Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Delcroix
Fru ordförande! Jag skulle bara vilja meddela att min röst inte registrerades vid omröstningen av rekommendationen Rothley, om det första ändringsförslaget, nr 26. Det var en röst mot.

Ordföranden
Bra. Vi antecknar det, herr Delcroix.
(Protokollet justerades.)

Falconer
Fru ordförande! Jag tar till orda om en ordningsfråga inför ett möte som kommer att äga rum den 14, 15 och 16 maj i min kollega, Smiths, valkrets Turnbury. Det är ett möte med en grupp som kallas Bilderberg-gruppen. Det är en mycket underlig grupp, för den tillåter inte någon press eller inblandning i sina möten.
Min ordningsfråga gäller det centrala registret över ledamöterna. Skulle jag kunna be presidiet att informera ledamöterna om, i händelse av att de skulle vara med i denna grupp, att de i sådana fall skall uppge vad de har för intressen inom detta område i registret över ledamöters ekonomiska intressen. Detta kommer att säkerställa att det existerar samma insyn och öppenhet i detta parlament som i andra parlament, som i Storbritannien, där medlemmar av labourpartiet, dvs Tony Blair, Giles Radice och Denis Healey, alla öppet har deklarerat sina personliga intressen i Bilderberg-gruppens verksamhet. Jag litar på att andra ledamöter av detta parlament kommer att notera detta och följa deras exempel.

Ordföranden
Tack, herr Falconer. Detta har vederbörligen noterats.

Rübig
Fru ordförande! Jag åberopar artikel 127 och artikel 95 ff i arbetsordningen och välkomnar beslutet från ordförandekonferensen att i stället för rådets och kommissionens uttalanden om säkerheten i städerna ta upp diskussionen om de dramatiska händelserna i Kosovo och om kärnvapenproven i Indien. Trots detta är jag liksom många av mina kolleger i kammaren av den åsikten, att även säkerheten i Europas städer är en viktig och angelägen fråga. Just detta veckoslut avrättades en juvelerare i Wien av den ryska maffian. Jag tror att det är viktigt att vi diskuterar kommissionens uttalande under nästa sammanträde här.

Green
Fru ordförande! I går fick vi i denna kammare höra om en fruktansvärd händelse i Turkiet där en mycket framstående människorättsaktivist, faktiskt ordföranden i Turkiets organisation för mänskliga rättigheter, Akin Birdal, hade blivit skjuten på sitt kontor i Ankara av okända civilister.
Akin Birdal är för många av oss i denna kammare känd som en person som, med stort mod och integritet, har lett kampen för att förbättra och förstärka de mänskliga rättigheterna i Turkiet. Detta är, som ni känner till, ett av våra huvudsakliga krav på de turkiska myndigheterna.
Jag skulle vilja be er att omedelbart tala med ordföranden Gil Robles och be honom att sända Akin Birdal - vars tillstånd är kritiskt - och hans närmaste familj, för det första, vår sympati och, för det andra, våra önskningar om hans tillfrisknande. För det andra bör han skriva till den turkiska regeringen och uppmana den att så fort som möjligt ställa dem som utfört denna gärning inför rätta och även ta till sig den kritik som så ofta har framförts i denna kammare när det gäller det sätt på vilket mänskliga rättigheter regelbundet skymfas i Turkiet. Denna typ av halvmilitär aktivitet måste upphöra.
(Applåder)

Ordföranden
Jag tackar er, fru Green. Jag tror att ordföranden har planerat att göra det, bl.a. till följd av Roths inlägg i går, men självklart skall jag ändå prata med honom om det, som ni kan förstå.

Utnämningar till Europeiska centralbankens direktion
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är rekommendationerna från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om utnämningarna till Europeiska centralbankens direktion (föredragande: Randzio-Plath).

Randzio-Plath
Fru ordförande! Europeiska centralbanken kan den 1 juli 1998 starta sin verksamhet med elva medlemsstater och förbereda en framgångsrik, oberoende, enhetlig penningpolitik för eurozonen. Detta är resultatet av Europaparlamentets utfrågning av kandidaterna för europeiska centralbankens direktion. Jag föreslår att man godkänner dessa sex personer.
(Applåder) De är övertygande, de har personlig integritet, yrkesmässig erfarenhet och är mycket kompetenta på området. De har klara ekonomiska och penningpolitiska ståndpunkter, som står i överensstämmelse med de i fördraget fastlagda målen för Europeiska centralbanken. På så vis erhåller Europeiska centralbanken den direktion som den förtjänar. Prioriteringen av prisstabiliteten har alla framhållit, samtidigt som de emellertid har visat på att man med en inflationstakt på 2 procent kan utgå från att målet med prisstabiliteten har uppnåtts. Den i Europa historiskt sett låga inflationstakten kommer därför att medge att Europeiska centralbanken inte påbörjar sin mandatperiod med en räntehöjningspolitik för att bevisa sin trovärdighet. Man behöver enligt uttalanden från kandidaterna inte heller förvänta sig en överdrivet stram räntepolitik som bevis på oavhängigheten och pålitligheten.
Europeiska centralbanken kan bygga på förtroendet för de bestående nationella centralbankerna. När allt kommer omkring gestaltas den kommande enhetliga penningpolitiken med hjälp av det europeiska centralbankssystemet, inte med hjälp av enbart Europeiska centralbanken och dess direktion. Alla kandidater uttalade under utfrågningen en klar återhållsamhet gentemot eventuella ytterligare bidrag från penningpolitiken i syfte att bekämpa arbetslösheten, utöver förverkligandet av prisstabiliteten. Det betonades och förklarades av dem att ett stabilt penningvärde skulle vara Europeiska centralbankens bästa bidrag till bekämpande av arbetslösheten i eurozonen.
Endast om en varaktig prisstabilitet garanteras kan ytterligare åtgärder övervägas, t.ex. sänkning av de korta räntorna. Alla kandidater påpekade visserligen mer eller mindre tydligt att de känner till bestämmelserna i fördragets artikel 105 och artikel 2, som vid sidan om det prioriterade målet med prisstabilitet även förpliktar Europeiska centralbanken att stödja den ekonomiska politiken i Europeiska unionen och de i artikel 2 formulerade målen, nämligen förverkligandet av en hög sysselsättningsnivå och en ekonomisk och social sammanhållning. Allt detta är så betydelsefullt att det förtjänar att begrundas.
I den monetära dialogen med Europeiska centralbanken måste det nu undersökas hur detta bidrag kan gestaltas. Därför möjliggör den demokratiska redovisningsplikten, som vi i vår resolution om demokratisk redovisningsplikt för monetära institutioner beslutade om i Strasbourg, att man kan förvänta sig förklaringar från Europeiska centralbanken om utnyttjandet av de penningpolitiska handlingsutrymmena. De gör också att det blir möjligt och nödvändigt att använda sig av dessa penningpolitiska handlingsutrymmen.
I motsats till den amerikanska lagstiftningen för den amerikanska centralbanken fastslår Maastrichtfördraget att den prioriterade uppgiften för Europeiska centralbanken är att sträva efter prisstabilitet. Den amerikanska centralbanken måste däremot eftersträva dels prisstabilitet, dels tillväxt och sysselsättning. Detta medför då en annan penningpolitik, och det medför naturligtvis också en annan roll för penningpolitiken. På så vis kunde den amerikanska penningpolitiken under de gångna åren bättre bidra till en rimlig och balanserad policy mix till gagn för investeringar, tillväxt och arbetstillfällen.
Kandidaterna klargjorde att penningpolitiken, som sagt, kan stödja tillväxt och sysselsättning eftersom den genom att garantera en prisstabilitet undviker förväntningar om en inflation, och därigenom garanterar en makroekonomisk stabilitet och framför allt en låg nivå för de långa räntorna. På grundval av utfrågningarna framgick det tydligt att Europeiska centralbanken - och detta påpekade i synnerhet också kandidaten till ordförandeposten i Europeiska centralbanken - kommer att utnyttja spelrummen penningpolitiskt, när inflationsmålet uppnåtts, och det är troligt att utvecklingen kommer att hålla i sig.
Såtillvida kommer det att finnas en chans att penningpolitiken även i eurozonen på ett annat sätt än tidigare kan stödja den ekonomiska politiken, och även kan eftersträva mål som har en underordnad prioritering, men som Europaparlamentet i sin debatt om den ekonomiska årsrapporten och de ekonomipolitiska riktlinjerna tillmäter särskild betydelse. Dessa frågeställningar kommer att vara av särskild betydelse i den monetära dialogen mellan ECB och Europaparlamentet. Vi måste av Europeiska centralbanken kräva förklaringar om dess penningpolitiska beslut, så att dess bidrag till en balanserad policy mix kan mätas. Med hjälp av detta kommer vi också att kunna bedöma lämpligheten i valet av kandidater. Den praktiska dialogen med Europaparlamentet är därför så viktig.
Händelserna i Europeiska rådet under helgen den 2 och 3 maj har inte bidragit till att skapa förtroende bland allmänheten för Europeiska centralbankens oberoende. Utfrågningarna i Europaparlamentet har bidragit till att övervinna dessa rubbningar av förtroendet, och därför var våra utfrågningar också en förtroendeskapande åtgärd i den europeiska allmänhetens intresse, men också i den framtida Europeiska centralbankens intresse. Maastrichtfördraget föreskriver, helt säkert, en politisk nominering av kandidaterna. Det är riktigt. Men detta politiska avgörande har skett genom ett förfarande, som en dålig eftersmak, eftersom varken åldern eller nationaliteten hos en kandidat kan utgöra någon förutsättning för framgången med den enhetliga penningpolitiken, och därför med all rätt inte angivits som ett urvalskriterium i fördraget, utan enbart den personliga kompetensen och specialistkompetensen.
ECB-ordförandens odelade mandattid om åtta år visar på hans personliga oberoende. Detta har Europaparlamentet alltid framhållit. Därför ville vi när vi frågade ut Wim Duisenberg också förvissa oss om att endast han och ingen annan kommer att besluta om när hans mandattid är slut!
(Applåder) Kandidaten har tydligt förklarat att han inte på något vis ser sitt oberoende ifrågasatt. Han övertygade med hjälp av sin beslutsamhet, sina klara argument och sitt tydliga språk, och underströk därigenom att regeringarnas politiska inflytande över penningpolitiken upphör i och med den politiska nomineringen och inrättandet av Europeiska centralbanken, och oberoendet av politiska anvisningar börjar.
På så vis har utfrågningen gjort det klart att det inte får förekomma att beslutsprocesserna förs tillbaka till nationell nivå och att förfarandet med enhällighet åter har fört Europeiska unionen till gränserna för vad den klarar av, och till gränserna för befolkningens tålamod och insyn i den europeiska integrationsprocessen. Ett sådant förfarande måste ändras!
Vi hälsar med särskild tillfredsställelse att med Hämäläinen även en kvinna kommer med i ECB: s styrelse och därigenom kommer att bidra till att fler kvinnor än tidigare kan göra sin stämma hörd i viktiga beslutsinstanser.
(Applåder) Utfrågningen och även den kommande monetära dialogen bidrar till det europeiska demokratiska systemets trovärdighet och tillförlitlighet, men också till den blivande Europeiska centralbankens trovärdighet och tillförlitlighet. Därför är det bra att det vid sidan om debatten om Europeiska centralbankens årsrapport om verksamheten även kommer att äga rum en debatt om den ekonomiska årsrapporten och de ekonomipolitiska riktlinjerna, och att regelbundenheten i den monetära dialogen - fyra gånger per år - nu har bejakats av alla kandidater.
Helt säkert är det fortfarande otillfredsställande med det negativa svaret på frågan om ett offentliggörande av protokollen fem år efter ECB-sammanträdet, eftersom detta offentliggörande är nödvändigt för att ge större öppenhet i penningpolitiken. Dessa utfrågningar har enligt min åsikt visat på att slutet på bekräftandeförfarandet är början på en ny tid, där den högsta federala europeiska auktoriteten måste stå till svars inför Europaparlamentet, till gagn för kommunikationen med den europeiska allmänheten. Detta stora ansvar måste båda parter visa och känna sig vuxna, Europaparlamentet såväl som Europeiska centralbanken!
(Applåder)
Brown
Fru ordförande! Detta är det andra steget i de överläggningar som påbörjades den 2 maj, då jag talade inför Europaparlamentet med rekommendationen att elva länder hade uppfyllt de nödvändiga villkoren för antagandet av den gemensamma valutan. I enlighet med de demokratiska traditioner som vi på denna kontinent värderar, var det rätt att detta parlament kunde spela en så betydelsefull roll för denna viktiga händelse. Omedelbart efter denna debatt, till vilken nästan 50 talare bidrog, röstade detta parlament med överväldigande majoritet för de elva.
Resultatet av denna historiska omröstning meddelades av er ordförande till rådet, och å rådets vägnar skulle jag vilja tala om att vi satte stort värde på detta parlaments uppfattning. Låt mig också formellt meddela att rådet, i linje med detta parlaments ståndpunkt, enhälligt beslutade att de elva länderna skulle gå med i den gemensamma valutan.
Som ett resultat av dessa historiska beslut, i vilka Europaparlamentet har deltagit till fullo, kommer unionsgrundarnas vision vid Messinakonferensen som påkallade en samordning av valutapolitiken som möjliggjorde skapandet och utvecklandet av en gemensam marknad, att bli verklighet den 1 januari. Det kommer att bli en gemensam valuta som täcker omkring en femtedel av världshandeln. Låt oss också komma ihåg att denna gemensamma valuta är utformad för att uppnå den stabilitet som kommer att hjälpa oss möta vår delade målsättning om högre sysselsättningsnivåer och större välfärd för Europas folk.
Vårt mål för Europa är höga tillväxt- och sysselsättningsnivåer, och förutsättningen för det, i en global ekonomi där länder måste dra till sig investeringsmedel från hela världen, är stabilitet med låg inflation. Det är beroende på behovet av att uppnå denna stabilitet som debatten om utnämningen av Europeiska centralbankens direktion är av sådan central betydelse, vilket medgavs av er föredragande för bara några minuter sedan.
Europeiska centralbanken kommer att etableras den 1 juli; den kommer att få ansvar för deltagande medlemsländers valutapolitik den 1 januari nästa år, och fördraget kräver naturligtvis att rådet nominerar en ordförande och en vice ordförande och upp till ytterligare fyra styrelsemedlemmar.
Rådet har rekommenderat att Wim Duisenberg skall utses till ECB: s ordförande för en period av åtta år. Detta parlament har redan haft möjlighet att höra Duisenberg besvara frågor inför det. De detaljerade förslag som vi har framställt, inklusive Duisenbergs egna personliga uttalande om hans avsikter, ligger nu framför parlamentet. Duisenberg kommer att själv besluta om sin avgång, och detta förfaringssätt är i enlighet med, och till fullo i enlighet, med fördraget.
Rådet har rekommenderar att Christian Noyer skall utses till vice ordförande för en period på fyra år, och att följande skall utses till resten av styrelsen: Otmar Issing för en period på åtta år, Tommaso Padoa Schioppa i sju år, Eugenio Domingo Solans i sex år och Sirkka Hämäläinen i fem år. Jag säger till parlamentet att, oavsett vilken information ni har fått under de senaste dagarna gällande enstaka ledamöter, deras synpunkter och kommentarer, skall detta även ses mot bakgrund av fördragets utfästelse om att försäkra sig om korrekt och regelbundet rapporterande, noggrann granskning och redovisning till Europaparlamentet.
Låt mig påminna parlamentet om den vikt vi lägger vid Europaparlamentes roll i säkerställandet av korrekt rapportering från Europeiska centralbanken till Europas folk genom detta parlament. Europeiska centralbankens ordförande måste i framtiden rikta sin årliga rapport till detta parlament, likväl som till rådet och kommissionen. Europeiska centralbankens ordförande måste, i framtiden, presentera den årliga rapporten inför parlamentet, likväl som inför rådet; Europeiska centralbankens ordförande och övriga styrelsemedlemmar kan kallas till detta parlaments fackutskott; och detta parlament kommer, naturligtvis, att konsulteras gällande alla framtida utnämningar till Europeiska centralbankens styrelse.
Er resolution daterad den 2 april innehöll en del hjälpsamma och konstruktiva förslag om hur detta fördrag skulle kunna genomföras i praktiken. I synnerhet välkomnar jag ert förslag om att styrelseledamöterna inbjuds till att delta i kvartalsvisa parlamentariska sammanträden om monetär och ekonomisk utveckling.
(Applåder) Detta är en bra väg framåt. Det är en positiv signal till Europas medborgare. Europas folk, som föredraganden sade för bara några minuter sedan, behöver känna förtroende för sin nya centralbank, förtroende för dess oavhängighet, förtroende för dess ansvarighet, och det är det som vi försöker uppnå genom att parlamentet och regeringarna arbetar tillsammans.
Låt mig göra ännu ett påpekande som är av betydelse för framtiden på lång sikt: Utvecklingen mot större öppenhet och insyn i valutapolitiken håller nu på att bli en stark rörelse över hela den ekonomiska världen, en idé vars tid nu är kommen. Det finns nu ett erkännande av att tydlighet i målsättningen och uppställande av regler för verksamheten, som är av central betydelse för trovärdigheten i modernt beslutsfattande i valutapolitiska frågor, också behöver förstärkas av större öppenhet när det gäller det ekonomiska styrelsesättet för att försäkra att maximal trovärdighet underbyggs. Förra månaden föreslog alla länder IMF: s interim kommitté en ny en monetär och finansiell praxis som kräver större öppenhet. Dessa nya vindar för öppenhet, insyn och ansvarighet är ny en kraft för förändring, som har erkänts över hela världen. Jag välkomnar Europaparlamentets roll i dess framtida dialog med Europeiska centralbanken, en roll som kommer att bli viktig när det gäller att försäkra sig om att det finns ett korrekt rapporterande till en demokratiskt vald institution.
Låt mig sammanfattningsvis säga att vi aldrig bör glömma det faktum att arrangemangen runt den gemensamma valutan är till för ett syfte: De är till för att uppnå den stabilitet som kommer att ge oss de höga tillväxt- och sysselsättningsnivåer som vi behöver och som vill se i Europa. Låt oss, som parlament och som regeringar, aldrig glömma våra skyldigheter och vårt ansvar att även inkludera de socialt utslagna och att hjälpa till att återföra till arbetsmarknaden de 18 miljoner arbetslösa, som behöver, förtjänar och bör få vårt stöd.
Ur upprinnelsen i sökandet efter fred, dess födelse i de utfästelser som gjordes i Messina, för 43 år sedan, når nu denna rörelse för större ekonomisk koordination och integration, en rörelse som har som mål en högre tillväxt, sysselsättning och större välstånd över hela Europa, denna förmiddag fram till en ny punkt i sitt beslutsfattande. Jag uppmanar parlamentet och regeringarna att fortsätta arbeta tillsammans för att få dessa nya institutioner att fungera och se till att detta är början till ett nytt kapitel i Europas utveckling.
(Applåder)
Donelly, Alan
Fru ordförande! Jag skulle varmt vilja välkomna finansministerns ord. Att höra rådets ordförande klart och tydligt ge sitt stöd till den roll Europaparlamentet kommer att spela under årens lopp i som övervakare av Europeiska centralbanken är mycket välkommet på alla håll i detta parlament. Europaparlamentet agerade på ett mycket ansvarsfullt sätt i hanterandet av utfrågningarna för alla sex kandidaterna. Vår infallsvinkel var att försäkra att alla kandidater tagit ställning för prisstabilitet och oavhängighet, och faktiskt uppfyllde alla sex kandidater detta åliggande.
Men i socialistgruppen lägger vi också stor vikt vid full respekt för artikel 105 i fördraget vilket innebär att när prisstabilitet har uppnåtts hjälper centralbanken till med Europeiska unionens mer allmänna mål, i synnerhet skapandet av arbetstillfällen och tillväxt. Vi lägger också stor vikt vid frågan om demokratisk ansvarighet. Detta spelade en avgörande roll för oss i utfrågningarna och alla kandidater utfrågades mycket noggrant när det gäller detta.
Vi måste se till att valutapolitiken utöver att kontrollera att inflationen hålls på låg nivå kan ge sitt bidrag till kampen mot arbetslösheten. Jag var glad över att ordföranden nämnde det i morse. När det gäller demokratisk ansvarighet fick vi från Duisenberg höra hans synpunkter om hur vi i framtiden skall hantera Europeiska centralbanken. Å socialistgruppens vägnar här i dag, skulle jag vilja säga att vi behöver träffa Wim Duisenberg innan detta parlaments sommaruppehåll för att få lite kött på benen och i detalj klargöra på vilket sätt Europaparlamentet i framtiden skall hantera Europeiska centralbanken. Vi kan inte låta detta glida iväg till längre fram på året. Vi behöver börja bringa klarhet i detta nu och arbeta fram arbetsgången för att garantera demokratisk ansvarighet.
Jag skulle vilja göra några anmärkningar vad gäller förfaringssättet och utfrågningarna. I måndags kväll uttalade socialistgruppen en reservation om en av kandidaterna. Jag vet att en del ledamöter i denna kammare var arga över detta. Syftet med utfrågningar är att höra kandidaterna och objektivt bedöma dem, inte om nationalitet eller om politik, men om deras synpunkter som potentiella ledamöter av Europeiska centralbanken. Vår grupp gjorde det och vi kommer inte att hålla inne med några uppfattningar gällande någon av kandidaterna enbart beroende på denna händelses historiska betydelse. Därför uttalade vi i måndags vår reservation vad gäller en av kandidaterna.
Med detta sagt, och jag tog upp frågan i måndags, diskuterade vår grupp igenom frågan noggrant i går kväll, och vi anser att alla sex kandidaterna är kompetenta ledamöter av Europeiska centralbanken och vi kommer i dag att rösta för alla sex. Vi tror att denna direktion har en viktig roll att spela i uppbyggandet av förtroende för euron bland våra medborgare. Det sätt som de är tvungna att gå tillväga är att sätta räntesatser som kommer att bibehålla stabiliteten och även, som ordföranden sade, sätta räntesatser som kommer att garantera tillväxt och full sysselsättning i Europeiska unionen. Vi vill ha en räntepolitik för alla våra medborgare, inte bara för de rika centralländerna i Europeiska unionen.

Herman
Fru ordförande, kära kolleger! Efter de utfrågningar som vi har ägnat oss åt, är det möjligt att göra några intressanta konstateranden. De sex kandidaterna uppfyller i stor utsträckning de urvalskriterier som anges i fördraget. De är alla högt kvalificerade, men självklart finns det individuella skillnader som ibland förvånar, men det är ett intryck vi skall se upp med. Lärare vet att de mest lysande eleverna inte alltid gör den mest lysande karriären, och vi känner till anspråkslösa kandidater som senare har visat sig vara verkliga personligheter. Om Harry Truman hade varit tvungen att inställa sig inför vår jury, hade han förmodligen inte fått de höga betyg. Jag skall inte vara grym nog att påminna mina kolleger socialisterna om den föga uppskattande bedömning de gav en del av våra kommissionärer, som de i dag överöser med beröm.
Andra synpunkten. Att döma såväl av deras muntliga som skriftliga svar, har de sex kandidaterna en relativt sammanhängande vision av sina framtida uppdrag. Trots en del försök från våra kollegers sida att framhäva en eller annan konflikt mellan deras respektive uttalanden, står det klart att det mer rör sig om nyanser, en frukt av skilda erfarenheter, än om verkliga skillnader. Vi behöver inte vara allvarligt oroade vad gäller det framtida ledarlagets homogenitet. Till den här punkten skulle jag vilja tillägga att socialisterna inte är de enda som har framhållit nödvändigheten av att banken också bör uppmärksamma andra mål för den ekonomiska politiken, när stabilitetsmålen väl har uppnåtts, och jag tror att de flesta kandidaterna har anslutit sig till den uppfattningen. Här är det inte tal om att dra upp ett partipolitiskt problem.
För det tredje finns det anledning att göra en intressant iakttagelse, som är positiv för parlamentet, nämligen att alla kandidater har erkänt nödvändigheten av att vidmakthålla en privilegierad relation med Europaparlamentet. För var och en av dem är parlamentet den institution inför vilken de skall redogöra för sina handlingar, förklara sig, tillkännage sina avsikter och yttra sig om olika motsatta åsikter. Alla medger att öppenhet är nödvändigt, alla erkänner accountability som den regelrätta kontrapunkten för deras oberoende och betydande makt. Alla, med små nyansskillnader, har accepterat att det är Europaparlamentet och inte de nationella parlamenten som skall vara föremål för deras särskilda uppmärksamhet, men de har också betonat den roll som centralbankerna - de försvinner inte - även i fortsättningen kommer att ha gentemot de nationella parlamenten. Relationen med de nationella parlamenten kommer alltså att organiseras via centralbankscheferna, som kommer att finnas kvar, vilket är helt och hållet i enlighet med både subsidiaritetens filosofi och det federalistiska enandet.
Jag skulle här vilja rikta ett rungande tack till rådets ordförande, eftersom han har uttryckt vad som i dag har blivit så betydelsefullt mot bakgrund av Asienkrisen: " öppenheten är ett grundläggande villkor för att valutapolitiken av i dag skall kunna få trovärdighet" . Jag är nöjd över att det medges i dag, och att man samtidigt tillerkänner Europaparlamentet dess uppdrag, och jag hoppas att vi kommer att vara värdiga att delta i den här dialogen på ett så ansvarsfullt sätt som möjligt.
Jag skulle också vilja tacka alla inom utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik som har bidragit till att göra dessa utfrågningar till en ansvarsfull, seriös och objektiv övning, och det är så jag kommer att avsluta här, för att hörsamma er angelägenhet om att hålla sig kort, fru ordförande.

Giansily
Fru ordförande, mina kära kolleger! Den 7 och 8 maj tog vi, under ordförande Karl von Wogaus bestämda men artiga auktoritet, itu med att utfråga de sex kandidaterna till Europeiska centralbankens direktion, i en anda av ömsesidigt förtroende och uppskattning. Jag tycker att vi bör fundera över rådets beslut som rör dem, genom att ställa oss tre frågor. Är de de bästa, är de stabilitetens talesmän, och kommer de att bilda ett enhetligt lag?
På den första frågan skulle jag svara så här: Kandidaten till ordförandeskapet är uppenbarligen, och framför allt, centralbankschefernas val. Om de har valt honom, är det för att de själva bedömer att han är den som har störst förmåga att leda den enorma förändringen av det europeiska banksystemet. Alla är väl medvetna om att vi, inom våra politiska grupper och partier, alltid väljer den som bäst verkar kunna försvara våra ideal och intressen. I likhet med det kan jag inte se varför det skulle förhålla sig på annat vis inom centralbankerna. I själva verket skulle man inte kunna förstå varför Petersprincipen skulle tillämpas för en sådan institution. Jag medger att den " artistiska" vagheten, som han medvetet har upprätthållit angående längden på hans mandat, gör mig tvivlande. Men han har verkligen gjort den till sin egen, denna formulering av François Mitterrand: Man träder bara ut ur dunklet på egen bekostnad. Hur det än förhåller sig med den saken, efter den här utfrågningen finns det inget som kan få en att tvivla på vare sig hans kompetens eller integritet. Iakttagandet om kompetens och integritet gäller även för de fem andra utfrågade kandidaterna.
På den andra frågan: Är de valutastabilitetens förespråkare? Det verkar som om det rådde enighet bland de sex kandidaterna om att inflationen skall röra sig mellan 0 och 2 procent. Vad som skulle ha varit förvånande, det vore om de hade meddelat oss att deras förebild är den albanska centralbanken, och dess ofattbara pyramidlånesystem. Eller att deras högsta önskan skulle vara att få inflationen att skjuta i höjden för det något sadistiska nöjet att ruinera spararna.
Lugnade på den här punkten kan vi alltså gå över till den tredje frågan: Kommer de att bilda ett enhetligt lag? Utan tvivel framstod de som ganska bra komplement till varandra, men precis som alla andra lag kommer det att dömas efter sina resultat. Det är därför som jag personligen, och min grupp, som jag tror är samstämmig på den här punkten, hade önskat att vi skulle ha genomfört en omröstning om kandidatgruppen i sin helhet, som vi naturligtvis under alla omständigheter enhälligt skulle ha röstat för.
Följaktligen kommer vår grupp inte att ifrågasätta någon av kandidaterna, som alla är högt kvalificerade och som har framstående erfarenheter, eftersom var och en av dem har ett erkänt rykte.

Gasòliba i Böhm
Herr ordförande, ärade ledamöter! Lördagen den andra denna månad beslutade detta parlament om valutaunionen med elva av unionens medlemsstater.
Valutaunionen innebär en gemensam valuta, euron.
Med detta beslut har ett nytt och viktigt steg konsoliderats i unionens ekonomiska och monetära dimension, vilket också har en enorm politisk betydelse. Emissionen av valutan innebär suveränitet och den gemensamma valutan uttrycker en europeisk suveränitet som bör leda till en fördjupad politisk dimension i unionen.
Tyvärr införde Europeiska rådet vissa osäkerhetsfaktorer, efter Europaparlamentets beslut, då ordföranden, vice ordföranden och de övriga fyra ledamöterna i Europeiska centralbankens direktion skulle föreslås. Det som skulle ha presenterats som ett historiskt framsteg blev, i allmänhetens ögon, förvrängt av ett gräl som aldrig borde ha ägt rum.
Lyckligtvis övervann sakfrågan de formella problemen och den internationella finansmarknaden har visat att den klart accepterar valutaunionen och euron, och den föreslagna ledningen fick de bästa lyckönskningar från de mest framträdande och prestigefyllda ekonomiska och finansiella instituten på internationell nivå.
Angående utfrågningarna i Europaparlamentet vill jag säga att den liberala gruppen stöder förslagen i betänkandet av ordföranden för underutskottet för monetära frågor, Randzio-Plath. Vad gäller det specifika förslaget angående ordföranden, framhåller vi vår största respekt för hans oavhängighet, inklusive det mandat för vilket han har föreslagits.
I utfrågningen bekräftade den nuvarande ordföranden för Europeiska monetära institutet sina kvaliteter och sin personlighet, vilka vi redan känner till, just på grund av hans anföranden i egenskap av ordförande för Europeiska monetära institutet. Vi lovordar hans oavhängighet inför varje påtryckning som skulle kunna begränsa uppfyllandet av de mål som Amsterdamfördraget anger för Europeiska centralbanken.
Herr ordförande, ärade ledamöter! En ny och mycket viktig etapp inleds nu för att konsolidera euron. Europeiska centralbanken är den grundläggande beståndsdelen för att uppfylla de mål som fördraget har angivit, och vi kommer att vaka över att denna process och insynen i den uppfylls, och för att också de åtaganden som ledamöterna har fastställt i utfrågningarna uppfylls.

