Arbetstidens förläggning (debatt)
Talmannen
Nästa punkt är en andrabehandlingsrekommendation från utskottet för sysselsättning och sociala frågor om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av direktiv 2003/88/EG om arbetstidens förläggning i vissa avseenden (10597/2/2008 - C6-0324/2008 - (Föredragande: Alejandro Cercas).
Alejandro Cercas
Herr talman, herr kommissionsledamot, herr minister! Översynen av arbetstidsdirektivet har med oro uppmärksammats av miljontals européer. Vi menar att rådets förslag är ett enormt politiskt och rättsligt misstag.
Vi frågar oss ofta varför medborgarna är missnöjda med våra institutioner, våra val eller vår politiska dagordning. Nu har vi en tydlig förklaring. Man behöver bara iaktta den enorma klyftan mellan rådets förslag och åsikterna hos 3 miljoner läkare och fackföreningarna i hela Europa, som företräder 150 miljoner arbetstagare.
Jag hoppas att ni inte ser parlamentets motstånd som ett bakslag, utan i stället som en möjlighet att återknyta till medborgarnas angelägenheter, så att människor kan se att vi inte bara yttrar tomma ord eller kommer med falska löften när vi talar om EU:s sociala dimension.
Arbetsveckan på 48 timmar är en mycket gammal ambition. Den utlovades i Versaillesfördraget och var föremål för ILO:s första konvention.
Strävan att arbeta för att leva och inte leva för att arbeta ledde till en ”god cirkel” av produktionsförbättringar i Europa, som åtföljdes av mer fritid för arbetstagarna. Detta är ett paradigmskifte som inta kan vändas.
Rädslan för globaliseringen eller försöken att få relativa fördelar verkar göra att institutionerna ändrar sig och glömmer bort att vi bara kan vinna genom utmärkt kvalitet.
Rådets ståndpunkt är raka motsatsen till parlamentets. Vi anser att det finns goda skäl att anamma parlamentets åsikt.
För det första strider undantaget mot principerna och ordalydelsen i fördraget.
För det andra, om man väljer ett undantag från regeln så visar inte detta regelns flexibilitet. Det upphäver lagen helt och hållet, gör internationella konventioner och normer meningslösa och innebär en återgång till 1800-talet i arbetsmarknadsfrågorna.
För det tredje är en personlig, individuell avsägelse av rättigheterna ett ofelbart sätt att utsätta de svagaste samhällsmedlemmarna för den mest inhumana exploatering.
Slutligen, om man tillåter medlemsstaterna att göra nationella undantag från EU:s lagstiftning kommer det att öppna dörren för social dumpning bland medlemsstaterna.
Det finns mycket forskning som visar i vilken omfattning undantaget har lett till enorma försämringar för arbetstagarnas hälsa och säkerhet. Dessa undersökningar visar också hur detta undantag gör det svårt för kvinnor att få jobb och ha en karriär och hur det gör det svårt att förena arbete och familjeliv.
Detta förslag till direktiv är därför ett sämre alternativ än det nu gällande direktivet. I framtiden skulle undantaget inte vara ett tillfälligt enstaka undantag utan en permanent allmän regel. Det skulle också stödjas i frihetens och de sociala framstegens namn.
Den andra stora motsättningen gäller sjuk- och hälsovårdspersonalens rättigheter. Det är verkligen oerhört orättvist om de som tar hand om miljontals arbetstagares hälsa och säkerhet ska sluta räkna sin jourtid. Utöver denna orimlighet skulle också rätten till kompensationsledighet efter tjänsteperioder försvagas.
Vi försökte nå en överenskommelse med rådet så att vi skulle kunna komma till detta plenarsammanträde med en kompromisslösning, men det var inte möjligt. Rådet är inte villigt att förhandla. Ni vill att er gemensamma ståndpunkt ska gälla utan att förändras på någon punkt.
Jag hoppas att Europaparlamentet på onsdag kommer att sätta stopp för dessa avsikter från rådets sida. På så sätt kommer parlamentet att visa hela EU att det är levande och engagerar sig för fortsatt integration i EU utan att glömma bort den sociala dimensionen och läkares, arbetstagares, kvinnors och EU-medborgares rättigheter i allmänhet.
Jag hoppas också att vi sedan, med stöd och medling från kommissionen, kan påbörja en försoning och nå en kompromiss som är acceptabel för den lagstiftande myndighetens båda grenar. Vi måste se till att flexicurity och förenandet av arbete och familjeliv tas på allvar av rådet.
Vi har en möjlighet. Låt oss utnyttja denna möjlighet på bästa sätt för att överbrygga den enorma klyftan mellan oss och EU-medborgarna.
(Applåder)
Valérie Létard
rådets ordförande. - (FR) Herr talman, herr kommissionsledamot, herr Cercas, mina damer och herrar! Vi har samlats här i kväll för att diskutera ett ämne som har hållit oss sysselsatta under flera år, ett ämne som är viktigt för alla EU:s arbetstagare, nämligen översynen av arbetstidsdirektivet.
Den text som i dag överlämnas till Europaparlamentet är resultatet av en kompromiss som nåddes vid rådets möte den 9 juni, under det slovenska ordförandeskapet. Kompromissen gällde både arbetstidsdirektivet och direktivet om bemanningsföretag. Rådet antog den i förvissningen om att den utgör ett framsteg när det gäller situationen för EU:s arbetstagare, och det gäller båda dess dimensioner.
Genom direktivet om bemanningsföretag blir å ena sidan principen om likabehandling regel i EU från dag ett. Det är ett steg framåt för de miljontals människor som arbetar inom sektorn. Europaparlamentet antog slutligen detta direktiv den 22 oktober. Jag berömmer detta beslut eftersom det kommer att förbättra situationen för tillfälligt anställda i de 17 medlemsstater där principen om likabehandling från dag ett inte finns i landets nationella lagstiftning.
Med kompromissen om arbetstid inför vi å andra sidan garantier som ska utgöra en ram för undantaget från 1993, som genomfördes utan restriktioner och utan tidsgräns. I texten fastställs nu en tidsgräns på 60 eller 65 timmar, beroende på omständigheterna, jämfört med den gräns på 78 timmar per vecka som tidigare gällde.
Det blir också omöjligt att underteckna ett individuellt undantagsavtal under de fyra veckorna efter att en arbetstagare har anställts, samtidigt som det införs förbättrad övervakning av kontrollerna på arbetsplatsen. Jag skulle vilja tillägga att en uttrycklig översynsklausul för undantaget införs genom rådets gemensamma ståndpunkt. Slutligen skulle jag vilja påpeka att den slovenska kompromissen möjliggör att de specifika omständigheterna för jourtiden beaktas. Det kommer att hjälpa många länder, särskilt när det gäller hälso- och sjukvårdssektorn.
Översynen av arbetstidsdirektivet är naturligtvis en kompromiss, och som med alla kompromisser måste vi utelämna några av våra ursprungliga målsättningar. Jag tänker särskilt på avskaffandet av det undantag som Frankrike och andra länder försvarade, men detta var en reservation, och vi hade inte tillräckligt inflytande för att göra den gällande i rådet.
När ni röstar vid andra behandlingen är det viktigt att ni kommer ihåg vad som bör vara vår gemensamma målsättning: att komma fram till en text som är acceptabel för alla och om möjligt undvika ett förlikningsförfarande. Naturligtvis finns det en avsevärd klyfta mellan parlamentets yttrande vid första behandlingen och rådets gemensamma ståndpunkt, men parlamentet måste erkänna att vissa medlemsstater brådskande behöver lösa problemet med jourtid, att den slovenska kompromissen innebär framsteg för arbetstagare och att det inte finns den majoritet som krävs inom rådet för att avskaffa undantaget, då det har funnits utan begränsning sedan 1993.
Med tanke på era kommande debatter vill jag särskilt uppmärksamma er på två punkter.
När det gäller definitionen av jourtid missförstås ofta rådets målsättning. Målet är inte att ifrågasätta arbetstagarnas förvärvade rättigheter utan att göra det möjligt att skydda den befintliga balansen i vissa medlemsstater. Europaparlamentets debatter skulle kunna ge en värdefull inblick i frågorna kring denna nya definition.
Rådets avsikt är inte att folks rättigheter ska urvattnas eller minskas. Tvärtom försöker rådet bevara de befintliga balanserna inom medlemsstaterna, som innebär att man beräknar jourtid på ett visst sätt för att ta hänsyn till den inaktiva jourtiden.
När det gäller översynsklausulen för undantaget måste vi komma fram till en slutsats utan att vara vare sig vinnare eller förlorare, eftersom maktbalansen objektivt sett inte skulle möjliggöra detta. Den slovenska kompromissen innebär att direktivet ses över sex år senare, efter en bedömningsrapport. Alla vägar är alltså öppna, och därför uppmanar jag till att diskussionen om undantaget läggs på hyllan.
I kväll har Europaparlamentet en ansvarsfull ställning. Ert röstresultat kommer att avgöra resultatet i denna fråga, som har legat på bordet sedan 2004. Jag hoppas att man i den debatt som nu inleds kommer att överge alla tankar på konfrontation och kommer att ta hänsyn till rådets höga ambitioner såsom de återges i den gemensamma ståndpunkten.
I denna anda kan ni utan tvekan bana vägen för en snar framväxt av en balanserad lösning.
Vladimír Špidla
ledamot av kommissionen. - (CS) Herr talman, mina damer och herrar! Jag har full förståelse för de många farhågor som har uttryckts i samband med denna komplexa och viktiga fråga. Den viktigaste frågan är om parlamentet vill hålla fast vid den ståndpunkt som det antog 2005 vid första behandlingen och som har upprepats i föredragandens förslag, eller om parlamentet funderar på att ändra ståndpunkt som en reaktion på den gemensamma ståndpunkt som rådet antog i september förra året.
Jag skulle vilja göra en kort sammanfattning av några punkter som jag ser som relevanta i diskussionen om arbetstid. För det första anser jag bestämt att omarbetningen av detta direktiv är en viktig och brådskande uppgift. Inom hela EU uppmanas vi från den offentliga sektorns sida att förtydliga rättsläget i fråga om jourtid. Detta var en viktig faktor till förmån för en översyn av direktivet. Den fortsatta osäkerheten under de gångna åren har haft en mycket ovälkommen inverkan på organisationen av sjukhus, räddningstjänster och institutionsvård samt stödtjänster för personer med hälsoproblem. Vi har alla ombetts åtgärda detta. Vi har fått liknande förfrågningar från centrala och lokala myndigheter, organisationer, enskilda anställda, enskilda medborgare och Europaparlamentet.
För det andra är detta en mycket viktig fråga som delar rådet och parlamentet, särskilt när det gäller undantagets framtid. Jag är mycket förtrogen med parlamentets ståndpunkt i denna fråga vid första behandlingen. Jag skulle vilja påpeka att kommissionen 2005 gjorde några grundläggande förändringar i sitt lagförslag och föreslog att upphäva undantaget. Detta gjordes som svar på parlamentets ståndpunkt vid första behandlingen, och kommissionen har försökt försvara denna ståndpunkt under fyra års intensiv debatt med rådet.
Jag anser emellertid att vi måste se till de faktiska omständigheterna. År 2003 tillämpades undantaget bara av fyra medlemsstater, men i dag används det av femton medlemsstater. Och många fler medlemsstater vill behålla möjligheten att kunna använda det i framtiden. De faktorer som ledde till rådets beslut är tydliga. Undantaget är nu på plats i det aktuella direktivet, och om parlamentet och rådet inte kan enas om att ta bort detta kommer det fortsätta att gälla i sin nuvarande form utan begränsningar.
Mitt främsta intresse när det gäller omarbetningen av direktivet är därför att se till att det stora antal arbetstagare inom EU som använder sig av undantaget får en tillräcklig anställningstrygghet. Med anledning av detta är det viktigt att fokusera på de faktiska villkor som säkrar valfriheten för de arbetstagare som väljer att använda undantaget, samtidigt som man garanterar säkerheten och hälsoskyddet för arbetstagare som använder undantaget samt en absolut gräns för det genomsnittliga antalet arbetstimmar. Den gemensamma hållningen omfattar också detta.
Den gemensamma strategin omfattar också specifika och välformulerade bestämmelser om den framtida översynen av undantaget. Många av de medlemsstater som nyligen har infört undantaget gjorde detta huvudsakligen av skäl med koppling till jourtid. Dessa medlemsstater kommer kanske att kunna ompröva tillämpningen av undantaget när de väl har förstått effekterna av alla de förändringar som vi gör inom området jourtid.
