Återupptagande av sessionen
Ordföranden
Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet den 23 oktober 1998.

Meddelande från ordföranden
Ordföranden
Efter avbrottet av det senaste sammanträdet har jag skickat flera telegram för att uttrycka parlamentets solidaritet och ledamöternas kondoleanser - jag tror att jag troget har tolkat känslorna hos alla -, först och främst till Sveriges statsminister och den svenska riksdagens talman med anledning av den tragiska branden i Göteborg. Direkt när vi fick kännedom om det inträffade meddelade jag de svenska myndigheterna vårt deltagande och sorg och framförde hela vår solidaritet.
Tyvärr var jag några få dagar därefter tvingad att sända meddelanden till var och en av regeringarna i Guatemala, Honduras, El Salvador och Nicaragua för att på samma sätt framföra parlamentets bestörtning och deltagande från alla ledamöter, och liksom i det förra fallet be att vår sorg framfördes till offrens familjer och till berörda myndigheter.
Jag vill meddela att ett sammanträde har godkänts i eftermiddag mellan parlamentets delegation för förbindelser med Centralamerika och Mexiko och ambassadörerna i dessa fyra länder och kommissionen för att studera det bästa sättet att hjälpa de länder som berörs av katastrofen.
(Applåder)

Välkomsthälsning
Ordföranden
Jag vill nu välkomna ledamöterna i Nordirlands nya beslutande församling till vårt parlament. De finns närvarande på hedersläktaren och bland dem finns Nobels fredspristagare, David Trimble. På samma sätt som vi häromdagen kunde gratulera och visa vårt stöd till vår kollega John Hume tar vi tillfället i akt att framföra våra gratulationer till denne man.
(Parlamentet gav Trimble stående ovationer.) Vi tillönskar ledamöterna i den nya beslutande församlingen ett fruktbart besök i Bryssel och all framgång under kommande månader och år.

Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från sammanträdet den 23 oktober 1998 har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Hallam
Herr ordförande! Angående frågan om TV-sändningar från fredagsmorgnarnas plenarsammanträden; kan ni tala om för mig om de kommer att sändas i TV från och med nu?

Ordföranden
Vi kommer att behandla denna fråga i presidiet, men vi måste anordna extra ordinarie möten för presidiet för att klara av en mycket lång föredragningslista. Jag hoppas att detta kommer att behandlas mycket snart.

Kerr
Herr ordförande! På sidan 1 i protokollet från fredagens sista plenarsammanträde förutsåg jag att britterna kommer att låta general Pinochet gå fri. Kanske kan ni vid sändningen av era telegram också sända ett till britterna där de ombeds skicka honom till Spanien, som såvitt jag förstår har många bra fängelser som gärna skulle ta hand om honom.

Ordföranden
Parlamentet har haft tillfälle att debattera denna fråga och har gjort sin ståndpunkt klar.

Theonas
Herr ordförande! Jag vill kommentera den förändring som gjorts genom att vår kollega Skinners betänkande om förslaget till rådets förordning om införande av en ingripande mekanism för kommissionen för att undanröja vissa handelshinder har tagits upp på föredragningslistan. Min fråga är: Varför har man tagit upp denna fråga, som ju skulle behandlas vid den andra sessionen i november, och av vilket skäl tillämpas brådskande förfarande? Vi begär att ärendet skall skjutas upp, eftersom texten till rådets politiska avtal inte finns översatt till alla språken - jag har åtminstone inte funnit någon översättning till mitt språk - och eftersom det brådskande förfarandet gör att man inte ens hinner formulera några ändringsförslag.

Ordföranden
Herr Theonas! Skinnerbetänkandet har förts in därför att de gemensamma ståndpunkterna som skulle ha inkommit i dag ännu inte har skickats från rådet, och för att utnyttja den tid vi har - vilken är ganska knapp fram till slutet av mandatperioden - har Skinners betänkande, som redan förberetts, förts in.
Pailler har ordet.

Pailler
Herr ordförande! Jag stöder mig på det brev ni i mars 1997 sände till guvernören i Pennsylvania, Tom Ridge, om dödsdomen mot och avrättandet av Moumia Aboujamal. I dag ber jag er på nytt att skriva ett protestbrev till denne guvernör, som under sin valkampanj lovade att Aboujamal skulle avrättas. Han har nyligen fått avslag på sitt överklagande och kan alltså avrättas från den ena dagen till den andra, just när jag talar till er. Kan ni också skriva till Förenta staternas ambassadör i Bryssel?
Jag anser att vårt parlament, som röstat för många resolutioner om dödsstraffet och särskilt om Aboujamal, måste fortsätta att visa sitt stöd och sin strävan efter att de mänskliga rättigheterna skall respekteras, bl.a. för att processer skall kunna inledas på legalt sätt, vilket inte var fallet för Aboujamal, och för att dödsstraffet äntligen skall avskaffas.

Ordföranden
Tack, fru Pailler. Jag skall skriva de brev ni ber om.

Killilea
Herr ordförande! Jag har i dag här som mina gäster, och som gäster till många ledamöter, mejerihandelskoalitionen från USA. Trots det faktum att jag hade ordnat passerkort åt dem för att de skulle kunna komma in på besöksläktaren, har de hindrats från att göra detta. Tillsammans med ert välkomnande av ledamöterna i Nordirlands nya beslutande församling, ville jag att ni skulle välkomna även dem. De har emellertid hindrats från att komma in på läktaren vilket är skandalöst med tanke på att jag gjorde alla nödvändiga arrangemang. Jag förstår inte vad som har hänt.

Ordföranden
Herr Killilea! Vårt parlament uppskattas nu så mycket att vår åhörarläktare nu är full. Det är helt enkelt en fråga om utrymme. Men jag är säker på att vi välkomnar dem på samma sätt som alla andra besökare.

Aelvoet
Herr ordförande! Förra veckan skickade utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor en brådskande skrivelse till er för att i dag få möjlighet att begära ett uttalande av kommissionens ordförande Santer angående budgetanslag med avseende på de mänskliga rättigheterna. Det var en enhällig och brådskande begäran från hela utskottet för utrikesfrågor. Jag skulle gärna vilja veta av er vad som hände med vår begäran? Den har tydligen inte tagits upp på föredragningslistan för i dag. Har ni kanske ett annat förslag?

Ordföranden
Fru Aelvoet! Denna begäran kom faktiskt till mig i går och jag vidarebefordrade den till Europeiska kommissionen, då det utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor begärde var att den skulle skickas till Europeiska kommissionen för att denna skulle göra ett uttalande enligt artikel 37 i vår arbetsordning. Vi kan inte begära detta. Begäran vidarebefordrades i går och Europeiska kommissionen har ännu inte sagt någonting. Om den önskar göra ett uttalande måste Europeiska kommissionen meddela det, och då kommer vi att försöka föra in det på föredragningslistan.
Det är inte det värsta av allt. Det värsta är att vi i detta ögonblick vet att Europeiska kommissionen ännu inte har avslutat sin debatt och sin resolution om utvidgningen och vi väntar, i vilket ögonblick som helst, på att kommissionär Van den Broek skall komma och informera oss. Men naturligtvis kan han inte informera om inget beslut har fattats.

Paisley
Herr ordförande! Det gäller en ordningsfråga. Jag förstod, liksom mina kolleger från Nordirland, att vi skulle få möjlighet att tacka er för ert välkomnande av människorna från Nordirland och speciellt ledamöterna i den nya beslutande församlingen.
Jag är säker på att människorna i detta parlament har bestämda åsikter i denna fråga. Jag vill emellertid föreslå att detta parlament i dag, då människorna i Nordirland ser cirka 200 dömda terrorister frisläppta på gatorna, utan några bemödanden från terroristernas sida för att lämna ifrån sig sina vapen, som ett demokratiskt parlament lånar sin röst till stöd för dem som vill stödja den demokratiska vägen, och uppmana dem att göra det på ett demokratiskt sätt, lämna ifrån sig sina vapen och befria oss från terrorismens plågor på båda sidor av skiljelinjen.

Hume
Herr ordförande! Det enda jag vill framföra är min djupa uppskattning av er och av parlamentets ledamöter för det välkomnande de i dag givit ledamöterna i Nordirlands beslutande församling. Det är första gången i historien som en hel församling från en europeisk region har kommit hit under ett plenarsammanträde, och detta understryker graden av uppskattning i Nordirland av det stöd som vårt avtal och fredsprocessen har fått från Europeiska unionen och i synnerhet från detta parlament, och i synnerhet från det särskilda programmet för fred och försoning. Vår församlings närvaro här i dag är ett klart uttryck för denna uppskattning och dess önskan att försäkra sig om att den är fullt informerad om Europeiska unionens arbete så att den kan utnyttja den på bästa sätt när den tillträder.Gällande de frågor som väcktes av Paisley: Dessa beaktas på ett riktigt sätt i avtalet, och det är allas vår uppgift att genomföra samtliga aspekter av detta avtal och för alla parter att göra det tillsammans.
(Livliga applåder)

Nicholson
Herr ordförande! Mycket kortfattat vill jag instämma i välkomnandet av ledamöterna i Nordirlands beslutande församling till vårt parlament i dag, inklusive min egen partiledare David Trimble.
Vi minns alla att vi vid många tillfällen genom åren har stått i detta parlament och fördömt våldet. Vi får hoppas att vi aldrig behöver göra det igen. Men parlamentet bör vara medvetet om vi har en har en bit kvar till det slutliga målet om att uppnå en total fred och ett normalt samhälle i Nordirland. Vi måste se framåt och inte tillbaka. Ledamöterna i denna församling bär på ansvaret för att skapa en ny framtid för alla människor i Nordirland.
(Applåder)

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! Jag vill säga något om protokollet. Jag tror att vi fortfarande är där, och jag bad om ordet för en stund sedan. Jag gjorde ett inlägg som återgavs på ett felaktigt sätt på sidan 10. Fredagen den 23 oktober hade jag självfallet inte begärt en gemensam omröstning om de återstående ändringsförslagen, utan en gemensam omröstning om de ändringsförslag som lagts fram, och som är identiska med dem som just hade antagits. Mitt uttalande har inte återgivits på ett korrekt sätt i protokollet, och jag vill inte att det skall föreligga några tvetydigheter.
Det förvånar mig för övrigt att detta inlägg inte finns med i det s.k. " fullständiga" förhandlingsreferatet, trots att det som är fullständigt måste tolkas som att det faktiskt är komplett.

Ordföranden
Herr Fabre-Aubrespy! Protokollet är naturligtvis inte fullständigt, men om ni anser att era ord inte återgivits exakt, vill jag ber er att skriftligen ange den exakta ordalydelsen i ert inlägg så att det kan korrigeras i protokollet.

Ahern
Herr ordförande! Jag vill hålla mig till föredragningslistan, men innan dess vill jag ansluta min röst till dem som välkomnat ledamöterna i Nordirlands beslutande församling hit i dag och säga till dem att vi alltid stött det nya avtalet i Nordirland. Ingen av oss vill se mera död och sorg i någon region inom Europeiska unionen, i synnerhet inte där som situationen har varit så tragisk under så lång tid.
Jag står här för att be er om ytterligare information - vilket ni redan gjort skriftligen - om en fråga som jag väckte för en tid sedan. Det gäller Förenade kungarikets kommissionär i välgörenhetsfrågor, i synnerhet chefen för neurofibromatosförbundet, och hennes information till detta parlament, för vilken hon senare censurerades. Jag har inte fått något svar. Vi har haft en skriftväxling om detta, men jag tar upp frågan eftersom jag inte anser att jag eller detta parlament har fått ett riktigt svar. Det är en högprioriterad fråga för detta parlament.

Ordföranden
Fru Ahern! Jag kommer att kontrollera detta och skriva till er igen.

Rosado Fernandes
Herr ordförande! Först vill jag påminna om att jag, för min grupp, har ställt en muntlig fråga angående veterinärkommitténs besök i Portugal, då jag skulle vilja veta resultatet av detta besök. Vi känner redan till embargot, men jag vill här påminna kammaren om en sak, och åberopar arbetsordningen.
Ett extraordinärt möte har ägt rum i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling ägnat diskussionen om Görlachts betänkande, om landsbygdens utveckling, utan att det fanns någon skriftlig föredragningslista, eftersom detta var ett gentleman's agreement , om det nu fortfarande finns gentlemen i detta parlament. Sanningen är att kommissionen passade på tillfället att be Dr. Joachim Heine tala om frågan om galna kor i Portugal, utan att det fanns någon portugisisk ledamot närvarande. Det är skamligt, ett försåtligt, hemligt och fegt sätt som kommissionen ofta använder när den intervenerar, även om den har rätt. Jag säger inte att kommissionen har fel. Men det räcker inte att ha rätt, det är nödvändigt att kunna hantera det, och kommissionen kan inte hantera det. Det är det jag beklagar djupt. Jag begär att ordföranden för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, vilken faktiskt är en gentleman och har agerat som sådan, vidtar lämpliga åtgärder för att Heine skall komma dit igen, så att vi kan få höra det som de tyska kollegerna sade om Portugal, oavsett om de har rätt eller ej. Det är nödvändigt att de tolkar språket och att de visar bättre omdöme!

Ordföranden
Tack så mycket, herr Rosado. Vi skall ta reda på vad som har inträffat i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling.

Ephremidis
Herr ordförande! Eftersom en delegation från den irländska nationalförsamlingen är på besök, har parlamentet hyllat detta avtal med stående ovationer, och jag vill säga att vi också nu deltar i dessa hyllningar, liksom vid föregående session. Jag har emellertid begärt ordet för att säga att vi har dragit en slutsats som jag tror också kan vara Europaparlamentets slutsats. Det som i decennier har pågått i Nordirland är inte exakt det samma som pågår i Kosovo, men det finns ändå väsentliga likheter. Och, herr ordförande, i Irland har det inte behövts något militärt ingripande, varken av NATO eller av USA ensamt. Och vi har kommit till en nationell ...
(Talaren avbröts av ordföranden.)

Ordföranden
Herr Ephremidis, vi har inte en debatt om Kosovo nu, och vi kommer inte att debattera Kosovo för att vi har inbjudna från Irland här.

Hulthén
Jag vill tacka för ordförandens inledningsord och för de kondoleanser som har sänts till min hemstad, Göteborg, där 63 ungdomar dog alldeles nyligen i en brand. Jag är övertygad om att de orden värmde, och jag tror att vi alla behöver tänka på de överlevande, både de ungdomar som fortfarande finns kvar vid brandplatsen och deras föräldrar.
(Applåder)

Ojala
Herr ordförande! Jag skulle ännu vilja återkomma till arbetsordningen och inlägget av Theonas. Detta är förknippat med Skinners betänkande. Vi har i parlamentet tillgång till ny informationsteknik, e-post, alla informationsmöjligheter, och trots det fick vi inte på förhand veta att Skinners betänkande skall tas upp till behandling. Detta är en mycket principiell fråga. Vi borde i förväg få veta vilka ärenden som skall tas upp till behandling, för att vi vid behov även skall kunna lägga fram ändringsförslag. Att vi får veta det samma dag som vi kommer till sessionen är enligt min mening inte tillfredsställande.

Ordföranden
Fru Ojala! Grupperna visste redan detta och trots det har deras generalsekreterare föreslagit förändringen.
(Protokollet justerades.)

Ordföranden
I detta ögonblick finns ingen representant från kommissionen här. Jag frågar de närvarande tjänstemännen från kommissionen om när kommissionär Van den Broek väntas hit.
De säger att mötet har avslutats och att Van den Broek befinner sig i sin bil på väg till parlamentet. Jag avbryter därför sammanträdet i fem minuter, och inom fem minuter fortsätter vi med Van den Broeks uttalande och debatt om det. Jag beklagar djupt kommissionens agerande och att vi befinner oss i denna situation.
(Sammanträdet avbröts i fem minuter.)

Thomas
Herr ordförande! Eftersom kommissionären anlände sent, betyder detta att vår frågetimme räknas från det att han ställer sig i talarstolen?

Ordföranden
Vi kommer att ha fyrtiofem minuter på oss eftersom den följs av ett uttalande av ordförande Santer.

Utvidgningen
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om framstegen för ansökarländerna till utvidgningen.
Jag skall överlämna ordet till Van den Broek. Jag hoppas få en förklaring från honom angående kommissionens attityd och denna helt oacceptabla försening. Jag anser att respekten för denna kammare kräver att man förklarar sig och ber om ursäkt.

Van den Broek
Herr ordförande! Jag ber givetvis om ursäkt för denna försening och ber om er förståelse. Jag rusade från kommissionen efter att vi avslutat vår diskussion om de tolv regelbundna rapporter som vi skall översända till parlamentet och rådet. Detta innebär att resultaten av denna diskussion i kommissionen denna morgon fortfarande bearbetas till den slutliga texten i den rapport som jag av detta skäl inte har med mig. Ni bör också veta att ordförande Santer återkom från sitt besök i Kina i morse, vilket är anledningen till att kommissionen inledde sitt sammanträde en halvtimme senare än normalt. Men jag hoppas att det efter mitt uttalande om de regelbundna rapporterna kommer att finnas viss förståelse för den intensitet och den omfattning vi stävat efter att innefatta i dessa regelbundna rapporter. Nästan 18 månader efter yttrandena om ansökarländerna och 9 månader efter den formella starten för EU: s utvidgningsprocess i London har kommissionen i dag antagit sina första regelbundna rapporter om vart och ett av de tolv ansökarländernas framsteg mot EU-medlemskap såväl som en sammanfattning som åtföljer dessa rapporter och summerar dem.
Dessa rapporter kommer att utgöra grunden för diskussionerna om utvidgning vid Europeiska rådets möte i Wien i mitten av december. Jag hoppas att ni kommer att få dem så fort som möjligt. Sammanställandet av dessa rapporter har varit en enorm uppgift. Förra årets yttranden betraktades som arbeten av hög kvalitet, och jag är övertygad om att vi i dagens rapporter har fört vår analys till en ännu högre nivå. Kommissionens tjänstemän har fått större erfarenhet. Vi har arbetat med ansökarländerna mera intensivt. Vi vet mera och vi förstår bättre. Förra året hade kommissionen inte kunnat genomföra detta arbete utan information och råd från ansökarländerna själva, medlemsstaterna och internationella organisationer. Europaparlamentet, och i synnerhet dess många föredragande, har också givit ett professionellt och värdefullt bidrag till EU: s arbete gällande utvidgning.
Vår undersökning har vägletts av samma Köpenhamnskriterier som yttrandena förra året. Målet har breddats. Det arbete som utförts av våra tjänstemän har varit expertmässigt, objektivt, opartiskt och fritt från politiska fördomar. Rapporterna granskar i detalj de faktiska framstegen inom ansökarländerna, nämligen i fråga om lagar som stiftats, politiska beslut som genomförts och institutioner som inrättats snarare än i fråga om avsikter eller löften. Detta är det enda sättet på vilket vi kunde vara rättvisa, och kunde betraktas som rättvisa, av alla länderna. Vi är mycket väl medvetna om att samtliga ansökarländer har en stor mängd ny lagstiftning på väg och efter det att denna har antagits och genomförts kommer den att belysas i kommande regelbundna rapporter.
Rapporterna visar att mycket har åstadkommits men att ansökarländerna fortfarande har en enorm uppgift framför sig i förberedelserna inför EU-medlemskap. I rapporterna bagatelliserar vi inte de utmaningar de står inför. Det skulle inte gagna någon - allra minst ansökarländerna själva - om vi gjorde detta. Ändå avslöjar vår undersökning att den omfattande utvidgningsprocess som samtliga ansökarländer är mitt uppe i i stora drag går enligt planerna och att drivkraften mot en utvidgning bibehålls inom länderna. Vår undersökning föranleder oss inte att föreslå en utökning av förhandlingarna till att gälla ytterligare ansökarländer i år. Vad gäller Lettland, Litauen och Slovakien drar vi slutsatsen att framstegstakten har varit tillräcklig för att bibehålla möjligheten till en positiv rekommendation avseende inledandet av förhandlingar vid slutet av 1999 för Lettland. Avseende Litauen och Slovakien hoppas vi också kunna rekommendera att förhandlingar inleds inom en rimlig tid.
Detta angreppssätt ger ett klart politiskt erkännande av de framsteg som Lettland och i något lägre grad Litauen har gjort under de 18 senaste månaderna för att förbereda sig för ett medlemskap. Vad gäller Slovakien ger den en nödvändig uppmuntran till den nyvalda regeringen i dess strävan efter att införa den politik och de lagar som för landet närmare Europeiska unionen. Jag skall strax förklara i detalj orsakerna till att betona dessa tre länder. Förutom de slutsatser som dras om Lettland, Litauen och Slovakien ger vi en stark reprimand till de förhandlande länderna och i synnerhet till Tjeckien och Slovenien om att de måste öka på takten för antagandet och genomförandet av gemenskapens regelverk.
Den avmattning vi har iakttagit sedan yttrandena ger orsak till oro. Det måste stå mycket klart att förseningar av införlivandet eller genomförandet av gemenskapens regelverk helt enkelt inte kan lösas genom övergångsperioder. För första gången tillhandahåller vi också en omfattande insyn i varje ansökarlands administrativa förmåga att införa gemenskapens regelverk. Detta är ett område där samtliga kandidater måste förstärka sina reformer. En annan rekommendation av ett delvis annat slag är att ministerrådet bör bekräfta sitt åtagande av den europeiska konferensens mål och utformningar såsom dessa fastslagits i Europeiska rådets slutsatser i Luxemburg. Denna konferens avsåg att tillhandahålla den övergripande strukturen för utvidgningsprocessen, speciellt avseende frågor inom andra och tredje pelaren. Vi anser att den inte bör försvagas genom ett öppnande, vid denna tidpunkt, för ett bredare medlemskap.
Jag vill nu ge ett en kort översikt av rapporternas huvudsakliga rön. Jag skall avstå från att ge en detaljerad beskrivning av varje lands framsteg och varje enskild sektor. Detta kan återfinnas i de enskilda rapporterna för varje land som jag hoppas kommer att bli tillgängliga i eftermiddag. Vad gäller samtliga de tio länderna i Central- och Östeuropa, skall jag kortfattat redogöra för vår undersökning av det politiska kriteriet och de ekonomiska kriterierna, av vilka båda är villkor för att inleda förhandlingar och för införandet av gemenskapens regelverk, såväl som för varje ansökarlands administrativa kapacitet. Jag kommer därefter att göra några kommentarer om Cypern, Turkiet och Malta.
Jag inleder med det politiska Köpenhamnskriteriet som fokuserar på institutioners stabilitet, garantier för demokratin, upprätthållande av lagar, mänskliga rättigheter och respekten för och skyddet av minoriteter. I förra årets yttranden drog kommissionen slutsatsen att samtliga ansökarländer, utom Slovakien, i stort uppfyllde det politiska kriteriet för medlemskap. Jag återvänder strax till Slovakien. I årets rapporter har kommissionen åter sett längre än till lagens bokstav och analyserat det sätt på vilket demokratin fungerar i praktiken. Vår samlade slutsats är att situationen är uppmuntrande eftersom kandidaterna fortsätter att befästa sin politiska stabilitet. Sex av de centraleuropeiska kandidaterna - Tjeckien, Lettland, Litauen, Polen, Ungern och Slovakien - har hållit fria och rättvisa parlaments- och presidentval under de tolv senaste månaderna.
I Lettland tog frågan om icke-medborgare ett viktigt steg framåt genom det positiva resultatet av folkomröstningen om medborgarskapslagen. Den kommer att underlätta naturaliseringen av främst rysktalande icke-medborgare och statslösa barn. På en rad specifika punkter har brister som kommissionen belyste i förra årets yttranden nu åtgärdats på ett riktigt sätt. I de flesta av ansökarländerna behöver till exempel lagstiftningen fortfarande förstärkas betydligt och i vissa falla måste dess självständighet förstärkas. Vad gäller respekten för minoritetsrättigheter och andra politiska kriterier, fortsätter situationen för romerna i ansökarländerna att ge skäl till oro.
Slovakien förtjänar att nämnas speciellt. Kommissionens undersökning förra året visade att av alla ansökarländerna var det endast Slovakien som misslyckades med att uppfylla de politiska Köpenhamnskriterierna. Dagens regelbundna rapport innefattar utvecklingen sedan mitten av 1997, en period under vilken litet skedde för att för att få oss att ompröva denna undersökning. Efter det allmänna valet förra månaden har emellertid en ny regering bildats, och det finns nya, påtagliga impulser för politiska och ekonomiska reformer. Denna nya situation tillåter också möjligheten till inledandet av förhandlingar under förutsättning att institutionernas varaktiga, stabila och demokratiska funktion kan bekräftas. Det kommer också att bli nödvändigt att, innan förhandlingar inleds, verifiera att Slovakien har vidtagit åtgärder för att korrigera den ekonomiska situationen och har infört större öppenhet och insyn i sina funktioner. Dessa beståndsdelar uppmärksammades mindre förra året eftersom de politiska argumenten mot en inledning av förhandlingar var så överskuggande, men de ekonomiska beståndsdelarna nämndes också i rapporten.
Vad gäller de ekonomiska Köpenhamnskriterierna, är dessa koncentrerade på två frågor. För det första, förekomsten av en fungerande marknadsekonomi; för det andra, förmågan att klara av det konkurrensmässiga trycket och marknadskrafterna inom unionen. För att att ansökarland skall klara det ekonomiska testet måste den nu vara en fungerande marknadsekonomi och kunna förmå hantera konkurrenstrycket på medellång sikt. På det hela taget fortsatte ansökarländerna att göra betydande framsteg vad gäller genomförandet av ekonomiska reformer. Element såsom privatisering, omstrukturering och liberalisering rör sig klart framåt i de flesta fall, och trots att situationen i samtliga ansökarländer varierar betydligt anser vi att detta i hög grad har historiska orsaker. Vår analys visar att, liksom i förra årets yttranden, Tjeckien, Estland, Ungern, Polen och Slovenien kan betraktas som fungerande marknadsekonomier och bör kunna uppfylla det andra kriteriet om konkurrenskraft på medellång sikt. Ungern och Polen fortsätter att i någon mån ligga före de övriga i detta avseende.

Ordföranden
Herr kommissionär! Ni har nu talat i mer än en minut över den utsatta tiden. Skulle ni vilja vara vänlig och avsluta omedelbart.
(Blandade reaktioner)

Van den Broek
Herr ordförande! Jag är givetvis villig att återvända till parlamentet för att utveckla detta närmare. Tillåt mig säga några ord om de ekonomiska kriterierna och gemenskapens regelverk. Jag skall försöka fatta mig så kort som möjligt.
Lettland har för sin del gjort avsevärda framsteg. Jag nämnde Lettland och Slovakien tidigare. Emellertid krävs ytterligare åtgärder, och vissa beslut på senare tid måste prövas i praktiken innan landet kan anses ha uppfyllt Köpenhamnskriterierna. Med detta sagt måste vi också se de utsikter som öppnas för en positiv rekommendation. Vad gäller antagandet av gemenskapens regelverk, upprepar jag att det finns ett antal länder som ligger i förhandlingar men som tycks försumma antagandet av gemenskapens regelverk. Vi måste göra det klart för länder att förhandlingar i sig inte kan ersätta eller vara ett substitut för ett antagande av gemenskapens regelverk. Vad gäller administrativ kapacitet kommer jag att fatta mig kort. Helt klart måste man förstärka sin administrativa kapacitet och lagstiftning för att inte bara anta utan också genomföra gemenskapens regelverk.
Vad beträffar Cypern skall jag fatta mig kort. Förhandlingarna fortskrider enligt planerna och vi hoppas fortfarande att situationen kommer att tillåta turkcyprioterna att delta i dessa förhandlingar. All den granskning som ägt rum nu avser givetvis bara den södra delen av Cypern. I fråga om Turkiet har vi också framställt en regelbunden rapport och för första gången också innefattat en prövning med avseende på Köpenhamnskriterierna. Det är ingen större överraskning att det, trots en rad positiva kommentarer på den ekonomiska sidan, på den politiska sidan finns mycket i övrigt att önska, i synnerhet vad gäller funktionen hos det politiska systemet, militärens roll, frågan om skyddet av de mänskliga rättigheterna och andra frågor som parlamentet väl känner till från rapporter vi gjort tidigare.
I mitten av februari kommer vi förmodligen att lägga fram vår rapport om Malta, i vilken vi uppdaterar våra slutsatser från 1993, med hänsynstagande till det två år långa avbrottet i utvidgningsprocessen för Malta på grund av regeringsskiftet.
Detta var en kort överblick av cirka 600 sidors grundlig analys. Det hela summeras i sammanfattningen. Slutligen vill jag ännu en gång tacka Europaparlamentet för dess bidrag, och jag ser fram emot fortsatta diskussioner om regelbundna rapporter under de kommande månaderna.
(Applåder)

Hoff
Herr ordförande! Kommissionär Van den Broek nämnde just i samband med de framsteg som Litauen har gjort att framstegen inte får ersätta förhandlingar. Kanske kommissionär Van den Broek kan ge en närmare förklaring på vad han menade med det.

Van den Broek
När vi talar om de sex länder som förhandlar, är det ganska slående att flera av dem avsevärt har slagit av på takten när det gäller antagandet av gemenskapens regelverk. Skälen till detta kan man endast gissa sig till, men vi ansåg att rapporten även skulle användas för att ge en klar signal - och jag nämnde i synnerhet Tjeckien och Slovenien - om att förhandlingar inte kan ersätta det arbete som måste göras för att överföra lagstiftning etc. Detta var huvudbudskapet. Man bör dra inte slutsatsen att detta skulle vara ett skäl till att föra in länder som ännu inte förhandlar, men som uppfyller kriterierna, i förhandlingskretsen. Vi ansåg det vara nödvändigt att på samma sätt som vi hyllar och prisar förbättringar och framsteg, bör vi också vara kritiska där vissa prestationer släpar efter.

Cars
Herr ordförande! Jag hälsar med glädje kommissionärens uppskattande ord om den snabba och stabila utvecklingen i Lettland och utgår ifrån att det innebär att Lettland inom den angivna tiden kommer att kunna förhandla om fullt medlemskap. Jag önskar självfallet att detta också skall gälla Litauen och Slovakien.
Jag vill ställa en fråga: Varför har kommissionen inte i den sammanfattning som den arbetar med särskilt nämnt att Estland har avskaffat dödsstraffet? Parlamentet har gjort mycket klart att inget land som har dödsstraffet kvar kan bli medlem i Europeiska unionen. Jag undrar om kommissionen med tillräcklig kraft har fört ut detta till de stater som förhandlar om medlemskap men som ännu har kvar detta fruktansvärda straff i sin lagstiftning.

Van den Broek
Det är tydligt att vi ännu inte talar om medlemskap. Vi talar om förberedelser och om själva processen. Vi talar om skillnaden mellan fem länders förberedelser inför förhandlingar, och sex länders faktiska förhandlande. Det är tydligt att inget av ansökarländerna för närvarande helt och hållet uppfyller kriterierna för medlemskap. Detta är skälet till att förberedelserna generellt måste fortsätta. Mätningar av detta kommer att göras år för år i regelbundna rapporter, på basis av de framsteg som varje enskilt kandidatland gör.

Green
Herr ordförande! Det gäller en ordningsfråga. Någonting är fel med parlamentets förfarande eftersom kommissionären avbröts under presentationen av sin rapport i denna fråga som är den viktigaste politiska fråga som Europeiska unionen står inför. Jag förstår ert behov av att följa föredragningslistan och av att tillse att alla frågor hinner behandlas, men vi kunde kanske ha bett Santer att presentera sin rapport vid ett senare tillfälle och färdigbehandlat denna fråga. Vi var alla irriterade över att kommissionären inte fanns här, men välkomnade ändå det faktum att han kom hit direkt från kommissionens sammanträde. Det skulle gagna detta parlament och det faktum att vi önskar bli tagna seriöst mycket mer om vi hade en riktig debatt om detta och lät kommissionären avsluta sin rapport. Jag är mycket ledsen över att vi inte gjorde detta.

Martens
Herr ordförande! Jag tror det är av största vikt för parlamentet och för den här debatten att vi har tillgång till kommissionärens fullständiga rapport. Jag yrkar alltså också på, precis som Green gjorde, att parlamentet får tillgång till hela kommissionärens rapport och att han får möjlighet att redovisa sin rapport.

Ordföranden
Det var kommissionen som angav att den ville presentera sin rapport i dag. Kommissionen vet att den har tio minuter på sig. Kommissionären talade i själva verket i fjorton minuter. Ju längre han talar, desto mindre tid har han på sig för att svara på ledamöternas frågor. Jag kan inte åstadkomma mirakel, men jag kan välja mellan att låta honom hålla ett långt tal eller att svara på de många frågor som ledamöterna har. Jag måste försöka göra det bästa valet. Jag förstår er synpunkt mycket väl, men om vi följde er linje kunde vi få tjugo minuter långa inlägg utan tid för att svara på frågor. Och att besvara frågor är viktigt.

Oomen-Ruijten
Herr ordförande! Jag vill hjälpa er, Green, och även vår ordförande litet. Snart skall vi behandla det arbetsprogram som Santer lägger fram. Jag måste tala om för er att vi inte har något på papper om det här. Vore det inte bra om vi nu fortsätter den här debatten om utvidgningen och sedan säger: Santer, det dokument eller den skrivelse som ni skulle vilja ge oss, ge oss den skriftligen. Jag är alltså tacksam mot Green för det, ge oss det skriftligen bara så ajournerar vi den debatten. Det tycker jag verkar vara mycket mer praktiskt.

Ordföranden
Jag har inget program. Det är inte jag som bestämmer föredragningslistan. Ni har nyss godkänt föredragningslistan med dessa ändringar. Om ni vill att parlamentet skall stryka Santers inlägg från föredragningslistan för att frigöra mera tid, föreslår jag en omröstning.
(Parlamentet godkände förslaget om att stryka Santers inlägg från föredragningslistan.)

Perry
Herr ordförande! Jag är glad över att vi nu kan genomföra en fullständig debatt om detta viktiga ämne. Jag lade mycket noga märke till kommissionärens ord gällande Slovakien. Och jag talar i egenskap av andre vice ordförande i det blandade parlamentariska utskottet. Han använde orden " inom en rimlig tid kan vi inleda förhandlingar" . När det gällde Lettland sade han " vid slutet av 1999" . Bör vi tolka " inom en rimlig tid" såsom en tidpunkt före eller efter slutet av 1999? Kan han inte vara mera exakt, vilket skulle ligga i våra intressen gällande relationerna med Slovakien?

Van den Broek
Med all respekt, vi kommer inte att rekommendera inledandet av förhandlingar för att vidmakthålla goda politiska förbindelser eftersom detta inte är i enlighet med Köpenhamnskriterierna. Som jag konstaterade, kommer vi att göra bedömningar utifrån varje lands individuella meriter vad gäller de politiska kriterierna, vilket var fallet med Slovakien, och de ekonomiska kriterierna - både kraven på marknadsekonomi och konkurrenskraft.
Vad gäller de tidsperioder vi angivit i slutsatserna i sammanfattningen, krävs vissa ytterligare förklaringar när ni haft tillfälle att läsa dokumentet. Vi säger att vad gäller en framtida utvidgning av förhandlingarna, önskar kommissionen belysa de speciella framsteg som görs av Lettland. Om förändringsprocessen fortsätter bör det vara möjligt nästa år att bekräfta att Lettland uppfyller de ekonomiska Köpenhamnskriterierna och att föreslå inledandet av förhandlingar före slutet av 1999. Det måste stå fullständigt klart att detta inte är något in blanco-löfte. Verifikationer måste äga rum under nästa år, som visar att den förändringsprocess som vi i stora drag beskrivit i rapporten fortsätter i Lettland.
Gällande Litauen konstaterar vi också att betydande framsteg har gjorts. Emellertid krävs ytterligare åtgärder, och vissa beslut på senare tid i detta land måste testas i praktiken innan det kan anses ha uppfyllt de ekonomiska Köpenhamnskriterierna som skulle tillåta kommissionen att förslå en inledning av förhandlingar. Alltså nämner vi förhandlingar, för in dem i ett tydligt perspektiv och beskriver i den individuella rapporten vilka ytterligare åtgärder som måste vidtas för att dessa utsikter skall förverkligas.
Gällande Slovakien, slutligen, skapar den nya situationen efter valet utsikter för ett inledande av förhandlingar under förutsättning att den jämna, stabila och demokratiska funktionen hos dess institutioner bekräftas. Detta måste verifieras. Det kommer också att bli nödvändigt att, innan förhandlingar inleds, verifiera att Slovakien har vidtagit åtgärder för att rätta till den ekonomiska situationen, samt att landet har infört en större öppenhet och insyn i sina funktioner. Varför nämner vi detta? Det beror på att under den förra regeringen kunde man säga att den lagstiftningsmässiga delen av ett marknadsekonomiskt system var på plats, men det förekom omfattande statliga ingripanden och en brist på öppenhet och insyn, särskilt i det sätt på vilket privatiseringsprocessen genomfördes. Denna nya regering har redan låtit förstå att den vill ändra på detta, men effekterna måste verifieras innan vi, på grundval av de objektiva Köpenhamnskriterierna, kan rekommendera inledandet av förhandlingar. Vi har tydligt klargjort dessa perspektiv, och den politiska signal som denna slutsats innebär kan inte missförstås.