Moreau
Fru ordförande! Europeiska centralbankens uppgift och stadga har definierats i förhållande till syftet med den gemensamma valutan: Locka kapital till finansmarknaderna, till nackdel för de sociala problemen och demokratin, vars underskott har blivit akut och allt mindre accepterat av folken.
Prisstabiliteten, Europeiska centralbankens huvuduppgift, uppnås genom en inskränkning av inflytandet över penningmängden och av krediten, för att gynna en bättre avkastning på kapital. Detta förstör arbetstillfällen och utvecklar offentliga underskott. Enligt vår mening bör man ersätta det ekonomiska krigets logik med samarbetets logik, i synnerhet i valutafrågor. Detta förutsätter en helt annan inriktning för ECB, vilken bör koncentreras på tillväxt och sysselsättning. Man bör inrätta öppenhet och demokratisk kontroll av Europeiska centralbankens verksamhet, bl.a. med hjälp av Europaparlamentets och de nationella parlamentens kontroll, samt en offentlig debatt om väsentliga frågor.
I förhållande till detta är polemiken kring utnämningarna till Europeiska centralbankens direktion minst sagt förvånande. Att döma av en del kommentarer om den här frågan, hade det varit bättre att, utan att reagera, acceptera centralbankmännens kupp, dvs. deras beslut att placera en egen kandidat i ECB: s topp. Men i fördraget anges att det är stats- och regeringscheferna som skall utse direktionen, och min uppfattning är att man måste hävda nationernas företräde framför bankernas.

Wolf
Fru ordförande! Vi måste här inledningsvis än en gång påminna om följande: Vår grupp har med stor majoritet röstat för ett punktligt införande av euron i elva medlemsstater. Detta säger jag som inledning, eftersom vi här argumenterar i ett tillstånd av medialt rus, där varje specifik frågeställning försvinner när man ställer frågan: för eller emot euron?
Vi måste här diskutera den specifika frågan: Hur skall vi förhålla oss till resultatet av utfrågningen? Hit hör att vi måste göra oss klara över vad vi egentligen är. Är vi en headhunting-kommission? Nej. Är vi ett centralbanksråd? Knappast. Vi är en politisk folkrepresentation. Det betyder att vi måste ta itu med det politiska programmet, som förkroppsligas av kandidaterna. Om vi vore en headhunting-kommision, finge vi lov att rösta positivt. Det var ju rejäla människor. Om vi vore ett centralbanksråd, måste vi också ge en positiv signal, för om vi nu avgav en negativ signal, skulle detta öka spekulationen.
Men som politisk folkrepresentation måste vi undersöka tre frågor. För det första, vad anser vi om nomineringsproceduren, om vilken Duisenberg själv sade att den lämnade en dålig eftersmak. Denna eftersmak har enligt min åsikt inte på något vis avlägsnats. Hur man än anstränger sig för att bli av med denna eftersmak, återstår det faktum att Duisenberg såg sig tvungen att gentemot oss hävda att man inte hade utövat några som helst politiskt påtryckningar gentemot honom. Det efterlämnar en dålig smak.
För det andra kan det konstateras att denna nomineringsprocedur genomfördes i all hast på ett mycket mer restriktivt sätt än som föreskrivits i fördragen. Även detta efterlämnar en dålig smak. Sedan kommer det stora problemet med penningpolitiken. Det finns i fördraget ett litet spelrum, och det sträcker sig längre än kandidaterna vill erkänna. Man kan inte helt enkelt sätta likhetstecken mellan bekämpning av deflationen och bagatellisering av inflationen! Det har emellertid de flesta kandidater utom Padoa Schioppa gjort. Vi har givit uttryck åt denna nyans i våra ändringsförslag. Med tanke på alla nödvändiga motargument mot tesen att euron skulle vara mjuk, vilken högerpopulister sprider, måste vi erkänna denna skillnad.
En sista punkt: Vi måste också tänka på att kandidaterna med tanke på insyn och demokratiskt ansvar argumenterar huvudsakligen med blicken riktad mot finansmarknaderna och allmänheten, och endast vill föra en avspänd dialog med parlamentet. Därför finns det bara ett negativt svar. Detta har vi olika åsikter om i gruppen, och det rör inte analysen, utan vilka frågor som vi här verkligen kan ge svar på.

Castagnède
Fru ordförande, kära kolleger! När Europeiska centralbanken inrättas är det kammarens skyldighet att klart och tydligt hävda sitt uppdrag som enda legitima organ för en demokratisk kontroll av den nya europeiska monetära makten, och att lika klart och tydligt markera sitt engagemang för det europeiska ekonomiska och monetära bygget, med respekt för fördragen. Fördragen anger att bankens direktion skall utnämnas av stats- och regeringscheferna, dvs. av en politisk instans. De anger också att Europeiska centralbanken är oavhängig.
Den kompromiss som stats- och regeringscheferna kom fram till i Bryssel - på ett sannerligen mödosamt sätt - säkrar respekten för fördragens bestämmelser, med hänsyn tagen till Duisenbergs muntliga uttalande. De klargöranden som centralbankens framtida ordförande gjorde inför parlamentets utskott för ekonomi, valutafrågor och industripolitik förstärker övertygelsen om bankens oberoende, utan att the gentlemen's agreement i Bryssel ifrågasätts. För oss skulle intresset av en effektiv start för euron motverkas om man åter tog upp det avtalets ordalydelse och villkor till diskussion. Vår önskan är att vår debatt i dag inte skall vara tillfället för det.
När det gäller den demokratiska kontroll som Europaparlamentet utövar, har den påbörjats med stor beslutsamhet genom förfarandet med utfrågningar, som har låtit det ekonomiska och monetära utskottet att länge och seriöst fråga ut var och en av kandidaterna. I det avseendet finns det inget som helst behov av att söka efter några överdrivna effekter, för att kunna ge organet för demokratisk kontroll ett erkännande för att det har spelat sin roll med allvar och effektivitet. Alla hörda kandidater har slagit fast, med olika och kompletterande enskilda ställningar, att de har den nödvändiga kompetensen och integriteten för att kunna utöva sin funktion. Dessutom har de givit oss en känsla av att de tillsammans kan skapa ett lag som förtjänar parlamentets förtroende.
Följaktligen delar vi fullt ut de relevanta slutsatserna i Randzio-Plaths betänkande, vilket stöder ett godkännande av de sex kandidaturerna.
Det återstår för oss att uttrycka två önskningar: främst att ledamöterna i Europeiska centralbankens direktion även i framtiden kommer att samtycka till den nödvändiga dialogen med Europaparlamentet, med den tillgänglighet som de har givit prov på under utfrågningarna. Sedan att den inrättade europeiska valutamakten finner ett komplement och en motmakt i en definition av budget- och skatteinstrument, som kommer att ge ministerrådet möjlighet att garantera en effektiv ekonomisk ledning för unionen, till förmån för tillväxt och sysselsättning och i samspel med den stabilitet som banken skall säkra.

Blokland
Fru ordförande! För gruppen De oberoende för nationernas Europas räkning deltog jag förra veckan i alla utfrågningar av de tilltänkta kandidaterna till Europeiska centralbankens styrelse. Det fanns anmärkningsvärda skillnader i sättet att besvara såväl de skriftliga som de muntliga frågorna. Vissa kandidater kände in i minsta detalj på sig hur de skulle hantera frågorna. Duisenberg, Issing, Padoa Schioppa och Hämäläinen gav skriftligt och/eller muntligt klara svar och klargjorde på ett övertygande tydligt sätt att de är mycket väl kvalificerade för sin funktion.
Den tilltänkta vice ordföranden, Noyer, samt Domingo Solans lyckades här inte lika bra. Vilka konsekvenser bör vi nu dra av detta? Om det handlar om ett yttrande med marginell prövning eller om en bedömning av ett team som helhet kan jag, med viss reservation, utan större svårighet säga att det här handlar om ett starkt team. Om det handlar om ett seriöst yttrande och en grundlig bedömning från vår sida av varje individuell kandidat krävs uppstår dock ett problem. Kan vi verkligen i tillräckligt stor utsträckning bortse från de nominerade kandidaternas nationalitet och politiska färg? Jag är inte helt säker på detta. Inte heller i rådet verkar det som om man vid utnämningarna i första hand ser till kapacitet och kvalitet, utan till regional spridning. Det handlar i varje fall om en tysk, en fransman, en italienare och sedan ytterligare tre ledamöter från andra länder, men naturligtvis väl spridda.
Är det nu på det sättet som man får det starkaste teamet? Duisenberg är en nederländsk socialdemokrat. Varken det ena, nederländskt medborgarskap, eller det andra, att vara socialdemokrat, kvalificerar honom för denna funktion. Det som är relevant är att han har lång erfarenhet från en centralbank, att han vet hur man uppnår prisstabilitet, inte viker sig för kritik från regeringar, i åtta års tid har han gjort detta i Nederländerna, grundligt och konsekvent, vet hur man ger offentlig information och kommunicerar med Europaparlamentet på ett avspänt och tydligt sätt. Uppenbarligen anser den franska regeringen att bankchefens nationalitet faktiskt har betydelse. Det är lite underligt att det redan nu råder samförstånd om Duisenbergs efterträdare. Uppenbarligen har inte de kommande fyra till åtta årens yrkeserfarenhet någon betydelse. För övrigt ger det oss möjlighet att upprätta en uttömmande akt om Trichets förehavanden. Vi har minst fyra år, förhoppningsvis till och med åtta år, på oss att förbereda oss inför utfrågningen av Trichet.
Föredraganden, Randzio-Plath, har valt att ge en odifferentierad bedömning av varje individuell kandidat. Hon har valt en kort, allmän, för varje ledamot likadan utvärdering. Det är vid närmare eftertanke mycket otillfredsställande och gör inte heller kandidaterna rättvisa. Kandidaterna är ju inte lika. Den enda möjlighet som nu finns att uttrycka denna olikhet är att låta den komma till uttryck under omröstningen.

Berès
Fru ordförande! Centralbankens oavhängighet innebär inte isolering, ensamhet eller ansvarslöshet för den första verkligt federala institutionen inom Europeiska unionen. Samtidigt utgör de institutionella bestämmelserna i Maastrichtfördraget, och de arrangemang som sedan dess har tillkommit, en minimigrund. Med hänsyn till den ursprungliga institutionella jämvikten bör de politiskt ansvariga till fullo utnyttja sin beslutsmakt.
Det handlar främst om makten att utnämna centralbankens direktion. Eftersom utnämningen är av politisk natur, kunde statsoch regeringscheferna inte, och borde heller inte, endast registrera ett val som centralbankerna gemensamt har kommit överens om. De var också tvungna att ta hänsyn till eurozonens geografiska jämvikt. I framtiden är det eurorådets och Ekofins uppgift att upprätta en dialog med centralbanken.
Sedan handlar det om parlamentets rådgivande makt. Det verkar som om vi har lyckats väl med den första etappen. Vårt seriösa och professionella sätt att förbereda, leda, och i dag utvärdera utfrågningarna, borde bidra till att lägga grunden för legitimiteten och auktoriteten för vår institution, i egenskap av Europeiska centralbankens privilegierade parlamentariska samtalspartner. Inom ramen för den befogenheten kommer vår strategi att vara förebyggande snarare än konfliktsökande. Jag gläder mig åt det.
Vad gäller själva utvärderingen av kandidaternas prestationer har min grupp prioriterat två frågor. Under vilka förutsättningar tänker ni er dialogen med parlamentet? Det är frågan om demokratiskt ansvar. Hur tolkar ni artikel 105 i fördraget som kräver att ni, när väl prisstabiliteten har uppnåtts, skall stödja den ekonomiska politiken inom Europeiska unionen samt unionens mål enligt artikel 2 i fördraget? I klarspråk, en hög sysselsättningsnivå.
Det är på de här två punkterna som vi bör sträva efter en intensiv dialog med centralbanken. Vår utvärdering av de sex kandidaterna i dag är ett unikt tillfälle för oss, med hänsyn till direktionsledamöternas skilda mandatperioder. Deras prestationer kan ha varit varierande, men de har uppenbarligen visat ett stort oberoende och ett sammanhängande tankesystem. I övrigt kommer bedömningarna att variera beroende på den vana som var och en kan ha av den här typen av övningar. Tillåt mig, om vi inte skall betygsätta dem, att ge ett speciellt omnämnande till Padoa Schioppa.
Efter den här utmärkta början är det upp till oss att anpassa vår tidsplan och våra strukturer för att vi skall kunna bli, kring den ekonomiska politikens allmänna riktlinjer, vaksamma kontrollanter av valutapolitiken, som skall vara förenlig med en samordning av den ekonomiska politiken inom unionen, i första hand i sysselsättningens tjänst.

Secchi
Fru ordförande, mina damer och herrar! Låt mig komma med ett par synpunkter med anledning av denna mycket intressanta och viktiga utfrågning.
Först av allt vill jag säga att när det gäller den procedur som har följts av rådet mellan lördagen den 2 och söndagen den 3 maj, så är det viktigt att man tar hänsyn till att marknaderna, dvs. de europeiska spararna, har hälsat utnämningarna med tillfredsställelse, och att därför Europaparlamentet - som representant för folkviljan - även måste ta hänsyn till detta faktum, som dessutom är ett uttryck för en positiv inställning till euron som förmodligen är större än den som framkommer i opinionsmätningarna. Under alla omständigheter kommer det i de politiska instanserna att bli nödvändigt att granska rådets agerande, förutom att man måste begrunda otillräckligheten i en beslutsprocess som har varit virrig, oklar och hela tiden hotad av principen om enhällighet, inslag som är helt ohistoriska mot bakgrund av den framväxande gemensamma europeiska dimensionen.
Andra kolleger har redan uppehållit sig - framför allt föredraganden - vid frågan om ansträngningarna att skapa prisstabilitet.
Låt mig nu göra ett par påpekanden i samband med en annan viktig fråga, den som gäller Europeiska centralbankens accountability . Problemet är av största betydelse, eftersom det rör såväl behovet av demokratisk kontroll och öppenhet som en förstärkning av ECB: s rykte och trovärdighet. Det är därför viktigt, enligt min mening, att bättre koncentrera sig på det som passar ett sådant syfte, än på formella regler, som riskerar att bara ge en byråkratisk och ytlig lösning, förutom att riskera valutapolitikens oberoende och goda funktion.
Under våra utfrågningar har dessutom frågan om en allmän förstärkning av ledningen för den europeiska ekonomin uppkommit, en fråga som inte kan skjutas upp ytterligare, inte bara därför att det krävs en bättre balans mellan valutapolitiken och de andra delarna av den ekonomiska politiken, utan även med tanke på att det krävs - som en konsekvens av den ekonomiska och monetära unionen - en gemensam dimension när det gäller sådana problem som hittills betraktats som nationella. I det sammanhanget skulle jag kunna uppehålla mig länge - men det gör jag inte - vid behovet av att skynda på olika former av samordning när det gäller skattepolitiken.
Avslutningsvis, fru ordförande, anser jag att man borde kunna ge ett inte bara positivt utan högst tillfredsställande slutomdöme om det team som utnämnts till att leda ECB. Detta är naturligtvis en förutsättning för att euron skall kunna lanseras framgångsrikt.

Malerba
Herr ordförande! När vi intervjuade kandidaterna till Europeiska centralbankens direktion i förra veckan var vårt huvudsyfte att bekräfta en princip, nämligen behovet av förtroende och även parlamentets rätt att kritisera centralbanken, dess sammansättning i dag och dess arbete i morgon.
Samtliga kandidater kom faktiskt till vår utfrågning med de bästa meriter. Ordförandekandidaten, Wim Duisenberg, är en gammal bekant till utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, där han alltid varit känd för sin kompetens och sitt raka språk.
Det har varit av mycket stor betydelse att vi har kunnat etablera en interinstitutionell dialog mellan parlamentet och banken och att vi har kunnat börja staka ut terrängen när det gäller bankens demokratiska skyldigheter. Till utfrågningens framgång har även ordförandena von Wogau och Randzio-Plath bidragit i hög grad.
Det andra prioriterade området för utfrågningen var att bestämma den roll och det politiska utrymme som den nya institutionen - Europeiska centralbanken - skall ha i förhållande till fördragen. Relationerna med Ekofin och de elva euroländerna, med cheferna för de europeiska centralbankerna som vill och kan delta i valutasamarbetet, för genom att skapa Europeiska centralbanken står vi verkligen för första gången framför ett faktum av federal natur i Europa.
Jag tycker att det är viktigt att vi också tar till oss det som Tommaso Padoa Schioppa uttryckte - bättre än någon annan - dvs. att även Europeiska centralbanken kommer att vara skyldig, oavsett dess oavhängighet och självständighet, att ha en uppfattning när det gäller det europeiska konstruktionsarbetet och att föra en dialog med Ekofin och parlamentet.
Även för banken finns det en koppling mellan valutapolitiken och det europeiska projektet, mellan det krav på stabilitet, som det är bankens uppgift att bevara, och reformer för sysselsättning, ett område som bekymrar oss alla.
Detta är det område där dialogen mellan centralbanken och parlamentet skulle kunna ge de bästa resultaten. Även här är gör jag en positiv bedömning och bekräftar mitt förtroende för ledamöterna i bankens direktion.

Cox
Herr ordförande! Utfrågningarna i parlamentet och den bekräftande omröstningen som vi kommer att ha senare i dag om ordföranden, vice ordföranden, och styrelseledamöterna i Europeiska centralbanken markerar för denna kammare det sista betydelsefulla steget i början av ett mycket viktigt och historiskt företag för Europa.
Kvaliteten på förhandlingarna i kammaren har, tror jag, återupprättat viss värdighet till utnämningsprocessen som olyckligtvis, beroende på de förlängda och ganska bittra meningsutbytena den 2 maj i Europeiska rådet, blev ganska skämd vid starten.
Rådets rekommendation till kammaren, i enlighet med fördraget, förordar en mandatperiod på åtta år för Wim Duisenberg som kandidat till ordförandeposten i centralbanken. Vi kommer senare i dag att anta en resolution som bekräftar utnämningen av ordföranden på dessa grunder. Och det har man inget emot. Emellertid, inser jag att åberopandet av en mandatperiod på åtta år för ordföranden inte för någon av oss är mer än ett låtsat förhållande, eftersom det är uppenbart att Duisenberg troligtvis inte kommer att sitta så länge, något som han själv har medgivit.
I ett uttalande den 2 maj förklarade Duisenberg att med tanke på sin ålder ville han inte sitta hela perioden, men lade till att i framtiden kommer beslutet om att avgå att vara hans, och enbart hans. Vår utfrågning hjälpte till att få ytterligare förståelse för denna fråga. Kandidaten till ordförandeposten har för avsikt, om hälsan tillåter, att åtminstone sitta kvar till övergången från nationella sedlar och mynt till eurosedlar och -mynt har genomförts. Vidare fastslog han att han inte hade för avsikt att träda tillbaka vid en speciell tidpunkt. Vid ytterligare utfrågning tillade han: " Jag kan försäkra er om att det inte finns något samband mellan villkoren för en styrelseledamot eller vice ordförande och de för någon annan. Det finns inget samband som jag är medveten om - inget som helst samband." Med tanke på den fullständiga oavhängighet och diskretion som bör ingå i detta höga ämbete, så är det senare citatet en viktig försäkran.
I ljuset av detta betonar den liberala gruppen önskemålet om kontinuitet i ledarskapet i bankens direktion och föreslår att en tidig eller samtidig avgång av både ordförande och vice ordförande bör undvikas. Naturligtvis ligger denna fråga helt och hållet i Duisenbergs egna händer. Jag accepterar hans försäkran om att det inte finns något som helst samband mellan villkoren för en utnämning och villkoren för någon annan. Men vi, i den liberala gruppen, anser att det inte kan finnas något mer åskådligt sätt att bekräfta detta i allt väsentligt än genom att han stannar kvar i ämbetet för att garantera en smidig övergång från den första utnämnde vice ordföranden till den personens efterträdare till ämbetet.

Theonas
Herr ordförande! Genom dagens överläggningar medverkar Europaparlamentet i tillsättandet av Europeiska centralbankens direktion, ett organ som, vilket föregående utfrågningar också har visat, kommer att vara oberoende av medlemsstaternas men även Europeiska unionens organ för politisk och demokratisk kontroll. Däremot kommer det att vara beroende av informella maktcentra, såsom den politiska kompromissen i Bryssel visat. Det blir ett organ som anser sig förpliktigat att föra en hård monetaristisk politik, som syftar till att uppnå en stabil valuta och låga räntor, i stort sett utan att ta hänsyn till de sociala följder som denna politik får för unionens medborgare.
Å alla deras vägnar, som på ett dramatiskt sätt får betala för följderna av den antifolkliga nyliberala politiken, vägrar jag att med min röst legalisera detta organ och den roll som det ålagts att spela.

Hautala
Herr ordförande! Jag hoppas att det förfarande med vilket Europeiska centralbankens direktion väljs aldrig mera kommer att upprepas. Speciellt kravet på enhällighet mellan medlemsländerna är mycket förödande och möjliggör bara det att ett stort medlemsland kan utöva utpressning mot andra. En inofficiell överenskommelse om delning av ordförandeperioden är lyckligtvis bara en del av ett grymt skådespel - den är inte på något sätt juridiskt bindande. Detta må ändå vara en förvarning om att eurozonens valutapolitik inte kan underordnas nationella intressen.
Jag framför några kritiska iakttagelser från utfrågningstillfällena. För det första visade de utnämnda kandidaterna tämligen förvånande återhållsamhet vad gäller kraven på centralbankens öppenhet. Wim Duisenberg gick till och med så långt att han sade att direktionens protokoll skulle kunna offentliggöras först efter sexton år. Detta kan vi inte acceptera. Europaparlamentet måste omedelbart starta samtalen med direktionen kring den här frågan.
De utnämnda kandidaterna betonade också kampen mot inflationen till och med mer än vad man förutsätter i Maastrichtfördraget. Förra veckans utfrågningar må ändå vara utgångspunkten för en dialog som centralbankens direktion och Europaparlamentet kommer att föra. I den dialogen måste man hitta en balans mellan inflationsmålen och sysselsättningsmålen. Man måste också poängtera att centralbanken, som bedömts som världens mest oberoende, i fortsättningen tvingas gå till väga på det sättet att den motiverar sina beslut såväl för Europaparlamentet som för den breda allmänheten. Här finns det tillräckligt med utmaning för Europaparlamentet. Jag är övertygad om att även den breda allmänheten kommer att godkänna Europaparlamentets roll i kontrollen av centralbanken.

Trizza
Herr ordförande! För Alleanza Nazionales räkning vill jag uttrycka min tillfredsställelse med samtliga de föreslagna kandidaterna, och jag skulle särskilt vilja framhålla det prestigefyllda namnet doktor Padoa Schioppa, men jag måste också peka på behovet av att man reviderar vissa mekanismer när det gäller de framtida utnämningarna till Europeiska centralbankens direktion. Trots en närmast totalt enighet råder det ett nästan lika utbrett missnöje i parlamentet.
När det gäller demokratiprincipen måste parlamentet få spela en mer avgörande roll när det gäller denna typ av val som har direkt betydelse för medlemsstaternas enskilda ekonomier. Man borde kunna inse möjligheten av att återremittera och göra en mer detaljerad prövning av de kandidater som vid en första undersökning inte inger förtroende vad gäller deras inställning till valutapolitiken, den demokratiska kontrollen och öppenheten när det gäller den uppgift de är satta att utföra för Europeiska unionens räkning.
Jag upprepar, vilket redan har bekräftats vid sammanträdet den 10 april, mitt totala stöd när det gäller Europeiska centralbankens oavhängighet, men det är nödvändigt att man, förutom en dialog med Europaparlamentet och en dialog i samband med utnämningen av direktionen och även när det gäller de monetära valen som är av särskilt stor strategisk betydelse, går vidare till en situation med politisk sammanhållning, vilket är det enda som kan garantera att vi inte riskerar att ställas inför en gigant som endast är ekonomisk, men som saknar allt politiskt värde.

Metten
Herr ordförande! Innan vi under den gångna veckan höll utfrågningarna av kandidaterna till Europeiska centralbanken var vi naturligtvis medvetna om att vi juridiskt sett inte hade någon vetorätt mot kandidaterna. Sedan dess har det tydligt framgått att den vetorätten verkligen finns politiskt sett. Ingen av kandidaterna kan fungera som styrelseledamot om han eller hon inte har förtroende hos en stor majoritet i parlamentet. Inte ens inom parlamentet tycks detta viktiga faktum ha trängt igenom tillräckligt. Det har diskussionerna om en enskild kandidat, som helt klart presterade sämre än de övriga, tydliggjort. Vilka slutsatser kan vi nu dra av dessa utfrågningar?
I första hand att goda förberedelser lönar sig. Min grupp bad för några månader sedan europeiska sakkunniga att fungera som rådgivare och sparringpartners för de socialdemokratiska utfrågarna. Vi lät oberoende sakkunniga göra politiska profiler av alla kandidater. Några av oss var hos senaten och centralbanken i Förenta staterna för att ta del av de amerikanska erfarenheterna.
Uppläggningen av utfrågningarna fungerade bra. Vårt eget tillvägagångssätt med en ledande utfrågare per kandidat, genomgående från en annan medlemsstat än kandidaten själv, förtjänar utan tvekan att användas på nytt. Det som vissa andra grupper gjorde, nämligen att låta utfrågningen utföras av landsmän till de utfrågade, vilka var påverkade av sin vänskap eller gemensamma erfarenheter med kandidaten, bör inte återupprepas.
I andra hand visade det sig enligt min åsikt att medvetenheten om vikten av öppenhet, aktiv kommunikation och goda relationer med Europaparlamentet var tillfredsställande hos alla kandidater. Det var bara för några veckor sedan som vi som socialdemokrater var tvungna att ta ytterligare en hård strid kring Randzio-Plathbetänkandet för att understryka nödvändigheten av öppenhet, eftersom många konservativa kolleger fortfarande associerade ECB: s öppenhet med kränkning av dess oavhängighet. Dessa missförstånd är nu helt undanröjda. Jag ser till och med ett samförstånd komma till stånd beträffande Europeiska centralbankens protokoll i osignerad form.
I tredje hand framstod det under utfrågningarna mycket tydligt att prisstabilitet, vars nödvändighet även min grupp klart skriver under på, för närvarande har uppnåtts och att ECB omedelbart konfronteras med frågan hur den kommer att utforma sin sekundära uppgift, nämligen att stödja den allmänna ekonomiska politiken.
Tyvärr måste jag konstatera att svaren på denna fråga genomgående var mycket vaga. Det föreföll som om centralbankstjänstemän bara kan höja räntan. Min sista slutsats är att kandidaterna visade sig vara tillräckligt medvetna om de osäkerheter som den monetära politiken på europeisk nivå för med sig och inte kom dragandes med traditionella, nationella lösningar på europeiska problem. Ett sådant öppet sinne gör att jag själv har tillräckligt förtroende för att den konstanta dialog som vi kommer att inleda med ECB blir fruktbar. För parlamentet kommer denna dialog att bli en våra viktigaste uppgifter. Det är en fascinerande utmaning som vi kommer att ta oss an med nöje.

Peijs
Herr ordförande! När man lyssnar till Metten får man ändå en lite obehaglig smak i munnen. Det är som om socialdemokraterna vore de enda här i parlamentet som försvarar öppenhet och insyn när det gäller centralbanken. Det får inte råda något missförstånd om att det enda som PPE var emot var att parlamentet skulle kunna avskeda centralbankens styrelse. Jag skulle också vilja påminna om det sätt som Metten opponerat sig på för att avskeda en av kandidaterna, eller snarare genom att lägga ned sin röst, men i morgon eller i eftermiddag kommer han ändå att rösta för. Det är märkligt, herr ordförande, jag tycker inte att det passar Metten att mopsa upp sig på det sättet.
Herr ordförande! Vad denna hearing beträffar så blev jag lugnad av Duisenbergs svar på mina frågor. Han säger att han själv bestämmer när han kommer att avgå från sin befattning. Han tycker att det är absurt att redan nu tala om efterträdarens nationalitet och ännu värre att nämna namn. Trots flera tandborstningar på Duisenbergs rekommendation har den dåliga smaken i munnen från veckoslutet den 2 och 3 maj ännu inte helt försvunnit. Det visade sig också att den som skall vara ordförande i ett sådant fall måste ta sig an det på ett verkligt professionellt sätt. Misstroendet dröjer sig kvar en smula i huvudet och i hjärtat hos folk. För att undanröja varje tvivel hos folk vill jag härifrån rikta en vädjan till Duisenberg att stanna kvar minst till 2003 för att därigenom ovedersägligen bevisa Europeiska centralbankens oberoende gentemot politiken. Svaren på frågorna om det demokratiska ansvaret utgjorde en central punkt för parlamentet.
Ordförandekandidaten är beredd att inställa sig inför Europaparlamentet fyra gånger om året. Kvartalsrapporten kommer då att tas upp till diskussion. Vice ordförande Noyer säger sig också inse vikten av denna redogörelse. De nationella centralbankscheferna kan förklara den monetära politiken i de nationella parlamenten. Det är förståndigt av Duisenberg att inte hörsamma det franska parlamentets önskemål om att låta medlemmarna av ECB: s styrelse till och med inställa sig inför de nationella parlamenten. Tänk er själva, Duisenberg i Frankrikes Assemblée , Marianne skulle ramla ned från sin jungfruliga piedestal.

