en dialog med regeringen i Harare på grundval av fastställda normer. Ett identiskt budskap skickades direkt till Zimbabwe och övriga SADC-länder under mötet mellan de högre EU- och SADC-tjänstemännen i Bryssel den 12 och 13 november 2003 och därefter återigen till Sydafrika under mötet om politisk dialog i Pretoria den 8 december 2003.
I den gemensamma ståndpunkten, såsom den antogs den 18 februari 2002, uttrycker rådet sin djupa oro över situationen i Zimbabwe, i synnerhet den senaste upptrappningen av våldet och terroriserandet av politiska motståndare och trakasserierna mot den oberoende pressen.
När den gemensamma ståndpunkten reviderades 2003 noterades att läget har försämrats ytterligare i Zimbabwe, där det fortfarande förekommer allvarliga kränkningar av de mänskliga rättigheterna och av rätten till åsiktsfrihet, rätten till församlingsfrihet och rätten till mötesfrihet.
Som jag redan har noterat är Europeiska unionen fortfarande mycket djupt oroad över att läget i Zimbabwe har förvärrats ytterligare sedan dess. Den gemensamma ståndpunkten skall ses över igen den 18 februari 2004. I detta sammanhang har ett förberedande arbete om rekommendationer som skall framläggas för rådet påbörjats inom rådets relevanta avdelningar. Dessa rekommendationer kommer att framläggas för rådet för diskussion vid den tidpunkten. 
Kinnock, Glenys (PSE ).
   – Jag vill tacka rådsordföranden för hans svar. Jag känner någorlunda till och gillar den irländska regeringens kraftfulla ståndpunkt i fråga om Zimbabwe.
Min fråga handlar om ändringen i den gemensamma ståndpunkten. Jag undrar om ordförandeskapet förutser några svårigheter när det gäller att se till att de befintliga sanktionerna mot Zimbabwe ändras. Har jag förstått detta rätt, att det finns medlemsstater – och en i synnerhet – som har svårigheter med den ändring som ordförandeskapet och övriga i rådet gärna vill ha? Därför frågar jag om ni kan tala om för mig om det är troligt att medlemsstaterna är av samma åsikt om ändringen.
För det andra: Anser rådsordföranden att det är lämpligt att rådet nu yrkar på ett tillägg till listan över bannlysta personer – en lista över personer som har sanktioner mot sig och som inte beviljas visum – till att även omfatta anhöriga, personer som har avlidit eller bytt befattning och så vidare? Enligt min och parlamentets åsikt – den finns med i vår resolution om ämnet – bör listan utökas och ses över. Jag skulle väldigt gärna vilja ha er åsikt om detta. Detta är något som är av stor vikt för Europaparlamentet, och jag ser fram emot ert svar. 
Roche,
   .  Mina kolleger och jag uppskattar Glenys Kinnocks fortsatt stora intresse för den här särskilda saken. Diskussioner pågår. Det skulle vara förhastat av oss att på detta stadium säga vart dessa diskussioner kommer att leda. Det kommer dock att bli en översyn av listan och det kan bli en del tillägg till den. 
Moraes (PSE ).
   – Jag vill gärna ställa en väldigt kort tilläggsfråga till Glenys Kinnocks fråga. En aspekt av hennes påpekande – som i ökande omfattning rör medlemsstaterna, inbegripet Förenade kungariket och eventuellt också Irland – är att det i och med det upptrappade våldet kommer ett ökande antal flyktingar och asylsökande till Europeiska unionen. Vilken är det irländska ordförandeskapets åsikt om detta, med hänsyn till det ökande antalet och att dessa människor helt klart har asylrätt och befinner sig i stor nöd men också kommer i stora antal? Har rådsordföranden en åsikt om detta, med hänsyn till det nya ordförandeskapet, upptrappningen av våldet och den oundvikliga ökningen av antalet flyktingar och asylsökande från Zimbabwe till EU:s medlemsstater? 
Roche,
   .  Det direkta svaret på frågan är ja, ordförandeskapet är självklart medvetet om att varje form av våld eller åtgärder mot civilbefolkningarna oundvikligen innebär att människor fördrivs. Vi är också oroade över och medvetna om den verkan som sanktioner kan ha på befolkningar.
Med avseende på de specifika frågorna vill jag gärna hänvisa till det tidigare svaret som jag gav direkt till Glenys Kinnock: vad blir nästa steg? Nästa steg är en fråga som det nu pågår en diskussion om och jag vill inte föregripa den diskussionen genom att gå längre än vad jag redan har gjort. 
Talmannen.
   Jag lägger märke till att ledamöterna sätter stor tilltro till sin marschhastighet när de tar hissen, och det kan leda till ett stopp om vi tillämpar arbetsordningen. Om någon lyssnar på mig från sitt kontor vill jag be honom eller henne att komma ned till plenisalen, för vid ett tillfälle var ingen av de ledamöter som skulle ställa frågor här.
Den 9 december 2003 enades kommissionen och Syrien om ett associationsavtal mellan Syrien och EU som skulle baseras på partnerskapsavtalen med de övriga medelhavsländerna och omfatta ett politiskt avsnitt, ett ekonomiskt och finansiellt och ett socialt och kulturellt.
Vad anser rådet att avtalet kommer att erbjuda de båda parterna? Anser rådet att integrationen i regionen kommer att underlättas om avtalet undertecknas i en nära framtid, och att det kommer att bidra till ett klimat som är mer gynnsamt för att lösa det politiska problemet med den arabisk-israeliska konflikten och demokratiseringen av Syrien?
Hur ser rådet på USA:s diametralt motsatta ståndpunkt som fick kongressen och president Bush att (för bara några dagar sedan) anta en lag som möjliggör ekonomiska och diplomatiska sanktioner och restriktioner mot Syrien, och sympatiserar rådet med de skäl USA angav för sin politik mot Syrien? 
Roche,
   . Rådet bekräftar för den ärade ledamoten att Europeiska kommissionen och Syrien den 9 december 2003 nådde fram till en teknisk överenskommelse om samtliga återstående frågor vid förhandlingarna om associeringsavtalet för partnerländer i Medelhavsområdet. När detta avtal träder i kraft kommer det att ersätta det befintliga samarbetsavtalet från 1977, vilket som en del av det övergripande närmandet till Medelhavsområdet för närvarande förenar de båda sidorna. Punkterna i det framtida avtalet måste nu få politiskt godkännande från bägge sidor, något som banar väg för en ratificering av bägge sidor.
Rådet understryker att på den politiska sidan är avsikten med avtalsförslaget att tillhandahålla en ram för att föra en regelbunden politisk dialog om internationella frågor av gemensamt intresse och att därigenom utveckla en ömsesidig förståelse och främja ett närmande av åsikter. I synnerhet innehåller det viktiga bestämmelser om respekten för de demokratiska principerna om de grundläggande rättigheter som har slagits fast i den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna. Det handlar också om samarbete för att motverka spridningen av massförstörelsevapen och sådana vapenbärare i linje med slutsatserna från rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser) i november 2003 och om informationsutbyte och gemensamma insatser för att förhindra och bekämpa terrorism, inbegripet genomförandet av relevanta FN-resolutioner.
Med avseende på den andra delen i den ärade ledamotens fråga om fredsprocessen i Mellanöstern i allmänhet ber rådet att få hänvisa den ärade ledamoten till ordförandeskapets slutsatser vid Europeiska rådets möte som hölls i Bryssel den 12 december 2003. I avsnitt 61 erinrade Europeiska rådet om att en vittomfattande fred i Mellanöstern också måste inbegripa Syrien och, självfallet, Libanon.
Avslutningsvis fanns det en tredje del i frågan. Rådet har inte kommenterat de ståndpunkter som Förenta staterna har intagit i den här frågan, inte heller har rådet för avsikt att göra det på det här stadiet. 
Kratsa-Tsagaropoulou (PPE-DE ).
   – Tack för ert svar, herr rådsordförande. Jag känner att jag inte kan insistera på att ni skall ge mig ett svar beträffande den fråga ni tydligt uppgav att ni inte hade för avsikt att kommentera, även om jag anser att en öppen dialog som sätter strålkastarljuset på Europeiska unionens och USA:s gemensamma synpunkter och olika förhållningssätt inte är något negativt; detta är i stället något positivt som gör oss medvetna om situationen och vårt gemensamma agerande.
Kanske ni närmare skulle vilja beskriva hur detta avtal med Syrien, som vi hoppas skall undertecknas och genomföras, specifikt tjänar Europeiska unionens politiska och ekonomiska intressen i området? Vad är Syriens specifika roll, ställning och inflytande på Barcelonaprocessen? Har dessa faktorer något att göra med Libanon och Europeiska unionens mål med avtalet med Libanon? 
Roche,
   .  Jag tackar ledamoten för det. Jag håller med henne om att det inte är meningsfullt att göra negativa jämförelser mellan vår och exempelvis Förenta staternas inställning.
Det är ett väldigt fint avtal och jag är säker på att ledamoten har haft tillfälle att läsa det. Låt oss beakta dess mål: att tillhandahålla en lämplig ram för politisk dialog, att skapa förutsättningar för fortlöpande avreglering av handel med varor, tjänster och kapital, att höja välståndet och förbättra den ekonomiska och sociala utvecklingen i Syrien och uppmuntra samarbetet inom ramen för partnerskapet mellan EU och Medelhavsländerna och slutligen att främja samarbete på de ekonomiska, sociala, kulturella och finansiella områdena. Meningen med det här avtalet är att det väldigt mycket betonar den europeiska grundsynen på etik, den europeiska synen på vägen framåt. Det är en väldigt positiv utveckling, förvisso en utveckling som det irländska ordförandeskapet välkomnar och kommer att arbeta mot.
Det är inte meningsfullt att göra negativa jämförelser med någon annan – med Förenta staternas inställning till exempel. Vi för en dialog med Förenta staterna på många nivåer, inklusive den högsta nivån. Mellanösternfrågan, frågan om hela regionen och fred i regionen är uppenbarligen en viktig del i den här dialogen. Frågan om Syriens ställning i fredsprocessen kommer att framhävas i dialogen.
Åter igen tackar jag ledamoten för en väldigt sökande och djup fråga som ger tillfälle att täcka in ett betydande antal viktiga områden. 
Tannock (PPE-DE ).
   – Herr rådsordförande! Skulle jag kunna få pressa er lite längre i fråga om detta? Ni hänvisade kort till frågan om massförstörelsevapen som president Assad den 6 januari 2004 till allas förvåning praktiskt taget medgav att han hade. Skulle ni kunna säga mig vilket slags mandat ni kommer att ge kommissionen för att införliva klausuler som är särskilt framträdande och relevanta för frågan om Syriens lager av biologiska och kemiska vapen, och om syrierna inom ramen för dessa klausuler med kraft kommer att uppmuntras att fullständigt montera ned vapnen och förhindra all spridning av sådana farliga vapen? 
Roche,
   .  De exakta detaljerna i det hänseendet måste övervägas av rådet, men det finns en särskild hänvisning till att motverka spridningen av massförstörelsevapen och sådana vapenbärare. Detta är i enlighet med beslutet som fattades i rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser) i november 2003. Jag kan försäkra er att ordförandeskapet och rådet håller de positiva delarna i detta särskilda avtal i minnet både när det gäller regionen och när det gäller massförstörelsevapen i allmänhet. 
Purvis (PPE-DE ).
   – Det är intressant att ni nämner att ni står i maskopi med eller diskuterar med USA om hur ni hanterar Syrien, och ändå står era respektive politiska inställningar i sådan kontrast. Är det där något slags ”snälla kontra elaka polisen-inställning” till Syrien?
Jag vill gärna fråga om Libanon i synnerhet. Syrien ockuperar stora delar av Libanon, dess grannland. Vilken attityd intar ni till den här ståndpunkten vad avser allt främjande av det här avtalet? 
Roche,
   .  Jag vill gärna göra en invändning mot ordet ”maskopi”. Det pågår en dialog mellan Europa och Förenta staterna som är helt passande. Frågor som rör Libanon och Syrien kommer uppenbarligen att bli en del av den dialogen. Det är förvisso inte en fråga om ”snälla kontra elaka polisen”. Europa har sin egen åsikt när det gäller hur vi sköter våra angelägenheter, och Förenta staterna har sin åsikt när det gäller hur de sköter sina angelägenheter. Dessa åsikter präglas av våra egna olika bakgrunder. Vad jag vill klargöra när det gäller det här avtalet är att det är en väldigt positiv fingervisning om EU:s inställning till den här särskilda frågan. 
Talmannen.
Det avgående italienska rådsordförandeskapet rekommenderade rådets arbetsgrupp för narkotikafrågar att polis från medlemsstaterna skulle stationeras i Albanien. Som rådet säkert känner till är albanska ligor allt oftare inblandade i att odla och smuggla tonvis med lokalt odlad cannabis till unionen, men de börjar också bli involverade i handeln med ”tunga” droger, som heroin och kokain, som framställs utanför Albanien.
Har medlemsstaterna några poliser i Albanien ännu? Om inte, när kommer de att komma dit? Vem är det som för befälet över dem? 
Roche,
   .  Rådet är fortfarande oroat över frågan om organiserad brottslighet och narkotikahandel i Albanien. I slutsatserna från det senaste rådsmötet (allmänna frågor och yttre förbindelser) den 9 december 2003 uttryckte rådet oro över den långsamma reformprocessen i Albanien och uppmanade den albanska regeringen att intensifiera sina ansträngningar, i synnerhet i kampen mot organiserad brottslighet. Att hjälpa den albanska regeringen att bekämpa narkotikahandeln har varit en del av EU:s insatser för att bidra till kampen mot organiserad brottslighet i Albanien. Polisstyrkor och experter från Europeiska unionen och medlemsstaterna har varit ständigt närvarande i Albanien, i synnerhet sedan krisen 1997, för att på olika sätt, inbegripet genom särskilda operationer, hjälpa den albanska regeringen att bygga upp sin kapacitet och att bekämpa organiserad brottslighet, däribland narkotikaframställning och narkotikahandel.
Vad gäller narkotika togs viktiga initiativ under de grekiska och italienska ordförandeskapen 2003 för att förstärka kampen mot narkotikahandel i Balkanregionen i allmänhet och i Albanien i synnerhet. I juni 2003 enades EU och staterna på västra Balkan om en omfattande åtgärdsplan mot narkotika. En stor del av den här planen ägnades åt kampen mot narkotikahandel. Ett mycket givande uppföljningsmöte hölls i Bryssel den 2 december 2003. När det särskilt gäller Albanien antog rådet en resolution i november 2003 om att stationera sambandspersoner med särskild sakkunskap om narkotika i Albanien. Resolutionen syftar till att inrätta en samordningsmekanism sambandspersonerna emellan i syfte att garantera ett ständigt utbyte av information om narkotikarelaterad verksamhet och även att främja ömsesidig förståelse.
På en mera allmän nivå hölls ett möte mellan ministrar från EU:s medlemsstater och ministrar från länderna på västra Balkan den 27 november 2003 med rådet (rättsliga och inrikes frågor) som observatör. I de gemensamma slutsatserna från mötet betonades behovet av att förbättra förmågan att upprätthålla lag och ordning i västra Balkan.
Beträffande den allmänna frågan om västra Balkan kommer det irländska ordförandeskapet att göra allt det kan för att bistå regeringarna i den regionen – som står inför betydande utmaningar – och att involvera dem så mycket som vi någonsin kan. 
Newton Dunn (ELDR ).
   – Tack så mycket för detta fullständiga och upplysande svar som är till stor hjälp. Jag vill också gratulera irländarna till det ledarskap de visar när det gäller denna svåra fråga. Jag bevistade konferensen om organiserad brottslighet i Dublin före jul. Den var utmärkt och irländarna gav prov på utmärkt ledarskap. Jag gratulerar er väldigt mycket till det initiativ som ni visar. 
Finns det en beslutsordning för dessa sambandspersoner från EU som kommer att stationeras i Albanien? Vem rapporterar de till? Rapporterar de var för sig till sin egen nationella huvudstad? Rapporterar de till Europol i Haag? Finns det någon ansvarig? Hur är det organiserat? Det stora problemet med övervakning här – som ni måste känna till ännu bättre än jag – är att enskilda nationaliteter och styrkor är motvilliga till att samarbeta. De försöker alla att hålla den information de har för sig själva. Vad vi behöver är mycket mera samordning och samarbete, även mellan EU:s polisstyrkor. Kan ni ge mig någon försäkring om att detta sker? Vem för befäl? Vem upprättar samband med vem? 
Roche,
   .  Vad gäller frågan om sambandspersoner så instämmer jag med ledamoten om att det inte är någon mening att folk stationeras ut individuellt. Det måste finnas någon form av samordning och förvisso någon form av informationsutbyte på en väldigt grundläggande nivå. Jag hänvisar ledamoten till vad jag sade i mitt föregående svar, nämligen att resolutionen syftar till att inrätta en samordningsmekanism för sambandspersoner i syfte att garantera ett ständigt informationsutbyte.