Alavanos
Herr ordförande! Jag har uppmärksamt lyssnat på Van den Broeks ståndpunkter. Först och främst är jag förvånad över den klassificering han gjort. Jag visste att det fanns en grupp på sex ansökarländer som getts förtur, och det är länder i Central- och Östeuropa samt Cypern. Van den Broek har presenterat en annan klassificering för oss. Och detta är viktigt. De fem länderna i Central- och Östeuropa, vissa andra centraleuropeiska och östeuropeiska länder, och sedan en gråzon, där han i en och samma grupp har sammanfört Republiken Cypern, som ingår i den första gruppen ansökarländer, och Turkiet, som man vid Luxemburgmötet ansåg det omöjligt att välja in, och Malta, som inte visat något intresse av att fullfölja ansökan om medlemskap i Europeiska unionen.
Min fråga till Van den Broek är: Hur kan man föra Turkiet och Republiken Cypern till samma kategori? Har det skett några förändringar när det gäller Turkiets förhållande till Agenda 2000, till utvidgningen, efter det europeiska toppmötet i Luxemburg, där det ju ställdes konkreta krav på Turkiet?

Van den Broek
Vi tänker inte i olika kategorier. Samtliga dessa länder skulle komma på fråga vid en utvidgning och samtliga utgör del i en utvidgningsprocess. Vi förklarade tydligt förra året på vilket sätt utvidgningsprocessen och inträdesprocessen fungerar. Detta gällande de länder om vilka yttranden avgavs förra året. Cypern, vilket Alavanos minns, som mottog ett yttrande 1993 och som inte fick samma slag av yttrande som sådant, hade ett annat slags förberedelser än de övriga eftersom landet hade framskridit längre. Det var redan en marknadsekonomi och befinner sig därför nu i förhandlingsprocessen. Vad gäller Turkiet följer vi helt önskemålen från Europeiska råden i Luxemburg och Cardiff. Alltså gjorde vi en regelbunden rapport baserad på artikel 28 inklusive slutsatserna från Cardiff, inklusive våra kommentarer om framstegen i " Europeisk strategi för Turkiet" och så vidare.

Brok
Herr ordförande! Om jag har förstått er rätt beträffande Slovakien, hade regeringen efter nyvalen planer som om de förverkligades skulle göra det möjligt att initiera en demokratisk process och bilda en rättsstat. Det har ännu inte skett vilket även har kritiserats. Det vore bra om ni kunde bekräfta det en gång till. Stämmer det att kommissionens ordförande skall ta emot den slovakiska premiärministern på fredag och då kommer att klargöra skillnaden i förhållandet till den tidigare regeringen?

Van den Broek
Ordförande Santer och jag kommer att genomföra samtal med den nye premiärministern i Slovakien, Dzurinda. Vi kommer att överlämna följande budskap: Vi välkomnar givetvis den nya regeringen. Vad gäller utvidgningsprocessen och Slovakiens plats i densamma, skulle vi vara förtjusta över att en situation utvecklas där de politiska institutionernas stabilitet, deras politiska natur, respekten för mänskliga rättigheter och lagen, inklusive respekten för minoriteters rättigheter, kan bekräftas. För det andra, att de tillkortakommanden vi noterade vad gäller den ekonomiska situationen kommer att korrigeras av denna regering.
Jag hoppas mycket på att Slovakiens premiärminister klargör vilka hans planer är i dessa avseenden. Han behöver givetvis en viss tid för genomförandet. Vi kommer noggrant att övervaka denna utveckling och när vi anser att kriterierna för inledandet av förhandlingar som sådana har uppfyllts - och här tänker jag speciellt på de politiska kriterierna, men också på en rad ekonomiska - kommer vi att rekommendera inledandet av förhandlingar. Detta är det klara budskapet till premiärministern i Slovakien.

Barón Crespo
Herr ordförande! Kommissionen har ändrat åsikt om vad som sker i förordningen om samordning av föranslutningsinstrumenten. Min fråga är, för det första, vad är skälet till ert agerande? För det andra, innebär inte det en koncentration av alla krafter till Phare-programmet?

Van den Broek
Jag är inte säker på att jag förstår vad den ärade ledamoten menar med " ändra på angreppssättet" . Jag är inte medveten om ändringar av något angreppssätt. När vi talar om samordning av verktygen för föranslutning, har detta att göra med de förändringar som kommer att ske från och med år 2000 då, beroende på att vi behöver ett godkännande av den budgetansvariga myndigheten, vi kommer att ha större ekonomiska tillgångar till vårt förfogande. Barón Crespo bör vara medveten om detta. Vi måste samordna samtliga verktyg som ligger till grund för förberedelserna inför inträde bland ansökarländerna. Jag vet att det pågår vissa diskussioner i rådet om de förordningar vi har föreslagit i detta avseende, men jag hoppas att slutsatser kan dras inom en mycket nära framtid. Jag tror inte detta har någon politisk innebörd.

Schroedter
Herr ordförande! Herr Van den Broek, vi är glada över att man från kommissionens sida visar en viss flexibilitet och anammar parlamentets tanke om en startlinjemodell trots allt. Kan det vara så att kommissionen i och med de egna förslagen i protokollet om utvidgningen som utgör en bilaga till Amsterdamfördraget och beroende på det faktum att det inte sker några framsteg med de institutionella reformerna i Europeiska unionen, anser att det finns en risk med förhandlingarna och den nära förestående anslutningen? Vad gör kommissionen, integreringens motor, för att snabbt driva dessa frågor och den institutionella reformen inom Europeiska unionen vidare och visa att den sköter sina uppgifter?

Van den Broek
Det är helt riktigt att medan vi nu talar om vad vi vill att ansökarländerna skall göra för förberedelser inför sitt medlemskap, ger det inte på något sätt våra medlemsstater rätten att avstå från att göra framsteg inom EU: s egen reform. Detta ligger inbyggt i allt som har att göra med Agenda 2000, inklusive förslag till politiska förändringar, institutionella förändringar och hela de finansiella ramarna. Något vi vill undvika är att när vi uppmanar våra medlemsländer att göra framsteg inom Agenda 2000 - och vi har lagt fram förslag om detta - bör vi inte hota ansökarländerna och undergräva deras förhoppningar genom att säga att vi räknar med vissa förseningar inom Europeiska unionen vad gäller inledandet av förhandlingar och framsteg gällande undersökningarna etc. Ni har fullständigt rätt i att saker och ting måste skötas balanserat, att EU: s medlemsstater och kommissionen har sitt eget ansvar och bör sträva efter att hålla takten.
Slutligen är ni fullt medvetna om att när Agenda 2000 presenterades förra året, var det kommissionens hänvisningar till Amsterdamfördraget som gjorde att hela den institutionella debatten kom att äga rum i en regeringskonferens, kompletterad innan den första utvidgningen, före de första nya medlemmarnas inträde. Beslut har ännu inte fattats, men det visar sig redan att kommissionen vill skynda på så mycket som möjligt och, i den mån den har ett inflytande, även processen mot en institutionell reform av själva EU.

Pasty
Detta sammanträde är en smula kaotiskt, men jag hoppas att själva utvidgningsprocessen inte blir det. Jag skulle i det hänseendet vilja ställa två korta frågor.
Den första frågan är: man har sagt oss att Lettland kunde hoppa på det första tåget, men jag skulle vilja veta hur det är med Estland? Estland ingår i den första omgången, men har detta land gjort några avsevärda framsteg när det gäller behandlingen av den ryska minoriteten och är inte Lettland på väg att gå förbi Estland på det området?
Min andra korta fråga är: - kommissionären blev avbruten nyss - hur är det med Bulgarien och Rumänien? Om jag förstått saken rätt är vi på väg från ett förfarande med sex plus fem till ett förfarande med sex plus eventuellt tre plus två, och de två undantagen är Bulgarien och Rumänien.
Är ni inte rädda för att detta förfarande innebär allvarliga inrikespolitiska problem i dessa två länder, som på sätt och vis kommer att ställas helt vid sidan om, även om man föreslår dem åtgärder inför medlemskapet? Jag tror att vi riskerar att göra dem politiskt instabila.

Van den Broek
På grundval av de principer som accepterades förra året i Agenda 2000, förblir det möjligt för ett land att hinna ifatt ett annat i förberedelserna. Jag påstår inte att så är fallet mellan Estland och Lettland. Lettland är inte i förhandlingsstadiet ännu trots att, som jag nämnde tidigare, mycket betydande framsteg har gjorts och det finns utsikter till förhandlingar. Men det område där Lettland gjort större framsteg än Estland är i frågan om den rysktalande minoriteten. Jag hänvisade till folkomröstningen nyligen i Lettland där denna fråga - gällande ett underlättande av naturaliseringsprocessen och även en förbättring av situationen för statslösa barn - bifölls. Det finns fortfarande lagstiftning att anta i Estland.
Vad gäller Bulgarien och Rumänien, var det inte min avsikt att ställa dem bakom något slags ridå. I mina anteckningar för det inlägg jag inte kunde slutföra tidigare fanns ett konstaterande om att Bulgarien har gjort betydande framsteg men startade på en lägre nivå än många andra ansökarländer. Vi är därför mycket uppmuntrade av vad den bulgariska regeringen uträttar och som är mycket berömvärt i många avseenden. Tyvärr kan jag inte vara lika entusiastisk vad gäller Rumänien, trots att jag är mån om att tillägga att den nuvarande regeringen, och speciellt den nuvarande premiärministern, själva har konstaterat att det föreligger en försening i Rumäniens reformer. Vi samarbetar mycket nära med myndigheterna där, inklusive de internationella finansinstituten, för att försöka få hjulen att snurra med full fart igen.

Titley
Kommissionär Van den Broek inledde sitt inlägg med att säga att han skulle avlägga en rapport om de tolv ansökarländerna. Kan man av detta dra slutsatsen att kommissionen betraktar Turkiet som ett ansökarland, inte som ett potentiellt ansökarland? Har den tolkat toppmötet i Cardiff såsom att Turkiet är ett ansökarland?
För det andra, får jag fråga om denna rapport har föranlett kommissionen att göra några rekommendationer för att ändra på utformningen av föranslutningsstödet för att förstärka arbetet inom ett område till skillnad mot ett annat område?
Slutligen, att säga att Lettland kan inleda förhandlingar vid slutet av 1999 är tämligen märkligt. Om Lettland är redo, är det redo nu; om det inte är redo, måste det invänta nästa rapport nästa år. Är det inte ganska farligt att säga att vi kommer att inleda förhandlingar om 12 månader? Det är att utmana ödet.

Van den Broek
Turkiet anses vara berättigat till att ansöka om medlemskap. Jag förnekar inte att det finns en mycket intressant ideologisk debatt om frågan om huruvida det bör kallas ansökarland eller inte. Som ansvarig kommissionär för relationerna till Turkiet vet jag exakt hur ärendet bör behandlas. Detta har räknats upp både av slutsatserna i Luxemburg och Cardiff, och den europeiska strategin för Turkiet är fullständigt klar gällande vad detta innebär för förberedelserna inför ett medlemskap.
Gällande Lettland kan man givetvis säga att landet antingen uppfyller eller inte uppfyller kriterierna. Det finns förstås en viss gråzon om man säger: Jag är mycket imponerad av de betydande förbättringar som har gjorts, men om jag ser på samverkan mellan de marknadsekonomiska kravens ekonomiska parametrar å ena sidan, och konkurrensförmågan å den andra, behöver jag mera tid för att vara säker på att kraven verkligen är uppfyllda. Detta är situationen med Lettland, utom vad gäller en rad konkreta frågor som vi har pekat på i rapporten, och där vi vill se vissa ytterligare förbättringar. Det har i synnerhet att göra med tillsynen av det finansiella systemet, för att bara nämna ett exempel.

Spencer
Herr ordförande! Det är ett kännetecken för ett riktigt parlament att det är berett att äta sitt bröd hett, direkt från ugnen. I eftermiddag har vi sett ett exempel på de matsmältningsbesvär detta kan leda till. Jag föreslår att ni och era kolleger i presidiet tar en titt på möjliga vägar att förbättra flexibiliteten hos denna församling, i förhållande till både kommissionen och rådet i situationer som denna.
Herr kommissionär! Det är hög tid att någon i denna debatt överlämnar en gratulation. Att döma av det vi hört hittills, tycks det ni föreslår gällande Lettland, Slovakien och Litauen, vara en intelligent och pragmatisk formulering och ni bör gratuleras för detta. Men ni berörde endast mycket kort det största och svåraste ärendet, nämligen Polen. Vill ni nu ta tillfället i akt och nämna något om Polen?

Van den Broek
Givetvis tillhör Polen - det till invånarantalet största ansökarlandet - de länder med vilka vi förhandlar. En mycket positiv detalj bör nämnas, nämligen att efter en liten incident med denna nation gällande förberedelserna och i synnerhet gällande projekt vilka vi ansåg inte fullföljdes i enlighet med anslutningspartnerskap, har premiärministern och hans stab tagit ett stadigt grepp om samordningen av förberedelseprocessen. Detta kan tydligt ses.
Vad som inte kan lösas omedelbart är det faktum att det rör sig om ett land med en fortfarande mycket avsevärd jordbrukssektor med ganska betydande miljöproblem. Jag vill dock inte peka ut Polen som det värsta fallet trots att det automatiskt är fallet med ett land av denna storlek, att det i viss mån dikterar dimensionerna av sina problem. Ni finner detta i den sammanfattning som jag hoppas kommer att nå er i dag. Vi har försökt summera så mycket som möjligt - utan att utelämna något land - våra allmänna intryck av hela processen. Jag vill ta tillfället i akt och göra ett viktigt tillägg, nämligen om de debatter som vi hade möjligheten att hålla med parlamentet förra året om " ins " och " pre-ins " .
För det första har det gångna året klart visat - och jag vill ge ett erkännande till parlamentet för att det manat oss till att följa dessa förfaranden - att skillnaden mellan dessa två grupper har minskat avsevärt. Vi kontrollerar samtliga av dem och vad gäller " pre-ins " går kontrollerna under det första kvartalet nästa år över från det multilaterala till det bilaterala systemet. Detta innebär att de bilaterala kontrollerna av " pre-ins " kommer mycket närmare det vi gör med de förhandlande. Detta reducerar ytterligare skillnaden och betyder också att när " pre-ins " blir förhandlingsparter kommer deras nackdelar i förhållande till " ins " att vara mindre än de var inledningsvis.

Haarder
Herr ordförande! Ännu en gång blåser historiens vind genom detta hus, därför att det är historiskt att kommissionen i dag har beslutat att ge utvidgningsprocessen en ny trovärdighet och en ny dynamik genom att den erkänner att Lettland kanske skulle ha varit med i första rundan; att landet alltså skulle kunna vara ett av de första bland de tidigare diktaturstaterna som blev medlem av unionen. Jag vill därför gärna be kommissionären bekräfta att Lettland - om den nuvarande utvecklingen fortsätter - mycket väl kan vara med i den första gruppen av länder som blir riktiga medlemmar i början av nästa årtusende. Jag vill alltså gärna be kommissionären bekräfta att Lettland nu har möjlighet att komma med i den allra första gruppen, och att Litauen och Slovakien sålunda mycket snabbt kan komma efter. Jag tackar er, herr kommissionär, om ni skulle vilja bekräfta detta.

Van den Broek
Det är alltid frestande att tala om mycket fasta datum men, i synnerhet vad gäller medlemskap, vet vi att många av de förhandlande länderna för närvarande har arbetshypotesen att de skall bli fullvärdiga medlemmar år 2002 eller, de flesta av dem, 2003. Jag talar om de sex ansökarländerna. Mitt enda svar är att jag hoppas att det blir så. Men det är ansökarländerna som måste fullfölja villkoren för att göra det möjligt. Samma sak gäller inledandet av förhandlingar, som jag fördjupade mig i tidigare. Det står klart att det finns de politiska kriterierna som är uppfyllda i Lettland, de ekonomiska kriterierna där vi säger att vi behöver mera bevis på vad som åstadkommits, men där det finns klara utsikter för att man närmar sig det stadium där vi kan rekommendera detta steg. Detta är texten i sammanfattningens slutsatser. Allt utöver detta är rena gissningar.

Malone
Jag hade hoppats att kommissionären var sen därför att han lade sista handen vid utvärderingen av Malta. Därför är jag dubbelt besviken över att höra er säga, herr kommissionär, att det dröjer till mitten av februari innan ni klar med er nya utvärdering. Trots allt gav kommissionen ett förmånligt yttrande 1995 i likhet med parlamentet, om Maltas tillträde. Jag vill att ni ger oss den verkliga anledningen till denna fördröjning och även håller i minnet att det i Madrid 1995 beslöts att förhandlingar skulle inledas med Malta sex månader efter regeringskonferensen. Finns det, mot bakgrund av detta, något verkligt skäl till att inte innefatta Malta i den första omgången? Jag tror att ni instämmer med mig, men om ni inte gör det, bör ni säga här att Malta är väl kvalificerat ekonomiskt och på andra sätt före andra ansökarländer. Jag önskar ett exakt svar här i dag.

Van den Broek
Om vi vill göra Malta rättvisa under de rådande förhållandena, nämligen efter ett två år långt avbrott i förberedelserna inför ett inträde, betyder det att vi bör uppdatera vårt yttrande från 1993. Detta är exakt vad rådet har bett oss göra. Därför har jag sänt ett brev till de maltesiska myndigheterna och utrikesministern kommer att besöka oss i morgon. Han blev tillsänd ett frågeformulär där relevanta data skulle fyllas i, vilket vi också har samlat in från andra, så att vi kan fullfölja arbetet med att presentera en uppdatering av detta yttrande. Jag angav t.o.m. en tidpunkt, nämligen början eller mitten av februari. Det är alltså mycket snart. Till Malone vill jag säga att vi välkomnar en förnyelse av Maltas ansökan, men vi tjänar landet i fråga bäst genom att uppdatera situationen. Jag väntar mig inga stora överraskningar, men verifikationer behövs och på grundval av dessa kommer vi att se hur Malta på bästa sätt kan införlivas i de fortsatta inträdesförberedelserna.

Christodoulou
Jag vill få klarhet i den förvirring som åtminstone jag känner efter utbytet mellan Alavanos och kommissionen gällande Cypern. Låt oss anta, hypotetiskt, att problemet med den turkiska minoritetens icke deltagande i förhandlingarna inte existerade. Jag kan inte förstå hur en minoritet skulle kunna påtvinga en majoritet sina regler, ett faktum som tydligen accepteras av Europeiska unionen men ändå, om detta problem inte fanns, hur nära är Cypern ett uppfyllande av kraven för att ansluta sig till Europeiska unionen?

Van den Broek
I rapporten om Cypern finns en ekonomisk analys. Den ärade ledamoten är medveten om att Cypern tidigare har haft en ganska skyddad ekonomi, varför liberaliseringen måste fortgå. Vi har verkligen inga skäl till att varna Cypern för någonting trots att det finns vissa saker, t.ex. banksystemet och vissa rättsliga frågor som bör förbättras och som ingår i det paket som samtliga ansökarländer arbetar med.
Vad gäller frågan om norra Cypern, delar jag den ärade ledamotens önskan om att turkcyprioternas deltagande blir verkligenhet av den enkla anledningen att det är vårt gemensamma mål att tillse att Cyperns medlemskap slutligen gynnar båda samhällena. Detta har konstaterats femtioelva gånger i slutsatser från toppmöten. Men vi kan inte tvinga någon - i synnerhet inte Denktash. Det är hans ansvar om han fortsätter att vägra delta i förhandlingsdelegationen. Under tiden skall vi fortsätta vårt arbete med Cypern.

Ojala
Herr ordförande! Kommissionär Van den Broek konstaterade i sitt eget inlägg med hänvisning till zigenarnas eller romernas situation att när det gäller politiska kriterier och i synnerhet minoriteternas ställning så finns det också i flera ansökarländer anledning att vara bekymrad. Det är viktigt att kommissionären fäster uppmärksamheten på vilken ställning denna minoritet, som omfattar flera miljoner människor, har i ansökarländerna. Vi vet bland annat att många romer från Tjeckien har sökt asyl i Förenade kungariket och i Kanada. Jag skulle också vilja fråga kommissionären om kommissionen dragit några slutsatser av vad man nu förutsätter att ansökarländerna skall göra för att förbättra zigenarbefolkningens ställning.

Van den Broek
Frånsett en uppmuntran av regeringarnas arbete för dessa frågor, innefattar ett antal av våra ekonomiska samarbetsprogam - Phare till exempel - program för att förbättra situationen för denna minoritet. Som jag nämnde ganska rakt på sak, är vår slutsats hittills att detta inte har en tillräckligt hög politisk prioritet i de berörda länderna. Det innebär att vi i våra kontakter med dem - och det finns också en begäran om detta i anslutningspartnerskapen - kommer att fortsätta förespråka en förbättring av situationen och att göra våra program tillgängliga för att komma närmare detta mål.

Aelvoet
Herr ordförande! Jag vill i alla fall tacka kommissionen för att den givit parlamentet och inte pressen den här primören och även för att vi kunnat konstatera att enskilda länder, beroende på de framsteg de gör, verkligen flyttas fram med avseende på förhandlingsmöjligheter.
När det gäller Bulgarien kan jag med nöje konstatera att det verkligen gjorts ordentliga framsteg. Jag tycker därför också att det måste sägas i all tydlighet. Jag har emellertid en fråga angående en av de mycket svåra sakerna i relationen mellan Europeiska unionen och Bulgarien, och det är självfallet kärnkraftsfrågan, frågan om Kosloduch. I det avseendet måste vi konstatera att det även i regeringens senaste förslag anges helt andra tidsgränser för stängning än vad som ursprungligen hade utlovats och redan 1993 fastställts i ett avtal. Jag skulle alltså vilja fråga kommissionen om den så exakt som möjligt kan tala om hur den ser på effekterna av det här kärnkraftsproblemet, och hur tungt det skall väga i samband med Bulgariens anslutningsmöjligheter.

Van den Broek
Jag är försiktig eftersom jag regelbundet tenderar att förväxla kärnkraftverken i Bulgarien, Lettland och Slovakien. Men en sak är fullständigt klar. Kärnkraften utgör en extremt viktig del av vårt samarbete med ansökarländerna. Vi har gjort det fullständigt klart att vad gäller avvecklingsdatum räknar vi med en stängning av dessa verk i enlighet med de kärnsäkerhetsavtal som ingåtts tidigare. För övrigt kan man ibland diskutera vad som exakt bestämmer livslängden hos en viss beståndsdel i ett kärnkraftverk, och vi lyssnar på experter. Dessa är de experter som är kopplade till EBRD: s konto för " kärnsäkerhet" etc.
Bristen på konkreta data hindrar mig från att i dag vara mera specifik, men ni kan vara säkra på att frågan om avveckling av kärnkraftverk, som vi är övertygade om att de aldrig kan uppnå de säkerhetsnivåer som krävs av internationella säkerhetsstandarder, förblir en fråga med hög prioritet i vårt samarbete.

Ephremidis
Herr ordförande! Jag begärde att få ställa en fråga så snart kommissionsledamoten inlett sitt anförande. Och nu säger ni att vi närmar oss slutet på debatten. Jag har emellertid inte fått ordet. Och jag har lagt märke till att några kolleger, som jag inte har något otalt med i och för sig, har fått ordet, trots att de kom långt efter att kommissionsledamoten börjat tala. Jag har upprepade gånger besvärat den herre som satt bredvid er, och han sade: " Du kan vara lugn, jag har antecknat dig." Och nu säger ni att debatten är slut. Jag begärde ordet så fort kommissionsledamoten inledde sitt anförande. Jag protesterar!

Ordföranden
Herr Ephremidis! Jag måste fördela ordet enligt en balans mellan landstillhörighet och politiska grupper. Från er grupp har redan två personer talat; en av dem är Alavanos, som är från ert land. Det är många personer som begär ordet men som jag inte kan ge ordet. Jag är hemskt ledsen. Det är olägenheten med att tvingas välja.
Bonde har ordet.

Bonde
Jag vill gärna fråga Van den Broek om kommissionen är färdig med de institutionella övervägandena om röstviktning, antal kommissionärer och antal majoritetsbeslut, om man diskuterat de institutionella konsekvenserna med ansökarländerna, om det finns några ansökarländer som uttryckt att de inte vill ha en egen kommissionär, om det finns några ansökarländer som ställt sig frågande till de institutionella tankar som luftas i korridorerna. Med andra ord: Hur ställer sig ansökarländerna till de institutionella frågorna? Är det ansökarländerna som bett om varaktiga undantag till exempel rörande skydd av fritidshus och sommarstugor?

Van den Broek
Institutionella och ekonomiska frågor gällande ansökarländerna är - om man ser till tidigare förhandlingar - traditionellt sett förlagda till slutet av förhandlingarna. Så svaret på den ärade ledamotens fråga är: Nej.
Vad gäller själva förhandlingarna med de sex ansökarländerna, kommer vi att hålla de första förhandlingarna på ministernivå den 10 november. EU-rådets gemensamma ståndpunkter kommer att fastställas den 9 november i rådet för allmänna frågor.
Ett antal övergångsperioder har begärts av ansökarländerna, i synnerhet gällande telekommunikationssektorn. Vad exakt kommer svaret att bli? Vi har rått rådet och ordförandeskapet att begära ytterligare klargöranden eftersom vi inte är alldeles säkra på att de undantag som begärs avspeglar en riktig förståelse av direktiven för telekommunikation och audiovisuella medel etc. Detta är det bästa svar jag kan ge för närvarande. Detta är givetvis en fortgående process.

Ordföranden
Tack så mycket. Jag tackar kommissionär Van den Broek för att han varit beredd att fortsätta denna debatt och för den exakthet med vilken han har besvarat alla frågor som har ställts.

Partnerskap för integrering
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om partnerskap för integrering (" Partnership for integration " ).
Jag överlämnar ordet till Bartenstein för rådet.

Bartenstein
Herr ordförande, fru kommissionär, ärade ledamöter av Europaparlamentet! Jag är glad över denna möjlighet att få diskutera rådets framgång med Europaparlamentet i fråga om integreringen av miljö och varaktighet på olika politiska områden efter ministerrådets möte i Cardiff. Tillåt mig först med hjälp av ett konkret exempel få påvisa behovet av en integrering. De klimatförändringar som människan orsakat och de negativa effekterna för miljön och människorna själva utgör det allvarligaste miljöproblemet av global natur. Därför har samtliga industrinationer inom ramen för Koyoto-protokollet förbundit sig att minska de växthusgasutsläpp som människan förorsakar.
Unionens medlemsstater har förbundit sig att gemensamt minska utsläppen med 8 procent, något som endast kan uppnås med hjälp av ett paket med gemensamma och inbördes relaterade åtgärder. Transportsektorn kommer att ha en avgörande betydelse i det sammanhanget. Den frivilliga överenskommelsen med den europeiska centralorganisationen för bilproducenter om införandet av 6-litersbilar fram till år 2008 kommer att bidra med 15 procent till Europeiska unionens reduceringsmål. På grund av den ständigt ökande trafiken kommer inte koldioxidutsläppen att kunna minskas utan transportpolitiska styråtgärder, utan snarare kommer det att ske en ökning med 30 procent. De tekniska förbättringarna måste därför kompletteras med ekonomiska instrument på europeisk och nationell nivå. En ökad internalisering av de externa omkostnaderna måste ske.
Förbättringar av järnvägsinfrastrukturen på nationell men även internationell nivå, till exempel de transeuropeiska järnvägsnäten, är ett annat sätt att förhindra en ökning av personbils- och lastbilstrafiken och tillgodose behovet av rörelse hos människor och ekonomin. Dessa problemexempel i samband med klimatskyddet visar att det endast är de integrerade insatserna på alla politiska områden som kan medföra en framgångsrik lösning på problemen. Enligt kommissionens meddelande bör tyngdpunkten läggas på Agenda 2000 och post-Koyoto-klimatstrategin vid integreringen av miljö och varaktighet på andra politiska områden.
De första gemensamma försöken till miljö- och transportpolitikens integrering gjordes på miljö- och transportministrarnas informella och formella rådsmöten. Därför välkomnar jag resolutionsförslaget från Europaparlamentets utskott för miljö, folkhälsa och konsumentskydd. Att Europaparlamentet ingår i det partnerskap som kommissionen kräver anser vi vara en viktig förutsättning för att vi skall lyckas med detta gemensamma projekt. En varaktig integrering förutsätter sedan motsvarande initiativ från alla gemenskapsinstitutioner och givetvis även från medlemsstaterna.
Slutligen bör ju även integreringen av en varaktig utveckling inom sektorerna transport, jordbruk, energi, skatter osv. i subsidiaritetens anda vara ledmotivet för medlemsstaternas regeringar och parlament och deras nationella strategier.
Förslaget om en integrering av miljön på andra politiska områden lades fram redan i det femte handlingsprogrammet om miljön. Men det definitiva genombrottet för detta i sig övertygande koncept kom ändå att dröja av olika anledningar. Den ena var den bristande medvetenheten på andra politiska områden den gången om vikten av hänsyn till miljöskyddet i de politiska besluten. Säkert utgjorde även handlingsprogrammets brist på rättsligt bindande verkan ett hinder liksom den dåliga kopplingen mellan de olika politiska områdena. Sedan dess har en rad beslut i Europeiska unionen bidragit till att integreringen, varaktighetskonceptet närmare bestämt, har fått sitt erkännande. Amsterdamfördraget har utan tvekan bidragit i stor utsträckning, eftersom det fastslås i fördraget på primärrättslig nivå att miljöskyddskraven skall beaktas vid fastställandet och genomförandet av gemenskapens politik och åtgärder, i synnerhet för att främja en varaktig utveckling.
På toppmötet i Luxemburg diskuterades frågan av stats- och regeringscheferna som lovade att eftersträva betydande framsteg på området. Naturligtvis är det sedan vi miljöpolitiker som får fungera som integreringens motor. Det ligger i vårt intresse. I och med stats- och regeringschefernas uppmaning till alla berörda råd att själva skapa strategier för beaktandet av miljökraven och en varaktig utveckling inom sina respektive politiska områden, har numera ansvaret för miljöintegreringen förlagts till dessa sektorer. Dessa strategier kommer sedan att granskas av Europeiska rådet.
Det är glädjande att man inom just de tre sektorerna transport, energi och jordbruk har tagit fasta på uppmaningen från Europeiska rådet i Cardiff och håller på att utarbeta rapporter inför toppmötet i Wien. Dessutom kommer rådets planerade rapport om allmänna angelägenheter till Agenda 2000 inför Europeiska rådet i Wien att innehålla ett kapitel som behandlar integreringen av miljöaspekterna i regional- och sammanhållningspolitiken, det vill säga strukturfonderna, inom ramen för Agenda 2000. Rapporterna från rådsmötena kommer att antas som slutsatser och sedan omgående läggas fram inför Europeiska rådet.
På områdena jordbruk och transport har ordförandeskapet och kommissionen lagt fram gemensamma utkast till rapporter för rådsmötets arbetsgrupper. På energiområdet finns förutom rådets rapport ett meddelande från kommissionen. De utkast till de tre rapporter som för närvarande föreligger visar tydligt att man har bemödat sig om att tillmötesgå kraven från Europeiska rådet i Cardiff liksom de krav som kommissionen framför i sitt meddelande. Rapporterna kommer dels att hänvisa till redan vidtagna åtgärder, dels att behandla framtida aktiviteter. Samtliga rapporter tar även upp behovet av att utveckla varaktighetsindikatorer samt andra omfattande strategier för respektive sektor. De sakkunniga råden bör i fortsättningen koncentrera sig på att utveckla indikatorer och definiera syftet med granskningen.
Nu återstår att diskutera angivelserna för de konkreta tidsramarna för urvalet av indikatorer på alla tre områden. De arbeten som pågår inom Förenta Nationerna, OECD, Eurostat och Europeiska miljöagenturen inte minst, bör beaktas i samband med det. Men i själva verket är den tid som förlöper mellan två olika rådsmöten för kort för ett omfattande koncept för indikatorer. Varje sektor måste därför skapa strategier som innehåller tidsplaner och konkreta åtgärder inför Europeiska rådet i Köln och i Helsingfors år 1999.
Jag vill också framföra några enkla synpunkter angående innehållet i dessa tre sektorer. Angående energin: Miljöskyddet är tveklöst en av de tre principerna för Europeiska unionens energipolitik, vid sidan av försörjningsgarantin och konkurrenskraften. Energirådets uppgifter har stark anknytning till miljörelaterade frågor, inte minst med tanke på förpliktelserna i Koyoto-protokollet. Man har redan vidtagit åtgärder för miljöskyddets integrering i denna gemenskapssektor på den inre energimarknaden, på området effektiv energianvändning, förnybara energikällor och ramprogrammet för energi.
Angående transport: Även där har åtgärder vidtagits på gemenskapsnivå, rent konkret av miljörådet, för att minska belastningen på miljön, till exempel genom fordons- och oljeprogrammet eller den redan nämnda frivilliga överenskommelsen med bilindustrin om införandet av 6-litersbilar. Här kan man verkligen tacka kommissionen för dess insatser. Den ständiga efterfrågan på transporttjänster och rörlighet är en utmaning som fortfarande måste konfronteras. Tyvärr uppvägs de tekniska framstegen för en minskad belastning på miljön mer än väl av den ständiga transporttillväxten. Kommissionen har utarbetat och lagt fram en rad förslag som bidrar till en lösning på problemet, och dessa kommer inom kort att behandlas av rådet.
Vad jordbruket beträffar, så har integreringsåtgärder vidtagits på områdena jordbruk, biologisk mångfald, vatten, mark och ren luft. Den förestående reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken inom ramen för Agenda 2000 kommer att innebära nya framsteg på integreringens område, till exempel för landsbygdens utveckling. Men de konkreta resultaten är ändå starkt beroende av program och åtgärder på nationell och regional nivå. Energi, transport och jordbruk är utan tvekan särskilt viktiga integreringssektorer, men de är givetvis inte de enda politiska områden som är relevanta. Det framgår av besluten från Cardiff att även andra råd är berörda. Vid utvecklingen av sektorsbundna strategier anser jag att man i synnerhet bör beakta de centrala frågor som är miljöpolitiskt relevanta de kommande åren, så som klimatskyddet och Kyoto-follow-up liksom unionens utvidgning.
Utan att för den skull ifrågasätta de enskilda rådens strategiansvar bör det finnas ett övergripande helhetskoncept för varaktig utveckling på sikt. Vi kom i samband med miljöministrarnas informella rådsmöte i juli 1998 i Graz överens om att fastställa best-practice -modeller för integrering i våra medlemsstater. Beslutsstrukturerna på gemenskapsnivå och i medlemsstaterna kan sedan granskas utifrån dessa modeller. På sikt kommer miljön och den varaktiga utvecklingen att integreras i våra strategier så väl som i våra beslut.
Jag vill än en gång poängtera att Europaparlamentets aktiva och stödjande roll i partnerskapet för integrering med rådet och kommissionen är av stor betydelse för ett framgångsrikt fortskridande av denna process. Resolutionsförslaget innehåller många uppmaningar till Europeiska rådet och kommissionen. Kommissionär Bjerregaard kommer att gå närmare in på kommissionens framtida bidrag. Jag är säker på att hon håller med mig om att processen just har påbörjats och att ett projekt som detta endast kan vinna framgång på sikt. Av den anledningen är ett nära samarbete mellan medlemsstaterna som pågår längre än ett ordförandeskap, så som samarbetet mellan institutionerna, förutsättningen för framgång. Vi bör lägga fram en omfattande strategi för integrering och varaktighet före år 2000, när en förlängning av det femte handlingsprogrammet kommer att finnas med på dagordningen.
Cardiff -follow up -processen i den framtida europeiska miljöpolitiken bör i en anda av kontinuitet och koherens förknippas med utarbetandet av ytterligare ett handlingsprogram för miljön. Jag är helt övertygad om att det endast är konceptet om en varaktig integrering som på lång sikt, när vi skall lösa de gemensamma europeiska och globala miljöproblemen, går att tillämpa på alla berörda politiska områden för att göra tydliga framsteg och förbättra våra och framtida generationers livsvillkor. För att uppnå ytterligare framgång beträffande miljöns integrering på andra områden anser jag att processen bör drivas vidare av stats- och regeringscheferna på högsta politiska nivå. Framgångarna från Cardiff måste följas upp i Wien!
En framgångsrik integrering förutsätter en långsiktig planering. Tyskland och Finland som kommer att ha de kommande ordförandeskapen har redan förklarat sig beredda att fortsätta arbetet och bevara processens dynamik även efter millennieskiftet. Vi behöver en vision för den framtida utformningen av den europeiska miljöpolitiken. Konceptet om en integrering av miljö och varaktighet i alla sektor kan och bör utgöra en stabil grund för utvecklingen av en sådan vision för nästa årtusende. Jag är glad över att rådet, kommissionen och i synnerhet parlamentet gemensamt antar denna utmaning.
(Applåder)