Janssen van Raay
En kommentar och en fråga. Min kommentar är denna: Från nederländsk horisont kommer myntlagen från 1987 att behöva ändras, och det skulle ge en utmärkt anledning att använda det nya medlet folkomröstning eftersom varje nederländsk medborgare har att göra med gulden. Detta är tillfället att fråga det nederländska folket: Vill en majoritet av er avskaffa gulden eller inte? Det är min kommentar. Man har ett tillräckligt mandat med de över 40 000 som lagen föreskriver för att kunna inleda en folkomröstning.
Min fråga. Jag knyter här an till de två föregående nederländska talarna: kommer vi nu inom kort att ge vårt utlåtande om en chef som av egen fri vilja vill stiga av färden på halva vägen, eller ger vi vårt utlåtande om en chef som använder sin suveränitet, Peijs talade i liknande ordalag, genom att sitta kvar i åtta år? För denna otydlighet kvarstår: premiärministern har sagt något sådant, men finansministern något annat.

Ojala
Herr ordförande! I debatten om Europeiska centralbanken och utnämningen av dess direktion har Europaparlamentets ledamöter gång efter gång framfört att banken skall sträva efter en så stor öppenhet som möjligt och att den kontinuerligt skall hålla parlamentet underrättat om sin verksamhet.
Jag vill ta upp den andra sidan av denna fråga, nämligen att denna öppenhet ligger i bankens eget intresse och att den speciellt i inledningsskedet är alldeles nödvändig. För att lyckas med sin målsättning behöver Europeiska centralbanken förutom marknadens även medborgarnas förtroende. I denna fråga kan Europaparlamentet vara en bra samarbetspartner för centralbanken. En öppen dialog med parlamentet om penningpolitiken ger banken nödvändig feedback från medborgarna och minskar medborgarnas misstänksamhet mot banken. Jag hoppas att direktionen som skall väljas och vars samtliga kandidater jag stöder förstår öppenhetens och demokratins nyttosynpunkter.

Harrison
Herr ordförande! Jag var glad och hedrad över att jag fick delta i alla utfrågningar av centralbankens ledning och de resterande fem styrelseledamöterna som hölls i Bryssel i förra veckan. Dessa utfrågningar var en rungande succé för Europaparlamentet och följaktligen för människorna i Europeiska unionen. Dessutom tror jag att våra utfrågningar på något sätt mildrade det osäkra intryck som karaktäriserade rådets möte i Bryssel veckoslutet innan, där det slutgiltiga valet av Duisenberg och Trichet för en tolvårsperiod till ECB: s ordförandeskap var en succé, men överenskommelsen som ledde fram till det lämnade en hel del att önska.
Varför blev parlamentets utfrågning en succé? För det första fick vår rättegångsmässiga utfrågning av Duisenberg honom att ge upp ett stridsrop för sin oavhängighet. Det var inget småskuret över denne holländare. Han har givits en åttaårig mandatperiod och han ensam kommer att besluta om eventuellt datum för en eventuell avgång.
För det andra förde Wim Duisenberg till protokollet, vilket även Hämäläinen och Issing gjorde, att i enlighet med artikel 105 i fördraget, är det när den övergripande principen om prisstabilitet har garanterats och etablerats en skyldighet inte en möjlighet - klokt tillämpad och med utnyttjande av alla tillgängliga instrument - för ECB att stödja Europeiska unionens allmänna mål om att gynna tillväxt och sysselsättning. Det finns 18 miljoner arbetslösa, vilket nyligen nämndes av ordföranden Gordon Brown. Denna förpliktelse kan medföra sänkta räntesatser över hela " Euroland" för att stimulera tillväxten.
För det tredje etablerade EB en tydlig och framtida dialog med den nuvarande styrelsen för ECB. Som finansminister Brown just uppmanat oss till, kommer vi att utföra målmedvetna utfrågningar kvartalsvis med ECB, inte för att inkräkta på dess oavhängighet utan i stället åkalla den nödvändiga allmänna ansvarighet under vilken även denna upphöjda och mäktiga instans måste underkasta sig - den kommer verkligen att bli " upphöjd" för människorna. När det gäller detta beklagar jag ledaren i måndagens " Times" , vilken med sedvanlig okunnighet hånade EB: s kommande betydelse i genomförandet av demokratisk ansvarighet.
Europaparlamentet håller på att bli myndigt. Efter dessa utfrågningar visar sig dess första gråa hår, och om några få månader kommer parlamentets " eminences grises" att påbörja sin historiska uppgift att ingå i regelbunden dialog med ECB. Det är en uppgift som kommer att placera Europaparlamentet på den politiska kartan för all framtid. Jag tror, med utfrågningarna som bevis, att vi är dugliga för denna uppgift, och jag ser med glädje fram emot Europaparlamentets sambarbete med Duisenbergs team för Europas gemensamma och spännande framtid.
(Applåder)

Langen
Herr ordförande, mina högt ärade damer och herrar! Jag tror att man kan ge rådet en komplimang, eftersom det har föreslagit en utmärkt första direktion för ECB. Därmed har rådet helt och hållet uppfyllt sina förpliktelser enligt artikel 109a i fördraget. En fortsatt debatt om mandattiden för den blivande ordföranden är enligt min övertygelse onödig, eftersom Duisenberg utnämnts på åtta år och detta är i enlighet med fördraget.
Men fördraget föreskriver ett enhälligt utlåtande från rådet, dvs. utnämnandet är ett politiskt beslut och man måste alltså förhandla om personerna. Direktionens oberoende kan uteslutande garanteras genom att omval förbjuds. Det har vi egentligen inte alls diskuterat med Duisenberg, utan bara mandattidens längd. I utfrågningen har det visat sig att det är sex utmärkta specialister och kandidater, som har presenterats för oss. Det finns visserligen skillnader i uttalandena och i presentationen inför parlamentet, men totalt sett kan dessa kandidaters kvalifikationer över huvud taget inte ifrågasättas. Alla kandidater har entydigt förklarat att de föreslår att styrningen av penningflödet tillsammans med inflationsmålet skall vara det viktigaste instrumentet för att säkra eurons penningvärdesstabilitet. I själva verket är det så att det huvudsakliga målet enligt artikel 105 är penningvärdets stabilitet, och att sysselsättningen sedan kan avledas från detta, i motsats till hur Randzio-Plath just framställde det. Endast en stabil euro, en samordnad finanspolitik och ett strikt iakttagande av artikel 104, tillsammans med stabilitetspakten, kan garantera en varaktig framgång. Inflation löser inga arbetsmarknadsproblem, det har tydligt sagts i utfrågningen.
Tillåt mig ännu ett påpekande till kollega Metten. Kollegerna från de socialistiska och kommunistiska grupperna har ifrågasatt en kandidats kvalifikationer. Jag har det intrycket - och det kommer ju att synas i omröstningen - att det här inte handlade om den absoluta lämpligheten, utan om det faktum att denne kandidat varit rådgivare åt en kristdemokratisk regeringschef och dessutom har arbetat många år inom företagarförbundet. Jag ber er att lämna dessa argument åt sidan och gemensamt rösta för en klok och bra direktion.

Katiforis
Herr ordförande, ärade kolleger! Utskottet för ekonomi och valutafrågor har genomfört utfrågningar med kandidaterna till posterna i centralbankens direktion på ett sätt som, enligt min mening, gör parlamentet all heder. Beträffande kandidaterna fastslår fördraget att de skall vara personligheter med gott anseende i hela Europa och med stort yrkeskunnande. Nationaliteten spelar inte och får inte spela någon roll i vår bedömning, men naturligtvis måste deras uppfattning om den ekonomiska politiken spela en roll. Detta är något som vi omöjligen kan bortse från. Men allt detta, herr ordförande, är kanske frågor som på något sätt kommer i andra hand inför det faktum att det nu finns två stora centralbanker i världen; den ena är den nya Europeiska centralbanken och den andra är Förenta staternas centralbank.
Vi hoppas att dessa båda stora organisationer kommer att samarbeta för att bringa stadga i det internationella valutasystemet och världsekonomin. Men när jag jämför de båda organisationernas stadgeenliga målsättningar, måste jag tillstå att den amerikanska organisationen är överlägsen. De mål som Europeiska centralbankens stadga uppställer är ensidiga och lite oskickligt formulerade. I sin iver att framhålla hur nödvändigt det är med stabila priser, en uppfattning som vi alla delar, självfallet under förutsättning att verksamheten bedrivs på ett rimligt och ansvarsfullt sätt, har stadgans författare glömt varje centralbanks främsta tekniska mål, dvs. att förse ekonomin med pengar, och givit denna verksamhet en undanskymd plats. Stadgan för USA: s centralbank, däremot, utgår från det givna kravet att centralbanken skall förse ekonomin med pengar och samtidigt i lika mån eftersträva prisstabilitet, sysselsättning och en rimlig räntenivå. Denna stadgans ensidiga karaktär tvingade eller tillät kandidaterna att presentera en enad front i frågan om prisstabilitet, och likt Pontius Pilatus tvådde de sina händer i frågan om sysselsättningen. Det fanns nyanser i denna fråga. Efter att ha accepterat alla kandidaterna och naturligtvis med respekt för centralbankens oberoende har parlamentet till uppgift att påpeka för dem att de genom sin framtida valutapolitik bör rätta till stadgans ensidighet och ha den amerikanska centralbanken som förebild. Jag tror att detta var innebörden i socialistgruppens omdömen om kandidaterna, och jag hoppas att de framtida medlemmarna i direktionen kommer att ta hänsyn till de kritiska röster som hördes.
Herr ordförande! Den börda som prisstabiliteten i Europa innebär har hittills burits av de 20-30 miljoner arbetslösa. Det är på tiden att en del av denna börda lyfts av genom en skickligare och känsligare ekonomisk och monetär politik och att ledamöterna i Europeiska centralbankens direktion spelar sin roll i detta avseende.

Stevens
Herr ordförande! De brittiska ledamöterna i PPE-gruppen har för avsikt att rösta mot Duisenberg och Noyer. Detta är inte en röst mot dem personligen: det är en röst mot överenskommelsen som man kom fram till vid toppmötet i Bryssel den 2 och 3 maj. Det är inte heller en röst mot valutaunionen. Ledamöterna vet att jag aldrig skulle kunna tolerera något sådant. Tvärtom är det en röst för den gemensamma valutans framgång. Denna framgång beror inte bara på den nya centralbankens trovärdighet utan alla europeiska institutioners, inte minst denna kammares trovärdighet.
Den 30 april röstade vi med stor majoritet mot någon som helst ändring av den åttaåriga mandattiden för ordföranden, och mot att man i förväg bestämmer efterträdarens nationalitet. Mindre än tre dagar senare kastade rådet helt enkelt dessa röster rakt i ansiktet på oss. Duisenbergs inofficiella kommentarer till oss efteråt ändrar inte alls detta faktum.
Jag vet att många av er delar vår indignation över detta. En del har sagt vad de anser och sedan hållit tyst. En del, till deras skam, har försökt att dölja sin underkastelse inför regeringscheferna genom att hacka på Solans. Det är ynkryggarnas sätt. Några av oss måste ha modet att avslöja vad detta parlament tycker men inte kan säga.

Pérez Royo
Herr ordförande! Fördraget innehåller, som ni vet, en klar utformning av Europeiska centralbanken, där oberoende och oavhängighet är framträdande för denna centralbank, som måste vara immun mot alla slags påtryckningar och politiska instruktioner.
Men samtidigt reserverar fördraget ett väsentligt moment för det politiska inflytandet, nämligen utnämningsmomentet. Utnämningen är rådets uppgift men förutsätter också att parlamentet avger sitt yttrande efter utfrågningarna med de kandidater som rådet föreslår. Nåväl, i detta ögonblick har jag nöjet att kunna säga att Europaparlamentet har utfört sin uppgift på ett korrekt sätt, och gjort det möjligt att rätta till det dåliga intryck som stats- och regeringschefernas toppmöte förorsakade helgen innan.
Svaren från Duisenberg inför utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik har givit oss tillfälle att skingra tvivlen om vissa aspekter som förblev dunkla efter toppmötet, särskilt om Duisenbergs eventuella avgång. Jag läser direkt ur det fullständiga förhandlingsreferatet från sammanträdet: " I do not intend to stand down at a specific moment in time" , sade Duisenberg. Och han fortsatte: " I want to emphasize that the decision to step down will be my decision and mine alone" . Jag anser att det är ett viktigt förtydligande, framför allt i förhållande till den anmärkning Stevens gjorde.
Den andra punkten jag vill ta upp är av speciell betydelse för parlamentet, och huvudsakligen för de ledamöter med en progressiv känsla eller vänsterinriktning, och det gäller kandidaternas beredskap att förena den viktiga funktionen att upprätthålla prisstabiliteten och en låg inflationsnivå, med den allmänna ekonomiska politik unionen för - eller bör föra - med inriktning på framför allt tillväxt och skapande av sysselsättning. Detta var ett av de områden där vi fick tillfredsställande svar från de sex kandidaterna, fast med logiska nyansskillnader.
För det tredje finns det en punkt som är speciellt viktig för oss och det gäller relationerna med Europaparlamentet, som från och med nu kommer att ha rollen som privilegierad samtalspartner, skall ha rollen som privilegierad samtalspartner i den demokratiska kontrollen av den framtida Europeiska centralbanken. På samma sätt har vi på detta område fått tillfredsställande svar från alla medlemmar, i vilka de dessutom har garanterat oss en viktig punkt: Europaparlamentets roll som privilegierad samtalspartner. De nationella parlamenten kommer att ha sin funktion gentemot de nationella centralbankscheferna, vilka naturligtvis kommer att fortsätta att existera på nationell nivå.
Slutligen finns det en fråga som också är mycket viktig för oss: den om allmänhetens insyn och information om besluten om den monetära politiken och om dess grunder. Detta är en väsentlig punkt, vilken vi många gånger har hävdat som viktig för oss, och som vi också har fått tillfredsställande svar på.

Brok
Herr ordförande, kära kolleger! För 128 år sedan skulle en utnämning göras i Europa. Den gången var det i Spanien. Då skickade den franska regeringen ett telegram till Bad Ems, där några ändringar som företogs i telegrammet skapade den stämning som behövdes för att man skulle kunna förbereda ett krig.
Nu har man återigen bråkat om en personutnämning, i synnerhet tyskarna och fransmännen. Men de båda huvudsakliga kontrahenterna möttes två dagar senare i Avignon och gjorde upp planer för hur de i framtiden skall gå vidare i Europa. Av detta ser man, tror jag, helt klart den otroligt stora skillnaden mellan då och nu, dvs. hur långt vi har kommit i Europa. Frågor som tidigare ledde till krig, tvistar man nu om i gemensamma institutioner, och sedan sätter man sig ned igen tillsammans och arbetar vidare. Här uttrycks hela den politiska stabilitet, som vi nu har uppnått i Europa. Denna politiska stabilitet utgör också en hörnsten för den ekonomiska och valutapolitiska stabilitet, som vi vill uppnå inom ramen för den Europeiska ekonomiska och monetära unionen. Här handlar det ju inte om en personalfråga, utan det har i Maastrichtfördraget, i stabilitetspakten, fastslagits en ramverk vari ingår oavhängighet för centralbanken, hela centralbankssystemet etc., så jag tror att detta vilar på fast grund.
Vi borde emellertid också klargöra att denna oavhängighet för Europeiska centralbanken måste försvaras. I Duisenbergs dokument står angivet det första möjliga datumet för hans avgång, men inte det slutgiltiga datumet för avgången. Därför stämmer hans definition att det efter fyra år går uppåt, och att vi då kan försvara oavhängigheten, om någon nationell regering utövar orimligt tryck på centralbankschefen och hans personal.
Låt mig göra ett sista påpekande! Den våldsamma ilska som uppstod när man tillsatte kommissionsordföranden, och som nu återigen uppstått, har en enda orsak: För sådana frågor måste man, som alltid, ta ett enhälligt beslut. Därför måste parlamentet i nästa institutionella runda lägga vikt vid att man, när man i framtiden gör sådana tillsättningar, avgör detta på rådsnivå genom majoritetsbeslut, så att sådana situationer inte upprepas.

Paasilinna
Herr ordförande! Jag vill tacka kollega Christa Randzio-Plath för det oerhört storartade abete hon utfört i samband med detta förtjänstfulla betänkande.
Centralbanken kommer att ha den mest omfattande handlingsfriheten i världen: Dess direktion består av makthavare på toppnivå. Det är alltså klart att det inte kan finnas makt utan något ansvar. Pengar och i synnerhet penningpolitiken är inte alls några neutrala ting. De innebär en het, elektrisk och hård makt som påverkar varenda medborgare inom unionen.
Utfrågningarna var viktiga. Vi tog ingen politisk ställning eftersom det i så fall hade funnits fem för oss olämpliga kandidater. En av kandidaterna uppfyllde inte kraven enligt många av oss frågeställare. Man måste säga att banksystemet är överkänsligt om det inte ens tål att man röstar blankt för en av kandidaterna, inte ens om det sker i parlamentet. Lyckligtvis har marknaden en annan uppfattning.
Det goda med detta är att vi på det här sättet startade en intensiv dialog med centralbanken och vi kommer garanterat att noga föra fram ekonomi- och sysselsättningspolitiken. Jag varnar för tron att Europaparlamentet skulle vara en likadan centralbankens publiceringskanal som pressen. Parlamentet skapar handlingsordningen och tar fram de samhällsekonomiska ramar inom vilka ECB: s penningpolitik skall föras.
Enligt min mening är det mycket viktigt att ECB rapporterar i sina bedömningar jämte penningpolitiken även i vilken mån som penningpolitiken verkligen har befrämjat den allmänna ekonomiska politiken. Dess centrala mål är att förbättra sysselsättningen. Det är unionens centrala problem. En euro som grundar sig på en så här stor massarbetslöshet är inte alltid stabil.
Somliga kandidater till centralbankens direktion medgav inte att penningpolitiken skulle kunna ha olika effekter i olika delar av eurozonen. Det är dock känt att länderna befinner sig på olika tidpunkter i olika ekonomiska cykler. Speciellt de små ländernas, som Finlands, ekonomiska omlopp eller cykel och sysselsättningsläge är olika än de stora ländernas. Europeiska centralbanken måste också ta hänsyn till möjligheten för asymmetriska chocker när den bedömer vilken europeisk penningpolitik som är lämplig.
Nu har vi inlett samarbetet med banken. Jag tror och hoppas att det kommer att bli bra, fruktsamt och viktigt.

Thyssen
Herr ordförande! På grundval av kandidaternas meriter och av deras skriftliga och muntliga svar på våra frågor har vi kunnat fastställa att var och en av de nominerade kandidaterna förtjänar vårt stöd. Jag är övertygad om kvaliteterna hos dessa fem män och en kvinna, om deras integritet, deras beslutsamhet och tillämpningen av fördraget i alla dess aspekter och om deras nyttiga erfarenheter för att kunna fullfölja sina mandat med värdighet.
Kandidaterna har alla visat prov på sin villighet att som Europeiska centralbankens styrelse inleda en permanent dialog med Europaparlamentet. Kandidaterna har dessutom redan i förväg visat att de har fallenhet för att kunna fungera som ett team.
Efter att ha hört kandidaterna och läst Europeiska rådets slutsatser kan vi inget annat än konstatera att fördraget och Europeiska centralbankens statuter respekteras. Jag kommer därför att med nöje rösta för utnämningen av var och en av kandidaterna.
Tyvärr kan jag inte säga detsamma om det sätt som Europeiska rådet avlöpte på. Den europeiska befolkningen har inte många lovord till övers för dem som är ansvariga för de dåliga förberedelserna inför detta råd och för dem som inte ens vid ett sådant historiskt tillfälle lyckas lägga band på sina egna behov för att låta det egna landets nationella prestige stå tillbaka till förmån för ett allmänt europeiskt intresse som borde vara lätt att inse. Men regeringscheferna som uppbringade tålamod och politisk vilja för att äta lunch i timmar och ändå möjliggjorde det resultat som vi i dag skall bekräfta, de förtjänar våra gratulationer. Dessa gratulationer går också till dem som organiserade arbetet i vårt ekonomiutskott. Jag hoppas, kollega Metten, att grupperna vid ett kommande tillfälle har kvar den politiska friheten att var och en internt organisera sig på det sätt som de anser vara mest lämpligt.
Proceduren för rådets beslutsförfarande måste naturligtvis ändras. Det går inte längre att ha det på det sättet att ett enda land kan inlägga sitt veto vid beslut om utnämningar.

Torres Marques
Herr ordförande! Skapandet av euron är en av de mest betydelsefulla händelserna. Det kommer att bli en ny valuta med anknytning till en ekonomisk stormakt vilken euron - hoppas jag - kommer att förvandla till en politisk stormakt.
Euron kommer att styras av en oavhängig centralbank, och de utfrågningar vi genomförde med kandidaterna till direktionen hörde till de stora ögonblicken i parlamentets historia. Rådets urvalsprocess för Europeiska centralbankens direktion var emellertid beklaglig. Men kandidaternas trovärdighet och de europeiska ekonomiernas soliditet var tillräckliga för att de finansiella marknaderna skulle släcka minnet av de nationalistiska besluten vilka vi hoppas inte kommer att återupprepas.
Detta är inte, i sin helhet, den ideala direktion som jag hoppades att Europeiska rådet skulle presentera för oss. Jag värderade inte heller alla kandidater lika högt, vilket är naturligt. Men utfrågningarna vi genomförde gav oss de nödvändiga garantierna om att alla medlemmar i direktionen, speciellt ordföranden Wim Duisenberg, erkänner att legitimiteten och trovärdigheten hos centralbanken samt eurons styrka kommer att garanteras på ett bättre sätt ju mer ansvar Europaparlamentet tar och ju djupare den monetära dialogen blir med oss.
Alla de utfrågade medlemmarna gav oss garantier för att vara stora fackmän och ha en stark integritet som bevisats under deras livstid. Låt mig speciellt gratulera fru Hämäläinen, inte bara för att vi fyller år samma dag, utan framför allt för glädjen jag känner över att se en kvinna i Europeiska centralbankens direktion.
Vi hoppas att andra kommer att följa henne, vilket är naturligt i en demokrati. Liksom vi lärde känna den Europeiska centralbankens direktion mycket bättre, förstod den, utan tvivel, att för oss är inte den monetära politiken neutral och att i kontakten med de nationella parlamenten kommer de europeiska ledamöterna att vara uppmärksamma och vaka över att Europeiska centralbanken uppfyller alla de uppgifter som fördraget anger: prisstabilitet, men också kampen mot arbetslösheten, stöd för den ekonomiska tillväxten samt den ekonomiska, sociala och regionala sammanhållningen.

Hendrick
Herr ordförande! Får jag börja med att gratulera Randzio-Plath för hennes outtröttliga ansträngningar som föredragande, samt ledamöter och personal från parlamentets sekretariat för deras arbete.
En lyckad gemensam valuta kommer att förbättra den inre marknaden, vilket kommer att bidra till tillväxt och höga sysselsättningsnivåer, i överensstämmelse med artikel 2 i Fördraget om Europeiska unionen. På lång sikt kommer den att ge både monetär och ekonomisk stabilitet och låg inflation.
Jag anser att detta parlament har fört sig med värdighet. Våra ansträngningar under torsdagen och fredagen i förra veckan, under utfrågningarna, har givit både oss själva och andra i vidare kretsar en glimt av både hjärta och hjärna hos vår framtida ECB-direktion, på ett sätt som vi aldrig har bevittnat tidigare.
Ställningstagandet för öppenhet och insyn är, som ordföranden tidigare sade i sitt tal, en idé vars tid nu är kommen. Dessutom gav alla kandidater utfästelser om en mängd olika former av demokratisk ansvarighet, vilket måste välkomnas med öppna armar. Alla kandidater var kompetenta och en del hade synpunkter som inte alla av oss instämmer med. Men, att ge sken av, som Stevens gjorde, att en röst mot Duisenbergs ordförandeskap hjälper både euron och detta parlaments funktion är en felaktig bild av sanningen och det är ett bedrägeri.
Stevens kommentarer är mer av en artighet till hans ledare, Hague, hemma i Westminster. Vi är alla européer och beslut som tas i denna kammare tas i Europas intresse som en helhet - detta är inte en mellanstatlig institution. Vi står på tröskeln till en era - vilken jag tror, inom några av de närmaste åren kommer att inkludera alla 15 medlemsländerna - en era som kommer att ge sysselsättning och välstånd till Europa på ett sätt som vi aldrig tidigare skådat, och ge folken i Europa en tyngd och ett inflytande i världen som överensstämmer med deras betydelse. Jag ser fram emot den eran.
(Applåder)

von Wogau
Herr ordförande, högt ärade damer och herrar! Första helgen i maj var av historisk betydelse för Europeiska unionen. Med beslutet att elva av femton medlemsländer den 1 januari 1999 skall införa den gemensamma valutan har Europeiska unionen bestämt inriktningen för 2000-talet. Denna historiska händelse överskuggades visserligen av debatten om den blivande ordföranden för Europeiska centralbanken. I media stod när allt kommer omkring enbart frågan i förgrunden om huruvida Wim Duisenbergs mandattid kommer att vara i fyra eller åtta år.
Jag beklagar detta djupt. Detta var och är egentligen inte den viktigaste frågan. Det stämmer att de sex medlemmarna i direktionen för Europeiska centralbanken har olika långa mandattider. Det hade beslutats för att inte hela styrelse skall avgå på en gång vid nästa omval. På så vis säkerställer man att samtliga erfarenheter förs vidare. En kortare mandattid har alltså ingenting att göra med mindre oberoende för Europeiska centralbanken. Dess oberoende kommer att manifesteras i det dagliga agerandet. Det stämmer också att utnämnandet av ledningen för Europeiska centralbanken är ett politiskt beslut. Det ser inte annorlunda ut i något land på jorden. I sin verksamhet däremot är Europeiska centralbanken fullständigt oberoende.
Vad var det, när allt kommer omkring, som låg bakom detta bråk under den första helgen i maj? Säkert är att rådets möte den 2 maj 1998 inte var optimalt förberett. Som vi vet är det respektive ordförandeskaps uppgift att göra intensiva förberedelser inför beslut som rör personal, vilka ju måste tas enhälligt. Det luxemburgska ordförandeskapet hade börjat med det, nämligen med ett förslag som i mångt och mycket liknade den nu funna lösningen. Det brittiska ordförandeskapet fortsatte sedan med dessa ansträngningar. Förslaget, som premiärminister Tony Blair slutligen presenterade den 2 maj vid en middag för statsoch regeringscheferna, fann tyvärr inte allmänt gillande. Ett krissammanträde med den nederländske och den franske regeringschefen, som ömsesidigt blockerade varandra när det gällde kandidaterna, ledde tyvärr inte till något resultat. Till slut måste förbundskansler Helmut Kohl överta rollen som medlare. Under ett sammanträde, som senare betecknades som världens längsta middag, fick man mellan klockan 14.00 och 03.00 på morgonen till stånd den lösning, som nu föreligger. Vi tackar Helmut Kohl för detta. Han har förtjänat vårt erkännande. Applåder, tack!
(Återhållsamma applåder) Med Wim Duisenberg får man som första ordförande i Europeiska centralbanken den kandidat, som var fjorton medlemsländers och även Europaparlamentets önskekandidat. Just under de präglande första åren för Europeiska centralbanken är detta av särskild betydelse. Duisenberg samlade i början av sin yrkesmässiga bana akademiska erfarenheter. Sedan lärde han känna den internationella penningpolitikens värld genom sitt arbete i Internationella valutafonden. Han var nederländsk finansminister, och sedan en mycket framgångsrik ordförande för den nederländska centralbanken. Nu är han ordförande i Europeiska monetära institutet. Därmed har Wim Duisenberg de bästa förutsättningar för mandatet som den förste ordföranden i Europeiska centralbanken, för han kan dra nytta av sin samlade livserfarenhet i denna uppgift.
Vidare måste vi ta hänsyn till att det ju här är ett team som tillträder och att centralbanksordföranden inte ensam fattar beslut, utan besluten fattas av ett team. Detta team har en utmärkt lagkapten. Det är ordföranden Wim Duisenberg. Sedan kommer det i teamet att finnas ytterligare två mycket starka medspelare: Padoa Schioppa från Italien, en utmärkt man, som vi alla känner, och Otmar Issing, chefsekonom i Deutsche Bundesbank, professorn som har skrivit de grundläggande verken om penningpolitik och penningteori. Jag fick själv lov att läsa hans verk innan jag började att ägna mig åt valutapolitik. Vid utfrågningen sade jag till honom att egentligen borde inte jag testa professor Issing, utan professor Issing borde testa mig! Han är alltså en mycket framstående man. Professor Issing har utnämnts på åtta år. Han kommer alltså att vara med under de åtta åren. Då vet vi - och även kollegan Donnelly vet det - att besluten om räntorna när allt kommer omkring inte enbart tas av ordföranden och direktionen, utan att direktionen, att hela centralbanksrådet fattar dessa beslut, och där kommer även Trichet och Tietmeyer att vara med. Med andra ord kommer här ett framstående team att stå på startlinjen. Jag kan bara rekommendera er att rösta för detta framstående team!
(Applåder)
Brown
Herr ordförande! Denna debatt och även parlamentets förhandlingar har varit en övning i både ansvarighet och konsensusbyggande vilket är mycket hedrande för detta parlament. Det betyder att det framtida förhållandet mellan parlamentet och Europeiska centralbanken kommer att vara mycket gott. Jag tror att jag talar för hela ministerrådet när jag ger mina gratulationer till parlamentet för det utmärkta sätt som dessa förhandlingar har genomförts på.
Jag skulle bara vilja tillfoga två saker. För det första kommer jag inte bara att vidarebefordra resultatet från parlamentets omröstning utan även dess synpunkter till nästkommande finansministermöte på tisdag. Jag kommer att tala om för dem vad jag anser har sagts av alla talare här - er syn, min syn, hela ministerrådets syn - att fördraget kommer att bli, och borde bli, upprätthållet och upprätthållet på alla sätt.
Det andra som jag kommer att vidarebefordra är att detta är en övning i konsultation som inte är slutet på en process utan början. Insynen, ansvarigheten och öppenheten vilka nästan alla talare har refererat till i sina kommentarer är, enligt min synpunkt och ur dessa förhandlingars synvinkel, absolut nödvändigt, inte bara i sig självt för att det är bra för den gemensamma valutan, utan beroende på att det kommer att bana vägen för större stabilitet vilket kommer att ge utrymme för höga tillväxt- och sysselsättningsnivåer i Europa.
Det är därför, grundat på att konsultationen har varit effektiv och kommer att vara effektiv i framtiden som jag uppmanar er att vidareförmedla era överläggningar till de europeiska finansministrarna och Europeiska rådet i samma anda som de tal vi har hört här i dag.
(Applåder)

Wolf
Herr ordförande! Jag känner mig personligt berörd, eftersom jag inte i von Wogaus bidrag kunde skilja mellan ironi och allvar, särskilt när jag sedan lägger till Broks reaktion.