Den fråga som ledamoten har satt fingret på är absolut riktig: det är ingen mening med underrättelser om informationen inte delas med andra. Detta är en nyorientering. Vi står nu i begrepp att skapa denna samordningsmekanism. Jag är säker på att ledamotens påpekanden kommer att vara användbara i detta särskilda avseende. 
Talmannen.
Kan rådsordföranden kommentera vilket stöd ordförandeskapets program har från de fleråriga strategiska program som nyligen antagits? 
Roche,
   .  Rådet erinrar om det som föreskrivs i ordförandeskapets slutsatser från Europeiska rådets möte i Sevilla den 21 och 22 juni 2002, nämligen att Europeiska rådet den 12 och 13 december 2003 antog det första fleråriga strategiska programmet för de kommande tre åren. Programmet omfattar perioden 2004–2006. Det har utarbetats gemensamt av de sex ordförandeskapen Irland, Nederländerna, Luxemburg, Förenade kungariket, Österrike och Finland vilka i tur och ordning kommer att åta sig värdskapet för rådet under den perioden.
De ansvarar kollektivt för att se till att rådet genomför sina prioriteringar effektivt och punktligt fram till och med 2006. Ordförandeskapet fann att det fleråriga strategiska program som nyligen antogs är en mycket användbar bas vad gäller förberedelser för både rådets årliga operativa program och det irländska ordförandeskapets arbetsprogram.
Ordförandeskapet anser att det blir allt viktigare med ett långsiktigt perspektiv på rådets arbete, längre än ordförandeskapets mandattid på sex månader. I det avseendet är det fleråriga strategiska programmet och det årliga operativa programmet huvudsakligen verktyg för att leda förberedelserna för ordförandeskapets program. Detta är en nyorientering och det är en mycket värdefull och välkommen nyorientering. Det ger en mera strukturerad bas för gemenskapens nuvarande förbindelser med resten av världen. 
Howitt (PSE ).
   – Jag instämmer i det som rådsordföranden har sagt om värdet av dessa verktyg och vill föra till protokollet att jag välkomnar det irländska ordförandeskapets arbetsprogram i det här avseendet. När han emellertid säger att det är en användbar bas skulle det vara upplysande för oss alla att få veta vad det betyder i praktiken. Eller är detta ännu ett utslag av byråkrati utan något verkligt syfte eller faktisk betydelse? Vad är det i det irländska ordförandeskapets arbetsprogram som är annorlunda till följd av det fleråriga strategiska programmet med de sex ordförandeskapen tillsammans? Har det lagts särskild tonvikt på ett område som annars kanske inte skulle ha betonats?
När det gäller Irland – som ju är ett neutralt land som inte är medlem i Nato – undrar jag exempelvis om framsteget med säkerhetsstrategin, den planerade åtgärden i Bosnien och Hercegovina och europeiska byrån för försvarsmateriel, forskning och militära resurser är områden som ni kommer att lägga extra tonvikt på. Jag skulle vara genuint intresserad av att höra era åsikter om dessa frågor. 
Roche,
   .  Den ärade ledamoten torde förstå att detta faktiskt är första gången som vi har varit inne i just den här processen och det kommer att ta lite tid för den här processen bli etablerad. Likväl är ett flerårigt strategiskt program klart logiskt och det är en bättre strategi jämfört med tidigare. Det är till väldigt stor hjälp för nytillträdda ordförandeskap att ha en roll att spela så att de kan länka samman alla frågor.
Jag kan inte uttrycka mig tydligare än att bara säga att det fleråriga strategiska programmet är till hjälp. Det kommer förvisso att ge oss en mycket starkare ram och en bättre tidsmarginal. Det kommer att innebära att det blir rimligare att förvänta sig att programmen kommer att bli helt genomarbetade. I alla dessa avseenden och jag tror att detta är vad ledamoten avsåg är detta helt klart en mycket bättre strategi än tidigare. 
Talmannen.
Vilka åtgärder ämnar rådet vidta för att en gemensam ståndpunkt skall kunna nås beträffande direktivet om arbetsvillkor för personal som hyrs ut av bemanningsföretag med hänsyn till hur viktig denna rättsakt är för Lissabonagendan? 
Roche,
   .  Rådet uppmanar den ärade ledamoten att gå tillbaka till de svar som redan har lämnats på en fråga från Claude Moraes i juli 2003 och på en fråga som togs upp av er i november förra året om samma sak, i vilka rådet bekräftade sitt åtagande att uppnå en gemensam politisk ståndpunkt om detta komplexa och politiskt känsliga ärende.
Under det första halvåret 2003 ställde ordförandeskapet samman ett kompromisspaket som omfattar de centrala och ännu ej avgjorda frågorna som diskuterades av rådet vid ett offentligt sammanträde som hölls den 3 juni 2003. Den föreslagna lösningen är dock inte godtagbar för alla delegationer. Under det andra halvåret fördes olika diskussioner på hög nivå, men i avsaknad av nya element som medger att situationen löses diskuterades inte frågan vid rådets möte den 1 december 2003, vilket man ursprungligen hade planerat och hoppats på.
Som ledamoten vet – därför att ledamoten har tagit upp den här frågan vid olika forum – fäster det irländska ordförandeskapet stor vikt vid framgången för Lissabonstrategin och kommer självfallet att fundera på hur det här ärendet skall kunna slutföras i det sammanhanget. Rådet har konsekvent engagerat sig starkt för att uppnå Lissabonmålen om ökad sysselsättning och bättre arbetstillfällen, och vi har för avsikt att arbeta för en rättvis och praktisk lösning som tar hänsyn till alla berättigade farhågor – och det finns många sådana.
För det ändamålet avser ordförandeskapet att fundera på vilka olika tänkbara spår som skall följas i det här ärendet, och vi kommer att fortsätta att vara vaksamma på all ny utveckling som skulle kunna bidra till att lösa de återstående problemen.
Jag vill gärna tillägga att ordförandeskapet tack vare Proinsias De Rossas fina arbete hade ett väldigt bra diskussionsutbyte med ledamöterna i hans grupp förra veckan i Dublin. Den här frågan togs upp på det stadiet. Det var ett mycket fullständigt och nyttigt utbyte om frågan, och jag vill därför återigen gratulera ledamoten. Jag är fullt medveten om hans oro över frågan, och ordförandeskapet är också fullt medvetet om hans oro. Som ledamoten vet kommer vi att arbeta med frågan inom ramen för det allmänna arbete som vi utför när det gäller Lissabonmålen. 
De Rossa (PSE ).
   – Jag vill tacka rådsordföranden för hans uttömmande och välkomna svar. Han har gett uttryck för en vilja att åstadkomma framsteg i den här frågan, som är en viktig fråga inom ramen för Lissabonmålen.
Jag vet att ordförandeskapet ser Lissabonmålen som ett allsidigt medel för att göra både sociala och ekonomiska framsteg, och det här direktivet, som skulle bringa viss ordning i frågan om tillfällig inhyrd personal från bemanningsföretag, skulle förbättra kvaliteten på arbetet och också lindra mycket av den oro som både fast anställda och anställda vid bemanningsföretag känner. Vi vet att den här särskilda sysselsättningsformen under vissa omständigheter missbrukas. Jag skulle därför uppskatta om rådsordföranden ville driva den här frågan aktivt. Jag har ingen önskan att hämta hem någon partipolitisk poäng här, men med hänsyn till att Irlands regering hyser allvarlig oro för den här fråga så har ni ett idealiskt läge för att finna lösningar på den. 
Roche,
   .  Jag tackar Proinsias De Rossa, och jag inser verkligen vikten av att skapa enighet om förslag till förbättring av arbetstagarnas rättigheter. Jag förstår också exakt varifrån Proinsias De Rossa kommer i det här särskilda avseendet. Det han vill ha fram är att man försöker höja vars och ens ställning i en uppåtgående rörelse snarare än att försöka skapa en nedåtgående rörelse. Jag accepterar uppriktigheten i hans fråga, och jag tror att han också förstår ordförandeskapets åsikter i det avseendet. 
Bushill-Matthews (PPE-DE ).
   – Herr rådsordförande! Tack för ert fullständiga svar. Är ni medveten om att inte bara rådet är djupt splittrat i den här frågan, utan att även kammaren är splittrad? Det finns olika åsikter, vilket min gode vän Proinsias De Rossa också är medveten om. Det faktum att ni här ser en konservativ parlamentsledamot från Förenade kungariket som uttalar sig till stöd för Förenade kungarikets labourregering och emot yttrandena av parlamentsledamöter från Förenade kungarikets labourparti visar att den här frågan är känslig och ganska komplicerad.
Jag välkomnar er kommentar om att ni kommer att fundera, men jag uppmanar er att också fundera på de fraser som ni har fört in i detta utmärkta dokument – arbetsprogrammet för ert ordförandeskap – som jag välkomnar särskilt. På sidan 16 nämner ni de centrala uppgifter som ni förbinder er att fortsätta att driva på, nämligen att uppmuntra större smidighet och flexibilitet för arbetstagarnas och företagens del och att avlägsna hinder för sysselsättningen. Min egen åsikt är den att direktivet i dess föreslagna lydelse skulle ha gjort precis det omvända och förstört möjligheten att genomföra Lissabonmålen. Kan ni försäkra mig att genomförandet av Lissabonmålen verkligen kommer att prägla hela ert ordförandeskap, vilket jag är säker på att det kommer att göra? Lycka till! 
Roche,
   .  Jag tackar ledamoten för det. Jag tror inte att smidighet och flexibilitet, som naturligt nog förbättrar eller stärker arbetstagarnas rättigheter, alls måste stå i motsättning till varandra.
I Irland har vi på senare år fått viss erfarenhet av de enorma framsteg man kan göra ekonomiskt sett genom att se till helheten. Jag accepterar klargörandet som ledamoten har gjort. Det är en komplex fråga. Det finns olika åsikter om det här, både här i kammaren och i Europa. Generellt sett vore det dock ett misstag att tro att vi måste bygga in flexibilitet, smidighet eller framsteg på arbetstagarnas bekostnad. Det bör inte vara den grund som vi gör våra framsteg på. Jag är säker på att detta inte är vad ledamoten avser. 
Crowley (UEN ).
   – Jag vill gärna förena mig med mina kolleger och välkomna den tjänstgörande ordföranden, Dick Roche, till kammaren och önska honom lycka till de kommande sex månaderna.
Philip Bushill-Matthews, Proinsias De Rossa och jag själv arbetar i samma utskott så vi känner till en del av svårigheterna här. Men är ordförandeskapet medvetet om de olika definitionerna av inhyrd personal från bemanningsföretag i olika medlemsstater och vilka svårigheter detta innebär när det gäller att formulera harmoniserade förordningar eller direktiv, vars syfte det är att skydda arbetstagarna och faktiskt att förbättra deras ställning inom sysselsättningen?
För det andra: vad gäller Philip Bushill-Matthews synpunkter på Lissabonmålen bör enskilda arbetstagare ha valfrihet, eftersom tillfälligt inhyrd personal från bemanningsföretag i en del situationer faktiskt tjänar mer och har större flexibilitet än om de hade haft en avtalsenlig anställning. 
Roche,
   .  Jag accepterar ledamotens slutkommentar som belyser något av komplexiteten i den här frågan. Det finns specifika fall som man kommer att tänka på. Unga läkarstuderande till exempel kan mycket väl välja att arbeta genom ett bemanningsföretag därför att det är mera flexibelt och passar dem bättre. Vi är medvetna om det.
Den andra punkten som Brian Crowley var inne på var den allmänna frågan om kontraktarbetares rättigheter. Jag inser vikten av att skapa enighet om förslag som förbättrar arbetstagarnas rättigheter, inbegripet personal från bemanningsföretag, men som på samma gång inte tvingar någon att verka på ett sätt som de kanske inte önskar.
Som jag har sagt betraktar ordförandeskapet det här som en viktig fråga, inte minst inom ramen för Lissabonstrategin. Ledamoten torde vara medveten om att vi har förbundit oss att uppnå Lissabonmålen att öka sysselsättningen och att skapa bättre arbetstillfällen, och det omfattar också större valfrihet för arbetstagarna. Det som togs upp i den ursprungliga frågan var att detta inte skulle göras på arbetstagarnas bekostnad; detta är kärnfrågan som Proinsias de Rossa oroar sig för.
Det har klargjorts att detta är en komplex fråga. Det finns olika åsikter om frågan, och som illustreras av den sista tilläggsfrågan kan det finnas omständigheter där arbetstagare vill utnyttjare denna större flexibilitet. Deras rätt att välja skall helt klart inte hindras på ett sätt som skulle minska den rättigheten. 
Talmannen.
Enligt artikel 4.1 d) i rådets direktiv 2003/86/EG(1) om rätt till familjeåterförening skall en medlemsstat om ett barn är över 12 år gammalt innan inrese- och uppehållstillstånd beviljas kontrollera huruvida han eller hon uppfyller de nödvändiga villkoren. Anser inte rådet, med hänsyn till att barnen ifråga kommer från mindre utvecklade områden och har svårt att klara kontrollförfarandets krav, att man i praktiken undergräver rätten till återförening? 
Roche,
   .  Mitt svar kommer att vara mycket kortfattat. Den ärade ledamoten har uppmärksammat det faktum att det enligt fördraget inte ankommer på rådet att lämna synpunkter på tolkningen av gemenskapens rättsakter. 
Alavanos (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Rådsordföranden behöver inte vara fullt så kortfattad. Detta är den sista frågan och vi har en halvtimme till vårt förfogande. Jag ber honom inte att kommentera någonting främmande, jag ber honom att tala med oss om det direktiv som rådet har antagit, beträffande vilket Europaparlamentets talman har vidtagit åtgärder för hänskjutande till EG-domstolen, beträffande vilket icke-statliga organisationer har vidtagit åtgärder och som kräver att barn från 12 år och uppåt – tänk dig bara om det vore vår egen dotter, eller er dotter, eller dottern till någon av de ärade ledamöterna, eller dottern till någon som arbetar här – skall genomgå förhör för att få återförenas med sin familj. Vi kan inte behandla denna fråga med denna typ av teknokrati och utan vettigt svar från rådsordföranden, och jag begär därför ett konkret svar. 
Roche,
   .  Jag tycker heller inte om improviserade eller teknokratiska svar, och jag önskar att jag kunde ge er ett mera konkret svar, men den springande punkten är att den enda institution som med avseende på fördraget har makt att faktiskt tolka gemenskapslagstiftningen i sista hand är EG-domstolen, men ledamoten är medveten om detta och behöver inte mina föreläsningar om det.
Det bör dock erinras om att EG-domstolen har uppmanats att träffa ett avgörande om det direktiv om rätten till familjeåterförening som antogs i september 2003 såtillvida att en direkt talan om ogiltighetsförklaring har väckts.
Det jag menar – och den centrala innebörden i svaret – är inte på något sätt avsett att vara ohövligt mot ledamoten eller att förringa hans fråga, utan jag klargör helt enkelt att det i fråga om tolkning inte finns någon passande roll för rådet. Jag beklagar att jag inte kan utveckla detta. 
Talmannen.
   Frågestunden är avslutad.(2).

Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0419/2003) av Hubert Pirker för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om meddelandet från kommissionen till Europaparlamentet och rådet inför Europeiska rådet i Thessaloniki om utvecklingen av en gemensam politik för olaglig invandring, människosmuggling och människohandel, yttre gränser och återvändande av personer som vistas olagligt i EU (KOM(2003) 323 – 2003/2156(INI)). 
Pirker (PPE-DE ),
   – Herr talman, mina damer och herrar! Rådsordförande Bertie Ahern sade i dag att det irländska ordförandeskapet vill verka för att öka säkerheten och välståndet för alla EU-medborgare. Samtidigt som jag stöder honom till 100 procent på den punkten vill jag också hävda att det skulle främja vår säkerhet om det åtgärdspaket parlamentet väntar sig kunde genomföras under det irländska ordförandeskapet och under det efterföljande nederländska ordförandeskapet. Parlamentet föreslår detta åtgärdspaket för områdena olaglig invandring, människosmuggling och människohandel, yttre gränser och återvändande av personer som vistas olagligt i EU.
Jag fick i uppdrag att utarbeta ett initiativbetänkande åt parlamentet och jag är oerhört glad över de utmärkta förhandlingar vi genomfört, med goda resultat, och det faktum att vi har lyckats nå bred samsyn inom utskottet och fått rådets och kommissionens stöd. Jag vill framföra mitt tack till alla som bidragit till att utarbeta detta betänkande.
Vad fokuserar betänkandet på? Även om parlamentet helhjärtat kan stödja de prioriteringar vi antog i Thessaloniki, förefaller det mig i princip som att vi anser det vara viktigt att särskilt uppmärksamma vissa av dem, och jag skall nu presentera sex prioriteringar för er.