Bjerregaard
Herr ordförande, ärade ledamöter! Jag vill gärna tacka parlamentets miljöutskott för framställandet av detta förslag till resolution om ett av de viktigaste ämnena inom miljöpolitiken, nämligen integration av miljöhänsyn inom gemenskapens andra politiska områden. Som vi alla vet, och som diskuterats både här och i rådet åtskilliga gånger, så har många av våra miljöproblem sitt ursprung på andra politiska områden. Det kan vara transport, det kan vara energi och det kan vara jordbrukssektorn, som Bartenstein redan nämnt. Och vi skall genomföra ändringar inom dessa politiska områden för att förbättra miljön. Det förhåller sig helt och hållet på samma sätt när det rör sig om att genomföra Kyoto-protokollet. Vi kan bara leva upp till våra förpliktelser när vi involverar andra sektorer och det sker ändringar på dessa politiska områden.
Amsterdamfördraget innebär som bekant att integrationsprocessen påskyndas. Kravet på en hållbar utveckling har nu en mycket central plats i fördraget, genom att det nu finns med i en av de första artiklarna. Härmed har integrationen av miljöhänsynen blivit ett centralt instrument för uppfyllandet av målsättningen, och det råder inget tvivel om att miljöhänsynen inte prioriteras. Det handlar om en landvinning av betydelse och förhoppningsvis en central vändpunkt för utvecklingen av gemenskapens åtgärder på miljöområdet. Jag vill upprepa vad kommissionen fastställde i meddelandet till Cardiff-sammanträdet: Integration har blivit en förpliktelse. Det är inte längre bara en möjlighet. Jag skall vara en av de första som erkänner att målet inte kommer att bli lätt att uppnå. Vi vet alla hur svårt det är att få de ansvariga för de enskilda sektorerna - antingen det rör sig om kommissionen, rådet eller parlamentet - att ta tag i miljöfrågorna, det vill säga att ta hänsyn till miljön, samt - detta kanske är ännu svårare - att samordna insatsen. Jag är mycket glad för Europaparlamentets insats, därför att jag vet hur svårt det kan vara att övertyga kolleger som arbetar inom andra sektorer, som jordbruk och transport, om att de skall ta hänsyn till miljön.
Kommissionens meddelande till Cardiff-sammanträdet och det tydliga positiva gensvaret från toppmötet har satt i gång en process. Uppmaningen till alla sektorer i rådet om att granska den egna politiken och formulera en framtida strategi för en hållbar utveckling är en viktig ny dimension. Särskilt därför att den är förbunden med ett krav på identifikation av indikatorer som kan användas i övervakningsprocessen och i den politiska utvecklingen. De berörda avdelningarna i kommissionen samarbetar redan med ordförandeskapet om rapporter från jordbruks-, energi- och transportsektorerna till Wien-toppmötet, som Martin Bartenstein också betonade. Vi talar om de första stegen i processen, och kan mot bakgrund av detta besluta om kommande åtgärder. Valet av indikatorer och enigheten om målsättningarna är viktiga faktorer för bedömningen av strategiernas framgång. Någon gång under 1999 skall vi uppnå enighet om indikatorerna på de högst prioriterade områdena. Det är ett arbete som är förbundet med svårigheter, eftersom vi just med hjälp av indikatorer kan få mycket precis information om tillståndet i miljön om vi vet hur vi skall använda rätt indikatorer, och om vi använder dem korrekt. Samtidigt har indikatorerna också en förmåga att skvallra om resultaten av tidigare politiska vägval.
Kommissionen har också åtagit sig att genomföra miljömässiga bedömningar av de viktigaste förslagen, och de kommer att få sin första praktiska tillämpning i och med kommissionens arbetsprogram för 1999. Vi har i hög grad arbetat aktivt för att miljöhänsynen skall integreras. Detta märks tydligt i förslaget till Agenda 2000. Jag är säker på att många av dessa förslag har varit banbrytande för integration av miljö inom andra politiska områden, till exempel jordbruk och strukturfonder. Utmaningen består emellertid i att säkerställa lagstiftning med hjälp av slutliga beslut på gemenskapsnivå, både här i parlamentet och i rådet, och vi behöver nog all hjälp vi kan få för att detta skall lyckas.
Herr ordförande! Kommissionen tycker att parlamentets stöd i processen är välkommet, eftersom parlamentet i sitt förslag till resolution på bred front stöder våra initiativ fram till i dag. Det finns - såvitt jag förstår - bara en liten meningsskiljaktighet, och det är parlamentets önskemål om ett direktiv på detta område. Jag förstår inte helt och hållet hur man hade tänkt sig att detta skulle fungera i praktiken, och jag menar att våra förslag till direktiv om strategisk miljöbedömning redan är ett anmärkningsvärt steg framåt mot en integration av den miljömässiga dimensionen i medlemsstaternas planering och program. Vi arbetar därför mycket hårt för att få förslaget antaget.
Jag vill påminna parlamentet om att kommissionens meddelande om partnerskap för integration också vänder sig till parlamentet med en uppmaning om att det granskar sitt eget förfarande för att se hur parlamentet kan stärka sitt bidrag till integrationen. Jag har som en följd av parlamentets förslag till resolution förstått att parlamentet håller på med en sådan undersökning, och jag ser fram emot att få samarbeta med parlamentet rörande de åtgärder man beslutar sig för att föreslå som ett svar på denna uppmaning.

Collins
Herr ordförande! Jag måste säga att blotta förekomsten av denna debatt i dag är ett exempel på samarbetet mellan parlamentet och övriga institutioner. Det stod mycket klart för oss vi behövde en sådan offentlig debatt, och detta har visat sig möjligt genom samarbete med både Bjerregaard och Bartenstein. Jag är mycket nöjd med de kommentarer de givit i dag.
Artiklarna 2 och 3 i Amsterdamfördraget deklarerar otvetydigt att de miljömässiga kraven skall föras in i definitionen och genomförandet av gemenskapens totala politik och aktiviteter. Kommissionens meddelande om partnerskap för integration som upprepar denna förpliktelse är enligt vår mening ett klart steg i rätt riktning. Mot bakgrund av utvidgningen, aktuella förslag inom Agenda 2000, en gemenskapsstrategi för genomförandet av Kyoto-protokollet och kommissionens meddelande om Europeiska gemenskapens strategi för biologisk mångfald står det mycket klart att denna integration är viktig om vi skall åstadkomma påtagliga resultat.
Trots att jag inte vill dämpa några förhoppningar, erinrar jag mig Jacques Delors' ord efter Riokonferensen för några år sedan. Efter den erfarenheten sade ordförande Delors att Rio tenderade att handla om statsöverhuvuden som kom till Rio för att hålla tal likt de stora och goda som gick i kyrkan på söndagarna, för att på ett övertydligt och skenheligt sätt be för de fattiga och därefter lägga minimalt i kollektlådan när de lämnade kyrkan. Det räcker inte med att säga dessa saker, trots att orden är välkomna. Vi behöver också omsätta dem i handling. Det räcker inte med att säga att det behöver göras.
Europeiska unionen har en kolossalt viktig roll i detta. Ingen av våra enskilda medlemsstater kan hantera problemen med föroreningar och miljövård. Inget av dessa gränsöverskridande problem kan hanteras av individuella medlemsstater. Därför bör vi behandla sysselsättning och industri, transport och jordbruk etc. inom den inre marknaden, samt ramarna för hållbarhet och integration. Det holistiska angreppssättet är absolut nödvändigt om vi vill skapa verklig hållbarhet såsom fastslaget i den femte handlingsplanen för miljön som, trots allt, utvecklades i rak linje från Brundtland 1987 till Rio 1992 och Agenda 21.
Miljöpolitiken måste helt klart integreras inom samtliga politiska områden. Den behöver maximalt deltagande av allmänheten, industrin och frivilligorganisationerna. Det måste vara ett verkligt partnerskap. Detta betyder att vi måste ta en verklig titt på gällande tillväxtstrategier och en omorganisering av gällande konsumtionsmönster.
Denna resolution går i rätt riktning. Den ger ökad drivkraft mot de hållbara utvecklingsmål som vi alla strävar efter att uppnå. Tyvärr är vissa medlemsstater bra på retorik men dåliga när det kommer till handling. Därför är punkt 10 och dess instruktion till ministerrådet om en övervakning av medlemsstaternas åtgärder gällande genomförandet av meddelandet och partnerskap för integration så viktigt. Det känns bra att höra Barensteins åsikter. Det är ett uppfriskande försök att pränta in integrationen i medlemsstaternas medvetanden. Det är emellertid nödvändigt att ha en struktur för att garantera att det inte bara är goda avsikter från medlemsstaternas sida, där ord ersätter konkreta avtal och konkreta handlingar. Vi behöver dessa handlingar och vi behöver tidtabeller, och jag är mycket glad över att höra att arbetet med att utarbeta indikatorer framskrider. Vi behöver detta för att gå framåt, och vi behöver vara mycket klara med när vi förväntar oss att det skall vara slutfört.
Sammanfattningsvis är det dags att ta dessa ord och översätta dem i handling. Det råder inget tvivel om att rådet och kommissionen har parlamentets fulla stöd om de på ett genuint sätt stöder integrationen som en strategi.

Valverde López
Fru ordförande! Jag anser att vi måste gratulera till denna gemensamma debatt mellan kommissionen, rådet och parlamentet. Det är mycket viktigt med detta synliggörande, inför medborgarna, om de lagstiftande gemenskapsinstitutionernas verkliga karaktär. Det är dessa tre institutioner som, i en trepartsdialog, avgör slutresultatet. Det är också viktigt att vi är engagerade i att sätta i gång det som Amsterdamfördraget redan innehåller, vilket vi hoppas snart kommer att ratificeras av alla medlemsstater.
Miljöpolitiken har upphört att vara en sektorpolitik och övergått till att få en gemenskapsprägel som ställer krav på övriga politiska områden. Det är detta budskap vi måste förmedla till alla sektorer och framför allt till alla myndigheter. Därför är avtalet från Europeiska rådet i Cardiff så viktigt.
Jag gratulerar också till att rådet har kommit ihåg sitt ansvar, inte bara för att förmedla dessa krav till de nationella myndigheterna, utan också för att samordna den regionala och lokala politiken. Detta är grundläggande, för om detta inte sker uppfyller vi inte vårt mål.
Och bland villkoren anser jag att det vore bra om även rådet, i likhet med kommissionen som har ändrat sitt interna arbetssätt och Europaparlamentet som också förbereder en förändring av arbetsordningen till nästa mandatperiod, förändrade sitt arbetssätt. Rådets initiativ kvarstår, men naturligtvis räcker det inte med de gemensamma mötena mellan miljöministrar och andra ministrar. Jag menar att det interna systemet måste förändras.
I detta försök att överföra vissa konkreta instruktioner till andra myndigheter, det vill säga, de nationella, regionala och lokala, anser jag att den tidsplan som är fastställd i direktivet om miljörevision för företagen, skulle kunna vara en magnifik riktlinje för att också överföra den på myndigheterna och deras olika nivåer.
Inom de konkreta politiska områdena väntar vi i detta parlament, sedan många år, på det redan fastställda målet att ersätta skatt på arbete - eller delar av skatten på arbete - med miljöavgifter. Vi har ännu inte fått något lämpligt svar från kommissionen - även om den har försökt vid olika tillfällen - vilket kan accepteras av rådet, och detta är en utmaning vi har framför oss.
Man bör också stimulera konsumtionsmönster som är förenliga med en hållbar utveckling, och här behövs också konkreta åtgärder.
På området för alternativa energikällor - även om gemenskapsinstitutionerna har engagerat sig i dem vid olika tillfällen -, anser jag att vi inte har lagt ned tillräcklig kraft.
Och, fru ordförande, jag anser också att vi måste gratulera till att rådet vill fortsätta sitt arbete och sin politik trots de roterande och halvårsvisa ordförandeskapen. Jag tror också att vi alla är nöjda med arbetet som miljökommissionären utför, och vi gläds åt att hon har återhämtat sig.

Eisma
Fru ordförande! Först av allt önskar jag kommissionär Bjerregaard välkommen tillbaka till oss. Så till synes är hon åter i utmärkt form för att kämpa för miljön tillsammans med oss. Välkommen!
Det vi gör här i Europeiska unionen fungerar som en förebild för medlemsstaterna. Vi i unionen, rådet, kommissionen och parlamentet, var de första som började integrera hållbarheten inom andra politiska områden. Därför måste vi göra det bra eftersom det betyder att medlemsstaterna kan följa ett gott exempel. Vi har genomfört att integrationen av hållbarhet inom andra områden inte längre är en möjlighet utan en skyldighet. Därför behöver vi också riktlinjer och indikatorer för att kunna kontrollera den integrationen. Bjerregaard talade om att det kommer att bli svårt att ta fram några sådana, men vi avvaktar vad kommissionens program för år 1999 säger på den punkten.
Det är ännu viktigare att kunna göra tanken om integrering av hållbarhet operationell inom andra områden eftersom just Amsterdamfördraget, om vilket mitt land i dag beslutar om ratifikation, fastställer skyldigheten att integrera miljökraven i alla andra former av gemenskapspolitik. Nu skall vi se vad vi gör med det. Agenda 2000, Kyoto-protokollet, den biologiska mångfalden, de exemplen måste visa om vi i Europeiska unionen kan integrera hållbarheten inom alla områden.
Vi har ställt en del krav. Varje halvår vill vi ha minst ett gemensamt sammanträde i rådet med miljöministrarna och de övriga ministrarna för jordbruk, transport, och så vidare. Vi vill också att Ekofin-rådet och andra råd rådgör med miljöministrarna när de skall fatta beslut om den regionala politiken.
Slutligen en fråga till rådets representant. Vid toppmötet i Wien inom kort kommer ni att på nytt gå igenom hur långt ni kommit med integrationen det senaste halvåret. Det resulterar i ett dokument, och vi i parlamentet skulle verkligen uppskatta om vi kunde få ta del av det dokumentet från rådet och säga vad vi tycker om det. Skulle ni kunna se till att parlamentet får tillgång till det dokument som ni skall behandla eller har behandlat i Wien så att vi kan säga vår mening om det?

Graenitz
Fru ordförande, herr rådsordförande! Fru kommissionär, det gläder mig att ni är tillbaka hos oss och nu mår bättre, och jag är också glad över att den här frågan behandlas på ett konkret sätt under det österriskiska ordförandeskapet. En varaktig och miljövänlig utveckling inom unionen fastslogs som ett mål redan för flera år sedan. Vi har inte uppnått detta mål ännu, eftersom vi ännu inte har gått från ord till handling, men också för att vi har saknat de nödvändiga strategierna och mekanismerna för att integrera miljöpolitiken på andra områden och därigenom uppnå en varaktig utveckling.
Jag välkomnar därför förslaget om ett partnerskap för integrering och hoppas - jag tror inte att varken rådsordföranden eller kommissionären tänker i de banorna, men förmodligen vissa andra - att parlamentet skall bli delaktigt i partnerskapet, inte bara som juniorpartner, utan att det på ett öppet och tydligt sätt skall kunna verka tillsammans med och på samma villkor som de övriga institutionerna för en ökad integrering av miljöfrågorna på andra områden.
Låt mig nämna uppföljningsprocessen av Kyoto som exempel. Vi har lovat att uppfylla ett konkret mål: en minskning av utsläppen med 8 procent inom Europeiska unionen. För att uppfylla detta mål måste vi inte bara besluta hur bördan skall fördelas, vi måste även börja granska om den utsläppsminskning som medlemsstaterna har förbundit sig till verkligen äger rum. Vi borde dessutom fundera över vad man bör göra om denna minskning inte sker. Jag håller inte med kommissionären om att det inte behövs några lagar för det. Jag tror att uppfyllandet av Kyoto-målet kommer att förutsätta rättsliga ramar, för det rör sig inte bara om indikatorer och mål, utan även om åtgärder för att uppnå dessa mål liksom frågan om vilka åtgärder som bör vidtas om inte målen kan uppfyllas.

Myller
Fru ordförande! Det är lätt att ställa sig bakom de krav som lagts fram såväl från kommissionens, rådets som parlamentets sida på att man verkligen måste övergå till handling för att integrera miljön i all politik. Enligt min mening räcker det inte längre att vi i allmänna ordalag talar om en hållbar utveckling. Vi måste komma till den väg som leder till förbättring av miljösituationen.
Trafiken är utan tvivel ett av de största problemen, och att bekämpa utsläppen från trafiken är en central del av vår politik som syftar till att främja förbättringen av miljöläget. Det bästa sättet att styra människornas konsumtionsvanor är att gräva i deras fickor, och i detta hänseende är ju fordons- och oljeprogrammet ett bra exempel. Där strävar man efter att med hjälp av piska och morot, via olika skattesatser, främja användning av bränslen med bättre kvalitet och göra användning av sämre bränslekvaliteter dyrare. Detta system kan även utvidgas till många andra områden.
Det kommande Agenda 2000-programmet som för närvarande är under behandling både i parlamentet och i rådet är ett konkret bevis på vad vi verkligen vill uppnå. Vad gäller regional- och strukturpolitiken är ordalydelsen i kommissionens förslag bra, men de praktiska åtgärderna förblir otillräckliga. Miljömyndigheterna måste verkligen i praktiken tas med i all programverksamhet som jämbördiga med övriga aktörer. I fråga om jordbruk räcker det inte att vi konstaterar att det är medlemsstaternas uppgift att se till att jordbrukets miljömål uppnås. Det måste vara unionsomfattande verksamhet. Bidrag kan inte ges om miljöaspekterna inte i tillräcklig utsträckning beaktas.
När det gäller utvidgningen är det viktigt med det förberedande arbetet som man verkligen måste satsa på, eftersom vi inte kan utgå ifrån att de blivande medlemsländernas medverkan i miljöfrågor från början är bristfällig och att de sedan behöver långa övergångsperioder. Vi vet att om utvidgningen genomförs på detta sätt kommer det att försämra den framtida miljösituationen i Europa.

Bartenstein
Fru ordförande, mina damer och herrar! Jag tackar för en kort men viktig debatt, eftersom man förutom en viss kritik och en del förslag har framfört sitt bifall för det integreringsarbete som de senaste månaderna bedrivits av det engelska ordförandeskapet och nu bedrivs av det österrikiska ordförandeskapet och sedan säkert kommer att bedrivas av det tyska och finska ordförandeskapet. Det råder ingen tvekan om att Collins har rätt när han citerar Delors: Det räcker inte längre att tala vackert i kyrkan på söndagen! Vi måste agera, och för att kunna göra det behöver vi de rätta instrumenten. Vi behöver indikatorer, vi behöver mål och vi behöver också mekanismer för att kunna granska dessa.
Men samtidigt behöver vi en känsla av samhörighet. I synnerhet nu när det rör sig om ett trepartssamtal måste rådet, parlamentet och kommissionen samarbeta för att uppnå målet. Den enskilda medlemsstaten har av konkurrensskäl sällan möjlighet att göra framsteg på området. Endast Europa kan skapa en varaktig utveckling, för att vi vet att utvecklingen sedan Rio har varit allt annat än varaktig, framför allt utanför vår egen kontinent. Men det räcker inte med att rådet, kommissionen och parlamentet och de nationella regeringarna samlas, utan här håller jag åter igen med Kenneth Collins - det förutsätter givetvis allmänhetens stöd, ett samarbete med industrin, det vill säga den privata sektorn, och framför allt med de icke-statliga organisationerna. Att värna om miljön utan deras hjälp är en ren omöjlighet.
Miljöpolitiken kan inte längre delas in i olika sektorer. Vi behöver ett partnerskap med våra kolleger i regeringarna, hur svårt det än må vara mitt i de dagliga bestyren från måndag till lördag. Hur viktigt det än är med nya initiativ, som de gemensamma rådsmöten som ägt rum mellan transport och miljö, så är de inte det enda saliggörande. Förutom sådana gemensamma möten behöver vi även praktisera medvetande, miljö och varaktig utveckling utanför miljörådens väggar.
Det är viktigt och bra och samtidigt föredömligt för Europeiska unionen att den första stora åtgärden för ett förverkligande av Kyoto-protokollet i Europa skedde på europeisk nivå, på gemenskapsnivå. Jag upprepar mitt tack till kommissionen för de lyckade förhandlingarna med den europeiska bilindustrin: 15 procent mindre på vägen mot Kyoto-målet, en sjundedel, det är en bra början. Detta måste följas av ytterligare europeiska, men även nationella åtgärder.
Rådsmötet i Wien kommer naturligtvis att utgöra en ny milstolpe i processens fortskridande, och där har vi viktig information att vänta från våra stats- och regeringschefer om vad de tre råden - jag har i princip redan gjort en positiv bedömning av deras insatser - har åstadkommit och skall åstadkomma. Jag är givetvis beredd att snarast vidarebefordra resultaten från toppmötet i Wien till Europaparlamentet.
Vi har ännu inte gått från ord till handling, som ledamot Graenitz sade, och det är sant. Men jag tycker att vi åtminstone har skäl att hoppas på att vi i och med integreringspolitiken har funnit den rätta strategin för att gå från ord till handling. Vi har inte bara den rätta strategin, jag anser dessutom att det är den enda tänkbara strategin. Vi har ingen annan, vi har ingen bättre. Jag anser att prövostenen blir huruvida vi uppnår en varaktig utveckling i Kyoto-strategins spår, i vårt klimatskyddsarbete och naturligtvis också på de tre viktiga områdena Agenda 2000 - jag syftar då på strukturfonderna, framtiden för jordbruket och utvidgningen av unionen.
Vi kommer att vara partner med samma rättigheter och gemenskapsnivån kommer här att spela en avgörande roll. Vi kommer att mötas om några dagar på nästkommande klimatkonferens i Buenos Aires. Även om vi inte kan förvänta oss att sådana vidlyftiga mål som i Kyoto skall fastställas, kommer det ändå att bli en milstolpe för fastställandet av spelreglerna, spelregler som Europeiska unionen kommer att vara med om att bestämma, spelregler som visar att klimatskyddet är en av de viktigaste uppgifterna på vägen mot en varaktig utveckling, samtidigt som det innebär en stor utmaning. Med dessa ord tackar jag hjärtligt för er uppmärksamhet!

Bjerregaard
Fru ordförande! Jag vill först tacka för alla vänliga anmärkningar om min hälsa. Som tur är tror jag att det går framåt.
Jag håller med de som säger att vi rör oss i en riktning där något måste göras, och att det finns en viss trötthet i förhållande till de många tal och välmenande ord som yttras. Jag tror att det var Collins som direkt pekade på Rio, och därför är det självfallet viktigt att vi fått med rådet och statscheferna direkt i detta projekt. Jag håller med parlamentet om att det är bra att ordförandeskapet och kommissionen har denna debatt med parlamentet i dag.
Jag delar också Collins uppfattning om att uppgiften inte kan lösas av de enskilda medlemsstaterna var för sig. Det är ett gemenskapsprojekt. Å andra sidan - som Collins betonade - är det naturligtvis en förutsättning att medlemsstaterna följer sina åtaganden om det skall lyckas, och vi har i dag i varje fall fått Martin Bartensteins ord på att ordförandeskapet skall göra vad det kan i detta avseende. Jag delar också Valverdes uppfattning om att miljö inte längre är en sektorspolitik, och jag håller med om de slutsatser som de flesta har dragit om resultaten av Amsterdamfördraget.
Det är tydligt att ekonomiska medel spelar en stor roll för miljöpolitiken, men här i parlamentet och för all del också i rådet vet man ju mycket väl vilka svårigheter vi stött på varje gång vi försökt att uppnå resultat på gemenskapsnivå inom detta område. Vi har inte kunnat visa upp några stora framgångar inom detta område, men det skall inte hindra oss i vårt fortsatta arbete i denna riktning. Jag kan bekräfta för Eisma att vi arbetar med indikatorer, och, som jag sade under mitt första inlägg, räknar jag med att vi under 1999 skall kunna lägga fram något mycket mer konkret inom detta område. Jag tror, som sagt, att det är en svår uppgift, men jag är helt överens med Eisma om att denna måste lösas.
Graenitz tog upp ländernas ansvar, och det hänger mycket väl samman med vad Myller var inne på, nämligen att de lokala myndigheterna spelar en mycket betydande roll för miljöpolitiken. Jag vill gärna återigen betona att jag tycker att vi i och med Agenda 2000 har några åtgärder med hänsyn till integration av miljöområdet som det blivit mycket viktigt att hålla fast vid; det gäller jordbruksområdet - Myller var inne på det i sina anmärkningar - och det gäller i realiteten också i förhållande till utvidgningsprocessen där vi enligt min mening står inför större problem än vad vi någonsin har sett vad angår genomförandet av en förnuftig miljöpolitik.
Jag hoppas självfallet att parlamentet drar sig till minnes ordförandeskapets positiva anmärkningar om avtalen med bilindustrin om koldioxidutsläppen. Det var en av de debatter jag hade med parlamentet för inte så länge sedan där vi inte var helt överens, men vi tycker att det är en väsentlig aspekt av klimatförhandlingarna och att det härmed har gett ett bidrag till lösningen av klimatproblemen. Vi har därför arbetat mycket aktivt för att nå resultat.
Låt mig avsluta med att säga att det ju inte råder något tvivel om att integrationsprocessen är komplicerad, men den är å andra sidan också nödvändig när vi skall hitta lösningen på samtida och framtida miljöproblem. Detta förutsätter att alla sektorer rent faktiskt accepterar att de både utgör en del av problemet och en del av lösningen. Bara genom acceptans och förståelse från alla involverade parter kan vi hoppas på en bättre resolution. Jag tycker att vi kommit ett stycke på väg, men vi har bara startat, och jag är glad för det gensvar vi fått från parlamentet och ordförandeskapet.

Ordföranden
Jag tackar kommissionär Bjerregaard och önskar henne i min tur ett snabbt tillfrisknande.
Jag har i anslutning till denna debatt mottagit ett förslag till resolution B4-0080/98, som inlämnats på grundval av artikel 37.2 i arbetsordningen för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon.

Homeopatika
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0378/98) av Chanterie för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om kommissionens rapport till Europaparlamentet och rådet om tillämpningen av direktiv 92/73 och 92/74 - Homeopatika (KOM(97)0362 - C4-0484/97).

Chanterie
Fru ordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! I Europeiska unionen har vi sedan september 1992 två direktiv som kompletterar tillnärmningen av lagar och andra författningar beträffande läkemedel och fastställande av ytterligare bestämmelser som rör homeopatika, både för människor och för djur. I det avseendet är det fyra punkter som står centralt: för det första tillgängligheten till homeopatika, för det andra läkemedlens pålitlighet och säkerhet, för det tredje upplysning till dem som använder homeopatika och för det fjärde bestämmelserna om tillverkning av och tillsyn över läkemedlen.
För utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd vill jag särskilt ta upp fyra punkter i betänkandet. Den första gäller erkännande. I artikel 6.1 står det att varje medlemsstat skall ta vederbörlig hänsyn till registreringar och godkännanden som tidigare utfärdats i en annan medlemsstat. Vi tycker inte att det med tydlighet framgår vad " vederbörlig hänsyn" betyder. Och vem bedömer om den ena medlemsstaten tar " vederbörlig hänsyn" till den andra? Det är en oklar formulering och den vill vi byta ut.
Den andra gäller det särskilda förenklade förfarandet för registrering. Det särskilda förenklade förfarandet för registrering begränsas till oralt eller utvärtes bruk. Andra slags bruk som till exempel injicering, plåster, sprejflaskor, dropp, stolpiller och liknande utesluts. Å ena sidan finns det inga vetenskapliga argument för att försvara det uteslutandet och å andra sidan finns det ett antal medlemsstater som tillämpar det här särskilda förenklade förfarandet för registrering även för vissa andra bruk.
Vidare så begränsar artikel 7.1 det särskilda förenklade förfarandet för registrering till att endast gälla beredningar med en utspädningsgrad om maximalt en del på 10 000 av modertinkturen eller maximalt en hundradel av den lägsta dos som eventuellt används allopatiskt då det gäller aktiva beståndsdelar i receptbelagda läkemedel. Inte heller i det fallet finns det några vetenskapliga argument för att behålla de gränserna. Även här tillåter ett antal medlemsstater beredningar som inte uppfyller de här villkoren.
En annan sak i samband med artikel 7.1 gäller användningen för djur. Den begränsas till att gälla sällskapsdjur eller exotiska djurarter och inte djur avsedda för konsumtion. Det finns inget skäl till det, varken med avseende på miljöskydd, folkhälsan eller konsumenternas intressen. Därför har vi lagt fram förslag om att ta bort den här begränsningen till exotiska djurarter eller sällskapsdjur.
Tredje punkt: märkning. Artikel 7.2 inför skyldigheten att på etikett eller på bipacksedeln ange det homeopatiska ämnets vetenskapliga namn och alltså inte använda fantasinamn. Patienter behöver emellertid igenkännliga produktnamn och tydliga produktbeskrivningar. Vi tycker att fantasinamn måste få tillåtas, i synnerhet för kombinerade beredningar, under förutsättning att detta inte leder till att en terapeutisk indikation lanseras eller förespeglas.
Artikel 7.2 inför också skyldigheten att uttryckligen ange att det rör sig om ett " homeopatikum utan erkända terapeutiska indikationer" . Kommissionen konstaterar att medlemsstaterna har införlivat den här skyldigheten på ganska vitt skilda sätt. Producenterna anser att en sådan angivelse fungerar diskriminerande för andra läkemedel och inte heller har någon betydelse eftersom den terapeutiska indikationen inte är en del av registreringsförfarandet.
Det föreslås att Europeiska kommissionen ersätter den formuleringen med en annan. Utskottet för folkhälsa föreslår " används i enlighet med den kliniska homeopatiska farmakologin (läkemedelsbild)" . Jag skulle personligen föredra " registrerat homeopatikum" , men jag tror att vi kan förvänta oss ytterligare indikationer från kommissionen när det gäller den saken.
Sedan är det skyldigheten att tillhandahålla en varningstext om att rådfråga en läkare. Jag tror att jag talar för en stor majoritet av utskottet när jag säger att vi är förespråkare för att en läkare måste rådfrågas vid användning av ett läkemedel och att vi också mycket riktigt vill behålla den här varningsplikten. Jag tror också att vi kan formulera den här skyldigheten på ett bättre sätt och att vi gjort en insats för att göra det i det här betänkandet.
Den sista punkten är de särskilda bestämmelserna. I artikel 9.2 utgår man från att homeopatika som inte kommer i fråga för ett särskilt, förenklat förfarande för registrering bedöms och erkänns eller inte erkänns på grundval av fyra andra direktiv. Enligt denna artikel har medlemsstaterna emellertid möjlighet, men inte skyldighet, att för farmakologiska och toxikologiska kontroller och kliniska prövningar införa eller behålla särskilda bestämmelser i enlighet med de principer och särdrag som utmärker homeopatin i denna medlemsstat. Vissa medlemsstater har gjort detta, men de flesta har ännu inte gjort det eller låter bli att göra det, vilket lett till snedvridningar i konkurrensen. Det verkar alltså vara lämpligt att förplikta till utarbetande av de här särskilda bestämmelserna så att vi även i det avseendet kan skapa fri rörlighet för homeopatika. Det berör nämligen ungefär hälften av alla homeopatika.
Fru ordförande! Jag slutar här. Det här är förslag som lades fram i vårt utskott för ändring av det befintliga direktivet. Vi är mycket intresserade av att få höra Europeiska kommissionens reaktion.

Hallam
Fru ordförande! Jag önskar förklara vissa saker om homeopatika som kanske inte helt förstås i andra kulturer i Europa. Homeopatika och det sätt på vilket människor använder dem varierar mycket med avseende på det sätt på vilket de uppfattas. I Förenade kungariket och i republiken Irland, till exempel, betraktas homeopatika såsom någonting tillhörande de mera extrema grenarna av läkekonsten, snarare än den medicinska huvudfåran. Detta är en av anledningarna till att det är fel av oss att sträva efter bindande avtal och bindande förordningar med medlemsstaterna. Medlemsstaterna går framåt med olika hastighet.
Detta belyses av jordbruksutskottets bekymmer med vissa av ingredienserna i homeopatika. Här har vi tinkturer såsom arsenik som vi förväntas använda för djur i näringskedjan. Det tycks inte finnas några vetenskapliga bevis för att de verkligen fungerar och mycket få vetenskapliga bevis för att de är harmlösa. En sak som vi vill betona är att alla modertinkturer bör genomgå stränga vetenskapliga tester för att fastställa utspädningsnivåer som är förenliga med säkerhet i näringskedjan. Vi är också bekymrade över användningen av fantasinamn. De bör inte tillåtas antyda terapeutiska egenskaper som inte kan styrkas genom stränga tester. Vi förutsätter också att samtliga homeopatika endast används förutsatt att de handhas av kvalificerade praktiker.
Slutligen - och det är viktigt att få igenom denna punkt - det är inte rättvist att dessa tester och denna övervakning endast bedrivs av människor inom homeopatin. Medlen måste kunna tåla sträng, vetenskaplig testning av andra vetenskapliga skolor.

Hautala
Fru ordförande! Jag vill tacka föredraganden Chanterie för att han verkligen på ett heltäckande sätt satt in sig i ärendet och även beaktat utskottens synpunkter. Utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik har betraktat frågan från synvinkeln för den inre marknadens fullbordande. Nu har ju inte medlemsländerna i själva verket följt direktiven från år 1992, där man bestämde att medlemsländerna skall harmonisera förutsättningarna för homeopatikas tillträde till marknaden. Således kan man säga att det är fråga om ett problem som orsakats av bristen på fri rörlighet.
Utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik har också lagt märke till att tillverkarna av homeopatiska preparat i vanliga fall är små och medelstora företag, och de störs i hög grad av dessa variationer i lagstiftning och godkännandeförfaranden mellan olika länder. Utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik anser att man borde införa ömsesidigt erkännande av dessa preparat så att man på EU-nivå definierar säkerhetskriterierna för erkännandet, och den första medlemsstaten där preparatet registreras utvärderar och dokumenterar hur pass bra dessa gemensamt definierade kriterier förverkligas. Man kan införa så kallad god tillverkningssed, " good manufacturing practice " , och god laboratoriepraxis, " good laboratory practice " . På detta sätt kan man försäkra sig om att man inte orsakar några som helst säkerhetsrisker. Utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik förespråkar också att man skulle kunna godkänna fantasinamn på homeopatiska preparat.
Även när det gäller traditionen finns det säkert stora variationer mellan olika länder. Men i de länder där homeopatin är bättre känd har man kunnat konstatera att dessa preparat inte ger några biverkningar. De är billiga och trots att deras verkningsmekanismer inte alltid helt går att verifiera med hjälp av traditionella metoder så fungerar de ändå.