Metten
Herr ordförande! Peijs har angripit mig på två punkter. Först och främst säger hon att PPE alltid har varit för mer öppenhet. Hon har ett kort minne. Jag anmodar alla att läsa hennes anförande vid det förra Randzio-Plathbetänkandet, det ger närmare besked.
För det andra, om hur mycket råg i ryggen jag har vad beträffar den kritik som jag har yttrat mot ett par kandidater. Jag anmodar alla att inom kort konsultera resultatet av huvudomröstningen, och då kommer det att framgå hur mycket råg i ryggen jag har.

von Wogau
Herr ordförande! Eftersom kollega Wolf vände sig till mig, skulle jag vilja försäkra honom att jag gärna är beredd att ge honom det tal, som jag just höll, i skriftlig form. Om han sedan jämför det med de faktiska händelserna, och t.ex. frågar Gordon Brown om saker och ting faktiskt har utspelat sig på det viset, så får han se att rådets ordförande Gordon Brown kommer att bekräfta dessa händelser.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen äger kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Samarbete mellan EU och Medelhavsländerna
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande dokument:
muntlig fråga från Viola, Fabra Vallés, Martens, Friedrich och Oomen-Ruijten för PPE-gruppen till rådet (B4-0466/98 - O-0111/98) om samarbetsavtalen mellan EU och Medelhavsländerna, -muntlig fråga från Speciale, Terrón i Cusi, Napoletano, Roubatis, Swoboda och Carlotti för PSE-gruppen till rådet (B4-0288/98 - O-0083/98) om associationsavtalen mellan EU och Medelhavsländerna, -muntliga frågor från Azzolini och Pasty för UPE-gruppen till rådet (B4-0466/98 - O-0111/98) och till kommissionen (B4-0383/98 - O-0093/98) om samarbetsavtalen mellan EU och Medelhavsländerna, -muntliga frågor från Elmalan, Carnero González, Papayannakis, Ephremidis, Alavanos, Gutiérrez Díaz och Sierra González för GUE/NGL-gruppen till rådet (B4-0384/98 - O-0094/98) och till kommissionen (B4-0385/98 - O-0095/98) om associationsavtalen mellan EU och Medelhavsländerna, -muntlig fråga från Fabra Vallés, Viola, Theato, Lambrias, Martens, Friedrich och Oomen-Ruijten för PPE-gruppen till kommissionen (B4-0467/98 - O-0112/98) om samarbetsavtalen mellan EU och Medelhavsländerna, -muntliga frågor från Aelvoet, Cohn-Bendit, Gahrton. Tamino och Orlando för V-gruppen till rådet (B4-0389/98 - O-0099/98) och till kommissionen (B4-0390/98 - O-0100/98) om associationsavtalen mellan EU och Medelhavsländerna, -muntlig fråga från Lalumière för ARE-gruppen till rådet (B4-0465/98 - O-0103/98) om associationsavtalen mellan EU och Medelhavsländerna, -muntlig fråga från Souchet för I-EDN-gruppen till rådet (B4-0469/98 - O-0114/98/ändr.I) om samarbetsavtalen mellan EU och Medelhavsländerna, -muntliga frågor från Caligaris och Fassa för ELDR-gruppen till rådet (B4-0471/98 - O-0116/98) och till kommissionen (B4-0472/98 - O-0117/98) om associationsavtalen mellan EU och Medelhavsländerna.
Viola
Herr ordförande, ärade kolleger! Samarbetet mellan EU och Medelhavsländerna börjar i dag den mödosamma återhämtningen efter debaclet i Malta, den segslitna förhandlingen med Jordanien, förseningen när det gäller ratificeringen av de avtal mellan EU och Medelhavsländerna som redan har ingåtts, de dramatiska händelserna i Algeriet, den avstannade fredsprocessen, problemen med Cyperns kandidatur och slutligen blockeringen av Med-programmen.
Dialogen mellan EU och Medelhavsländerna kommer att starta om i Palermo, där, i juni, det informella toppmötet mellan utrikesministrarna kommer att äga rum, vilket borde kunna öppna vägen - förhoppningsvis en nedförsbacke - mot nästa konferens i Berlin.
Utgångsläget är gott. Framför allt har Med-programmen kommit i gång igen, och därmed finns det nytt hopp om att kunna återge samhällena den kraft och det finansiella stöd som krävs för att knyta samman Medelhavets båda stränder.
Ett annat positivt tecken är den förestående tillkomsten av ett forum för EU-Medelhavet, vilket inte är något annat än ett fullföljande av Barcelona-deklarationen.
Men trots dessa goda förutsättningar finns det ändå en risk för att den plågsamma fredsprocessen mellan Israel och Palestina, där det fortfarande finns problem och där den europeiska närvaron vid förhandlingarna i Washington är fullständigt otillräcklig, kommer att få en negativ effekt - vilket redan har inträffat på Malta - på det europeiska försöket att etablera en dialog med Medelhavets södra strand.
Frågan om Mellanöstern har sin upprinnelse i den process som inleddes i Barcelona, men när det gäller konkreta åtgärder har den sedan dess fallit samman och den fortsätter att vara en av processens svagaste punkter.
Om unionens gemensamma utrikespolitik ännu inte klarar av dessa uppgifter, kanske ett kommande EU-Medelhavsforum skulle kunna hjälpa till att hålla vägarna öppna för en dialog mellan parterna.
I dag diskuterar vi också nystarten för Med-programmen. Min förhoppning är att denna blir fullständig och effektiv. Fullständigheten kommer man att uppnå när väl krisfasen är överstånden och om man följer det som parlamentet redan förra året röstade för i samband med Fabra Vallés betänkande.
Ett fullständigt återupptagande av dialogen mellan EU och Medelhavet via ett decentraliserat samarbete kommer i själva verket först att kunna förverkligas när samtliga Med-program återupptas, framför allt de som syftar till ett större engagemang från samhällets sida och från de små och medelstora företag som ligger längs kusterna.
Effektivitet skulle man kunna uppnå enbart när Europeiska kommissionen ser till att man har tillräckligt med personal och man tydligt utesluter från deltagande i de nya programmen de operatörer som tidigare har lovat bidra med finansiering av gemensamma projekt och sedan inte har hållit sina löften.
Jag hoppas att kommissionen har förstått den höga kostnaden - inte bara i ekonomiskt mätbara termer, utan också mätt i de svårfångade termer, vilka orsakas av ett förlorat förtroende för de europeiska institutionerna i olika tredje länder runt Medelhavet och framför allt när det gäller samhället i stort - på grund av att Med-programmen blockerats, en blockering som helt riktigt krävdes av kommissionär Marín och som sedan övervakats av budgetkontrollutskottet i detta parlament, som har avgivit ett positivt yttrande när det gäller att återuppta de decentraliserade programmen endast efter det att kommissionen har lämnat tillräckliga garantier för en sund hantering och finansiering av programmen.
Jag har uppehållit mig vid Med-programmen eftersom det var här den debatt startade som vi i dag fortsätter i avvaktan på diskussionen om situationen i Mellanöstern, som kommer att äga rum i juni.
Europeiska folkpartiets grupp kommer naturligtvis inte att dra sig undan den debatten, eftersom vi anser att den är både lämplig och nyttig. När det gäller de enskilda frågorna kommer mina kolleger i gruppen att göra inlägg senare.
Avslutningsvis anser jag det skulle vara lika lämpligt och nyttigt att komma fram till en gemensam resolution som alla kan stödja. Vad gäller vår grupp så tror jag att det målet skall vara lätt att uppnå om man kan komma överens om en kompromiss som kan formuleras som två enkla muntliga ändringsförslag, som stöder stycke G i ingressen och uppdaterar punkt 10 som i dag kan anses vara överspelad.

Fabra Vallés
Herr ordförande, ärade ledamöter! Tillåt mig först av allt att påminna om vikten av Europeiska unionens åtgärder för de associerade Medelhavsländerna.
Bara inom ramen för Meda-programmet, och fram till 1999, talar vi om 3, 4 miljarder ecu. Dessa pengar är avsedda att hjälpa där problemen är som störst, det vill säga inom områden med grundläggande tjänster för befolkningens välfärd. Prioriteringen är lagd på projekt inom utbildnings-, yrkesutbildnings- och hälsoområdet.
Även om jag är helt och hållet överens med kommissionen om de grundläggande principerna, kan jag inte låta bli att ta upp några frågetecken om förverkligandet av dessa principer och några frågor om hur de pengar används som är avsatta för ändamålet i unionens budget.
I detta sammanhang vet vi alla att sanningens timma ännu inte är slagen, även om kommissionen via Internet, i en exemplarisk uppvisning av öppenhet, ger oss siffrorna för genomförandet av budgetprogrammen för Medelhavet. Det är bra.
Siffrorna är utmärkta vad gäller åtagandebemyndiganden, men frågan går längre än så. Kan dessa åtaganden respekteras? Kommer de medel som är anslagna att användas? Med andra ord, kommer det utlovade att respekteras? Eller kommer vi i framtiden att stå med samma problem som vi stöter på i Phare-programmen och framför allt i Tacis? Det är utifrån denna fråga kommissionen slutligen kommer att bedömas.
Revisionsrättens rapport, som presenterades för några veckor sedan, om finansiellt och tekniskt samarbete med tredje land i Medelhavsområdet, kan väcka vissa tvivel såsom de otillräckliga personella resurserna som kommissionen ställt till förfogande för att genomföra programmen och otydligheten å ena sidan hos kommissionens olika enheter och å den andra hos kommissionens säte i Bryssel och ländernas olika delegationer.
Den nämnda rapporten från revisionsrätten avslutar med att säga att dessa problem skulle kunna förvärras om vi förlorar ur sikte betydelsen av åtagandena inom ramen för Meda, liksom den ambitiösa betalningshastigheten. Vilket är kommissionens svar på denna risk? Och märk väl att vi talar om Meda-programmet, där det inte fanns några problem och allt var mer än korrekt.
Den andra oron rör de decentraliserade samarbetsprogrammen, det vill säga, Med-programmen. Här handlar det om att få reda på om kommissionen har förutsett alla åtgärder som är nödvändiga för att följa parlamentets resolutioner om Med-programmen. Det är bra att dessa samarbetsprogram har återlanserats på nya grunder. Emellertid uppstår i detta sammanhang tre frågor: Kommer kommissionen att respektera alla de villkor som parlamentet har formulerat? Kommer kommissionen att agera på ett sådant sätt att man kan få tillbaka alla belopp för de projekt som har stoppats på grund av oegentligheter? Kommer kommissionen att förmedla all information den disponerar till de rättsliga myndigheterna för att utforma eventuellt straffrättsligt ansvar?
Herr ordförande, herr kommissionär! Jag undrar om det är nödvändigt att påminna om att detta är ett sine qua non -villkor för auktorisering av godkännandet av 1996 års förvaltning.

Speciale
Herr ordförande! Målet i dag är att försöka bidra till att samarbetet EU-Medelhavet skjuter fart igen. Efter euron och de påbörjade utvidgningsförhandlingarna måste detta bli en av de viktigaste uppgifterna när det gäller att lösa stabilitets- och utvecklingsproblemen i ett område av stor betydelse och för att förbereda Europa för dialogen med södra halvklotet, till att börja med den närmast liggande delen, Medelhavsområdet.
Detta borde vara hela Europeiska unionens uppgift, och inte bara vissa medlemsstaters. Det utrikesministermöte som kommer att äga rum i början på juni i Italien är rätt tillfälle att hävda och konkretisera detta krav, och vår grupp stöder detta med stor kraft. För att detta resultat skall kunna uppnås måste samtliga instrument utnyttjas. När det gäller associationsavtalen kan man börja med dem som redan har ingåtts, som det med Marocko och Israel, framför allt exempelvis det med Marocko, där avtalet slöts för mer än två år sedan, men vissa medlemsstater har fortfarande inte ratificerat det. Rådet bör framhålla ratificeringens betydelse och bör även ge kommissionen ökade befogenheter som gör att avtalsförhandlingarna går snabbare. Det finns ett par avtal, som t.ex. med Egypten och med Libanon, där förhandlingarna fortfarande inte är avslutade och där man behöver öka tempot.
Meda är av avgörande betydelse. Utnyttjandet av Meda-programmet har ökat kraftigt på senare tid, kanske måste man här genomföra modifieringar både vad gäller procedurer och regelverk. Även ett par av Med-programmen har öppnats på nytt, och det är bra, eftersom samarbete är viktigt för dialogen mellan civiliserade samhällen.
Även vårt eget parlament måste omedelbart dra igång det interparlamentariska forumet , så att den politiska dialogen kan bli ett stöd i processen.
Det finns också ett par politiska problem av stor betydelse inom området som vi inte kan undvika att diskutera och endast om vi engagerar oss kraftfullare kan vi uppnå resultat när det gäller att utveckla strategin EU-Medelhavet: Framför allt fredsprocessen i Mellanöstern och läget i Algeriet är de känsligaste och viktigaste frågorna.
Parlamentets delegation till Algeriet har tydligt framfört kravet att rättsstatens principer måste respekteras i kampen mot terrorismen, men även att länderna i Europa måste samarbeta för att inte ge en fristad åt eventuella terroristbaser som inrättats i vissa av våra medlemsstater. I Mellanöstern gör fredsprocessen fortfarande inga framsteg och den israeliska regeringens hållning, till att börja med dess vägran att erkänna Osloavtalet, utgör fortfarande ett hinder för pacificeringen av området.
Europa kan inte fortsätta att vara en ekonomisk gigant och en politisk dvärg. Vi har en skyldighet att spela en roll inom detta område och att bli en referenspunkt för alla. Vi förväntar oss av det brittiska ordförandeskapet och av sammanträdet med utrikesministrarna att man skall göra klara utfästelser i denna riktning och att man vidtar konkreta åtgärder som kan mätas. Jag instämmer i betydelsen av en omfattande omröstning om den gemensamma resolutionen; punkt G bör även modifieras genom att man lägger till en hänvisning till Osloavtalet.

Azzolini
Herr ordförande! När man 1995 öppnade regeringskonferensen i Barcelona, varpå följde andra ministermöten, Malta 1997 och sammanträdena i Barcelona 1995 och Neapel 1997, var de förhoppningar som uttrycktes på regerings- och parlamentsnivå och från samhället i övrigt, enhälligt för ett närmare och mer fruktbart samarbete runt Medelhavet.
Vi får inte undervärdera det faktum att Medelhavsområdet, förutom att vara en geografisk enhet, även är ett strategiskt område i geopolitiskt hänseende, allt känsligare vad gäller flödet av invandrare och allt intressantare vad gäller ekonomiska, kommersiella och kulturella relationer.
Efter denna treårsperiod kan vi emellertid knappast känna oss tillfreds. Jag deltog själv i den parlamentariska delegation som leddes av Gutiérrez Diaz till regeringskonferensen i Malta 1997 och vi inser att många problem, även av politisk natur, inom vissa delar av Medelhavsområdet utgör ett hinder eller kanske snarare en broms för att ett verkligt samarbete skall kunna inledas.
Vi hävdar dock att dessa problem inte får bli ett alibi för att stoppa en samarbetsprocess som blir allt viktigare. Jag noterar emellertid att man, i den kompromiss som undertecknats av socialister, liberaler, vänster och den radikala alliansen, vill att Europeiska unionen skall spela en avvaktande, eller kanske snarare dömande, roll. Vi anser emellertid att Europeiska unionen borde spela en mycket mer framträdande roll, framför allt genom att utveckla sin medlarroll utöver ett enkelt och passivt noterande av de problem som plågar vissa av demokratierna i några av länderna runt Medelhavet, utan att man tar hänsyn till att de negativa effekterna sedan återverkar på hela regionen EU-Medelhavet.
Även vi fördömer kraftfullt de systematiska kränkningarna av mänskliga fri- och rättigheter och vi konstaterar med beklagande att fredsprocessen blir allt svårare. Men det är just med realism och en känsla av ansvar som vi måste betrakta fenomen av sådan omfattning och komplexitet, som har djupa historiska rötter. Det är sant att det invecklade mönstret av politiska, religiösa, ekonomiska och kulturella skäl kan göra ett det verkar omöjligt att reda ut situationen, men det är just i ett sådant läge som vår institution kan bevisa sin kapacitet.
Vårt arbete när det gäller medling och vår roll som pådrivare när det gäller ett närmare och mer fruktbart samarbete måste just ha som utgångspunkt dessa objektiva data, som bör motivera, inte att man bryter eller klandrar, utan en fördjupad diskussion för att komma fram till lämpligare och mer ansvarskännande lösningar.

Wurtz
Herr ordförande! Jag vill tala om det som främst blockerar Barcelonaprocessen, nämligen krisen i Mellanöstern.
Låt oss komma i håg bilden av Yitzhak Rabin vid hans senaste möte - och vilket möte! - som med en gripande klarsyn stämde upp till den fredssång han själv en gång hade förbjudit. Vid den tiden, som ligger så nära, var hoppet om en fredsdynamik synlig, både i Israel och i Palestina - såpass mycket hade medvetandet om de två folkens ömsesidiga beroende utvecklats. En formulering som president Arafat särskilt tycker om sammanfattar på ett bra sätt detta ömsesidiga intresse: territorierna mot freden.
Det är det hoppet och den dynamiken som Netanyahus oansvariga politik är på väg att tillintetgöra, till den grad att han t.o.m. säger nej till vad en plan från Israels främsta allierade blygsamt begär: ett 13-procentigt militärt tillbakadragande från Västbanken. Vad är det då ultrahögern eftersöker? Att förmå Förenta staterna att avveckla sitt engagemang? Att framkalla palestiniernas vrede? Det verkar inte som om någon av dessa två faktorer i dag kan ge högern en förevändning för att officiellt begrava Osloprocessen. Men hur länge kan den här situationen, som saknar tidigare motstycke, fortgå?
Jag hoppas att Europeiska unionen, inför en såpass viktig fråga och en såpass djup kris, kommer att förmå sig att engagera sig med all sin tyngd. Vissa europeiska ledares traditionella betänkligheter, när det gäller att ta minsta steg som kan besvära deras amerikanska allierade, är i det här fallet inte på sin plats. Det gäller att utöva en gemensam press på den som allvarligt hotar freden, så att genomförandet av Osloavtalen kan dras i gång igen. För Europa är det här också ett ögonblick för att visa dem som skulle kunna tvivla på det: nyttan med att Europa till fullo deltar i de avgörande förhandlingarna, där man kommer att ta upp de mest akuta problemen, bl.a. kolonierna, flyktingarna, Jerusalem, och naturligtvis den palestinska staten.
Detta är ett utmärkt exempel på en gemensam europeisk diplomati inom räckhåll. För freden och för Europa önskar jag innerligt att den kan bli verklighet och att den lyckas.

Cohn-Bendit
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag vill inte upprepa det som har sagts om fredsprocessens roll i Mellanöstern och om Europa-Medelhavsavtalen, eftersom jag tror att vi alla är överens om att det här finns en hård kärna, som kan eller inte kan lösa upp situationen.
Allmänt sett tror jag, när det gäller problemet Europa-Medelhavet, att man måste känna till, och förstå, att Europa inte kommer att kunna ha en fundamental roll för att reda ut de här motsättningarna, om det inte förser sig med vapen för att verkligen kunna genomföra den politiken. Därför framträder behovet av en gemensam utrikespolitik med gemensamma strukturer just av det faktum att Europa betalar, men saknar förmågan att utnyttja politiska påtryckningar för att förverkliga sina mål, vare sig det handlar om mänskliga rättigheter eller andra problem, och därmed kommer jag till det algeriska problemet, ett annat exempel.
Vi kan se en enorm utveckling i regionen, bl.a. i Marocko, men också att det algeriska problemet är en annan hård kärna som fryser hela processen, av det enkla skäl att det i dag fortfarande finns motsättningar i Algeriet, trots alla processer som har dragits i gång, som gör att Europa bör engagera sig framför allt på tre nivåer.
För det första genom att säga att Algeriets ekonomiska och sociala problem, som har framtvingats av Världsbanken, också är Europas problem, och att Europa bör sätta ett stopp för den politiken. För det andra, genom att säga att en politik mot terrorism i Algeriet, vilken den än är, endast får verkställas med respekt för mänskliga rättigheter. För det tredje, genom att ta hänsyn till det civila samhället; man måste lära sig att räkna till tre i Algeriet! Det finns inte bara militärer här och traditionalister där, det finns också ett civilt samhälle, det finns något annat än denna diaboliska dikotomi, och Europa bör också engagera sig.
Om vi inte förstår det här, kommer vi inte att kunna stå för vår europeiska roll som förespråkar idén om det sociala och om friheten.

Novo Belenguer
Herr ordförande! Jag tror faktiskt att vi alla, i detta ögonblick, kan instämma i att vi genom debatten tydligt kan se vikten av att respektera, konkretisera och förverkliga såväl slutsatserna från Barcelonakonferensen, i november 1995, som Maltakonferensen i april 1997. Detta för att lösa upp det dödläge förslagen i dessa resolutioner har drabbats av. Resultatet från båda konferenserna är vitalt för att bevara freden i Medelhavsområdet, och dess ekonomiska och sociala utveckling, vilket utan några tvivel tjänar relationerna med Europeiska unionen.
Vi applåderar kommissionens beslut att återlansera och driva på Med-, Urbs-, Media- och Campus-programmen, som vi har krävt från parlamentet, eftersom det är nödvändiga program för att stärka Medelhavssamarbetet.
Vi måste betona att relationerna Europa-Medelhavsområdet får en större betydelse om det är möjligt för närvarande, på grund av den blockering som fredsprocessen lider av i Mellanöstern och som hotar slutsatserna från Barcelonakonferensen. Därför får det parlamentariska forumet Euromed, som kommer att äga rum innevarande år, en speciell betydelse eftersom det bör förstärka och komplettera Barcelonaprocessen, uppfylla dess resolutioner och öka den politiska dialogen.
Trots allt det som här utvecklats, herr ordförande, och då vi står där vi står enligt slutsatserna från Barcelona, skulle jag vilja framhäva att allt förstärkande av associeringen med Medelhavet måste i huvudsak ske i medvetande om de konsekvenser som det medför för regionerna i Mål 1 i Europeiska unionen; regioner där majoriteten befinner sig, som ni alla känner till, i Medelhavsområdet och vars industriella aktivitet liknar den i de associerade tredje länderna. Konkret talar vi om textil-, keramik- och jordbruksindustrin. En frihandel som inte tar hänsyn till dessa regioner skulle inte göra annat än skada dem och riskera något så grundläggande för Europeiska unionens ideal som den ekonomiska och sociala sammanhållningen.

Souchet
Herr ordförande! De decentraliserade samarbetsprogrammen kommer alltså att återupptas, efter att man har gjort en utvärdering av redan genomförda åtgärder och de närmare villkoren för hur de verkställts. Dessa program har länderna i Europeiska unionen velat utveckla för att ge en bättre struktur åt partnerskapen mellan norra och södra Medelhavet, och på så sätt bidra till stabiliteten i Europa-Medelhavsområdet. Det är viktigt att vi får kännedom om det här, vilka konkreta åtgärder inom ramen för Med-programmen som har resulterat i stabiliserande faktorer, och vilka faktorer det rör sig om, bl.a. inom det viktiga området för utveckling av små och medelstora företag. Har de kunnat förhindra en försvagning av jordbruks-och fiskesektorn, med hjälp av uppförandekodexar för att förhindra eventuella destruktiva effekter?
Genomförandet av Med-programmen måste vara exemplariskt. De allvarliga oegentligheter som avslöjades av Revisionsrätten i 1996 års rapport, angående kommissionens förvaltning av dem - har de rättats till, och om ja, hur såg dessa oegentligheter ut? Jag vill påminna om att kommissionen lade ut hela den administrativa och finansiella förvaltningen av Med-programmen till en internationell icke vinstdrivande förening under belgisk lag, ARTM, som grundades av kommissionen själv, och vars medel uteslutande kom från kontrakt som kommissionen gav den.
Domstolen har med all rätt kritiserat kommissionens sätt att delegera befogenheter till tredje man, utan någon rättslig grund, utan något principbeslut och utan anbudsinfordran för kontrakt som allra oftast ingås genom ömsesidiga överenskommelser, vilket allvarliga intresseproblem, eftersom samma konsultgrupper deltar både i utformningen av programmen, i utvecklingen av finansieringsförslag, i förvaltningen av ARTM och i den tekniska uppföljningen av programmen. Domstolen har också kritiserat svagheten i utformningen av programmen och att kommissionens instrument för förvaltning och uppföljning är dåligt anpassade.
Den här typen av metoder har förbjudits i de flesta medlemsstaterna, av uppenbara skäl som har med öppenhet att göra, för det är en ständig källa till ekonomiska övertramp, förskingring och nepotistiska beteenden.
Det ökade antalet program som sköts på kommissionens nivå, och den ständiga utvidgningen av programmens tillämpningsområde, riskerar inte det att i de allra flesta fallen leda till en verklig brist på kontroll? I det här fallet vill vi veta vilka åtgärder rådet har vidtagit, eller planerar att vidta, för att garantera att gemenskapens Med-anslag verkligen får effekter, och för att återupprätta insynen vad gäller användningen av dem.

Caligaris
Herr ordförande! När väl euforin över valutaunionen har lagt sig är det vår skyldighet att åter ta itu med den gemensamma utrikespolitiken, som sannerligen inte visar lika hoppingivande tecken. Detta gäller i synnerhet Medelhavsbäckenet, som nu är marginaliserat i utkanten av Europa, förutom att i dag vara en källa till potentiella och aktuella kriser av en dignitet som överskuggar områdets extraordinära möjligheter.
Det verkar också vara på sin plats att påminna om att det romerska imperiet, som i dag nämns som en modell för det europeiska konstruktionsarbete, misslyckades just på grund av dess oförmåga att smälta samman Centraleuropa och Medelhavsregionen. Det förflutna kan lära oss något som också gäller nutiden.
Under den senaste efterkrigstiden inleddes marginaliseringen av Medelhavet och de skadliga effekterna av detta kan man i dag praktiskt taget ta på med händerna. I Barcelona verkade det som om en positiv utveckling skulle kunna komma igång, men det därpå följande mötet på Malta blev en besvikelse. Hittills har de bilaterala relationerna mellan Europeiska unionen och de enskilda tredje länderna runt Medelhavet fungerat, men det är tveksamt om detta kommer att kunna ha en avgörande roll i politiken EU-Medelhavet i stort.
Vår resolution, som hoppas på en nytändning, blir därför till slut en meningslös cahier de doléances som mildras en aning av vissa tecken på hoppfullhet, som t.ex. öppningen av Meda-fonderna, sammanträdet med de 27 utrikesministrarna och inrättandet av ett forum för EU-Medelhavssamarbetet. Även om man inte får undervärdera betydelse av dessa steg, så är det verkligen inte på det viset som processen som ledde till valutaunionen har hanterats och om den hade hanterats på det viset, skulle man inte ens höra talas om den i dag.
Utan en gemensam utrikespolitik för Europa, från Nordsjön till Medelhavet, kan verkligen lite förändras och resolutioner som denna kommer att återkomma utan att vi förväntar oss några betydande resultat.