Den första prioriteringen har att göra med säkrandet av de yttre gränserna. Vi måste i framtiden kunna ha samma höga gränsskydd överallt, i synnerhet vid de nya yttre gränserna. En nödvändig konsekvens av detta är att alla gränskontrollanter måste följa en gemensam utbildningsplan och att vi bör inrätta en europeisk högskola för snabb och lämplig fortbildning för tjänstemän i ledande ställning.
En annan fråga som hänger samman med de yttre gränserna är inrättandet av en gränsbevakningsstyrka. Det betyder emellertid inte att vi kan frånta medlemsstaterna deras befogenheter, utan i stället att gränskontrollsbefogenheterna även fortsättningsvis måste tillhöra medlemsstaterna medan EU på medlemsstaternas begäran ställer gemenskapsfinansierade specialenheter till förfogande för bestämda tidsperioder och på särskilt riskfyllda gränsavsnitt för att garantera säkerheten vid särskilda, tillfälliga hot. Det är detta som avses med en gränsbevakningsstyrka, och vi anser att det är möjligt.
Vi vill givetvis att detta skall leda till att Schengenkraven så snart som möjligt uppfylls vid samtliga yttre gränser, vilket innebär att medlemsstaterna får i uppgift att – med EU:s stöd – effektivt och snabbt genomföra så många av åtgärderna som möjligt.
Den andra prioriteringen är standardiserad insamling av data. Om vi vill att detaljerad information skall kunna utbytas på ett korrekt sätt mellan olika medlemsstater, mellan medlemsstater och kommissionen samt med tredjeländer, måste dessa data ha en standardiserad form och vi måste vidta lämpliga åtgärder för att få tillgång till ett standardiserat statistiksystem. Vi måste också brådskande hitta metoder för att utbyta denna information med ursprungsländer och transitländer.
För det tredje måste vi genomföra en gemensam asylpolitik, gemensamma invandringspolitiska åtgärder och en återvändandepolitik. Vi väntar oss att fördraget följs och att det irländska ordförandeskapet före maj 2004 faktiskt lyckas besluta om och anta den nödvändiga asyllagstiftningen, så att vi kan följa fördraget och vidta nödvändiga politiska åtgärder för att skapa en gemensam asyllag. Detta kommer att innebära snabba beslut från vår sida om flyktingar skall kunna få hjälp och åtgärder skall kunna vidtas. Det är den andra aspekten av kontrollerad och laglig invandring.
Vår nästa prioritering blir att införa handlingar som är svåra att förfalska. Jag välkomnar det nya kravet på biometriska element på visum och uppehållstillstånd. Vi bör också verka för pass som inte går att förfalska och för den rättsliga ram och tekniska utrustning som krävs för de viseringsinformationssystem vi behöver.
För det femte – och sedan skall jag avsluta – finns ett behov av information till ursprungsländerna för att lämpliga instrument skall kunna sättas in mot människosmugglare.
Slutligen har vi också de ekonomiska aspekterna; vi har redan meddelat att större medel kommer att göras tillgängliga för viseringsinformationssystemet, återvändandeplanen och gränskontrollerna före 2006, förutsatt att parlamentet får ett ord med i laget.
Dessa åtgärder är förvisso ambitiösa, men vi hoppas att de skall kunna genomföras under det innevarande ordförandeskapet så att vi skall kunna garantera våra medborgare ett säkert EU. 
Santini (PPE-DE ).
   – Herr talman! Detta efterlängtade betänkande kommer vid en lämplig tidpunkt för att vi skall kunna förbereda strategierna med anledning av Europeiska rådet i Thessaloniki om utvecklingen av en gemensam politik för olaglig invandring, människosmuggling och människohandel, yttre gränser och återvändande av personer som vistas olagligt i EU.
Utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor har antagit en ståndpunkt om politiken för olaglig invandring genom att anta initiativbetänkandet av Hubert Pirker, och jag vill för övrigt gratulera honom till hans resultat. Vi samtycker alla till att stödja inrättandet av en europeisk gränsbevakningsstyrka som finansieras på gemenskapsnivå, något som kommer att kräva en ny rättslig grund. Den föreslagna lösningen innebär att förslaget att inrätta en oberoende gränsbevakningsmyndighet automatiskt faller. Vidare är det vår gemensamma åsikt att gemenskapens gränser skall vara öppna för människor som flyr från olika former av förtryck för att söka asyl i något av unionens medlemsländer. Vi är också alla överens om att medlemsstaterna enligt subsidiaritetsprincipen har exklusiv behörighet när det gäller att fastställa den lagliga invandringens natur och omfattning, men en gemensam social integrationspolitik krävs nu i ett område med säkerhet, gemensam politik, sociala förbindelser och ekonomisk rättvisa.
Till sist är det värt att notera att diskussionen i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor resulterade i slutsatsen att bilaterala återtagandeavtal mellan medlemsstater och ursprungs- eller transitländer om möjligt bör ersättas av verkligt gemenskapsomfattande avtal, eventuellt erkända av samtliga medlemsstater utan undantag – det vill säga utan några avhopp.
Slutligen har jag på detta gemensamma område för invandringspolitiska EU-åtaganden glädjen att – liksom föredraganden själv gjorde i slutet av sitt anförande – påminna om ett initiativ som kompletterar denna insats för att bekämpa den olagliga invandringen. Det gäller den förordning som trädde i kraft den 1 januari i år – för bara några dagar sedan – och som innebär att 250 miljoner euro kommer att satsas under en femårsperiod för att ge tredjeländer ekonomiskt stöd i kampen mot olaglig invandring i ursprungsländerna. Initiativet syftar i första hand till att informera och därefter till att instruera och hjälpa människor som har för avsikt att emigrera att inse värdet i laglig migration och alla farorna med olaglig invandring. 
Diamantopoulou,
   .  Herr talman! Med avseende på betänkandet av Hubert Pirker har Giacomo Santini redan hänvisat till frågan om samhällsintegration vilken godkändes i december. Kommissionen välkomnar det stöd som Pirkerbetänkandet ger kommissionens meddelande.
De viktigaste politiska rekommendationerna som lades fram i meddelandet godkändes av Europeiska rådet i Thessaloniki och utvecklades ytterligare vid dess möte i Bryssel i oktober 2003.
En betydande puff framåt gavs därför 2003 mot att färdigställa den politiska ramen för gemensam hantering av migrationsströmmar. Likväl måste denna positiva utveckling kompletteras med betydande framsteg på andra områden av migrationspolitiken, och i synnerhet laglig migration och asyl.
Kommissionen har visat att den är kapabel att genomföra det som tillkännagavs i meddelandet och som rådet i Thessaloniki begärde och dessutom inom väldigt snäva tidsramar i vissa fall. Jag skulle kunna hänvisa till Europeiska byrån för förvaltningen av det operativa samarbetet vid de yttre gränserna. Andra förslag, såsom informationssystem för viseringshandlingar, ett finansiellt instrument för hantering av återvändande och ett förslag till direktiv om miniminormer för återvändandeförfaranden, kommer snart.
Efter politisk enighet om huvuddragen när det gäller gränsförvaltningsbyrån är det nu viktigt att rådet som är försett med Europaparlamentets yttrande formellt antar förslaget så snart som möjligt. Detta skulle göra det möjligt för kommissionen att påbörja förberedelserna för att inrätta byrån i vår, med målet att byrån skall vara operativ senast i januari 2005.
Inrättandet av ett informationssystem för viseringar (VIS) är en annan viktig utveckling. Behovet av ett sådant system nämndes i vårt meddelande om olaglig invandring från 2001. Europeiska rådet i Thessaloniki uppmanade rådet och kommissionen att koncentrera sig på de rättsliga och tekniska arrangemangen för utvecklingen av VIS.
Rådet förväntas mycket snart enas om systemets grundkomponenter, inbegripet dess struktur och uppgifter, med hänsyn tagen till finansiella aspekter och valet av biometriska element för identifieringsändamål.
Kommissionen avser att lägga fram det första instrumentet för utvecklingen av VIS under de kommande veckorna.
I fråga om biometri har kommissionen redan lagt fram två förslag om ändring av den enhetliga utformningen som tillämpas för visumhandlingar och uppehållstillstånd för medborgare i tredjeland så att biometriska element för identifieringsändamål för sådana handlingar skall kunna beaktas i framtiden.
Rådet har kommit fram till en gemensam inställning till dessa förslag i avvaktan på Europaparlamentets yttrande. Andra framtida förslag på det här området, såsom förslaget om EU-pass, måste ges en sammanhängande inriktning i synnerhet vad gäller de biometriska element för identifieringsändamål som man har valt vilket försvarades i vårt meddelande och stöddes av Europeiska rådet. 
Roure (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill säga till Hubert Pirker att detta är ett bra betänkande även om jag personligen gärna hade sett att det gått längre.
Målet att hantera migrationsströmmarna bottnar i själva verket i illusionen om en sträng reglering, något som har visat sig omöjligt på senare år. Få länder har medgett begränsningarna, för att inte tala om misslyckandena, i de program de hade för avsikt att genomföra. Dessa program är inte anpassade till de problem som människoströmmarnas komplexitet och mångfald skapar eftersom de omfattar både vanlig arbetskraftsmigration, ekonomiska flyktingar och asylsökande. Nationella traditioner, kulturella särdrag, massiv eller dold främlingsfientlighet och större eller mindre lyhördhet för kraven från olika minoriteter förklarar skillnaderna mellan olika medlemsstaters invandringspolitik.
Flyktingstatus är särskilt attraktiv när invandring eller lagenligt uppehåll i landet har blivit praktiskt taget omöjligt, och för många länder är det faktiskt den enda dörr som står på glänt. De många försök att utnyttja denna som görs av personer som inte i strikt mening omfattas av Genèvekonventionen utan i stället hör hemma i den mycket vidare kategorin ekonomiska flyktingar, försök som ibland utnyttjas av den organiserade brottsligheten, har riktat misstankar mot alla asylsökande och blivit en förevändning för kraftiga begränsningar av asylrätten, vilket är förfärligt. Att på vårt territorium ha personer utan rättigheter, helt utan säkerhet, som lever i skräck för att rapporteras till myndigheterna och är hänvisade till den blomstrande illegala arbetsmarknaden eller småbrottslighet, men som ändå föredrar den situationen framför risken för att återföras till sina ursprungsländer, väcker faktiskt oundvikliga sociala, moraliska och rättsliga frågor.
Detta problem måste utan tvekan hanteras som ett som rör samtliga européer. Det är också tydligt att vi inte kan nå fram till en rationell politik genom att enbart låta oss styras av trångsynta nationella intressen. Med den ökande populism som är symptomatisk för främlingsfientlighet är det många som fruktar att den gemensamma hanteringen av invandringsfrågan skall få en farligt repressiv inriktning, trots att vi mycket väl vet att en sådan politik inte är något svar på problemen utan tvärtom riskerar att förvärra dem.
Jag vill avsluta med att säga att en intensifierad kamp mot terrorismen inte får påverka integriteten hos vår invandrings- och asylpolitik och framför allt inte vår nationella integrationspolitiks väsentliga utveckling. Invandring är en del av vår verklighet och vi kommer alltid att behöva hantera flöden av migranter som söker sig till Europa i jakt på arbete eller på flykt från förföljelse. Den olagliga invandringen kan förvisso inte elimineras enbart genom att nya vägar öppnas för laglig invandring, men laglig invandring kan bidra till att vårt samhälle utvecklas i positiv riktning. Migration är ett fenomen som kännetecknar vår samtid. Vi kan inte undandra oss vårt ansvar som rika länder. 
Sørensen (ELDR ).
   – Herr talman! Pirkerbetänkandet har en lång titel som ger en fingervisning om en mångfald ämnen. I viss utsträckning gör de många ämnena betänkandet opraktiskt och svårt att relatera till verkligheten, men det är inte Hubert Pirkers fel.
I allmänhet stöder jag betänkandets övergripande mål att stärka samarbetet och samordningen inom EU på dessa viktiga och gränsöverskridande politikområden. Betänkandet innehåller emellertid ett förslag som jag anser går för långt: förslaget på att inrätta en federal europeisk gränsbevakningsstyrka som – till skillnad från exempelvis Europol – skulle ha omfattande operativa befogenheter. Jag motsätter mig skapandet av en federal gränsbevakningsstyrka.
När det gäller subsidiaritetsprincipen tror jag inte att kommissionen kan dokumentera vare sig effekterna eller det operativa behovet av en federal gränsbevakningsstyrka. För det andra anser jag att det är för tidigt att inrätta en sådan styrka. Vi vet fortfarande inte vad effekten av de många förnuftiga förslagen skulle bli, till exempel förslagen om ökat samarbete och samordning mellan medlemsstaternas tull- och gränsmyndigheter. Framför allt har ingen hänsyn tagits till det faktum att vi nu uppmuntrande nog arbetar för en bättre fördelning av den ekonomiska bördan. För det tredje finns det i de gällande fördragen helt enkelt ingen rättslig grund för en federal gränsbevakningsstyrka, och även om konventets förslag på ny formulering av fördraget skulle antas är det tveksamt om en sådan styrka skulle ha någon rättslig grund.
Jag inser att förslaget att införa en gränsbevakningsstyrka på EU-nivå i dess nuvarande form bara är ett förslag till modell som ger medlemsstaterna möjlighet att frivilligt använda sig av denna styrka. Men om införandet av en gränsbevakningsstyrka skall ha någon vits är det samtidigt tydligt att kommissionen på längre sikt måste planera att delegera ett antal EU-uppgifter till organet ifråga. Med andra ord skulle den gemensamma gränsbevakningsstyrkan i allt högre grad komma att falla under den allmänna EU-lagstiftningen, och inslaget av frivillighet skulle därmed snabbt bli illusoriskt. Förslagen om biometriska uppgifter vill jag inte närmare kommentera just nu. Jag är själv föredragande för det betänkande för vilket parlamentet skall anta en ståndpunkt, och det kommer inte att dröja länge förrän vi får en diskussion om det.
Sammanfattningsvis rekommenderar jag som talesman för Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp att vi röstar för förslaget till resolution i betänkandet. Samtidigt är det emellertid viktigt för mig att betona att vad jag vill ha på detta område är en gemensam ståndpunkt och inte en gemensam polisstyrka. 
Boumediene-Thiery (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag noterar att vår föredragande är angelägen om att hitta en balans mellan säkra gränser och respekt för grundläggande rättigheter, och jag välkomnar vårt utskotts arbete för att ge det här betänkandet ett mänskligare ansikte. Jag välkomnar även Europeiska kommissionens ansträngningar för att utveckla en genuin europeisk politik för invandring och asyl. Men Tammerforsmålen kommer inte att uppfyllas trots alla ansträngningar. Många av kommissionens förslag ligger för närvarande hos rådet. De få åtgärder som har vidtagits kritiseras regelbundet, och direktivet om återförening av familjer är fortfarande föremål för parlamentets överklagande hos EG-domstolen. Vi har under ganska lång tid med sorg konstaterat att drivkraften bakom invandrings- och asylpolitiken framför allt har varit medlemsstaternas säkerhet. I verkligheten leder detta till en intensiv och i många fall oproportionerlig kamp mot olaglig invandring, som betraktas som ett hot, en terroristkälla och en destabiliserande faktor.
Sådan är alltså rådets och medlemsstaternas vision: en mycket säkerhetsmedveten, förtryckande och krass vision, utformad för att fylla deras egna behov och utan hänsyn till andras behov. Detta illustreras av det växande antalet gränskontrollmyndigheter. Även om det är berättigat att EU vill skydda sina invånare och sina intressen, måste medlemsstaterna var medvetna om att det bara är en övergripande, integrerad strategi som kan ge oss en effektiv europeisk politik. För att åstadkomma detta måste strategin på en och samma gång omfatta förvaltning av migrationsströmmar som tillåter laglig invandring, social och ekonomisk, kulturell och politisk integrering av medborgare i tredjeland och samarbete med tredjeland inom en gemenskapsram. Att bekämpa olaglig invandring innebär framför allt att skydda dess offer, framför allt genom att bekämpa människohandeln och nätverken av skrupelfria smugglare. Därför uppmanar vi medlemsstaterna att ratificera Palermokonventionen. Hittills är det bara Danmark, Frankrike och Spanien som har gjort det.
Olaglig invandring kommer inte att upphöra så länge de enorma ekonomiska och politiska klyftorna mellan nord och syd består. Det är inte konstigt att folk vill fly från fruktansvärda situationer. Alltför ofta går det demokratiska underskottet hand i hand med det sociala och mänskliga underskottet. Men vi får inte gömma huvudet i sanden: olaglig invandring är också nödvändig för vår ekonomi. I dag förespråkar all liberal politik en återgång till en viss grad av riktad invandring. På så sätt skulle länderna i nord kunna omvandla syd till en stormarknad för arbetskraft, för att fylla företagens behov under vissa perioder. Det skulle vara ett effektivt sätt att beröva syd sina produktionskrafter.