Breyer
Fru ordförande! Utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi berörs av frågan om homeopatiska läkemdel, och mycket av det vi finner angeläget har redan tagits upp av utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik. Jag vill börja med att tacka Chanterie som har uppfyllt de flesta av, egentligen alla, utskottets krav. Vi har precis som ekonomiutskottet krävt ett system för ömsesidigt erkännande; det har Hautala redan sagt. Det tycker jag är mycket viktigt för att verkligen kunna stödja homeopatiska läkemedel, den goda framställningsseden i laboratorier och möjligheten att hitta på fantasinamn.
Det är en önskan hos oss som forskningsutskott att även kommissionen rapporterar om studierna och undersökningarna på området utforskning av homeopatiska och andra icke-konventionella terapiformers verkan inom ramen för gemenskapens forsknings- och utvecklingsprogram för biomedicin. I detta femte ramprogram för forskning och utveckling bör forskningsverksamhet på området icke-konventionell medicin främjas utifrån kraven i betänkandet, i synnerhet med beaktande av individuella och holistiska tillvägagångssätt och de icke-konventionella medicinska disciplinernas preventiva roll och särdrag. Hit hör givetvis program för grundforskning om homeopati som genomförs av biomedicinska institutioner, i synnerhet program som syftar till att förklara homeopatiska utspädningsgrader och påvisa effekten hos homeopatika med hög utspädningsgrad, liksom program som syftar till att främja internationellt utbyte av erfarenheter mellan experter på homeopati.
Framför allt vill vi detta med tanke på att efterfrågan på homeopatiska läkemedel har ökat i de flesta europeiska länder de senaste åren och att homeopatikans andel enligt kommissionens uppgifter redan utgör över 1 procent av den europeiska läkemedelsindustrins bruttoomsättning, i många länder till och med mer än 5 procent, och jag anser att vi måste ta hänsyn till det på forskningsområdet. Därför har forskningsutskottet uttryckt en önskan om att forskningen på området skall intensifieras, en fråga som Chanterie har tagit sig an på ett berömvärt sätt.

Marinucci
Homeopatiska läkemedel, antroposofisk medicin. Många bland er, kära kolleger - och förmodligen bland den allmänhet som lyssnar på oss - använder inte homeopatiska läkemedel. Många ställer sig skeptiska till deras effektivitet och tycker att den antroposofiska medicinen saknar vetenskaplig grund. Trots detta har 29 procent av de europeiska medborgarna åtminstone en gång använt homeopatiska läkemedel. Många européer har förtroende för de behandlingsformer som vi kallar alternativa eller kompletterande eller icke-traditionella. Försäljningen av homeopatiska produkter ökar och uppgår i genomsnitt till 1 procent av läkemedelsförsäljningen, i vissa länder ännu mer. Det är därför riktigt och nödvändigt att åter ta upp den här frågan med utgångspunkt från kommissionens rapport till parlamentet om tillämpningen av direktiven från 1992.
I och med godkännandet av de direktiven garanterade Europeiska unionen att alla medborgare får tillgång till de läkemedel de själva väljer, vilket Chanterie har påmint oss om. På så vis undviker man att de europeiska medborgarna behandlas olika beroende på vilket land de lever i - vissa öppnare, vissa tolerantare, vissa rent negativa - och kan garantera dessa läkemedels kvalitet och ofarlighet och ge konsumenterna tydlig och exakt information. Dessa två mål - möjligheten för alla europeiska medborgare att välja sina läkemedel fritt och möjligheten att lämna de nödvändiga garantierna när det gäller produkternas säkerhet och riktiga användning - har utgjort riktlinjer för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp, för vars räkning jag har äran att yttra mig, i debatten och omröstningen om det betänkande som kollega Chanterie så kunnigt har redogjort för inför utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd.
De problem som pockade på en lösning var få men allvarliga. Hur skall man kunna göra registreringen av ett läkemedel som redan registrerats i ett annat land mindre kostsam och byråkratiskt mindre komplicerad? Eller ändra gränsvärdena för utspädning och angivna tillförselmetoder i gällande direktiv? Eller låta uppmaningen att det är nödvändigt att rådfråga läkare om produktens användning stå kvar på bruksanvisningen? Eller i stället ange att en läkare endast måste rådfrågas om symtomen kvarstår efter en viss tids behandling? Eller innan behandlingen inleds? Skall man behålla uttrycket " homeopatiskt läkemedel" på etiketten utan några godkända behandlingsindikationer? Eller skulle det räcka med uttrycket " godkänt homeopatiskt läkemedel" ?
Den resolution som har godkänts ger ett balanserat svar på de här frågorna. Diskussionen kommer att återupptas när och om kommissionen har presenterat sitt förslag till direktiv, ett förslag som borde kunna ge konkreta svar på de frågor som uppkommer ur analysen av hur de nuvarande direktiven tillämpas.

Zimmermann
Fru ordförande, kära kolleger! Europaparlamentet välkomnar med hjälp av föreliggande betänkande kommissionens rapport om tillämpningen av direktiven 92/73 och 92/74. Utifrån direktivens rättsliga grunder kom homeopatiska botemedel att erkännas som läkemedel för första gången, men denna rättsakt har ändå inte tillämpats på ett verkningsfullt sätt i praktiken. Utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt uppmanar i sitt ställningstagande kommissionen att utnyttja sin initiativrätt och använda sig av sin specialistkompetens på området homeopati.
Det är fem punkter som kommissionen bör beakta i syfte att bättre framhäva de båda direktivens giltighet. Ett: Det vore önskvärt med ett allmänt erkännande av homeopatiska medel som redan är godkända i en annan stat. För att uppnå detta måste en ny version av direktivet med tydliga bindande formuleringar komma till stånd. Endast på det viset kan staternas villkor för erkännandet av homeopatiska botemedel elimineras.
Två: Det bör upprättas en förteckning över särskilda regler och tester, dels för att garantera en frikostig marknad, dels för att inte konsumentskyddet skall glömmas bort. Tre: För att påskynda förfarandet för ett erkännande av homeopatiska hjälpmedel bör ett förenklat registreringsförfarande utarbetas. Inte heller här får man glömma att ta hänsyn till konsumentskyddet. Fyra: En utökad användning av homeopatiska medel för livsmedelsproducerande djur enligt det förenklade registeringsförfarandet skall även göras möjlig. Ur konsumentskyddsaspekt finns det nämligen ingen anledning till att dessa djur skall undanhållas möjligheten att bli friska med hjälp av dessa läkemedel.
Fem: En likabehandling för homeopatiska och allopatiska läkemedel beträffande användningen av fantasinamn på etiketter och bruksanvisningar bör eftersträvas. Om alla dessa punkter beaktas, kan vi räkna med att kommissionen kommer att lägga fram ett förslag som är värt att diskutera.

Vaz da Silva
Herr ordförande! Det har en symbolisk betydelse att det, inom loppet av ett år, har kommit två parlamentsbetänkanden som har tagit upp icke-konventionell medicin, och där nu, med Chanteries betänkande om homeopatisk medicin, fem parlamentsutskott har ombetts yttra sig om frågan. Detta bekräftar att de europeiska institutionerna är medvetna om sin viktiga roll för att förbättra folkhälsans kvalitet och att de försöker göra det utifrån medborgarnas konkreta verklighet, vilka i allt högre grad tar till dessa kompletterande mediciner.
Strutspolitikens dagar är räknade i unionen, dels genom Europaparlamentets påtryckningar, dels genom medborgarna och deras organisationer. Europaparlamentet har ofta varit pionjär i kontroversiella eller politiskt känsliga frågor, dels när det exempelvis handlade om att föra in kulturen och utbildningen i unionens behörigheter, dels för att debattera frågor om genteknik, jämlikhet eller sexuell läggning. Än en gång går Europaparlamentet i spetsen för att få till ett erkännande av en stadga om icke-konventionell medicin. Det är viktigt att en social verksamhet som når nära en fjärdedel av unionens befolkning, vilket är fallet med homeopatiska mediciner, finner gensvar i de europeiska institutionerna så att de kan utvecklas utan fara för användarna och på lika villkor, såväl för de yrkesverksamma som näringsidkarna inom branschen. Det är viktigt att unionens tillmötesgående också finner gensvar hos medlemsstaterna för att dessa skall kunna gå fram med den snabbhet som gott omdöme kräver för ett ömsesidigt erkännande och för en gemensam process för registrering av medicinerna, liksom genomförandet av studier som kan lägga grunden för en homeopatisk verksamhet.

Dybkjær
Herr ordförande! Jag vill tacka föredraganden för hans betänkande. Det är ju ett område som allmänheten är mycket intresserat av. De flesta människor har en uppfattning om ämnet, och det förs många heta diskussioner. Man kan säga att det hittills lyckligtvis bara varit en hetta på det muntliga planet. Dessa uppfattningar avspeglar sig också i de sätt de olika länderna har tacklat problemen på, och som vi naturligtvis måste ta hänsyn till när vi skall se på vad vi skall göra i EU-sammanhang. Jag skall inte gå in på alla de aspekter som föredraganden har framfört, utan bara övergripande redovisa den liberala gruppens uppfattning som riktlinje för kommissionens och rådets vidare arbete, därför det är ju till syvende och sist detta det handlar om.
För det första skulle det vara önskvärt med ett större ömsesidigt erkännande i praktiken, men det kommer att vara nödvändigt och en absolut förutsättning för ett sådant större ömsesidigt erkännande att man känner till de enskilda ländernas registreringsform. Vi måste konstatera att vi inte gör detta i dag. Det handlar alltså om en väldokumenterad registrering på en så bred vetenskaplig grund som möjligt. Det jag har sagt innebär för det andra att vi måste kräva att de enskilda länderna offentliggör sina listor över homeopatiska läkemedel, och därmed också informerar om hur de godkänts, till exempel om de är godkända i enlighet med artikel 7 och 8, för i så fall har vi kommit ett bra stycke på väg. Enligt vår uppfattning bör ett förenklat registreringsförfarande inte användas, varken för läkemedel som är avsedda för människor eller för läkemedel avsedda för djur, som kan komma i kontakt med livsmedelskedjan. Jag tycker i stället att man borde överväga att utarbeta en positiv lista som innehåller oskadliga ämnen och utspädningsmedel. Och till sist: För vårt vidkommande är det OK med fantasinamn, och det bör inte ställas krav på att man skall söka läkare.

Cabrol
Herr ordförande, kära kolleger! Vi diskuterar i dag alltså Chanteries betänkande om homeopatika.
I min egenskap av läkare skulle jag vilja säga att om man vill att homeopatikan skall betraktas som nyttig och effektiv måste den motsvara vissa krav beträffande produkternas tillverkning, godkännande och användning. Annars kommer homeopatin bara att betraktas som ett fantasiföretag, som används av kvacksalvare, vilket skulle vara mycket skadligt för denna vetenskapsgren som försvaras av de apotekare och läkare som intresserar sig för detta.
Dessa villkor är följande: homeopatin måste absolut frigöra sig från antroposofin som vissa har fräckheten att kalla antroposofisk medicin, och t.o.m. lägga till adjektivet " homeopatisk" , eftersom det egentligen bara handlar om fantasitillämpningar - med all aktning för Chanterie - som vill stödja sig på en homeopatisk grund. Denna sammanblandning införs försåtligt av föredraganden, och den måste undanröjas utan tvetydighet.
För det andra får godkännandet inte heller tvinga samtliga medlemsstater att acceptera ett läkemedel som skulle accepteras av en enda av dessa medlemsstater, vars släpphänthet skulle kunna vara farlig och äventyra patienternas hälsa.
Utvärderingen måste i stället genomföras i varje medlemsstat, enligt kriterier som ger alla garantier för kvalitet och oskadlighet och detta, jag upprepar det, för att skydda patienterna.
För det fjärde förefaller det också farligt att anförtro godkännandet av dessa läkemedel till en gemenskapsinstans av " experter" vars vetenskapliga kompetens inte garanteras av den text som föreslås oss.
För det femte måste benämningarna vara exakta. Vi accepterar inga fantasinamn, och enligt vår mening är den erkända terapeutiska indikationen fullständigt anpassad.
Slutligen är det grundläggande att förskrivning av homeopatiska medel inte görs av vem som helst som kallas kvalificerad - och av vem skulle hon eller han kvalificeras för övrigt? - utan av en läkare, eftersom ett stort antal läkare också är homeopater.
Det är innebörden i mitt ändringsförslag som, i motsats till den föreslagna texten, uppmanar användaren att kontakta läkare enbart vid kvardröjande symtom. Jag vill betona att den sjuke skall vända sig till läkare för att använda dessa läkemedel, för att undvika att en sjukdom, exempelvis cancer, missbedöms av en receptförskrivare som inte är läkare och att man vänder sig till läkare för sent, när cancern redan spridit sig.
Vi måste undvika att de patienter som konsulterar läkare på detta sätt riskerar livet. Samhället har till stora kostnader utbildat specialister - vi skall därför akta oss för amatörer. Skulle ni lita på en pilot som utbildats av jag vet inte vilken kvalificerad grupp, och av honom själv?
Jag skall avsluta med att säga att om dessa villkor inte tydligt tas med i betänkandet kommer vår grupp att rösta emot förslaget.

Maes
Herr ordförande! Det finns fortfarande inte någon fri marknad för homeopatika i unionen, trots att direktiven redan finns och att det skapades en rättslig ram år 1992. I sitt betänkande yrkar därför också Chanterie med rätta för en omprövning av de här direktiven på grundval av en ingående utvärdering av situationen.
Genomförandet av direktivet skiljer sig mellan medlemsstaterna och kommissionen ansåg det nödvändigt att lägga fram det för domstolen på grund av det partiella införlivandet av direktiven i Belgien, Frankrike, Portugal och Förenade kungariket. Det är också lätt att förstå. I vissa länder, bland annat Belgien, förs det fortfarande hetsiga diskussioner mellan förespråkare och motståndare om värdet av homeopatika och erkännandet av dem. Å andra sidan är direktiven juridiskt sett så vagt formulerade att man helt enkelt måste komma fram till olika tolkningar, och de är faktiskt också för fria från tvång för att kunna förhindra snedvriden konkurrens.
I betänkandet yrkas det därför också med rätta för en ny text som utesluter tolkningsproblemen och som är mer bindande. Det är inte bara viktigt för tillverkarna utan även för läkare och konsumenter. Diskriminerande texter på etiketterna måste undvikas, och å andra sidan måste hänvisningen till läkare vid långvariga symtom inte bara gälla homeopatika utan även traditionella läkemedel.
Vi ställer oss bakom betänkandets andemening och även bakom de konkreta rekommendationerna avseende förfarande för registrering och ett bindande system för samordning och harmonisering. Vid rekommendation nummer 7 har vi ändå satt ett frågetecken, nämligen vid att medlemsstaterna skall vara skyldiga att erkänna andra medlemsstaters godkännanden och registreringar innan ett system för samordning införts. Vi håller emellertid med om att det utarbetas villkor som skall ligga till grund för medlemsstaternas erkännande av nationella godkännanden. Vi tycker emellertid inte att det är särskilt logiskt att redan nu, i avvaktan på harmonisering och samordning, förplikta medlemsstaterna till ömsesidigt erkännande eftersom det verkligen skulle kunna spela missbruk och släpphänthet i händerna. Det kan naturligtvis tolkas som ett påtryckningsmedel, men det kan ge anledning till missbruk och det är inte alls i konsumentens intresse.

Blokland
Herr ordförande! Av kommissionens rapport framgår det hur väl det behövs en resolution om en ändring av de befintliga direktiven. Det finns nämligen ett antal medlemsstater som inte tar vederbörlig hänsyn till godkännanden och registreringar utan som handlar efter eget godtycke. Eget godtycke är i praktiken samma sak som ingen hänsyn alls. Det medför ett avsevärt slöseri med tid och pengar. Bedömningen av homeopatiska läkemedels verkningsfullhet och skadliga effekter sker enskilt i varje medlemsstat. En ändring av de aktuella direktiven är därför tillrådlig.
Jag har förståelse för de tvivel som finns för att behandla homeopatika på samma sätt som allopatiska läkemedel. Det går inte heller eftersom de grundar sig på olika synsätt på människa, sjukdom och läkekonst. Inom homeopatin betraktar man människan i sin helhet. Det tycker jag i sig är ett bra synsätt. Nu när man vetenskapligt visat att det i homeopatika kvarstår vissa strukturer så har beskyllningen att homeopatika bara har en psykologisk verkan förlorat en stor del av sin grund. Därför yrkar jag för en mer jämlik status för homeopati och allopati.
Ett första steg som vi nu måste ta är därför att utvidga det förkortade registreringsförfarandet. Det är viktigt att medlemsstater har möjlighet att själva bestämma när ett homeopatikum kommer i fråga för ett sådant förfarande. Det får inte vara så att diverse orealistiska farhågor och en stark lobby för allopatiska läkemedel begränsar den fria tillgängligheten av homeopatika.
Dessutom tror jag att det är bra att se efter om vi kan komma fram till ett system med ömsesidigt erkännande. Då tänker jag i första hand på den kostnadsbesparande fördelen med ett sådant. Det måste dock utarbetas tydliga kriterier som skall ligga till grund för det erkännandet. Det kommer att vara till fördel för genomförandet av de aktuella direktiven. Jag gratulerar Chanterie till det här betänkandet.

Amadeo
Herr ordförande! Jag måste uppriktigt sagt säga att jag tycker det är svårt att ha en klar uppfattning i en fråga som fortfarande är mycket oklar och svårtolkad. När man talar om hälsofrågor är det dessutom sant att man måste avstå från alla fundamentalistiska ställningstaganden, för ofta har forskningen vederlagt framsteg som varit allmänt accepterade. Å andra sidan kan man inte undgå att påpeka att i de läroböcker i medicin och farmakologi som används inom Europeiska gemenskapen, och även i resten av världen, hävdar man sedan flera år tillbaka en grundläggande tes: När man behandlar en patient skall man använda största möjliga dos under kortast möjliga tid. Denna idé tillbakavisas helt av homeopatin, som i stället hävdar att man skall ge mycket låga doser under lång tid.
Det är sant att dessa begrepp är stadda i utveckling, liksom all forskning, men det är också tydligt att forskningen måste ge ett svar till lagstiftarna, men framför allt till konsumenterna, och det svaret måste kunna jämka samman dessa båda synsätt. Framför allt är forskningen skyldig att klarlägga de effekter på immunförsvaret som kan bli resultatet av att man väljer en traditionell behandlingsmetod eller en homeopatisk. Vissa hävdar att en låg dosering under lång tid gör att immunförsvaret aktiveras och att det därför inte kan riktas åt andra håll, med allvarliga konsekvenser för hälsan som följd. Andra forskare bestrider detta och säger i stället att dessa mycket låga doser inte påverkar immunförsvaret. Eftersom vi inte själva är forskare och alltså inte kan reda ut begreppen, så måste vi här kräva att forskningen ger ett entydigt svar, på samma sätt som vissa av professor Cabrols frågor måste besvaras för att man skall kunna ge homeopatin rangen av medicinsk vetenskap i alla avseenden.
Tillåt mig göra ett par kommentarer i samband med betänkandet, som är väl genomfört av Chanterie, även om jag ställer mig mycket frågande inför vissa avsnitt, vilket också professor Cabrol påpekat. För det första: Reglerna för godkännande och registrering av läkemedel skiljer sig åt mellan de olika medlemsstaterna. Det är uppenbart att vi måste kräva en harmonisering, men en harmonisering som inte leder till en sänkning av de nuvarande säkerhetsnivåerna när det gäller att skydda människors hälsa. För det andra: Avsnitten IV och V i direktiv nr 75 om " principer och riktlinjer för en riktig praxis vid tillverkning och forskning" skall även gälla fullt ut för alla homeopatiska mediciner. För det tredje: Medlemsstaterna måste upprätta förteckningar över homeopatiska läkemedel eller ta ansvaret för att de förbjuds. För det fjärde: Innan det har vetenskapligt bevisats att homeopatiska läkemedel för veterinära ändamål inte innebär en risk för människors hälsa anser vi inte att man kan tillämpa de förenklade rutinerna för registrering. Framför allt bör tinkturer genomgå sträng vetenskaplig kontroll för att man skall kunna bestämma de utspädningsgrader som kan garantera näringskedjans säkerhet och skyddet mot förorenade produkter.

Heinisch
Herr ordförande, kära kolleger! I mitt yrke som apotekare kommer jag ofta i kontakt med ämnet homeopati. Som ni vet sker det en ständig ökning av den högst positiva responsen hos patienterna, det vill säga konsumenterna av dessa läkemedel i Europa. Vi i parlamentet har uppmanats att följa och stödja denna utveckling genom att förbereda en ändamålsenlig lagstiftning. Vår kollega Chanterie har redan tagit upp de viktigaste punkterna i sitt betänkande, och jag tackar honom för det. Jag anser att det ömsesidiga erkännandet av registreringar och tillstånd i Europeiska unionens medlemsstater är viktigt liksom att användningsformerna utvidgas till att även omfatta parenteral användning under bibehållande av de stränga krav som nu råder för kontroll av kvalitet och säkerhet för konsumenten.
Det finns vetenskapliga studier som belägger homeopatins ofarlighet liksom de erfarenheter som samlats under flera årtionden. Då är jag inne på nästa punkt som jag finner angelägen och som intar en central roll i vårt ställningstagande i forskningsutskottet, nämligen forskningen. Det får inte vara så att man ständigt anför det argument vi just hörde om bristen på vetenskapliga grunder, samtidigt som vi i själva verket utesluter homeopatin från de EU-finansierade projekten. Det har redan gjorts en mängd vetenskapliga utlåtanden på området, och sådana försök bör vi stödja och vidareutveckla. Vi måste se till att homeopatin i framtiden intar en likaberättigad ställning i det femte forskningsramprogrammet.
Låt mig avslutningsvis få konstatera att det har framgått tydligt under mina många samtal med kolleger på det djurmedicinska området att det med tanke på det biologiska jordbruket är nödvändigt att homeopatiska läkemedel för livsmedelsproducerande djur inte längre undantas från ett förenklat registreringsförfarande.

Ahern
Herr ordförande! Homeopatika har varit officiellt erkända i vissa medlemsstater i många år, men har knappt tolererats i andra. Således skapade kommissionen, genom direktiven 92/73 och 92/74, rättsliga ramar som ger patienter tillgång till de produkter de önskar, samtidigt som de tillhandahåller försiktighetsåtgärder som garanterat produkternas kvalitet och säkerhet.
Emellertid har det förekommit problem med genomförandet av detta i vissa medlemsstater, och därför är kommissionens aktuella angreppssätt välkommet. Jag välkomnar också detta betänkande av Chanterie. Det är verkligen viktigt att vi behandlar denna fråga med tanke på den växande populariteten för homeopatika i synnerhet och alternativa mediciner i allmänhet. Medborgare över hela Europa har rätt till dessa produkter som cirkulerar fritt i medlemsstaterna genom reglerna för den inre marknaden likaväl som andra produkter, förutsatt att alla hänsyn tagits till säkerhet och effektivitet.
I detta avseende vore det mycket ändamålsenligt om vi följde upp frågor om forskning inom ramen för det femte ramprogrammet, och gruppen De gröna har lagt fram ändringsförslag för detta syfte i femte ramprogrammet samt i budgeten. Jag hoppas därför att kommissionen noterar att verktyg finns tillgängliga för att genomföra tester och försäkra oss om att harmoniseringen av homeopatiska medicinska produkter med påstått terapeutiska egenskaper testas på ett riktigt sätt. Med andra ord, med tanke på de problem som förekommer då det gäller att bevisa effekterna hos homeopatika, jämfört med allopatiska medel, bör hänsyn tas till de särskilda kraven för homeopatin vid dessa tester samt homeopatiska expertkunskaper tas i anspråk. Vi har verktygen tillgängliga.
Jag har lagt fram vissa ändringsförslag. I Förenade kungariket och Irland är dessa registrerade praktiker inte enbart läkare, och det ankommer på oss att klargöra i betänkandet att om man bör hänvisa till en läkare vad gäller märkningskraven, avser detta en homeopatisk läkare eller en registrerad praktiker av medicinsk homeopati. Detta är vad lagen säger i mitt hemland och i Förenade kungariket, och vi vill behålla detta tillvägagångssätt. Detta är anledningen till att jag rekommenderar er att stödja mitt ändringsförslag.

Bangemann
Herr ordförande! Kommissionen tackar för det stora intresse ni har visat vår rapport, och i synnerhet för föredragandens insats. Anledningen till att vi har valt detta något ovanliga förfarande, nämligen att med hjälp av en rapport starta en bred debatt i stället för att föreslå en granskning av de båda gällande direktiven, är att vi vill få klart för oss hur parlamentet och rådet ställer sig i frågan. Parlamentet har klargjort sin åsikt i sitt betänkande och i debatten i dag. Vi tackar för det och kommer säkert inom kort att få ta del av liknande diskussioner i rådet.
Jag vill inleda mitt svar med att göra ett allmänt påpekande. Vår avsikt med denna debatt var inte att starta en ny principdiskussion om huruvida homeopatiska botemedel skall godkännas som läkemedel och i så fall på vilka villkor? Eller om detta godkännande endast gäller allopatiska läkemedel. Hur som helst talar den utspridda användningen av homeopatiska läkemedel för att vi bör ägna oss åt frågan. Man kan inte bara betrakta detta som en bisak eller något esoteriskt som hör hemma i sekter, utan dessa läkemedel utgör en del av patienternas generella läkemedelsförbrukning. Detta kan man inte bortse från. Det är en realitet!
Kommissionen anser att begreppet vetenskap som har använts på olika sätt i den här debatten är ett apodiktiskt begrepp, för den klassiska vetenskapen som utforskar, skapar och bedömer icke-homeopatiska läkemedel ställer upp sina egna lagar. Det ingår i begreppet vetenskap att det som får ett vetenskapligt erkännande först måste klargöras med en definition. Genom de metoder och förfaranden som tillämpas kan det avgöras om något är vetenskapligt eller ej. Men det är en mycket snäv definition. Heinisch har alldeles rätt, naturligtvis kan begreppet vetenskap förstås i en vidare bemärkelse och på det viset upptäcker man andra fenomen som inte passar in i den klassiska ortodoxa vetenskapsdefinitionen. Det främsta problemet i denna principdiskussion verkar enligt oss vara att det finns läkare, forskare och farmaceuter som väljer att använda sig av denna snäva definition av begreppet vetenskap och därför säger, eftersom det är så och eftersom de homeopatiska läkemedlen inte överensstämmer med definitionen, anser vi att man inte bör befatta sig med sådana.
Det tycker vi är fel, vilket vi också har klargjort redan från början, för av de tre kännetecknen för läkemedel - säkerhet, verkan och kvalitet - har vi inte ställt kännetecknet verkan som ett krav på homeopatiska läkemedel. Det betyder å andra sidan inte - denna logiska slutsats skulle man annars felaktigt kunna dra - att inte homeopatiska läkemedel har någon verkan, utan det betyder bara att det är inte ett krav för att det skall godkännas som läkemedel. Att medlen är verksamma och att många människor inte bara av de direkt kemiskt påvisbara effekterna, utan snarare av de psykologiska - detta begrepp definieras också för snävt - kan förvänta sig och eftersträva ett gott resultat av den totala effekten av denna medicin, är ju allmänt känt. Det finns mycket som kan räknas till det. Jag anser till exempel att angenäma debatter i Europaparlamentet med trevliga parlamentariker ingår i den homeopatiska dos som vi kommissionärer av och till behöver.
Vi vet att den nuvarande situationen inte är tillfredsställande. Det har framgått av debatten att det finns flera medlemsländer som inte har gjort något ännu, alltså måste vi göra mer. Därför är detta tankeutbyte till stor hjälp.Betänkandets innehåll överensstämmer i stort sett med vår linje. Det utgör således inget problem, tvärtom känner vi att vi har ert stöd, och vi kommer säkerligen att följa den riktning som Chanterie och andra kolleger har pekat ut under debatten. Det innebär att vi bör göra en närmare definition av förutsättningarna för ett ömsesidigt erkännande av registrerade homeopatiska läkemedel och se till att principen om ett ömsesidigt erkännande blir tvingande. Det råder inga tvivel om att ett ömsesidigt erkännande endast kommer att kunna uppnås genom ett fastställande av de minimikrav som krävs för att erkännandet skall ha bindande verkan. Därför står och faller skyldigheten med ett ömsesidigt erkännande med en närmare precisering av det förenklade registreringsförfarandet. Utarbetandet av utspädningslistor till exempel och ett klarläggande av användningsområdet för det förenklade tillståndsförfarandet skulle kunna bidra till detta.
Även jag är av den uppfattningen, att det inte finns någon anledning att behålla förbudet mot registrering av homeopatiska medel för djur som bidrar till livsmedelsproduktionen. Likaså bör vissa etikettbestämmelser omarbetas och göras mer konsumentvänliga. Det gäller dels produktens dosering, men även bestämmelser om namnet. Det kan och måste ske en förbättring på den punkten, för vilseledande fantasinamn är lika skadliga som innehållslösa beskrivningar som ingen begriper något av. Vi anser dessutom att bestämmelsen i artikel 9.2 bör göras bindande, dvs. att särskilda bestämmelser införs för kontroller och prövningar.
På följande punkter håller vi inte med betänkandet. Direktiven omfattar i sin nuvarande utformning alla homeopatiska produkter och tillverkningsförfaranden. De olika skolor som finns på detta område kommer vi inte att gå in på, och det finns goda skäl att inte göra detta. Det skulle nämligen bara vara till skada för de homeopatiska läkemedlen om vi gav oss in i striden mellan de olika skolorna. Därför förstår vi inte hur det kommer sig att endast en av dessa skolor, den antroposofiska homeopatin, omnämns i direktivet. Det innebär inte ett fördömande av antroposofin, utan betyder bara att vi inte vill lägga oss i striden mellan de olika skolorna. Det skulle vara att gå för långt, anser vi.
Som Chanterie säkert kan föreställa sig, är kommissionen positiv till en gemensam inrättning för tillståndsgivning och bedömning av märkning. Vi har mycket goda erfarenheter av agenturen i London för tillståndsgivning för läkemedel. Vi får fundera över om man kan ordna detta på ett liknande sätt. Det skulle givetvis förutsätta medlemsländernas medverkan. Vi vill därför tydligt påpeka, precis som ni i ert betänkande, att de föreliggande direktiven måste kompletteras och förbättras, och vi tackar för parlamentets förslag. Men nu måste vi invänta rådet. Så snart vi har fått rådets ställningstagande kommer vi att gripa oss an uppgiften.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionär Bangemann.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Ansvar för produkter med säkerhetsbrister
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0326/98) av Roth-Behrendt för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 85/374/EEG av den 25 juli 1985 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister (KOM(97)0478 - C4-0503/97-97/0244(COD)).

Roth-Behrendt
Herr ordförande! Jag har svårt att glömma den oändliga BSE-historien. Vi lider fortfarande av efterverkningarna från BSE-skandalen i Europeiska unionen, även om dagens tema till synes är ett annat. Europaparlamentet uppmanar i rapporten från undersökningskommittén kommissionen att låta Europeiska unionens produktansvarsdirektiv som trädde i kraft år 1985 omfatta även jordbruksråvaror. Det gjorde Europaparlamentet för att det i sådana fall som är jämförbara med BSE-skandalen måste finnas ett ansvarstagande gentemot Europas medborgare. Kommissionen hörsammade detta krav. I själva verket kom även jordbruksråvarorna att inbegripas. Men i kommissionen hade man inte tänkt färdigt. Det brukar man visserligen göra, herr Monti, det tvivlar jag inte på, men den här gången hade man inte gjort det, för man kan inte göra BSE-skandalen rättvisa bara genom att inbegripa jordbruksprodukterna i den ansvarsfråga som uppstod i samband med skandalen, utan vissa följdändringar måste även göras i produktansvarsdirektivet.
Och det har inte kommissionen gjort. Det har däremot jag som föredragande gjort. Jag har ändrat frågan om den övre gränsen för skadeståndsansvaret, eftersom skadeståndsbeloppet hittills vid en skandal som BSE och de konsekvenser som den leder till för människorna inte har varit skäligt. Jag har även ändrat frågan om preskription, frågan om hävdandet av skador, för de tio år som hittills har gällt motsvarar inte ens inkubationstiden för den nya formen av Creutzfeldt-Jakobs sjukdom. Jag har inte använt mig av omvänd bevisföring, något som vissa mindre juridiskt insatta personer kanske tror, utan jag har utformat bevisföringen i enlighet med produkten. Jag har infört skenbevis, för vi kan inte göra annat med en produkt som på grund av de särskilda omständigheterna förbrukats för många år sedan och därför inte längre kan presenteras som bevismaterial.
Jag har dessutom sagt något om utvecklingsrisken, vilken redan förutsågs i kommissionens ursprungliga direktiv år 1985, men som den gången inte gick igenom ministerrådet och därför försågs med en fakultativ klausul i direktivet. Medlemsländerna kan välja att anta den om de vill. Nu finns det vissa i parlamentet och bland företrädarna för den europeiska industrin som anser att det jag gör varken är nödvändigt eller juridiskt korrekt. Det är inte sant! Om vi vill bli herrar över sådana situationer som BSE-skandalen, måste vi förutom att anta råvaruprodukterna även godta ytterligare ändringar. Den som hävdar motsatsen vill i själva verket inte medge att vi måste göra mer i fall som är jämförbara med BSE. I kommissionen laddar ni bössan men kommer aldrig till skott, herr Monti. Jag skulle gärna vilja höra er skjuta. Kanske ni kan göra det här i kväll.
Jag vill också påpeka att det jag föreslår är fullkomligt normalt i många medlemsländer. Det finns ingen övre gräns för skadeståndsansvar i medlemsländerna, förutom i tre länder. I två medlemsländer har man till och med gått så långt att man avvikit från bestämmelserna om utvecklingsrisken, nämligen i Finland och i Luxemburg. Det finns alltså ingen övre gräns för skadeståndsansvar i något land förutom i mitt eget och i Spanien och Portugal. Utvecklingsrisken för livsmedel är för övrigt inte möjlig i Spanien. Intressant, det är precis det vi diskuterar här. För läkemedel finns dessutom särskilda bestämmelser i alla medlemsländer vad utvecklingsrisken beträffar. Jag har därför svårt att begripa att den europeiska industrins lobby - som har mitt fulla stöd, för även jag är intresserad av en fungerande industri - tydligen har lyckats " övertyga" en del personer här i parlamentet och runtomkring i så hög grad att de verkligen tror att man kan uppfylla parlamentets krav genom kommissionens ändring. Det kan man inte. Jag är övertygad om att frågorna om en övre gräns för skadeståndsansvaret, skadornas hävdande och utvecklingsrisken möjligen kan behandlas var och en för sig.
Jag har tillsammans med en kollega från en annan grupp lagt fram kompromissändringsförslag för Europaparlamentet för att därigenom be våra kolleger i parlamentet och kommissionen om alternativ. Men jag anser att vi inte bör hamna på efterkälken. Det kan inte Europaparlamentet tillåta sig, inte efter det vi åstadkommit visavi kommissionen och i strid med kommissionen i samband med BSE. Den som i dag eller i morgon uträttar mindre än så, gör inte rättvisa åt det vi har åstadkommit de senaste åren och kommer även att ha svårt att rättfärdiga sig inför den europeiska allmänheten nästa år. Jag är övertygad om att vi inom ramen för medbeslutandeförfarandet, under den första behandlingen som för närvarande pågår, måste agera som vi bör genom att rösta i parlamentet i morgon. Herr Monti, jag skulle gärna vilja höra er säga att ni ser detta som en god början och att ni kommer att stödja dessa förslag.

Casini C.
Herr ordförande! Med tanke på de positiva effekterna när det gäller medborgarnas skydd hälsar utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt med tillfredsställelse förslaget till direktiv som genom att vidga tillämpningen av direktivet från 1985 till att även omfatta jordbruksprodukter utökar tillverkarens ansvar för produkter med säkerhetsbrister till att omfatta alla rörliga tillgångar. Men utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt uttryckte och uttrycker vissa invändningar när det gäller möjligheten att uppta ändringsförslagen från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd och detta av följande anledningar. För det första: I enlighet med föreskrifterna i artikel 124.2 och artikel 125.1 a) i förordningen och artikel 138.2 i fördraget anser utskottet att Europaparlamentet inte i smyg kan beröva kommissionen dess ensamrätt till initiativ i lagstiftningsfrågor genom ändringar till förslaget till rättsakt. Om parlamentet anser att en rättsakt skall ändras har man rätten att begära att kommissionen lägger fram lämpliga förslag. För det andra innebär förslaget till direktiv att man i sin helhet verkställer Europaparlamentets rekommendation i betänkandet från det tillfälliga undersökningsutskottet om BSE från den 7 februari 1997. För det tredje ändrade direktivet från 1985, även om det bara gäller tillverkarens ansvar, vissa viktiga begrepp i medlemsstaternas civilrätt i grunden, t.ex. det privaträttsliga ansvaret, bevisbördan, ersättningsregler, preskription av rättigheter. De lösningar som övervägs i direktivet för dessa olika institut gäller fortfarande, eftersom de jämkar samman de olika intressen som är berörda genom att balansera de olika parternas åsikter i enlighet med förnuftiga kriterier.
Utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt anser därför att ändringsförslagen från utskottet för miljöskydd är otillåtliga eftersom de går utöver de ändringar som parlamentet kan göra i ett förslag från kommissionen. Vi anser dessutom att ändringsförslagen är oacceptabla av sakliga skäl.
Utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt hävdar att en omfattande ändring av direktiv nr 85/374 endast kan föreslås av kommissionen efter en grundläggande diskussion som omfattar övriga institutioner inom gemenskapen, medlemsstaterna och berörda privata intressen. Förslaget bör presenteras efter behandlingen av kommissionens nästa rapport om tillämpningen av direktiv nr 85/374 som är planerad till år 2000.
Det finns med andra ord strikt juridiska skäl till att vi visserligen är positiva till direktivet men inte kan tillåta de ändringar som föreslagits av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd.