Avslutningsvis vill jag nämna att jag är medveten om meningsskiljaktigheterna mellan parlamentet och rådet när det gäller arbetstiden. Det kommer inte att vara lätt att nå en överenskommelse mellan parlamentet och rådet, och vi har inte mycket tid kvar under denna ämbetsperiod. Men jag anser ändå att detta är en uppgift av grundläggande betydelse.
Jag tror att EU-medborgarna skulle ha svårt att förstå varför EU:s institutioner, som har lyckats samarbeta för att lösa problemen med finanskrisen, inte kunde fastställa tydliga och balanserade regler om arbetstiden. Vi bör inte glömma att det tog fyra år för rådet att komma fram till en gemensam ståndpunkt. Jag vill också uppmärksamma er på sambandet med direktivet om arbetsvillkor för personal som hyrs ut av bemanningsföretag, som antogs i oktober vid andra behandlingen.
Det är lätt att föreställa sig svårigheterna med att säkra en överenskommelse med rådet om stora förändringar görs i den gemensamma ståndpunkten. Just nu är det viktigt att noga överväga balansen mellan innehållsliga frågor och potentiella taktiska grepp, så att det efter dagens debatt blir möjligt att närma sig en grund för överenskommelsen om arbetstid. Kommissionen är villig att fortsätta agera som medlare i denna fråga i lagstiftningsprocessen. Jag önskar parlamentet lycka till i denna debatt och med dess beslut i denna mycket viktiga fråga.
José Albino Silva Peneda
för PPE-DE-gruppen. - (PT) Jag menar att en överenskommelse med rådet om detta direktiv skulle ha kunnat diskuteras före parlamentets andra behandling. Trots det franska ordförandeskapets ansträngningar fick det inget mandat från rådet för att förhandla med parlamentet. Jag vill tydliggöra att jag ställer mig bakom att man reviderar ståndpunkterna från första behandlingen. Men jag kan bara göra detta på ett ansvarsfullt sätt i samband med en kompromiss, som förutsätter en dialog mellan de båda institutionerna. Min målsättning är fortfarande att nå en överenskommelse med rådet. Det var inte möjligt före den första behandlingen, men jag är säker på att det kan uppnås genom förlikning.
De två frågor som politiskt sett är viktigast i detta direktiv är jourtiden och undantagsklausulen. När det gäller jourtid ser jag ingen anledning att inte följa EG-domstolens beslut. Det finns en lösning på detta problem - som säkert kommer att antas vid förlikningen - som kommer att lösa olika medlemsstaters svårigheter och som accepteras av hela EU:s läkarkår, vilken i dag samfällt företräds i den demonstration som äger rum framför parlamentets byggnad, med deltagande av 400 läkare som företräder över 2 miljoner läkare inom hela EU. Undantagsklausulen är enligt min åsikt en fråga som inte har något att göra med flexibilitet på arbetsmarknaden. Enligt min åsikt täcks flexibiliteten helt och hållet in genom att referensperioden blir ett år. Den grundläggande frågan är att avgöra huruvida vi vill att europeiska arbetstagare ska kunna arbeta mer än 48 timmar per vecka som ett årsgenomsnitt, med andra ord från måndag till lördag, åtta timmar per dag, och huruvida detta passar med de uttalanden som alla gör här i parlamentet om att till exempel förena familjeliv och arbete.
Jag vill påminna er alla om att den rättsliga grunden till detta direktiv är arbetstagarnas hälsa och säkerhet. Jag måste sluta genom att varmt tacka mina många kolleger i gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater för allt det stöd som de har gett mig i denna process.
Jan Andersson
för PSE-gruppen. - Jag skulle först vilja tacka Alejandro Cercas för ett mycket bra arbete. Behövs egentligen ett gemensamt arbetstidsdirektiv? Obetingat ja, eftersom vi har en gemensam arbetsmarknad och vi måste ha minimiregler när det gäller hälsa och säkerhet. Detta handlar om hälsa och säkerhet.
Det finns två frågor som framför allt skiljer oss åt från rådet. Den ena är den inaktiva jourtiden. Om den finns en likhet oss emellan. Likheten är att vi båda säger att man kan hitta flexibla lösningar genom att arbetsmarknadens parter kommer överens på nationell eller lokal nivå. Skillnaden är utgångspunkten för dessa förhandlingar där rådet säger att detta inte är arbetstid, utan att det är ledig tid. Men vi säger att utgångspunkten är att det är arbetstid. Självklart är det arbetstid när du lämnar ditt hem och står till arbetsgivarens förfogande. Men vi är inte emot flexibla lösningar.
När det gäller den individuella opt-outen handlar det om huruvida den ska permanentas eller fasas ut. Vi menar att den ska fasas ut. För det första är den inte frivillig. Tänk er dagens arbetsmarknadssituation, där många söker samma jobb hos en enskild löntagare. Vad har de för val gentemot en arbetsgivare när de ska söka jobb?
För det andra undrar jag om det inte är utmanande i dagens läge att en del ska få jobba 60-65 timmar samtidigt som så många är arbetslösa? Det är utmanande.
För det tredje - jämställdheten. Vem är det som jobbar 60-65 timmar? Jo, det är män som har hemarbetande kvinnor som sköter markservicen. Kritiken från kvinnolobbyn mot förslaget från rådet är stark och det med rätta. Det här handlar om hälsa och säkerhet. Vi har försökt få igång förhandlingar. Det är ju rådet som inte har kommit till förhandlingarna. Vi är villiga att diskutera med rådet och vi har försökt och vi har fortsatt också, men vi har våra ståndpunkter som vi startar förhandlingarna med.
Elizabeth Lynne
för ALDE-gruppen. - (EN) Herr talman! Rådets gemensamma ståndpunkt är naturligtvis inte idealisk, men jag är mycket medveten om att det har tagit medlemsstaterna många års förhandlingar att komma så här långt. De flesta av oss har också arbetat med detta ett antal år.
Jag har alltid stött bibehållandet av undantaget, men jag ville att det stramas upp så att det verkligen skulle vara frivilligt. Jag är positiv till att undantaget, som nu ingår i den gemensamma ståndpunkten, inte kan undertecknas samtidigt som kontraktet och att man kan upphäva undantaget när som helst. Detta är ett mycket mer öppet sätt att skydda arbetstagarnas rättigheter än att använda en definition av ”självständiga arbetstagare” som är så vag att den skulle kunna gälla vem som helst, vilket den gör i många medlemsstater, eller användningen av flera avtal, varigenom en arbetsgivare kan anställa samma person med ett, två eller till och med tre avtal, vilket används i vissa andra medlemsstater. Om det förekommer missbruk av undantaget från arbetsgivarens sida kan arbetstagaren dra denne inför en arbetsdomstol. Om vi tar bort undantaget är jag orolig för att vi kommer att tvinga in fler personer i den grå ekonomin, så att de sedan inte omfattas av hälso- och säkerhetslagstiftning, särskilt direktivet om farliga maskiner. Alla lagliga arbetstagare omfattas av dessa direktiv, vare sig de undantas från arbetstidsdirektivet eller ej. I dessa svåra ekonomiska tider är det mycket viktigt att arbetstagare kan få arbeta övertid om de vill och att arbetsgivare också har flexibilitet.
Jag är mer tveksam till att jourtid inte räknas som arbetstid i den gemensamma ståndpunkten. Därför lade jag fram mitt ändringsförslag i utskottet för sysselsättning och sociala frågor för att säga att jourtid bör betraktas som arbetstid. Tyvärr fick jag inte stöd från den socialdemokratiska gruppen eller från PPE-gruppen för mitt ändringsförslag. Enligt Alejandro Cercas betänkande ska jourtid betraktas som arbetstid, medan kollektivavtal eller nationell lagstiftning kan ha andra bestämmelser. Detta är inte någon stor förändring från rådets ståndpunkt som den nu ser ut, bara en någon förskjuten tyngdpunkt. Jag lade inte fram mitt ändringsförslag igen eftersom jag visste att den socialdemokratiska gruppen och PPE-gruppen inte skulle rösta för detta. Jag misstänker dock att vi skulle kunna behöva gå vidare till förlikning, men jag misstänker också att rådet inte kommer att ändra sig. Om det inte blir någon överenskommelse hoppas jag att rådet kommer att tänka om och att hälso- och sjukvårdssektorn kommer att behandlas separat, vilket jag länge har begärt. Jag anser att översynen av detta direktiv egentligen bara krävdes för att hantera EG-domstolens och förstainstansrättens beslut i Simap- och Jaegermålen, och det är allt som vi borde ha ägnat oss åt.
Elisabeth Schroedter
för Verts/ALE-gruppen. - (DE) Herr talman, herr kommissionsledamot, fru rådsordförande! Överdrivet lång arbetstid gör arbetstagarna sjuka och leder till bristande koncentration och ett ökat antal misstag. De som arbetar alltför många timmar är en fara inte bara för sig själva utan även för personerna omkring sig. Skulle du till exempel vilja behandlas av en läkare som är utmattad, eller möta honom eller henne i trafiken efter överdrivet lång jourtjänstgöring? Därför ska vi rösta för ett arbetstidsdirektiv som, till skillnad från det som rådet har antagit, inte innehåller lika många kryphål som en schweizerost.
Ett arbetstidsdirektiv vars övre gräns enbart utgörs av riktlinjer, eftersom ett undantag kan beslutas i varje enskilt anställningsavtal, lyckas inte uppfylla målet att skydda hälsan på arbetsplatsen. Det är vår uppgift som medlagstiftare att se till att ett arbetstidsdirektiv innehåller miniminormer som är förenliga med hälsan. Därför kommer Verts/ALE-gruppen att rösta emot ytterligare undantag.
Vi anser att det är rätt att medlemsstaterna har tre år på sig för att anpassa sin nationella lagstiftning. Vi ska dock inte rösta för att göra det brittiska undantaget till ett allmänt undantag i EU. På samma sätt ogillar vi att kommissionen nu räknar arbetstid som utgörs av jourtid som inaktiv tid och anser att det är en viloperiod.
Det är särskilt viktigt för oss att arbetstiden i regel beräknas på grundval av individer och inte på grundval av varje enskilt avtal. Detta ändringsförslag från de gröna är centralt och motsäger vad Elizabeth Lynne här beskrev som en illusion.
Jag förkastar också påståendet att Europaparlamentet inte har föreslagit någon flexibel modell. Tvärtom ger förlängningen till en referensperiod på 12 månader en ganska omfattande flexibilitet, inte bara på bekostnad av de föreskrivna viloperioderna, och detta är viktigt för oss.
Herr kommissionsledamot! Det stämmer inte att arbetstagarna kan bestämma själva. De vet själva att det är omöjligt. Varför skulle man annars meddela att en demonstration med 30 000 personer ska hållas i morgon, medan vissa redan demonstrerar? Därför måste vi befästa vår ståndpunkt från den första behandlingen. Det är det enda sättet att se till att ett arbetstidsdirektiv också för med sig hälsoskydd på arbetet.
Roberta Angelilli
för UEN-gruppen. - (IT) Herr talman, mina damer och herrar! För det första skulle jag vilja tacka föredraganden för hans arbete. Jag skulle vilja säga till det franska ordförandeskapet, som jag inte desto mindre tackar för deras åtagande, att tillräckliga ansträngningar inte gjordes för att föra effektiva samtal med parlamentet.
Vår debatt i kväll är mycket vansklig, och våra ord måste grundas på största möjliga ansvar, liksom den politik som vi ska föra. Vi måste vara fullt medvetna om att alla urvattnade kompromisser görs på bekostnad av arbetstagares liv. Därför kan en kompromiss till varje pris leda till kostnader i termer av hälsa, säkerhet och möjlighet att förena arbete och familjeliv.
Vi vet alla mycket väl att arbetslivet har förändrats och att det fortfarande förändras, under de senaste veckorna och under de senaste dagarna, under den ekonomiska krisens chockvåg. Vi är alla övertygade om att det behövs större flexibilitet, men detta måste uppnås på ett balanserat sätt, framför allt utan att man i brådskans namn utövar ett alltför stort tryck på arbetstagarnas rättigheter. Rådets förslag ger upphov till några mycket allvarliga frågor, såsom alla andra föredragande har sagt före mig.