Henderson
Jag är tacksam över tillfället att få delta i denna debatt för att försöka svara på de frågor som har ställts, även om jag kommer att överlämna åt min kollega, komissionär Marín, att ta upp de tekniska aspekterna.
Innan jag försöker att ge en del svar till dessa frågor i ett mer allmänt sammanhang, skulle jag vilja nämna en fråga som har samband med detta - mordförsöket på Akin Birdal, ordförande i organisationen för mänskliga rättigheter i Turkiet, som jag mötte när jag besökte Turkiet i höstas. Jag tror att rättskaffens människor över hela Europa kommer att bli chockade och upprörda över denna tragiska händelse. Jag vet att både själ och hjärta hos de goda människorna i Europa kommer att vara med Birdal och hans familj i denna svåra stund. Vi önskar honom alla ett snabbt tillfrisknande. Ordförandeskapet och alla rättskaffens människor i Europa kommer att, vet jag, vilja ge allt stöd till den turkiska regeringen och domstolarna i att ställa de som är ansvariga för detta illdåd inför rätta.
Om Euromed-processen i allmänhet, skulle jag vilja börja med att fastslå att jag tror att detta partnerskap är av högsta prioritet för rådet. När det gäller ratificerande av de Europa-Medelhavsavtal som hittills har skrivits under, kan rådet bara konstatera att ratificerandeprocessen i nationella parlament av de överenskommelser som redan har skrivit under verkligen är en mycket långdragen sådan. Ordförandeskapet har, vid flera tillfällen, uppmanat medlemsländer att skynda på sina ratificeranden. Rådet har, emellertid, inget makt att blanda sig i det interna förfarandet för ratificerande av dessa medlemsländer.
Barcelonakonferensen i november 1995 enades om målet att inrätta Euromed-frihandelsområdet till 2010. Vi arbetar nu hårt med att nå detta mål. Ett nyckelelement i denna strategi är förhandlingarna av de nya Euromed-partnerskapsavtalen.
När det gäller förhandlingar om jordbruksprodukter, konstaterar rådet att trots vissa produkters känslighet, avslutades förhandlingarna på ett lyckat sätt med Marocko, Tunisien, Israel, de Palestinska myndigheterna och Jordanien. Rådet hoppas att de återstående förhandlingarna snart kommer att bli lyckosamt avslutade. En ny förhandlingsrunda med Libanon ägde rum den 23 och 24 april, och med Egypten den 7 och 8 maj. Jag kan också meddela parlamentet att förhandlingar med Syrien är planerade att starta den 14 maj.
I december 1997 antog jordbruksrådet slutsatser gällande kommissionens studie om koncessioners inverkan på Medelhavsländerna. Den betonade vikten av att hänsyn till de socio-ekonomiska återverkningarna av de föreslagna koncessionerna på gemenskapens jordbruksmarknad. Den konstaterade också behovet av att utveckla en konsekvent övergripande strategi vid definiering av gemenskapens position i förhandlingar med tredje land.
När det gäller kampen mot terrorism, ger inte förhandlingsdirektiven för ett partnerskapsavtal med Algeriet, som de antogs av rådet i juni 1996, möjlighet till att ta med bestämmelser rörande denna fråga i avtalet.
Inom ramen för dialogen mellan Europeiska unionen och Algeriet har algeriska myndigheter understrukit deras intresse av att fortsätta diskussioner om vad som kan göras för att förhindra och bekämpa terrorism. Rådet har upprepade gånger bekräftat sitt intresse av en dialog på bred basis för att diskutera eventuella bekymmer och förslag som de algeriska myndigheterna kanske skulle försöka få det att uppmärksamma, inklusive hur man bekämpar terrorism. Det är en enlighet med förslaget till resolution som föreligger parlamentet.
Rådet undersöker nu bästa sätt att starta en politisk dialog om denna känsliga fråga både på bilateral nivå och i Euromed-sammanhang. Rådet har starkt fördömt terroristattacker mot den algeriska befolkningen, inklusive massakrer, andra mord, bortföranden och våldtäkter. Samtidigt, har det uttryckt solidaritet med det algeriska folket och, följaktligen, har det upprepade gånger manat algeriska myndigheter att anstränga sig till fullo för att aktivt skydda befolkningen från attacker.
Lika viktigt för rådet är stödet och skyddandet av mänskliga rättigheter i Algeriet. För detta ändamål manade ordförandeskapet, inom Förenta nationernas 54: e kommission för mänskliga rättigheter, å Europeiska unionens vägnar, Algeriets regering att till fullo respektera mänskliga rättigheter och att närma sig kampen mot terrorismen inom lagen och internationell standard.
Med hänsyn till detta är rådet också oroad över anklagelser om godtyckliga avrättningar, godtyckliga arresteringar och tortyr och har uppmanat de algeriska myndigheterna att råda bot på dessa frågor. Rådet har uppmuntrat, och kommer att fortsätta att uppmuntra, den algeriska regeringen att verka för insyn genom dialog om mänskliga rättigheter med världssamfundet. Det har manat Algeriet att underlätta tidiga besök av Förenta nationernas speciella rapportörer om tortyr och informella summariska eller godtyckliga avrättningar.
Meda-programmet är en viktig komponent i samarbetsstrategin mellan Europeiska unionen och dess Medelhavsgrannar. Unionen har anslagit 4, 7 miljarder ecu för 1995-1999 för att underlätta den process av ekonomisk övergång som nu är på väg.
Efter fördjupade diskussioner mellan kommissionen och Europaparlamentet, har kommissionen nyligen annonserat sin intention att återuppta de tre decentraliserade samarbetsprogrammen för Medelhavsområdet: Med-Campus, Med-Media och Med-Urbs. Själva investeringsprogrammet Med återinsattes inte men dess huvudsakliga mål har nu införlivats i det bredare Meda-programmet. Rådet konstaterar med tillfredsställelse detta beslut som togs bara några veckor sedan innan ministermötet i Palermo. Detta kommer att möjliggöra att substantiellt samarbete utvecklas i enlighet med Barcelonadeklararationen mellan aktörer i det civila samhället och gynna bättre ömsesidig förståelse.
Ministermötet i fråga som kommer att äga rum i Palermo den 3 och 4 juni kommer att bli en möjlighet att tillsammans utvärdera, med alla Medelhavspartner, aktiviteterna som har satts i gång under Europa-Medelhavssamarbetet och ge det förnyad kraft med tanke på nästa formella ministermöte i Tyskland i april 1999.
När det gäller risken för att Barcelonaprocessen kontamineras av fredsprocessen i Mellanöstern, understryker rådet att partnerskapet skall hållas uppe i enlighet med överenskommelserna i Barcelonadeklarationen vilket sätter upp långtidsmål. De nuvarande svårigheterna som har uppkommit genom fredsprocessen skall inte tillåtas att överskugga detta perspektiv. De två processerna är kompletterande men separata.
Det nyliga besöket till regionen av premiärminister Blair och utrikesminister Cook och de samtal som hölls i London den 4 och 5 maj är ett konkret tecken på rådets nära diplomatiska engagemang i fredprocessen i Mellanöstern. Återigen är det i linje med innehållet i förslaget till resolution som ligger framför detta parlament, och vi hoppas att detta kommer att bli en grund för fortsatt dialog och det finns viss optimism om att det inom kort kommer att finnas en väg framåt.

Ordföranden
Tack, rådets ordförande! Jag skulle i synnerhet vilja tacka er för att ni tog upp frågan om det nyliga mordförsöket i Turkiet. Som ni förmodligen vet togs frågan upp i denna kammare i tisdags och återigen denna morgon.

Marín
Herr ordförande, ärade ledamöter, herr rådsordförande Henderson! Jag vill börja mitt anförande med att påminna om en sak som ibland glöms bort. Fram till för knappt två och ett halvt år sedan, fram till Barcelonakonferensen, hade Europeiska unionens Medelhavspolitik en tämligen blygsam och begränsad omfattning. Vi erbjöd helt enkelt varje tredje land i Medelhavsområdet en rad handelskoncessioner och ett visst finansiellt stöd av bilateral karaktär. Följaktligen fanns många mycket viktiga områden inte med i de förbindelserna. Jag tänker på den politiska dialogen, ekonomiska förändringar, frihandel, kulturellt samarbete och samarbete med det civila samhället.
Barcelonakonferensen innebar en radikal förändring av inriktningen där vi fastställde en associationsstrategi, som formulerades och genomfördes gemensamt med våra partners i Medelhavsområdet, grundad på just avtal som fritt har ingåtts av alla. Associationen är ett vitt utsträckt projekt som nu omfattar alla sektorer av gemensamt intresse, från politiska frågor och säkerhetsfrågor via ekonomiskt och finansiellt samarbete till den sociala, kulturella och mänskliga dimensionen. Det bör således inte förvåna någon att steget till detta nya system har inneburit vissa inkörningssvårigheter för att få igång det, vilka kommissionen inte kan dölja.
För det första är det ingen hemlighet att Meda-förordningen under åtta månader har blockerats i rådet av strikt politiska skäl, vilket ni alla känner till. Denna förordning var blockerad i åtta månader i rådet på grund av den situation som skapades genom problemet i våra relationer med Turkiet och vetot från en medlemsstat.
För det andra, den exponentiella ökningen av stödet, vid toppmötet i Cannes, sammanföll med en tidpunkt då det inte var politiskt möjligt att ens minimalt öka kommissionens personella resurser för att verkställa det stödet. Toppmötet i Cannes, som ledde till en mycket påtaglig ökning av Meda-programmet, hölls precis då rådet och Europaparlamentet höll på att fastställa nolltillväxten för Europeiska unionens personal. Därefter är det sant att jag själv, på grund av problem som vi upptäckte under förvaltningen av de decentraliserade samarbetsprojekten, beslutade att stoppa dem tills vi kunde bekräfta en full insyn och god förvaltning.
I dag har vi en politik med sammanhängande och ambitiösa långsiktiga mål, som baseras på etablerande av frihandel, stöd till ekonomisk förändring och främjande av direktinvesteringar. Med ett ord befinner vi oss för tillfället - och det är bra att denna debatt äger rum i Europaparlamentet - i en fas som jag skulle vilja säga går i marschfart. Meda-programmet, med sina svårigheter, problemet med den förvridna fredsprocessen, som också finns där och som skapar många svårigheter i den daglig förvaltningen, har efter två och ett halvt år, nått sin marschfart.
För det första har vi redan lyckats teckna fem Medelhavsavtal, och de övriga avancerar snabbt, även om jag inte kan dölja att det finns svårigheter i den del som rör jordbrukshandeln och återtagande av illegala invandrare. Förhandlingarna om jordbruksdelen och klausulen om återtagande av illegala invandrare har blivit de största politiska problemen i förhandlingarna om associationsavtalen. Och trots det, måste jag säga att vi måste vara konsekventa: att kräva att en Medelhavspolitik genomförs, eller vara för en Medelhavspolitik, under förutsättning att länderna i området inte säljer en enda tomat eller salladshuvud eller gurka på den europeiska marknaden, är helt enkelt att vara emot Medelhavspolitiken. Man kan inte kräva en sak och samtidigt kräva dess motsats. Detta måste preciseras från och med nu. Medelhavspolitiken, i handelstermer, innebär en kostnad för gemenskapsekonomin. Om vi inte förstår det på det sättet förnekar vi det självklara i själva processen.
Vad gäller de nationella indikativa programmen, har de gjort påtagliga framsteg då de alla är godkända. Det finns naturligtvis en obalans, vilken med rätta har påpekats, mellan åtagandebemyndigandena och betalningsbemyndigandena. Naturligtvis måste den slutliga balansen sökas i slutprocessen, men jag måste påpeka att, vad gäller betalningsbemyndigandena hör många av operationerna med betalningsbemyndiganden ihop med strukturella åtstramningar, därmed kommer dessa pengar att betalas om länderna, beträffande privatiseringslagar, förändringar av banklagstiftning, sanering av den offentliga sektorn, uppfyller målet i det makroekonomiska program de har undertecknat med Världsbanken och med Europeiska unionen. Om de inte följer detta, kommer givetvis inte dessa belopp att utbetalas, ty att inte betala, i detta konkreta fall, är precis kommissionens skyldighet. Detta måste jag göra klart från och med nu, eftersom jag redan har fattat ett negativt beslut angående ett Medelhavsland som inte har uppfyllt sin privatiseringslag, och detta har tvingat mig att säga: detta gör att vi inte kan betala åtstramningsprogrammet, trots att vi befinner oss i förhandlingar.
Jag skulle vilja bekräfta för er, herr Wurtz, något som är som ur en bok: Problemet med fredsprocessen smittar allvarligt av sig på Barcelonaprocessen. Ni vet inte vilka mirakel vi många gånger måste göra för att få Barcelonakommittén att fortsätta fungera, helt enkelt för att situationen i Mellanöstern har ett mycket negativt inflytande på hela processen. Vårt mål är att i Palermo, vid toppmötet av utrikesministrar från båda sidor, försöka lösa problemen i Barcelonaprocessen så långt som möjligt. Det är inte möjligt att upprepa det som skedde på Malta, då vi var tvungna att resa därifrån utan att ens ha kommit fram till en slutkommuniké. Vi kan inte fortsätta på det viset för detta är mycket negativt och det förorsakar många svårigheter.
Jag skall nu göra några beaktanden som jag vill ta upp för att snabbt komma framåt.
Det revisionsrätten säger om att det saknas personella resurser är helt och hållet korrekt. Det är sant att parlamentets beslut för Meda, om att installera vad som kallas tekniskt och administrativt stöd, hjälper oss, och detta har redan inletts i vårt säte och i varje delegation, men angående personalfrågan befinner vi oss återigen i en situation där det är svårt för kommissionen att förklara vad som händer. Därför att revisionsrätten konstaterar att vi har för litet personal, Europaparlamentet konstaterar att vi har för litet personal. Om ministerrådet och Europaparlamentet i oktober i år beslutar om nolltillväxt, så har ni redan svaret för nästa år: Vi kommer att fortsätta att sakna personal.
Följaktligen kommer jag, i oktober, än en gång att säga till Europaparlamentet och ministerrådet: om ni konstaterar att jag saknar personal, ge mig då personal, och om ni inte ger mig det så har ni redan svaret inför nästa år: Jag har inte personal.
Vad har vi då gjort? Vi har lanserat det decentraliserade samarbetsprogrammet och i detta, vilket vi har förklarat och kommer att förklara igen i budgetkontrollutskottet, har vi, i förhållande till Fabras betänkande, tillfredsställt alla Europaparlamentets villkor, alla utom ett. Helt enkelt för att vi inte har personal. Och detta villkor är det om direktförvaltning av programmen. Vad vi har gjort - och det är sant eftersom det har publicerats i Europeiska Gemenskapernas Bulletin - har varit att kontraktera assistans utifrån för å ena sidan, den tekniska förvaltningen och, å den andra, den finansiella förvaltningen. Och detta har skett genom ett offentligt anbudsförfarande via Europeiska Gemenskapernas Bulletin och Internet, och det har underställts de nya kontraktsvillkoren för det säkra kontraktet som kommissionen godkände i juli förra året.
Varför har vi fattat detta beslut? För att vi inte har personal och i vilket fall som helst har vi vidtagit maximala försiktighetsåtgärder, nämligen att skilja den tekniska och den finansiella förvaltningen åt. De kommer att arbeta oberoende av varandra och dessutom har kontraktet som kommissionen ingått, begränsats exklusivt till två år för att se hur det fungerar. Naturligtvis skulle jag önska att budgeten i oktober gav oss mer personal så att vi direkt skulle kunna förvalta dessa program.
Vad gäller beslutet om att föra eller inte föra handlingarna till de rättsliga myndigheterna, kommer kommissionen att rapportera om saken till budgetkontrollutskottet den 20 maj under debatten om godkännande av budgetförvaltningen för 1996.
Beträffande Algeriet, vilket oroar Cohn-Bendit, befinner vi oss just i en situation när vi måste besluta om vi skall gå en väg eller en annan med regeringen. Just denna vecka befinner sig en delegation från min avdelning, i generaldirektoratet, i Alger för att försöka utröna vad vi skall göra.
Detta är ett problem som också har att göra med, inte åtagandena, utan betalningarna; det är ingen hemlighet att vi för närvarande har fryst 400 miljoner ecu i budgetposten för Algeriet, i Medelhavsprotokollen och det nya Meda-programmet. Det är lämpligt att de problem vi har sägs där. Om vi inleder ett anbudsförfarande för att göra ett utvecklingsprogram för landsbygden i Algeriet, och ingen, på grund av säkerhetsskäl, presenterar något anbud, vad kan då kommissionen göra?
Jag kan inte tvinga den tekniska assistansen i medlemsstaterna att resa, eftersom den vägrar. Jag kan inte tvinga den tekniska assistansen som normalt sett arbetar i Bryssel eftersom den anser att det är ett land som av inre orsaker är mycket svårt att arbeta i. Vi arbetar dock denna vecka i Algeriet i syfte att kunna finna en lösning.
Därefter finns det en annan sak som förklarar förseningen av verkställandet av programmen, vilket aldrig nämns men som jag måste säga: De försenade ratificeringarna av associationsavtalen från medlemsstaternas sida.
Jag har än en gång vänt mig till utrikesministrarna eftersom genomsnittstiden i de nationella parlamenten för ratificeringen av Medelhavsavtalen - det första gällde Tunisien - är två år och fyra månader. Jag hoppas därför att våra medlemsstater försöker komma den 6 juni till Palermo med en förklarlig situation.
Jag måste säga att det fall som är mest oroande är Marocko. För att inte nämna Palestina, Israel eller andra fall.
Sammanfattningsvis, glöm inte att - och jag anser att detta är en stillsam debatt för en annan regeringskonferens - så länge vi fortsätter att tillämpa Maastrichtfördragets bestämmelser om blandade avtal, är det mycket svårt att arbeta inom området med att verkställa samarbetsavtalen.
Detta händer mig i Meda, men i Phare och Tacis sker exakt samma sak. Genomsnittet för ratificering i de nationella parlamenten ligger för närvarande på mellan två och ett halvt år och tre år. Vilket är mycket allvarligt för den allmänna bilden av Europeiska unionen.
Vi kan inte göra annat därför att fördraget säger vad det säger, men jag hoppas att hela systemet för blandade avtal i framtiden - för detta är rent sunt förnuft - kommer att ses över inom ramen för en ny regeringskonferens, för tro mig, att arbeta på det här sättet är mycket, mycket besvärligt.

Terrón i Cusí
Tack, herr kommissionär, för era ord. Jag vill påpeka att jag i mycket hög grad instämmer, framför allt i den sista delen av ert anförande, eftersom det besparar mig några saker jag hade tänkt säga. Jag tycker det är rätt att börja med att understryka vår tillfredsställelse över att Med-programmen har kommit igång, så dyra för detta parlament, som alltid är mycket uppmärksamt på att unionens medborgare skall kunna delta i gemenskapens decentraliserade initiativ. Det har kommit igång - och det måste understrykas - genom att man har tagit hänsyn till de krav denna kammare framförde till kommissionen.
Som Samland, ordföranden i budgetkontrollutskottet - vilket inte är berömt i kammaren för vänlighet eller för att vara särskilt givmilt - sade: Den grad av öppenhet kommissionen visar på detta område är exemplariskt, och jag anser att det borde utgöra exempel för andra samarbetsprogram som pågår.
Den höga verkställighetsgraden i Meda är också mycket positiv. Och jag vill framföra en fråga angående detta: är det rimligt, med tanke på denna höga verkställighetsgraden, att de ekonomiska medel som föreslås för 1999 innebär en minskning för att uppfylla Cannesavtalen? Vilken effekt får det för fortsättningen av programmen efter 1999? Jag anser att en omedelbar minskning av de ekonomiska medlen för Meda-programmen, trots sin höga verkställighetsgrad, är en negativ politisk signal.
Situationen i Israel oroar hela världen. Rådets representant sade att den politiska situationen i Mellanöstern inte får låta oss glömma våra långsiktiga mål. Givetvis vill vi att de långsiktiga målen från Barcelonakonferensen uppfylls, men om vi inte vet hur vi skall få igång de avtal som vi har tecknat med Palestinas nationella myndighet för att man inte ens vet på vilka landområden de kan tillämpas, kommer vi svårligen att kunna förneka det som kommissionären så tydligt sade: att inte uppfylla Osloavtalet förstör hela Barcelonaprocessen.
Jag vill avsluta i samma positiva ton som jag inledde, genom att lovorda att det parlamentariska forumet Euromed kommer att äga rum.

Hernández Mollar
Herr ordförande! Som spanjor och medborgare, boende vid gränsen till ett vänskapligt land som Marocko, eftersom jag bor i Melilla och således även ett fåtal kilometer från gränsen till Algeriet, anser jag mig speciellt medveten om de frågor som angår de två Medelhavskusterna. Nästa vecka skall parlamentets Magrebdelegation genomföra ett besök till Marocko och Mauretanien för att driva på den politiska och parlamentariska dialogen med dessa länder utifrån andan i Barcelonakonferensen och associationsavtalet med Marocko, som för övrigt har en pågående ambitiös utvecklingsplan för norr, vilket det skulle vara lämpligt att ägna tillbörlig uppmärksamhet.
Problemen med skulder, invandring, droger, kulturella okunskaper om varandra, samt misstroende och en logisk oro för de integristiska rörelserna som, olyckligtvis, blodar ned länder som Algeriet, kräver ömsesidiga ansträngning av samarbete och stöd. Därför har flera förfaranden instrumenterats, som de i Meda-programmen och de som kommer ur de bilaterala avtalen om ekonomisk, kulturell och social utveckling. Om Medelhavssamarbetet skall uppnå goda resultat beror det på de inblandade parterna. De europeiska institutionerna bör satsa nödvändiga medel för att stöden skall nå dessa länder med största skyndsamhet och insyn i förvaltningen av dem, och för att en lämplig informationspolitk skall möjliggöra tillgång till de planerade programmen, på jämlika grunder, för företag, organisationer eller enskilda som är intresserade av dem.
Inom det regionala och lokala samarbetsområdet skulle det vara mycket önskvärt att tredje land i Medelhavsområdet gjorde verkliga ansträngningar för att kunna delta i det civila samhället inom områden för rättigheter och friheter, jämlikhet för kvinnor, och speciell uppmärksamhet på ungdomar, liksom effektivisering av administration, minskad byråkrati, och mer insyn i deras verksamhet.
Besöket till Algeriet som vi genomförde med en parlamentsdelegation gav många erfarenheter och ledde till slutsatsen att vid sidan av det ekonomiska samarbetet, med de svårigheter som Marín har förklarat, bör det också finnas ett djupt politiskt samarbete, oumbärligt för att kunna tala öppet om terrorismen, de mänskliga rättigheterna och det sociala och kulturella samarbetet.
Europaparlamentet har erbjudit denna politiska dialog vilken vi redan har inlett inom Magrebdelegationen. Därför är det nödvändigt, som Marín sade, att associationsavtalen fungerar effektivt. Det är mycket viktigt, vilket tidigare har sagts här, att ratificeringsprocessen skärps i de nationella parlamenten, inklusive för de avtal som förhandlas, som i fallet med Algeriet. Dessa avtal utgör det grundläggande instrumentet för att staka ut den politiska dialog som självklart inte får sluta vid undertecknandet och ratificeringen av desamma.

Van Bladel
Herr ordförande! Om tre dagar åker jag till Egypten som föredragande för associeringsavtalet, men jag förstår att Barcelonainitiativets politiska syfte är i fara och därigenom utvecklingen av en zon med stabilitet.
Henderson illustrerade nyss rådets maktlöshet i sin redogörelse för att ratificeringen av redan ingångna avtal inte längre kan uppmuntras. Ändå är det viktigt, vilket även Marín sade alldeles nyss.
Jordbruk. Vad görs för att anpassningen av den gemensamma jordbrukspolitiken inför utvidgningen skall vara i harmoni med de berättigade önskemålen vad jordbruksexport i Nordafrika beträffar?
Mänskliga rättigheter. Marocko gör stora framsteg, men andra länder kommer på efterkälken. Det måste göras något åt detta också.
Terrorism. Jag håller med om att terroristaktiviteter förekommer i många länder, men ändå nämns ständigt London som den plats varifrån även initiativ med inslag av terrorism går till länder i Nordafrika. London nämns oupphörligen. London tiger. London måste göra något. Det är bara Belgien som har gjort något.
Till sist, det är inte rätt att basera hela Medelhavspolitiken på blockaden av fredsprocessen i Mellanöstern. Det förefaller mig vara fel.

André-Léonard
Herr ordförande! Vi måste av allt att döma påskynda förhandlingsprocessen med länderna kring Medelhavet, annars är risken stor att Förenta staterna, vars närvaro i den här regionen redan är tydlig, till slut styr och ställer över allting. Området i fråga är ett känsligt område vad gäller stabilitet och fred, och det är också en stor region med handelsintressen. Jag beklagar den europeiska protektionismen inom jordbruket, som förhindrar en verklig integration, men lika mycket beklagar jag, om inte mer, attityden hos vissa berörda länder, som verkar ha förlorat Barcelonaprocessens principer ur sikte, principerna för fred, respekt för mänskliga rättigheter och för rättsstaten.
Det stämmer att Europeiska unionen delvis är ansvarig för den långsamma takten och den dåliga förvaltningen av programmen, för att inte tala om ekonomisk förskingring och den otillräckliga kontrollen av projektens förvaltning. Motsättningarna mellan de femton, som ibland är förståeliga men ofta skadliga för välståndet i Medelhavsregionen, bidrar inte till att lösa problemen med invandring, sociala problem, miljöproblem, kulturella problem, problem med säkerhet och terrorism.
Det står klart att Europa måste engagera sig mer i fredsprocessen i Mellanöstern och för att lösa krisen som rasar i Algeriet. Låt oss erkänna att Europa inte har haft förmågan att spela en betydelsefull roll i den algeriska krisen. Vare sig det beror på olika politiska ståndpunkter om hur konflikten skall lösas eller på ekonomiska faktorer, är resultatet mycket nedslående. Terrorismen härjar mer än någonsin, på samma sätt som kränkningarna av mänskliga rättigheter, och då tänker jag självklart på tortyren och på det stora antalet försvunna.
Barcelonaförklaringen innebär att alla länder som ansluter sig till den respekterar principerna för fred, demokratisering och mänskliga rättigheter, i ett område av frihet och dialog med det civila samhället. Jag önskar av hela mitt hjärta att Europa utvecklar sitt samarbete med länderna kring Medelhavet och påskyndar förfarandena för ratificieringen av avtalen. Jag uppmanar emellertid också de här länderna att samarbeta mer med Europa. Vi kommer alla att vinna på det, och bidrar då tillsammans till stabilitet, välstånd och fred.

Sierra González
Herr ordförande! Den dialogprocess som inleddes på Barcelonakonferensen har inneburit ett nytt schema för regional dialog mellan Medelhavsområdets befolkningar, vilka är indragna i strävan efter tre stora mål: politisk stabilitet, säkerhet grundad på ett stärkande av de demokratiska institutionerna samt den ekonomiska utvecklingen.
Men för närvarande har denna associationsdialog ett trovärdighetsunderskott. Det vittrande som drabbar den är konstant på grund av situationen i Mellanöstern, kränkningen av rättigheterna i Turkiet och den instabila situationen i Algeriet.
Vad gäller Mellanöstern har fredsprocessen hindrats genom den israeliska regeringens blockering och bristen på åtagande från detta land till ett kommande möte som kan fortsätta fredsansträngningarna. Denna inställning uppvisar ett tydligt förakt för resolutionerna från FN: s säkerhetsråd, Osloavtalet och de antagna principerna på Madridkonferensen om Mellanöstern.
Europeiska unionen måste kräva att Israel uppfyller dessa villkor. Om inte detta inträffar, bör vi överväga begränsningar i vårt avtal med Israel, vars regering riskerar regionens stabilitet och integration.
I en annan fråga, bör vi på samma sätt kräva ett slut på kränkningarna av de mänskliga rättigheterna i Turkiet och stödja de algeriska demokraterna. Europeiska unionens framtida strategi bör granska såväl sin roll i fredsprocessen i Mellanöstern som sin politiska roll i Medelhavsområdet som är förbundet med urgamla historiska, kulturella och mänskliga band.
Europeiska unionen får inte bli endast en ekonomisk partner, utan också en politisk medlare. Med detta sätts inte bara Medelhavsdialogens trovärdighet på spel utan också själva det europeiska bygget som politiskt projekt.

Ordföranden
Debatten kommer att återupptas i kväll.

Falconer
Herr ordförande! Jag tar till orda angående arbetsordningens påbud om det 50-procentiga röstandet i omröstningar med namnupprop. Ni kommer säkert ihåg att ni informerade denna kammare om att detta nya förfaringssätt skulle gälla under en prövotid på tre månader. Denna tremånadersperiod är nu över. Får jag fråga er om ni för kammaren kommer att lägga fram några ändringar i dessa förfaringssätt så att kammaren sedan kan rösta om dem i demokratisk ordning?
Vi skall just till att diskutera utnämningen av direktionen till centralbanken. Mycket har gjorts för öppenhet och insyn i Europeiska centralbankens verksamhet. Det är bara rätt av ledamöterna av denna kammare att förvänta sig att samma öppenhet och insyn i hur presidiet utför sitt arbete. Jag skulle vilja råda er, herr ordförande, att medan jag ser ut att vara ensam i mina invändningar mot dessa särskilda påbud, kan jag försäkra er om att många av ledamöter i denna kammare från alla politiska grupper är lika oroade som jag över påbudet i arbetsordningen från ett presidium som inte gör sig självt ansvarigt inför denna kammare.
Därför skulle jag vilja avsluta med att fråga er om ni kommer att förelägga för denna kammare några åtgärder som kommer att verifiera det nuvarande, obscena och dumma 50-procentsregeln, som ni har gjort med det nuvarande omröstningssystemet?