Barthet-Mayer
Herr ordförande, kära kolleger! Det var vi i parlamentet som önskade detta lagstiftningsförslag, och det fanns en anledning. Den skandalösa BSE-affären fick oss att be Europeiska kommissionen att snarast lägga fram ett förslag som utvidgade basdirektivets tillämpningsområde till basprodukter, däribland jordbruksprodukter eller produkter från fiske och jakt.
Vi kan i dag inte motsätta oss denna utvidgning, framför allt med tanke på konsumenternas extrema skepsis mot innehållet på sin tallrik och i en tid av ökad industrialisering av jordbruksproduktionsprocesserna. I vilket fall som helst finns ingen nollrisk, och när en producent släpper ut en produkt på marknaden vet han att han löper en risk och att han kan bidra till en risk för konsumenten, som måste kunna kräva åtgärder i händelse av skada.
Det skulle inte vara rättvist om jordbruksprodukterna kunde kringgå denna allmänna regel. Konsumenten skall kunna åtnjuta samma skydd, oavsett vilket slag av defekta produkter det handlar om. Låt oss komma ihåg att i systemet med strikt ansvar är det handlingen att föra ut en produkt på marknaden som räknas, det handlar inte om att hitta skyldiga utan ansvariga.
Jordbruksutskottet är väl medvetet om detta, särskilt som samhället behöver försonas med sitt jordbruk, och åtminstone själva förekomsten av ett sådant system kommer att utgöra ett verkligt incitament för att föra ut sunda, säkra produkter av god kvalitet på marknaden.
Ett acceptabelt förslag alltså för jordbruksutskottet, men som ändå inte får göra att vi glömmer jordbruksprodukternas särskilda egenskaper. Vi föreslog därför ett antal ändringsförslag - vissa accepterades, vilket vi gläds åt - men vi beklagar till att börja med att vi på grund av att jordbruksråvaruproduktionen är extremt beroende av yttre faktorer, föreslog en bestämmelse som enbart hänför sig till denna särart, och utesluter tillämpningen av direktivet på jordbruksprodukter vid skador som orsakats av naturkatastrofer eller andra olyckor. Vi ansåg också att ett sådant system på intet sätt skulle användas som ett instrument av jordbruksproducenternas exklusiva kunder för att bedriva illojal handel.
Inom ramen för den utvärdering av direktivet som skulle genomföras, närmare bestämt om jordbruks- och landsbygdssektorerna, hoppas jag att förslag i den riktningen verkligen kommer, eftersom jordbrukets särdrag då kommer att framgå tydligt för alla.
Mer allmänt om hela direktivet kan vår grupp - jag talar för ARE-gruppen - inte instämma i Roth-Behrendts förslag om det som vi tyvärr uppfattat som omvänd bevisbörda. Det är den skadelidandes skyldighet att bevisa att hon skadats av en viss fastställd produkt. Däremot anser vår grupp, liksom föredraganden, att ansvarstiden borde vara längre än de tio år som föreslås av kommissionen.
Vår grupp instämmer också i Roth-Behrendts förslag om att på nytt ifrågasätta undantag från ansvar för utvecklingsriskerna, ett undantag som enligt vår mening inte är berättigat i anslutning till själva principen om strikt ansvar för handlingen att föra in en produkt på marknaden.

Whitehead
Herr ordförande! Jag vill inte fortsätta den diskussion som utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt förde om huruvida detta betänkande är i sin ordning eller inte. Min kollega Roth-Behrendt är förmodligen en lika god förespråkare som vem som helst inom utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, och det stämmer att hon har försökt få igenom omfattande ändringsförslag gällande kommissionens förslag. Detta innebär emellertid inte att samtliga av oss i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd instämmer helt och hållet med henne.
Skälet är ganska enkelt. Det finns fördelar och nackdelar med det läge i vilket Roth-Behrendt och de av oss som i likhet med föregående talare ingick i det tillfälliga utskottet som utredde frågan om BSE befinner oss. Med anledning av Medinas betänkande fick vi möjligheten att i en krissituation åstadkomma en enkel reform. Detta var att lägga till råvaror till de produkter som skulle omfattas av direktivet. Med tanke på vad vi lärde oss av BSE-skandalen och med tanke på vad vi nu vet om de faror som kan lura i många år i råvaror, är det i högsta grad rätt att kommissionen lägger fram detta förslag och att vi försöker förbättra det så mycket vi kan.
Den punkt på vilken jag måste uttrycka en något avvikande mening är huruvida våra ansträngningar för att förbättra och utöka det har varit vittomfattande. Jag instämmer med föredraganden i hennes åsikt att tioårsgränsen inte är tillräcklig, och även i att de inledande tidsgränserna som fastslogs för mängden skador var otillräckliga med tanke på det sammanhang i vilket detta betänkande lades fram, nämligen BSE-skandalens fasor. Därför är jag för denna del av ändringsförslagen. Jag prisar Roth-Behrendt för hennes försök att i sista stund föra in kompromisser. Det jag har svårt att godta - och hon vet detta - gäller den bevisbörda som anges i dessa ändringsförslag samt även frågan om spridningsrisker.
Vad gäller bevisbördan, och jag syftar nu på ändringsförslag 12, om man hävdar att ett orsakssamband kan bevisas om det kan visas vara tillräckligt troligt, är jag inte säker var någonstans mellan orsakssamband och tillfälligheter vi hamnar. Problemet är att hur svårt det än må vara att bevisa skador, måste man kunna visa att en given produkt levererad av en viss producent fick denna effekt till följd. Man kan behöva mera tid för att åstadkomma detta, men man kan inte bara säga att det är en fråga om slutledning. Detta är ett av problemen med ändringsförslag 12 såsom det ser ut.
Min sista punkt gäller den spridningsrisk vi utsätts för som en följd av att detta är en nödåtgärd som vi vidtagit under stor brådska. Problemet är att vi nu måste granska medlemsstaterna och deras lagar om skadeståndsansvar mycket noga för att se vart utvecklingsrisken leder oss om den anses föreligga eller om vi bortser från den. Detta görs på ett mera ändamålsenligt sätt vid översynen år 2000.
Efter att ha konstaterat detta såsom representant för vad jag misstänker vara en minoritet i miljöutskottet, vill jag säga att jag mycket beundrar det arbete som föredraganden uträttat.

Grossetête
Herr ordförande, kära kolleger! Vi skall i dag tala om att utvidga tillämpningsområdet för direktiv 85/374/EEG om ansvar för felaktiga produkter till att omfatta även jordbruksprodukter.
Kommissionens förslag är bra eftersom det svarar mot en begäran från parlamentet till följd av galna kokrisen. Förslaget gör det också möjligt att undanröja problemen med att definiera bearbetade produkter och jordbruksprodukter som fanns just vid tillämpningen av detta direktiv. Problemet är Roth-Behrendts betänkande. Under förevändning av att vara generös och stödja sig på den känslomässiga sidan av BSE, ändrar hon helt grunden till 1985 års direktiv: omvänd bevisbörda, avskaffande av klausulen om vetenskaplig utveckling, avskaffande eller förlängning av tidsfristen för agerande för eventuella skadelidanden etc.
Föredragandens förslag förstör balansen mellan skydd av konsumenterna och rättssäkerhet för ekonomiska aktörer. Föredraganden har förvisso träffat på många svårigheter - diskussionen om betänkandet har för övrigt successivt skjutits upp - och föredraganden har försökt att mildra sina förslag. Hon lämnar ändringsförslag som skall vara kompromisser, men vilken kompromiss handlar det om? Det har inte funnits någon kompromiss med andra politiska grupper, vissa ändringsförslag har endast undertecknats av 29 parlamentsledamöter.
Allt detta är inget annat än ren demagogi inför en anstundande valkampanj, men konsumenterna är ändå ansvariga människor som själva ofta är producenter, och de vet att man inte får ändra balansen i direktivet från 1985. Risken är för övrigt också att domstolarna blir överfyllda, eftersom de får mycket svårt att juridiskt tolka flertalet ändringsförslag som är minst sagt motsägelsefulla och mycket luddiga.
Vem har för övrigt beräknat de ekonomiska effekterna av Roth-Behrendts ändringsförslag? Om man tittar på dessa ekonomiska effekter ser man att de är orimliga, och man vågar inte tänka på konsekvenserna, inte bara för de ledande sektorerna - som läkemedelssektorn och forskningssektorn - utan också för alla våra små och medelstora företag och industrier och för våra jordbrukare som man i dag talar om så mycket här.
Låt oss för Guds skull invänta kommissionens grönbok om tillämpningen av direktivet. Vi vet att kommissionen skall överlämna denna grönbok efter ett omfattande samråd med olika parter, och vi vet också att grönboken måste läggas fram senast den 1 januari 2000, och jag önskar för övrigt att kommissionen meddelar oss om den har för avsikt att respektera denna tidsfrist. Efter vad jag vet är den 1 januari 2000 ändå ett mycket nära förestående datum. Det förefaller för övrigt som om Roth-Behrendt fullständigt bortsett från att rådfråga parterna i sammanhanget.
Av samtliga dessa anledningar, som förefaller mig särskilt allvarliga, vill PPE-gruppen att vi inte skall förhasta oss, att vi inte snabbt skall besluta om att ändra innehållet i ett så känsligt direktiv som detta. Det är anledningen till att PPE-gruppen kommer att rösta mot Roth-Behrendts ändringsförslag.
(Applåder)

Olsson
Herr ordförande! Förslaget att utvidga direktivet till att omfatta jordbruksråvaror kom från parlamentet. Det är nu glädjande att det är gjort. Roth-Behrendt har som den ambitiösa politiker hon är tagit tillfället i akt att inte bara skriva om detta, utan också om några andra saker. Jag tycker kanske att det är en frihet som vi kan ta oss; det är på så sätt som vi kan påverka politiken. Jag vill kommentera dessa saker något.
När det gäller höjningen av det maximala skadeståndsbeloppet från 70 miljoner ecu till 140 miljoner ecu, vilket finns med i det sista ändringsförslaget, tror jag att vi kan stödja detta. Detsamma gäller i princip också den förlängda preskriptionstiden, eftersom det är långa inkubationstider och allt detta tar mycket lång tid.
Förslaget om bevisbördan, som nu kanske inte är omvänd men i varje fall delad på ett annat sätt än tidigare, är mycket tilltalande. Jag vill gärna agera så, att jag hjälper den lilla människan mot det stora företaget. Det behövs. Å andra sidan vet vi inte riktigt vilka effekterna blir av en sådan förändring, dvs. vilka effekterna blir på näringslivet. Samma sak gäller för utvecklingsriskerna. Man skall från en industris sida, eller från jordbruket, veta vad man gör, även när man utvecklar nya produkter. Det måste dock finnas en möjlighet att ta vissa risker, annars händer aldrig någonting.
Dessa båda förslag är inte tillräckligt utredda i Roth-Behrendtbetänkandet. Därför vill jag hänvisa till ändringsförslag 9, där vi slår fast att kommissionen vart femte år skall överlämna en rapport till parlamentet och till rådet. Det skall då ske senast i slutet av år 2000. Avsikten skall då också vara att genomföra en allmän översyn av detta direktiv.
Jag hoppas nu att kommissionen verkligen tar denna debatt och förslagen - även om de inte skulle gå igenom - ad notam och går igenom effekterna av dessa ändringsförslag. Sedan kan vi diskutera dem här i kammaren igen.

Cabrol
Herr ordförande, mina kära kolleger! Vi har mottagit ett förslag från Europeiska kommissionen som, låt oss notera det, syftar till att utvidga gemenskapens bestämmelser om strikt ansvar för felaktiga produkter till att omfatta även jordbruksråvaror och jaktprodukter.
Jag skulle först av allt vilja påpeka att föredraganden överskrider sin uppgift, eftersom hon tillskansar sig ett lagstiftningsinitiativ. Hon skulle egentligen vilja överta alla bestämmelser om felaktiga produkter, inte bara jordbruksprodukter, vilket inte förefaller mig särskilt ärligt, särskilt som Europeiska kommissionen för nästa år förbereder en översyn av detta direktiv om produkter med säkerhetsrisker, och vissa medlemsstater - särskilt Frankrike - först nyligen har införlivat det allmänna direktivet i sin särskilda lagstiftning.
Föredraganden vill också ta med och ändra vissa villkor som redan återfinns i föreliggande direktiv. Vi skall bara peka på två av dem. För det första avskaffar föredraganden begreppet objektivt ansvar, vilket innebär att den som drabbas av en skada med säkerhetsbrister inte längre behöver bevisa sambandet mellan den felaktiga produkten och skadeståndet för att producenten skall bli ansvarig.
För det andra vill hon ifrågasätta undantagsklausulen om " utvecklingsrisker" , vilket innebär att en producent skulle betraktas som ansvarig även om hans vetenskapliga och tekniska vetande vid den tidpunkt då produkten sattes i omlopp inte var sådant att det var möjligt att upptäcka defekten.
Fru Roth-Behrendt! Om ni har givit en produkt till era barn och ni sedan upptäcker att den inte är bra, trots att ni inte har några bevis, skulle ni då ändra på allt detta?
Denna undantagsklausul har antagits av vissa medlemsstater som på så sätt kan utveckla sin läkemedelsforskning. Om Europaparlamentet avskaffar undantagsklausulen skulle det medföra att forskning och europeisk innovation omlokaliseras till konkurrerande länder, som inte kommer att ha accepterat en sådan bestämmelse eller som fortfarande gynnar den. Detta skulle medföra en försening i möjligheten att utnyttja vissa livsmedel för medborgarna i Europeiska unionen, och en förutsebar vägran från försäkringsbolagen att täcka denna risk.
Denna undantagsklausul har för övrigt bekräftats genom rättspraxis av EG-domstolen i en dom av den 29 maj 1998. Att inte beakta den föreföll domstolen orealistiskt och oförnuftigt. Bibehållandet av denna undantagsklausul är desto mer berättigat eftersom den inte lämnar den skadelidande utan hjälp och eftersom det blir möjligt att dra fördel av de rättigheter som erkänts i bestämmelser om kontraktsenligt ansvar, utanför kontraktet eller på det sociala området, enligt artikel 13 i direktivet av den 25 juli 1985.
Vår grupp kommer inte att rösta för Roth-Behrendts ändringsförslag på grund av dessa två ändringar, och flera andra som vi inte skall gå in på, men som vi skall komma ihåg går utanför det uppdrag som anförtrotts Roth-Behrendt. Föredraganden använder sig nämligen av Europeiska kommissionens lagstiftningsmässiga initiativrätt och ändringarna ger inte något bättre skydd för konsumenterna, utan hotar allvarligt producenterna och riskerar att ge allvarliga återverkningar på vissa producenters osäkra ekonomi och på sysselsättningen.

Breyer
Herr ordförande! Vi i vår grupp är glada över kommissionens förslag, men ännu mer över Roth-Behrendts pretentiösa och modiga betänkande, eftersom det nog är det enda som konsekvent drar slutsatser av BSE-skandalen. Därför beklagar vi verkligen att inte en majoritet av Europaparlamentet kommer att stödja föredraganden utan att denna majoritet, i synnerhet de största politiska grupperna, låter sig utnyttjas av industrin. Jag kan inte alls förstå de senast framförda argumenten om de ekonomiska riskerna för företagen.
Om jordbrukarna säger att de vill vara företag, då måste de också agera därefter! Här handlar det om att med hjälp av skadeståndsansvaret skapa ett instrument som gör att industrin och jordbruket måste ta sitt ansvar. Där får vi inte införa några indirekta subventioner och befria företagen från deras plikt. Principen i en rättsstat måste vara att de potentiella offren - och det är konsumenterna - skyddas i större utsträckning än de potentiella förövarna, i det här fallet industrin!
När man talar om ett striktare skadeståndsansvar bör det betyda att det inte finns några undanflykter längre. Det bör innebära ett skydd för konsumenterna. Men det man nu planerar är snarare en urvattning av betänkandet. Visserligen är det bättre än dagens praxis och därför kommer vi med stor vånda att rösta för, men det innebär ingen förbättring för konsumenterna. Tvärtom kommer det att leda till att advokaterna tjänar storkovan. Därför är det beklagansvärt att vi inte har lyckats uppnå det vi annars alltid brukar eftersträva, nämligen konsumentskydd och försiktighetsprincipen, men även att industrin tar det ansvar vi alltid efterfrågar.
Jag vill än en gång tacka föredraganden, som verkligen har gjort en ambitiös insats, men kompromissförslagen finner jag urvattnade. Det är beklagligt att inte vi som Europaparlamentet lyckas sätta konsumentskyddet i första hand. Jag tycker det är det minsta vi i parlamentet borde försöka göra. Det är oacceptabelt, fru Grossetête och herr Olsson, att vi endast företräder industrins intressen här. Vi borde ha försökt - jag hoppas att ni tar ert förnuft till fånga vid morgondagens omröstning - att prioritera konsumentskyddet och de potentiella offren.

Blokland
Herr ordförande! Det rapporteras i dag fortfarande nya fall av BSE. Därför råder det hos konsumenterna en ökande osäkerhet om köttets kvalitet. I ljuset av det här är det bra att vi i dag tar upp det här ämnet. Det var ju med anledning av BSE-krisen som ändringen av direktiv 85/374 föreslogs.
Kommissionens förslag försöker hitta en lösning för avsaknaden av skadeståndsansvar för jordbruksråvaror. Det gläder mig. Jordbruksproducenter är precis som deras kolleger i näringslivet ansvariga för kvaliteten hos deras produkter. Produktansvar för råvaror stimulerar ett ansvarsfullt beteende hos lantbrukarna. Dessutom löser de föreslagna ändringarna oklarheten i samband med frågan om när en produkt genomgått en första behandling eller bearbetning.
Föredraganden ber förutom en utökning av skadeståndsansvaret för jordbruksråvaror även om uppmärksamhet för ett antal svaga punkter i det befintliga direktivet. Nu när vi ändå behandlar det direktivet så är jag för att direkt ta med de här luckorna i ändringen. Det förebygger dubbelt arbete. Därför prisar jag föredraganden för hennes noggrannhet. De föreslagna ändringarna ger ett bättre skydd för konsumenterna. De är förresten mindre spektakulära än många av producenternas reaktioner får oss att tro. I ett antal medlemsstater har de aktuella ändringarna redan genomförts för länge sedan. Jag stöder ändringarna eftersom jag anser att konsumenternas och producenternas ställning skall vara likvärdig. Det är bra för den inre marknaden.
Till sist vill jag gå in litet närmare på en av ändringarna med hjälp av ett exempel. På grund av det befintliga direktivet är det möjligt att en konsument köper en tvättmaskin som får hela köket att svämma över. Konsumenten kan påvisa att det är tal om en säkerhetsbrist, att han lidit skada och han kan även påvisa orsakssambandet mellan skada och brist. Han kan emellertid inte få något skadestånd eftersom producenten redan betalat maximalt skadestånd. Konsumenten har helt enkelt oturen att inte vara den första utan en i en lång rad som lagt fram skadeståndskrav. Den sortens situationer måste förhindras. Därför yrkar jag på ett slopande av ansvarstaket.

Hager
Herr ordförande! Jag är helt överens med föredraganden om att konsumenten har rätt att uppbära ett fullständigt skydd som täcker hela livsmedelskedjan och inte bara gäller från och med en viss bearbetningsnivå. Med andra ord: Jag välkomnar kommissionens föreslagna ändring av produktansvarsdirektivet till följd av BSE-krisen, en ändring som innebär att direktivet även skall omfatta jordbruksråvaror.
Däremot håller jag inte med om förslagen och ändringsförslagen från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd där jag anser att man har gått för långt. Jag kan inte bedöma i vilken utsträckning man har varit medveten om de belastande och knappt mätbara konsekvenserna för jordbruket och ekonomin, i synnerhet för små och medelstora företag, inte heller om det icke sakligt motiverade och delvis systemvidriga ingreppet i den nationella civilrätten. Jag önskar att man hade visat bättre omdöme. Då tänker jag på de problem som flera gånger har nämnts med bevisbördan, utvecklingsrisker, men även åsidosättandet av självrisken. Jag anser dessutom att föredragandens tillvägagångssätt kan rättfärdiga förslaget från den österrikiska justitieministern Michalik på förra veckans informella möte för justitie- och inrikesministrar, enligt vilket rådet för justitie- och inrikesministrar skall vara rådgivande i juridiska spörsmål som behandlats i andra inlägg i syfte att komma åt den här typen av rättsliga problem. Vi kan inte ställa upp på föredragandens förslag.

Lienemann
Herr ordförande, kära kolleger! Roth-Behrendts uppgift var mycket svår. Hon skulle motsvara förväntningarna från parlamentet och den allmänna opinionen när det gäller den trista historien med BSE. Den enkla uppdateringen av 1985 års direktiv, som innebär att även jordbruksråvaror innefattas, var uppenbarligen inte tillräcklig för att motsvara denna förväntan. Vi kan därför bara beklaga att kommissionen inte tagit initiativet till att lista dessa punkter som skulle förtjäna att snabbt uppdateras, för att ta hänsyn till denna tråkiga erfarenhet.
Roth-Behrendt har listat dem. Efter debatten i kommissionen framkom ett antal förslag, som inte föreföll oss tillräckligt balanserade, med hänsyn till några punkter som berör oss alla: balansen mellan att försvara konsumenten, som är den absoluta prioriteten, men också möjligheten för producenten att inte vara offer för slumpen och en orättvis, systematisk bild som vänder sig mot honom och också ett stort orosmoment i förhållande till frågan om framtiden för forskning och utveckling.
Dagmar Roth-Behrendt har gjort en ansträngning till förlikning, till kompromiss. Hon har bemödat sig om att försöka finna det som skulle kunna vara framsteg och som inte ifrågasätter den ursprungliga balansen i direktivet från 1985. Till stor del anser jag att dessa förslag går i rätt riktning. Jag har emellertid två invändningar.
Vi kommer inte att rösta för det tvetydiga ändringsförslaget 12, som gäller frågan om bevisbördan. Roth-Behrendt insisterar i sin motivering på att det inte finns någon omvänd bevisbörda, men formuleringarna som syftar till att förenkla försvaret av konsumenten och den skadelidande förefaller oss för otydliga juridiskt sett. Jag tänker särskilt på formuleringen: " det räcker med att den skadelidande visar på uppkomsten av skada och att orsakssammanhanget är tillräckligt troligt" . I fransk rätt existerar inte begreppet " trolig" , och det förefaller mig svårt att definiera.
Jag skulle också bara vilja säga att frågan om tidsfrist inte kan undvikas och att även om innehållet i ändringsförslag 13 om definition av dold defekt eller felaktighet måste förbättras, förefaller det nödvändigt att, för vissa mycket särskilda och icke allmänna fall, göra det möjligt att förlänga tidsfristen och parlamentet måste, vid den första behandlingen, bekräfta denna vilja till dialog för att uppnå en situation som är tillfredsställande för alla.

Oomen-Ruijten
Herr ordförande! Jag skulle vilja börja med att gratulera Roth-Behrendt eftersom hon med mycket kreativitet och stor uppfinningsrikedom, precis som det anstår en riktig parlamentsledamot, utforskat gränserna för det förslag som Europeiska kommissionen lagt fram. Det innebär också att man kan stöta på oförutsedda problem. Jag håller egentligen inte med de ledamöter i utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt som säger att ett antal av ändringsförslagen inte är tillåtliga. Varför håller jag inte med? Eftersom jag tycker att Europaparlamentet, tack vare att vi alltid utforskat gränserna, även lyckats nå fram till väldigt många lösningar. Det är det första.
Över till innehållet. Jag sade nyss att man i vissa fall kan gå för långt. Jag instämmer verkligen i Europeiska kommissionens förslag att låta direktivet även gälla primära jordbruksvaror. Jag tycker att Roth-Behrendt måste vara nöjd över att även resultaten från hennes BSE-kommission därmed genomförs.
Vi har här att göra med ett direktiv om produktansvar, kring vilket det även 1985, jag har gått igenom handlingarna en gång till, dansades på en mycket smal lina. Det är just de gränserna som föredraganden, och även parlamentet tror jag, stöter på. Självklart finns det ett antal problem. Det som föredraganden tagit upp med avseende på till exempel omvänd bevisbörda, integral utveckling av vetande och förlängning av preskriptionstiden är visst problem som måste lösas. Det innebär inte att vi kan göra det just nu eftersom det sätt på vilket förslaget diskuterats på gräsrotsnivå har visat att ett antal ändringsförslag, som de ser ut nu, inte är riktigt mogna ännu. Det betyder också att, det skulle jag också vilja be föredraganden om, förslaget från utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt om att bygga in ytterligare ett utvärderingsmoment, ännu en gång se efter om vi kan komma vidare med fler diskussioner mellan parterna och se efter om det behövs ytterligare anpassningar och om de är meningsfulla, att det förslaget tas upp igen.

De Clercq
Herr ordförande! Jag har två grundläggande invändningar mot förslaget till betänkande och mot de ändringsförslag som lagts fram. Den första är en formell invändning. Därför hänvisar jag till yttrandet från utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, i vilket föredragandens ändringsförslag sägs vara otillåtliga. Inte för att vi i egenskap av Europaparlament måste begränsa våra egna befogenheter utan för att den institutionella jämvikten mellan de europeiska institutionerna måste behållas. Dans la vie il faut connaître ses limites .
Min andra invändning gäller innehållet. Vi välkomnar utvidgningen till primära jordbruksprodukter, men övriga föreslagna ändringar av förslaget till direktiv är mycket djupgående och jag undrar om man funderat över konsekvenserna. Jag undrar om man i förväg undersökt vilka konkreta följder de föreslagna ändringarna skulle ha ute på fältet, bland annat med avseende på bevisbörda, preskriptionstid, upphävandet av den ekonomiska dispensen eller ansvarstaket.
Jag är rädd för att strängare åtgärder skulle ha motsatt verkan. Ett sådant ökande av skadeståndsansvaret kommer att hindra producenterna från att bjuda ut varor som de inte är absolut säkra på att de är skadefria. Det får till följd att även konsumenten blir lidande eftersom våra företags innovationsprocess och alltså utvecklingen hotar att bromsas ordentligt. Vilket företag vill förresten investera i ny forskning och utveckling om inte undantag från skadeståndsansvar baserat på utveckling i vetenskapligt och tekniskt kunnande kan garanteras? Härigenom kommer även våra företags konkurrenskraft att minska på världsnivå, vilket då kan ha ödesdigra effekter för arbetslösheten.
Av alla de här skälen ställer jag mig tvivlande till det som utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd lagt fram. I grunden gäller il faut connaître ses limites .

Buffetaut
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! I samband med utvidgningen av direktivet om ansvar för defekta produkter till att omfatta jordbruksråvaror och jaktprodukter, ansåg utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd det lämpligt att anta ändringsförslag, för övrigt med bestämmelser som diskuterats livligt vid det förberedande arbetet inför det ursprungliga direktivet, för att slutligen förkastas. Jag tänker bl.a. på den omvända bevisbördan och avskaffandet av klausulen om undantag från utvecklingsrisken.
Vi har två grundläggande invändningar, den ena på juridisk nivå och den andra i sakfrågan, av ekonomiska skäl. För det första kan man med rätta ifrågasätta det välgrundade i den manöver som består i att ändra direktivet från 1985 och inte begränsa sig till innehållet i förslaget till direktiv som överlämnats till oss av kommissionen.
Av föredragandens ändringsförslag gäller 2 till 9 detta ursprungliga direktiv och inte parlamentets och rådets förslag till direktiv som överlämnats till oss. Genom att anta sådana ändringsförslag skulle parlamentet faktiskt ta initiativet till lagstiftning vilket, tills motsatsen bevisats, är en befogenhet som kommissionen har monopol på.
I sakfrågan är det tydligt att de ändringar som överlämnats till oss på ett fullständigt orimligt sätt gör kontraktsförbindelserna orättvisa, och skulle medföra kostnader för företagen som vissa inte skulle klara av, bl.a. försäkringskostnader för små och medelstora företag.
När det gäller kompromissändringsförslagen förefaller dessa mig knappast mer acceptabla. Å ena sidan inför de ett mycket osäkert juridiskt begrepp, nämligen det troliga orsakssammanhanget, som skulle kunna resultera i en rad tvister, och å andra sidan ökar de avsevärt kostnaderna för företagen genom att dubblera preskriptionstiden och takbeloppet för ansvar. Slutligen kan man fråga sig varför vi måste ha så bråttom, och varför vi inte kan invänta kommissionens grönbok om genomförandet av direktivet från 1985.
Av samtliga dessa anledningar kommer vi inte att rösta för Roth-Behrendts ändringsförslag.

Valverde López
Herr ordförande! Framför allt vill jag uttrycka mitt stöd för min kollega Grossetêtes inlägg, och även visa mitt totala stöd till Europeiska kommissionens förslag om att utöka tillämpningsområdet för detta direktiv, till jordbruks- och boskapsprodukter, som en åtgärd för att bättre skydda konsumentintressena. Å andra sidan kan vi inte stödja förslagen i föredragandens betänkande då vi inte anser att de är lämpliga från en politisk synvinkel och för att de inte är tillräckligt rättsligt motiverade, vilket redan många av mina kolleger har framfört.
Men vi bör alla dra några erfarenheter av detta betänkande. För det första får vi inte glömma att vi lät oss påverkas när vi debatterade direktivet om skadeståndsansvar för produkter, och vi lämnade jordbruksprodukterna utanför direktivet. I dag måste vi medge vårt misstag och korrigera det.
För det andra har rättstjänarna för vissa påtryckargrupper på senare tid överöst massmedia med påståenden som kan förvrida gemenskapsinstitutionernas och vårt arbetes karaktär, genom påståenden som att detta parlament inte har befogenheter att inge vissa ändringsförslag. Detta parlament har inga andra begränsningar - och vi måste säga det klart och tydligt till allmänheten - för att inge ändringsförslag än själva fördraget, och till och med fördraget är ett öppet fördrag, då det har en " fönsterartikel" - artikel 235 - som gör det möjligt för rådet att utvidga befogenheterna om det är nödvändigt, kommissionen begär det och parlamentet stöder det.
Å andra sidan tillämpas gemenskapsrätten - detta upprepas dessa dagar - parallellt med de nationella rättssystemen. Det handlar om ett felaktigt påstående som varje dag förnekas i Europeiska gemenskapernas domstol. Gemenskapsrätten är av prioriterad tillämpning vilket redan är fastslaget.
Vi måste också gratulera parlamentets ordförande för att ha fattat det utmärkta beslutet att inte förklara föredragandens ändringsförslag för otillåtna, även om vi inte gillar dem, för det hade varit politiskt och rättsligt felaktigt, även om man måste gå emot ståndpunkten i utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt.

Kestelijn-Sierens
Herr ordförande, herr kommissionär, kolleger! Utvidgningen av principen om strikt ansvar, såsom den föreslagits av kommissionen, har vårt fulla stöd. Som mina liberala kolleger redan understrukit så kan inte heller jag gå med på den långtgående utökningen av skadeståndsansvaret som föredraganden föreslagit. Jag är särskilt mot omvänd bevisbörda, mot ansvar för det så kallade " utveckling av vetande" och mot avskaffandet av preskriptionstiden.
Vi måste ta hänsyn till att i motsats till Förenta staterna så har vi i Europa tagit ställning för en omfattande produktlagstiftning. På det sättet ger myndigheterna konsumenten en slags garanti för att marknadens produkter uppfyller alla normer och följaktligen är säkra och hälsosamma.
Om vi stöder föredragandens förslag så väljer vi en kombination av en för tung produktlagstiftning och ett tungt produktansvar. Ett utökat produktansvar är i det europeiska sammanhanget ohållbart för producenten. Det skulle inte bara innebära en rejäl broms på företagens innovationsprocess utan även vidare leda till obetalbara försäkringspremier för producenterna, och därmed skulle kostnaderna för nya produkter skjuta i höjden. Det är oacceptabelt för till exempel läkemedelssektorn där man ständigt söker nya läkemedel.
Därför kommer vi att rösta mot alla ändringsförslag som går ut på att avsevärt öka skadeståndsansvaret.

Thyssen
Herr ordförande! Direktivet om skadeståndsansvar som över alla förväntningar kom till i en första fas av konsumentpolitiken var ett revolutionärt ingrepp i skadeståndsrätten. Att det härrör från tiden före Europeiska enhetsakten och före Maastricht innebär inte automatiskt att det är föråldrat. Den som lidit skada på grund av en brist i en produkt har sedan det direktivet kom till rätt till skadestånd från producenten utan att han måste bevisa försumlighet, fel eller skuld från producentens sida. Om ingen skuld måste bevisas så innebär det alltid en risk. Risken ligger sedan det direktivet kom till hos producenten av den bristande produkt som orsakat skadan.
Det här långtgående ingreppet i den klassiska rättsläran rättfärdigade och rättfärdigar fortfarande att det utifrån omsorg om en viss jämvikt sätts upp gränser för det här skadeståndsansvaret: gränser avseende tid, en preskriptionstid och regleringen av ansvaret på grund av den så kallade utvecklingen av vetande. Det finns inte ett enda avgörande argument för att ändra direktivet på dessa områden, särskilt inte innan det skett ett ingående samråd med alla berörda parter. Det gäller förresten också bevisbördan.
Parlamentet har heller aldrig begärt några avvikelser på de här områdena. Det vi har begärt har vi fått. I undersökningskommissionen om BSE har vi utgått från att uteslutandet av primära jordbruksprodukter inte längre accepterades av samhället och inte heller var acceptabelt. Mellan 1985 och i dag har själva jordbruket ändrats i grunden, och tekniken har gjort sitt stora intåg även i den här sektorn. Mellan 1985 och i dag har det också varit en BSE-kris. Den har tärt på förtroendet för livsmedlens säkerhet. Även av den anledningen är en utvidgning av direktivet om produktansvar berättigad. Det innebär ett kompletterande skydd, det får vi inte glömma, för konsumentens säkerhet. Det skall vara en uppmuntran till att återvinna konsumentens förtroende i jordbrukssektorn. I det avseendet är det inte bara den europeiska konsumenten som tjänar på det utan även jordbrukssektorn själv.

Keppelhoff-Wiechert
Fru ordförande, fru föredragande, ärade damer och herrar! Jag medger gärna att jag inte tillhör anhängarna av detta betänkande, men ni är en intelligent kvinna, fru Roth-Berendt! Jag föreställer mig hur vi även inkluderar villebråd. Alla vet att man kan bli allvarligt sjuk efter en middag till exempel. Man kan bli sjuk efter att ha ätit en meny med vilt. Detta får mig att börja undra: Var har man köpt fasanen? Vem har skjutit den? I vilket revir höll fasanen till, eller flög den till och med mellan olika revir? Eller flög den kanske över gränsområdena? Jag tillhör ett jägarsläkte i närheten av den nederländska gränsen. Hade fasanen möjligen fått i sig felaktigt frö eller var det genetiskt modifierad majs? På vilket fält? Hos vilken jordbrukare? Eller kanske genom felaktig viltutfodring? Nu kastar jag bara ut dessa frågor, fru Roth-Berendt. Det är ett mycket allvarlig ämne, men jag tycker åtminstone att vi bör försöka klargöra om det vi nu vill sätta igång är genomförbart.
Jag har också en del frågor angående preskriptionstiden. Det är ett allvarligt ämne, men när ni säger att tio år är för kort tid, då måste jag som lekman fråga juristen: Kommer det i framtiden att innebära att den som övertar gården även måste överta produktansvaret från den som efterlåter arvet, t.ex. fadern, eller hur är det tänkt? Jag tror helt enkelt att kommissionen har lagt fram ett ogenomtänkt förslag som bör omarbetas rejält. Jag har förstått att vi inte kan begränsa kommissionens initiativrätt, men det vi mycket väl kan göra är att kräva ett omarbetat kommissionsförslag som är bättre än det som föreligger här i dag.
Jag anser att det för oss som företrädare för jordbruket är av stor vikt, när det väl är dags, att man även tar hänsyn till de förberedande stadierna, utsädesodlare, genetiskt modifierade produkter osv.