EU:s politik för att bekämpa olaglig invandring kommer inte att bli trovärdig så länge inga åtgärder vidtas för att bekämpa skumraskaffärer. I stället för att bestraffa dem som kommer till våra länder på jakt efter hopp, borde vi bestraffa de arbetsgivare som skamlöst utnyttjar invandrare utan papper. Samtidigt måste EU-politiken reglera dessa invandrares situation, erkänna dem, ge dem rättigheter, ge dem möjlighet att kämpa mot diskriminering och utestängning och göra dem till våra jämlikar.
Återsändande av människor som har invandrat olagligt måste ske med full respekt för deras mänskliga rättigheter och internationella konventioner, inklusive rätten att söka asyl. Europaparlamentet kommer inom kort att fatta beslut om Italiens initiativ för att samordna utvisningar av invandrare genom gemensamma europeiska stadgar. Vi fördömer klart och tydligt ett sådant projekt som varken är förenligt med våra internationella åtaganden eller respekterar grundläggande rättigheter. Återtagandeavtal kan bara utgöra en lämplig ram för en återvändandepolitik om de i tillräckligt hög grad tar hänsyn både till tredjeländernas intressen och den berörda personens önskemål och planer. För att det skall kunna ske, måste de få verkligt stöd när de återvänder, så att de kan återintegreras helt och hållet, såväl socialt som ekonomiskt.
Angelilli (UEN ).
   – Herr talman! Betänkandet av Hubert Pirker – och jag vill gratulera honom – visar tydligt på behovet av att en gång för alla skapa en gemensam politik på EU-nivå mot olaglig invandring och människohandel. Medlemsstaterna måste visserligen behålla sina befogenheter när det gäller säkerheten vid deras yttre gränser och upprättandet av egna invandringskvoter, men det är lika nödvändigt och brådskande att inrätta ett effektivt transnationellt samarbete för att skapa ett gemensamt förfaringssätt för visum, gränskontroll och återsändande, som föredraganden har understrukit.
En effektiv samordningspolitik, harmonisering av vissa förfaranden och snabbt informationsutbyte skulle göra det möjligt att effektivare bekämpa den olagliga invandringen och många andra kriminella aktiviteter som är knutna till den: narkotikahandel och människohandel, för att bara nämna ett par exempel. Det är värt att påminna om att en benhård politik för att bekämpa olaglig invandring inte bara skulle ge Europas medborgare större förtroende och säkerhet, utan också göra det möjligt för alla invandrare som är här lagligt att fullt ut utnyttja sina rättigheter och möjligheter.
I alla fall bör det understrykas att EU bör stärka sina yttre relationer med alla länder utanför EU som vill ha ett effektivt samarbete för att bekämpa olaglig invandring och att EU också bör arbeta för politiken med så kallade särskilda kvoter för dessa länder.
Jag anser således inte att det bara är tomt prat att påminna om att vi måste rikta våra största insatser mot en stark samarbets- och utvecklingspolitik, vilket generellt kommer att göra mest nytta för att kontrollera invandringen och stoppa utflödet av människor och därmed av arbetskraft och för att stoppa kompetensflykten från ursprungsländerna, inte bara för undvika att utvecklingsländerna töms på sina mänskliga resurser utan också för att undvika att döma dem till en säker och oåterkallelig ekonomisk och social tillbakagång. 
Blokland (EDD ).
   – Herr talman! I sitt meddelande utvärderar kommissionen de framsteg som gjorts för att bekämpa olaglig invandring. Kommissionen förklarar vad som har hänt hittills och vill upprätta riktlinjer för framtiden. Kommissionen inriktar sig då på ett antal punkter som den anser vara avgörande för att åstadkomma en effektiv politik. Jag skulle vilja ge några exempel på dessa punkter.
Den första är visumpolitiken, där kommissionen med rätta förespråkar att ett gemensamt informationssystem för viseringshandlingar (VIS) bör inrättas snarast. För att åstadkomma ett säkert system är det oerhört viktigt att handlingar inte skall gå att förfalska och det finns därför behov av ett tydligt val av ett eller flera biometriska igenkänningselement som skall lagras i systemet.
Sedan har vi politiken för de yttre gränserna, där kommissionen föreslår en europeisk gränsbevakningsstyrka som skulle lyda under kommissionen själv. Vad oss anbelangar är detta att gå för långt. Jag håller med Ole Sørensen i det avseendet. Skyddet för de yttre gränserna är fortfarande i princip en nationell angelägenhet. Det är nödvändigt med samarbete, men detta samarbete kan ta mycket mindre långtgående former än vad kommissionen föreslår. Kommissionen betonar med rätta vikten av en gemensam återvändandepolitik för att skapa en trovärdig europeisk invandrings- och asylpolitik, men jag kan inte se den koppling man tycks göra mellan å ena sidan att tillåta laglig invandring och å andra sidan en direkt minskning av antalet asylsökande och den olagliga invandringen. Jag håller med föredraganden, Hubert Pirker, när han betonar att medlemsstaterna har exklusiva befogenheter att själva besluta om de skall tillåta laglig invandring eller ej. Jag har ännu inte övertygats av rådets förslag om avtal om lagliga invandringskvoter, framför allt om detta görs i syfte att få bättre resultat i förhandlingarna om återvändandeavtal med tredjeländer. De enskilda medlemsstaterna måste i alla fall få behålla möjligheten att förbjuda all laglig invandring.
Slutligen stöder jag till fullo kommissionens önskan om att solidaritetsprincipen skall återspeglas i budgetarna för invandring och gränskontroller, under förutsättning att den också återspeglas inom andra områden, såsom asylpolitik och flyktingmottagning. 
Coelho (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Europeiska unionen står inför ett växande problem med olaglig invandring. Vi måste utveckla en integrerad och övergripande strategi för att förhindra och utrota detta fenomen och bekämpa dess underliggande orsaker. Europeiska rådet i Tammerfors uppmanade till en gemensam asyl- och invandringspolitik. I Laeken och Sevilla bekräftades behovet av att bekämpa olaglig invandring effektivt och en utvärdering gjordes av de framsteg som gjorts inom detta område inom ramen för slutsatserna från Thessaloniki, vilka ligger till grund för det här initiativet. Jag vill gratulera Hubert Pirker till det utmärkta betänkande han har lagt fram för oss. Jag håller med honom när han betonar behovet av ett globalt och sammanhängande angreppssätt. Det finns åtta punkter som jag vill ta upp särskilt:
– För det första, de lagliga möjligheter som finns till invandring och som tillåter medborgare i ett tredjeland att komma in i EU på grundval av varje medlemsstats förmåga att ta emot människor. Detta kommer att kräva närmare samarbete med ursprungsländerna.
– För det andra, att integrera personer som invandrat lagligt och som lever och arbetar i EU genom en gemensam politik för social integrering som upprättar en balans mellan dessa invånares och värdländernas rättigheter och skyldigheter.
– För det tredje, en gemensam förvaltning av migrationsströmmarna, framför allt genom visumpolitiken, eftersom vi så snart som möjligt måste få till stånd en överenskommelse om de nödvändiga rättsliga, tekniska och ekonomiska grunderna för informationssystemet för viseringshandlingar (VIS).
– För det fjärde, förbättrade kontroller vid de yttre gränserna, vilket innebär att en europeisk gränsbevakningsstyrka inrättas.
– För det femte, det så omtalade europeiska asylsystemet.
– För det sjätte, att förhandla fram återvändandeavtal med en gemensam politik för återsändande av människor som invandrat olagligt, med minimiregler för återvändandeförfararanden och ömsesidigt erkännande av dessa beslut, och med medfinansiering av samarbetsprojekt inom hjälpprogram för återvändande.
– För det sjunde, att bekämpa människohandeln och ställa de som tjänar på den här verksamheten till svars och ge stöd till offren för människohandel. Det är värt att betona vikten av att ge större operativt stöd till Europol för att förhindra och bekämpa den här sortens människohandel.
– För det åttonde och sista, kampen mot olaglig invandring, det vill säga att investera i information om möjligheter till laglig invandring som kan vara ett verkligt alternativ. 
Evans, Robert J.E. (PSE ).
   – Herr talman! Som brukligt är vill jag gärna inleda mina påpekanden med att gratulera föredraganden. Detta görs med en aning mera uppriktighet än vad som ibland är fallet, eftersom jag kan ge Hubert Pirker ett stort erkännande. Om han hade frågat mig om det vore möjligt att formulera ett förslag till betänkande om invandring eller asyl för vårt utskott och att vinna nära nog enhälligt stöd för det eller att ta det till ett plenarsammanträde och finna att det med ett fåtal undantag röstades igenom, då skulle jag ha sagt att detta inte vore möjligt. Genom fingerfärdighet och diverse andra taktiska grepp verkar han dock ha lyckats med att lägga fram någonting som kommer att stödjas av hela parlamentet. Han förtjänar erkännande för det, och kommissionen och rådet uppskattar mycket riktigt det sätt som betänkandet har presenterats och lagts fram på.
Hubert Pirker och andra har framhävt särskilda aspekter och det skulle vara enkelt att fästa uppmärksamhet på dem. Det finns faktiskt en hel del att koncentrera sig på, men jag hoppas verkligen att det här betänkandet ses som en del av ett större paket och att vi inte glömmer vårt övergripande mål att röra oss inte enbart i riktning mot en gemensam asylpolitik utan parallellt även mot en separat och lika viktig gemensam politik för laglig invandring. Detta underbyggs i punkterna 16 och 17.
Jag övergår nu till frågan om de yttre gränserna – punkterna 2, 3, 4 och 5 osv. – och samarbetet mellan medlemsstaterna. Jag är oenig med Johannes Blokland och Ole B. Sørensen, som hävdar att detta uteslutande är en subsidiaritetsfråga. Alla påverkas av yttre gränser, till och med i länder som inte har dem. Själva karaktären på migrationen är sådan att människor inte stannar i det första land de kommer till; de flyttar omkring. Alltså är det väldigt viktigt att alla länder samarbetar och arbetar tillsammans, särskilt, som Hubert Pirker har framhållit, i ett utvidgat EU med 25 medlemsstater.
När vi funderar över alla dessa frågor är det lika viktigt att vi tittar längre bort mot de länder som ligger alldeles utanför Europeiska unionen och att vi betänker deras situation, och även situationen i länder ännu längre bort som inte är lika välmående och som människor försöker flytta från av en mängd olika skäl. Detta berör en fråga som Martine Roure också syftade på.
Om prioriteringar och finansiering inriktades på att hjälpa dessa mindre utvecklade länder och dem med inre motsättningar skulle vi kunna göra lika mycket för att ta itu med utmaningarna med migration som vi gör i samtliga projekt som har satts i gång efter Sevilla och Thessaloniki.
Jag välkomnar det här betänkandet. Det är ett steg i rätt riktning och jag hoppas verkligen att det får stöd av parlamentet i morgon.
Min avslutande punkt är språklig och jag har tagit upp den förut. Jag hoppas att vi i framtiden kan ersätta den engelska termen med eftersom just ansvarsfördelning, och samarbete, är vad detta handlar om. 
Ludford (ELDR ).
   – Herr talman! Ledamöter som jag själv har under de senaste fem åren klagat över att när rådet håller debatter, enligt vad man påstår om asyl och invandring i stort, så är det enda man talar om att bekämpa olaglig invandring. Jag är glad att kunna säga att Hubert Pirkers betänkande ställer den tendensen på huvudet. I ett betänkande som svarar på ett meddelande från kommissionen som specifikt behandlar olaglig invandring fäster han en hel del uppmärksamhet på hur nya möjligheter till laglig migration kan bidra till att bekämpa människosmuggling och människohandel. I hans betänkande, som jag också gratulerar honom till, finns det faktiskt 15 hänvisningar till olaglig invandring. Det matchas nära nog av 11 hänvisningar till laglig migration. Detta är verkligen välkommet.
I likhet med Ole B. Sørensen kan inte heller jag dela Hubert Pirkers entusiasm för en europeisk kår av gränsvakter. Ingen verkar vara klar över vad detta innebär. Hubert Pirker säger att det bara skulle vara en enhet till stöd för nationella gränsvakter och inte ett överstatligt organ som ersätter dem, men en del dokument från kommissionen tyder på att slutmålet faktiskt är något slags överstatlig styrka med befogenhet över nationella myndigheter. Det är farligt att slå in på den här vägen utan att ha en klar uppfattning om slutdestinationen. Uppenbarligen måste vi ha maximal samordning och utbyten för att sörja för en mera enhetlig säkerhetsnivå vid de yttre gränserna, men det finns mycket mera som vi kan göra åt detta innan vi rusar in i ett centralt förvaltat EU-organ som skulle skapa alla slags rättsliga svårigheter vad gäller gränsvakter som utövar befogenheter utanför sitt eget behörighetsområde.
Det skulle kunna bli väldigt stora praktiska problem. Föreställ er till exempel EU-gränsvakter stationerade vid en gräns där de lokala lönenivåerna var lägre än någon annanstans och den förbittring detta skulle skapa hos den lokala personalen med lägre lön. Vi ser redan den här typen av företeelse i Balkanstaterna.
Avslutningsvis uppmanar jag den brittiska regeringen att tillstå motsägelserna i det egna förhållningssättet. Regeringen läxar ständigt upp andra medlemsstater i fråga om behovet av att förstärka kontrollerna av de yttre gränserna men vägrar att lämna något konstruktivt bidrag till Schengen eller att stödja den gemensamma invandringspolitiken. Denna ambivalens kan inte fortsätta. 
McKenna (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag gratulerar Hubert Pirker till hans betänkande. Det finns en del intressanta aspekter i det som jag kan stödja, men frågan om att inrätta gränsvakter med polisbefogenheter är en oroande utveckling. En av de frågor som inte har beaktats riktigt är kontroll och ansvarsutkrävande av dessa polisvakter. Det här är fel riktning att gå i.
I allmänhet läggs det för stor tonvikt på att göra frågan till en brottsfråga. Jag lyssnade på talaren från Gruppen Unionen för nationernas Europa som klumpade ihop olagliga invandrare med narkotikahandlare, men det är stor skillnad mellan de båda slagen. Olagliga invandrare må vara olagliga men de är ändå bara vanliga människor och inte brottslingar. Det enda de gör är att desperat försöka hitta någon annanstans att leva.
Hela tyngdpunkten på att stänga folk ute måste tas upp. Vi borde i själva verket ta itu med frågan om varför människor vill komma in i Europeiska unionen i stället för att bygga våra barrikader högre. Fler och fler människor drivs i händerna på människosmugglare och, som min kollega sade, måste hela frågan om arbetsmetoder och utnyttjande tacklas. Vad gäller olaglig invandring måste vi undersöka grundorsaken till att människor måste lämna sitt eget land, och det här är en människorättsfråga snarare än en brottsfråga. 
Queiró (UEN ).
   – Herr talman! En gemensam politik för rörligheten för tredjelandsmedborgare måste vara nyskapande och ansvarsfull. Nyskapande, som det konstateras i betänkandet, i den nära samverkan mellan å ena sidan förstärkta åtgärder mot olaglig invandring och å andra sidan en politik för laglig invandring som är anpassad efter medlemsstaternas förmåga och behov. Vi kan vara nyskapande genom att främja en gemensam politik för asyl och återvändande och införa säkrare handlingar, eller genom att genomföra medvetandehöjande kampanjer i transit- och ursprungsländer för olaglig invandring.
Vad menar vi förresten med ”ansvarsfull politik”? Det måste inte nödvändigtvis innebära att vi stärker våra yttre gränser och förvandlar EU till en fästning, men det innebär inte heller att vi skall öppna dessa gränser hur som helst och lämna de personer som vill komma in i våra länder åt sitt öde. Verkligheten har visat att ingendera av dessa metoder fungerar och därför vill vi ha invandringsregler som gör det möjligt för oss att vara generösa med att integrera invandrare.
Det är här våra sociala farhågor väcks. Vi vill inte att de här personerna skall leva i våra länder utan att vara integrerade, utan att delta, utan att ha vare sig rättigheter eller skyldigheter gentemot det samhälle de lever i. Det är den här dialogen mellan rättigheter och skyldigheter, definitionen av hur personer fungerar i samhället, som vi vill upprätthålla. För att vara realistisk, så innebär mottagandet ömsesidiga fördelar för den enskilda personen och för värdstaten. Men den här gemensamma politiken kommer att bli mindre effektiv om den har stöd bara av den ena av de inblandade parterna, och därför välkomnar vi de samarbetsavtal som nyligen har ingåtts med ursprungs- och transitländerna. Däremot kan vi inte på samma sätt stödja den planerade europeiska gränsbevakningsstyrkan, som måste diskuteras mer ingående.