Den första av dessa frågor är undantaget. Å ena sidan finns det en förståelse för att denna lösning är mycket problematisk, och därför tillhandahålls en översynsklausul. Men detta görs på ett relativt ospecificerat sätt utan att man fastställer något bestämt datum. Å andra sidan finns det samtidigt en typ av förtäckt utpressning. Om texten till rådets gemensamma ståndpunkt inte skulle antas skulle det aktuella direktivet fortsätta att gälla, med ett helt obegränsat undantag.
För det andra är det hela frågan om begreppet jourtid, som i praktiken tenderar att jämställas med en ledighet. I denna fråga - såsom alla de andra ledamöterna har sagt före mig - kan det inte finnas något utrymme för oklarhet, eftersom all oklarhet är helt oacceptabel.
Slutligen gäller det förlikning. Förlikning får inte vara en abstrakt term som används för ospecificerade lösningar eller så kallade ”skäliga villkor” som i verkligheten blir ett konstgrepp - kollektivförhandlingar överges, vilket tvingar arbetstagarna, framför allt kvinnliga arbetstagare, att acceptera de villkor som beslutats, helt enkelt för att inte förlora sina jobb.
Därför är det tydligt för mig att en översyn av direktivet är nödvändig och utan tvekan skulle vara värdefull. Men vi får i alla händelser inte ersätta ett rättsligt tomrum med oroväckande oklarheter.
Dimitrios Papadimoulis
för GUE/NGL-gruppen. - (EL) Herr talman! Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster, som jag har äran att företräda, motsätter sig bestämt och förkastar rådets gemensamma ståndpunkt, som tyvärr också stöds av kommissionen. Det är ett reaktionärt förslag som gör arbetsgivarnas lobby och extrema nyliberaler förtjusta. Det är ett förslag som vrider historiens klocka tillbaka nittio år till 1919, när en arbetsvecka på maximalt 48 timmar säkrades. Den gemensamma ståndpunkten innebär i stället att man behåller det arbetarfientliga och gräsrotsfientliga undantaget, avskaffar EG-domstolens rättspraxis i fråga om jourtid och stöder en beräkning av den genomsnittliga arbetstiden under en tolvmånadersperiod och därmed avskaffar kollektivavtalen som en förutsättning. Gruppen enade vänstern kräver att undantaget avskaffas, att principen att räkna den genomsnittliga arbetstiden under en 12-månadersperiod avskaffas och att jourtid ska räknas som arbetstid.
Mina damer och herrar i rådet och i kommissionen! Om er ståndpunkt var så arbetarvänlig skulle arbetsgivarorganisationerna demonstrera här i morgon i stället för de europeiska fackföreningarna med 50 000 arbetstagare. Sanningen är att arbetsgivarorganisationerna applåderar er och att arbetstagarnas fackföreningar kommer att vara utanför parlamentet i morgon och säga nej till en arbetsvecka på minst 65 timmar.
Ni talar mycket om det sociala Europa, men upprätthållandet av undantaget är ett kryphål som troligen inrättades av Margaret Thatcher för ett antal år sedan för Storbritannien, och nu vill ni göra detta kryphål ännu större och göra det permanent. Detta innebär att man tillbakavisar ett socialt Europa, att man förkastar en gemensam politik för arbetstagarna.
Derek Roland Clark
för IND/DEM-gruppen. - (EN) Herr talman! Arbetstidsdirektivet är slöseri med tid. Det har funnits sedan tiden innan jag blev ledamot av Europaparlamentet. Kort därefter ombads jag av en minister från Storbritanniens ministerium för arbete och pensioner att stödja den brittiska regeringens strävan att behålla undantagen. Naturligtvis gjorde jag detta. Jag gör det fortfarande, och jag har gott sällskap av många andra länder.
Så låt mig följa denna brokiga historias utveckling. Den 18 december 2007 meddelade föredraganden att en grupp länder inte ville ha arbetstidsdirektivet eller ett socialt Europa. De ville ha en fri marknad. Han kallade detta djungelns lag. Han sade att de måste ha varit psykfall.
Tack så mycket! På grund av världsomfattande handel och frihet från EU:s begränsningar på hemmaplan är Storbritannien starkt nog att vara EU:s näst största bidragsgivare, med 15 miljarder brittiska pund varje år. Jag antar att han inte vill tacka nej till dessa!
I december 2007 sade det portugisiska ordförandeskapet att de inte kunde riskera en omröstning i rådet, så de lät nästa ordförandeskap, Slovenien, ta hand om frågan. Då hade frågan förberetts genom att den kombinerats med det som avser bemanningsföretag, så att arbetet hade kommit igång. Slovenien föreslog en arbetsvecka på 65 timmar och senare 70 timmar. Emellertid omintetgjordes detta genom rådets hållning i frågan om jourtjänstgöring. Sedan visade EG-domstolen på svagheterna i politiken om minimilön.
När Finlands ordförandeskap upphörde sade deras arbetsmarknadsminister till utskottet för sysselsättning och sociala frågor att ministrar pratade vitt och brett om arbetstidsdirektivet i Bryssel men att det var en annan sak när de kom hem. Det stämmer!
Förra månaden, den 4 november, sade föredraganden åter att arbetstidsdirektivet måste komma först, till och med före ekonomiska aspekter. Men om man bortser från ekonomiska aspekter, hur kan man då höja skatterna, vilket är en följd av arbetstidsdirektivet? Företag som ökar antalet arbetstagare för att fylla den lucka som lämnats genom korta arbetstider ökar kostnaden per enhet. De lyckas inte konkurrera och arbetstillfällen försvinner, vilket är anledningen till varför Frankrike övergav sin arbetsvecka på 35 timmar.
Så låt oss gå i fransmännens fotspår. Begrav detta ogenomförbara arbetstidsdirektiv en gång för alla.
Irena Belohorská
- (SK) Låt mig också tacka föredraganden för det framlagda förslaget till direktiv om arbetstidens förläggning, som utgör en bilaga till direktiv nr 88 från 2003. Jag skulle också vilja tacka honom för presentationen i dag och för att han inte glömde att nämna hälso- och sjukvårdsanställda, som skulle kunna vara en av de grupper som påverkas allra mest.
Eftersom Europeiska kommissionen och Europeiska rådet har ägnat stor uppmärksamhet åt att utarbeta detta dokument menar jag att det därmed förtjänar en omfattande diskussion från vår sida. Jag har mottagit många undersökningar från fackliga organisationer där man uttrycker oro över att arbetsgivare kommer att ges alltför många alternativ. Detta gäller främst bedömningar av vilken tid anställda förväntas vara tillgängliga eller ha jourtid.
Jag skulle vilja påminna er om att arbetstagare som har jourtid hindras från att organisera sin tid på ett fritt sätt. Detta gäller hela gruppen hälso- och sjukvårdsanställda, som vi skulle kunna komma att utlämna åt arbetsgivarnas godtycke och utnyttjande. Låt oss komma ihåg att detta inte bara handlar om att försämra läkaryrket och sjuksköterskeyrket. Det inbegriper också att man värdesätter själva jourtiden eftersom begränsningar inom detta område i slutändan skulle kunna hota patienter som behöver hjälp.
Även om vi kan hoppas att genom detta direktiv kunna hjälpa arbetstagare att återfå styrkan och få ett bättre familjeliv tvivlar jag på om arbetsgivare kommer att dela samma målsättning. Alla europeiska organisationer brottas i dag med lågkonjunkturen, finanskrisen, en utveckling mot hög arbetslöshet och de möjliga konsekvenserna av dessa faktorer. Enbart detta faktum kan leda till högre krav och därför till en rädsla hos anställda att deras arbetsgivare kan utnyttja möjligheten till friställning som en av faktorerna. Också av denna anledning kommer det att komma många personer hit och demonstrera i morgon.
Philip Bushill-Matthews
(EN) Herr talman! Låt mig inleda med att gratulera kommissionen till dess eftertänksamma hantering av detta ärende. Låt mig också gratulera rådets ordförandeskap. Som ordförandeskapets medlemmar mycket väl vet har denna fråga blockerats under de sju tidigare ordförandeskapen, och det har krävts stor skicklighet att komma så långt som de har kommit. Ordförandeskapet har visat att man inte bara har gjort framsteg utan att man också har drivit på diskussionerna. Utmaningen för oss alla, som ledamöter, är nu att se om vi också är beredda att acceptera denna utmaning och gå vidare genom vår omröstning på onsdag.
Låt mig säga till föredraganden att jag helt instämmer i hans inledande kommentarer. Men innan ni blir alltför entusiastisk, låt mig påminna er om att ni i dessa inledande kommentarer uppgav att det fanns miljontals arbetstagare som var oroliga över arbetstidsdirektivet. Jag håller med er. De är oroade. De är oroade över att det finns politiker som ni själv som försöker säga vad som är bra för dem, som försöker hindra dem att välja sina egna arbetstider så att de kan arbeta på ett fritt sätt.
Jag har tappat räkningen över det antal personer som har skrivit till mig - inte organisationer som försöker utnyttja arbetstagare, utan vanliga arbetstagare - som frågar varför vi ens diskuterar detta och säger att vi inte bör hindra dem från att välja vilka tider de vill arbeta.
Särskilt slogs jag av en familj som nämndes i en tidning för bara tre dagar sedan. Mannen hade förlorat sitt jobb inom byggsektorn, och hans fru behövde ta två deltidsjobb för att deras familj med tre barn och maken skulle kunna bo kvar i sitt hus. Hon var tvungen att arbeta 12 timmar om dagen, sju dagar i veckan. Hon ville inte det, men hon var tvungen för att hålla familjen samman. Jag vill säga följande till föredraganden: Hon var från ert land; hon var från Spanien. Vilken hjälp erbjuder ni henne? Vilket hopp ger ni henne? Inget alls! Ni skulle säga till henne att hon inte får göra detta och att hon måste avstå från ett av sina jobb, avstå från barnen och avstå från huset.
Jag valdes inte för att stifta sådana lagar. Jag valdes för att ta hand om de personer som jag arbetar för, och jag kommer aldrig att glömma det. Jag kommer att sluta här nästa år, men fram till dess kommer jag att kämpa för de personer som valde mig. Jag kommer att hjälpa dem och inte stå i vägen för dem.
Som kommissionsledamoten har sagt kommer förslaget på bordet att ge bättre skydd i fråga om hälsa och säkerhet för arbetstagarna. Det är det vi kommer att få om vi stöder det. Om vi inte stöder det kommer arbetstagarna inte att få detta, och de kommer att veta vem de ska skylla på.
Karin Jöns
(DE) Herr talman, fru rådsordförande, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag skulle än en gång vilja vädja särskilt till de medlemmar i gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater som fortfarande tvekar att på onsdag behålla ståndpunkten från första behandlingen i linje med omröstningen i utskottet för sysselsättning och sociala frågor. När allt kommer omkring är det inte trovärdigt att å ena sidan stödja hälsoskydd för arbetstagare och att å andra sidan förespråka ett fortsatt undantag.
Det var inte utan anledning som ILO rekommenderade en 48-timmars vecka så tidigt som 1919. Påfrestningarna för arbetstagarna må vara annorlunda i dag, men inte mindre allvarliga. Som jag ser det är det ren cynism - jag säger detta med rådet i tankarna - att framställa ett fortsatt undantag som en social landvinning eftersom ett tak på 60 timmar samtidigt införs för den genomsnittliga arbetsveckan. Det faktum att en överenskommelse mellan arbetsmarknadens båda parter ska krävas bara där det gäller ännu längre arbetstider är detsamma som att säga att man ska vara beredd att acceptera 60 timmar i veckan som normal arbetstid - och det är definitivt oacceptabelt! Om man följer i rådets spår skulle det innebära att man trampar på arbetstagarnas hälsa och överger föreskriften att förena familj och arbete, och det skulle vara detsamma som att förråda det sociala Europa! Därför, mina damer och herrar, ber jag er att ägna detta lite mer eftertanke.
När det gäller jourtiden vill jag säga till rådet att denna måste erkännas som arbetstid som en allmän regel. Det finns ingen annan utväg. Om man överlåter bedömningen av inaktiv tid till arbetsmarknadens parter skapas tillräcklig flexibilitet för läkare, brandkårer och vakttjänster.
Bernard Lehideux
- (FR) Herr talman, fru rådsordförande, herr kommissionsledamot! Jag ger mitt fulla stöd till föredraganden som försvarar vår ståndpunkt från första behandlingen, en ståndpunkt som avvisades av medlemsstaternas regeringar.