Schierhuber
Herr ordförande, ärade damer och herrar! Som företrädare för jordbruket vill jag påpeka hur viktigt det för bönderna är med förnuftiga bestämmelser för felaktiga produkter. Kraven på felfria produkter av hög kvalitet ligger i konsumentens såväl som jordbrukarens intresse. Vad böndernas ansvar för felaktiga produkter beträffar, måste det säkerställas att tillverkarna av råvaror till jordbruket - till exempel utsäde, växtskyddsmedel, gödsel och djurfoder - ansvarar för sina produkter i enlighet med direktiv 85/374/EEG.
Hur som helst får inte bönderna som tillverkare av jordbruksprodukter ställas till svars för felaktigheter hos råvarorna, eftersom de inte har något inflytande över dessa. Därför är det särskilt viktigt att man uttryckligen vidhåller att begreppet " tillverkare" inte bara avser tillverkaren av slutprodukten utan även tillverkaren av råvaror eller komponenter. Här måste man under alla omständigheter ta hänsyn till att även utsäde och genetiskt material som används till utsädesproduktion betraktas som råvaror till jord- och skogsbruksprodukter.
Vidare måste även växtskyddsmedel, gödsel och djurfoder räknas som råvaror som används i jord- och skogsbruksproduktionen. Ur jordbrukssynpunkt är dessa krav på en ansvarsbestämmelse för bönderna nödvändiga för både konsumenterna och bönderna.

Mosiek-Urbahn
Herr ordförande, ärade damer och herrar! Som medlem av utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt delar jag helt och fullt min kollega Casinis åsikt och vill påpeka att denna ståndpunkt nästan med enhällighet röstades fram över gruppgränserna. Dessutom vill jag göra följande påpekande: Europaparlamentet har vid flera tillfällen i olika sammanhang krävt en förbättrad lagstiftning och har satt som ett av de grundläggande kraven att det inom lagstiftningens ramar bör ske en utfrågning av de ekonomiska beslutsfattare som berörs och att vi i anslutning till detta måste göra en konstnadsberäkning.
Det är oacceptabelt att parlamentet bortser från dessa krav. Jag vill inte gå in på innehållet i Roth-Berendts ändringsförslag. Måhända är det meningsfullt att ändra skadeståndsgränsen på vissa delområden. Måhända är det meningsfullt att ändra preskriptionstiden eller vidta ändringar i bevisföringen. Det vill jag inte ta ställning till i dag, utan jag anser snarare att det är en angelägen och oumbärlig förutsättning att vi själva uppfyller de krav som vi riktar till kommissionen med sin initiativrätt, inte minst i de ändringar som vi själva föreslår.
Jag tror att vi diskvalificerar oss själva som medlagstiftare om vi bortser från sådana krav. Det påpekande som ständigt upprepas om att en bestämmelse så som Roth-Berendt föreställer sig den skulle innebära ett bättre skydd för konsumenterna, är inte tillräckligt. Om vi vill ha ett bättre skydd för konsumenten borde vi, för att vara på den säkra sidan, omedelbart kräva att vi slutar äta kött eller slutar producera kött. Men det skulle inte vara rimligt. Jag finner det motiverat att framföra mer sakliga argument här, vara mindre känslosam, det skulle tjäna sakens syfte. Vi kommer att få tillfälle att föra en saklig diskussion när Europeiska kommissionen har omarbetat sitt direktivförslag som de säger att de skall, och då kommer alla dessa argument att kunna prövas. Det kommer att vara den rätta tidpunkten.

Roth-Behrendt
Herr ordförande, kära kolleger! Jag tror inte att jag kan få någon att ändra åsikt här i kväll. Den av oss som tror sig kunna övertyga någon annan i en debatt av det här slaget är bra naiv. Men låt mig kommentera en del av de invändningar som framförts, till att börja med invändningarna från utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt - tyvärr är inte Casini längre kvar, men det är däremot De Clercq och Mosiek-Urbahn. Det är intressant, tycker jag, att det kommer från ett utskott som inte ägnar sig åt lagstiftning så ofta, till skillnad från mitt utskott, men om det någon gång händer, gör ni precis det ni anklagar mig för att göra, nämligen vidareutvecklar lagen.
Jag ber er tänka på vad ni gjorde med patentdirektivet. Ni skapade en lagstiftning, något som inte ingick i kommissionens förslag, och jag ber er tänka på vad ni gjorde med designerskyddet till exempel i frågan om en harmonisering av gemenskapsrätten för designade eller skyddade produkter. Där uppfann ni en helt ny ersättningsbestämmelse. Det stod inte i kommissionens förslag! Hur är det egentligen med kommissionens initiativrätt? I det här fallet verkar det snarare vara realiteterna som styr. Ni utnyttjar det som är politiskt opportunt. Jag har inget emot att ni argumenterar för att innehållet i mina ändringsförslag är felaktigt. Det kan vi diskutera. Men tillåtligheten är inte den nivå vi bör föra diskussionen på.
Låt mig säga något angående innehållet. De av er som påstår att jag går för långt i mina förslag glömmer en sak: Ni kan inte här i parlamentet och ute bland era väljare konsekvent säga, att jo då, vi vill ta konsekvenserna av BSE-krisen och sedan inkludera litet av det kommissionen gör men i övrigt säga: Det där vill jag inte befatta mig med! Den som känner mig vet att svårigheter är det sista som avskräcker mig.
Den kollega som tidigare påstod detta borde känna mig bättre än så. Hon vet mycket väl att jag snarare blir uppmuntrad av svårigheter. Jag har inga problem att acceptera ett nederlag i omröstningen, inte min grupp heller. Vi kommer att rösta för och vi kan också motivera varför. Jag kan förstå att det finns kolleger som säger att det vore förhastat. Ur deras synvinkel är det givetvis förhastat, för när ett medlemsland börjar tillämpa en lagstiftning tio år för sent, år 1998 i stället för år 1988, då vill de inte gärna ha en ny ändring bara ett par månader senare. Det är inte heller på den nivån vi bör föra en argumentation.
Jag kan förstå att ni säger att ni vill ha ett utförligt samråd. Det kommer vi också att få. Vi befinner oss nu i första behandlingen. Kommissionen kommer att sammanträda med ministerrådet, om parlamentet i morgon, förhoppningsvis med majoritet, antar några om än inte alla ändringsförslag. Då kommer vi att anta en gemensam ståndpunkt, och ni kan vara säkra på att kommissionen skall underrätta alla berörda grupper, bland annat industrin, som för övrigt länge har utövat sitt inflytande i frågan och där man även har talat med mig. Jag finner det också helt legitimt att eftersträva ett så stort mått av överensstämmelse som möjligt, men överensstämmelse för alla berörda, inte bara för industrin utan även för konsumenterna.
Jag har inte använt mig av en omvänd bevisbörda. Den som påstår det har inte förstått det hela. Jag har bara ändrat bevisbördan för produkter som inte längre existerar. Den drabbade är bevisskyldig precis som förut. I morgon har vi möjlighet att visa att vi menade allvar när vi sade att vi skulle ta itu med BSE-skandalen, och ni får i morgondagens omröstning med namnupprop bevisa om ni menade allvar eller ej.

Monti
Herr ordförande! Det förslag till direktiv som behandlas i dag är avsett att vara ett svar på en rekommendation från Europaparlamentet efter BSE-krisen. Det handlar om förslaget att före slutet på september 1997 förlänga no-faultförsäkringen i direktiv nr 85/374/EEG till naturliga jordbruksprodukter och vilt. Jag nämner september 1997, det datum som har angetts just av Europaparlamentet i syfte att få till stånd snabba åtgärder. Kommissionen ansåg det därför lämpligt att lägga fram ett förslag enligt de villkor som angivits, och förslaget presenterades den 1 oktober 1997.
Direktivet från 1985 ger konsumenterna rätt till ersättning för de skador som orsakats av produkter med säkerhetsbrister utan att man skall behöva bevisa tillverkarens skuld. Genom att utvidga denna rätt till att även omfatta jordbrukssektorn tar kommissionen - låt mig stryka under detta - upp en synpunkt som man redan presenterade i sitt ursprungliga förslag från 1976. Samtliga utskott som har behandlat texten, och framför allt utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, stöder denna princip. Men parlamentets behöriga utskott anser att förslaget kan godkännas efter det att man infört diverse ändringar, som i huvudsak kan delas in i två olika grupper. Låt mig för övrigt tacka föredraganden Roth-Behrendt som tillsammans med Lehne och andra ledamöter har lagt fram kompromissändringsförslag som vi har behandlat mycket noggrant.
Ändringsförslagen i den första gruppen syftar till en långtgående revidering av grunddirektivet från 1985, långt utöver det mål som föreslagits av kommissionen, som nöjer sig med att föreslå en utvidgning som omfattar naturliga jordbruksprodukter. Detta är ändringsförslagen från 3 till 9 och från 11 till 15, som avser bevisbördan, risken i samband med nya utbrott, de psykiska skadorna, betalningsbefrielsen, preskriptionsvillkoren, maximeringen av ersättningsnivåerna och revideringen av direktivet under år 2000. I den andra gruppens ändringsförslag ingår de som syftar till att precisera vissa punkter som gäller enbart jordbrukets råmaterial. Detta är ändringsförslag 1 och 2 om ansvaret för halvfabrikat och tillverkningsmetoder och ändringsförslag 10 om skyldigheten att lägga fram en rapport om direktivets tillämpning under år 2002.
När det gäller ändringsförslagen i den första gruppen förstår kommissionen den oro som fick Roth-Behrendt att föreslå omfattande ändringar av grunddirektivet, mer omfattande än det nuvarande förslaget och Europaparlamentets ursprungliga rekommendation. Men de frågor som väcks av ändringsförslagen 3-9 och 11-15 kräver en mer omfattande genomlysning än den som hittills har gjorts i betänkandet från det behöriga utskottet. En sådan behandling borde ske inom en vidare ram än BSE-krisen. Kommissionen anser att ett lämpligt ögonblick och en lämplig metod kan infinna sig i samband med nästa rapport om direktivets tillämpning, som kommissionen skall framlägga för parlamentet och rådet under år 2000. Den rapporten kommer att föregås av ett omfattande samråd via en grönbok, ett samråd som skall vara öppet för samtliga berörda parter. Jag kan med andra ord bekräfta, framför allt för Grossetête, att vi kommer att presentera grönboken före den 1 januari 2000. Två horisontella aspekter - risker för sjukdomar som var okända när produkten salufördes och ersättningstak - kommer att ägnas särskild uppmärksamhet. Övriga aspekter som kommer att utsättas för en generell bedömning är obligatoriska tidsgränser, spårbarhet, bevisbörda, vilken typ av skador som omfattas, etc. Direktivets betydelse ur socioekonomisk synpunkt - detta har redan påpekats i olika inlägg - gör att vi inte kan nöja oss med halvfärdiga lösningar.
När det gäller den andra gruppen - ändringsförslagen 1, 2 och 10 - kan jag som representant för kommissionen säga att vi helt instämmer i deras syfte. Men dessa ändringsförslag är ändå, enligt kommissionens uppfattning, överflödiga eftersom en korrekt tillämpning av artikel 2 och 3 i direktivet från 1985, som inför ansvar för samtliga parter som deltar i tillverkningsprocessen, inklusive dem som tillverkar produktionsmedel och halvfabrikat, och artikel 21 - kommissionens skyldighet att lägga fram en rapport om direktivets tillämpning vart femte år - enligt kommissionens uppfattning gör det möjligt att fullt ut uppnå de mål som har angetts. Kommissionen kan därför inte uppta de ändringsförslagen.
Jag hoppas, herr ordförande, mina damer och herrar, att mitt resonemang kan lugna dem som genom ändringsförslagen 1, 2 och 10 vill försvara jordbrukarnas legitima intressen. Jag hoppas också att Europaparlamentet instämmer i vår uppfattning när det i morgon blir dags för omröstning så att vi gör det möjligt för vår medlagstiftare rådet att i sin tur fortsätta granska förslaget i syfte att nå en gemensam ståndpunkt.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Kultur 2000
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0370/98) av Mouskouri för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media om Europaparlamentets och rådets beslut om grundande av ett instrument för finansiering och programplanering av kulturell samverkan (programmet " Kultur 2000" ) (KOM(98)0266 - C4-0335/98-98/0169(COD)).

Mouskouri
Herr ordförande, värderade representanter för Europeiska kommissionen, värderade kolleger! Det är en stor ära för mig och samtidigt ett stort ansvar, när jag i dag presenterar betänkandet om kommissionens förslag om ramprogrammet " Kultur 2000-2004" .
Programmet börjar samtidigt med det nya årtusendet, och det markerar en ny epok för Europeiska gemenskapen och för den europeiske medborgaren. Kanske programmet framför allt gäller de unga européerna, som skall bygga vår framtid med hjälp av den mångfasetterade europeiska kulturen. Genom det nya programmet behandlas kulturen för första gången som en helhet inom ramen för ett enhetligt program, som ersätter de tre existerande programmen.
Det förslag som kommissionen presenterade för oss var verkligen ambitiöst, men det var otydligt och saknade konkret innehåll. Därför skulle det nya programmet vara svårt att genomföra, och det skulle inte vara tillgängligt för den europeiske medborgaren. I det betänkande jag i dag skall presentera för er har jag försökt avhjälpa vissa brister. Jag tror att vi alla är överens om att kulturen inte är något obestämt, utan har ett konkret innehåll. I dag, mer än någonsin, är den ju en mångfasetterad industri som skapar nya arbetstillfällen. Dessutom har kultursektorn ett direkt samband med utbildningssektorn. Den mångskiftande europeiska kulturen måste få vårt stöd för att kunna överleva och utvecklas.
Den första viktiga förändringen gäller titeln på programmet; termen " kulturellt samarbete" täcker varken det nya programmets innehåll och struktur eller dess mål. Därför föreslår vi termen " kulturpolitik" . Genom detta program lägger vi således grunden för en verklig gemenskapspolitik inom kulturområdet. När det gäller programmets struktur föreslår vi att man behandlar varje kultursektor för sig, med vertikala insatser. På så sätt blir insatserna mera målinriktade, samtidigt som de tar hänsyn till de speciella behoven inom varje kultursektor, men man får också horisontala synergieffekter, som möjliggör utvidgat samarbete med andra program.
När det gäller genomförandet av programmet anser vi att det bör finnas ett nära samarbete mellan medlemsstaterna och kommissionen. Därför föreslår vi också en rådgivande kommitté bestående av en representant för varje medlemsstat. Vid sidan av denna kommitté finns det en adjungerad kommitté bestående av experter, som föreslås av medlemsstaterna. På detta sätt medverkar staterna aktivt i genomförandet av programmet. Utvärdering av programmet är nödvändig såväl för att ge insyn som för att främja programmets verksamhet. Därför föreslår vi också att kommissionen i samarbete med medlemsstaterna genomför återkommande utvärderingar av programmets resultat.
Vidare skulle jag vilja tala om de europeiska kulturanslagens utveckling. Genom dessa anslag vill vi möjliggöra spridning av programmet på nationell och regional nivå, så att också lokala organ kan få del av det. Dessutom önskar vi samarbete och samordning mellan kommissionen och medlemsstaterna, vilket är nödvändigt för att programmet skall lyckas.
Innan jag slutar, skulle jag vilja framhålla ytterligare två punkter. Den första gäller avtalen om kultursamarbete. Vi har upprepade gånger bett kommissionen att ge oss ett exempel på dessa avtal, för vi känner ännu inte till exakt vad de innehåller. Den andra punkten jag vill nämna gäller budgeten. Den budget kommissionen har föreslagit är väldigt låg. Med en budget på 167 miljoner ecu är programmet dömt att misslyckas. Därför har vi föreslagit 250 miljoner ecu, för vi anser att denna summa är ett minimum när det gäller att genomföra ett så viktigt program. Vi får inte glömma att det nya programmet gäller Europas kulturella framtid och att vi gentemot de unga européerna bär det yttersta ansvaret för denna framtid.
Kära kolleger, herr ordförande! Europaparlamentet har många gånger tidigare framhållit vilken stor vikt det fäster vid kulturen och Europas kulturella framtid. Om vi antar det betänkande som jag presenterat för er, ger vi kulturen den plats den förtjänar. Samtidigt markerar vi vår politiska viljeinriktning att stödja den kulturella verksamheten i Europeiska unionen och att skapa en enhetlig europeisk kulturmiljö, där våra staters kulturella särart kan framhävas och utvecklas.

Christodoulou
Herr ordförande! Jag vill gratulera Mouskouri till resultatet av hennes ansträngningar.
Värderade kolleger! Detta är ett ambitiöst program, som i princip bygger på artikel 128 i Fördraget, och jag tror att det under sin fortsatta utveckling kan få ännu mycket större betydelse än det förefaller ha nu. När programmet nu presenteras i form av ett flerårigt ramprogram, är syftet att med subsidiaritetsprincipen som grundval åstadkomma sammanhållning och större effektivitet. Och detta gäller naturligtvis inte bara de stora programmen. Även program med mera blygsamma förutsättningar kan utvecklas i denna riktning. Och naturligtvis måste det präglas av en viss flexibilitet. Det är ett program som kommer att utvecklas. Vi vet inte exakt vilken slutgiltig form det kommer att få, för verksamheten är ny och kommer att innebära pionjärinsatser, och Europaparlamentets roll är mycket betydelsefull, för många av förslagen bör följas upp så att anslagen används på ett korrekt sätt. Just därför skulle jag vilja erinra om att det inte är ett självändamål att förbruka anslaget, som Mouskouri föreslår skall höjas från 167 till 250 miljoner ecu. Utnyttjandet av anslaget måste följa sunda ekonomiska regler och vara underkastat budgetkontroll.
Dessutom bör vi komma ihåg att den allmänna budgetramen ännu inte har godkänts. Om denna summa används på ett korrekt sätt och med den flexibilitet som vi har framhållit i våra förslag, kan den ge programmet mycket goda utvecklingsmöjligheter. Och om det sedan visar sig att det behövs mera kapital, kan man göra de justeringar som behövs. Enligt meddelandet av den 6 mars 1995 utgör denna summa för övrigt en post som kan prioriteras inom ramen för det årliga budgetarbetet. Följaktligen bör summans storlek inte leda till meningsskiljaktigheter mellan rådet och parlamentet eller till polarisering inom rådet. För att förtydliga kan jag säga att vi inom budgetutskottet inte har höjt det belopp som föreslagits av kommissionen, men i överensstämmelse med meddelandet av den 6 mars 1995 har vi föreslagit att det skall vara möjligt att justera upp denna summa med 20 procent inom ramen för det årliga budgetarbetet. Om man räknar med möjligheten till samfinansiering, blir denna summa ännu större.
Till sist, herr ordförande, bör vi säga att det här programmet, som sent omsider har utformats av kommissionen, slutligen har tagit form och att förslagen har framlagts, och Mouskouris utmärkta betänkande kommer som en bekräftelse på och samtidigt en förbättring av de förslag som framlagts. Men det är mycket betydelsefullt, främst för de två programmen Kaleidoskop och Ariadne, för på detta sätt kan dessa program fortsätta. Den verksamhet som är knuten till dessa program fortsätter i avvaktan på det slutliga godkännandet av den budget som skall möjliggöra bästa tänkbara fortsatta utveckling för programmen.

Sanz Fernández
Herr ordförande! Det förslag som kommissionen presenterar för att skapa det första ramprogrammet i Europeiska unionen för kulturen, svarar mot såväl rådets som Europaparlamentets önskningar. Med respekt för och i enlighet med målen i kommissionens förslag har utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media emellertid antagit substantiella ändringar, huvudsakligen vad gäller programmets struktur.
Utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media vill, i stället för kommissionens vaga text, ha ett program som konkretiserar vilka sektorer ramprogrammets verksamhet riktar sig till, för att man från början skall veta vilken tyngd de olika kultursektorerna kommer att få - konsten, musiken, litteraturen etc. -, för så som kommissionen har presenterat sitt förslag skulle det vara den som under verkställandet av programmet på ett ensidigt sätt skulle kunna styra och besluta om den relativa vikten för var och en av de nämnda sektorerna för de närmaste fem åren.
Emellertid accepterar vi vissa innovationer som kommissionen har infört i sin text, som öppnandet av horisontella åtgärder som i samma projekt integrerar verksamhet från de olika kultursektorerna. Å andra sidan, till skillnad från kommissionen - som i försvaret för sitt förslag är mycket kritisk mot de nuvarande programmens resultat -, anser vi att det huvudsakliga i dessa program bör behållas eftersom resultatet har varit tillfredsställande, även om de väckta förväntningarna överstiger de möjligheter som budgeten ger dem.
Av detta skäl stöder Europeiska socialdemokratiska partiets grupp, tillsammans med utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media - enhälligt -, ändringsförslaget som går ut på att fastställa en femårsbudget på 250 miljoner ecu, mot de av kommissionen föreslagna 167.
De senaste åren har det varit en tillbakagång i utgifterna för de viktiga programmen inom gemenskapens kulturella åtgärdsprogram, vilket är fallet med Rafael-programmet; på så sätt att förväntningarna som själva Europeiska kommissionen hade på detta program i sin budget för 1995 långt ifrån har uppfyllts i verkligheten. I finansieringsöversikten för det förslaget, hade kommissionen förutsatt en utgift på 15 miljoner ecu för 1999. Europaparlamentet ville öka det med i storleksordningen 40 procent. Emellertid gjorde motståndet från några få medlemsstater att resultatet av förlikningsförfarandet blev en mycket reducerad budget, vilken för 1999 innebär 8, 8 miljoner ecu, vilket är lägre än de 15 som kommissionen hade föreslagit, men till och med lägre än utgiftsnivån för kulturen för åren före 1996, det vill säga, när vi agerade utifrån pilotprojekt.
Detta var det program som utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media ansåg vara flaggskeppet i Europeiska unionens kulturverksamhet. Vi hade kanske inte den tillräckliga styrkan hos oss för att driva igenom förslaget.
Vi socialister anser att det är dags att kulturen och det europeiska medborgarskapet äntligen spelar en avgörande roll i det europeiska bygget. Därför är det viktigt att detta program - som inte är ett vittsvävande program - får stöd, och därför kommer Europeiska socialdemokratiska partiets grupp att stödja ändringsförslagen och, i sin helhet, betänkandet av Mouskouri - vilken jag gratulerar.

Baldi
Herr ordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Låt mig först av allt gratulera Mouskouri till ett utmärkt arbete, där hon i syfte att effektivisera ramprogrammet för kulturen 2000-2004 har föreslagit en sektorsvis strategi som tar hänsyn till de olika kultursektorernas skilda behov. Jag delar uppfattningen att det är nödvändigt att öka finansieringen som minst borde uppgå till 250 miljoner ecu för att åtgärderna skall kunna genomföras. Det är av avgörande betydelse att vi ser kulturarvet som en viktig resurs för Europeiska unionen som står inför millenieskiftet med stora utmaningar framför sig, bland annat utvidgningsprocessen, globaliseringen, informationssamhällets framväxt, sysselsättningen och den sociala sammanhållningen.
Ramprogrammet för kultur kan stimulera kreativiteten, medvetenheten om och spridningen av de europeiska folkens kultur tack vare denna sektorsvisa strategi, vars flexibilitet främjar förverkligandet av synergier mellan olika konstnärliga sektorer och nya uttrycksformer. Programmet syftar till att uppmuntra samarbetet på regional nivå mellan olika kulturella organ, operatörer och institutioner i medlemsstaterna, att främja det kulturella skapandet genom att garantera de konstnärliga projektens vitalitet och att stödja åtgärder som tack vare sin tydliga profil och sin europeiska natur gör det möjligt att framhäva den europeiska kulturen.
Naturligtvis är åtgärderna inom den sektor som avser kulturarvet de som väger tyngst - även när det gäller de kostnader de medför - och därför tycker jag det är en aning underligt att de placeras på fjärde plats. När det gäller kulturarvet bör man dessutom skilja på rörliga och fasta tillgångar. De senare kräver naturligtvis större finansiella resurser än de förra, vilket också framgår av de olika nationella ministeriernas budgetar. När det gäller restaureringen av det rörliga kulturarvet berörs stora kompetensområden, även icke-specialister.
Programmet " Kultur 2000" bör kunna leda till ett samarbete mellan medlemsstaterna som stimulerar till ett bevarande av de rörliga och fasta kulturskatterna och som lyfter fram de gemensamma europeiska kulturmönster som är grunden för de nationella kulturernas mångfald.

Guinebertière
Herr ordförande! Tillåt mig att till att börja med gratulera Mouskouri till ett utmärkt arbete, men en grekisk sångerska var kanske inte den bäst lämpade för att genomföra arbetet inom utskottet.
" Kultur 2000" är unionens framtidsutsikter för kommande år och inför övergången till nästa århundrade. Jag instämmer helt i de nya riktlinjerna för ett program som bekräftar betydelsen av samarbete mellan staterna på detta område. Vad föreslog då kommissionen? Att man skulle slå ihop programmen Kalejdoskop, Ariadne och Rafael, som gjort det möjligt för 1400 kulturprojekt att erhålla ekonomiskt stöd från unionen. Olika länder inom unionen, som är partner sinsemellan, har på detta sätt genom kultur- och konstmanifestationer kunnat framhäva rikedomen i vårt kulturarv, mångfalden i vår kultur och värdet av att dessa kompletterar varandra.
Tyvärr måste man påpeka att även om 1 400 ärenden erhållit stöd hade hela 9 000 föreslagits. Jag låter er därför räkna ut hur många som blivit besvikna. Hur kan vi åstadkomma något bättre när medborgarna massivt kritiserar både utdelningen av anslag och svårigheterna med tillgång för alla? Komplementariteten mellan det arbete som föreslås av kommissionen och det som genomförts av Mouskouri, vilket för övrigt erhållit enhälligt stöd från hela kulturutskottet, borde föreslå européerna ett balanserat program som gör det möjligt för stora, medelstora och små projekt att vart och ett på sin nivå få möjlighet att existera, och det glädjer mig. Jag tror att det är det bästa sättet att uppnå större delaktighet och bättre tillgång för alla till kulturen inom varje sektor.
Är det då inte nödvändigt att ge kulturen sitt rätta värde i ett Europa som tycks alltmer styrt av bankirer och börsplatser? Kulturen är en källa till nya arbetstillfällen, och jag passar på tillfället att säga att jag verkligen beklagar att Europaparlamentet inte fått tillfälle att uttala sig om kommissionens arbetsdokument " Kulturindustri och sysselsättning" , där denna enorma möjlighet till sysselsättning betonades som omedelbart bör utnyttjas. Det audiovisuella området och turismen anses ha störst möjligheter på detta område.
Avslutningsvis vill jag inte avstå från att ta upp internationaliseringen av utbytet och kulturutmaningarna som hänför sig dit, och jag skulle därför vilja stödja en fortsatt politik som upprätthåller respekten och främjandet av den kulturella mångfalden, såväl för länderna i Central- och Östeuropa som för utvecklingsländerna, till vilka Europa genom konventioner ger fortsatt stöd till kultursektorn som en hel och fullständig del i den ekonomiska utvecklingen. Har inte en ny seger för dem som förespråkar det kulturella undantaget vunnits mot OECD, som beslutat att behandla investeringsfrågorna utan att göra skillnad på produkterna, och som tvingats vika sig?
Och för att inte svika mitt uppdrag som parlamentariker kan jag inte gå förbi de alltför begränsade medel som avsatts till denna politik. Jag hoppas att de 250 miljoner ecu som kulturutskottet röstat för kommer att antas av ministerrådet. Omfattningen av detta program förtjänar verkligen det.

Alavanos
Herr ordförande! Först och främst vill jag gratulera kommissionen och den ansvariga myndigheten till deras strävan efter en helhetssyn på och en samordning av kulturinsatserna, som varit i hög grad splittrade och inte styrts av någon gemensam grundsyn eller enhetlig politik på kulturområdet.
Jag vill naturligtvis särskilt gratulera föredraganden Mouskouri som enligt min mening har förbättrat, utvecklat och breddat dessa förslag från kommissionen. Och jag tror att vi genom ett gott samarbete mellan Europaparlamentet och kommissionen kan uppnå resultat på kulturområdet, där Europeiska unionen tyvärr uppvisar stora brister. Ofta begränsar vi oss till det demokratiska eller sociala underskottet. Tyvärr har vi dock även ett kulturellt underskott i detta mångkulturella Europa, där det finns så många olika folk, så många intellektuella och konstnärliga krafter med olika utgångsläge, historia, språk och erfarenheter. Om byggandet av ett enat Europa verkligen vilar på historisk grund, kommer enhetsverket att leda till en omfattande kulturell blomstring.
Vi kan inte säga att det finns någon kulturell öken i Europa, men de olika kulturella verksamheterna, i synnerhet när det gäller ungdomen, bedrivs parallellt utan att leda till konvergens inom Europeiska unionen. Därför är det viktigt att Europeiska unionen tar initiativ, för att vi skall få kontakt med de kulturella krafterna, som ju kommer att påverka det kulturella enhetsverket lika mycket som Europaparlamentets resolutioner, lagstiftning och ekonomiska regler.
Sedan tycker jag att Mouskouris grundinställning är riktig. Jag anser att det är mycket viktigt att anslagen för detta program höjs till 250 miljoner ecu. Dessutom är det viktigt att full insyn råder och att de olika insatserna kartläggs. Utifrån mina erfarenheter som grekisk EU-parlamentariker och med tanke på den besvikelse jag har sett hos många som på grund av de otillräckliga resurserna inte fått delta i programmen, skulle jag vilja säga att det är mycket viktigt att ge flera möjlighet att delta i programmen. Framför allt måste vi kanske befria dem från den stränga byråkratiska kontrollen från Europeiska unionens sida, samtidigt som det naturligtvis måste finnas både öppenhet och ekonomisk kontroll.

Kerr
Herr ordförande! Först vill jag gratulera Nana Mouskouri till ett mycket förtjänstfullt betänkande. Hon är redan ett stort namn inom musiken, och hon kommer nu att bli ett stort namn inom kulturpolitiken i Europa. Såsom ordförande i Musikens vänner har jag i hög grad stött och samarbetat med Nana Mouskouri i denna fråga. I synnerhet vill jag hylla henne för avsnittet om musikpolitik. Musiken är mycket viktig för Europeiska unionen. Cirka 350 000 personer är anställda inom musikindustrin och omsättningen ligger på 15 miljarder ecu per år. Detta betänkande bidrar till att stärka denna vad gäller skolning, utbildning - vilket är mycket viktigt - och stöd till musikprojekt som detta parlament går i spetsen för, såsom Europeiska ungdomsorkestern. Nyligen besökte jag Europeiska ungdomsorkestern i Baden Baden för att se den sätta igång, och det är en stor succé. För första gången skall vi bilda en europeisk jazzorkester, European Youth Jazz Swinging Europe, vilket jag också välkomnar.
Helt klart behövs mera pengar, vilket Nana Mouskouri konstaterar i sitt betänkande. Vi måste finansiera de stora projekten i Europa liksom de små. Med en större budget kan vi göra detta. Vi bör beakta de mycket goda råden från European Federation for the Arts and Heritage som nyligen framlagt en konferensrapport. Jag hoppas kommissionär Oreja har läst denna och kommer att svara på de mycket goda förslag som EFAH ger även oss.

Féret
Herr ordförande! Som europeisk medborgare gläds jag naturligtvis åt att ett nytt instrument inrättats för att finansiera kultursamarbetet i Europa. Har kommissionen äntligen insett det grundläggande faktum att Europa är något annat än ett stort frihandelsområde för varor?
Men över hela idén svävar en stor skugga. Den planerade budgeten på 167 miljoner ecu för fem år är verkligen futtig. Jag delar fullständigt föredragandens åsikt när hon kräver större medel - 250 miljoner ecu - med en fördelning som gynnar främjandet av vårt europeiska kulturarv, större delaktighet och bättre tillgång till kulturåtgärder för medborgarna, och som anser att kulturen är en faktor för att bekräfta vår identitet gentemot tredje part.
Tack vare Mouskouri är vi, Athenas barn, inte längre föräldralösa. Jag kommer därför att förbehållslöst och entusiastiskt rösta för hennes betänkande, som tillsammans med införandet av euron och utvidgningen av Europeiska unionen till östländerna förefaller mig vara det viktigaste sedan jag tog plats här i parlamentet.

Tongue
Herr ordförande! Liksom alla andra vill jag hylla föredraganden för hennes hårda arbete. Jag vill också tacka kommissionen för att den förverkligat detta förslag för en enda ram för kultur, som reflekterar den politiska viljan i artikel 128. Såsom samtliga har konstaterat, är det hög tid för oss att få ett gemensamt angreppssätt och enhetlighet och vissa gemensamma mål i Europeiska unionens kulturpolitik som höjer värdet på de åtgärder som nationerna vidtar. Det är tid att vi formulerar våra gemensamma kulturella strävanden, och därför stöder jag helhjärtat vad Alavanos har sagt.
Vi borde ha haft en längre debatt. En konferens var verkligen inte nog. Vi kunde inte bara sopa undan Ariane, Raphael och Kaleidoscope, och vi tvingades sammanjämka uppenbart motstridiga målsättningar. Detta parlament konstaterade å ena sidan helt riktigt att vi behöver stödja många små projekt och operatörer eftersom vi ser dessa på fältet. Å andra sidan måste vi ha mycket större synlighet och kulturpolitiken bör vara synlig inom alla gemenskapsåtgärder. Detta är mycket svårt att uppnå då sjutton procent de kulturella åtgärderna kommer från detta program. Som vi vet härrör de stora pengarna till kulturen i synnerhet från strukturfonderna.
Vad Nana Mouskouri alltså försökte uppnå, och för vilket hon vann stöd i vårt utskott, var att bygga vidare på Ariane, Raphael och Kaleidoscope och det bästa i dessa, men även att återspegla kommissionens åsikter vad gäller skapandet av ett horisontellt perspektiv som tar i beaktande samma förslag som kommissionen har gjort för att åstadkomma bildandet av nätverk, tvärvetenskapliga projekt och stora symboliska projekt.
I min egen valkrets finns någonting som kallas Östra Londons sommaruniversitet. Det är ett av de mest fantastiska kulturella utbildningsevenemangen i hela London, men det har alltid hamnat mellan två stolar och inte kunnat erhålla finansiering. Det är denna typ av strävanden som bör och kan stödjas genom de förslag som vi lägger fram. Vi föreslår alltså en kompromiss mellan det bästa av det som funnits tidigare, men också att ni måste belysa europeiska kultursatsningar genom stora projekt. Detta måste vara del av en hörnsten av Folkens Europa. Detta är absolut nödvändigt, och jag säger alltid att Europeiska unionen inte kan leva av kommersialismen allena.

Vaz da Silva
Herr ordförande! Ett ramprogram för kulturen är ett steg framåt för att bekräfta den roll som motor och pivot som kulturen bör spela i det europeiska bygget. Europa behöver ett beslut om en kulturpolitik som går igenom alla politiska områden. Det bör vara dess signum för nästa sekel.
Kommissionens program Kultur 2000 uppvisar mycket positiva aspekter, som den fleråriga karaktären och integrationen i sektorer, men också några allvarliga brister. Mouskouris betänkande är inriktat på att mildra bristerna med mycket arbete och med en konstruktiv anda, vilket jag erkänner och gratulerar till, men har utelämnat aspekter jag skulle vilja se inkluderade, av vilka jag skall ta upp två: budgeten och den kulturella mångfalden.
Upptäckten som nyligen gjorts av de europeiska institutionerna, att kulturen främjar den sociala utvecklingen, den interna sammanhållningen och medborgarskapet, samt Europas synlighet utåt, har oförklarligt nog inte överförts till dess budget, vilket är löjligt. Det är ett misstag att tro att om man ger litet mindre till kulturen får det bara som konsekvens att antalet projekt minskar litet. Problemet är: Antingen ger man tillräckligt för att skapa en kritisk massa så att kulturen ger resultat, skapar personlig och social kvalitet, eller så är det inte mer än smulor till sparvarna.
En Europeisk union som är värdig sin egen historia och medveten om de utmaningar den har att möta, som utvidgningen och den internationella konkurrensen, måste beslutsamt investera i det som föregick dess tillväxt. Det är i dag - och inte senare - som Europeiska unionen måste bli en ekonomisk och kulturell union. Den måste bekräfta denna politiska vilja genom att anslå en realistisk procent av gemenskapsbudgeten till kulturbudgeten. Till att börja med, ett minimum på 250 miljoner. Detta är en signal som människor kommer att förstå.
Vad gäller den kulturella mångfalden, man kan inte behandla kulturen som något statiskt och definierat en gång för alla. Den är alltid i rörelse och känner inga gränser. Det europeiska kulturprogrammet måste, för att spela en nyttig roll, vara brett och flexibelt för att kunna ...
(Ordföranden fråntog talaren ordet.)