Däremot välkomnar vi möjligheten att införa ekonomiska eller handelsrelaterade åtgärder i dessa avtal, som endast skulle vidtas om avtalen följs. Detta handlar om att uppfylla gjorda åtaganden. Jag vill avsluta med att gratulera föredraganden till det utmärka bidrag han har gjort för att främja en ansvarsfull, tuff och generös gemenskapspolitik för rörlighet för människor, med deltagande av alla berörda parter. 
Talmannen.
   Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0479/2003) av Rodi Kratsa-Tsagaropoulou för utskottet för sysselsättning och sociala frågor om förslag till Europaparlamentets resolution om utvecklandet av tjänstesektorn för skapande av arbetstillfällen 2003/2132(INI)). 
Kratsa-Τsagaropoulou (PPE-DE ),
   . – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Initiativet till att upprätta det här betänkande kommer från vår gemensamma övertygelse om att Barcelonaprocessen måste skyndas på och, framför allt, att vi måste stärka den europeiska ekonomin och den europeiska arbetsmarknaden genom att skapa nya högkvalitativa arbetstillfällen.
Tjänstesektorn omfattar ett brett utbud av tjänster i de offentliga och privata sektorerna. Det är den sektor som växer och utvecklas snabbast inom den europeiska ekonomin. Under de senaste 20 åren har omkring 2/3 av tillväxten i bruttonationalprodukten i EU kommit från tjänstesektorn och den största ökningen av andelen sysselsatta har också skett inom den här sektorn. I dag står tjänstesektorn för ungefär 69 procent av den totala sysselsättningen. Syftet med vår politik måste vara att öka den andelen, och det är värt att nämna att motsvarande siffra i USA är 80 procent. Samtidigt måste vi vara uppmärksamma på att läget i utvecklingen av tjänstsektorn är olika i olika medlemsstater i EU. De länder som har de svåraste strukturproblemen, som Grekland och Portugal, har den lägsta andelen sysselsatta inom tjänstesektorn. Andelen sysselsatta är lika låg i de nya medlemsstaterna, med undantag för Cypern.
Vår politik på såväl EU-nivå som nationell nivå måste spela en betydande roll i utvecklingen av tjänstesektorn. Det är mycket viktigt att vi får en framgångsrik reglering av tjänstemarknaden för att skydda konsumenternas intressen, säkerställa kvalitet och garantera en rättvis konkurrens. Men det finns fortfarande bestämmelser som är mycket stelbenta och som kväver den ekonomiska aktiviteten. Det brådskar med att vidta åtgärder som är inriktade på rätt saker och som vidtas för att trygga en tillfredsställande skyddsnivå, så att de som tillhandahåller tjänster och tjänsterna själva kan etablera sig i hela gemenskapens territorium.
På samma sätt gäller att Europa måste ha moderna och billiga infrastrukturer för att ha en chans att möta de utmaningar vi står inför, med tanke på det faktum att den internationella konkurrenskraften inom tjänstesektorn ständigt ökar över hela världen. Om vi skall kunna få denna infrastruktur på plats beror på avregleringen av energi- och telekommunikationsmarknaderna, så att vi får lätt och billig tillgång till dem, och på programmet för transeuropeiska nätverk, för att öka marknadens möjligheter.
Utskottet för sysselsättning och sociala frågor uppmanar Europeiska kommissionen att presentera en vitbok med förslag till en sysselsättningspolitik inom varje sektor, så att vi snart kan få se fullbordandet av en framgångsrik europeisk marknad. Utskottet uppmanar också kommissionen ett föreslå ett direktiv om tjänster på den inre marknaden i syfte att bekämpa hindren för arbetstagarnas fria rörlighet och tillhandahållandet av tjänster. Samtidigt behöver medlemsstaterna också reducera de byråkratiska procedurer som krävs för att starta och driva tjänsteföretag. 
Det behöver skapas en lämplig villkorsram som innehåller reglerande och finansiella bestämmelser och bestämmelser om rättvis konkurrens. Nya arbetsformer behöver stärkas inom tjänstesektorn, såsom visstidsarbete, distansarbete och tillfällig sysselsättning. Villkor behöver skapas för en specialiserad, flexibel och produktiv arbetskraft som får kontinuerlig utbildning. Trygga och hälsosamma arbetsvillkor behöver skapas, och odeklarerat arbete, som bortsett från att det nedvärderar arbetet och arbetstagarna bidrar till att snedvrida konkurrensen, måste bekämpas. Det krävs också investeringar som främjar innovation inom tjänstesektorn, för just nu är det industrin som har det största intresset av investeringar i innovation. Inom såväl den privata som den offentliga sektorn – som släpar ordentligt efter – behöver vi därför investera i innovation och forskning och sammankoppla vår politik inom området för tjänster med politiken för att stärka små och medelstora företag och industrisektorn i allmänhet, för industrin och tjänstesektorn är beroende av varandra. Vi behöver utveckla entreprenörskap bland unga människor och främja egenföretagande eftersom utvecklingen av nya verksamheter inom tjänstesektorn kräver mod, fantasi och nytänkande. 
Diamantopoulou,
   . Herr talman! Jag vill tacka Rodi Kratsa-Tsagaropoulou personligen för hennes initiativ till att upprätta just det här betänkandet, för faktum är att utvecklingen av tjänstesektorn och kampen mot arbetslöshet, skapandet av arbetstillfällen med andra ord, är direkt kopplade till varandra.
Som Rodi Kratsa-Tsagaropoulou sade, finns det en nära koppling mellan utvecklingen i en ekonomi och andelen sysselsatta inom tjänstesektorn. Om vi tänker på att vi behöver skapa 22 miljoner arbetstillfällen fram till 2010 för att uppfylla målen i Lissabonstrategin och att 67 procent av arbetstillfällena skapas inom tjänstesektorn, enligt den information vi har tillgång till, kan vi förstå hur viktig frågan om att utveckla tjänstesektorn är för att uppnå målet med full sysselsättning.
Förslagen i betänkandet ligger i stort sett i linje med målen i den europeiska sysselsättningsstrategin, såsom de formuleras i riktlinjerna för sysselsättningen 2003, som godkändes i juli förra året och som har debatterats åtskilliga gånger, både i utskottet för sysselsättning och i kammaren.
Jag skulle därför vilja hänvisa till vissa punkter i riktlinjerna som i huvudsak sammanfaller med förslagen i betänkandet. Jag vill påminna er om att riktlinje 2 uttryckligen hänvisar till företagaranda, till kopplingen mellan att skapa arbetstillfällen och företagaranda, och att medlemsstaterna uppmanas att främja innovation och företagaranda, investeringsförmåga och ett gynnsamt affärsklimat för alla företag. Naturligtvis finns det en koppling mellan de enskilda sektorerna och anpassningsförmåga – och med det menar vi att enskilda företag, att den offentliga sektorn i fråga kan ändra sin organisation, främja livslångt lärande och främja jämställdhet mellan könen för att lättare kunna gå över från tillverknings- till tjänstesektorn. Riktlinjerna för sysselsättning tar alltså upp en viktig del i förslagen.
En annan kategori av initiativ och förslag från kommissionen handlar om investeringar i mänskliga resurser. Vi kan inte utveckla tjänstesektorn om vi inte investerar i mänskliga resurser. Här har vi kommissionens förslag om forskning, utbildning, livslångt lärande och medlemsstaternas särskilda mål för sina utbildningssystem, oavsett om de handlar om de första stegen när barnen lämnar skolan eller stöd till familjer och sociala infrastrukturer.
Det tredje viktiga initiativet från kommissionen är att den i går godkände ett förslag till direktiv om tjänster inom ramen för den inre marknaden. Detta kommer att skapa ytterligare dynamik inom den här sektorn, med gynnsamma resultat för sysselsättningen.
Så, med hänsyn till dess tre delar – för det första de särskilda riktlinjerna inom sysselsättningsstrategin, som i allt väsentligt och i stor utsträckning handlar om behovet av att utveckla tjänstesektorn, för det andra behovet av att investera i mänskliga resurser och för det tredje direktivet om tjänster inom ramen för den inre marknaden – tror jag att det för EU:s del finns en viktig ram som kan hjälpa medlemsstaterna att genomföra sin egen nationella politik.
Jag vill betona att det också står klart i Rodi Kratsa-Tsagaropoulous betänkande att hon inte kräver att ytterligare åtgärder skall vidtas, utan att den befintliga strategin för sysselsättningen skall bli mer specialiserad för att ta hänsyn till de särskilda egenskaperna hos tjänstesektorn. Jag håller helt och hållet med henne, och den här diskussionen kommer naturligtvis också att fortsätta i Europaparlamentet under en tid framöver. 
Koukiadis (PSE ),
   . – Herr talman! Utvecklingen av tjänstesektorn är den unga generationens stora hopp om att integreras i den nya ekonomin. Det finns ingen sektor i ekonomin som inte behöver tjänster, och det gäller även den privata sektorn, eller inom vilken de tjänster som tillhandahålls inte väcker allt större intresse. Därför är det riktigt att det krävs en mobilisering på bredare front inför de möjligheter som öppnar sig med tjänstesektorn, och jag vill gratulera min ärade vän, Rodi Kratsa-Tsagaropoulou, för att hon tagit detta initiativet och utarbetat betänkandet.
Som ledamot av utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, som gav mig förtroendet att föredra vårt yttrande, vill jag hänvisa till vissa aspekter som kopplar samman den inre marknaden med utvecklingen av arbetsmarknaden, framför allt tjänstemarknaden, och med politiken mot utestängning.
Som vi alla vet kommer framtiden för den inre marknaden och de väsentliga fördelarna för konsumenterna att bero på i vilken grad den gränsöverskridande handeln utvecklas. Men utvecklingen av tillhandahållande av gränsöverskridande tjänster är fortfarande dålig. Ett av våra främsta önskemål är därför att de hinder som står i vägen för utvecklingen av gränsöverskridande tjänster bör undanröjas, att de problem som fortfarande finns för fri rörlighet och företagande bör minskas och att man ytterligare bör underlätta erkännandet av yrkesfärdigheter, utan att hålla fast vid de gamla hindren, vilket, tyvärr, många förbund för de fria yrkena fortfarande envisas med.
För att stärka tillhandahållandet av gränsöverskridande tjänster, både när det gäller tjänster direkt till konsumenterna och tjänster mellan företag, måste vi dessutom titta på hur e-handeln skall stärkas och, utifrån det perspektivet, hur vi skall främja och utveckla nya konsumtionsnormer för att producera tjänster och naturligtvis garantera konsumenternas förtroende.
Med hänsyn till att stadgan för små och medelstora företag dessutom redan är ett initiativ som vi har stora förväntningar på, behöver vi titta på möjligheterna, antingen genom finansiering eller genom att garantera försäkringsrättigheter och stärka initiativförmågan hos unga människor som vill ta sig in i tjänstesektorn genom att bli egenföretagare eller starta små verksamheter.
Jag vill också påminna er om att tjänstesektorn är sektorn framför andra när det gäller att ta in människor med funktionshinder och låta äldre vara kvar som aktiva deltagare på marknaden. Vi vet också att en betydande del av alla tjänster som tillhandahålls i ett samhälle består av tjänster i allmänhetens intresse.
Politiken för tjänster av allmänt ekonomiskt intresse har enligt utvärderingarna hittills haft positiva resultat. Men vi har inte någon fullständig bild av exakt vilka effekter detta har haft på sysselsättningen, varför kommissionen, också med tanke på dagens förslag om grönboken om tjänster i allmänhetens intresse, bör gå vidare med att göra en systematisk genomgång av hur avregleringen av dessa tjänster påverkar sysselsättningen och naturligtvis samtidigt undersöka i vilken utsträckning behoven hos samhället i stort uppfylls.
Betänkandet är alltså en utmärkt möjlighet för en ny övergripande syn på EU:s enskilda politikområden, mot bakgrund av hur de bidrar till att utveckla tjänstesektorn. 
Bastos (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Till att börja med vill jag gratulera Rodi Kratsa-Tsagaropoulou till betänkandet, som visar hur viktigt det är att skapa en ändamålsenlig politik på gemenskapsnivå för tjänstesektorn. Den här sektorn fungerar faktiskt som en katalysator för att skapa arbetstillfällen och måste få den uppmärksamhet den förtjänar. Om vi vill uppnå de mål som fastställdes i Lissabon måste vi alltså agera, och agera snabbt. Situationen för tjänstesektorn varierar oerhört mycket mellan de olika medlemsstaterna. Portugal, till exempel, har en enorm potential för att skapa arbetstillfällen inom den här sektorn, framför allt inom intensiva kunskapsbaserade tjänster till företag och andra institutioner, tjänster till stöd för familjer och turism och därmed sammanhängande verksamheter.
Med tanke på den avgörande roll som tjänstesektorn spelar för att förbättra den portugisiska ekonomins konkurrenskraft och skapa fler och bättre arbetstillfällen, har Portugal ägnat särskild uppmärksamhet åt detta område i sin nationella sysselsättningsplan för perioden 2003–2006. Ändå har Portugal, tillsammans med Grekland, EU:s lägsta andel sysselsatta inom tjänstesektorn, som föredraganden påpekade för en liten stund sedan.
Det krävs alltså en puff framåt på gemenskapsnivå, varför vi stöder föredragandens uppmaning till kommissionen att presentera en vitbok om genomförandet av en effektiv europeisk marknad för tjänster. Medlemsstaterna spelar en avgörande roll i denna fråga, eftersom det är de som, tillsammans med arbetsmarknadens parter, måste utveckla en tydlig och effektiv ram för tjänstesektorn. Det är också upp till medlemsstaterna att se till att en ändamålsenlig politik genomförs och att investera i utbildning och kompetensutveckling för arbetskraften.
Dessutom måste de administrativa hindren för arbetstagarnas fria rörlighet och tillhandahållandet av gränsöverskridande tjänster tas bort. Till sist vill jag understryka behovet av att kommissionen och medlemsstaterna främjar en öppen metod för samordning av nationell politik i anslutning till sysselsättning inom tjänstesektorn för att utbyta information och bästa metoder. 
Caudron (GUE/NGL ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Jag vill börja med att personligen gratulera föredraganden till hennes arbete och hennes uttömmande förslag angående den sysselsättningsskapande tjänstesektorn. Naturligtvis får kanske vissa förslag mer stöd än andra. Men för mig kommer de som helhet att vara ett viktigt bidrag i frågan vid en tidpunkt då många människor drabbas hårt av arbetslöshet och då osäkra arbeten och kontrakt ökar lavinartat.
Icke desto mindre och för att vara tydlig: efter dessa personliga gratulationer måste jag som talesman för Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster uttrycka våra reservationer i fråga om det ständiga hänvisandet till konkurrens och marknaden och dess regler och vårt ogillande av en alltför sträng tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande i en sektor som även omfattar den offentliga sektorn och tjänster inom den sociala ekonomin. Vi får inte heller glömma – och jag skall fatta mig kort om detta i dag – att vi inte anser att avindustrialiseringen av Europa är ofrånkomlig, särskilt inte eftersom det i fråga om arbetstillfällen kommer att bli allt svårare att kompensera försvunna arbetstillfällen inom industrin med arbetstillfällen inom tjänstesektorn.
Efter att ha sagt och påpekat detta är det mycket viktigt att som ni, fru Kratsa-Tsagaropoulou, konstatera hur viktig tjänstesektorn är, precis som det är viktigt att identifiera möjligheterna och villkoren för att skapa arbetstillfällen. Det är ännu viktigare för oss att säga vilka de verkliga tjänstebehoven är. Det är uppenbart när det handlar om omvårdnad av barn och spädbarn, funktionshindrade och äldre. För dem är tjänstesektorn nödvändig för att de skall kunna upprätthålla ett fullvärdigt medborgarskap, oavsett ålder, fysiskt tillstånd eller hälsa.
Men i det här läget vill jag lika klart och tydligt säga att det finns ett behov av en rättslig, lagstiftningsmässig eller kontraktsmässig kontroll för att undvika missbruk som leder till otrygghet liknande den vi finner i USA:s system. Det är därför vi måste uppvärdera de yrken som redan finns inom tjänstesektorn, för att kunna erbjuda kvalitetsarbeten med rimliga ersättningsnivåer och arbetsförhållanden. Vi måste höja kvaliteten i den här nya sysselsättningsformen, det så kallade visstidsarbetet, och garantera samma höga skyddsnivå och arbetstrygghet för alla arbetstagare och förbättra arbetsvillkoren för kvinnor. Vi måste stänga lönegapet mellan män och kvinnor och avskaffa skillnaderna i tillgång till anställning och karriärvägar. Slutligen måste vi öka samarbetet i kampen mot odeklarerat arbete.