Det fanns ett brådskande behov att se till att lagstiftningen om jourtid överensstämmer med EG-domstolens rättspraxis, och detta har uppnåtts. Alejandro Cercas betänkande ger balanserade lösningar för arbetstagarna och skyddar dessa. All jourtid räknas som arbetstid. Kompensationsledigheten kommer omedelbart efter tjänsteperioden. Detta är en fråga om sunt förnuft. Det handlar om att garantera rimliga arbetsvillkor, särskilt för hälso- och sjukvårdsyrken.
Men reformen av arbetstidsdirektivet ger oss också en möjlighet att göra framsteg med vår europeiska sociallagstiftning genom avskaffande av det individuella undantaget. I Alejandro Cercas betänkande utnyttjas detta tillfälle, och där föreslås ett gradvist avskaffande av alla möjliga undantag från den maximala rättsliga gränsen för antalet arbetstimmar. Vi måste inse fakta. Det är löjligt att säga att arbetstagarna är jämställda med sina arbetsgivare och att de kan avvisa vad som erbjuds dem.
Vi behöver tydligt visa medlemsstaternas regeringar att den text som de försöker påtvinga oss är oacceptabel. Bland de lovord som säkert kommer att blidka den franska regeringen från i morgon anser jag att vi först och främst måste intressera oss för de arbetstagare som kommer att behöva arbeta ännu mer, utan att ha någon valfrihet, såsom alla i Frankrike som i framtiden kommer att uppmanas att arbeta på söndagar. Jag skulle vilja tillägga att det uppenbarligen är i syfte att presentera detta alternativ som den franska regeringen har ändrat sin åsikt i rådet om det individuella undantaget.
Låt oss lyssna till arbetstagarna, och låt oss försöka besvara deras uppmaning om vi inte vill att nej-rösterna från de franska, nederländska och irländska folkomröstningarna ska åtföljas av många andra sådana omröstningar, där arbetstagarna ifrågasätter ett EU som får dem att känna att deras vardagsproblem inte tas upp.
Jean Lambert
(EN) Herr talman! Jag vill gå tillbaka till grunden och betona att detta är ett direktiv om hälsa och säkerhet. Eftersom det grundas på hälsa och säkerhet förväntar vi oss inte undantag om hälsa och säkerhet och inte heller förväntar vi oss konkurrens om arbetsnormer inom EU. Detta skulle handla om gemensamma normer, med tanke på att många av våra arbetstagare står inför samma problem.
Låt oss se på några av de hälsofrågor som många av våra medlemsstater just nu håller på att behandla: hjärt- och kärlsjukdomar, diabetes, stress. Stress är den näst största orsaken till arbetsfrånvaro i Storbritannien. 13 miljoner arbetsdagar förloras genom stress, depression, ångest, till en kostnad på 13 miljarder brittiska pund årligen - om vi ser till ekonomin, och vissa av oss tycker om att studera ekonomin i sig, herr Clark. Alla dessa problem och även frågor om fetma och överdriven alkoholkonsumtion står i samband med en kultur med långa arbetstider. Det är inte den enda faktorn, men det är definitivt en viktig faktor.
Vi talar inte bara om långa arbetstider någon gång ibland. Det finns en stor flexibilitet i det aktuella direktivet och i de föreslagna ändringarna, som kommer att möjliggöra för företagen att klara sig om mängden arbete ökar plötsligt, förutsatt att de balanserar tiden för sina anställda. Frågan gäller långa arbetstider under en längre tid. Risken för personolyckor på arbetsplatsen ökar om man arbetar 12 timmar eller mer. Trötta arbetstagare är farliga arbetstagare. Vägsäkerhetsexperter tror att utmattade förare står för fler olyckor än berusade förare. Om ni ber personer att arbeta många timmar, var medvetna om att detta är ett problem, var medvetna om att produktiviteten minskar, var medvetna om att kreativiteten minskar, vilket inte är bra för en kunskapsbaserad ekonomi. Det förbättrar definitivt inte balansen mellan arbete och privatliv om folk är för trötta för att läsa för sina barn när de kommer hem. Merparten - 66 procent - av de arbetstagare i Storbritannien som har långa arbetstider får dessutom inte betalt för dessa timmar. Detta ingår i en kultur med långa arbetstider, där man uttrycker sitt engagemang för arbetet genom att vara där, men inte nödvändigtvis genom att vara produktiv.
Till dem som menar att undantaget minskar byråkratin skulle jag vilja säga att antalet arbetade timmar i alla fall måste noteras. Om man granskar de nya förslagen ser man att det definitivt inte görs någon minskning av byråkratin i rådets förslag.
Roberto Musacchio
(IT) Herr talman, mina damer och herrar! I morgon kommer det att hållas en stor fackföreningsdemonstration i Strasbourg mot den verkliga kupp som rådet har genomfört i och med arbetstidsdirektivet.
En arbetsvecka på över 65 timmar är uppenbart absurd och oacceptabel, liksom överträdelsen av kollektiva regler och fackföreningsavtal. Långt ifrån att övervinna systemet med undantag, med individuella avtal om undantag, är dessa faktiskt ämnade att bli en allmän regel. Arbetstiden beräknas efter ett årsgenomsnitt, och på så sätt skapas en extrem flexibilitet. Ledighetsperioderna blir också ovissa och underordnas företagens avtal, och man kan komma att räkna inaktiv arbetstid som arbete till viss del, som erkänns och betalas till viss del. Det är oacceptabelt.
Denna politik som på ett orimligt sätt utnyttjar arbetstagarna, när det finns så många som saknar arbete, är en symbol för den nedvärdering av själva arbetet som är en så stor del av den aktuella krisen. Parlamentet skulle göra rätt i att lyssna på morgondagens demonstration och reagera på denna kupp från rådets sida, inte minst för att hävda sin egen suveränitet.
Andreas Mölzer
(DE) Herr talman! De säger att krisperioder för människor närmare varandra. Under lång tid har emellertid medborgare i hela EU fått känslan att EU och näringslivet har gått samman emot folket. Arbetstiderna har framställts som en konkurrensfaktor, arbetstiderna och arbetslivet har expanderat, lönerna har sjunkit och levnadskostnaderna har ökat, samtidigt som vinsterna har rusat i höjden och chefslönerna har ökat till astronomiska nivåer.
Medan parlamentet diskuterar utökade arbetstider, och därmed en minskning av dyrköpta sociala rättigheter, tillkännager företag tillfälligt minskade arbetstider för tusentals anställda, och risken för massarbetslöshet börjar göra sig påmind. Modeller som en gång hyllades såsom de mycket lovordade arbetstidskontona, som utnyttjas inom loppet av några veckor, visar begränsningarna med flexibla arbetstider. Än en gång strävar vi åt två motsatta håll. Å ena sidan hävdar vi att arbete och familj bättre ska kunna förenas för att förbättra födelsetalen, som har fallit i åratal. Å andra sidan låter vi söndagar och allmänna helgdagar alltmer urarta i vanliga arbetsdagar - varmed traditioner och familjelivet oundvikligen slås ut. I den aktuella krisen får vanliga medborgare ta ansvar för finansvärldens misstag. Det är dessa medborgare som får hjälpa bankerna med sina hårt förvärvade besparingar. Deras pensioner hotas, och inom kort kan de också behöva lämna sina jobb medan cheferna stannar kvar.
Ett kriterium för EU-medborgarnas bedömning av EU är i vilken omfattning det kan tillhandahålla social trygghet. EU måste därför bestämma sig för om de ekonomiska intressena eller folket ska komma först.
I detta sammanhang bör man också fundera på om Turkiets anslutning bör stoppas innan denna föranleder ett finansiellt sammanbrott för EU. Om EU ändå fortsätter att välja vägen med riskfylld nyliberalism och otyglad fixering vid utvidgningen bör det inte förvånas över fallande födelsetal eller social oro. Då kommer allmänhetens stöd för EU som en skyddad zon, som nyligen har fått ett kortsiktigt uppsving, snabbt att försvinna. Då kommer vi dessutom att ha mycket värre ekonomiska problem än nu.
Thomas Mann
(DE) Herr talman! Jag har tjänstgjort under natten på sjukhus två gånger, från kl. 21 till kl. 5. Alla som på nära håll har sett det arbete som sjuksköterskor, yngre läkare och ambulansförare utför kommer att inse att det är högst orealistiskt att jourtid skulle kunna indelas i aktiva och inaktiva delar. Båda dessa är arbetstid, och ersättningen måste spegla detta. EG-domstolen hade också rätt i detta.
Jag anser att rådet har fel i att inaktiv arbetstid är en typ av ledighet. Maraton på upp till 72 timmar i tjänst skulle vara följden. Det kan man inte kräva av anställda och inte heller av patienterna. Hälsan och säkerheten i arbetet får inte inskränkas. I alla händelser är inte all jourtid densamma. Ett exempel är den privata brandkår som jag lärde känna under mitt arbete som en av tio föredragande för Reach. Nyligen bjöd jag in medlemmar från denna typ av brandkårer till Europaparlamentet i Bryssel.
De kom från kemisk industri, stålindustri och flygplatser. De lyckligtvis få gånger de behövs tydliggör att ett undantag från den maximala arbetsveckan krävs i deras fall. För övrigt höll både arbetsgivare och arbetstagare med om detta.
I detta sammanhang gäller det dock att avtal är en fråga för arbetsmarknadens båda parter. Fria kollektivförhandlingar och dialog mellan arbetsmarknadens parter är viktiga delar i ett socialt Europa. Där det inte förs några kollektivförhandlingar måste regler föreskrivas av staten. När allt kommer omkring är ministrarna eniga om en arbetsvecka på maximalt 48 timmar i EU.
Därför stöder jag i princip Alejandro Cercas betänkande, men jag stöder också flexibilitet genom undantag för vissa yrken. Om detta går vidare till förlikning måste förhandlingarna föras på ett lugnt sätt och inte i hast. Ett socialt Europa har inte råd med förhastade reaktioner eller tomma ord.
Yannick Vaugrenard
(FR) Herr talman, mina damer och herrar! För det första skulle jag vilja berömma min vän Alejandro Cercas anmärkningsvärda arbete. Han är föredragande för denna text, som nu åter ligger på bordet för andra behandlingen, tack vara en förvånande kompromiss vid rådets möte i juni.
Belgare, cyprioter, ungrare och spanjorer förkastade den, och med rätta, eftersom den syftar till större flexibilitet på bekostnad av arbetstagarnas säkerhet, vilket är oacceptabelt. Tror ni på allvar att arbetsgivarna, i en tid av utbredda friställningar och ökade planer på avskedanden i hela Europa, behöver kunna påtvinga de anställda 65 timmar i veckan eller mer?
Lite konsekvens skulle vara en fördel för EU. Vi subventionerar för närvarande hela industrisektorer för att undvika arbetslöshet, och det är i sin ordning. Men vi bör också skydda arbetstagarna i deras arbete, när de fortfarande arbetar inom företag eller företags administration. Vid en tid då medborgarna tvivlar på EU - och detta nämndes precis - skulle rådets kompromiss, om parlamentet skulle acceptera denna, skicka ut det värsta tänkbara budskapet.
Genom detta direktiv måste det föreslås en maximal gräns för arbetstiden per vecka av hälso- och säkerhetsskäl. Direktivet får inte ha en skadlig social och mänsklig inverkan. Detta är föredragandens och även Europeiska fackliga samorganisationens hållning, och det är den ståndpunkt som också jag kommer att omfatta.
Siiri Oviir
(ET) Herr talman, mina damer och herrar! Under många år har medlemsstaterna och EU-institutionerna diskuterat och letat efter en gemensam ståndpunkt i fråga om arbetstidsdirektivet. Det har gjorts framsteg, men det finns fortfarande brister. Vår omröstning kommer att visa hur nära vi i parlamentet slutligen är att komma fram till gemensamma ståndpunkter.
Om möjligheten att arbeta övertid behålls kommer jag att kunna stödja direktivet. Övertid är inte särskilt vanligt i Estland, men jag skulle önska att folk, anställda, ska kunna bestämma själva om de ska arbeta övertid eller inte, för att tjäna mer pengar, för att utveckla sina karriärmöjligheter eller av andra personliga skäl.
Att förbjuda övertid i direktivet skulle innebära att anställda i vissa fall fortfarande skulle behöva arbeta övertid, men då på ett olagligt sätt, utan att få mer betalt och utan rättsligt skydd. Ingen av oss vill ha det så.