Ordföranden
Herr Falconer, jag kommer att lägga fram denna fråga för presidiet under någon av de kommande sammanträdena så att det kan ompröva systemet efter tremånadersperioden. Jag har inte för avsikt att frånta presidiet dess befogenhet att ompröva systemet efter att vi har praktiserat det i tre månader.

Aelvoet
Herr ordförande! I går fanns det i samband med omröstningen om Pirkerbetänkandet ett ändringsförslag från de Gröna av vilket två delar godkändes av en majoritet i detta parlament. Detta var kompletteringar eller ändringar av den befintliga punkt 8. Därefter genomförde den som då var sammanträdesordförande en omröstning om den ursprungliga punkt 8. Jag begärde då ordet i plenum för att säga att detta bara kunde betyda att det som var kompatibelt med de godkända ändringsförslagen hade övertagits. Nu visar det sig att en väsentlig del av ett godkänt ändringsförslag inte har tagits upp i den godkända texten. Jag måste inlägga en formell protest mot detta. Det är emot all parlamentarisk praxis och även mot parlamentets regler. Jag kräver således ett tillrättaläggande på ett sådant sätt att det omröstningsresultat som avgivits av en majoritet här beaktas.

Ordföranden
Fru Aelvoet, protokollet kommer att kontrolleras för att se vad som har hänt, även om detta inte är rätt tillfälle att göra anmärkningar på protokollet. Men frågan är så viktig att det skall kontrolleras.

Falconer
Herr ordförande! Jag är fortfarande inte säker på att jag har förstått rätt. Informerar ni denna kammare om att ni kommer att konsultera presidiet om att titta på omröstningsystemets ställning men att ni inte kommer att lägga fram beslutet för kammaren i sin helhet? Är ni beredd att lägga fram någon rekommendation från presidiet till kammaren i sin helhet? Det var min fråga. De ärade ledamöterna av denna kammare har rätt att debattera och rösta i dessa frågor i sina grupper och att rösta om dem i denna kammare. Ni kan inte ändra villkoren utan att de ärade ledamöters rättigheter skymfas.
Jag frågar er ännu en gång om jag har förstått detta rätt, nämligen att ni sade att ni kommer att lägga fram denna fråga för presidiet. Ni har haft tremåndadersöversynen. Jag trodde att presidiet skulle ha diskuterat detta förra månaden. Om ni emellertid tänker förelägga det för presidiet ännu en gång, säger ni då att ni skall lägga fram presidiets beslut för denna kammare?

Ordföranden
Herr Falconer, när en ledamot eller vilken annan person som helst kräver sina rättigheter, är det första som krävs att han känner till dem. Var därför god och läs arbetsordningen, där rättigheterna för kammarens ledamöter finns. Och arbetsordningen, som den ser ut nu, ger presidiet denna behörighet, och inte kammaren. Jag kommer inte att motsätta mig. Föreslå en förändring i arbetsordningen, vilket alla ledamöter kan göra, för att kammaren skall fatta dessa beslut och inte kammaren. Medan arbetsordningen säger att presidiet fattar dem är jag tvingad, av arbetsordningen, liksom ni och de 626 ledamöter som finns här, och jag måste uppfylla dem, för det tvingar mig artikel 5 till.

Omröstning
Martinez
Herr ordförande! Samordningsgruppen den europeiska högern deltog inte i omröstningen, eftersom den varken kunde ställa upp på direktionens principer eller dess sammansättning.

Ordföranden
Herr Martinez, ni är en kunnig jurist. Ni vet att det inte är dags för röstförklaringar än. De kommer på slutet.
Efter omröstningen om stycke E i ingressen

Alavanos
Herr ordförande! Innan vi övergår till omröstningen om Duisenberg, skulle jag vilja fråga om Duisenberg är närvarande för att visa sin respekt för Europaparlamentet, när vi nu röstar om hans eventuella utnämning till ordförande för Europeiska centralbanken. Är Duisenberg närvarande?

Ordföranden
Herr Alavanos, jag ser honom inte och man säger att han inte finns här just nu. Jag påminner om att det i dag inte handlar om en utnämning utan ett yttrande till förmån för utnämningen, vilken i vilket fall som helst är rådets ansvar.
(Parlamentet godkände rekommendationen.)
(Applåder)

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! Jag begärde ordet innan ni tog itu med omröstningen genom namnupprop. Eftersom min begäran uppfattades, beklagar jag att ni inte accepterade den.
När vi yttrar oss om utnämningar är det brukligt att vi genomför slutna omröstningar. Det gäller bl.a. för utnämningar till revisionsrätten. Vi skall nu avge ett yttrande om personer som man föreslår skall utnämnas till Europeiska centralbanken. Jag tror att det vore riktigt att anpassa oss efter vad som är brukligt och att genomföra en sluten omröstning, även vid omröstningar genom namnupprop.

Ordföranden
Herr Fabre-Aubrespy, som ledamot av utskottet för arbetsordningen vet ni att en sluten omröstning måste begäras av en femtedel av ledamöterna, innan omröstningen börjar. Jag har inte mottagit en sådan begäran av en femtedel av ledamöterna. För övrigt gäller det inte ett val, inte ens en utnämning, det är ett yttrande i förhållande till vilket Europeiska rådet kan besluta att utnämna eller att inte utnämna. De bestämmelser som ni åberopar är således inte tillämpliga.

Ephremidis
Herr ordförande! Jag har inte för avsikt att säga allt det som de andra kollegerna har sagt. Eftersom jag har röstat emot denna rekommendation och rekommendationens innebörd, vill jag motivera det, eftersom jag har förstått att parlamentet...
(Ordföranden avbröt talaren.) ... det heligaste av allt heligt har överlämnats åt en viss Duisenberg som föraktar oss och inte ens är närvarande här...
(Ordföranden avbröt talaren.)
Izquierdo Rojo
Tack så mycket, herr ordförande. På grund av problem med sittplats - jag har ännu inte hittat min placering - vill jag påpeka att jag var närvarande i den senaste omröstningen och att min röst var " ja" . Jag ber er att ta med den.
Jag vill också påpeka att på de utsedda platserna har vi inga mikrofoner, vilket gör att det är mycket svårt att tillkännage att man är närvarande.
Herr ordförande! Jag ber er därför att ni för in mig bland ja-rösterna, att jag var närvarande och, om det är möjligt, att ni ordnar mikrofoner till dessa platser.

Ordföranden
Fru Izquierdo Rojo, det kommer att lösas så fort vi har den nya byggnaden. Under tiden denna kammare har de platser den har, är de som kommer först privilegierade.

Bloch von Blottnitz
Herr ordförande! Jag vill absolut inte underlåta att hänvisa till följande, och det måste man i den kommande budgetdebatten även upprepat påminna om: Vi kommer visserligen nu att godkänna dessa olika förslag som rör Save-programmet för befrämjande av energieffekten, utan att ha något betänkande. Men ni måste alla vara medvetna om att det egentligen är en form av förljugenhet om vi tar upp dessa sex länder i Save-programmet, för vi kommer inte att ha ett rött öre till hands för det!

Ordföranden
Fru Bloch von Blottnitz, detta är inte rätt tillfälle för en röstförklaring eller en debatt.
Vi skall nu genomföra omröstningen.
(Genom successiva omröstningar godkände parlamentet de sex förslagen till beslut.)

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! Ni påminde oss med rätta om att den här texten kräver kvalificerad majoritet. Nu har vi röstat om den första strecksatsen i ett ändringsförslag, ett ändringsförslag som avslogs, men jag anser att ni nu borde genomföra en omröstning om strecksatsens originaltext, för att se om den verkligen kan erhålla kvalificerad majoritet.

Ordföranden
Herr Fabre-Aubrespy, fördragstexten klargör att ändringsförslag måste godkännas med kvalificerad majoritet vid andra behandlingen, och det gäller endast ändringsförslagen. Själva texten går inte till omröstning. Den skall man inte rösta om, och det är för övrigt ett resultat av en idé som framfördes av en fransk president under diskussionerna om Maastrichtfördraget.

(Ordföranden förklarade den gemensamma ståndpunkten för godkänd efter dessa ändringar.)

Collins, Kenneth
Herr ordförande! Jag vill helt enkelt göra kammaren uppmärksam på det faktum att Cabrol, föredraganden om tobaksreklam, faktiskt, är den tredje föredraganden i detta parlament som tar upp denna fråga, och han är den som fick igenom den, och denna kammare borde gratulera honom.
(Applåder)

Ordföranden
Jag vill påminna om att demonstrationer på åhörarläktaren är förbjudna.

Provan
Herr ordförande! Återigen ser vi hur tjänstemännen tillåter TV-kameror att filma demonstrationer i denna kammare. Det är mycket beklagligt, och presidiet skulle göra något åt det och se till att bestämda instruktioner ges om att ingen publicitet skall ges till olagliga demonstrationer i denna kammare.
(Blandade reaktioner)

Roth
Herr ordförande! Jag hänvisar till föregående talares förslag och ber presidiet granska varför i går, under omröstningen som handlade om Rothleys betänkande, flera presskolleger jagades bort från läktaren, vilka bl.a. kom från Reuters, APE, AFP, Nordfoto, och varför uppenbarligen sammanträdestjänsten vägrade att lämna ut bilder från vår omröstning här till exempelvis den italienska TV-stationen RAI. Det anser jag vara en censureringsåtgärd...
(Applåder) ..., och jag ber er enträget att tänka över frågan vad det över huvud taget fortfarande betyder med offentlighet och pressens och medias rättigheter till information i denna kammare, som kallar sig demokratisk!

Muscardini
Herr ordförande! Jag vill rekommendera att ni även tittar mot högra delen av kammaren, där man ofta måste anstränga sig till det yttersta för att få ordet.
Jag vill bara göra ett tillägg till era påpekanden. Det stämmer att demonstrationer är förbjudna i kammaren, men det är också sant att medborgarna har rätt att bli informerade om vad som händer i Europaparlamentet. Man bör dessutom påpeka att de få gånger som Europaparlamentet visas i TV i de europeiska länderna, framför allt i Italien, är det när det sker någon form av demonstration. Jag uppmanar därför massmedia att ägna större uppmärksamhet åt arbetet i parlamentet.
(Applåder)

Ordföranden
Mina kära kolleger, jag vill be Muscardini om förlåtelse. Min syn håller på att försämras.
Vi skall alltså nu genomföra omröstningen om förslaget till beslut.
(Parlamentet antog beslutet.)

Hautala
Herr ordförande! Jag fick nyss en liten överraskning. Jag öppnade nämligen de finskspråkiga rättningarna och upptäckte att där fanns kollega Vicecontes rättelser som handlar om bekämpning av sällsynta sjukdomar. Jag vill nu rätta till ett fundamentalt missförstånd. Mitt betänkande handlar inte alls om några sällsynta sjukdomar utan om mycket vanliga sjukdomar. 40 000 människor inom Europeiska unionen dör varje år på grund av luftföroreningarna, så här har det uppstått ett beklagligt missförstånd.

Ordföranden
Vi kontrollerar naturligtvis översättningarna för att vara säkra på att allt är i sin ordning. Jag vill meddela er om att det finns två rättelser, en för den spanska versionen, och den andra för den portugisiska versionen.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Poggiolini
Herr ordförande! Jag vill uppmana socialistgruppen, framför allt skugg-föredraganden Van Putten, att dra tillbaka ändringsförslag nr 51. Om nämligen ändringsförslag nr 52, som presenterats av de Gröna och som jag stöder, blir godkänt, har vi en garanti för att kraven för att få det europeiska miljömärket kommer att vara minst lika stränga som för de nationella märkena. Om nu, som jag hoppas, ändringsförslag nr 52 godkänns, så kommer ändringsförslag nr 51, även om det inte är oförenligt med nr 52, att skapa vissa konflikter, eftersom det hänvisar till vaga kriterier, som t.ex. hur känt ett märke är eller hur länge det har funnits. Detta kommer att skapa förvirring i en förordning som annars verkar mycket bra, framför allt om kommissionen vid andra behandlingen accepterar våra ändringsförslag. Jag uppmanar därför socialistgruppen att dra tillbaka ändringsförslag nr 51 och, om inte detta är möjligt, uppmanar jag kammaren att rösta emot. Jag vill påminna om att vi redan har röstat för ändringsförslag nr 50, presenterat av socialistgruppen. Jag förstår mycket väl Van Puttens oro, och jag vill tacka för hennes bidrag till arbetet med att föra denna förordning framåt i utskottet, men jag ber henne att dra tillbaka ändringsförslaget nr 51.

Van Putten
Nej, herr ordförande, jag anser att de passar mycket bra ihop som komplement och att det ger oss större chanser i vår förhandlingsposition inför andra behandlingen gentemot kommissionen och rådet. Tyvärr, jag skulle gärna tillmötesgå detta, men i detta fall går det inte.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Garosci
Herr ordförande! När vi röstade för euron den 2 maj förra året så talade jag i mitt inlägg i kammaren i Bryssel om ett fartyg som äntligen sjösatts för att uppfylla sina institutionella åligganden. I dag har vi försett fartyget med de befäl som krävs för navigeringen. Jag talar om befäl, eftersom det är vi, de europeiska medborgarna, som är sjömännen och som bidrar med vårt arbete, vårt dagliga slit.
Valet av de sex ledamöterna i Europeiska centralbankens direktion och dess första ordförande var den viktigaste åtgärden för att den gemensamma valutan skulle bli operativ. Bara en minut efter omröstningen gav vi klartecken för euron genom att bekräfta de sex namn som föreslagits av medlemsstaterna till Europeiska centralbankens direktion under de kommande åren. Vi betraktar dem med förtroende, även om vi vet att den uppgift som väntar dem inte är lätt, vare sig operativt eller vad gäller tidsplanen. Vi litar på deras kompetens, som de förvärvat i tidigare uppgifter, och vi litar framför allt på deras självständighet i relation till den politiska påverkan som kan komma att försöka störa arbetet i direktionen, som det tydligt sägs i fördragen.
Samtidigt önskar vi ett större engagemang från Europaparlamentets sida i ECBs arbete. Parlamentet är faktiskt - det kan vara bra att påminna om det - den enda valda institutionen inom gemenskapen, utsedd direkt av medborgarna, gentemot vilka den är ansvarig och som den dagligen måste informera om direktionens verksamhet.
Vi hoppas också på en snabb lösning vad gäller utnämningen av en ny ordförande för Europeiska banken för återuppbyggnad och utveckling, en vakans som väntat på att fyllas under flera månader. Även här måste ett val göras, som tyvärr inte är detta parlaments uppgift, utan Ekofinrådets, ett val som bör överensstämma med ansträngningarna inom gemenskapen att skapa ett lag där de olika komponenterna agerar i harmoni med varandra för att uppnå gemensamma mål.

Berthu
Herr ordförande! Föredraganden från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, Randzio-Plath, har just förklarat att utfrågningarna av kandidaterna till Europeiska centralbankens framtida direktion har fått henne att göra ett mycket positivt konstaterande. Samtliga kandidater anser att prisstabilitetsmålet i dag nästan är uppnått i Europa, vilket bör bidra till att det i framtiden blir möjligt att tillåta låga räntor. I enlighet med utfrågningarna borde dessutom kandidaternas kompetens i finansiella frågor, liksom det seriösa arv som centralbankerna kommer att efterlämna till ECB, trygga centralbankens trovärdighet och även bidra till låga räntor.
Samtidigt anser vi att man inte bör dölja motstridande faktorer, som är mycket starka och som utan tvivel kommer att tendera att ge eurozonen strukturellt sett högre räntor än nödvändigt. Eftersom det här området kommer att vara ekonomiskt heterogent, och eftersom det också kommer att vara psykologiskt heterogent, då det inte kommer att finnas en enad europeisk opinion som enhälligt stöder centralbanken, kommer centralbanken att ständigt konfronteras med mycket starkare meningsskiljaktigheter än vad som är fallet inom en nationalstat. Den kommer ständigt att behöva kompensera för denna brist på trovärdighet, genom räntor som ligger högre än det hypotetiska EU-genomsnittet, om nationella räntor fortfarande skulle finnas. Eftersom prisstabilitetsmålet dessutom kommer att prioriteras av ECB, kommer banken att vara tvungen att reagera var gång det uppstår ett hot om glidning någonstans, eftersom det är något som skulle kunna destabilisera hela området. Det kommer att vara ytterligare en faktor för automatisk övervärdering av räntorna. Än en gång, den här situationen kommer inte att vara tillfällig. Det kommer att vara en av kostnaderna för euron, som man i dag låtsas inte veta om, och som medborgarna kommer att upptäcka då de är inne i det nya systemet.

Müller
Herr ordförande! Jag har röstat för Randzio-Plaths rekommendation till utnämnandet av de sex kandidaterna för centralbanksrådet. Jag vill emellertid inte dölja att det har uppstått avsevärda tvivel om huruvida urvalsförfarandet har skett i god ordning.
Nu kan man säkert ställa sig frågan vilken hög politiker, vare sig det är Chirac eller Kohl, eller vilken andra rangens politiker, t.ex. Waigel, eller personer som Tietmeyer, som bär ansvaret för detta förfarande. Enligt min synpunkt handlar det i första hand om att erkänna att fördragets bestämmelser här egentligen skulle behöva ändras.
Min uppmaning till rådet och i synnerhet till det kommande tyska ordförandeskapet i rådet skulle bli: Om vi vill att euron i framtiden skall betraktas som en tillförlitlig och stabil valuta av de europeiska medborgarna, måste även de människor som tjänstgör i denna centralbank väljas i enlighet med ett förfarande som medborgarna kan ha största förtroende för.
Det betyder för det första att vi måste komma bort från regeln om enhällighet. Det går inte an att en medlemsstat först i slutet av en ytterst utdragen middag godkänner beslutet om vem som skall föreslås av rådet, vilket nyligen skedde. För det andra måste det absolut klarläggas att Europaparlamentet uttalar mer än bara en rekommendation. I framtiden måste Europaparlamentet ha möjligheten att välja dessa kandidater, nämligen på samma sätt som rådet: genom majoritetsval. Sådana kandidater kommer sedan också att åtnjuta förtroende från befolkningen och allmänheten.

Le Gallou
Herr ordförande! Ledamöterna i gruppen den europeiska högern deltog inte i omröstningen om Europeiska centralbanken, för vi ställer varken upp på att de nationella valutorna överges eller att den monetära suveräniteten tillfaller en expertgrupp som är avskärmad från folket.
I det avseendet skulle jag vilja vara säker på att de som i dag är begeistrade över euron, inte kommer att vara desamma som i morgon förklarar att man måste ersätta den med dollarn. Jag skall förklara mig. 1987 föreslog man den inre marknaden, och 1992 sade man att den europeiska inre marknaden behöver en europeisk gemensam valuta. I dag säger kommissionär Brittan och en del andra, särskilt delar av det brittiska ordförandeskapet, att vi behöver inrätta en gemensam transatlantisk marknad. Ja, om de skulle nå sina mål, och om vi rör oss mot en gemensam transatlantisk marknad, tvivlar jag inte på att samma personer kommer att förklara, 2004, 2005 eller 2006, att den gemensamma transatlantiska marknaden behöver en gemensam transatlantisk valuta, vilken bara skulle kunna vara dollarn.
Så om vi i dag har försvarat francen, är det kanske för att kunna undslippa dollarn i morgon.

Boogerd-Quaak
Herr ordförande! Jag välkomnar Europaparlamentets godkännande beträffande utnämningen av Duisenberg till chef för Europeiska centralbanken. Europaparlamentet har i dag varit i stånd att med bred majoritet övervinna trångsyntheten i Europeiska rådet. Jag vill i detta sammanhang understryka vikten av det antagna ändringsförslaget från ELDR som förespråkar att en förtida eller samtidig avgång för såväl chefen som ställföreträdande chefen bör undvikas. Genom att anta ändringsförslaget ger Europaparlamentet en signal om att kontinuiteten i ledningen för centralbankens styrelse måste tryggas. Dessutom betonar ändringsförslaget att det bara, och jag upprepar bara, är chefen eller en styrelseledamot i centralbanken som själv beslutar om när det är dags att avgå och att det utifrån inte får tummas på det mandat som ifrågavarande person har fått, allt detta i fördragets anda.
Till sist anser jag att den utnämningsprocedur som följdes den 2 och 3 maj visat sig vara högst otillfredsställande, och att den i framtiden måste förbättras om man vill förstärka allmänhetens förtroende för euron i framtiden. Det makabra politiska spelet under de gångna veckorna visar att det krävs fler befogenheter för Europaparlamentet på detta område. Man måste utgå ifrån att Europeiska rådet inte frivilligt avstår från utnämningsrätten. Det åligger därför Europas medborgare att tvinga fram mer demokrati.

Ahlqvist, Theorin och Wibe
Då Sverige inte deltar i EMU, avstår vi vid omröstningen om rekommendationen om utnämningen av ovannämnda personer. Det är de deltagande länderna som skall avgöra om dessa personers kompetens och politiska inriktning är lämplig för dessa förtroendeuppdrag.

Alavanos
Tyvärr går vi mot den gemensamma valutan " euro" och den Ekonomiska och monetära unionen med ett ännu större demokratiskt underskott, med en allsmäktig och okontrollerad europeisk centralbank och ett Europaparlament, som spelar en ren statistroll.
Den 2 maj sammankallades Europaparlamentet för första gången på en lördag för att godkänna Ekofins beslut om de elva länder som kommer att delta i " euron" . Vare sig Europaparlamentet godkände eller förkastade dessa beslut, skulle absolut ingenting ändras, eftersom dess åsikt endast var rådgivande. Jag motsätter mig parlamentspresidiets inställning att vi skall delta i dessa ceremonier, låt vara utan makt och befogenheter, för att få del av några smulor av den oerhörda reklamkampanjen för " euron" . Vi borde inte ha gått med på skapandet av en ekonomisk och monetär union utan ett parlament med maktbefogenheter, ett parlament som ger uttryck för de europeiska folkens suveränitet. Därför valde jag att utebli från denna " skolhögtid" , som beslutades i sista stund enbart för massmedias skull, ett evenemang som enligt min mening förlöjligade Europaparlamentet i stället för att stärka det.
Vid dagens plenarsammanträde i Strasbourg är det meningen att vi skall godkänna Europeiska centralbankens direktion. Vid den utfrågning som hölls i valutautskottet och på frågan " vad han kommer att göra om Europaparlamentet inte godkänner hans utnämning till ordförande i direktionen" svarade Duisenberg att detta inte var hans sak att avgöra utan rådets. Och genom sin ordförande, den brittiske finansministern Brown, bekräftade rådet i morse att parlamentets roll är " rådgivande" .
Vi går framåt, vi grundar en europeisk centralbank och samtidigt går vi bakåt och blir ett skuggparlament, som påminner om parlamenten före franska revolutionen, som i förhållande till monarken hade en " rådgivande" roll.
Också i det här fallet, utnämningen av ledamöter i Europeiska centralbankens direktion, kommer jag att utebli och avstå från att rösta.

Andersson, Hulthén, Lööw och Waidelich
Givetvis röstar vi för rekommendationen om utnämning av ordförande, vice ordförande samt övriga ledamöter i Europeiska centralbankens direktion, eftersom den gemensamma europeiska valutan påverkar utvecklingen i samtliga europeiska länder.
Vi vill på alla sätt medverka till att EMU blir ett framgångsrikt projekt, eftersom detta gynnar alla Europas medborgare, inklusive de svenska.

Caudron
Det som hände den 2 maj under toppmötet i Bryssel ledde till mycket missnöje, och lämnade kvar en mycket bitter eftersmak. Hårklyverierna staterna emellan förvisade eurons tillkomst och händelsens betydelse till andra rang.
Debatten om vilken myndighet som är den beslutande var det emellertid mödan värt att föra. Den var emellertid otrevlig och lite väl nationalistisk. Vi skulle verkligen behöva ta upp den på nytt en annan gång, när känslorna har lagt sig. Det är faktiskt politikerna som skall fatta beslut och inte centralbankscheferna. Sedan dess har parlamentet gjort sitt arbete, med en utfrågning av mycket hög kvalitet.
Borde vi i dag vara stränga i fråga om enskilda kandidaturer? Frågan ställdes i ekonomiska utskottet, och själv avstod jag i måndags kväll från att rösta om en av kandidaterna. Det var ett nödvändigt varningens ord. Men i dag har vi inga starka skäl till att inte godkänna det föreslagna laget.
För framtiden bör vi kräva en verklig kontroll för parlamentet, och framför allt en beslutsam väg mot politikens Europa. Ju mer kvalificerade teknikerna är, desto mer erkänt blir deras oberoende, och desto mer måste " politikern" ta sitt ansvar för de medborgare han representerar. Det är de kommande fem årens verkligt stora fråga.

De Rose
Europaparlamentets resolution om utnämningen av ECB: s ordförande och ledamöter har under alla omständigheter gjort det möjligt att bilda ett lag valutatekniker, vilkas yrkesmässiga kvaliteter erkänns av alla.
Det allmänna mål som framträder under utfrågningarna är en strikt tillämpning av fördraget, nämligen den absoluta strävan efter eurons stabilitet. För övrigt måste man säga att ECB: s " oavhängighet" förblir en otydlig och vag punkt. Oavhängighet i förhållande till vem?
Men även om de två senaste dagarnas debatter har låtit ledamöterna ta itu med ett ganska brett spektrum av frågor, alltifrån kandidaternas personliga situation till deras uppfattning om ECB: s roll, inklusive tekniska frågor om valutamängden eller om likvärdigheten mellan euron och dollarn, så är det mycket svårt att uttala sig om var och ens " teoretiska" kompetens efter en enda utfrågning.
Vi kommer att behöva bedöma var och ens kompetens dagligen, i förhållande till genomförandet och tillämpningen av penningpolitiken inom unionen och de lösningar man hittar för att bemöta fluktuationer, som med säkerhet kommer att skaka om finansmarknaderna.
Visst är det hedervärt att förespråka valutastabilitet, för att bygga upp en " sund" ekonomisk miljö, men man får inte under några omständigheter förlora ur sikte det mål som bör förbli ett prioriterat mål i såväl politikernas som i monetaristernas ögon: att minska arbetslösheten.
För när allt kommer omkring, skall man behålla sin trovärdighet inför den allmänna opinionen - och jag vill påminna om att de valdas uppdrag är att försvara den - är det ett absolut krav att den förda politiken för fram effektiva lösningar till 20 miljoner utestängda människor, de arbetslösa, för de oroar sig föga över oberoendet och kontrollen av en europeisk institution med ansvar för valutafrågor, de är i stället angelägna om att få reda på hur en värdig livskvalitet och levnadsstandard kan återerövras.
Jag vill till sist tillägga att det är för tidigt att oroa sig över ECB-ordförandens ålder, för varför prata om efterträdare när man just har utnämnt honom? Låt oss vänta tills en fungerande politik har inrättats under bästa möjliga förutsättningar.
Frankrike, som under många år har varit en drivande kraft för det europeiska bygget, har gradvis förlorat handlaget. Det har ännu förmågan att erhålla skenbara kompromisser, men i de stora frågorna stannar dess inflytande där, trots de skämt som föregick utnämningen av Duisenberg till ECB: s ordförande. Varken den europeiska saken eller vårt land går stärkta ur den här följetongen.

Eriksson, Sjöstedt och Svensson
Undertecknade har lagt ned sina röster i omröstningen om ovanstående betänkanden av följande skäl:
Vi är motståndare till EMU-projektet som sådant; alla tidigare projekt med gemensam värdemätare och/eller fasta växelkurser har brutit samman.-Sverige är inte med i EMU, och vi har därför inga skäl att bedöma utnämningarna av personer till poster inom ECB.
Gahrton, Holm, Lindholm och Schörling
Vi anser att EMU: s ekonomiska åtstramningspolitik kan leda till social och politisk oro inom EU och är därför ett gigantiskt högriskprojekt. EMU utesluter också en långsiktigt hållbar ekonomi på " gröna" grunder.
De sex föreslagna kandidaterna som skall utgöra Europeiska centralbankens direktion måste följa denna grundlagsfästa ekonomiska politik. I utfrågningarna har ingen av dem givit minsta lilla antydan till en tolkning som tar ekologisk och social hänsyn; alla företräder den " hårda" linjen.
Dessutom har kandidaterna på frågan om huruvida ECB: s verksamhet kommer att kännetecknas av offentlighet och demokratisk påverkan återigen svarat med ett NEJ. Kandidaterna till ECB: s direktion försvarar alla bankens oberoende, samtidigt som de motsätter sig att av Europaparlamentet kunna ställas till svars för sitt agerande. De trycker också samtliga på det nödvändiga i att bankens alla förehavanden sker bakom lykta dörrar, vilket utesluter att Europaparlamentet och Europas folk hålls underrättade om vad som sker.
Den " kohandel" om mandatperiodens längd för ECB: s ordförande som har ägt rum och det sätt på vilket Europaparlamentet rådfrågas känns ovärdiga och förnedrande.