Vår föredragande och ledamöterna i våra utskott har gjort ett gott arbete. Och även om jag i likhet med de flesta i min grupp inte tror att genomförandet av de här åtgärderna kommer att lösa de grundläggande problemen med arbete och sysselsättning, stöder jag personligen, herr talman, alla slags förbättringar, under förutsättning att det verkligen handlar om förbättringar. 
Lambert (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag vill också gärna uttrycka mitt tack till föredraganden. Hennes betänkande fokuserar både på möjligheterna och på utmaningarna i tjänstesektorn som är stadd i utveckling. Det är ett mycket komplicerat område, inte minst eftersom det finns en skiljelinje mellan tjänster som är geografiskt bestämda, antingen beroende på var kundkretsen är eller var resurserna finns, och tjänster som är långt mera rörliga. En av utmaningarna i framtiden gäller att dessa tjänster inte nödvändigtvis rör sig inom en medlemsstat eller över gränser utan faktiskt utanför Europeiska unionen på det hela taget. Den här typen av rörlighet som vi kanske inte skulle ha sökt just så ivrigt kommer att bli en framtida utmaning för oss.
Jag är väldigt glad över den uppmärksamhet som kvinnor ges i det här betänkandet. Som föredraganden pekade på i betänkandet är en överväldigande del kvinnor sysselsatta inom servicesektorn. Det förhåller sig så att vissa yrken är mycket starkt könssegregerade, i synnerhet inom offentliga tjänster och vårdtjänster. Många av dessa sektorer har också ett betydande antal migrerande arbetstagare, svartjobbare och arbetstagare från etniska minoriteter, så de är viktiga i bemärkelsen integration och delaktighet i samhällsgemenskapen.
Vi välkomnar den tonvikt som läggs på de särskilda utbildningsbehov som måste tillgodoses om vi skall kunna skapa sysselsättning av hög kvalitet. Vi måste emellertid titta väldigt noga på hur vi kan undvika denna väldigt breda skiljelinje som för närvarande finns inom tjänstesektorn mellan högavlönade yrken med hög status och sådana som är dåligt betalda och satta under intensiv kostnadspress. Det kommer att bli avgörande att vi tillåter människorna i dessa sektorer att utveckla sina talanger och att hitta rörlighet. 
Sacrédeus (PPE-DE ).
    Herr talman! Fru kommissionsledamot! Jag vill varmt tacka föredraganden Kratsa-Tsagaropoulou för hennes framtidsinriktade betänkande om utvecklandet av tjänstesektorn för att skapa nya och, jag vill understryka, viktiga framtida arbetstillfällen. Jag vill samtidigt uttrycka min glädje och tillfredsställelse över att Kratsa-Tsagaropoulou som föredragande och utskottet i dess helhet så välvilligt har behandlat de många ändringsförslag som jag lade fram. Jag vill nämna ett antal här punkt för punkt.
För det första bör odeklarerat, dvs. svart arbete omvandlas till reguljärt arbete inom tjänstesektorn för att förbättra det allmänna företagsklimatet och skattemoralen samt skapa konkurrens på lika villkor. EU måste stärka samarbetet i bekämpningen av svartjobb.
För det andra bör Europaparlamentet uppmana medlemsstaterna att utveckla och stimulera hemtjänstsektorn för att underlätta möjligheterna att kombinera yrkes- och familjeliv, inte minst i ljuset av att Europeiska unionen fastställt den demografiska utmaningen som en av sina viktigaste framtidsfrågor.
För det tredje bör Europaparlamentet uppmärksamma medlemsstaterna på att den demografiska utvecklingen i flertalet medlemsstater är sådan att arbete inom äldreomsorgen måste uppvärderas, inte minst bland ungdomar. Jag vill understryka detta.
För det fjärde bör Europaparlamentet understryka för medlemsstaterna det angelägna i att öka möjligheterna för handikappade och invandrare att få tillträde till arbetsmarknaden inom tjänstesektorn. Sådana förbättringar är nödvändiga för de kommande behoven inom exempelvis vård och omsorg samt för att öka dessa gruppers delaktighet och integration på arbetsmarknaden och i samhällsgemenskapen.
Jag vill vidare lyfta fram nödvändigheten av att det i betänkandet skrivs in värdet av entreprenörskap och nyföretagaranda inom tjänstesektorn och likaså utvecklandet av en dynamisk och kreativt utvecklad kooperativ tjänste- och företagssektor. 
Pérez Álvarez (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Jag vill instämma med de varma gratulationerna till föredraganden för hennes betänkandes höga kvalitet.
Om vi skulle analysera förändringarna i sysselsättningstalen i de olika sektorerna i ekonomin, skulle vi snart se en snabb och betydande minskning av antalet människor som är verksamma inom jordbrukssektorn, en annan trend med förlorade arbetstillfällen inom industrisektorn och, som kontrast, en tydligt positiv ökning av antalet människor som arbetar inom tjänstesektorn. Kanske bland annat som ett resultat av yrkesskickligheten och den tekniska, professionella och intellektuella kapaciteten hos de människor som är verksamma inom tjänstesektorn.
Dessutom är tjänsteutbudet oerhört brett, från transport till utbildning, från handel till hotell och catering, från turism till fritidsaktiviteter, och dessutom påverkas tjänsteutbudet i hög grad av de demografiska förändringarna i samhället. Verksamheter som har att göra med äldreomsorg, eller de som följer av behovet att förena yrkesliv med familjelivet är tydliga exempel.
Samtidigt skapar den här sektorn villkoren för de andra sektorerna, även jordbrukssektorn, och inom den kunskaps- och informationsbaserade ekonomin är det skickligheten hos den som tillhandahåller tjänsterna som skapar nya arbetstillfällen.
Man måste betona vilka möjligheter som det hela för med sig, från samarbete mellan olika myndigheter, eftersom den lokala myndigheten – den närmaste – har den bästa kunskapen om eventuella arbetssökandes behov och hur de skall fyllas. Dessutom tror jag att det är lämpligt att göra de olika politikområdena mer ”horisontella” för exempelvis arbetsmiljö, jämställdhet för kvinnor och icke-diskriminering, i enlighet med artiklarna 20 och 21 i vår stadga om de grundläggande rättigheterna.
Herr talman! Vi får inte glömma livslångt lärande, eftersom en tjänstesektor med låga löner, som föredraganden säger, innebär låg kvalitet, dåliga kvalifikationer och låg produktivitet, och det betyder att ekonomins möjligheter att skapa innovation, hållbart välstånd och social sammanhållning minskar. 
Talmannen.
   Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0448/2003) av Anne-Karin Glase för utskottet för sysselsättning och sociala frågor om genomförandet av direktiv 96/71/EG i medlemsstaterna (KOM(2003) 458 – 2003/2168(INI)). 
Glase (PPE-DE ),
   – Herr talman, mina damer och herrar! Direktivet om utstationering av arbetstagare antogs 1996 för att undanröja hinder och ovisshet vid utstationering av arbetstagare i samband med tillhandahållande av tjänster. Direktivet förbättrar rättssäkerheten och gör det möjligt att fastslå vilka arbetsvillkor som gäller för arbetstagare som tillfälligt arbetar i en annan medlemsstat än den där anställningen är rättsligt reglerad.
I föreliggande meddelande har kommissionen i enlighet med artikel 8 i direktiv 96/71/EG sammanfattat resultaten av sin granskning av hur direktivet genomförts och i praktiken tillämpas i de femton medlemsstaterna för att undersöka om direktivet behöver omarbetas. Av meddelandet framgår det att genomförandet av direktivet allmänt sett är tillfredsställande, även om det bör noteras att man i Förenade kungariket och Irland ännu inte har antagit några särskilda genomförandebestämmelser och att Luxemburg var den sista medlemsstaten som slutförde införlivandet i sin lagstiftning, för endast tretton månader sedan. 
Jag vill upprepa att det krävdes fem års mycket svåra diskussioner innan direktivet om utstationering av arbetstagare antogs 1996. Nu har det visat sig att det har uppstått svårigheter i och med att det i direktivet krävs att berörda företag skall iaktta lagstiftningen i en stat där de inte är etablerade, och där den gällande lagstiftningen ibland är svåråtkomlig och svårbegriplig. Dessa frågor måste lösas på nationell nivå, eftersom det handlar om svårigheter i samband med införlivandet av direktivet i medlemsstaternas lagstiftning, vilket kan leda till problem vid övervakningen av att lagbestämmelserna iakttas.
I sitt meddelande sammanfattar kommissionen problemen med att införliva och tillämpa direktivet, som är mer praktiska än juridiska till sin natur. Kommissionen har därför inrättat en expertgrupp – som består av statstjänstemän från medlemsstaterna – i syfte att hitta lösningar till de beskrivna problemen, såsom hur man skall förbättra tillgången till och utbytet av information om nationella bestämmelser och lagstiftning eller samla den erforderliga informationen i ett standardformat. Utskottet anser fortfarandet att detta direktiv är nödvändigt och uttrycker sin förhoppning att de problem som konstaterats snabbt skall kunna lösas, särskilt med tanke på att tio nya länder kommer att omfattas av direktivet från och med den 1 maj i år. Vi måste garantera rättssäkerheten för de arbetstagare som stationeras ut av företag som är verksamma på den inre marknaden.
Dessutom vill utskottet påpeka att genomförandet av direktivet måste övervakas för att det skall gå att bedöma hur effektiv lagstiftningen är och att detta kommer att bli ännu viktigare i och med EU:s utvidgning. Utskottet uppmanar även kommissionen att samla in bättre och mer konkret information om resultatet av tillämpningen på det nationella planet, att tydligt definiera sådant som arbetstagares status, minimilöner och övertid och att förhindra missbruk i samband med utstationering av arbetstagare, vilket är ett resultat av illojal konkurrens och social dumpning.
Vi uppmanar också kommissionen att i samband med direktivet om utstationering av arbetstagare undersöka ansvarsbestämmelserna när arbete läggs ut på underleverantörer. Det finns ett behov av omfattande undersökningar och studier i de 15 – snart 25 – medlemsstaterna för att vi skall kunna få en exakt bild av läget, som gör det möjligt att göra jämförelser. Utskottet anser också att kommissionen bör stödja expertgruppen och att avtalsparterna, Europaparlamentet, medlemsstaternas regeringar och parlament och arbetsmarknadens parter bör medverka i arbetet.
Utskottet uppmanar kommissionen att i nära samarbete med arbetsmarknadens parter bedriva ingående forskning för att kunna lägga fram förslag till förenkling och förbättring av det nuvarande direktivet, och särskilt prioritera effekterna av EU:s utvidgning. De många krav som ställs på kommissionen och medlemsstaterna innebär att det inte är önskvärt med några förseningar och min åsikt som föredragande är därför att den uppmaning till kommissionen som Europeiska socialdemokratiska partiets grupp kommit med, om att kommissionen skall lägga fram en andra rapport om direktivets genomförande i slutet av detta år, inte är en begäran som kommissionen kommer att kunna uppfylla.
Även om jag av den anledningen inte kan stödja ändringsförslag 1, vill jag lägga ett ord för ändringsförslag 4, från Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen, och tacka alla skuggföredragande för deras goda samarbete.
Diamantopoulou,
   .  Jag tackar parlamentet för det intresse som man har visat för direktivet om utstationerade arbetstagare och för kommissionens meddelande. Detta syntes tydligt i förslaget till betänkande om genomförande av detta direktiv och det framhävdes verkligen i de diskussioner som ledde till att förslaget antogs i utskottet för sysselsättning och sociala frågor. Kommissionen delar helt klart detta intresse och instämmer med parlamentet om att det här direktivet kommer att fortsätta att vara en väsentlig faktor för företag likaväl som för arbetstagare.
När det gäller hur direktivet omsätts i praktiken och lagstiftningen om dess genomförande är vi alla ense om att det är nödvändigt att förbättra samarbetet mellan medlemsstaternas administration å ena sidan och spridningen av information om de tillämpliga villkoren och anställningsvillkoren för arbetstagare och bemanningsföretag å den andra.
Mina tjänsteenheter kommer att utvärdera de rådande svårigheterna det kommer att bli ett samarbete mellan företrädare för kommissionen, en arbetsgrupp med sakkunniga utsedda av regeringarna och arbetsmarknadens parter. Vi kommer att diskutera detta i det samrådsforum som har planerats till den 10 februari, och vi skall försöka finna praktiska lösningar på praktiska problem.
Vad de anslutande länderna beträffar och föredraganden har redan understrukit betydelsen av att det här direktivet genomförs i dessa länder så måste de överföra och genomföra det här direktivet senast den 1 maj. Kommissionen kommer att utarbeta en rapport om genomförandet av direktivet under loppet av innevarande år, och vi hoppas kunna lägga fram den senast i slutet av 2005.
Vad gäller behovet av lagstiftningsåtgärder är jag medveten om att en del av er inte delar den åsikt som medlemsstaternas experter och kommissionen hyser om att en ändring av direktivet inte är nödvändig på det här stadiet. Även om jag inte är övertygad om att en betydande ändring i texten till direktivet är nödvändig på det här stadiet kan jag försäkra er att kommissionen kommer att ge noga akt på de argument som företrädare för nationella förvaltningar och arbetsmarknadens parter anför vid sina respektive kontakter. Även inom den ramen kommer kommissionen att ta nödvändiga initiativ för att – tillsammans med medlemsstaternas sakkunniga och arbetsmarknadens parter – se till att de frågor som Europaparlamentet tar upp övervägs noggrant. 
Pérez Álvarez (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Jag gratulerar Anne-Karin Glase å det varmaste till det fina arbete hon har gjort.
Inom ramen för fri rörlighet för människor fokuserar betänkandet på utstationering av arbetstagare i tre möjliga situationer: utstationering av arbetstagare enligt ett avtal som ingåtts mellan företaget som utstationerar och mottagaren av tjänsterna, utstationering av arbetstagare till en arbetsplats eller ett företag som tillhör koncernen samt utstationering av arbetstagare via ett bemanningsföretag som hyr ut arbetstagaren till ett företag i en annan medlemsstat än den där bemanningsföretaget verkar.
Alla dessa situationer kan orsaka en rad svårigheter för utstationerade arbetstagare: det första man antagligen kommer att tänka på är deras arbetsvillkor, vilket är anledningen till att direktiv 96/71/EG, som är en samling minimiregler för skydd genom gemenskapslagstiftningen, är så viktigt, även om det inte är tillräckligt eftersom det inte omfattar regler eller aspekter som till exempel socialförsäkring.
Jag menar att föredraganden har gjort en riktig identifiering av problemen: illojal konkurrens, olika socialskydd och därmed skada för arbetstagarna, behovet av en klar definition av arbetstagarnas status. Men vi bör också – och detta har också nämnts – lägga till möjligt missbruk vid utstationering och de problem som uppkommer när arbete läggs ut på underleverantörer och i största allmänhet av nya former av utläggning på entreprenad, decentralisering eller utspridning av produktion, eller, om ni så vill, av de nya formerna av produktionsorganisation.
Sammanfattningsvis, fru kommissionär, anser jag att vi står inför en möjlighet, eller kanske ett behov att skapa en gemensam kärna av bindande miniminormer som gäller i samtliga fall och som ger en minimigaranti, under vilken arbetsvillkoren eller tillhandahållandet av tjänster är olagliga när lagstiftningen i den stat där tjänsten tillhandahålls ger en lägre skyddsnivå än i den stat från vilken utstationeringen sker.
Utan en sådan garanti tror jag att oansvariga arbetsgivare kan använda sig av möjligheten till missbruk och bedrägerier, oavsett inom vilket territorium det gäller. Vad värre är, vi skulle inbjuda dem till detta bedrägeri eller missbruk. 
Weiler (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Vi är något förvånade över de svårigheter kommissionen har ibland med komplex socialpolitisk lagstiftning såsom direktivet om utstationering av arbetstagare, med att utvärdera den, reformera den vid behov, komma med rapporter till parlamentet och också med nya koncept. Detta inträffade tyvärr med det europeiska företagsrådet och tyvärr sker det nu också med direktivet om utstationering av arbetstagare. Detta är häpnadsväckande, för båda de akter som jag hänvisade till sände budskap till arbetstagare och allmänhet om att vi faktiskt har något sådant som en europeisk social modell. Det är det som gör det så olyckligt.
När utskottet diskuterade det här försökte kommissionen till och med övertyga oss om att svårigheterna med direktivet inte hade någonting med Europa att göra, utan i stort sett berodde på brister i införlivandet på nationell nivå. Vi tror inte att så är fallet. Det sätt som direktivet genomförs på kan knappast beskrivas som tillfredsställande när det finns hundratals överklaganden för behandling hos nationella och regionala arbetsmarknads- och socialförsäkringsdomstolar. Även om dessa är nationella domstolar bevisar detta att det är något som saknas i själva direktivet och att rättssäkerheten inte är tillräckligt stor. Även om det är ovanligt för oss att kritisera kommissionen för detta, är detta anledningen till att vi anser att ni gör det alltför lätt för er i ert meddelande och samma kritik kan tyvärr riktas mot föredraganden. Men, fru Glase, samarbetet var ändå enastående och jag kan inte vara annat än tacksam mot er för att ni accepterade nio av de tio ändringsförslag jag lade fram som företrädare för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp.