Hawlicek
Herr ordförande! Jag vill främst tacka Nana Mouskouri för det engagemang hon har visat programmet Kultur 2000. Jag ansluter mig till det viktigaste kravet, nämligen kravet på en höjning av de anslag som ställs till förfogande. För om vi tar det som står i kulturprogrammet på allvar - vilket jag önskar och ber kommissionen om - nämligen att kulturen är en central fråga inom ramen för den europeiska integrationen, om kulturen har ett fundamentalt värde för Europa och om den utgör en drivkraft i samhället, då är det inte mer än rätt att anslaget höjs till de 250 miljoner ecu som vårt utskott begär. Den nuvarande procentsatsen på 0, 003 procent av budgeten är en skam, och många av de aktiva inom kulturområdet är besvikna över att ingen hänsyn tas till deras framställningar.
Jag vill i synnerhet poängtera det engagemang som vår ordförande Peter Pex har visat, och även han kommer att tala här i dag, engagemanget hos det gemensamma utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media, men även engagemanget hos rådsordförande doktor Peter Wittmans, som redan på kulturministrarnas informella rådsmöte i Linz försökte övertyga sina kolleger om behovet av en budgetökning. Nu är det bara att hoppas att kulturministerrådet den 17 november godtar denna anslagshöjning, så att vi kan anta en gemensam ståndpunkt.
Jag stöder min kollega Mouskouris ändringsförslag om att programmet delas in i olika kulturområden precis som de hittillsvarande programmen, samt att man främjar kulturella nätverk, små och innovativa projekt, ett långsiktigt stöd och delaktigheten hos kulturellt missgynnade befolkningsgrupper.

Stenzel
Herr ordförande! Om jag skulle börja om från början, då skulle jag börja med kulturen. Detta uttalande av den store europeiske politikern Jean Monnet visar på kulturens stora betydelse för den europeiska enheten. Europeiska unionen är inte bara en ekonomisk gemenskap utan en värdegemenskap där en mångfald av språk och kulturer är förenade. Europa måste göras konkret och greppbart. Därför välkomnar jag förslaget i detta utmärkta betänkande om medborgarnas medverkan i kulturella åtgärder. Det kommer även att främja ett erkännande av kulturens sysselsättningspolitiska aspekter på europeisk nivå.
Stödet till evenemang och kulturprojekt som sker i form av partnerskap eller nätverk förutsätter tre medlemsstaters medverkan. I samband med det bör man bevaka att kommissionen ställer den nödvändiga infrastrukturen till förfogande, så att inte sökandet efter en partner blir ett oöverstigligt hinder. Ett bättre utbud på Internet samt databaser skulle underlätta för de sökande. Ökad insyn och bättre information om programmen skulle även det underlätta.
Det belopp som kommissionen föreslår på 167 miljoner ecu per år kommer säkert inte att räcka till att förverkliga dessa förslag. Det årliga anslag på 250 miljoner ecu som Europaparlamentet kräver är troligen också för litet med tanke på de belopp som spenderats på andra program. Betänkandet innehåller för programmets genomförande ett rättmätigt krav på samråd med aktiva inom kultursektorn. Dessutom bör man stödja bildandet av europeiska kulturpoler i medlemsstaterna som säkerställer en löpande kontakt med de enskilda stödinstitutionerna. Detta skulle utgöra ytterligare en viktig byggsten i den omfattande europeiska kulturpolitiken.

Pex
Herr ordförande! Jag vill naturligtvis också gratulera Mouskouri till resultatet av hennes storartade arbete och insatser för kulturpolitikens framtid, för det är det som det handlar om i dag. Jag gratulerar även ledamöterna i kulturutskottet till att vi tack vare deras insatser och samarbete nu på rekordtid kommit så långt att vi i dag kan behandla det här viktiga förslaget. Slutligen gratulerar jag kommissionär Oreja och hans tjänstemän till det kreativa arbete de lagt ned för att förbereda det här beslutsfattandet.
Egentligen är det dock först i dag som arbetet börjar. Det vi behöver är ett bra interinstitutionellt samarbete för att förverkliga de politiska föresatser som vi i dag kommer att fastställa. Det är jag verkligen bekymrad över. Vi har ju faktiskt tre förslag att ta ställning till. Ett förslag från kommissionen, ett förslag från parlamentet och i helgen såg jag även ett förslag från rådet som klart avviker från det som vi hört här i kväll.
Jag är också bekymrad över rådets avsikter med avseende på budgeten. Vad blir det av våra goda föresatser? Jag anser att kulturpolitiken måste bli medelpunkten för den europeiska politiken. Jag törs säga att utan en bra kulturpolitik så är fördjupningen och utvidgningen av Europeiska unionen i fara. Därför måste vi samarbeta även med de kulturella institutionerna i Europa, de har nämligen den kunskap och den energi som behövs för att genomföra de politiska planerna.
Jag hoppas att kommissionären snart kommer att berätta att han tillsammans med oss vill bearbeta rådet för att se till att vi i ett medlingsförsök kan nå fram till ett gott resultat och inte hamnar i den sorgliga situationen att vi måste avvisa politiken och när allt kommer omkring måste välja mellan det som vi i Nederländerna kallar: ett halvt ägg och en tom äggkopp. Jag hoppas att vi kan komma överens och att vi inom kort, före jul, når fram till ett gott resultat.

Oreja
Herr ordförande, ärade ledamöter, fru föredragande! Jag skulle först och främst vilja gratulera Mouskouri, liksom utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media, till detta betänkande. Det är ett välgjort arbete, ett detaljerat arbete, som gör den betydelse parlamentet lägger vid kultursektorn tydlig, och visar dess vilja att befästa en europeisk samhällsmodell, där kulturen intar den viktiga roll som den bör ha. Därför är det lämpligt att utveckla en gemenskapsram som gör det möjligt att stödja denna så känsliga och viktiga sektor för att uppnå en större medverkan från medborgarna i det europeiska bygget.
Enligt andan och bokstaven i fördragets artikel 128 är målet för ramprogrammet att tydliggöra ett gemensamt kulturellt område, som är inriktat på att stärka skapande, samarbete och utbyte, skydda och sprida kunskaper om det gemensamma kulturarvet med europeiskt intresse och de europeiska folkens historia, liksom att stimulera en spridning av medlemsstaternas kultur. Ramprogrammet utgår ifrån en allmän och öppen vision, och i förhållande till första generationen kulturprogram uppvisar det mer allmänna mål och strukturer och - tror vi - mer kompletta.
Vi går över till ändringsförslagen; kommissionen kan acceptera majoriteten av de 31 ändringsförslag som parlamentet har ingivit. Särskilt accepterar vi i sin helhet ändringsförslagen 2, 5, 6, 7, 9, 13 och 21, då de förbättrar texten i kommissionens förslag. Vi accepterar andan i ändringsförslagen 12, 33, 28, 29 och 31, och delvis andan i ändringsförslagen 10, 15 och 19. Och slutligen accepterar vi delvis ändringsförslagen 4 och 14, eftersom de ligger i linje med kommissionens förslag.
Däremot vill kommissionen stå kvar vid sin ursprungliga hållning angående 14 ändringsförslag, nämligen följande. Vad gäller ändringsförslagen 1, 3 och 11 kan inte kommissionen acceptera hänvisningarna, i ingresstyckena, till en kulturpolitik och en inre marknad för kulturen, eftersom fördraget bara förutser stödåtgärder till samarbetet mellan medlemsstaterna och de kulturellt verksamma och således skapandet av ett gemensamt kulturområde för européerna.
Vad gäller ändringsförslag 8 vill kommissionen behålla ingresstyckets fullständiga mening, eftersom den är en integrerad del av texten i Agenda 2000.
Beträffande ändringsförslagen 4 och 14 kan inte kommissionen acceptera hänvisningen till att " hävda den europeiska kulturella identiteten i förhållande till tredje land" och föredrar att hålla sig till idén om dialog med övriga kulturer i världen.
Kommissionen anser angående ändringsförslagen 17 och 20, om tillämpning av programmet, att samarbetet med medlemsstaterna är något som genomförts och inte skall stå med i rubriken till artikel 4. Inom ramen för sin självförvaltning försöker kommissionen garantera ständiga konsultationer med de yrkesverksamma och vill inte göra någon speciell hänvisning till det i artikel 4.
Vad gäller uppföljningen av programmet är inte rådfrågningen av den ekonomiska och sociala kommittén obligatorisk. Kommissionen accepterar därför inte denna hänvisning, inte heller den om uppföljningen av programmet, vilken skulle innebära ett långdraget, komplext och kostsamt förfarande.
Övriga ändringsförslag, accepterade eller delvis förkastade av kommissionen, formas kring fyra huvudämnen: åtgärdernas typologi, budgeten, kommittéförfarandet och tillämpningsmedlen.
Kommissionen förstår, vad gäller åtgärdernas typologi som tas upp i ändringsförslagen 15 och 23 - vilka i sin anda är delvis acceptabla - och i ändringsförslag 22 - som förkastas -, parlamentets vilja att garantera att varje artistisk och kulturell disciplin skall finnas med i programmet, och accepterar att införa tanken om vertikala och horisontella åtgärder i artikel 2 liksom upplysningsvis i bilagan.
Emellertid anser kommissionen att det procentuella budgetanslaget till de olika kulturella sektorerna å ena sidan kan vara skadligt för de subventionerade projektens kvalitet, och å andra sidan, kan göra att organisationen av programmet blir för stelt och att det blir svårt att förvalta i praktiken.
Angående budgeten - ändringsförslag 16 - tackar kommissionen parlamentet för att det än en gång har visat sitt intresse och stöd för gemenskapens kulturella åtgärder. Kommissionen måste dock erinra om att budgeten på 167 miljoner beräknades på grundval av den av våra institutioner godkända budgetplaneringen, och den kan bara ändras av de två grenarna i budgetmyndigheten, parlamentet och rådet.
Beträffande kommittéförfarandet - ändringsförslag 18 - påminner kommissionen i detta ögonblick om att denna fråga är föremål för en horisontell förhandling inom ramen för den interinstitutionella överenskommelsen. Kommissionen anser å andra sidan att förslaget om en blandad kommitté för att garantera verkställandet av ramprogrammet är riktigt, och kan inte acceptera ett införande av en underkommitté, vilken inte följer någon av de kommittémodeller som godkänts av de tre institutionerna.
Vad gäller tillämpningsåtgärderna - ändringsförslagen 24, 25, 26 och 27 - brukar dessa åtgärder offentliggöras av kommissionen i Europeiska gemenskapernas officiella tidning, och punkterna i beslutet som våra institutioner godkänt överförs till praktisk användning för de yrkesverksamma.
Parlamentet inför några punkter genom att i sin text ta upp en rad mycket specifika detaljer i tillämpningsåtgärderna, och till och med fastställa procentsiffror för hur mycket som bör ges varje kulturområde, vilka skulle kunna skada programmets tillämpning, dess effektivitet och särskilt förenklingen av förfarandena som såväl de kulturellt verksamma som våra institutioner vill ha.
Beträffande minskningen från 50 000 till 40 000 ecu som minsta bidrag till specifika åtgärder, anser kommissionen att, även om detta ändringsförslag går ut på att underlätta möjligheterna för små kulturprojekt, man löper risken att uppmuntra ett alldeles för stort antal projekt av denna åtgärdskategori i förhållande till budgetgränserna och således att återskapa den splittring vi försöker undvika. Detta skulle dessutom framkalla mer missnöje än tillfredsställelse hos de verksamma.
Detta är, herr ordförande, mina damer och herrar, kommissionens ståndpunkt. Jag vill än en gång tacka parlamentet för detta betänkande; ett seriöst och detaljerat betänkande, och för den effektivitet som har visats genom att arbetet har skett i rekordfart. Jag hoppas att alla dessa bidrag gör det möjligt att fastställa ett gemensamt program som är vidöppet för våra medborgare, våra skapande och de kulturverksamma i Europa.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 20.27 och återupptogs kl. 21.00.)

Undanröjande av vissa handelshinder
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande av Skinner (A4-0385/98) för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om förslaget till rådets förordning (EG) om införande av en ingripandemekanism för kommissionen för att undanröja vissa handelshinder (KOM(97)0619 - C4-0011/98-9348/98 - C4-0441/98-97/0330(CNS)).

Skinner
Herr ordförande! Detta har varit ett ganska kontroversiellt betänkande från början till slut, och det är inte över ännu. Ni kommer inte att finna det förvånande att jag anser att vi bör handla konsekvent som parlament. Vi bör inte ägna oss åt lättköpt, politisk posering utan vi bör, mycket direkt och målmedvetet, ägna oss åt att konstruera något som gynnar Europeiska unionens medborgare och företag i ett effektivt byggande av unionens handel och välfärd så att vi kan skapa arbeten för att lindra fattigdomen och vårt samhälles alla andra dåliga sidor. Jag är övertygad om att ledamöterna instämmer med mig i detta avseende.
Jag måste emellertid säga att det, såsom boende i Förenade kungarikets sydöstra region, är med stort missnöje som jag tvingats konstatera att det finns goda ting och dåliga ting bland det som EU åstadkommit. En av de värsta aspekterna har varit hamnblockadernas effekter som har orsakat förseningar.
(Inpass från Kerr) Såvitt jag förstår, herr ordförande, får Kerr tillfälle att tala om ett ögonblick. I Kent, i sydvästra England, har vi fått handskas med vissa ganska allvarliga problem. I synnerhet stod lastbilar parkerade längs hela M20, vilket inte är bra för många människor i sydväst, den mest tätbefolkade delen av Förenade kungariket. Detta beteende från EU: s sida leder inte till en konstruktiv debatt om EU och får till följd att människorna i Förenade kungariket, liksom på andra håll inom EU, lämnas med den obesvarade frågan om vad som kan göras för att främja processen mot fri rörlighet för handeln.
(Inpass från Kerr: Hur blir det med arbetarna, undrar vi!) Det föregående dokumentet, framlagt av kommissionen efter att rådet bett den ingripa, införde ett specifikt verktyg som tillåter kommissionen att handla mycket snabbt vid sådana händelser. Den inre europeiska marknaden innebär att inga hinder skall finnas för handeln och därmed har fördraget rättsliga ramar genom vilka vi tillåter en fri rörlighet för handeln. I praktiken, vilket jag redan har konstaterat, tillåter förpliktelsen inte denna fria rörlighet för handeln. I värsta fall ignoreras den och i bästa fall glöms den bort på ett bekvämt sätt. Om det görs av brittiska bönder eller franska lastbilschaufförer spelar ingen roll. Det bör inte inträffa.
Kommissionens dokument tog upp detta och rönte stor uppmärksamhet på sin tid. Givetvis vann det inte något omfattande samtycke och stöd i parlamentet, i första hand på grund av att det felade i synnerhet på två områden: i frågan om subsidiaritet där nationella regeringar skulle hållas ansvariga av sina egna domstolar på grundval av tolkningen av gemenskapslagarna och även på grundval av uttryckandet av de grundläggande mänskliga rättigheterna, i synnerhet rätten till stridsåtgärder och strejk. Det avvisades av Europaparlamentet, återförvisades till rådet och rådet återkom med ett omarbetat förslag. Denna modifierade text rättade till båda dessa specifika problem, och så har vi då framför oss i denna plenarförsamling ett betänkande som parlamentet, kommissionen och rådet samtliga anser är en framstegsvänlig text. Det är en text som tillåter oss att skynda på lagstiftningsförfarandet, tillåter företag och medborgare att få sina rättigheter respekterade inom Europeiska unionen men inte skadar den sociala struktur på vilken de industriella relationerna bygger runt om i gemenskapen.
Dessa är viktiga överväganden när vi kommer till inspektionen av vilken lagstiftning som helst inom området och handelns rörlighet. Vi bör komma ihåg att detta specifika verktyg faller under artikel 7(a). Det handlar inte i något avseende om frågor inom det sociala programmet. Vad vi bör efterlysa är att det sociala programmet respekteras på samma sätt och jag ber kommissionen ...
(Inpass från Kerr.) Jag hoppas att ni lägger till tid, herr ordförande, för de avbrott som orsakas av min kollega. Jag ber i mitt betänkande kommissionen och rådet att införa särskilda bestämmelser för att skapa jämvikt inom EU vad gäller garantierna för lika behandling av såväl arbetare som kapital.
Vad gäller ändringsförslagen skulle de från utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt som klargör frågorna och gör alla försök från regeringarna att förändra situationen genom att omedelbart publicera dem på kommissionens hemsida snarare än i den officiella tidningen kunna vara till nytta. Jag noterar med intresse att utskottet för sysselsättning och socialfrågor stöder mina egna åsikter om lika behandling av kapital och arbetare. Detta placeras emellertid lämpligast som ett politiskt förklarande snarare än i en ändring av själva texten. Detta skulle tillåta oss att andas mycket lättare och möjliggöra ett godkännande av denna text. Jag anser att detta betänkande kommer att ses som ganska banbrytande. Det kommer verkligen att hjälpa företagen inom Europeiska unionen.
(Inpass från Kerr: Hur blir det med arbetarnas mötesrätt?) Och jag anser att största delen av Europeiska unionen kommer att tacka oss för att vi tar det förnuftiga och framåtskridande steget framåt i stället för att vi skall behöva leva med det vi levt med de senaste decennierna.

Palacio Vallelersundi
Herr ordförande! Tillåt mig att inleda med att nämna den förträffliga inställningen hos föredraganden Skinner, vilken har förenat god verksamhet och rättsligt ansvar med politisk instinkt och förmåga att lyssna under den komplexa parlamentariska vägen för detta betänkande. Jag vill också nämna att Wijsenbeeks förslag, i det första yttrandet från utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, återspeglar en beslutsam insats för den europeiska integrationen och en delad oro för medborgarskyddet.
Den förordning vi behandlar måste ställas i relation, vilket föredraganden har påpekat, till kommissionens förslag från november 1997. Den texten tog upp många rättsliga problem, bland dem vissa överskridanden av den i fördraget fastställda institutionella balansen. Därför gav parlamentet ett positivt mottagande till rådets nya förslag, som presenterades i juli, och som har gett upphov till detta betänkande. Den huvudsakliga skillnaden ligger i att kommissionens beslutsinstrument försvinner, vilket var det som ställde till mest svårigheter.
Utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt har, med prioriterad karaktär, analyserat två aspekter: den rättsliga grunden och förslagets mervärde. Vad gäller den rättsliga grunden har artikel 235 i fördraget förslagits, vilket i enlighet med rättspraxisen är lämpligt när följande villkor uppträder: att det handlar om att uppfylla ett av målen i gemenskapen såsom marknad, att specifika föreskrifter för detta fall inte har fastställts i fördraget och att åtgärden är nödvändig.
Utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt frågade sig om, i nuvarande situation, det andra villkoret uppfylldes. Emellertid ansåg det slutligen att det reviderade förslaget inte innebär samordningsåtgärder, till vilket artikel 100 A av nödvändighet hänför sig. Således skriver utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt helt och hållet under på att artikel 235 är den lämpliga rättsliga grunden.
Vad gäller ändringsförslagens mervärde, instämmer utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt i att ändringsförslagen 11, 13 och 14 är lämpliga, och är samtidigt medvetet om att det inte saknas svårigheter för att konstruktivt integrera dem inom ramen för primärrätten, eftersom artikel 191 enbart fastställer tvånget att offentliggöra förordningar och direktiv av allmän karaktär. Men jag tror att med den nyans som Skinner har lagt till, kan man vad gäller ändringsförslag 11 göra en tolkning som helt går att förena, framför allt om vi är medvetna om att Amsterdamfördraget betonar öppenheten, och att ett av de stora medlen för insyn är användandet av nya teknologier, för att få kännedom om denna oerhört viktiga förordning, från alla dem som påverkas av ett förfarande som är öppet för beskydd genom denna förordning.
Beträffande ändringsförslag 13, är det sant att formaliteterna i artikel 169 i fördraget är av viktig karaktär, och det är inte nödvändigt att ändra dem i en sekundärrättsakt som denna. Utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt tolkade det också som att den föreslagna texten är förenlig med denna föreskrift, om man inte ger den en sträng tolkning, och även förenlig, herr ordförande, med de principer som bär upp det stora gemenskapsbygget.
Övriga ändringsförslag är inriktade på att utvidga förordningens område till de allvarliga störningarna av den fria rörligheten för arbetstagare. Utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt delar denna oro, men anser att detta inte är det rätta instrumentet för att inkludera bestämmelsen, av tre skäl:
För det första: vi får inte glömma att denna förordning svarar mot ett mandat från Europeiska rådet i Amsterdam i juli 1997 som begränsas till den fria rörligheten för varor.
För det andra: Vi får inte glömma det specifika i hindren, av den fria rörligheten för varor, som denna förordning syftar till att upphäva. Det handlar om ett agerande vid sidan om lagen, genom handlingar, genom fysiska hinder. Störningarna av den fria rörligheten för arbetstagare är av en annorlunda karaktär. Enligt en grafisk kurva har det tyvärr ofta förekommit, som föredraganden sade, blockader av lastbilar på väg, men - vad jag vet - har aldrig problemet med arbetstagare varit att de fysiskt hindrats att ta sig över en gräns eller att komma till sina arbeten, vilket skulle vara den motsvarande situationen. Att med ett och samma rättsliga instrument försöka omfatta så olika situationer skulle skada dess interna samhörighet, det vill säga, skada den rättsliga kvaliteten, alltså, att skada rättssäkerheten. Vi skulle inte göra medborgarna någon stor tjänst, herr ordförande, herr kommissionär, genom att blanda - tillåt mig ett mycket typiskt uttryck - äpplen och päron.
För det tredje: Detta är varken nödvändigt eller lämpligt, eftersom vi till vårt förfogande har vår inriktning, ett lämpligt instrument för att ge form åt denna oro. Det handlar om förordning 1612/68 om fri rörlighet för arbetstagare och direktivet 68/360. Framför mig har jag dokumenten KOM 98/0229, 98/0230 och 98/0231, vilka, till följd av handlingsplanen för den fria rörligheten för arbetstagare som lagts fram av kommissionen, presenterar reformen av denna förordning och detta direktiv.
Herr ordförande! Detta är inriktningen. Det är här dessa ändringsförslag bör föras in.

Ettl
Herr ordförande! Först några ord om det föregående talare sade. När rådet lämnar ett uppdrag till kommissionen där man talar om att stärka den fria rörligheten för varor, då är det väl ganska litet, eftersom vi måste komma ihåg konceptet om den inre marknaden och tänka litet längre när det handlar om att stärka denna. Därför bör och måste vi även föra en politisk diskussion om dessa frågor. Men jag vill börja med att tala om vad jag uppskattar. Jag uppskattar att man stärker den fria rörligheten för varor utifrån principen om ett införande av regelmekanismer som förhindrar illegala handlingar, som garanterar den fria rörligheten för varor och som i dag föreligger i en godtagbar utformning.
Först och främst kan jag säga att jag inte avundas Peter Skinner för den komplicerade uppgift han har åtagit sig. Jag tycker att han har löst den på ett bra sätt, även om vi inte är överens i alla frågor, det får jag lov att tillägga. Jag utgår från att det är viktigt att stärka den fria rörligheten för varor, förhindra protektionistiska åtgärder som liksom tidigare förekommer i de enskilda medlemsstaterna. Därför välkomnar jag i stort detta underlag.
Det finns en knepig aspekt i denna komplexa fråga som man bör tänka på, nämligen att det är svårt att konstatera huruvida en handling är illegal eller ej. Detta har också vållat problem, eftersom enskilda stater har godkänt åtgärder som är illegala. Därför behöver vi i dag bestämmelser, eftersom vissa stater inte riktigt har förstått konceptet om en inre marknad. Därför behöver vi dessa särskilda bestämmelser i dag. Men problemet och faran som uppstår i samband med det, är att det möjligen kan inverka negativt på de grundläggande rättigheter, så som rätten eller friheten att strejka eller rätten att demonstrera och mötesfriheten. Jag är därför glad att det inom ramen för rådgivningsmekanismen mellan rådet, parlamentet och kommissionen har klargjorts att de grundläggande rättigheterna som rätten eller friheten att strejka inte kommer att påverkas. Det är en viktig förutsättning för att vi skall kunna godkänna helheten. Det beslutet fattades enligt min uppfattning även tack vare vår medverkan.
Det jag inte uppskattar är att det endast är en av de fyra friheterna som vi stärker och förbättrar medan vi ignorerar de övriga. För den fria rörligheten för varor inrättar vi en ingipandemekanism där parlamentet efter kort tid, bara fem dagar, griper in. Det är bra i sig. Det innebär att vi upprättar ett särskilt rättsskyddssystem för handeln med varor. Men när jag jämför den fria rörligheten för varor med den fria rörligheten för arbetstagare upptäcker jag att det råder en stark obalans. Det pågick i över sex års tid ett förfarande för arbetstagarna inom Europeiska unionen. Så lång tid tog det innan arbetstagarna på rättsliga grunder efter EG-domstolens medverkan fick det de hade rätt till. Det innebär att dagens ingripandemekanism efter bara fem dagar skapar en ogynnsam situation för arbetstagarna som givetvis måste få röra sig fritt inom Europeiska unionen. Det betyder att arbetstagaren ur rättslig synvinkel har en lång väg att gå för att uppnå det han har rätt till.
Det kan innebära nackdelar för pensionen, det kan innebära att man måste vänta i flera år på tilläggspensionen och mycket annat. Det är huvudsakligen detta som utskottet för sysselsättning och socialfrågor påpekar. Socialutskottet säger, låt oss inte skapa en obalans mellan de fyra friheterna, utan låt oss i stället påskynda den fria rörligheten för arbetstagare och därigenom stärka konceptet om en inre marknad. Då blir det hela meningsfullt och då blir våra ändringsförslag begripliga. I själva verket är det en uppmaning till kommissionären om att i fortsättningen följa denna linje i stället för att skapa en ensidig vidareutveckling som endast baseras på ekonomin.

García-Margallo y Marfil
Herr ordförande! Jag skall försöka göra några observationer med anledning av de tidigare inläggen, eftersom det inte tjänar mycket till att göra ett självständigt tal vid denna tidpunkt på kvällen.
De olika inläggen har betonat att denna förordning har haft en olycklig resa. Alla institutioner och politiska grupper var överens om att något måste göras för att garantera den fria rörligheten för varor inom unionen, och i andra hand, för att få slut på de vandalhandlingar som allt oftare inträffade i vissa länder, mot egendom, varor och produkter från andra länder i unionen.
Frågan har behandlats av EG-domstolen, men det saknades en bestämmelse som gjorde den i fördraget fastställda fria rörligheten verkligt effektiv. Men även om alla var överens om att något måste göras, var det svårt att veta vad detta något skulle bestå av, vilka dessa åtgärder konkret skulle vara. Några av konfliktpunkterna har redovisats här i kväll. Resultatet av denna diskussion - och där håller jag med Ettl - är att det förslag vi nu behandlar är ett förslag som inte är tillräckligt i förhållande till våra ambitioner. Men även om det är otillräckligt är det ett första steg som bör fördjupas och därför applåderar jag det förslag vi debatterar.
Men det finns några observationer, framför allt i de senaste inläggen, som oroar mig och som jag skulle vilja precisera. Ettl gratulerar till att denna förordning respekterar vissa grundläggande rättigheter - strejkrätten och föreningsrätten. Men om detta får det inte råda några tvivel. Ingen bestämmelse i unionen får försvaga dessa rättigheter. Vad jag inte lyckas förstå är vilka föreningar som är förenliga med denna rätt och vilka som är oförenliga med den fria rörligheten för varor. Enligt min mening finns det inget utövande av strejkrätten som tillåter att välta lastbilar från en annan medlemsstat. Strejkrätten är en rättighet som är reglerad i fråga om dess innehåll och följder.
Jag kan inte förstå hur man kan tycka att det finns någon konflikt mellan föreningsrätten, eller mötesrätten, och den fria rörligheten för varor. För inte i något fall skulle mötesrätten tillåta vandalhandlingar, såsom att välta lastbilar från en annan medlemsstat.
Om jag har en annan tolkning än Ettl angående detta, finns det andra saker jag håller med om. Jag anser just att man måste förena två principer: principen om att intensifiera eller effektivisera den fria rörligheten för varor med en viss uppmärksamhet för den fria rörligheten för arbetstagare. Därför föreslog jag i mitt utskott att min politiska grupp, PPE, skulle rösta för ändringsförslagen från utskottet för sysselsättning och socialfrågor, men påpeka att vi överskrider målet för denna förordning. Jag har skickat en skrivelse till föredraganden - som inte befinner sig i kammaren för tillfället - där jag säger att sättet att förena respekten för de två friheterna - den fria rörligheten för varor och den fria rörligheten för arbetstagare - och samtidigt inte gå utanför förordningens område, skulle vara genom ett muntligt ändringsförslag - vilket jag inte vet om det kommer att accepteras -, där kommissionen ombeds att utarbeta en förordning för att göra den fria rörligheten för arbetstagare effektiv. Om kommissionären skulle säga att de kommer att göra det i en annan text, skulle vi förändra texten i våra ändringsförslag från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, och återgå till den ursprungliga texten och begränsa oss till den fria rörligheten för varor, men klargöra vårt intresse, som ett politiskt uttalande, av att stärka den andra fria rörligheten, vilken både vår grupp och er, herr Ettl, är angelägna om.

Ribeiro
Herr ordförande! Ett betänkande som detta, om förslag till rådets förordning om införande av en ingripandemekanism för kommissionen för att undanröja vissa handelshinder, skulle förtjäna en annan debatt. Inte denna, vid denna tidpunkt, instoppad på detta sätt på föredragningslistan. Jag skulle dessutom nästan kunna säga att denna fråga och detta betänkande förtjänar en debatt, och inte allt det som tycks ha gjorts för att det inte skulle bli någon debatt, utan i stället ett återupprättande av en snabb och effektiv ingripandemekanism, vilket man tydligen inte heller tycks anse går att förena med att uppmuntra och hålla fullständigt demokratiska debatter. I själva verket, och innan jag säger något i sak om detta förslag till förordning för att parlamentets yttrande skall godkännas, är det nödvändigt att framhålla tre eller fyra faktorer som, då de är mycket betydelsefulla, bör kommenteras en del.
Betänkande Skinner godkändes i slutet av förra veckan i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik. Föredraganden ingav inte, efter den första fasen och med tanke på att han skulle ha gett skälen till rådets omformulering, några ändringsförslag, men i omröstningen ingavs ändringsförslag som kom från yttrandet från utskottet för sysselsättning och socialfrågor, och från utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt. Och betänkandet, som vi väntade, var tänkt att tas upp på föredragningslistan för november II eller för december. Inte i något förslag till föredragningslista för detta sammanträde, inte ens i den så kallade definitiva versionen, finns betänkandet upptaget. Efteråt, redan efter det som skulle vara i sista stund, genom ett beslut som togs i går kväll under ordförandekonferensen eller i något ersättningsorgan, fördes betänkandet in med det nödvändiga tilläggsförslaget om att acceptera ändringsförslag fram till middagstid i dag.
Detta förfarande är onormalt: Det avslöjar en brådska som vi inte kände till eller kunde ana, och det var inte ens möjligt att ta upp frågan om dess tveksamma legitimitet enligt arbetsordningen på grund av bristande översättning till vissa språk och tidsfristen för ingivande av ändringsförslag.
Vi medger att vi är förvånade och överkörda genom detta, i detta parlament, hastiga sätt att yttra sig om en fråga som denna. Det som borde göras är att undersöka medel och mekanismer för att på ett effektivt sätt garantera den fria rörligheten för varor, inklusive möjligheten att införa sanktioner mot medlemsstaterna utifrån ett förslag från kommissionen, för att uppfylla Amsterdamfördragets slutsatser. Rör det sig om mindre viktiga frågor eller ämnen? Självklart inte. Är det känsliga frågor? Givetvis, eftersom det handlar om möjligheten att förena olika lagstiftningar och respektive olika nivåer av förordningar och också att - på ett nästan brutalt sätt, skulle jag vilja säga - ta itu med att sammanfoga befogenheterna och den nationella suveräniteten, och upprättandet av mekanismer på gemenskapsnivå, samt dess bestämmelser.
Föredraganden tar, i motiveringen, på ett lämpligt sätt upp några avslöjande punkter om svagheten i den ingripandemekanism man vill upprätta. Han säger, på ett mycket bra sätt, att denna förordning inte kan sikta på att definiera vad som är civila eller kollektiva rättigheter eller friheter, eller att lösa eventuella motsägelser mellan olika rättigheter och friheter, lika legitima rättigheter eller intressen, då dessa frågor hör till de nationella rättsordningarnas befogenhet, om än nödvändiga inom ramen för Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna.
Definitionen av handelshindren kan därför inte hamna i konflikt med medlemsstaterna skyldigheter att inte överskrida de " nödvändiga och proportionella åtgärderna" och inte hindra " utövandet av grundläggande rättigheter" . Trots att Skinner är nöjd med att den andra versionen enligt hans mening " undanröjt alla oklarheter på området" , riktar det ändå uppmärksamhet, om än bara i motiveringen, mot det faktum att arbetskonflikterna som lett till de handelshinder som gett upphov till detta initiativ från rådet och kommissionen inte har inträffat av en slump utan har skett på grund av avsaknaden av annan, inte mindre brådskande, lagstiftning och bestämmelser som hör ihop med utövandet av yrkesverksamhet.
Dessutom tar yttrandet från utskottet för sysselsättning och socialfrågor, med rätta, upp problemet med balansen mellan de fyra fria rörligheterna, vilka utgör den inre marknaden, och understryker att den ekonomiska aspekten än en gång har privilegierats, att förslaget till förordning som lades fram för oss endast innehåller en strävan mot att stärka den fria rörligheten för varor, med en ännu kraftigare betoning på denna inriktning, en komplicerad och känslig fråga som man försöker debattera i denna kammare på ett snabbt sätt och utan minsta krav på förberedelser. För vår del anser vi, trots ansträngningen att följa denna ökade takt - som är tveksam, för att inte säga misstänkt -, att denna debatt har blivit oönskad, ja mer än så; orättvis och oacceptabel, och vi kan inte ge vårt stöd till ett betänkande som drivs igenom på detta sätt för att få vårt godkännande.

Wolf
Herr ordförande! Jag tror att vi har en principiell svårighet här. Jag anser att kollegerna Skinner och Ettl är kloka personer med gott omdöme, men jag tror inte att man riktigt har begripit tillvägagångssättet här. Arbetskonflikträtt är alltid ett försök till en rättslig version av arbetsmarknadskonflikter och fungerar bara i de fall där båda sidornas rättigheter garanteras, och då rör det sig inte om individuella frihetsrättigheter eller egendomsrättigheter, utan om rättigheterna i fall av en villkorlig lockout eller åtal av strejkaktivister. Det har man över huvud taget inte tagit hänsyn till här.
Vår kollega Skinner har på ett subtilt sätt tagit död på alla illusioner beträffande kommissionens förslag. Det får jag lov att erkänna. Kollegan Ettl har lagt till ytterligare ett par punkter som visar att det inte går att följa den linjen, men det ursprungliga projektet har ändå förblivit ett underligt projekt. Vi kan inte skapa en europeisk civiliserad arbetskonfliktsrätt på ett sådant indirekt sätt utan snarare genom att diskutera hur den europeiska strejkrätten och garantierna och gränserna för denna skall se ut. Bara på det viset kan vi ta itu med problemet på allvar och så tillvida är vi inte nöjda med resultatet ännu. Det kan hända att vi befinner oss i en tvångssituation där det inte finns någon annan utväg, men det är och förblir ett falskt försök. Och det kan inte Skinner rå för.