För det andra, för ett litet land såsom Estland är det viktigt att den ledighet som ges som kompensation för övertid beviljas inom rimlig tid efter att den anställde har arbetat de extra timmarna. Kravet att kompensationsledighet ska beviljas omedelbart kan orsaka problem med arbetstidens förläggning, särskilt inom sektorer med arbetskraftsbrist.
För det tredje är jourtid arbetstid. Jag skulle vilja uttrycka min tacksamhet mot Frankrike, som innehar EU-ordförandeskapet, för att de har behandlat direktivet och bidragit till utarbetandet av en gemensam ståndpunkt.
Ilda Figueiredo
(PT) Det grundläggande syftet med detta förslag från rådet är att nedvärdera arbetet, öka exploateringen och säkra större inkomster för arbetsgivarna och större förtjänster för ekonomiska och finansiella koncerner, genom en genomsnittlig arbetsvecka på 60 till 65 timmar, lägre löner och begreppet inaktiv arbetstid.
Detta är ett av de mest uppenbara exemplen på kapitalistiskt utnyttjande, och det hotar allt som har sagts om att förena arbete och familjeliv. Detta förslag innebär att man går nästan 100 år tillbaka när det gäller de mödosamt förvärvade rättigheterna för arbetstagare, som är människor, inte maskiner. Därför stöder vi ett förkastande av denna skamfulla ståndpunkt från rådet och uppmanar ledamöterna att vid omröstningen lyssna på arbetstagarnas protester och förhindra ännu allvarligare sociala spänningar, fler steg bakåt och en återgång till en form av slaveri nu på 2000-talet.
I denna tid av kris och arbetslöshet behöver vi gradvis minska arbetsveckan utan lönesänkningar för att skapa fler arbetstillfällen med rättigheter, och vi måste respektera de arbetandes värdighet.
Jim Allister
(EN) Herr talman! Jag motsätter mig bestämt upphävandet av Storbritanniens rätt att tillämpa ett undantag från arbetstidsdirektivet. Faktiskt skulle jag tillbakavisa Europaparlamentets rätt att försöka beröva mitt land denna rättighet. Enligt min åsikt är arbetstiderna helt och hållet en fråga som bör kontrolleras nationellt och inte dikteras från Bryssel.
Om brittiska arbetstagare av sin egen folkvalda regering tillåts arbeta mer än 48 timmar i veckan, varför skulle detta ha någon betydelse för dem som kommer från länder där regeringarna är mer förbjudande? Ärligt talat bör ni inte lägga er i det. Men det är en mycket viktig fråga för brittiska företag, särskilt vid ett tillfälle när den ekonomiska nedgången orsakar enorma påfrestningar, när maximal flexibilitet och mindre reglering och inte mer reglering är avgörande för den ekonomiska återhämtningen. Att maximera Europas produktion, få våra varor sålda på hemmaplan och utomlands och göra det lättare för företag att växa bör vara angelägenheter för alla.
Ändå har vi här ideologier där man försöker pracka på alla sin sociala dagordning, även där denna är oönskad. Det är verkligen dags att parlamentet gör rätt prioriteringar. Att förkasta detta försök att ogiltigförklara det brittiska undantaget skulle vara en bra början.
Csaba Őry
(HU) Vi noterade nyligen att den allmänna opinionen följer denna fråga med ovanligt stort intresse och särskilt de aspekter som också vi diskuterar, det vill säga frågorna om undantaget och om jourtiden. När det gäller undantaget hör vi ständigt två olika argument. Det första är den synpunkt som betonar flexibiliteten, och det andra gäller frågan om valfrihet. Vi verkar agera som om arbetsgivare och anställda var verkligt jämlika partner - vilket de inte är - och en av arbetsrättens uppenbara skyldigheter och funktioner är just att rätta till denna ojämlikhet. Som sociala politiker har sagt har tiggaren samma rätt att sova under bron som miljonären. I detta avseende talar vi naturligtvis om avtalsfrihet. Men i verkligheten talar vi om en ojämlik situation som inte så mycket främjar flexibiliteten utan som främst upprätthåller denna ojämlikhet.
Flexibiliteten främjas dessutom i hög grad av den lösning som angavs vid parlamentets första behandling. Under 26 veckor kan en person arbeta så mycket som 72 timmar, och därmed anpassa sig till marknadsbehov, höga orderingångar och tung arbetsbelastning. Naturligtvis behöver man också ha ledigt, och jag anser att detta måste vara ett mål i ett direktiv som gäller arbete och hälsoskydd.
I fråga om jourtiden, om en bokhandel eller klädaffär under en förmiddag inte har några kunder eller besökare, betyder detta då att försäljaren har inaktiv jourtid, som därför skulle beräknas enligt en annan skala? Den korrekta ståndpunkten är att om arbetstagare inte fritt kan använda sin tid som de önskar utan behöver komma till sin arbetsplats måste det betraktas som arbetstid. Ersättning för det arbete som utförs är en helt annan fråga, en som kan vara föremål för förhandling mellan respektive arbetsgivar- och arbetstagarorganisation - det kan göras en anpassning till situationen i varje land och till den nationella kompetensen, men arbetstid är arbetstid och måste betraktas som sådan. Därför håller jag med domstolen. Men jag håller inte med om rådets kompromiss, och jag stöder inte denna.
Maria Matsouka
(EL) Herr talman! Jag vill först gratulera Alejandro Cercas eftersom han har lagt fram ett värdigt betänkande med tanke på rådets oacceptabla gemensamma ståndpunkt. Både kommissionens ursprungliga förslag och rådets gemensamma ståndpunkt verkar faktiskt utgöra ett allvarligt hot mot arbetstagarnas hälsa och säkerhet, och, vilket är ännu viktigare, mot den balans mellan arbete och familjeliv som vi försöker uppnå. Samtidigt, och detta är ännu värre, är dessa förslag avsedda att införa medeltida arbetsförhållanden i linje med specifikationerna och påbuden för ekonomisk nyliberalism. Det är just denna nyliberala strategi som stöder och främjar ojämn och ensidig utveckling, exploatering av arbetstagarna, återanvändning av arbetslösa och till sist upplösning av fackföreningsrörelsen. Det aktuella ekonomiska dödläget och den sociala oron beror på den strukturella krisen i den nyliberala modellen. Det är därför som rådets gemensamma ståndpunkt bör dras tillbaka och ett nytt förslag läggas fram, som främjar solidaritet, politisk jämställdhet och social rättvisa.
Marian Harkin
(EN) Herr talman! I kväll diskuterar vi en mycket viktig rättsakt, och vår diskussion och omröstning här i parlamentet kommer att sända ett mycket tydligt budskap till arbetstagare över hela EU och deras familjer.
På Irland har vi en fråga som vi ställer när vi diskuterar socialpolitik, och den frågan lyder: Är vi nära Boston eller Berlin? Med tanke på sammanhanget för kvällens diskussion måste vi vara närmare Berlin - det vill säga om Berlin, eller Paris, kan ge en verklig förbättring av arbetstagarnas hälsa och säkerhet. Jag har lyssnat på Valérie Létard, och hon har bett oss att uppträda på ett ansvarsfullt sätt, och jag anser att Alejandro Cercas har gjort just det.
På rådets möte förra veckan, i diskussionen om Lissabonfördraget, gjorde rådet ett åtagande att stärka arbetstagarnas rättigheter. Rådet och parlamentet har nu möjlighet att göra just det. Dessutom talar vi ofta i parlamentet om balansen mellan arbete och familjeliv, och alla instämmer i detta. Återigen har vi nu en möjlighet att säkra balansen mellan arbete och familjeliv för EU:s medborgare.
Och kom ihåg att, som José Albino Silva Peneda redan har nämnt, 48 timmar per vecka är åtta timmar per dag, sex dagar i veckan. Philip Bushill-Matthews talade om en kvinna som arbetar 12 timmar per dag, sju dagar i veckan som om detta var acceptabelt. Det är helt oacceptabelt, och vi ska inte vara delaktiga i denna sorts exploatering.
Som jag sade tidigare, kvällens debatt och vår omröstning om betänkandet kommer att sända ett tydligt budskap till EU:s medborgare. Vi måste sända ett tydligt budskap om att det sociala Europa lever och frodas.
Georgios Toussas
(EL) Herr talman! Rådets gemensamma ståndpunkt om arbetstidens förläggning är ett arbetarfientligt monster och har med all rätt väckt en orkan av protester från arbetstagare i medlemsstaterna. Betänkandet av Alejandro Cercas går inte in på kärnan i de bakåtsträvande förslagen i rådets gemensamma ståndpunkt. I betänkandet samtycker man till uppdelningen av arbetstid mellan aktiv och inaktiv, under förutsättning att konceptet med obetald, inaktiv arbetstid erkänns. Personal på stormarknader, inom tjänstesektorn, sjukhuspersonal och doktorer har bedrövliga arbetsförhållanden och tvingas stanna kvar på arbetsplatsen i tolv eller fjorton timmar per dag. Tidsperioden för genomsnittlig arbetstid ökas från den grund på fyra månader som gäller nu, till tolv månader, undantagsklausulen behålls, betänkandet angriper den fastställda dagliga arbetstiden, övertidsersättning, tjänstedagar och kollektivavtal i allmänhet och stöder arbetsgivare i deras strävan att göra flexibla anställningsformer ännu mer generella, vilket kommer att få allvarliga och smärtsamma effekter för de sociala trygghetssystemen. I dag, när möjligheterna att öka arbetsproduktiviteten gör det möjligt att minska arbetstiden och öka fritiden, är denna sorts förslag oacceptabelt. Därför är vi helt och hållet mot rådets gemensamma ståndpunkt och Alejandro Cercas förslag.
Juan Andrés Naranjo Escobar
(ES) Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag vill börja med att citera ord för ord från det dokument där den förnyade sociala agendan presenteras. Där står: ”Kommissionen uppmanar också alla medlemsstater att föregå med gott exempel genom att ratificera och genomföra de ILO-konventioner ...”.
I dag är vi dock här för att diskutera ett direktiv som är avsett att gå emot dessa kriterier genom att låta medlemsstaterna reglera arbetsveckor på upp till 60 eller 65 timmar i genomsnitt över en tremånadersperiod.
Är detta konsekvent, herr kommissionsledamot? Kan vi lagstifta mot våra egna rekommendationer? Syftet med direktivet är att fastställa minimiregler för att garantera arbetstagares hälsa och säkerhet genom två verktyg - viloperioder och en begränsning av arbetsveckan.
Det innehåller undantag för båda fallen, men vi talar inte om undantag, herr kommissionsledamot, som ni själv sade. Nej, vi talar enbart om avvikelser från ett av de grundläggande elementen i detta direktiv.
Flexibilitet rättfärdigar inte detta. En ökning av arbetstiderna får inte förväxlas med den flexibilitet som företag och arbetstagare behöver. Direktivet har mycket omfattande bestämmelser för säsongsmönster, produktionstoppar och behoven för vissa aktiviteter.
Något som är bra för alla, herr kommissionsledamot, är att målet flexicurity uppnås, med andra ord att privatliv och familjeliv på ett framgångsrikt sätt förenas med arbete. För att detta ska kunna inträffa måste vi arbeta på att utveckla en samarbetskultur och öppenhet och låta den kollektiva självständigheten spela sin roll i förläggningen av arbetstiden.
När rådet antog sin gemensamma ståndpunkt i september var det en dålig dag för den sociala dialogen. Jag är övertygad om att vi nu skulle ha haft en överenskommelse om det hade lämnats till den kollektiva självständigheten att fastställa och förlägga arbetstiden.
Jag är säker på att dagen för omröstningen, när vi alla axlar vårt ansvar, kommer att bli en bra dag för alla.
Det är bra med reformer, men det är också bra att behålla de element som enar oss mest och orsakar minst söndring, som stärker EU och som kan hjälpa det sociala Europa att gå stärkt ur de problem det nu står inför. Vi måste göra både ekonomiska och sociala framsteg; de är beroende av varandra.
Pier Antonio Panzeri
(IT) Herr talman, mina damer och herrar! Samtidigt som jag uppskattar Alejandro Cercas arbete vill jag säga från början att det inte på något sätt var tydligt att det fanns ett sådant behov av att ändra direktivet om arbetstidens förläggning, och jag vill att denna debatt ska bekräfta resultatet av omröstningen i utskottet för sysselsättning och sociala frågor.