Gallagher
Som ledamot av utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, välkomnar jag de nyckelbeslut som togs under helgen den 1-3 maj av de europeiska ledarna vilket har givit den slutliga klarsignalen till introducerandet av en gemensam valuta i Europa.
Jag välkomnar det faktum att elva länder nu är klara att gå med i den gemensamma valutan som kommer att omfatta en befolkning på över 290 miljoner människor. Om bara sex eller sju länder hade gått med i den nya valutan, då skulle det bara ha resulterat i byggandet av ett Europa i två hastigheter.
Jag är glad över att Irland har gått med i den gemensamma valutan, beroende på att det kommer att resultera i lägre exportkostnader för våra fabrikanter. Lägre räntesatser kommer säkerligen att bli ett resultat av vårt medlemskap inom i det europeiska gemensamma valutasystemet, vilket är goda nyheter för små och medelstora företag, och det faktum att transaktionskostnaderna elimineras är goda nyheter för den irländska turistindustrin.
Europeiska centralbanken kommer över de kommande 12 åren att skötas av två av de mest erfarna bankdirektörerna i världen, Duisenberg och Trichet. Båda herrarna har oklanderliga meriter i internationella bankaffärer och administration och är väl lämpade för respektive tjänst som ordförande för Europeiska centralbanken.
Debatten om den nye ordföranden för Europeiska centralbanken får inte dra uppmärksamheten från vad som har uppnåtts fram till i dag i arbetet med att komma fram till en ny europeisk gemensam valuta.
Vi måste också emellertid komma ihåg att verkliga utmaningar ligger framför oss med hänseende på det irländska deltagandet i den nya europeiska gemensamma valutan.
Räntesatserna kontrolleras nu av Europeiska centralbanken. Därför måste vi, om Irland skall lyckas inom arrangemangen för en gemensam valuta, förbli konkurrenskraftiga inom marknaden, hålla priserna nere och se till att inflationen hålls på en låg nivå.
Sammanfattningsvis är jag övertygad om att Storbritannien kommer att gå med i den nya valutan inom en nära framtid, beroende på att brittisk industri vill ha den, och beroende på att Storbritannien kommer att bli en stor förlorare när det gäller att locka till sig utanförstående direkta utländska investeringar så länge landet står utanför den nya " eurozonen" .

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna avstår från att rösta vid omröstningen om ledamöterna av Europeiska centralbankens direktion. Vi röstade för listan över länder som kan gå med i den gemensamma valutan, eftersom det ligger i det danska undantaget att vi inte skall hindra andra från att gå med. Men icke desto mindre anser vi att det är svårt att ta ställning till kvaliteten på den direktion som skall gälla för de länder som kommer att ha valutan. Vi låter bli att rösta, eftersom det till och med förekommer diskussion om resultatet av utfrågningarna av kandidaterna. Att rösta för skulle vara att gå utöver det rent principiella ställningstagande vi gjorde den 2 maj.

Lucas Pires
Utnämningen av ECB: s ordförande har redan ratificerats av marknaderna och allmänheten - och detta är en mycket viktig bedömningsfaktor, inklusive på det demokratiska planet. Duisenbergs halvtidsmandat, om det nedvärderar ordförandeskapet, kan det uppvärdera institutionen, vars direktion alltså är kompetent och som generellt sett visade sig övertygande. Dessutom kommer de uppresta tvivlen att leda till att institutionen är vaksam. Och det är positivt att, beroende på den försäkran om den politiska viljans överlägsenhet som utnämningsprocessen visar på, kan nu den huvudsakliga uppgiften för ECB - kontrollen av prisstabiliteten - sättas in i ett bredare perspektiv av stabilitet, balans och sammanhållning i Europeiska unionen, i sin helhet. Det är i alla fall inte mödan värt att älta det förflutna, utan börja ge Europeiska unionen mer kött på benen, genom att komplettera den på det politiska och sociala området.

Martinez
Vi rådfrågas om utnämningen av centralbankens ordförande. Endast rådfrågas. Vi fattar inte beslut om någonting, vilket är en måttstock på graden av vårt inflytande, och på vidden av Europeiska centralbankens oavhängighet. Den har en befogenhet som är fullständig, autonom och exklusiv. Den totala oavhängighet som artikel 107 i Maastrichtfördraget ger den innebär verkligen en avsaknad av kontroll.
Det är i övrigt avslöjande och slående att se de ansträngningar som utskottet för ekonomi och valutafrågor gör, för att tigga och be en högre tjänsteman, Duisenberg i det här fallet, om ett stycke utfrågning. Jag citerar " Hur ofta, och under vilka förhållanden, skulle ni delta i sammanträden med Europaparlamentets behöriga utskott?" Man noterar " skulle ni delta..." . Duisenberg svarar för övrigt att han är benägen att komma en gång i kvartalet. Med ett storartat saktmod kommer han t.o.m. att anta " inbjudningar till sammanträden med utskotten" .
Men när det handlar om ECB: s ansvar, ser han den som ett ansvar " gentemot den stora allmänheten" . Konkret sett kommer det här ansvaret att sättas på prov genom " en öppen kommunikationspolitik som medger insyn" , vilket inte skall behöva leda till stränga sanktioner från den " stora allmänhetens" sida...
Ordförande Duisenberg accepterar t.o.m. att ECB blir " redovisningsskyldig inför parlamentet" , för övrigt med en uppriktighet som ingen tvivlar på. På den nittonde frågan från valutautskottet: " Om Europaparlamentet rekommenderade att er nominering avslogs, skulle ni ändå vilja kvarstå som kandidat?" , kan svaret inte bli mer tydligt: " Denna fråga är jag jävig att besvara" . Är det verkligen fråga om ansvar när den ansvarige klart och tydligt vägrar att gå efter att hans ansvar ifrågasatts?
Var och en inser att ECB, i avsaknad av kontroll, faktiskt är suverän. Såpass suverän att Europas ekonomiska och monetära styre inte längre sorterar under demokrati, utan under oligarki.
Också här kan vi se en tillbakagång i Europas institutionella historia.

Papayannakis
Utfrågningen av kandidaterna till Europeiska centralbankens direktion och Europaparlamentets omröstning om godkännande av dem är förvisso en viktig politisk händelse på vägen mot ett fullbordande av EMU och införande av euron. Just denna händelse påminner oss dock om de politiska bristerna i det hittillsvarande arbetet för enande av Europa. Europaparlamentets omröstningar har helt enkelt karaktären av yttranden. De nationella parlamenten har inte befogenhet att avgöra utnämnandet av ECB: s ledning, medan de däremot beslutar om utnämning av sin egen centralbanks styrelse, såsom det grekiska parlamentet nyligen gjort. Således utses ECB: s direktion av regeringarna, ofta efter överläggningar av bristfällig kvalitet, och ingen parlamentarisk kontroll förekommer vare sig från de nationella parlamentens eller från Europaparlamentets sida. Så visar sig ännu en av de motsägelser som beror på bristfälligheten i det hittillsvarande arbetet för att ena Europa. Denna motsägelse kommer att bli alltmer märkbar, ju längre utvecklingen av EMU fortsätter. Och vi måste snart ta itu med denna motsägelse; antingen leder EMU inte till ett politiskt europeiskt enande av federal typ, och då måste vi hysa oro för Europas framtid, eller också leder EMU faktiskt och oundvikligt mot detta mål, och då måste vi säga det rent ut och förbereda oss på lämpligt sätt. Med denna motivering föredrar jag att avstå från omröstningen, men naturligtvis ifrågasätter jag inte lämpligheten hos de personer som föreslagits och än mindre den historiska betydelse som EMU i sig och den gemensamma valutan har.

Porto
Vi gratulerar till omröstningsresultatet, genom vilket Europaparlamentet gav ännu ett relevant bidrag till eurons trovärdighet.
Detta skedde efter att vi, i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, hade deltagit i bedömningen av meritförteckningen och i utfrågningen av de sex föreslagna kandidaterna.
Genom att vi, i full frihet, gjorde en positiv bedömning av dem alla, bidrog vi till att stärka trovärdigheten som marknaden givit, genom att låta det mindre lyckade skeendet under toppmötet i Bryssel, falla i glömska; en trovärdighet som inte kommer att skadas på minsta sätt av en frivillig tidigare avgång av Duisenberg (då det inte på något sätt bryter mot fördraget).
Eurons trovärdighet kommer ytterligare att förstärkas av den roteation som beslutades på toppmötet, med det redan inplanerade datumet för deltagande från en portugisisk medlem i direktionen, jämsides med det permanenta deltagandet av chefen för Banco de Portugal i centralbankens råd, ett organ som det, genom att sammanträda åtminstone två gånger om året, alltid tillkommer de viktiga besluten av största betydelse, i omröstningar med enkel majoritet (i princip) med jämlik röstvägning.

Ribeiro
Efter " grundandet" och av utnämnandet av " grundarna" av euron, installationsprocessen av ECB: s första direktion, ser jag, genom en oönskad brådska och vid ett olämpligt tillfälle, de mest pessimistiska förväntningarna överträffas.
På spektaklet, som sattes upp för att imponera på allmänheten, följde ett spektakel som alla erkänner som sorgligt, men som understryker den avslöjande bristen på mekanismer och demokratiska förfaranden.
För vår del, vi diskuterar inte personer, delas inflytandet mellan de " stora" , i överenskommelser och " hopkok" . Nästan på grund av en fråga om mentalhygien, bevarandet av politiken som pedagogik, lade vi ned vår röst i dessa omröstningar som inte beslutade någonting, som " låtsas" , som fortsätter med samma iscensättning " för att visa allmänheten" , till och med med oförmågan att gömma det som de inte ville visa dem. Och som det är bråttom att påtala, genom att visa hur besluten kommer att fattas långt bort, allt längre ifrån medborgarna, från välinformerade och ansvarsfullt deltagande medborgare.

Wolf
En majoritet av vår grupp har röstat mot alla nominerade direktionsledamöter- eftersom den anser att den penningpolitik och den centralbankspraxis som samtliga kandidater programmatiskt förkroppsligar, Padoa Schioppa i en något mer nyanserad form, inte är acceptabel och är I akut behov av korrigering. En inflationsbekämpning utan inflation är inte något meningsfullt penningpolitiskt koncept, men det är däremot undvikande av deflationstendenser. Att ta med centralbankerna i den allmänna offentligheten och speciellt i finansmarknadernas speciella " fackoffentlighet" är en trivialitet, men att demokratiskt förankra centralbankens oberoende i en strukturerad monetär dialog, som måste institutionaliseras både på europeisk och på nationell nivå, är däremot en uppgift som man måste se till att klara av.
En avsevärd minoritet av vår grupp ansåg att det inte var meningsfullt att i denna tillspetsade situation formulera ett negativt utlåtande.
Efter det att Europaparlamentet nu med stor majoritet har godkänt nomineringarna, kommer vi Gröna att - med nyttjande av alla möjligheter till parlamentarisk åsiktsbildning och alla former för en institutionaliserad dialog - arbeta för att dessa politiska röda trådar skall korrigeras i framtiden. Vi är övertygade om att en klar och precis formulering av skillnaderna - som vi uttryckte såväl genom våra ändringsförslag (vilka avslogs av en majoritet av denna kammare) som genom vårt agerande i omröstningen - är rätt utgångspunkten för de diskussioner som skall föras med ECB: s direktion under de närmaste åren. Därför måste vi nu satsa på att den försiktiga dialogberedskap, som kandidaterna ändå har visat, utnyttjas maximalt. Vi kommer i vart fall inte att sitta och tjura, utan kommer att ännu mer aktivt försöka att föra in våra kritiska ståndpunkter och krav i den dialog som skall föras mellan ECB och Europaparlamentet.
Detta uttalande gäller följdriktigt även för de följande omröstningarna om nomineringen av ECB: s direktionsledamöter.
Andrabehandlingsrekommendation: Cabrol (A4-0150/98)
McKenna
Herr ordförande! Det beslut som har tagits i denna kammare i dag markerar en stor dag för demokratin och för hälsan hos medborgare över hela Europa. Uppenbarligen skulle de Gröna ha velat sett detta direktiv stärkt, men vi vet att tobaksindustrins taktik var att försöka få in ett ändringsförslag så att det, när det gick tillbaka till rådet, skulle ändras av majoriteten där, beroende på otillbörliga påtryckningar från i synnerhet Tyskland.
Den tyska regeringen sattes under stor press av de tryckta medierna och tidningsindustrin beroende på att de stod inför framtidsutsikterna att förlora stora summor pengar från tobaksreklam. De satte press på ett antal medlemsländer för att få dem att ändra sin ståndpunkt i rådet. Jag anser att det är skrämmande att kapitalintressen hos regeringar och länder totalt bortser från folks hälsa över hela Europa.
Det är ganska tydligt att tobaksreklam har en förfärande effekt i synnerhet på unga människor. När man ser på hälsoeffekterna av tobak och rökning är det ganska tydligt att det antal unga människor som dör till följd av tobak är mycket högt. En organisation på Irland kallad ASH, uppskattar till exempel att tobaksindustrin och dess förfärande kampanj för att försäkra sig om att fler och fler unga människor börjar röka, dödar sex gånger så många unga människor på Irland varje år än vägtrafikolyckor, arbetsolyckor, droger, mord, självmord och aids. Det är ganska tydligt att rökning är en fara för hälsan.
Alla typer av reklam som främjar något som är en hälsofara måste vara oacceptabelt i ett civiliserat samhälle. Jag är glad över att se här i dag att tobaksindustrin inte fick som den ville och att parlamentet satte intresset för människors hälsa över hela Europa före kapitalintressen.
Olyckligtvis har många av de tyska ledamöterna i de två större grupperna i Europaparlamentet givit vika för dessa kapitalintressens lobbying och satt intresset för pengar före intresset för människor och deras hälsa. Vi är emellertid glada över att detta har gått igenom. Det är inte perfekt, men det är åtminstone något.
De Gröna var i en svår position när de försökte att inte ändra det, beroende på att de vet vad slutresultatet skulle ha blivit. Det är ganska tydligt att vissa människors taktik här i kammaren verkligen var ganska lömsk: De försökte att föra in ändringar; försökte att få människor som är hälsomedvetna att rösta för dem. När tiden var inne, skulle då dessa samma människor stödja dessa ändringsförslag i en annan situation? Jag tror inte att de skulle det.

Lulling
Herr ordförande! Jag har av inte röstat för den gemensamma ståndpunkten, och det av två anledningar. Den första rör den rättsliga grunden. Vårt rättsliga utskott har klart och tydligt visat att fördraget inte innehåller någon rättslig grund som gör det möjligt att helt och hållet förbjuda produktreklam - i dag tobak, i morgon till exempel vin - produkter som utarbetas på grundval av jordbruksprodukter som inte är förbjudna, utan t.o.m. kraftigt subventionerade av den gemensamma jordbrukspolitiken, vilket är fallet med tobaken.
I dag handlar det inte om att vara för eller mot rökare, för eller mot kampen mot cancer. Det är fullständigt schizofrent, om inte ett hyckleri, att förse sig med en gloria i hälsofrågor, genom att rösta för förbudet mot all reklam för tobaksprodukter. Ingen börjar röka bara för att reklamen finns till, och ingen slutar röka för att all reklam är förbjuden, ett förbud som i förbigående sagt gynnar statsmonopolen som producerar de mest hälsofarliga cigaretterna.
Eftersom reklamförbudet i gemenskapen gör att tusentals arbetstillfällen riskerar att försvinna, särskilt för kvinnor, bl.a. i mitt land, och detta till förmån för multinationella bolag i tredje land, har jag faktiskt avstått från hyckleriet och röstat mot. Jag kommer för övrigt att råda kommissionär Flynn att visa samma passion och samma glöd för att skapa arbetstillfällen för kvinnor som han har visat upp här för att förbjuda reklamen och därmed förstöra arbetstillfällen.

Fantuzzi
Herr ordförande! Jag röstade för Cabrols betänkande. Jag skulle emellertid vilja rikta er uppmärksamhet på kommissionär Flynns agerande när han avslutade diskussionen om detta betänkande. Jag vill faktiskt kritisera hans agerande. Kommissionär Flynn uttalade sig mot stödet till tobaksodlarna, i en ganska upphetsad plädering i ett försök att få applåder från vissa delar av denna kammare. Men problemet med stödet till tobaksodlarna stod inte på föredragningslistan under denna diskussion! De två sakerna måste hållas åtskilda, vilket för övrigt kommissionen gjorde, vilken beslöt att behålla stödet till tobaksodlingen, en fråga som vi kommer att diskutera i samband med ett kommande betänkande.
För det andra anser jag en kommissionär alltid måste uttrycka det som är kommissionens kollektiva åsikt inför denna kammare och inte uttrycka personliga åsikter. Jag delar hans uppfattning och jag respekterar hans åsikter, men han måste i sin tur respektera Europaparlamentet och vår arbetsordning. Jag uppmanar er följaktligen, herr ordförande, att föra min kritik vidare till kommissionär Flynn och att begära att han uppger ett motiv för sitt beteende.

Alavanos
Jag röstade för rådets gemensamma ståndpunkt om reklam för och sponsring till förmån för tobaksvaror, eftersom jag anser att vi inte bör uppmuntra bruket av tobaksprodukter genom reklam, detta på grund av tobakens skadliga hälsoeffekter, i synnerhet bland de unga. Detta är emellertid en helt annan fråga än tobakens ställning inom den gemensamma jordbrukspolitiken. Ett eventuellt avskaffande av tobakssubventionerna, vilket kommissionsledamoten Flynn föreslog igår, skulle skapa ett enormt socialt problem, det skulle ödelägga hela områden inom höglänt terräng i Europeiska Unionen och det skulle inte minska konsumtionen ens med en enda cigarrett. Det skulle helt enkelt bara gynna importen - i synnerhet från USA - på bekostnad av produktionen inom EU.

Barros Moura
Jag röstade emot de viktigaste frågorna, i synnerhet den rättsliga grunden, mot den ståndpunkt som segrade.
Detta av ett grundläggande skäl: Eftersom produktion och försäljning av tobaksprodukter kommer att fortsätta att vara en laglig verksamhet finns det inget skäl att förbjuda dess reklam. Reklamen måste dock tydligt upplysa om farorna med konsumtion och främja valfriheten. För övrigt finns det reklam om tobakens skadeverkningar.
Av ett antifundamentalistiskt skäl: Eftersom jag slutade röka för tio år sedan förstår jag inte det fundamentala raseriet mot rökarna från personer som tycks vilja pådyvla en viss moral. Och det tolererar jag inte.
Av ett politiskt skäl: Kommissionär Flynn associerade tydligt detta beslut med åtgärderna mot tobaksproduktionen i Europeiska unionen och mot stödet till tobakstillverkarna. Det handlar om en otillbörlig ståndpunkt som inte beaktar de negativa ekonomiska och sociala effekterna av en sådan åtgärd, som inte sätter de europeiska intressena framför USA: s och, slutligen, som inte är knutet till en djup reform av den gemensamma jordbrukspolitiken till förmån för framför allt jordbruksproduktion, fruktodling, trädgårdsodling, olivolje-, och vinframställning i länderna i söder.

Bébéar
Efter mer än fem år av dödläge i lagstiftningsprocessen är vi nu på väg att nå ända fram när det gäller en av de känsligaste frågorna i Europaparlamentets historia. Vår omröstning i dag bör möjliggöra ett förbud mot tobaksreklam i Europeiska unionen. Det är ett fundamentalt beslut för folkhälsan, som väl uttrycker vår vilja att kämpa mot alla källor till beroende, vilka de än är.
I utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd har vi äntligen, tack vare professor Cabrols ansträngningar, lyckats uppnå ett samförstånd för att avskaffa alla former av reklam och sponsring till förmån för tobak. Kompromissen enar en stor majoritet av oss, och är den bästa möjliga just nu, för den tar hänsyn till balansen mellan olika intressen. Man har beviljat betydelsefulla arrangemang och dispenser för olika sektorer, för att förhindra ekonomiska risker för jordbruket, pressen, osv.
Jag stöder alltså formellt den gemensamma ståndpunkten, som har antagits i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd, på det sätt som den läggs fram i rekommendationen till betänkande av Cabrol. Jag uppmanar alla kolleger som är måna om folkhälsan att ge prov på samma beslutsamhet.
Som läkare specialiserad på öron-, näs- och halssjukdomar, skulle jag vilja ta upp en del av de aspekter som har fått oss att fatta det här beslutet, som på intet sätt är orimligt eller oproportionerligt i förhållande till vad som står på spel för folkhälsan.
Tobaksreklamen riktar sig till en allt yngre befolkning. Den har blivit producenternas huvudsakliga måltavla, vilka på så sätt vill försäkra sig om marknader för morgondagen, och ersätta de 500 000 rökare som avlider varje år i Europa. Det är inte ursäktligt att med yttrandefriheten som täckmantel acceptera detta inflytande på ungdomars beteende, som inte värderar de risker de tar. Sedan 1995 vidtar Förenta staterna stränga åtgärder i förhållande till minderåriga och unga människor. Låt inte de amerikanska tillverkarna föra in i Europeiska unionen vad de inte kan tillåta sig hos sig själva.
Eftersom tobaksreklamen särskilt syftar till att stimulera denna efterfrågan och att öka den här typen av konsumtion, var det viktigt att lyckas med att definitivt begränsa den. Tobaken skördar, direkt eller indirekt, fler offer per år än vad trafikolyckor, alkoholism, droger och självmord gör sammantaget. Vi har haft förmågan att enas för att skapa den gemensamma valutan. Låt oss i dag ha vett att mobilisera oss för att begränsa bruket av denna potentiellt farliga produkt, som skapar ett mycket stort folkhälsoproblem.

Bonde och Lis Jensen
Cabrols betänkande har på många sätt ett förnuftigt innehåll, som vi gärna kan ansluta oss till. I dag stödde vi en rad ändringsförslag som, om de blivit antagna, skulle betyda att direktivet blivit omvandlat till ett meddelande. Det gjorde vi eftersom vi inte anser att det finns rättslig grund för Cabrols betänkande, men eftersom innehållet är bra ser vi det gärna antaget som en rekommendation.
Både rådets egen rättstjänst och parlamentets utskott för rättsliga frågor har dragit samma slutsats, och eftersom det ligger oss varmt om hjärtat att försvara medlemsstaternas rätt att stifta sina egna lagar kan vi bara stödja Cabrols betänkande som en rekommendation.

Cushnahan
Vid förra tillfället då detta diskuterades i Europaparlamentet motsatte jag mig förslaget att förbjuda tobaksreklam. Jag gjorde det på grund av censur. Jag var orolig över att ett förbud mot tobaksreklam skulle åtföljas av förbud mot reklam för andra produkter uppmuntrad av dem som har mycket inskränkta konservativa synpunkter.
Medan jag tog detta beslut på genuina liberala grunder, har jag sedan dess ändrat uppfattning. Min upprördhet över tobaksindustrin manipulativa agerande, vilket visar på ett känslokallt bortseende från etik och folkhälsa överstiger vida de reservationer jag tidigare hade.
Vissa tobaksproducenter har cyniskt riktat in sig på unga människor. De ökade nikotinhalten i en del av sina produkter för att göra unga människor beroende för livet. De riktar in sig på unga människor med förförisk reklam utan att bry sig om den långsiktiga skada som tillfogas deras hälsa. Profit sätts framför humanitära intressen.
Jag kan inte acceptera denna praxis, och av denna anledning kommer jag att stödja förbudet mot tobaksreklam.

Delcroix
Tobaken är ett gift, den dödar hundratusentals människor per år och förorsakar handikapp eller allvarliga sjukdomar för miljoner andra.
Vi vet att ett strikt förbud skulle vara berättigat ur folkhälsosynpunkt, men att det inte är praktiskt möjligt. Man bör alltså inte förbjuda produktion och konsumtion av tobak.
Det finns en motstridighet och ett hyckleri som är outhärdligt, eftersom det bara är reklamen som skall förbjudas, medan man kommer att fortsätta att uppmuntra produktionen med subventioner, som är större än utgifterna på hälsoområdet. Mer än en miljard ecu per år! Besluten måste hänga samman.
Trots detta hyckleri, som jag beklagar, kommer jag att rösta för reklamförbudet, i hopp om att andra åtgärder kommer att kunna vidtas så småningom.

Deprez
Efter sex års överläggningar har rådet slutligen antagit, med nöd och näppe, sin gemensamma ståndpunkt om ett totalt förbud mot tobaksreklam.
Personligen anser jag att förslaget skall antas som det är, utan några ändringsförslag. En prioritering av tobaksfrågan gör sig gällande på folkhälsoområdet. Visst utgör reklamförbudet bara ett steg, men det är möjligt att ta det steget i dag. Låt oss således behålla en beslutsam ståndpunkt och anta betänkandet Cabrol!
Genom att anta ändringsförslag tror jag för övrigt att vi erbjuder motståndarna till förbudsprincipen ett tillfälle att få hela förslaget att misslyckas, och den risken vill jag inte utsätta det för.
Under alla omständigheter anges det uttryckligen att de medlemsstater som snabbare vill anta tvingande bestämmelser, kan göra det. Följaktligen kan var och en ta sitt ansvar om man bedömer att texten inte går tillräckligt långt när det gäller tidsplanen.

Díez de Rivera Icaza
Den i dag genomförda omröstningen är historisk. Parlamentet, den direkta representationen för de europeiska medborgarna, har, efter nio års kamp, på ett demokratiskt sätt lyckats införa sin mening genom att i dag utan ändringar acceptera rådets gemensamma ståndpunkt.
I dag är en historisk dag för alla medborgares hälsa, trots att spanjorerna i Partido Popular har röstat för att uppmuntra till tobakskonsumtion och dess dramatiska effekter på hälsan.
En dag som denna kan man känna sig stolt över att tillhöra detta parlamentet, som jag uttryckte det i gårdagens debatt för socialistgruppens räkning.

Graenitz
Fastän den gemensamma ståndpunkten inte fullständigt klargör alla områden och frågan om rättslig grund är omtvistad, har jag inte röstat för något ändringsförslag, eftersom jag anser att vi på unionsnivå måste visa att medborgarnas hälsa är en viktig fråga.

Grossetête
Jag vill framföra mina varmaste gratulationer till föredraganden, professor Christian Cabrol, för det utmärkta arbete han har genomfört i syfte att förbereda andra behandlingen av förslaget till direktiv, om ett förbud av reklam för tobaksprodukter i Europeiska unionen.
Jag delar hans övertygelser i fråga om texten. Genom att välja att slåss för hälsan främst och hälsan framför alla andra intressen, har han valt att försvara en modig politisk ståndpunkt.
Sex år efter första behandlingen har rådet äntligen nått fram till en gemensam ståndpunkt. Texten är ett resultat av svåra förhandlingar. Förslagets belackare förespråkar en ändring av den rättsliga grunden. Jag delar inte deras uppfattning. Det här handlar om ett folkhälsoproblem, men det handlar också om ett problem med att harmonisera de regler som avser bruket av reklam på hela gemenskapens territorium. I det avseendet anser jag att artikel 100a är helt lämplig.
Om den rättsliga grunden utgör ett verkligt problem, och inte bara en förevändning för en del ledamöter och en del stater, kommer det att hänvisas till EG-domstolen, och den kommer att yttra sig.
Parlamentet å sin sida skall yttra sig om den politiska aspekten. Det är vad vi har gjort i dag, just dagen efter publiceringen av WHO: s årliga rapport, som slår fast tobakens offer till 3, 5 miljoner döda per år i världen, och som uppskattar att den här siffran kommer att uppgå till 10 miljoner år 2020. Den här utvecklingen har ett direkt samband med den förutsägbara ökningen av tobakshandeln, i synnerhet i utvecklingsländerna. Den här rapporten insisterar för övrigt på det faktum att antalet cancerfall tenderar att minska. Det bör stabiliseras fram till 2005, med undantag av lungcancer, som är den enda cancerform som ökar.
Jag gläder mig åt den här omröstningens resultat, som markerar vår institutions vilja att skydda ungdomars och kommande generationers hälsa. Det är ett stort steg framåt inom området för skyddet av folkhälsan.

Hautala
Europaparlamentet kan gratulera sig självt för att det i dag har bekräftat uppkomsten av ett förbud mot reklam för tobaksvaror inom Europeiska unionen. Även om lösningen med sina långa övergångstider är en otillfredställande kompromiss skulle det bästa i det här fallet vara det godas fiende. Parlamentet avhöll sig klokt nog från att föreslå en enda ändring till den lösning som hälsoministrarna förra december efter åratals ansträngningar åstadkom. Så avvärjde man också vargen i fårakläder eller närmast de tyska representanterna som strävade efter att med hjälp av hälsoargument och juridisk förvrängning urvattna hela förbudet mot tobaksreklam.
Motståndare till reklamförbudet är instanser som har en enorm ekonomisk makt, såsom tobaksindustrin och de stora tidningshusen. Europeiska unionens lagstiftare har visat sig hålla även mot starka påtryckningar.
Nu är det också den sista möjligheten att stifta ett förbud mot tobaksreklam. Om några år ansluter sig central- och östeuropeiska länder som är motståndare till begränsningar av marknaden. Unionen måste visa även dem att den strävar efter att på allvar befrämja folkhälsan.

Habsburg-Lothringen
Som aktiv icke-rökare ända sedan födseln vore det mig fjärran att stödja tobakskonsumtion, för att inte tala om att bortse från eventuella risker. Därför tar jag också de yttrade betänkligheterna på stort allvar. Trots detta försvarar jag en ärlig och rätlinjig politik och kan därför inte acceptera förslaget till direktiv om förbud mot tobaksreklam.
Beslutet för eller emot rökning är principiellt och måste också lösas på så vis. Det är hyckleri att uttala sig mot tobaksreklam och samtidigt acceptera tobakssubventioner i Europeiska unionen.
Vi befinner oss här vid sidan om huvudfrågan, och här ser man också annan betänklig målsättning: Det hör till de mest karakteristiska principerna i en marknadsekonomi och är därmed en integrerad beståndsdel i en inre marknad, att man på lämpligt sätt kan informera om produkter som finns att tillgå på legalt sätt. Det svarar mot vår uppfattning om den myndiga konsumenten, som också kan använda sig av informationen på ett riktigt sätt. Genom detta reklamförbud möjliggörs farliga dimensioner för vår fria marknadsekonomi. När blir det då ett förbud mot reklam för ägg? Eller för bilmärken? För att inte tala om mot alkohol eller kaffe?