Jag vill också hålla med Manuel Pérez Álvarez som påpekade att det fortfarande pågår missbruk och att arbetsgivare fortfarande utnyttjar arbetstagare och att vi märkligt nog inte bara i Tyskland utan också i andra länder kan se hur oerhört kreativa arbetsgivare kan vara när det handlar om att kringgå lagen. Vad detta betyder är att det enda kammaren vill invända mot är tidsramarna, och jag kan ärligt säga att vi inte talar om att ge kommissionen en månad mer eller mindre på sig för att ta fram en ny och uttömmande rapport. Vi har lärt oss av erfarenheten att om vi ger er 14 månader i stället för 12, kommer det att ta er 22 eller 26 månader, så eftersom vi behöver sätta ett visst tryck på er, har vi beslutat oss för att be om 12 månader. Detta är beklagligt, vilket vi håller med om, men jag vill avsluta med att säga att detta är en tidsfrist som ni kan hålla om ni när ni gör analysen samarbetar med arbetsmarknadsparterna och de europeiska fackföreningarna, som redan har den information som krävs, med närmare uppgifter om brister och missbruk, nära till hands. 
Schroedter (Verts/ALE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Anne-Karin Glase gör rätt i att i sitt betänkande konstatera att direktivet om utstationering av arbetstagare visserligen har funnits sedan 1996, men att arbetstagarna i praktiken inte har någon rättssäkerhet på arbetsplatsen och att deras anställningsförhållanden ofta är orättvisa. Jag vet från mina samtal de senaste åren på den största byggarbetsplatsen i Berlins centrum att de människor vi talar om här är de fattiga arbetarna. Byggnadsarbetare från Förenade kungariket, Portugal och många andra europeiska stater har byggt en järnvägsstation och kontorsbyggnader för företag och regeringen utan att ha reglerad arbetstid, med ojämlika löner i jämförelse med sina tyska kolleger, för att inte nämna att de saknar sjuk- och olycksfallsförsäkring.
Är det då så att direktivet om utstationering av arbetstagare är fel instrument eller är det bara det att det används på fel sätt? Glasebetänkandet ger ett tydligt svar på den frågan: direktivet är det rätta instrumentet för att garantera lika lön för lika arbete på samma arbetsplats, men det sätt som medlemsstaterna tillämpar direktivet på är förfärligt. Jag menar att detta främst beror på bristen på effektiva sanktioner. Även om det konstateras att ett portugisiskt företags arbetstagare inte har samma lön och villkor som den tyska grannfirmans arbetstagare, och att detta bekräftas av arbetsbyråns inspektioner, så händer ingenting. Inom några veckor är företaget tillbaka i Portugal igen, där böter som utdömts i Tyskland inte intresserar någon. Det är så företagen går med vinst genom att kringgå lagen och därför måste böter drivas in på EU-omfattande basis – rådets beslut om detta borde ha kommit för länge sedan. Vi tackar föredraganden för att hon gett sitt stöd till det här ändringsförslaget. Det får inte längre löna sig att kringgå reglerna, svarta får måste brännmärkas. Det är bara på det sättet som allmänheten kan bli kvitt sin rädsla för östutvidgningen och den sociala dumpning som de tror kommer att följa med den. 
Pronk (PPE-DE ).
   – Herr talman! Mitt uppriktiga tack till föredraganden och de andra som har bidragit till det här betänkandet.
Jag menar att det är mycket talande att vi har kommit till slutsatsen att det behövs mera ingående utredningar. Jag tycker att det är skandal i sig att denna mer ingående utredning inte genomfördes samtidigt med de diskussioner som hölls med medlemsstaterna, eftersom det hade kunnat spara lite tid. Nu när det ändå är så här tror jag faktiskt att Anne-Karin Glase har rätt när hon säger vi inte kan vänta oss det i ändringsförslaget. Jag tror helt enkelt inte att det är möjligt.
Vad vi talar om här är ett mycket viktigt direktiv. Varför är det så viktigt? Vi måste titta tillbaka i tiden för att få svar på den frågan. Vi har haft två viktiga perioder: Det fanns en period när rätt många människor från framför allt Förenade kungariket kom för att arbeta på kontinenten och sedan kom det en period när rätt många människor, framför allt från Östeuropa, kom hit för att arbeta. Båda perioderna skapade rätt många problem. På den tiden hade Tyskland fortfarande en riktig socialpolitik. Mitt intryck är att den nu har blivit något urvattnad, men vid den tiden var den fortfarande i kraft. Det var då man kom på tanken med en lagstiftning för utstationerade arbetstagare och frågan på EU-nivå utvecklades utifrån den.
Jag håller med om att det praktiska genomförandet är långt ifrån perfekt, men vi måste inse att detta ytterst är en fråga för de nationella regeringarna. Vi kan uppmana dem att göra det betydligt bättre – och jag anser också att den här frågan ges alldeles för låg prioritet – men jag vill också höja ett varnande finger. Nyligen råkade jag vara på ett uppdrag i östra Nederländerna och där såg vi att den nya utvidgningen kommer att skapa nya problem där, som genomförandet av idén och principerna med det här direktivet skulle ge en alldeles ypperlig lösning på. Om vi misslyckas med att genomföra dem har vi verkligen ett problem eller två att vänta oss, inte därför att det är vad människor vill, utan därför att det alltid finns människor som letar efter kryphål i lagstiftningen och kanske utnyttjar dem och att det i så fall skapar alla möjliga oönskade återverkningar. Därför menar jag att vi måste vara oerhört försiktiga de närmaste två åren. Jag anser att medlemsstaterna måste förbättra den praktiska tillämpningen av det befintliga direktivet, men jag anser också att kommissionen – och vi – måste arbeta för att den här frågan organiseras väl, för annars kommer vi att sätta det faktiska, praktiska genomförandet av utvidgningen på spel inom arbetsmarknaden. Vi får inte glömma detta, för det är en allvarlig risk.
Problemet underskattas grovt och det oroar mig. Det anses inte vara så viktigt om vi misslyckas med att tillämpa den här sortens regel, men det leder till en försvagning av de sociala systemen. Det leder också till en allmänt minskad respekt för lagen, eftersom människor kommer att tycka att om det går att driva med reglerna på det här området så går det på andra områden också. Det här är således farlig mark, och det är uppenbart att vi måste gå vidare med den här frågan. 
Talmannen.
   Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är en muntlig fråga till kommissionen (O-0076/2003 – B5-0417/2003) från Stephen Hughes, Proinsias de Rossa och Jan Andersson för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp om trakasserier på arbetsplatsen. 
Hughes (PSE ).
   – Herr talman! Frågan har cirkulerat och jag vill påpeka för er och kommissionsledamoten att åtgärder på det här området borde ha vidtagits för länge sedan.
Vi talar om psykosocial hälsa och säkerhetsrisker i arbetslivet, och även våld på arbetsplatsen, trakasserier, mobbning, stress och oro skall infogas som nya riskfaktorer. Jag börjar undra hur länge vi kan beskriva dem som ”nya riskfaktorer”. Jag satt nyligen och bläddrade i en del av mina gamla papper och såg att den fackliga grupp av hälso- och säkerhetsfunktionärer som jag arbetade med då, sent på 1980-talet, redan då använde den beskrivningen. Här står vi nu, 15 år senare, och använder fortfarande samma fras, och väldigt lite, om något, har gjorts på EU-nivå för att tackla de här riskerna direkt.
Efter att åter ha läst vår fråga inser jag också att minst ett inslag i den ser en aning fånigt ut, nämligen den delen som frågar: ”Avser kommissionen att snabbt agera på detta område?” Svaret är tydligt ”nej”. I det utmärkta betänkande som utarbetades av Jan Andersson och som antogs 2001 ställdes två krav på åtgärder. I betänkandet uppmanades kommissionen att offentliggöra en grönbok och ett handlingsprogram senast i slutet av 2002. Vi väntar fortfarande på en reaktion.
För det andra krävdes det i betänkandet att kommissionen antingen skulle utvidga tillämningsområdet för ramdirektivet om hälsa och säkerhet eller utarbeta ett nytt direktiv för att bekämpa trakasserier på arbetsplatsen. Även här väntar vi fortfarande på en reaktion. Vi vill gärna veta vilken åtgärd, om någon, som kommissionen avser att vidta på det här området.
Sanningen är den att många ledamöter i denna kammare blir alltmer arga och frustrerade på grund av att kommissionens arbete med frågor om hälsa och säkerhet har avstannat helt under senare år. Kommissionens arbetsmiljöstrategi för perioden 2002–2006 visar sig vara den bluff jag misstänkte att den skulle vara. När jag utarbetade parlamentets betänkande om den strategin övervägde jag allvarligt att rekommendera att den skulle avvisas såvida den inte åtföljdes av ett detaljerat handlingsprogram. Vi fick vissa försäkringar från kommissionsledamot Anna Diamantopoulou, och som en följd av detta antog vi ett betänkande som var kritiskt men inte tillräckligt för att avvisas. Jag medger nu att detta var ett stort misstag. Exakt den sortens glidning, utan handling, som jag fruktade har blivit följden. Jag skyller inte på kommissionsledamot Anna Diamantopoulou personligen, men det är tydligt att det finns tjänstemän på hög nivå med anställning på ett generaldirektorat som hyser en annan åsikt. Detta politikområde har helt åsidosatts.
Själva strategin handlar om risker på det här området. Under rubriken ”Beaktande av nya risker” sägs ”De ökade psykosociala besvären och sjukdomarna är nya utmaningar på arbetsmiljöområdet som hindrar en ökad arbetstrivsel. Olika former av psykiska trakasserier och våld på arbetsplatsen är i dag ett särskilt problem som motiverar lagstiftningsåtgärder”. På nästa sida under rubriken ”Kommissionen kommer att” står det ”undersöka om ett gemenskapsinstrument om psykiska trakasserier och våld på arbetsplatsen behövs och tillämpningsområdet för detta”. Alltså, vi väntar fortfarande. Arbetsprogrammet för det här året nämner ett instrument mot våld men inte mot psykologiska trakasserier.
Min avslutande punkt är denna: Jag har hört sägas att det är svårt att lagstifta på detta område eftersom problemet är så invecklat, diffust eller subjektivt. Två medlemsstater har redan lagstiftning på det här området, nämligen Sverige och Belgien. Vad detta innebär är att det uppenbarligen är möjligt att lagstifta och att en del arbetstagare inom EU har ett rättsligt skydd, medan den stora majoriteten saknar ett sådant. Detta är den tydligaste motiveringen för lagstiftning på EU-nivå. Dessa risker orsakar enormt lidande och stor vånda hos arbetstagare inom Europeiska unionen. Det är hög tid att kommissionen gör något. 
Diamantopoulou,
   . Herr talman! Först vill jag tacka Stephen Hughes, Proinsias De Rossa och Jan Andersson för deras intresse för frågan om trakasserier på arbetsplatsen, som helt klart är en hjälp för kommissionen.
Jag måste säga att jag inte godtar Stephen Hughes allmänna kritik. Jag förstår parlamentets reaktion på just den här frågan, som, vilket även Stephen Hughes erkänner, är oerhört komplicerad och svår, eftersom situationen varierar väldigt mycket från land till land. Lagstiftning om och definitioner av frågor om trakasserier är en oerhört svår fråga, men att säga att ingenting görs i fråga om arbetsmiljön är en negativ överdrift i mitt tycke. Jag vill påminna Stephen Hughes om att under de senaste sex ordförandeskapen tror jag inte det varit ett enda ordförandeskap under vilket lagstiftning om arbetsmiljö inte har antagits. Jag vill påminna er om att det irländska ordförandeskapet har två direktiv på sitt program. Ett håller på att färdigställas och för det andra, som gäller problem inom området för optisk strålning, skall en dialog precis inledas med arbetsmarknadens parter, vilket även gäller för det irländska ordförandeskapets första seminarium. Det är alltså tydligt att kommissionen har gjort framsteg, särskilt när det gäller lagstiftning som både är nyskapande, med hänsyn till att den är obefintlig i de flesta medlemsstater, och väldigt svår att komma överens om, eftersom arbetsmarknadens parter – som ni vet – för det mesta inte är överens.
Jag uppfattar er kritik på just det här området som mycket positiv, men jag vill be er att inte generalisera, eftersom arbetsmiljö har varit en prioriterad fråga under den här perioden, som ni vet. Kommissionen har lagt fram ett meddelande med en vitbok om hälsa och säkerhet fram till 2006, där det anges tydligt att kommissionen kommer att granska hur lämpligt och välbetänkt det vore att införa en gemenskapsbestämmelse om psykologiska trakasserier och våld på arbetsplatsen.
Kommissionens tjänstemän arbetar för närvarande med just det här problemet genom att samla in och analysera den information som finns tillgänglig i alla länder. Denna analys tar bland annat hänsyn till de lagstiftnings- och regleringsmässiga initiativ som håller på att godkännas eller planeras i varje medlemsstat, tillsammans med resultaten av och svårigheterna med att tillämpa dem.
Jag måste säga i att det här sammanhanget är Europaparlamentets resolution om trakasserier på arbetsplatser som Stephen Hughes hänvisade till, det förslag som Jan Andersson lagt fram och yttrandet om våld på arbetsplatsen från Rådgivande kommittén för arbetarskyddsfrågor texter som ligger mycket nära varandra, som studeras noggrant och som kommer att vara till stöd för våra ansträngningar.
Stephen Hughes bad om en tidtabell. Jag måste därför säga att kommissionen kommer att inleda sina samråd om en gemenskapsåtgärd på detta område med arbetsmarknadens parter under 2004, i enlighet med artikel 138 i fördraget, och som ni vet ingår dessa samråd i kommissionens arbetsprogram för 2004, som har offentliggjorts. Jag bör här påpeka följande: beroende på hur arbetsmarknadens parter reagerar på dessa samråd är valet av en viss gemenskapslagstiftning i syfte att förhindra alla former av våld på arbetsplatsen en, men inte alltid den enda åtgärden.
I själva verket hänvisas det i den nya gemenskapsstrategin för hälsa och säkerhet på arbetsplatsen 2002–2006 till möjligheten att använda sig av en kombination av åtgärder, såväl lagstiftningsmässiga som andra. För att effektivt kunna förhindra alla former av våld på arbetsplatsen kan alltså andra icke-bindande bestämmelser, såsom rekommendationer eller andra icke lagstiftningsmässiga initiativ, riktlinjer, information och medvetandehöjande kampanjer och förbättrad utbildning av arbetsgivare och arbetstagare, fungera som kompletterande snarare än ömsesidigt uteslutande åtgärder, givetvis i kombination med en lagtext.
Slutligen anser kommissionen att mobbning och trakasserier är specifika former av våld på arbetsplatsen. Jag måste säga att sexuella trakasserier också är en form av våld, som vi införde lagstiftning mot för två år sedan. Därför kommer de tidigare nämnda samråden med arbetsmarknadens parter att omfatta alla former av våld som skadar arbetstagares hälsa, fysiska och psykiska integritet och värdighet. 
Glase (PPE-DE )
   – Fru kommissionär, herr talman! Betänkandet om trakasserier på arbetsplatsen antogs för nästan tre år sedan. Alla som, liksom Jan Andersson och jag själv, har intresserat sig för det här området måste ha upptäckt hur lågt människor kan sänka sig i sin behandling av andra. Av alla arbetstagare i EU säger 8 procent att de själva har blivit utsatta för trakasserier. Detta är den offentliga siffran, den verkliga kan mycket väl vara många gånger högre. I betänkandet diskuteras ingående orsakerna till och verkan av mobbning och sexuella trakasserier på arbetsplatsen och de omständigheter som ledde fram till dem. Utbredningen av våld och trakasserier på arbetsplatsen utgör ett mycket allvarligt problem. Som beskrivs i betänkandet orsakar de extrem fysisk och mental stress, till den grad att människor blir allvarligt sjuka. Det påverkar till och med människors privatliv, är en börda för socialförsäkringarna och hindrar den allmänna ekonomiska utvecklingen. Det är oerhört svårt att bekämpa det här problemet. Det kommer knappast att vara möjligt att komma fram till en standarddefinition av fenomenet. Det var kommissionen som fick i uppdrag att belysa andra faktorer som främjar trakasserier – det är bara när vi har en tydlig bild av problemets verkliga omfattning som vi kan vidta de rätta åtgärderna för att lösa det.