I dag har vi doktorer med oss, i morgon i Strasbourg kommer det att finnas företrädare för arbetstagare från hela EU, sammankallade av Europeiska fackliga samorganisationen. De är här för att visa sin önskan att förkasta den kompromiss som rådet har nått om direktivet, och för övrigt undrar jag hur det skulle kunna vara på annat sätt?
Vi vill sätta upp två tydliga mål för oss själva. Det första är att behålla den maximala gränsen på 48 timmar för en arbetsvecka inom EU. Härigenom skulle man få bukt med undantagsklausulen, genom vilken denna gräns kan kringgås och arbetsveckan kan uppgå till 60 eller 65 timmar. Det andra målet rör jourtid, som inte kan betraktas som inaktiv arbetstid utan i alla avseenden måste betraktas som arbetstid, på samma sätt som det är lämpligt att skydda rätten till kompensationsledighet för medicinsk personal.
Dessa mål kan och bör delas av alla i parlamentet eftersom de representerar den väg som förhindrar att konkurrensfaktorerna i EU går mot social dumpning och större exploatering av arbetstagarna. Jag hoppas verkligen att vi som kommissionsledamöter kan enas om dessa ståndpunkter eftersom de verkligen representerar det nya sociala Europa.
Patrizia Toia
(IT) Herr talman, mina damer och herrar! Rådets förslag, som sopar bort den balans som funnits tidigare - jag tänker på Luigi Cocilovos utmärkta arbete på detta område - stämmer inte överens med vårt stöd eftersom det innebär ett steg bakåt i många frågor som rör arbete, balansen mellan arbete och familjeliv och anställningstrygghet, och för att det representerar ett val som försvagar arbetstagares rättigheter, som trots allt är rättigheterna för oss alla, för våra barn, för vanliga människor.
För övrigt vill jag inte att detta argument ska misstas för att vara fackligt eller företagsfrämjande eftersom det försvarar hälsovårdspersonalen. Det är inget av dessa saker. Som politiker agerar jag inte på uppdrag av företag eller fackföreningar, jag agerar på uppdrag av medborgarna. När jag tar beslut tänker jag på dem, på deras sociala rättigheter, som är grundläggande inom EU. Därför kan jag inte tolerera ett EU som inte rör sig framåt i takt med resten av världen, ett EU som tvärtemot gör stora felbedömningar genom att förväxla ett försvagat skydd med flexibilitet och frihet. Detta blir ännu allvarligare i dessa tider, när EU upplever den värsta krisen någonsin och när det finns små förhoppningar om välstånd och tillväxt.
Fru Létard, företrädare för rådet och kommissionen! Om vi inte förstår att miljontals arbetstagare i dag riskerar att förlora sina arbeten och befinner sig i en svag och utsatt position, och givetvis inte har någon frivillig kontraktsenlig rätt - utöver undantagsklausulen - då måste jag säga att vi inte har någon aning om vad som verkligen sker i privatlivet och familjelivet för EU:s medborgare.
Av denna anledning stöder vi Alejandro Cercas förslag, och vi hoppas att alla kommissionsledamöter gör samma sak. Jag måste säga att rådets ovilja att förhandla i detta läge tvingar oss att vinna diskussionen och förhandlingen under förlikningen.
Gabriele Stauner
(DE) Herr talman, mina damer och herrar! Jourtid är arbetstid, vilket EG-domstolen med all rätt kom fram till. Medlemsstaterna har verkligen anpassat sig bra till förhållandena nu, och inte ett enda sjukhus eller någon annan institution har gått i konkurs som ett resultat av detta.
Dessutom kräver jourtid, som vi diskuterar här, att arbetstagaren finns på arbetsplatsen. Allt annat är tjänstgöringsberedskap, vilket är en helt annan fråga. Jag anser att denna indelning i aktiv och inaktiv jourtid - eventuellt ytterligare definierad genom ett mer eller mindre, men ändå godtyckligt, beräknat medelvärde - är absurd. Trots allt - för att tala i rättsliga termer - står arbetstagarna till arbetsgivarnas förfogande, lyder deras anvisningar och får inte själva bestämma över sin egen tid.
Jag är generellt sett mot individuella undantag. Trots allt vet vi alla att anställningsförhållanden inte kännetecknas av en jämställd status utan av en motsättning mellan den å ena sidan ständigt ekonomiskt starkare arbetsgivaren och å andra sidan arbetstagaren som är beroende av sin arbetskapacitet. Den individuella arbetsrätten skapades just för att kompensera för bristen på jämställdhet i detta förhållande. Om det skulle behövas så kommer arbetstagare som är beroende av sina arbeten för att överleva att riskera sin hälsa för att försörja sig själva och sina familjer. I tider av ekonomiska svårigheter, som den vi upplever just nu - som för övrigt beror på allvarligt felaktiga beslut av inkompetenta chefer - står arbetstagarna under ständigt ökande press. Men människor är inte maskiner som kan arbeta utan att ta rast.
Jag anser att rådets ståndpunkt i denna fråga är oacceptabel. Jag stöder i stort vårt utskotts betänkande och den ståndpunkt som min kollega José Albino Silva Peneda intar och hoppas på en hållbar, mänsklig lösning i förlikningsförfarandet.
Marie Panayotopoulos-Cassiotou
(EL) Herr talman! Den enda tjänst som rådets gemensamma ståndpunkt och det franska ordförandeskapets ansträngningar har gjort oss är att vi återigen diskuterar problemet. Det är vid jultid som vi kommer ihåg ”En julsaga” av Charles Dickens, där en arbetsgivare i ett visst land i Europa inte ger sin hårt arbetande anställda ledigt. Vi bör sätta stopp för denna julsaga. Länder som Grekland var i minoritetsställning och gav inte sitt stöd åt kompromissen. Grekland har genomgående stött en 48-timmars vecka och vill inte ha några ändringar av arbetstidens förläggning utan dialog och avtal mellan arbetsgivare och arbetstagare. Vi skulle föredra att inte se demonstrationen i morgon, varken från arbetsgivare eller från arbetstagare, som mina kolleger vidhöll. Vi skulle föredra social dialog och kollektiva förhandlingar.
En av mina kolleger hänvisade till medeltiden. Men på medeltiden respekterade man söndagen som en vilodag. Inte ens slavar arbetade på söndagar, och i dag har vi tagit bort det faktum att söndag måste vara en av arbetstagarnas lediga dagar från direktivet. Det är därför två ändringsförslag har lagts fram, och jag uppmanar kammaren att stödja dessa så att parlamentets förslag inbegriper detta element av europeisk civilisering. Jag hoppas att det kommer att stödjas av alla de ledamöter som jag ser använder sin inaktiva tid och får betalt för normal tid. I morgon borde vi korta av tiden för de ledamöter som inte befinner sig i parlamentet.
Richard Falbr
- (CS) Praktiskt taget ända sedan ratificeringen av Maastrichtfördraget, som för många representerade en seger över den nyliberala ekonomiska politiken, har vi sett ett successivt och koncentrerat angrepp på den europeiska sociala modellen. Övergivandet av den keynesianska kollektiva socioekonomiska modellen, där social dialog och ett starkt ingripande av staten betraktas som normalt, har tagit oss dit vi befinner oss i dag, till den nyliberala kapitalismens totala sammanbrott och en statlig hjälp som skulle ha bantats ned så mycket som möjligt och vars påverkan skulle ha minskats till ett minimum.
Jag förstår inte hur någon kunde genomdriva vad rådet har lagt fram, med kommissionens stöd. Är det kanske tänkt att vara ännu ett steg mot socialistisk kapitalism för de rika och cowboykapitalism för de fattiga? En återgång till 1800-talet kommer inte att hjälpa någon. Vi måste därför kategoriskt förkasta förslaget till direktiv så länge som det inte innehåller de ändringsförslag som föredraganden, Alejandro Cercas, lade fram.
Mihael Brejc
(SL) I det här direktivet föreskrivs inte att arbetsveckan på 40 timmar utökas till 60 timmar. Man kräver inte heller att anställda arbetar 60 eller 65 timmar per vecka, inklusive övertid. I stället lägger man fram ramar och villkor för när detta är möjligt. Av denna anledning kan de 60 timmar som vi diskuterar inte jämställas med de nuvarande bestämmelserna i den nationella lagstiftningen, där arbetstiden per vecka begränsas till 40 timmar eller mindre. Sådana ekvationer är olämpliga eftersom de ställer direktivet i missvisande dager.
Men direktivet inför en gräns för den högst tillåtna arbetstiden. Vad ingen har nämnt i dag är att många människor på finansinstitutioner, advokatbyråer, investeringsbolag och så vidare regelbundet arbetar 60, 70 eller fler timmar, utan att någon höjer på ögonbrynen. Det här direktivet anger en övre gräns som inte får överskridas.
Vi måste också sätta oss själva i arbetsgivarnas situation, särskilt när det gäller små och medelstora företag, som utan tvivel finner det svårt att överleva på marknaden om de påförs för många formella hinder. Vi måste förstå deras situation, särskilt när de under vissa perioder måste samla alla sina krafter för att fullgöra sina avtal, och när man förstås måste arbeta längre. Men detta görs med den anställdes samtycke, och givetvis till extra lön, och inte bara automatiskt varje vecka.
Kort sagt, systemen för jourtider varierar också mycket. Vi har alla nämnt doktorer, men vi glömmer till exempel campingplatser, familjeägda hotell och många tjänster där man arbetar, är i tjänst och ibland måste ha jour. Sammanfattningsvis anser jag att rådet har föreslagit en sorts kompromiss, och vi kommer givetvis att ta det vidare till förlikningsfasen. Jag hoppas att vi hittar en lämplig lösning för denna fas.
Anja Weisgerber
(DE) Herr talman! Principen att jourtid som helhet ska betraktas som arbetstid måste hålla; jag håller med föredraganden om detta. Jag anser att den gemensamma ståndpunkten måste ändras i detta avseende. I den gemensamma ståndpunkten räknar man också med möjligheten att betrakta den inaktiva tiden för jourtiden som viloperiod. Detta kan leda till maratontjänster på 72 eller fler timmar, vilket inte bör tillåtas i någon medlemsstat. Därför är jag glad att utskottet har antagit mina ändringsförslag i detta avseende.
Jag vill dock be er att tänka på att direktivet om arbetstid inte enbart gäller doktorer utan också många andra yrken, och att jourtjänst håller arbetstagare upptagna i väldigt olika omfattning. Det omfattar exempelvis också brandmän, som kan sova eller till och med utföra fritidsaktiviteter när de har jour. Brandmän argumenterar därför för alternativet att minska den maximala arbetsveckan.
Jag förespråkar därför att man söker skräddarsydda lösningar på plats, genom kollektiva - inte individuella - undantagsklausuler. Praktikorienterade kollektivavtal har tidigare förhandlats fram i denna fråga av de berörda parterna. Jag stöder uttryckligen ett sådant stärkande av fria kollektiva förhandlingar.
Dessutom är den nya, kollektiva undantagsklausulen betydligt mer arbetstagarvänlig än de befintliga systemen. Undantag är endast möjliga med samtycke från den berörda arbetstagaren, och detta samtycke får inte ges i samband med anställningsavtalet. Om vi röstar mot detta alternativ med kollektivavtal löper vi risken att ingen översyn av arbetstidsdirektivet kommer att utföras, och vi riskerar också möjligheterna till arbetstagarvänliga undantagsklausuler.
Därför kommer jag att rösta mot de ändringsförslag som syftar till att ta bort undantagsklausulen, eftersom jag är för sådana fria kollektiva förhandlingar och för skräddarsydda lösningar på plats.
Mario Mauro
(IT) Herr talman, mina damer och herrar! Resultatet av vårt arbete är inte bara framställning av varor och tjänster utan verkställandet av ett livslångt mål, uppfyllandet av den önskan som leder oss att söka efter lycka. Av denna anledning måste vi ha en genomtänkt inställning till arbetsmarknadspolitiska beslut, och vi måste vara modiga.
Jag anser därför att det är klokt att parlamentet stöder förlikningsförfarandet, och å ena sidan föredragandens ståndpunkt, men framför allt José Albino Silva Penedas ändringsförslag. Här måste jag säga att det är uppenbart att jourtid inom hälsovårdsyrken helt bör betraktas som arbetstid - detta måste absolut garanteras.