Lukas
Herr ordförande! Det är ur vår synvinkel viktigt att kommissionens ursprungliga förslag som rymmer överdrivna möjligheter att ingripa i medlemsstaternas suveränitet inte har antagits. Rådets föreliggande förordning innebär en någorlunda godtagbar kompromiss. Konflikter på arbetsmarknaden som skapar de hinder som diskuteras i den här debatten uppstår inte utan anledning och har vissa gånger ett nära samband med brister i det europeiska rättssystemet. Man måste naturligtvis i möjligaste mån överlåta åt de suveräna staterna att själva säkerställa att den inre marknaden fungerar.
Strejkrätten som sådan får inte ifrågasättas. Det stämmer utan tvekan att tyngdpunkten i fråga om de fyra friheterna främst ligger på det ekonomiska området. Men jag anser det inte vara lämpligt att blanda samman handeln med varor och socialpolitiska överväganden så som de kommer till uttryck i de föreliggande ändringsförslagen.

Gillis
Herr ordförande! Det har förekommit många exempel på störningar i den fria rörligheten för varor inom EU under senare år, vare sig det rört sig om stridsåtgärder, till exempel de franska lastbilsförarnas blockad som orsakade så stora skador för den transeuropeiska handeln, eller blockaden av walesiska hamnar nyligen av arga bönder som protesterade mot bojkotten av brittiskt nötkött med anledningen av BSE, eller på grund av fallande priser på får. I alla händelser hindrade de köttransporterande lastbilar och andra lastbilar från Irland från att få tillgång till rutterna genom Förenade kungariket till kontinenten.
Det är av yttersta vikt att vi finner ett sätt för att garantera förverkligandet av den fria rörligheten av varor inom EU utan fördomar mot dem som tjänar sitt levebröd genom handeln mellan gemenskapens länder. Jag instämmer med föredraganden om att en stor del av problemet är kopplat till klyftan mellan villkoren för den fria marknad vi nu åtnjuter och bristen på harmonisering av reglerna om arbetsförhållanden. Vilka åtgärder vi än vidtar för att garantera den fria rörligheten för varor får dessa inte undergräva rätten till stridsåtgärder eller fredliga protester av EU: s arbetsstyrka. Det är emellertid av yttersta vikt att vi har ett snabbt system för ingripande för att minska hindren för fri rörlighet och, där så är nödvändigt, att tillhandahålla kompensation för förluster för dem som skadats av sådana handlingar.

Kerr
Herr ordförande! Först vill jag hylla Skinner som är en perfekt budbärare för det nya Labourpartiet. Jag kan nu förstå varför han utsågs till förstanamn i sydöstra England på listan för återval nästa år. Han försvarar brittiska åkare - några av de otäckaste, mest reaktionära högermänniskor man kan träffa på - och attackerar franska lastbilsförare som kämpar för färre timmar och bättre sociala förhållanden. Man skulle ha trott att medlemmar i Labourpartiet skulle ha stött detta. Men han är förstås medlem i det nya Labourpartiet.
Tidigare i kväll talade vice premiärminister John Prescott i denna byggnad till de brittiska Labourmedlemmarna. För trettio år sedan ledde han sjömännens strejk. Under Skinners lagar skulle Prescott kastats i fängelse. Prescott var förstås då medlem i Socialistinternationalen. I dag är han vice statsminister för det nya Labourpartiet. Sanningen är att denna rådsförordning handlar om att hålla Blair vid gott humör. Blair, som for till toppmötet i Amsterdam och klagade på de franska lastbilsförarna. Vi i detta parlament bör skydda arbetarnas rätt att vidta åtgärder, att genomföra solidaritetsaktioner och att åtnjuta mötesfrihet, och jag skulle vilja se att Skinner månade litet mer om arbetarnas rättigheter och arbetarnas fria rörlighet, snarare än om den fria rörligheten för varor.

Skinner
Herr ordförande! Palacio summerade i mitt tycke mycket väl den rättsliga nödvändigheten av att vi accepterar att detta verktyg är till för att handskas med funktionsstörningar på marknaden och att detta var vad den avsåg att göra. Helt klart finns ingen invändning mot detta eftersom fördraget klart uttalar detta. Ettl redogjorde för sin ståndpunkt, att den politiska balansen var av yttersta vikt, och jag glad över att kunna instämma. Detta stämmer och detta bör vara vårt övergripande mål på lång sikt. Men jag anser inte att detta verktyg nödvändigtvis kommer att åstadkomma detta direkt. Icke desto mindre bör vi politiskt sett göra detta uttalande. García-Margallo y Marfil vet att det från båda sidor sett är nödvändigt att föra samman dessa friheter, och han liksom jag kan enas i en önskan om ett oberoende verktyg för att göra något åt detta någon gång i framtiden. Detta är någonting som kommissionen och rådet bör titta på.
Jag kan inte instämma med Ribeiro om den tid det har tagit för oss att nå hit. Det har gått mycket snabbt att få det till denna plenarförsamling, men diskussionen har tagit åtta månader. En stor del av diskussionen ägde rum med Ribeiro, är jag glad över att kunna säga. Jag kontrollerar inte parlamentets förfaranden vad gäller att föra upp detta på dess föredragningslista. Jag vill säga till Wolf att den rättsliga grunden för att garantera strejker inte är subtil utan mycket grundläggande. Detta borde vara en frihet som alla inom Europeiska unionen bör efterstäva som medborgare, fackföreningsmedlem eller inte. Jag är mycket nöjd över att detta accepteras för första gången i många medlemsstater. Jag är glad att Wolf erkände detta, inte speciellt subtilt, men mycket tydligt. Till exempel har nu Förenade kungariket i denna förordning sitt första omnämnande av legala, fria strejker.
Jag tackar Lukas för hans kommentarer trots att jag inte nödvändigtvis delar dem alla. Gillis talade om den franska lastbilsblockaden, Förenade kungarikets lantbrukare och problemen i Irland. Jag instämmer med honom och i synnerhet med hans understrykande av de sociala rättigheterna. Men, herr Kerr! Jag är ledsen. Jag vet att han alltid tycker om ett gott skratt, och även vid denna tid på kvällen tar han vårt sinne för humor i anspråk. Jag kan emellertid inte instämma i någonting av det han säger.

Monti
Herr ordförande! Låt mig uppriktigt få tacka parlamentet för dess kunniga och noggranna behandling av förslaget till förordning. Jag vill framför allt tacka Skinner, Wijsenbeek, Palacio och Ettl som i likhet med sina respektive utskott har visat prov på stor samarbetsvilja och ett äkta engagemang. Det är även deras förtjänst att vi har kommit så nära det resultat som jag hoppas vi snart skall kunna uppnå.
Som Skinner mycket riktigt påpekar i sitt betänkande så uppmanade Europeiska rådet vid sitt möte i Amsterdam kommissionen att lägga fram förslag på hur man kan förbättra snabbheten och effektiviteten när det gäller den fria rörligheten för varor. I mina tidigare uttalanden inför de olika utskott som har behandlat frågan har jag redan haft tillfälle att understryka att det framför allt handlar om att hitta lösningar som kan undanröja de hinder som finns för import av varor och som innebär att man förstör och/eller bojkottar varorna och som skulle kräva snabba ingripanden från den berörda medlemsstatens sida. I situationer som dessa riskerar de procedurer som är avsedda att tillämpas vid ett uteblivet verkställande och som anges i fördragets artikel 169 att bli alltför långsamma och ineffektiva.
Det förslag till förordning som lagts fram av kommissionen och som utarbetats mot bakgrund av den principöverenskommelse som nåddes vid rådet " Inre marknaden" den 18 maj 1998 föreskriver en lösning som baseras på medlemsstaternas skyldighet att ingripa i syfte att eliminera de aktuella hindren. I förslaget föreslås därför ett speciellt larmsystem och att kommissionen skall ha rätt att rikta en formell uppmaning till medlemsstaterna att vidta åtgärder.
I vissa av de ändringsförslag som i dag diskuteras föreslås att förordningens tillämpning skall utsträckas till att även omfatta den fria rörligheten för anställda, så som anges i artikel 48 i fördraget. Idén är verkligen intressant. För övrigt är just erkännandet av människors rättigheter, deras frihet att röra sig och verka inom den inre marknaden - jag undrar om detta parlament är medvetet om det - en huvudfråga för vår kommission.
Hursomhelst, kommissionen skall i dag ge ett snabbt svar på en väl definierad begäran från Europeiska rådet, en begäran som uttryckligen begränsats till att omfatta den fria rörligheten för varor. En utvidgning av förordningens tillämpningsområde till att även omfatta den fria rörligheten för personer går därför utöver den uppmaning som formulerades av rådet. I sin rapport om förslaget till förordning uteslöt emellertid inte kommissionen möjligheten att utvidga tillämpningsområdet till att även omfatta andra friheter. Som representant för kommissionen noterar jag den viljeinriktning som i detta avseende uttryckts av olika parlamentsledamöter, och jag tror att det kunde vara lämpligt om man i framtiden ytterligare överväger möjligheten till en utvidgning.
Låt mig också, som en tröst för dem som har föreslagit ändringar med den innebörden, påpeka att det redan finns vissa mekanismer som är specifikt avsedda att tillämpas på eventuella hinder för den fria rörligheten för anställda - detta har framför allt Palacio påmint oss om - i rådets förordning nr 1612/68 om tillämpningen av fördragets artikel 48. De mekanismerna borde kunna fungera effektivare i dag, tack vare de åtaganden som gjorts av medlemsstaterna och av kommissionen inom ramen för handlingsplanen för de anställdas fria rörlighet från 1997.
Det verkar därför som om förslaget att i det här stadiet utvidga förordningens tillämpningsområde till att även omfatta anställda, förutom att det inte står i samklang med den begäran som kom från Europeiska rådet i Amsterdam, skulle kunna riskera att dubblera åtgärder som redan har angivits i förordning 1612/68, och därför inte utgöra något meningsfullt tillskott. Så som gemenskapsrätten för närvarande ser ut kan kommissionen därför inte i nuläget stödja de aktuella ändringsförslagen.
Övriga ändringsförslag föreslår ändringar i den procedur som anges i artikel 5 i förordningen och som gäller det meddelande som kommissionen skall rikta till medlemsstaterna. Ändringsförslag 11 innebär att kommissionen skall offentliggöra dessa meddelanden i EGT för att öka öppenheten och informera om våra åtgärder. Trots detta mål, som generellt sett är riktigt, så är det inte acceptabelt eftersom det skulle strida mot den självständighet som kommissionen har i frågor som rör brott mot gemenskapens lagstiftning. Låt mig dessutom lägga till att jag inte tycker att ändringsförslaget verkar nödvändigt. Jag vill i stället att ni parlamentsledamöter skall veta att jag naturligtvis kommer att använda mig av kommissionens självständighet i dessa frågor för att se till att meddelandena offentliggörs så ofta det är möjligt.
När det gäller att offentliggöra meddelandet på kommissionens hemsida så är detta en intern fråga för kommissionen, och att nämna det i en förordning från rådet verkar ganska onödigt och överflödigt.
Nät det gäller ändringsförslag 13 vill jag göra klart att, även om också detta strävar att uppfylla det berömvärda målet att förkorta behandlingstiderna i samband med sådana kränkningar av den inre marknaden som omfattas av förordningen, så är det inte möjligt att acceptera förslaget eftersom det kan leda till en sammanblandning av instrument som bygger på två olika rättsliga grunder. I en förordning i enlighet med artikel 235 är det inte möjligt att tränga in på det tillämpningsområde som hör till artikel 169 och den handlingsfrihet som den artikeln ger kommissionen.
Jag är för övrigt ytterst medveten om de skäl som ligger bakom detta ändringsförslag och vill därför göra helt klart att det är min avsikt att föreslå kommissionen att vi alltid skall skicka den berörda medlemsstaten en formell varning i enlighet med artikel 169, samtidigt med det meddelande som anges i det aktuella förslaget till förordning. Detta skulle göra det möjligt att omedelbart låta tidsfristen börja löpa så att man snarast möjligt kan tillgripa möjligheten att vända sig till domstolen i förekommande fall. Ändringsförslag nr 14 förtydligar däremot utformningen av artikel 5.5 och verkar välgrundad.
Herr ordförande! Låt mig till sist säga att kommissionen anser att det kompromissförslag som enhälligt godkändes av rådet " Inre marknaden" den 18 maj 1998 bör kunna tillföra det som Europeiska rådet har krävt. Det behöver inte understrykas ytterligare en gång att jag anser det nödvändigt att de framsteg som hittills gjorts tack vare rådets och parlamentets politiska vilja snarast möjligt konkretiseras genom att vi antar detta förslag till förordning.
Detta är min förhoppning och också min fasta politiska övertygelse inom ett område som naturligtvis inte är unikt, men som är ett av de viktigaste när det gäller den inre marknadens funktion.

Kerr
Herr ordförande! Jag noterar att kommissionären inte talade om ändringsförslag 15 och 16, de förträffliga ändringsförslag som framlagts å gruppen De grönas vägnar i mitt namn, som åberopar mötesfriheten. Är detta en omsorg som kommissionen inte delar längre, eller är den, likt Skinner, mera intresserad av frihet för varor än av frihet för människor?

Monti
Herr ordförande! Den rätt som Kerr refererar till är av stor betydelse. Det är emellertid vår åsikt att hela den föreslagna förordningen såväl som dess specifika språk inte gör det nödvändigt att lägga till de specifikationer som föreslås i de ändringsförslag ni nämnde.

Palacio Vallelersundi
Herr ordförande! Kommissionären nämnde förordning 1612/68, men tog inte upp att detta parlament behandlar förslaget till ändring av den förordningen - dokument KOM 98/229 - och förslaget till direktiv som jag har nämnt - dokument KOM 98/230.
Herr ordförande! Jag instämmer i det kommissionären har sagt. Vi har redan det instrument som behövs för att ge alla ändringsförslag angående arbetstagarnas fria rörlighet, vilken oroar oss alla, sin riktning. Det är därför inte nödvändigt att begära att kommissionen skapar ett nytt instrument, ett nytt initiativ.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen äger rum i morgon kl. 11.00.

Samordning av stödåtgärder för SMF
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande av Thyssen (A4-0359/98) för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om rapporten från Europaparlamentet, rådet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén om samordningen av stödåtgärder för små och medelstora företag och hantverksföretag (KOM(97)0610 - C4-0019 (CNS)).

Thyssen
Herr ordförande! De små och medelstora företagen har nu under lång tid varit vad man skulle kunna kalla själva inkarnationen av hoppet om en ökad sysselsättning. Europeiska kommissionen har gjort främjandet av företagande till en av grundpelarna i sin sysselsättningspolitik både för 1998 och 1999 och understryker därmed mycket riktigt den ekonomiska underbyggnaden av sysselsättningspolitiken.
Det österrikiska ordförandeskapet har bidragit genom att för första gången sedan det belgiska ordförandeskapet för ett par år sedan ägna en rundabordskonferens på hög nivå åt de små och medelstora företagen. Små och medelstora företag har stått i centrum i alla politiska programförklaringar den senaste tiden. Det verkar som om intresset femton år efter det europeiska året för små och medelstora företag på nytt fokuseras på det här segmentet av näringslivet. Det som är viktigt för människorna är inte i första hand en discours utan snarare ett svar på frågan om det tas hänsyn till den dimensionen (små och medelstora företag) på alla relevanta politiska områden, om den optimeras och om alla insatser för att göra det är perfekt samordnade.
Det betänkande som vi behandlar i dag handlar just om den samordningen. Vi har själva bett om den och vi förväntar oss att den skall fungera som politiskt instrument. Vi vet att politiken för små och medelstora företag verkar enkel. De små först är ett uttalande som är lätt att ta i sin mun och som accepteras av alla. Egentligen är emellertid politiken för små och medelstora företag en svår sektor, inte bara för att själva fältet inte är homogent utan även för att den politiken är en horisontell angelägenhet som sammanfaller med de mest vitt skilda politiska områden, där både Europeiska kommissionen, Europeiska unionen och medlemsstaterna har sina befogenheter och där befogenheterna på var och en av de här nivåerna är spridda över olika myndigheter.
Det underlättar naturligtvis inte kontrollen och utvärderingen. Därför behövs det en samordningsrapport. Den behövs för att visa om och hur samordningen sker mellan de olika politiska nivåerna och sektorerna och för att se efter var det behövs förbättringar och var själva politiken bör anpassas.
Det positiva i den här rapporten är att det understryks att samhället nu sätter högre värde på företagande än det gjorde tidigare, och man har tydligen äntligen förstått att de små och medelstora företagen har särskilda egenskaper som gör att man inte kan nöja sig med att behandla dem som stora företag i fickformat. Små och medelstora företag som norm och inte som undantag är en utgångspunkt som blir allt mer accepterad. Det kan vi bara vara glada över, det är det enda realistiska förhållningssättet.
Ett instrument som är väldigt nyttigt vid utvärdering och samordning av politiken för små och medelstora företag är definitionen av små och medelstora företag från 1996. Den här definitionen gör det möjligt att avgränsa området och systematiskt kontrollera om instrumenten verkligen är till nytta för målgruppen. Definitionen är bra, den måste bara fortsättningsvis användas mer systematiskt. En första viktig möjlighet till det är den kommande programperioden för strukturfonderna. Av revisionsrättens rapport framgår det att det tidigare inte var ovanligt att de pengar som var avsedda för små företag ändå hamnade i händerna på de stora. Arbetsgruppen BEST begär också att gemenskapens program anpassas till ett format som bättre passar de små och medelstora företagen. Det går bara genom att använda definitionen av små och medelstora företag oftare och strängare.
Trots de signaler som jag tror mig uppfånga om att vissa skulle vilja höja taket för de här definitionerna så kan jag bara rekommendera kommissionen att inte ge efter. Det enda som skulle uppnås med det skulle vara att det lilla företag som vi nu äntligen gör insatser för på nytt skulle hamna vid sidan av när uppmärksamheten och pengarna delas ut.
Slutligen några förslag och några frågor. De små och medelstora företagen är en värld av praktiskt lagda människor. De bryr sig inte om tjocka rapporter som klargör på hur många nivåer man bryr sig om dem. De förstår främst konkreta åtgärder, till exempel mindre byråkrati, mer stabilitet i lagstiftningen, lägre arbetskostnader, bättre rättssäkerhet, lättare tillgång till krediter och en inre marknad utan hinder. De vill tydligt veta vem de skall vända sig till i vilka ärenden. Därför skulle jag vilja be, föreslå, kommissionen att inte bara i varje meddelande om politiken för små och medelstora företag ange vem som har befogenhet för vad utan även undersöka hur mycket arbete som det i kommissionen egentligen läggs ned på utarbetande av rapporter om genomförda program och hur mycket arbete som läggs ned på att effektivt utarbeta, tänka ut och genomföra själva politiken för små och medelstora företag.
Dessutom skulle jag vilja fråga kommissionen vad den i framtiden tänker göra för att ge oss exaktare siffror, för med ett antal av uppgifterna i den här rapporten kan vi inte göra mycket av vårt uppdrag att kontrollera och lägga fram förslag, att observera.
Till sist bara en sak och sedan slutar jag. En bra politik är inte bara effektiv och handlingskraftig utan även trovärdig. Den trovärdigheten kan främjas av en politik som förs i samråd och dialog med de berörda parterna. När det gäller sektorn små och medelstora företag så kan vi konstatera att företagen får vara med och säga sin mening så länge det handlar om konsultation och rådgivning, men så snart det blir fråga om bestämmanderätt och makt blir de utestängda. Ni förstår, herr ordförande, att jag talar om den europeiska sociala dialogen, och min sista fråga är återigen: När kan vi förvänta oss en konkret förändring i kommissionens förhållningssätt? När kommer kommissionen äntligen att göra en insats för att göra sig av med det här flagranta uttrycket för brist på demokrati?

Cellai
Herr ordförande! Jag måste tyvärr konstatera att Thyssen i sitt betänkande inte har inkluderat flera av de viktiga förslag som framförts av utskottets ledamöter, bland andra undertecknad. Betänkandet gör ett ängsligt intryck, och det begränsar sig till att teckna en allmän bild av de små och medelstora företagen utan att framföra några förslag som skulle kunna släppa in en förändringens vind. Inom ramen för globaliseringsprocessen har de små och medelstora företagens roll fått en ökande internationell betydelse. Det är ett numera allmänt känt faktum att SMF är en nyckelsektor när det gäller ekonomisk tillväxt och att skapa nya arbetstillfällen. Dessutom lägger det nuvarande momssystemet en alltför tung börda på företagen och avskräcker från gränsöverskridande handel.
När det gäller att minska de indirekta arbetskostnader som beror på den nationella lagstiftningen har kommissionen påpekat att det är de små och medelstora företagen som drabbats hårdast av de tunga skatte- och avgiftsbördorna. Behovet av att lätta på skattetrycket för arbetskraften är något som får starkt stöd av praktiskt taget alla de viktigaste politiska aktörerna. Det finns med andra ord tre vägar att gå för att förbättra konkurrenskraften för väven av SMF i Europa: en sänkning av det skattetryck som drabbar arbetskraften, administrativa förenklingar för SMF och möjligheten att göra försök med sänkt moms.
De små och medelstora företagens möjligheter på den globala marknaden ligger främst i att de ingår i nätverk av företag för inköp och utbyte av produktionsfaktorer. Samarbetet mellan olika företag skapar välstånd, innovationer och nya arbetstillfällen. Dessa faktorer gör de små och medelstora företagen till instrument när det gäller att utveckla lokala, inhemska möjligheter. Slutligen krävs ett partnerskap mellan europeiska institutioner, medlemsstater, regionala och lokala myndigheter, yrkesorganisationer och de små och medelstora företagen själva. På det viset kan vi minska den administrativa splittringen.

Lindqvist
Herr ordförande! Detta betänkande handlar ju om stödåtgärder och samordningen av stödåtgärder till små och medelstora företag. Det handlar alltså om rekommendationer, meddelanden och ett erfarenhetsutbyte. Det är ett sätt att stimulera medlemsstater till insatser. Det är ett bra angreppssätt, och det är också det riktiga angreppssättet. Det vore fel att gå in med lagstiftning eller att försöka med förordningar och direktiv.
Jag har fyra områden som jag särskilt vill understryka. Det första gäller en allmän stimulans till småföretag överhuvudtaget, att uppvärdera företagandet som företeelse. Företagande skall betraktas som något bra och skall inte misstänkliggöras; det finns en del illavarslande sådana tendenser ibland.
Det andra området gäller utbildning, vilket är helt avgörande. Jag tänker då på utbildning både av företagare och anställda i småföretag. Det bör prioriteras ytterligare. Jag tänker särskilt på den tidiga utbildningen i grundskola och gymnasium, att man får in frågan om entreprenörskap som ett naturligt skede i livet. Man skall alltså inte bara utbilda folk för att de skall ta jobb någonstans, utan man bör utbilda folk för att de skall skapa nya jobb, skapa entreprenörskap, när de kommer ut i arbetslivet.
Det tredje området gäller enklare regler och att underlätta för små företag som inte alltid kan jämföras med stora.
För det fjärde måste småföretagarna vara med när strukturfondsmedlen fördelas i medlemsländerna för att man lättare skall se hur stöd bättre skall kunna ges till deras utveckling. Vi från den liberala gruppen stöder detta betänkande.

Rübig
Herr ordförande, ärade kolleger! Målinriktningen med en meningsfull SMF-politik inför det nya årtusendet framgår klart av det föreliggande betänkandet. SMF-dimensionen bör införas i gemenskapspolitiken i större omfattning än tidigare. Såväl på nationell nivå som på grund av EU-bestämmelserna finns det fortfarande många områden där man måste undanröja hinder och avlasta medelklassen. I det avseendet är jag också tacksam för den utförliga rapporten från insatsgruppen BEST som har bidragit avsevärt till ett bättre europeiskt företagsklimat. Vidare stöder jag målsättningen att ta fram relevant information om de små och medelstora företagen och ställa den till de olika politiska nivåernas förfogande.
Vi är nöjda med uppgifterna från det europeiska statistiska systemet om medelklassen och det europeiska övervakningscentret. Men därför får vi inte glömma att statistikframtagandet ställer till problem för många företag. Gränsen är nådd för den administrativa belastningen av företag med få anställda. Vi måste i fortsättningen sträva mot en effektiv avreglering på området för den statistiska rapportskyldigheten. Även den andra ansatsen i dagens underlag pekar åt rätt håll. Små och medelstora företag måste i större utsträckning bli delaktiga i gemenskapsprogrammen. Här kan jag hänvisa till det tredje fleråriga programmet som även kommer att stå öppet för en del ansökarländer nästa år. Nästa vecka kommer man att fatta ett annat viktigt beslut med vittgående konsekvenser. På tisdag kommer förlikningskommittén att sammanträda för att diskutera det femte ramprogrammet för forskning.
Jag är övertygad om att man kommer att göra allt man kan för att garantera att detta program sätts igång nästa år, för det berör i synnerhet medelklassen, som enligt parlamentets syn bör erhålla särskilt stöd.

Souchet
Herr ordförande! Man anar en viss skepsis hos föredraganden om den verkliga nyttan av denna upprepade och överenskomna övning som kommissionens halvårsrapport om samordning av åtgärder för små och medelstora företag och hantverk blivit. Vi vet ändå vilken grundläggande roll de små och medelstora företagen spelar när det gäller innovation, skapande av sysselsättning och regionalpolitik, särskilt i landsbygdsområden. I Frankrike arbetar t.ex. 37 procent av de anställda i företag med färre än tjugo anställda, två tredjedelar i företag med färre än hundra anställda. Hantverksföretagen motsvarar 13 procent av den aktiva befolkningen och sysselsättningen tenderar att alltmer gå mot de små och medelstora företagen.
Varför betonar då föredraganden att " det är meningslöst att i detta ämne om och om igen sammanställa svårlästa betänkanden och resolutioner" ? På detta område av nationell befogenhet finns allvarliga tvivel om nyttan av den roll som kommissionen spelar när det gäller att samordna strukturstödet. På den senare punkten anger kommissionen att betydande belopp av offentliga medel står till förfogande för de små och medelstora företagen, bl.a. inom ramen för regionalfonderna och vissa gemenskapsprogram.
Men i vilka proportioner används dessa medel? Hur används de och av vem? Är detta stöd verkligen nyttigt och effektivt? Skulle inte andra kretslopp vara mer ekonomiska och bättre anpassade till företagens verkliga behov? Vi har inga svar på alla dessa grundläggande frågor, ingen utvärdering. En sådan osäkerhet, en sådan avsaknad av kontroll är absolut oacceptabel. Föredraganden betonar också att vi inte kan nöja oss med att kommissionen " för det mesta på grundval av enbart teoretiska uppgifter hävdar att de små och medelstora företagen får tillräckligt med uppmärksamhet" . Det är politikerjargong. Revisionsrättens kommentarer lugnar oss inte. Där anges att de sällsynta uppgifterna från kommissionen inte är tillförlitliga och att stora företag erhåller stöd som egentligen är avsett för små och medelstora företag.
Det hela är därför mycket oklart, och man kan inte låta bli att ifrågasätta relevansen i sådana anordningar för gemenskapsstöd. Det är underligt att kommissionen inte i stället ifrågasätter omfattningen av regler den själv ställer upp för de små och medelstora företagen, eller nödvändigheten av att bättre skydda dem mot illojal konkurrens, förfalskning, olagligt arbete, social och miljömässig dumping och, herr ordförande, riskerna med omlokalisering.

Lukas
Herr ordförande! Jag välkomnar de grundläggande tankarna i det föreliggande betänkandet. Nu är det i fortsättning oundvikligt att man ser till att strukturfonderna kommer SMF tillgodo i betydligt större utsträckning än tidigare. Men jag vill ändå påpeka att det åter framgår tydligt, både i kommissionens samordningsrapport och det föreliggande betänkandet, hur starkt subventionstänkandet präglar vårt ekonomiska tänkande. Det är på tiden av vi gör en tydlig och klar prioritering av företagandets oberoende. Där kan även vi parlamentariker spela en aktiv roll. Vi borde till exempel i våra samtal med SMF ständigt hänvisa till den europeiska ekonomiska intresseföreningen. Denna mycket intressanta möjlighet till ett obyråkratiskt, flexibelt och gränsöverskridande samarbete har hittills utnyttjats i alltför liten utsträckning. Där handlar det om en samarbetsform som inte bara ger företagsekonomiska fördelar utan i många avseenden även följer samma anda som den inre marknaden.
Jag vill som avslutning ansluta mig till föredragandens uppmaning till det österrikiska ordförandeskapet om att organisera ett studiemöte för arbetsmarknadens partner och de små och medelstora företagen om förbättringar av den europeiska sociala dialogen.

Thyssen
Herr ordförande! Jag ser att min kollega professor Secchi inte är här. Skulle ni vilja vara så vänlig och ge mig 30 sekunder av hans tid för att säga något till de som är föredragande av yttranden.
Herr ordförande! Jag har här fått en berättigad anmärkning från kollega Cellai och som gäller de kolleger som lägger fram yttrandena. Han säger att det är svårt att återfinna något av de konkreta förslag som lagts fram i yttrandena. Det är mycket riktigt så, men jag skulle vilja be dem att inte tolka det här som en brist på respekt för det arbete som lagts ned i de övriga utskotten. I utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik kommer vi absolut att ta hänsyn till det här när vi i framtiden behandlar politiken för små och medelstora företag. Vårt problem var följande. Vi är begränsade med avseende på plats och utrymme för att skriva ett yttrande. Vi konstaterade att vi absolut inte kunde lägga fram meningsfulla saker och meningsfulla konkreta förslag om alla delar av politiken för små och medelstora företag. Vi har uttryckligen talat om det för våra kolleger, och vi bestämde oss därför i utskottet för att begränsa oss till de politiska metoderna i kommissionen med avseende på politiken för små och medelstora företag och inte uttala oss om själva politiken i alla detaljer. Det är anledningen till att ni återfinner så litet av era yttranden, men tro mig och mina kolleger, vi uppskattar era yttranden.

Monti
Herr ordförande! Låt mig tacka Europaparlamentet för dess konstanta stöd när det gäller de åtgärder som kommissionen vidtar till förmån för de små och medelstora företagen och framför allt för parlamentets bidrag till kommissionens rapport från 1997 om samordning av gemenskapens åtgärder till förmån för SMF och hantverkssektorn.
Det är av avgörande betydelse att de små och medelstora företagen får en chans att utnyttja det som erbjuds dem i gemenskapens program för att de fullt ut skall kunna ta till vara sina möjligheter till förnyelse och utveckling och framför allt skapa nya jobb, en tvingande nödvändighet och vårt gemensamma mål.
Låt mig gratulera Thyssen till hennes förslag till resolution och hennes betänkande, som jag anser vara mycket användbara och konstruktiva dokument. Låt mig också utsträcka min tacksamhet till att omfatta övriga ledamöter som har bidragit till betänkandet, dvs. Cellai, Peter, Adam, Robles Piquer och Ferrer.
I kommissionens rapport görs en sammanhängande genomgång av gemenskapens åtgärder till förmån för de små och medelstora företagen och hantverkssektorn, och där beskrivs de resultat som uppnåtts tack vare kommissionens samordnade strategi att låta samtliga gemenskapens program ta hänsyn till de små och medelstora företagens intressen, men även att underlätta tillgången till gemenskapens program för dessa företag.
Europaparlamentets bidrag är viktigt och kommer, som vanligt när det gäller frågor som rör SMF, i rätt ögonblick. Förhandlingarna har just inletts om förslagen att reformera strukturfonderna för programperioden 2000-2006, men även om de nya programmen, till exempel Femte ramprogrammet för forskning och teknisk utveckling och det nya Leonardoprogrammet.
Det är uppenbart att en effektiv samordning skulle medföra avsevärda fördelar för de små och medelstora företagen. Jag kan meddela att det faktiskt redan har gjorts framsteg, vilket också understryks i Thyssens betänkande. Men kommissionen skall försöka uppnå ännu bättre resultat i framtiden. Jag tar tillfället i akt att påminna om gruppen av kommissionärer för små och medelstora företag och entreprenörskap som leds av kommissionär Papoutsis.
Vårt mål är att ytterligare förbättra samordningen av kommissionens verksamhet när det gäller program och åtgärder till stöd åt SMF. Jag kan försäkra er om kommissionens engagemang när det gäller att uppnå detta mål. I stort sett instämmer vi i resolutionsförslagets rekommendationer.
Låt mig framför allt peka på den avgörande betydelsen av tre frågor. För det första, behovet av att de små och medelstora företagen verkligen omfattas av samtliga program på gemenskapsnivå och på nationell nivå. För det andra behovet av att underlätta de små och medelstora företagens tillgång till programmen, framför allt vad gäller strukturfonderna och programmen för forskning och utbildning. För det tredje, och lika viktigt, nödvändigheten av att engagera de små och medelstora företagen i utformningen av de program som rör dem själva genom direkt representation.
Låt mig tillägga ett par synpunkter. Här har talats om ökningen av antalet regler och bestämmelser. Detta är en risk som vi alltid skall vara medvetna om, men låt mig framför allt påpeka för Souchet att såväl arbetsgruppen BEST som SLIM-grupperna (Simpler Legislation and Internal Market) just ägnar sig åt att förenkla regelverket, i första hand med tanke på de små och medelstora företagens behov och att de börjar kunna visa på de första konkreta resultaten, vilket parlamentet mycket väl vet.
Cellai har berört ett brännande problem - frågan om skatterna - något som på ett oproportionerligt vis belastar de små och medelstora företagen ekonomiskt och administrativt. Detta är ett gott exempel på hur vissa av kommissionens aktiviteter, även om de inte uttryckligen och i ord riktas till de små och medelstora företagen, ändå till sin natur vänder sig till dem. Jag tänker på kampen mot den skadliga skattekonkurrens som de femton medlemsstaterna på kommissionens förslag har beslutat att inleda. Kampen mot den skadliga skattekonkurrensen har just till syfte att göra det möjligt för medlemsstaterna att sänka det totala interna skattetrycket när man väl har lyckats stänga vissa nischer och skatteparadis, och även om det i första hand är de stora företagen som kan dra fördel av nischerna och skatteparadisen och inte de små, så är det framför allt de små företagen som kommer att kunna tjäna på de skattelättnader som kampen mot den skadliga skattekonkurrensen kan leda till. Dessutom har kommissionen framfört idéer om att tillämpa lägre momssatser på arbetsintensiv verksamhet, en hypotes som stöds av detta parlament men som medlemsstaterna fortfarande inte har tagit definitiv ställning till.
Jag vill göra min sista observation på en punkt som understrukits av flera ledamöter, nämligen små och medelstora företag i relation till strukturfondsprogrammen. Medveten om bristen på detaljerad information, har kommissionen inlett en tematisk utvärdering av strukturfondernas inverkan på små och medelstora företag. De slutliga resultaten kommer att göras tillgängliga före slutet av 1998. De första resultaten av denna utvärdering bekräftar tidigare uppskattningar, dvs. den andel av strukturfonderna som avsätts för små och medelstora företag samt typen av åtgärder. Därför kan vi inte säga att informationen inte finns tillgänglig, trots att den inte är detaljerad nog vad gäller att fastställa förmånstagarnas storleksklass, vilket är viktigt. Dessutom har kommissionen vidtagit en analys av planerna för finansieringsteknik gällande vissa länder som skall användas som riktlinjer för kommande program. Man måste hålla i minnet att medlemsstaterna primärt är ansvariga för utvärderingen och analyserna av hur deras strukturfondsprogram fungerar, och de bör uppmuntras till att tillhandahålla mera detaljerade och exakta data om små och medelstora företags delaktighet. Den studie som jag nämnde för en minut sedan kommer inte att ligga på någon hylla och samla damm. Dess syfte är inte bara att samla användbara data utan också att göra rekommendationer för nästa programperiod om hur åtgärderna för små och medelstora företag skall förbättras samt deras genomförande i framtida program.
Samtidigt vill jag även nämna det faktum att kommissionen bör utforma riktlinjer 1999 för att hjälpa medlemsstater i förberedelserna för att deras framtida program skall samfinansieras av strukturfonderna. I detta sammanhang kommer en speciell tyngdpunkt att läggas på att stödja utvecklingen och entreprenörskapet inom små och medelstora företag.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen äger rum i morgon kl. 11.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 22.15.)