Kan kommissionen efterkomma denna begäran inom en överskådlig framtid? Det är min övertygelse att det är upp till medlemsstaterna att bekämpa trakasserier på arbetsplatsen. Arbetsmarknadsparterna, lagstiftarna på nationell nivå, utbildningsanstalter och föreningar behöver särskilt stöd i sina ansträngningar för att bekämpa trakasserier. Därför vore det rimligt att genomföra en europeisk kampanj för att sätta det här problemet i centrum och engagera allmänheten i EU. Det kanske skulle få slut på deras likgiltighet. Trakasserier, oavsett om de är sexuella eller inte, är ingen småsak, det är ett brott som vi måste starta krig mot där brottet begås. Det innebär att det är tveksamt om ett EU-direktiv skulle ha någon verkan, men kan kommissionen komma med förslag till hur vi kan stödja enskilda insatser i medlemsstaterna? 
Andersson (PSE ).
    Herr talman! Jag skall börja med att påminna lite om det vi sade 2001 i det betänkande som jag var ansvarig för. Vi vet att detta problem är stort. Det finns i alla medlemsländer och sannolikt i ungefär lika stor omfattning. Det tydde de studier som Europeiska fonden för förbättring av levnads- och arbetsvillkor (Dublin-fonden) gjorde på. 8 procent var Dublin-fondens beräkning. Det kan man jämföra med våld på arbetsplatsen, där man beräknar 4 procent, och sexuella trakasserier, 2 procent. Sammantaget är denna typ av trakasserier, rent våld, psykologiskt våld och sexuella trakasserier, ett stort problem.
Vi kan också anta att detta är ett växande problem. Varför kan vi göra det? Därför att det fanns en tydlig koppling mellan stress och hög anspänning på arbetsplatserna och detta problem. Vi vet hur arbetsmarknaden förändras i dag. Arbetsmarknaden och de osäkra arbetsförhållandena förändras. Tryggheten på arbetsplatsen hade också stor betydelse. Vi ser nu en förändring när det gäller organisationen på arbetslivet. Vi får otrygghet och mindre säkerhet i arbetsplatsen, vilket också gör att detta problem sannolikt ökar.
Vi ställde då krav dels på en analys vid det tillfället, på en grönbok där vi får en närmare bild över detta, dels också på en möjlig lagstiftning, men det var inte de enda instrumenten. Så förstå vår frustration när vi nu tycker att ingenting har hänt.
Fru kommissionsledamot, jag delar er uppfattning när ni säger att det nu är viktigt att ta kontakt med arbetsmarknadens parter. Det är också sant att det är viktigt att använda många instrument eftersom det rättsliga instrumentet inte räcker till. Vi måste sannolikt jobba med arbetsorganisationsfrågor och med inflytandefrågor och se över hur det fungerar ute på arbetsplatsen, men vi behöver också rättsliga instrument. Det är ett utmärkt tillfälle att, när man nu skall föreslå och genomföra åtgärder där våld på arbetsplatsen finns, också involvera det psykologiska våldet på arbetsplatser med mobbning. Detta är ett tillfälle att göra det. Det behövs rättsliga instrument och ”” i arbetsorganisationsfrågor på europeisk nivå. Det har inte hänt särskilt mycket på medlemsstatsnivå. I Sverige hade vi redan en lagstiftning och Belgien har infört en lagstiftning, men i övrigt har inte särskilt mycket hänt. Eftersom detta är ett gemenskapsområde, det gäller hälsa och säkerhet på arbetsplatsen, så har kommissionen och vi ett ansvar på detta område. 
Bushill-Matthews (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill gärna påpeka några saker som svar på Stephen Hughes anmärkningar. Jag håller med om, vilket jag hoppas att kammarens alla läger gör, att trakasserier är ett allvarligt problem oavsett var de uppträder. De kanske bara uppträder vid vissa tillfällen, i vissa företag, med vissa människor, men oavsett när de faktiskt uppträder så är de ett allvarligt problem för dessa människor och vi måste beklaga trakasserierna djupt och verkligen ta itu med dem.
Med trakasserier på ”arbetsplatsen” menar vi inte bara den traditionella arbetsplatsen, mellan olika arbetstagare eller mellan arbetsgivare och arbetstagare, utan också på sådana ställen som skolor, mellan elever och lärare, där fall av trakasserier och mobbning blir allt vanligare. Under alla dessa förhållanden är jag emellertid i grund och botten oense med Stephen Hughes om hans centrala fråga om att lösningen på ett problem alltid måste vara lagstiftning, oavsett var problemet finns, och att lösningen alltid är lagstiftning på EU-nivå, oavsett var lagstiftningen krävs.
Vi behöver bättre ledning och vi måste uppmärksamma fråga bättre, men det betyder inte att vi behöver ett formalistiskt förhållningssätt. Vi behöver ett förnuftigt förhållningssätt snarare än EU-lagstiftning. Jag håller med kommissionsledamoten och tycker att hon gör rätt i att avvisa kritiken mot henne och att hon borde fortsätta med det. Det är förvisso sant som Stephen Hughes sade, att en del tjänstemän med anställning vid ett generaldirektorat hyser an annan åsikt. Det finns många människor och, vilket jag hoppas, en allt större grupp människor som kommer att hysa en annan åsikt.
Avslutningsvis vill jag, kanske i en mera lättsam stämning, nämna Stephen Hughes diskussioner om psykologiska trakasserier på arbetsplatsen. Jag ställs ständigt inför psykologiska trakasserier på min arbetsplats, som är utskottet för sysselsättning och sociala frågor, främst därför att jag ständigt måste ta itu med betänkanden av Stephen Hughes. Jag misstänker att lagstiftning inte kommer att hindra att detta händer! 
Weiler (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Det har verkligen tagits många initiativ, även i medlemsstaterna, för att stoppa trakasserier och vidta förebyggande åtgärder. Jag kommer fortfarande ihåg – och det tror jag vi alla gör – det initiativ som togs i Tyskland för 30 år sedan i syfte att göra arbetsmiljön mer mänsklig och vår diskussion nyligen om ett meddelande från kommissionen om att modernisera organisationen av arbetsplatserna. Vi kommer också ihåg hur det belgiska ordförandeskapet tog ett initiativ för att förbättra arbetskvaliteten, men allt det här var inte tillräckligt.
Jag kan förstå att kommissionsledamoten säger att medlemsstaterna bedömer de här sakerna olika, men vi kan inte bortse från att alla industrialiserade länder har samma problem. Jag håller med Jan Andersson när han säger att det inte handlar om de 8 procent arbetstagare som undersökts av Eurofond i Dublin – som ändå uppgår till tolv miljoner arbetstagare – utan, tyvärr, om hur den här företeelsen blir allt vanligare och siffrorna stiger. Det faktum att människor arbetar under större press inom många sektorer, även inom tjänstesektorn, gör att problemet med trakasserier växer och försvåras. Jag håller därför med alla mina kolleger i Europeiska socialdemokratiska partiets grupp om att det finns ett behov av en rättslig ram. Även om de behövs – och jag håller med om att de gör det – är medvetandehöjande kampanjer inte nog!
Fru kommissionär, vi vet hur djärv ni är i fråga om att hantera vissa medlemsstaters tröghet. Vi vet att det kommer att bli svårare att lägga fram förslag till lagstiftning om det här än om asbestförbud eller bullerskydd. Vi vet också att många stora företag redan har sina egna bestämmelser – jag vet att Volkswagen har det och det har även andra. Det är många som har det, men de flesta har ännu ingenting och majoriteten av arbetsgivarna har ännu inte insett hur många euro de förlorar på grund av förlorad arbetstid därför att arbetstagare är sjukskrivna, därför att deras motivation minskar, därför att människor resignerar inför sin situation och därför att de tappar sin entusiasm inför arbetet, eller förlorar sin entusiasm helt och hållet – allt detta på grund av trakasserier. Faktum är att om arbetsgivarna skulle erkänna detta, skulle vi inte ha de här problemen. Men eftersom vi har dem, måste vi skapa en lagstiftningsram och det är EU:s ansvar att skydda arbetstagarna mot arbetsrisker. Det är vår uppgift och vi bör ta itu med den. 
Pérez Álvarez (PPE-DE ).
   – Herr talman! Även om det är svårt att få till stånd en överenskommelse bland alla medlemsstater, är det ännu svårare i det här fallet: jag tror inte ens att vi själva är överens – och det säger jag för att vi skall kunna fundera på det – om definitionen av trakasserier.
I huvudsak kan vi säga att bland de grundläggande faktorerna i det här beteendet finner vi avsikten att skada – oavsett om den finns hos en arbetsgivare, ledningen eller kolleger – att åsamka skada inom sfären för de mest grundläggande personliga rättigheterna och dess komplicerade, fortlöpande, förutbestämda och systematiska karaktär.
Verkliga trakasserier innebär ett fientligt beteende gentemot offrets personliga värdighet – förolämpningar, gliringar, hån, kritik, förlöjligande – det handlar om fientligt beteende gentemot offrets yrkesskicklighet, i form av monotona, onödiga, nedvärderande, missbrukande och orimliga arbetsuppgifter. Då och då ser vi i media – och inte bara i sensationspressen – situationer av det här slaget, situationer som dessutom uppstår direkt eller indirekt, det vill säga att mångtydiga situationer skapas, fel överbetonas och prestationer nedtonas. Dessa situationer tar sig ibland utryck i en öppen konflikt och ibland skapar eller underblåser de en latent konflikt, med återverkningar för den person som trakasseras psykologiskts, dennes familj och vänner.
Det är alltid mycket svårt att bevisa eller peka ut en sådan situation och de är ofta svåra att bedöma från juridisk synpunkt eller som administrativ överträdelse. I artikel 31.1 i stadgan om de grundläggande rättigheterna står det att ”Varje arbetstagare har rätt till hälsosamma, säkra och värdiga arbetsförhållanden” och i artikel 1 står det: ”Människans värdighet är okränkbar. Den skall respekteras och skyddas.”
Fru kommissionär, jag anser att det har gjorts mycket under den här lagstiftande församlingen inom området för arbetsmiljö, men situationen som jag har beskrivit – väl eller inte – kräver att vi skrider till verket, för precis som vid andra tillfällen då vi hänvisat till skydd för värdighet och rätten till hälsa och säkerhet, måste vi tydligt stå upp för behovet att skydda mänsklig värdighet. 
Sacrédeus (PPE-DE ).
    Herr talman! Fru kommissionsledamot, ledamöter! Först vill jag varmt tacka Stephen Hughes och Jan Andersson för att ni har väckt denna fråga. Jag anser att den psykosociala arbetsmiljön, den själsliga miljön, ja andan på arbetsplatsen är grundläggande värden som är djupt underskattade i de kanske alltför själslösa samhällen som våra europeiska välfärdsstater utvecklas till. Jag anser att det är fullständigt oursäktligt att anställda kränks på sina arbetsplatser och att de inte ses som medarbetare, som de människor de är med sitt fulla människovärde. Hur vi beter oss mot varandra är en anständighetsfråga. Det är också ytterst en civilisationsfråga och en fråga om hur vi ser på varandra som människor. Jag vill tacka er för att ni så positivt lyfter fram detta viktiga arbetsmiljöområde. Jag anser, som tidigare debattörer har sagt, och vi är eniga om detta här i kammaren, att detta är ett mycket angeläget och underskattat område.
När vi sedan går över till den begäran som ni ställer, Jan Andersson och Stephen Hughes, så tror ni knappast på att det finns ett tillräckligt skydd i nationell lagstiftning. Är vi säkra på detta? Låt oss faktiskt tro att den svenska lagstiftningen, efterföljt av den belgiska, kan sätta ett sunt och gott mönster i övriga Europa. Låt oss inte uttömma den vägen eftersom den inte är prövad i särskilt många länder ännu. Handen på hjärtat, är det verkligen så att en europeisk lagstiftning för denna fråga närmare arbetsplatserna och de anställda? Gör en europeisk lagstiftning frågans lösning mer verksam? Jag är rädd för att man avlägsnar problematiken och i stället för att finna en lösning för man den alltför långt bort från arbetsplatserna. Låt oss pröva den nationella lagstiftningsvägen på detta område. 
Hughes (PSE ).
   – Herr talman! Det gläder mig att höra så förnuftiga ord komma från Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna.
Jag måste förklara att jag är oense med kommissionsledamoten. Hon säger att mitt påstående att det här politikområdet har åsidosatts inte är sant och hon ger sedan ett antal exempel på nyligen gjorda framsteg. Jag vill gärna påminna kommissionsledamoten om att frågorna om optiska strålningsfält och vågor, vibrationer och buller samtliga går tio år tillbaka i tiden. De ingick i det ursprungliga förslaget om fysikaliska agenser. Det gläder mig att det har hänt något i rådet, men detta är väldigt gamla förslag.
Jag vill gärna säga till Philip Bushill-Matthews att det finns nya riskfaktorer på arbetsmiljöområdet. I mitt betänkande om strategin sade jag att rådgivning, utbildning, information och en hel rad alternativ skulle kunna antas som en reaktion på detta, men jag tror att lagstiftning också måste övervägas som en del av den blandningen.
Avslutningsvis tycks jag stå på tur för ett omnämnande i hans nästa bok också, så jag vill gärna bara ge dessa tröstens ord till Philip Bushill-Matthews: Jag är säker på att om ni bara höll med mig oftare så skulle känslan av stress i utskottet för sysselsättning och sociala frågor försvinna. 
Diamantopoulou,
   .  Herr talman! Först och främst anser jag att den här debatten är väldigt positiv och att den bidrar till behovet av medvetenhet, inte bara för allmänhetens del utan även för politikerna, de internationella parlamenten och arbetsmarknadens parter. Jag vill därför tacka ledamöterna.
Jag godtar inte Stephen Hughes sista kommentar. Ja, det var ett väldigt svårt direktiv, men det har fått stöd. Det var inte alls enkelt och förhandlingarna var ett riktigt maratonlopp, men nu är det en realitet. Vi har redan samtyckt till vibrationsdirektivet och nu inleder vi diskussioner om ett direktiv om optisk strålning. Känner ni till många medlemsstater som har lagstiftning om optisk strålning? Med förenade ansträngningar från parlamentet, kommissionen och arbetsmarknadens parter har vi börjat ta itu med fråga på EU-nivå.
Stephen Hughes sade att ingenting har gjorts och att kommissionen inte har gjort någonting heller. Vi håller alla med om att det är en väldigt invecklad fråga när det gäller att definiera problemet, både när det gäller lagstiftning och när det gäller att komma fram till ett avtal mellan medlemsstaterna, eftersom det rör sig om stora skillnader. Jag kommer inte att hänvisa till arbetsmarknadens parter här eftersom ett samrådsförfarande i det avseendet kommer att inledas senare under 2004.
Låt oss överväga vad som behövs och vad vi faktiskt har gjort under åren, särskilt sedan Anderssonbetänkandet, som ledde till många diskussioner och beslut. Europeiska arbetsmiljöbyrån i Bilbao har gjort detta till en av sina främsta prioriteringar. En studie är redan i gång, och den första delen handlar om att förebygga våld och trakasserier på arbetsplatsen. Ett andra forskningsprojekt har beställts. Trots flera diskussioner och analyser och många studier som har involverat sakkunniga tyder inget på att problemen i fråga kan lösas genom lagstiftning.
År 2003 inleddes en kampanj om mobbning och våld på arbetsplatsen här i parlamentet. Det finns webbplatser för alla frågor och på dem finner ni bidrag från analytiker, akademiker, nationella myndigheter och arbetsmarkandens parter, var och en med väldigt olika förhållningssätt. Det är inte en enkel fråga alls. Den är inte bara invecklad, den är också mycket kontroversiell. Olika fackföreningar, analytiker och vetenskapsmän har olika förhållningssätt allihop. Kommissionen kan inte bara lägga fram ett förslag till ett direktiv utan att ta hänsyn till alla dessa analyser. Och det finns dessutom inte så speciellt många vetenskapliga analyser av de här frågorna.
Efter alla dessa år av arbete och datainsamling och efter att ha arbetat med studier godtar jag inte, Stephen Hughes, att ingenting skulle ha hänt. Vi har fört upp frågan på dagordningen för 2004 och vi kommer att inleda nämnda samråd med arbetsmarknadens parter. En av de stora frågorna i debatten är lagstiftningsstrategin. Samtidigt kommer vi att arbeta med alla övriga alternativ, inbegripet rekommendationer, riktlinjer och en kampanj för att öka medvetenheten.
Jag tackar parlamentet. Ni är alltid lokomotivet i den här frågan och detta hjälper verkligen kommissionens arbete. Beakta dock den här frågans komplexitet. Den handlar inte enbart om meningsskiljaktigheter mellan medlemsstaterna: den är väldigt invecklad och vi måste beakta alla relevanta frågor. 
Talmannen.
   Jag vill gärna tacka kommissionsledamoten och alla kolleger för deras deltagande i debatten. Det är inte ofta vi i parlamentet kommer i närheten av en riktig debatt. Jag tycker att vi nästan lyckades med det i kväll.
Debatten är avslutad.
(Sammanträdet avslutades kl. 23.05.)(1) 