Stephen Hughes
(EN) Herr talman! Många människor verkar felaktigt tro att om vi antar den ståndpunkt som föreslås av Alejandro Cercas kommer de inte att kunna arbeta en extra timmes övertid utöver 48 timmar per vecka. Det är givetvis inte sant.
Vi är generellt sett mot undantagsklausulen eftersom detta gäller lagstiftning om hälsa och säkerhet, men vi har föreslagit en genomsnittsperiod för arbetad tid över 12 månader i stället för nuvarande fyra månader. Detta ger utmärkt flexibilitet för enskilda och företag när de planerar arbetstider. Det ger faktiskt så stor flexibilitet att rådet självt ville ange en fast gräns på 60 eller 65 timmar per vecka, beroende på genomsnittsperiod. Vi gjorde inte det. Den flexibilitet som inbegrips här är mycket bättre än undantagsklausulen. Det är ett mycket bättre alternativ för företag och enskilda. Jag hoppas att detta meddelande går fram på ett mycket tydligt sätt genom denna debatt.
Ewa Tomaszewska
- (PL) Tanken på att skilja mellan aktiv och inaktiv arbetstid är farlig och oärlig. Om en del av den tid som tillbringas på en arbetsplats och ägnas helt eller delvis åt att utföra tjänster för en arbetsgivare inte används för att göra en specifik uppgift, kan denna period inte betraktas som en viloperiod. Trots allt kan den anställda inte tillbringa denna tid med sin familj eller använda den för att vila som han eller hon vill. Denna tid ska ersättas med samma lön.
En annan fråga rör möjligheten att utöka jourtid utan lämplig ersättning, efter vad som påstås med den anställdas samtycke. Detta påverkar framför allt doktorer. Jag vill gärna veta om någon patient, helst en ledamot av Europeiska rådet, glatt skulle låta sig opereras av en doktor som redan har varit i tjänst i 23 timmar. Detta är inte bara ett brott mot anställningsrättigheterna; det är också ett brott mot patienträttigheterna. Sjukhus i Polen har vägrat att anställa doktorer som inte skriver på undantagsklausulen. Jag vill påminna kammaren om att rätten till åtta timmars arbetsdag infördes före andra världskriget.
Silvia-Adriana Ţicău
(RO) Det sociala Europa måste garantera att varje europeisk medborgare kan leva på ett anständigt sätt på sin lön. Ett anständigt arbete måste garantera en anständig levnadsstandard.
Respekt för anställda inbegriper att införa en period för arbete och en period för vila, då de kan slappna av och tillbringa tillräckligt mycket tid med sina familjer. Barn behöver sina föräldrars vägledning och övervakning, men om föräldrarna har lite eller ingen tid att tillbringa med familjen kan detta få negativa effekter på barnens uppfostran. Ingen arbetsgivare ska kunna be en anställd arbeta mer än 48 timmar per vecka.
Jag anser att arbetstidsdirektivet behöver fokusera mer på den specifika situationen för jourtider för medicinsk personal. Jag stöder Alejandro Cercas betänkande som skyddar de anställdas intressen utan att förbise arbetsgivarnas rättmätiga intressen, och ger dem möjlighet att anpassa arbetstiden efter sitt behov. Jag välkomnar också de ändringsförslag som betonar vikten av kollektivavtal.
Dragoş Florin David
(RO) I dagens klimat med finanskrisen som direkt påverkar det ekonomiska och sociala livet för EU:s medborgare är arbetstidsdirektivet en viktig del av EU:s socialpolitik.
I Alejandro Cercas betänkande presenteras en logisk och samordnad strategi när det gäller utvärderingen av slutsatserna från tillämpningen av detta direktiv i medlemsstaterna. Direktivet är just nu ett flexibelt instrument som definierar en skyddsnivå som inte tillåter åtgärder som är skadliga för arbetstagares hälsa och säkerhet.
Jan Tadeusz Masiel
- (PL) Herr talman! Nu när den här diskussionen närmar sig sitt slut vill jag tillägga några ord för att stödja betänkandet av Alejandro Cercas, och den ståndpunkt som utskottet för sysselsättning och sociala frågor antog, som inte har ändrats sedan 2005 och som bekräftades vid omröstningen den 6 november.
Vårt utskott hade tillräckligt med tid för att begrunda sitt yttrande, och jag är säker på att resultatet av vår omröstning i utskottet kommer att återspeglas under omröstningen i plenum i övermorgon. Vi röstade med full hänsyn till EU:s regelverk i sociala frågor, som de äldre medlemsstaterna delar med de nya, och som förser oss med exempel och stöd. Kompromissen som uppnåddes på rådets möte i juni är oacceptabel.
Mina väljare, och särskilt de medicinska kretsarna i Polen, följer parlamentets åtgärder med viss oro. De hävdar med all rätt att all arbetstid ska ersättas, inte bara aktiv jourtid. Det är verkligen så att rådets kompromiss hänvisar till eventuell flexibilitet för arbetsmarknadens parter och för kollektivavtal. Likväl anser polska arbetstagare att de saknar kraften att förhandla med sina arbetsgivare, och de behöver ett starkt stöd från Europaparlamentet.
Gabriela Creţu
(RO) Under de långa debatterna om betänkandet uttrycktes oro för att den majoritet som uppnåddes vid den första behandlingen kanske inte uppnås vid omröstningen i morgon, eftersom de som har kommit till under mellantiden har ändrat maktbalansen i denna kammare.
Det är sant att de konservativa regeringarna i rådet har antagit samma ståndpunkt, oavsett om de geografiskt sett hör hemma i öst eller väst. Men det finns en annan sak som behöver klargöras. Arbetstagare från Östeuropa stöder med samma övertygelse de ändringsförslag som Europaparlamentet föreslår, samtidigt som rådet avvisar dem. Fackföreningarna i Rumänien, som också kommer att vara representerade här i Strasbourg i morgon, är till exempel medvetna om att de rättigheter de har fått inte är permanenta och hela tiden behöver försvaras. Deras budskap är enkelt - en mycket effektivare lösning på de befintliga problemen än vad obegränsade arbetstider utgör ska stoppa den okontrollerade spridningen av dåligt betalda arbeten, även för arbetstagare i Östeuropa.
Jacek Protasiewicz
- (PL) Herr talman! Jag tvivlar inte på att arbetstagarnas välbefinnande och säkerhet på arbetsplatsen är frågor som är viktiga för alla ledamöter som deltar i debatten.
Vi är dock alla medvetna om att det nuvarande arbetstidsdirektivet behöver vissa ändringar. De frågor som väcks rör typen av och syftet med sådana ändringar. Detta är inga lätta frågor att svara på, och de har under många år diskuterats livligt, både i denna kammare och i rådet. Rådet kom till sist fram till en förståndig kompromiss. Just nu är det svårt att förvänta sig att regeringarna i länder, som nästan alla använder undantagsklausulen, plötsligt ska överge denna klausul, särskilt under den nuvarande ekonomiska krisen. Jag vill särskilt rikta uppmärksamheten mot de ledamöter som vill ha ett starkt ställningstagande om undantagsklausulen på denna punkt.
I Polen finns det ett ordspråk som säger att de bästa är fiender till de goda. Jag vill betona att vi har en bra kompromiss och bör acceptera den för de europeiska arbetstagarnas välbefinnande.
Proinsias De Rossa
(EN) Herr talman! Jag stöder det paket som har lagts fram av Alejandro Cercas. Jag anser att slutsatsen i denna debatt är att människor är sociala varelser; de är inte maskiner och ska inte heller behandlas som sådana på arbetsplatsen. En person som ansöker om arbete hos en arbetsgivare har inte frihet att vägra att skriva under ett formulär där de avsäger sig rätten till arbetstidsdirektivet. Så att hävda att avskaffandet av undantagsklausulen på något sätt är ett angrepp på friheten är inte rätt; det är i själva verket ett angrepp på exploatering av anställda som behöver arbeta för att kunna leva.
Jag anser att den nuvarande undantagsklausulen som används i 14 medlemsstater är ett angrepp på tanken att bygga ett EU som grundas på gemensamma, anständiga arbets- och levnadsvillkor, och vi kan inte låta det hända.
Valérie Létard
rådets ordförande. - (FR) Herr talman, herr kommissionsledamot, herr Cercas, mina damer och herrar! Arbetstidsdirektivet innehåller förstås många symboler och tar upp principfrågor, och arbetstagares valfrihet när det gäller skyddet av deras hälsa och säkerhet är en av dessa.
Det är i den här frågan som vi har svårt att nå en överenskommelse. Som jag redan har nämnt har Frankrike sedan länge motsatt sig undantagsklausulen. Vi har dock ändrat oss och instämmer nu med den gemensamma ståndpunkten. Varför? Eftersom direktivet inte syftar till att vattna ur människors rättigheter eller till att orsaka social tillbakagång.
När det gäller jourtid är målet att låta medlemsstaterna hantera detta på ett särskilt sätt, genom att ta hänsyn till de inaktiva perioder som inbegrips. Alla medlemsstater hade ett särskilt sätt att hantera sådan tid, och rådet har inget annat mål än att behålla status quo, de balanser som påverkas av EG-domstolens domar.
Den andra anledningen är att den gemensamma ståndpunkten, när det gäller undantagsklausulen, förbättrar arbetstagarnas rättigheter där undantagsklausulen har använts. Det finns förstås inget krav på att använda denna inskränkning. Undantagsklausulen har funnits utan garantier sedan 1993. Rådets ståndpunkt innebär inte att några garantier införs, som Elizabeth Lynne påpekade. Jag hoppas att pragmatismen har framgång. Den gemensamma ståndpunkten inbegriper inte någon som avsäger sig sina principer eller sin övertygelse.
I dag talar det franska ordförandeskapet, på rådets vägnar, om för er att den gemensamma ståndpunkten utan tvekan är den bästa kompromissen för att uppnå en översyn av direktivet, med tanke på maktbalansen mellan medlemsstaterna och det brådskande behovet av att hitta en lösning för jourtider. Det är vad jag ville tillägga till mina inledande kommentarer.
Vladimír Špidla
ledamot av kommissionen. - (CS) Jag vill upprepa Valérie Létards ord om debattens djup och intressanta natur. Denna debatt handlar om frågor av yttersta vikt, och jag anser att det nu är upp till parlamentet att fatta ett beslut. De ramar inom vilka fortsatta diskussioner kan föras kommer då att vara tydliga. Jag vill bara konstatera - eftersom några av åsikterna som kom fram i debatten inte återspeglade den faktiska situationen - att det kan vara bra att på ett tydligt och enkelt sätt gå igenom några grundläggande fakta.
Arbetstidsdirektivet tillämpas just nu. Direktivet anger att enskilda medlemsstater kan införa en undantagsklausul. Undantagsklausulen används redan i 15 medlemsstater. Så det här är inte en ny situation, utan snarare ett erkänt faktum. Orsaken till det nya direktivet är den press som är ett resultat av domstolens beslut i målet SIMAP och Jaeger, eftersom detta domslut medförde en mycket svår situation för ett antal system som traditionellt sett är beroende av stora mängder jourtider.
Jag vill också säga att konsekvenserna av jourtid och förläggningen av jourtider påverkar olika system på olika sätt i olika medlemsstater, särskilt de mindre staterna som inte har så stora möjligheter att rekrytera arbetstagare från andra stater och som kan stå inför allvarliga problem. Det är därför debatten är så komplicerad, eftersom den å ena sidan kolliderar med skyddet för arbetstagare genom en viss reglering av arbetstider, och å andra sidan tillämpas på ett antal mycket känsliga system, som hälsovård och exempelvis larm- och räddningstjänster som brandkår och så vidare.
Varje beslut får sina konsekvenser, och jag anser att vi nu har stora möjligheter att uppnå framgång. Denna framgång är resultatet av en debatt i alla institutioner, resultatet av både samarbete och debatt, och ett av de viktigaste stegen på vägen är omröstningen i parlamentet den 17 december i år.
Alejandro Cercas
Först och främst vill jag tacka alla mina kolleger från alla grupper, eftersom jag tror att det finns en stor majoritet i denna kammare som anser att människor inte är maskiner och att människor och deras rättigheter kommer först. Efter detta kan vi tala om andra saker, men vi måste börja med deras hälsa, säkerhet och familjeliv.
För det andra välkomnar jag rådet och kommissionen till förhandlingen. Det är sent, men bättre sent än aldrig.
Se upp för fällorna. I direktivet som är ett resultat av er gemensamma ståndpunkt är undantagsklausulen inte utformad som den som lades fram 1993, som var tillfällig, villkorad och på många sätt en engångsföreteelse. Kommissionsledamoten nämnde 15 länder. Nej, det fanns ett med en allmän undantagsklausul och flera med mindre undantag. Ni föreslår å andra sidan att den ska vara permanent och gälla för alla, vilket delar in Europa i länder som vill ha långa arbetstider och länder som inte vill ha det.
Vi vill inte att något som var tillfälligt och en engångsföreteelse ska bli något permanent och normalt. Det är inte normalt för människor att arbeta varje vecka på året och varje år av sina liv utan att se sina familjer eller kunna uppfylla sina åtaganden som medborgare.
Jag tror att vissa fakta måste accepteras. Att arbetstagare och doktorer är emot detta direktiv, herr Bushill-Matthews, är ett faktum, inte en åsikt. Jag har inte talat med 160 miljoner arbetstagare eller 4 miljoner doktorer, men jag har talat med deras representativa organisationer. Kanske en eller annan håller med er, men jag försäkrar er om att den stora majoriteten är emot er, eftersom alla deras organisationer är emot vad ni säger.
Till sist, låt mig upprepa vad jag sade i början. Onsdag kommer att vara en mycket viktig dag, då medborgarna kan börja tro på EU igen och inse att dessa institutioner inte består av en massa hjärtlösa politiker som bara tänker på sin ekonomi, eller byråkrater som lever i sin egen värld. Vi är med folket. Vi försvarar deras rättigheter, och den 17 december kommer det sociala Europa att stå starkt. Efter det kommer vi att förhandla. Vi kommer att förhandla på lika villkor.
(Applåder)
Talmannen
Debatten är härmed avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag.
Skriftlig förklaring (artikel 142)
Iles Braghetto
skriftlig. - (IT) Herr talman, mina damer och herrar! Det här direktivet kommer att vara avgörande för anläggandet av ett ekonomiskt och socialt Europa.
Det är en gemensam övertygelse att vi bör och kan skapa innovation på arbetsmarknaden som förbättrar produktiviteten och kvaliteten för den flexibilitet som krävs, utan att exploatera arbetstagarna. Att uppmuntra rättvisa arbetsvillkor, till vilka alla har en omistlig rätt, garanterar säkerheten och effektiviteten för det arbete de utför. Det är därför vi anser att förslaget som antogs av utskottet för sysselsättning och sociala frågor är balanserat.
Det bör särskilt påpekas att lämpligt skydd vid förläggning av skiftarbete och viloperioder för medicinsk personal är mycket viktigt för att kunna garantera inte bara rättvisa villkor, utan även säkerheten och kvaliteten för patientvården och en minskad klinisk risk.
Ole Christensen  
Det gläder mig att vara medlem av en politisk grupp, nämligen socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet, som inte kompromissar med arbetstagarnas hälsa och säkerhet.
Att någon kan tro på ökad konkurrens med dåliga arbetsvillkor som grund och en intern konkurrens mellan medlemsstater om de längsta arbetstiderna är helt fel och hör till en annan tid. Jag har inget emot att de två sidorna av industrin kommer överens om längre arbetstider inom en referensperiod på upp till ett år och ett genomsnitt på maximalt 48 timmar per vecka, men jag protesterar mot att arbetsgivare kan anställa arbetstagare på en individuell grund, och därigenom få chansen att använda olika undantag.
Jag undrar vad som kommer att krävas mer för att Storbritannien ska inleda allvarliga förhandlingar och fasa ut sina undantagsklausuler, och i samband med det förbättra villkoren för miljoner arbetstagare i detta land.
Jag hoppas att Europaparlamentet på onsdag kommer att säga att Europa i framtiden ska ”arbeta smartare och inte hårdare” för att ta itu med framtidens problem.
Corina Creţu  
I detta betänkande välkomnar jag bekräftelsen på den europeiska vänsterns sociala vision, med företrädare för socialdemokraterna som med all rätt kritiserar överträdelsen, genom att tillåta undantagsklausuler för arbetstider, av principen att inte ha några avvikelser från lagstiftning som rör hälsa och säkerhet på de anställdas arbetsplatser.
Även om flexibla arbetstider, beroende på arbetets natur och varje persons förmågor, kan ge goda resultat, kan jag inte annat än tänka på de otaliga fall av exploatering som anställda utsätts för. Jag talar om fallet Rumänien, där övertid i många fall varken räknas eller ersätts. Ingen av de aktiviteter som sträcker sig utanför den normala arbetstiden grundas på någon överenskommelse mellan den anställda och arbetsgivaren, utan dikteras av arbetsgivarens vilja och godtycke. Låt oss inte ens nämna faran för hälsa och liv för de som har hamnat i en situation som de bara kan ta sig ur med risk för att förlora sitt arbete.
I många fall är det som presenteras som ökad konkurrens på arbetet endast en täckmantel för exploatering.
Jag anser därför att denna begränsning på 48 timmar är ett alternativ att föredra. När det gäller jourtid anser jag att det är orättvist att den inaktiva perioden under jourtid inte anses som arbetstid och därför inte ersätts.
Magda Kósáné Kovács  
EU har redan effektiva förordningar om förläggning av arbetstiden. Enligt dessa är den genomsnittliga arbetstiden 48 timmar per vecka. I praktiken innebär detta att en anställd får arbeta åtta timmar om dagen, sex dagar i veckan i fyra månader. Detta anser jag bör vara tillräckligt, eftersom mer än det i det långa loppet är skadligt för effektiviteten.
Rådets kompromiss, som innehåller mindre fördelaktiga bestämmelser än de nuvarande, saknar stöd från bland annat Belgien, Cypern och Spanien samt mitt hemland Ungern, och är oacceptabel för de europeiska socialdemokraterna.
Det sociala Europa får inte vara en tom slogan, inte ens i tider av ekonomiska svårigheter. Under förlikningsförfarandet visade parlamentets föredragande Alejandro Cercas sig vara passande mottaglig, och gjorde det till exempel möjligt att för flexibilitetens skull beräkna genomsnittsperioden på 48 timmar över en period på 12 månader. Men vi kan inte acceptera en förordning som tillåter 60-65, och i extrema fall till och med 70-72 arbetstimmar per vecka. Vi kan inte heller stödja den ståndpunkt som skulle göra det möjligt att införa en obegränsad undantagsperiod i förordningen. Huvudskälet till detta är att förhållandet mellan anställda och arbetsgivare aldrig kan bli jämställt.
När det gäller jourtider anser jag att de som tycker att inaktiva perioder under jourtjänst inte räknas som arbetstid är hycklare. Jag föreslår att de vid demonstrationen som ska hållas framför parlamentet på onsdag, samma dag som vi röstar, sätter sig ned och pratar med några av arbetstagarna.
Roselyne Lefrançois  
skriftlig. - (FR) I mer än tre år nu har rådet och EU varit oense om arbetstidsdirektivet.
Den överenskommelse som slöts av EU:s 27 arbetsmarknadsministrar ger en arbetsvecka på maximalt 48 timmar, men innehåller ett undantag som gör att detta kan ökas till 65 timmar per vecka i vissa fall.
En sådan lösning är oacceptabel, och som socialist är jag förpliktad att se till att den oro som miljoner arbetstagare ger uttryck för blir hörd och att kämpa för att se till denna begränsning på 48 timmar inte lämnar utrymme för några undantag och att jourtider inbegrips vid beräkning av arbetstid.
Jag kommer därför att rösta för Alejandro Cercas betänkande i förhoppning om att vi, om en förlikning äger rum, kommer fram till en text som innehåller en verklig balans mellan arbetarskydd och en optimal arbetsorganisation. Som europeiska socialdemokrater ska vi alltid fortsätta att försvara arbetstagarna eftersom EU, nu mer än någonsin, behöver en social modell som uppfyller behoven för de mest utsatta medborgarna, och särskilt de som berörs mest av den ekonomiska och finansiella krisens effekter.
Lasse Lehtinen  
skriftlig. - (FI) Herr talman! Det är sällan EU:s lagstiftning berör så många. Miljoner löntagare får en julklapp från parlamentet, antingen i form av en förbättring av deras arbetsvillkor eller i form av det första EU-direktiv som faktiskt försämrar kvaliteten på människors arbetsliv. Utskottet för sysselsättning och sociala frågor har föregått med gott exempel genom att förbättra kommissionens förslag och tydligt bekänna färg. Fastställandet av arbetstid är faktiskt dess sociala dimension. Alltför många europeiska löntagare arbetar 60 eller 65 timmar per vecka, samtidigt som miljoner förblir arbetslösa.
Långa arbetsveckor är ofta baserade på en skenbar valfrihet. Den anställda är fri att välja mellan en lång arbetsvecka eller inget arbete alls. Även efter förbättringarna skulle direktivet ha ett rimligt antal undantag som ger flexibilitet.
Utskottet antog mitt ändringsförslag om att inbegripa anställda i chefsställning i direktivet. Chefen behöver också lagens skydd - han eller hon kan också bli trött.
Rådet och kommissionen har inte gått med på att ompröva sin ställning i frågan om jourtider. Det är bara sunt förnuft att den tid som tillbringas på arbetet - i beredskap, vaken eller sovande - ändå är arbetstid.
Europaparlamentets uppdrag kommer direkt från EU:s medborgare. Av denna anledning måste parlamentet också ta hänsyn till vad som är bäst för dess medborgare, även i detta avseende.
David Martin  
skriftlig. - (EN) Jag kommer att rösta för att ta bort undantagsklausulen för 48-timmars veckan. Jag är övertygad om att långa arbetsdagar skadar individers hälsa, ökar risken för fler arbetsplatsolyckor och har en negativ inverkan på familjelivet. I Storbritannien har den frivilliga undantagsklausulen missbrukats på ett omfattande sätt, och många anställda har tvingats skriva på en undantagsklausul på sin första arbetsdag.
Mairead McGuinness  
skriftlig. - (EN) Debatten om förläggningen av arbetstid är komplicerad. Men de svåraste frågorna är framtiden för undantagsklausulen och behandlingen av jourtider.
I målen SIMAP och Jaeger har EG-domstolen tolkat definitionen av arbetstid i det ursprungliga arbetstidsdirektivet till att omfatta den inaktiva delen av jourtid när en anställd inte arbetar utan vilar.
I rådets beslut av den 9 och 10 juni 2008 betraktas inte den inaktiva delen av jourtid som arbetstid, om inte nationell lagstiftning/praxis/kollektivavtal eller avtal mellan arbetsmarknadens parter anger annat.
I enlighet med rådets överenskommelse gäller strängare villkor för möjligheten för en anställd att göra undantag från den maximala genomsnittliga veckoarbetstiden på 48 timmar, som anges i det ursprungliga arbetstidsdirektivet, för att skydda arbetstagarens hälsa och säkerhet. Anställda behöver inte arbeta över genomsnittet på 60 timmar per vecka under tre månader, eller 65 timmar per vecka under tre månader, när den inaktiva delen av jourtid betraktas som arbetstid.
Irland har aldrig använt undantagsklausulen, så en hårdare tillämpning av den tillgängliga undantagsklausulen är både välkommen och nödvändig.
Dushana Zdravkova  
Mina damer och herrar! Som ni känner till från debatterna under de senaste veckorna handlar den viktiga frågan i direktivet som diskuteras om att betrakta inaktiva perioder under jourtid som arbetstid. Denna ändring kommer att ge många arbetstagare chansen att få ersättning för den period då de inte har kunnat använda sin fritid på ett sätt som motsvarar deras behov. Det är många som stöder förslaget och många som motsätter sig det. Båda sidorna är fast förskansade i sina åsikter och kan inte komma överens. Det är därför jag uppmanar er att rikta er uppmärksamhet mot den positiva effekt som denna ändring kommer att ha på det europeiska samhället.
EU:s befolkning har under de senaste årtiondena blivit allt äldre. Befolkningstillväxten under 2007 nådde ringa 0,12 procent. Om vi inte enbart vill förlita oss på emigration måste vi få upp födelsetalen. Att inkludera inaktiva perioder under jourtid vid beräkning av den totala arbetstiden är en sådan åtgärd. Ändringen kommer att göra det lättare för många kvinnor att kombinera sin yrkeskarriär med sin önskan att ta bättre hand om sina barn. Det ger oss möjlighet att ta ytterligare ett viktigt steg i våra ansträngningar att avvärja den negativa trenden som påverkar vårt samhälles utveckling.