Klaß
Europeiska unionen vill garantera den fria handeln med varor och tjänster och förverkliga den inre marknaden. Förbudet mot tobaksreklam är emellertid fel väg för att uppnå dessa bestämda mål. För varje produkt som får säljas fritt måste man också kunna göra reklam. Som konsument har jag rätt att få veta vilka produkter som finns på marknaden och vad dessa produkter erbjuder.
Det finns ingen rättslig grund för ett förbud mot tobaksreklam i hela EU. Att rökning skadar hälsan är obestridligt. Att rökning är skadlig för hälsan står angivet på cigarrettförpackningarna. Dessa inskränkningar måste emellertid stå i lämpligt förhållande till det uppnådda syftet. Det gör helt säkert inte förbudet mot tobaksreklam, såsom rådets gemensamma ståndpunkt föreskriver det.
Jag befarar också en dominoeffekt, som inte kommer att upphöra i och med förbudet mot tobaksreklam. Ett förbud mot reklam för alkoholdrycker, snabba bilar, läkemedel och leksaker skulle kunna bli följden. Var skall vi dra gränsen?
Mina damer och herrar, att på ett meningsfullt sätt upplysa befolkningen om farorna med tobakskonsumtionen är en absolut bättre och effektivare lösning för att minska rökningen hos den europeiska befolkningen än att genomföra reklamförbud som snedvrider konkurrensen. Vi borde därför koncentrera oss mer på åtgärdsprogram inom hälsovårdsområdet som t.ex. programmet " Europa mot cancer" .

Lindqvist
Tobak är den största enskilda orsaken till sådana sjukdomar och dödsfall som kan förhindras. Inom EU: s medlemsländer kan över 500 000 dödsfall varje år hänföras till tobak; 200 000 av dessa beror på hjärt- och kärlsjukdomar.
Vetenskapliga undersökningar visar att tobaksreklam har en främjande effekt på människors rökvanor. Undersökningar visar också att förbud mot tobaksreklam i samverkan med andra preventiva och informativa åtgärder minskar rökvanorna.
En fråga som diskuterats är om det föreslagna direktivet innebär en inskränkning i yttrandefriheten och därmed av grundlagen. Kontakter med experter på området visar att så inte är fallet. Några bärande skäl emot förslaget om förbud mot direkt och indirekt tobaksreklam samt sponsring av tobaksvaror finns ej. Jag har därför röstat ja till betänkandet.

Nicholson
Medan vi alla vill se en dramatisk minskning av tobaksreklamen är det beklagligt att behovet av bättre utbildning bland unga människor har kommit att överskuggas av det på ytan attraktiva argumentet för ett täckande förbud mot reklam. Om kommissionen menar allvar med sin anti-rökningspolicy, då skulle den tjäna sig själv och den europeiska allmänheten bättre genom att koncentrera sig på utbildningsprogram i stället för att söka publicitet genom dåligt genomtänkta och dåligt genomförda åtgärder.
Att frågan inte har drivits igenom på rätt sätt är uppenbart utifrån det faktum att artikel 100a inte är den rättsliga grund på vilken tobaksreklam bör behandlas. Som jag ser det undermineras EU: s trovärdighet genom sådan manipulation av fördraget.
Det är också orättvist att anklaga ledamöter, som verkligen anser att den rättsliga grunden för detta förslag är fel, för att vara kontrollerade av cigarettfabrikanterna. Jag har lyssnat på de argument som har lagts fram inte bara av fabrikanterna, utan även av anti-rökningsförkämpar och av de fackföreningar som representerar arbetare anställda i industrin i min egen valkrets. Jag förblev övertygad om att ett täckande förbud inte är lösningen på problemet med tobakskonsumtion och att det ändå inte kommer att uppnås på en rättslig grund som kan rättfärdigas.

Reding
Läkarna är ense om att tobaksrökning äventyrar hälsan från och med den första cigarretten. Det är rökaren själv som drabbas, men även de närstående passiva rökarna.
Experter har bevisat att direkt och indirekt tobaksreklam påverkar framför allt ungdomen, som lockas att börja med " tobaksdrogen" .
Därför har en stor majoritet i Europaparlamentet, stödd av en majoritet i hälsoministerrådet utarbetat ett EU-direktiv om förbud mot tobaksreklam.
Trots den samlade oppositionen från tobaksindustrin, som i en massiv PR-kampanj inte lämnat något oprövat för att få politikerna på andra tankar, har förnuftet segrat. Efter en övergångstid om tre år, medan de ekonomiska strukturerna anpassas, förbjuds därigenom direkt och indirekt tobaksreklam och sponsring i Europa.
Varje år dör omkring 548 000 människor av tobak i Europa. Luxemburg ligger väl till i den statistiken med 654 offer. Det gäller därför att minska den farliga tobakskonsumtionen och framför allt avhålla ungdomen - som mycket av tobaksreklamen specifikt riktar sig till! - från att börja med denna hälsovådliga vana. Då det har visat sig att endast få personer börjar röka efter 20 års ålder, är det en handling av politiskt förnuft, med sikte på förbättrad folkhälsa, att i ökad utsträckning förebygga rökning hos barn och ungdom.
Med full övertygelse och med moraliskt stöd från Luxemburgs läkare och från Fondation luxembourgeoise contre le cancer , röstar jag för förbudet mot tobaksreklam.

Rovsing
Oavsett om man anser att det är önskvärt att införa regler om förbud mot tobaksreklam eller ej bör det föreslagna direktivet inte främjas. Både parlamentets utskott för rättsliga frågor och medborgarrätt och rådets rättstjänst har dragit slutsatsen att gemenskapen inte har befogenhet att upprätta direktivet - varken med artikel 100a eller någon annan artikel i fördraget som rättslig grund.
Om direktivet antas är det skäligen troligt att det kommer att inkomma ett överklagande till domstolen, där man hävdar att rättsakten förklaras ogiltig i enlighet med fördragets artikel 173 och 174. Det måste därefter vara varje enskild medlemsstats uppgift att fatta beslut om sådana reglers eventuella införande. Därför röstar jag för Nassauers och de medundertecknandes förslag till avsiktsförklaring om att förkasta rådets gemensamma ståndpunkt.

Rübig
Som aktiv icke-rökare ända sedan födseln vore det mig fjärran att särskilt stödja tobakskonsumtion, för att inte tala om att bortse från eventuella risker. Därför tar jag också de betänkligheter som framkommit om det på senaste tid på stort allvar. Trots detta försvarar jag en ärlig och konsekvent politik och kan därför inte acceptera förslaget till direktiv om förbud mot tobaksreklam.
Beslutet för eller emot rökning är principiellt och måste också lösas på så vis - som en helhet. Det är obegripligt för mig att man uttalar sig mot tobaksreklam och samtidigt accepterar tobakssubventioner i Europeiska unionen. Vi befinner oss här på ett sidospår, som uppvisar en helt annan, betänklig målsättning: Det hör till de mest karakteristiska principerna i en marknadsekonomi och är därmed en integrerad beståndsdel i en inre marknad, att man mer detaljerat kan informera om produkter som finns att tillgå på legalt sätt. Det svarar mot vår uppfattning av den myndige konsumenten, som kan använda sig av informationen på ett riktigt sätt.
Genom detta reklamförbud öppnas farliga dimensioner för vår fria marknadsekonomi. Hur går det då med reklamförbud för ägg? Eller för bilmärken? För att inte tala om alkohol eller kaffe?
Av alla dessa anledningar uttalar jag mig för den europeiska inre marknaden och mot en inskränkning av reklamen för legala produkter.

Rack
Det handlar om mycket mer än enbart förbud mot tobaksreklam. Jag avvisar förbudet på grund av principiella reflexioner om proceduren i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd, som innebär att Europaparlamentet lösgör sig från ett viktigt lagstiftningsförfarande. På så vis fråntar vi oss nämligen själva möjligheten att i parlamentet diskutera ett förslag som för mer än sex år sedan behandlades i Europaparlamentet i ett helt annat sammanhang.
Ännu viktigare för vår ståndpunkt är dock det faktum att Europaparlamentet med det valda tillvägagångssättet skapar en rättsakt som dess juridiska befogenheter med säkerhet inte räcker till för. Det ansvar som Europeiska unionen nu har tilldelats innefattar inte ett sådant långtgående förbud mot direkt och indirekt reklam för en produkt, vars konsumtion till yttermera visso inte bara är tillåten, utan där Europeiska unionen till och med i årtionden har stött tillverkningen med EU-medel, t.ex. för tobak och tobaksprodukter.
Vi känner oss snarare förpliktade gentemot en subsidiaritetsprincip, som inte går ut på en koncentrerad EU-centralism, och där en europeisk lagstiftare i Bryssel inte anser sig ha befogenheter att ingripa i allting.
Avslutningsvis kan jag säga att vi absolut stöder varje anhållan från var och en som tar de hälsorisker som orsakas av tobaksrökning på allvar. Vi önskar emellertid att Europeiska unionen och Europaparlamentet skall gå andra och framför allt rättsligt tillåtna vägar för att ge denna fråga sin rättmätiga betydelse.

Schlechter
Eftersom jag inte är rökare kunde jag utan svårighet ansluta mig till alla de som i dag med stor entusiasm kommer att rösta för ett totalt förbud av tobaksreklam.
Men jag kommer inte att följa föredragandens, professor Cabrols rekommendationer, och det är för att jag inte är övertygad om att förbudet kommer att ge det resultat man räknar med.
I stället för att koncentrera alla våra krafter på att försöka övertyga våra medborgare om att inte längre röka, i stället för att undervisa ungdomarna om att leva och att uppskatta eller inte uppskatta reklamen, väljer vi den lättaste vägen, nämligen förbudsvägen, och vi visar dem än en gång att de är tillräckligt vuxna för att t.ex. kunna välja folkets representanter, men för allt annat som rör dem i övrigt förblir de minderåriga.
Förbudet av tobaksreklam är alltså den lättaste vägen. Men vart för den oss? Kommer man verkligen att reglera allt som på nära eller långt håll, genom indirekta reklamformer, uppmanar till rökning? Enligt min mening försöker vi ta ned månen.
Kommer vi i konsekvensens namn att bannlysa filmstjärnor som röker i filmer, kommer vi att förbjuda reklam för eau de toilette för att den är uppkallad efter en cigarr, en berömd skådespelare eller idrottsman som är rökare?
Jag anser ärligt talat att de nationella lagarna ger oss tillräckliga medel för att reglera reklam för vad det än kan vara, och jag ansluter mig till vårt rättsliga utskott och rådets rättstjänst, som båda säger att artikel 100a inte kan utgöra en rättslig grund för ett förbud av tobaksreklam.
Jag är övertygad om att ett förbud mot reklam för tobaksprodukter kommer att straffa de mindre tillverkarna, och bara kommer att omfördela marknadsandelarna bland de stora tillverkarna av tobakens basprodukter, men att det inte kommer att få några direkta effekter på den direkta konsumtionen.
Dessutom är jag rädd att ett förbud mot tobaksreklam är ett steg på vägen mot ett framtida förbud av andra produkter, som t.ex. alkohol. Är det vad vi vill?
För att avsluta vänder jag mig mot vårt hyckleri, som består i att å ena sidan subventionera de europeiska tobaksproducenterna med miljarder ecu, och att å andra sidan förbjuda reklamen som gör att den tobaken skall kunna säljas.

Schleicher
Jag beklagar att Europaparlamentets viktiga ändringsförslag till Cabrols betänkande inte har fått någon majoritet. Jag kan inte se någon rättslig grund för den gemensamma ståndpunkten i Fördraget om Europeiska unionen.

Souchet
Eftersom vi är helt och hållet medvetna om nikotinismens mycket negativa konsekvenser, kan vår grupp bara ställa sig positiv till en strikt reglering av reklam och främjande av tobaksvaror.
I själva verket är det bara en inskränkning av reklam och säljfrämjande åtgärder som kan medföra en minskad tobakskonsumtion. Alla vet att när det gäller rökning, förvärvas vanorna väldigt ofta i slutet av tonåren eller i början av vuxen ålder. Det är därför vi stöder bestämmelserna om reklam och främjande av tobak. Nyttan med europeiska bestämmelser beror på att det är nödvändigt att reklamen inte så att säga omlokaliseras till de mest släpphänta staterna. För det är ju så att ett stort antal sport- och kulturevenemang sänds av olika medier, vars publik finns i alla medlemsstater. Man bör alltså undvika att reklam, som är förbjuden i en del av dem, sänds ut via medier utan kontroll från andra stater.
Vår grupp vill ändå påminna om vår ståndpunkt när det gäller den europeiska tobaksproduktionen. Ett stort antal ledamöter från icke-producerande medlemsstater vill i princip avskaffa alla former av bidrag till tobaksproduktion. Man måste emellertid komma i håg att Europeiska unionen har ett stort underskott, och att den importerar mycket mer tobak än den exporterar. Avskaffade bidrag till den europeiska tobaksodlingen skulle leda till att den försvann helt och hållet. Importerna skulle öka, med negativa konsekvenser för Europeiska unionens handelsbalans, utan någon effekt på konsumtionen.
Tobaksproduktionen är en av de produktionsformer som kräver mest arbetskraft. Det skulle vara absurt att avveckla bidragen till den, för det skulle få katastrofala konsekvenser för särskilt känsliga landsbygdsområden.
Cabrols betänkande tar till sist upp ett viktigt rättsligt problem. Även om föredraganden i grunden drivs av de bästa avsikterna, godtar han att kommissionen utarbetar ett direktiv som helt strider mot den befintliga rättsliga ordningen, en operation för att överflygla de nationella befogenheterna, en uppenbar kränkning av subsidiaritetsprincipen.
Skyddet av folkhälsan är faktiskt en exklusivt nationell befogenhet, som inte hör till gemenskapsområdet, och som alltså inte skulle kunna vara föremål för något som helst direktiv.
Detta prejudikat är ytterst farligt: Det kan öppna vägen för politiska interventioner från kommissionens sida, med stöd av majoritetsomröstningar, inom praktiskt taget alla områden som lyder under medlemsstaternas befogenheter. Det skapar alltså rättsligt sett osäkra förhållanden, genom att visa att de europeiska institutionerna inte bryr sig om den rätt som tillämpas för dem, att de överskrider sina befogeneheter och att de anser att lagen står till växlande majoriteters förfogande.

Taubira Delannon
En samvetsgrann respekt för procedurer är en garanti för demokrati, och det är ytterst viktigt att man ständigt är vaksam på att viktiga beslut, som påverkar medborgarnas vardag, fattas i enlighet med regler som man frivilligt har samtyckt till.
Alltså är frågan om den rättsliga grunden på vilken en text stöder sig alltid en grundläggande fråga. Men det är inte likgiltigt vilken karaktär avsikten har, och inte heller, som i det här fallet, på vilket sätt man kan använda det rättsliga argumentet för att förhala en fråga.
Konsekvensen i parlamentets politiska beslut är förknippat med vår trovärdighet och vår effektivitet, och det är med ett politiskt mod dikterat av nödvändighet som vi måste upprätthålla nivån på våra krav i viktiga folkhälsofrågor.
För övrigt är den tekniska miljön inte utan konsekvenser för affärsverksamhet, och när tekniken för informationsstöd (och reklam) gör det möjligt att bli oberoende av gränser, kan en faktisk harmonisering av marknadsreglerna inte betraktas som ofarlig.
Med hjälp av det här principförebudet står valet i dag mellan ett samhälle där friheten (för de starkaste och rikaste) är en dogm, och inte en erövring som skyddar de mest sårbara, samt ett samhälle där ansvarstagandet åter blir en politisk dygd, om det så hotar en del finansiella intressen.
Det valet innebär inte att man tar bort kulturellt svåra frågor från den undervisning som skall hjälpa ungdomar att utforma sina regler för uppförande och konsumtion, och inte heller frågor, som oftast är känsliga och politiskt infekterade, om staternas lönsamma inblandning i tobaksindustrin och andra plågoandar för folkhälsan (alkohol, skatter på inkomster av prostitution...)
Tio år av tankearbete, av mognad, av tveksamheter, det är emellertid den tid det tar för ett barn att bli vuxen och att utan att vara förberedd upptäcka flyktiga och fördärvliga nöjen, och att dosera och hålla dem under kontroll, som om föregående generationer inte hade kunnat öppna upp andra vägar till drömmen för dem.
Tillnärmningen av lagstiftningarna som syftar till att bromsa den här typen av uppmuntran är inte något särskilt våghalsigt. Låt oss åtminstone ha förmågan att åta oss det.
Andrabehandlingsrekommendation: Kenneth Collins (A4-0146/98)
Alavanos
Rådets direktiv om kvaliteten på dricksvatten har stor betydelse och det måste skapas garantier för att det genomförs i praktiken. Betydelsefullt är att Marinuccis ändringsförslag antogs vid andra behandlingen. Ändringsförslaget innebär att koppar flyttas från punkt B till punkt C i bilagan, i enlighet med vetenskapliga rön, men också att det finns möjligheter att modifiera parametrarnas värden och klassificering med utgångspunkt i den vetenskapliga kunskapens utveckling.

Buffetaut
Vem skulle inte vara positiv till att bevara kvaliteten på dricksvatten?
Det målet bör mobilisera staters, lokala myndigheters, företags och enskilda människors energi. I praktiken är det så att en definition av tydliga, lämpliga och mätbara parametrar är en förutsättning för att de fastställda målen skall kunna förverkligas.
I arbetet med att definiera och klassificera krävs det också att de val man gör motsvarar verkligheten, och att de inte grundas mer ideologiska än vetenskapliga bedömningar. I det avseendet anser vi att bestämmelserna i bilaga 1 del B, som gäller koppar och som finns med i den gemensamma ståndpunkten, inte verkar motsvara läget inom vetenskapen och de säkra kunskaper man kan ha om kopparns effekter på organismen.
Det är skälet till att vi ansåg det särskilt lämpligt att rösta för ändringsförslagen 31-34, som lades fram till oss. De allra flesta av våra kolleger delade vår uppfattning, och vi kan bara glädja oss åt det, desto mer som det i dag i praktiken inte finns något material som man med lätthet och utan risk kan ersätta kopparn med, för att leda vattnet ända fram till konsumenten.
Denna förmiddag har Europaparlamentet givit prov på realism och allvar, visserligen i en teknisk fråga, men med icke försumbara ekonomiska konsekvenser.

Grossetête
Eftersom det här förslaget till direktiv har granskats enligt medbeslutandeförfarandet, har det redan förbättrats väsentligt av Europaparlamentet, vid första behandlingen i december 1996.
Förhandlingarna i rådet har avslutats ganska snabbt. Det krävdes bara ett år!! I jämförelse med andra texter finns det anledning att glädja sig.
Men rådets gemensamma ståndpunkt har framför allt integrerat en del fundamentala ändringsförslag från parlamentet som:
kravet på utveckling av harmoniserade provtagningsmetoder för kontroll av blyhalten i vatten, som jag introducerade å PPE-gruppens vägnar vid första behandlingen. Det handlar om en avgörande punkt, för det är nödvändigt att förfoga över uppgifter som är jämförbara mellan stater, -definition av platser för efterlevnadskontroll: rådet har antagit mitt ändringsförslag som antogs vid första behandlingen. För det vatten som levereras via distributionsnätet bör platsen för efterlevnadskontroll vara " de kranar som normalt används för dricksvatten" , vilket förhindrar efterlevnadskontroller på trädgårdskranar... Det kommer verkligen att underlätta tillämpningen av det här direktivet.Likväl måste emellertid en del punkter i den gemensamma ståndpunkten förbättras.
När det gäller kopparn tog inte Europeiska kommissionen och rådet med det ändringsförslag som antogs vid första behandlingen. Det skall noteras att varken den ena eller den andra parten har framfört något argument till parlamentet som kan berättiga det valet.
Å PPE-gruppens vägnar gläder jag mig åt att vi i dag antar det ändringsförslag som syftar till att flytta över koppar från bilaga B, kemiska produkter, till bilaga C, som innehåller järn och mangan. Denna ändring innebär att artikel 8.2 tillämpas i fall kopparhalten överskrids, vilket gäller samtliga parametrar i bilaga C. Enligt den artikeln måste medlemsstaterna så snabbt som möjligt vidta korrigerande åtgärder för att återställa dricksvattnets kvalitet. Det utgör en fundamental garanti för kvaliteten på dricksvatten.
PPE-gruppen är likaså nöjd med att följande ändringsförslag antogs:
om parametervärden som avser en del kemiska substanser, som t.ex. trihalometaner, eller fysikaliska parametrar, som t.ex. radioaktivitet, som man självklart skall beakta mot bakgrund av Euratom-direktivet, -om kravet på en studie om substanser som kan störa endokrina funktioner. Jag vill insistera på det faktum att att vi i dag inte förfogar över tillräckliga vetenskapliga fakta. Jag önskar dock att de forskningsprogram som kommissionen har verkställt ovillkorligen skyndas på. Det tillmötesgår försiktighetsprincipen som unionen har ålagt sig i miljö- och folkhälsofrågor.När det gäller bly skall medlemsstaterna framställa en rapport om hur blyhaltiga ledningar påverkar vattenkvaliteten. De har fem år på sig för att utveckla en plan för att ersätta dem. Detta utgör en bra lösning, som ger en rimlig tidsram för att man skall kunna ange vad som är lämpligt att göra, mot bakgrund av denna påverkan. Det skulle givetvis vara önskvärt om de här planerna kodades och utgifterna programmerades, men det hör till medlemsstaternas befogenhet.
Jag vill erinra om att när det gäller " blynormen" måste de medlemsstater (främst Förenade kungariket, Frankrike, Spanien, Italien, Portugal, Belgien och Irland) som har ett vattendistributionsnät som delvis består av blyhaltiga ledningar göra stora ekonomiska investeringar (35 till 50 miljarder ecu för hela EU).
Till sist är möjligheterna till undantag som erbjuds av den gemensamma ståndpunkten begränsade och mer strikt avgränsade i tid. Det är något att glädjas åt. Men det fanns ändå skäl att ge medlemsstaterna möjlighet att be Europeiska kommissionen om att, i exceptionella fall, förlänga ett sådant undantag.
Jag gratulerar vår föredragande, Ken Collins, till det arbete han har utfört under den första och den här andra behandlingen.

Lindqvist
Vattenförsörjning är i första hand en nationell fråga. Brist, miljöproblem, naturkatastrofer och liknande gör den europeisk och global. Jag kan därför stödja en gemensam vattenpolitik, under förutsättning att medlemsländerna får ha högre krav. Detta föreslås också i direktivet. Jag har därför röstat ja till betänkandet.

Nicholson
Herr ordförande! Det är viktigt att vattenkvaliteten skyddas och förbättras inom Europeiska unionen. Människor har rätt att kräva detta.
Eftersom jag anser det vara värdefullt att sätta gränsnormer, måste det ankomma på medlemsstaterna att tillämpa dessa, eftersom de måste förbättra och öka sin standard - och det finns stort utrymme för förbättringar.
Vi måste undersöka hur vi lämpligast kan avlägsna all kontakt med blyrör, och varje medlemsstat borde komma med förslag som kan leda till att blyet avlägsnas.

Rovsing
Dricksvattendirektivet är ett av de viktigaste lagstiftningsinitiativen i EU: s miljöpolitik. Bland de helt centrala elementen i direktivet finns försiktighetsprincipen samt principen om att förorenaren betalar. Det är viktiga kriterier som vi måste hålla fast vid om vi även i framtiden vill kunna garantera rent vatten åt konsumenterna. Det är glädjande att se att kommissionen, rådet och parlamentet har haft ett väl fungerande samarbete kring att utarbeta tydliga direktivbestämmelser, vilka förtjänar allt stöd.

Souchet
Vår grupp har röstat för rådets gemensamma ståndpunkt om kvaliteten på dricksvatten. Det är emellertid ändå nödvändigt att upprätta en rangordning i fråga om vattenpolitik, i syfte att garantera en säker vattenförsörjning, rena förorenat vatten och samtidigt förhindra att vattenkvaliteten försämras på nytt. Dessa tre politiska huvudpunkter skall skötas parallellt, med målet att tillfredsställa konsumentens behov. Det är alltså viktigt att kontrollera om förslagen hänger samman och att garantera en effektiv kontroll av efterlevnaden, och det med utgångspunkt i tillförlitliga uppgifter och analysmetoder.
Följaktligen är det nödvändigt att medlemsstaterna respekterar de fastställda rammålen, genom att tillämpa passande teknik och teknologi. Inom vattensektorn, liksom inom många miljösektorer, är det nödvändigt att maximalt tillämpa subsidiaritetsprincipen, för att problemen skall kunna lösas på ett så effektivt sätt som möjligt. Men det är ändå nödvändigt att underlätta samarbetet mellan medlemsstaterna när det gäller rening av förorenat vatten, eftersom vattenbassänger inte känner några konstgjorda administrativa gränser, som ju statsgränserna är. Vi vet alla att Rhen rinner ut i Nordsjön efter att ha flutit genom Schweiz, Frankrike, Tyskland och Nederländerna. Alla halvhjärtade insatser för att upprätta normer i fråga om kvalitet på dricksvatten tjänar ingenting till om man glömmer bort det mellanstatliga samarbetet.
Snarare än att låta de europeiska institutionerna ständigt skärpa fler normer, är det den här typen av samarbete som det är viktigt att främja, för att låta så många beslut som möjligt fattas på lokal nivå, genom att verkligen tillämpa subsidiaritetsprincipen, och för att säkerställa att det är de bäst lämpade åtgärderna och tekniken som används.

Titley
Jag är glad över att kunna stödja detta betänkande av min kollega Collins. Vattenkvaliteten är uppenbarligen en mycket viktig angelägenhet för var och en av Europas medborgare. Det känns bra att se att EU: s regeringar har antagit nästan 40 av detta parlaments ändringsförslag sedan den första behandlingen. Detta är ett bra exempel på hur folkens valda ministrar och deras valda parlamentsledamöter arbetar tillsammans för att förbättra konsumentstandarden.
Emellertid stöder jag föredragandens ändringsförslag som riktar in sig på att begränsa medlemsländers möjlighet att slippa undan EU: s standard för vattenkvaliteten. Han har rätt när han hävdar att medan de skall tillåtas att sätta högre nationella krav än vad som ställs av EU- lagar, skall länder fortfarande vara tvungna att leva upp till EU: s minimistandard för konsumenternas skull.
I denna kammare är vi ofta upptagna med att stifta lagar om frågor som, även om de är viktiga för en eller annan grupp, inte alltid påverkar så många människors dagliga liv. Detta betänkande bör stödjas av denna kammare för att låta alla i EU veta att vi även agerar för att skydda deras hälsa och för att skydda deras miljö - jag har förstått att i Collins hemland Skottland kallas whisky ofta för livets vatten, men detta betänkande visar att han vet vikten av att garantera att dricksvattnet, det verkliga livets vatten, är så säkert som vi kan göra det.

Wibe
Denna typ av betänkande bör inte passera genom detta parlament. Parlamentet saknar kompetens att bestämma riktlinjer för t.ex. halten av radioaktivitet i dricksvatten. Parlamentet bör besluta om allmänna riktlinjer men sedan överlåta åt expertmyndigheter att utarbeta specifika detaljer. Ett huvudfel med detta parlaments funktion är just att alltför mycket tid ägnas åt detaljer (inom områden där parlamentet saknar kompetens), och alltför litet åt allmänna riktlinjer.
Parlamentet skall ställa upp mål; expertmyndigheterna skall besluta om medlen för att nå dessa mål.
Rekommendation: Miranda de Lage (A4-0156/98)
Alavanos
Jag vägrade att rösta för samarbetsavtalet mellan Europeiska unionen och Mexiko på grund av situationen för de mänskliga rättigheterna, närmare bestämt i Chiapasområdet. Tyvärr intar Mexikos regering en hård hållning, den låter ett folkmord ske i detta område, den skapar hinder för de internationella observatörerna. Jag måste visserligen påpeka att det är betydelsefullt att det finns en klausul om mänskliga rättigheter, men denna klausul har ofta kringgåtts, vilket erfarenheten från andra länder visar.

Deprez
Jag gläder mig med er åt att det här interimsavtalet, om vilket vi skall avge ett yttrande, kommer att möjliggöra en snabb start för handelsförhandlingarna mellan Europeiska unionen och Mexiko. Man medger att den mexikanska ekonomins modernisering och dess inträde i Nafta gjorde att reformen av ramavtalet för samarbete blev nödvändig, ett avtal som ändå undertecknades 1991 mellan Europeiska gemenskapen och Mexiko, och som i dag är i kraft. Europeiska unionen kunde dessutom inte avstå från att reagera på de allt värre kränkningarna av mänskliga rättigheter och fundamentala friheter, de ökade sociala skillnaderna och fattigdomens utbredning i Mexiko efter händelserna i Chiapas och finanskrisen i december 1994.
Som vår föredragande säger föreskriver det nya avtalet tre närmare bestämmelser för samarbetet, vilka syftar till att främja demokratiseringen av det mexikanska samhället, och som inte fanns med i ramavtalet från 1991. Vi gläder oss alla åt det. Man måste emellertid konstatera, med utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor, att de nämnda mekanismerna för den politiska dialogen just nu inte föreskriver att det civila samhället skall associeras till den. Det är en brist, som det i mina ögon är nödvändigt att åtgärda. Enligt min åsikt måste det övergripande avtalet noga ange de förfaranden som garanterar att icke-statliga organisationer, och andra föreningar och organisationer i det civila samhället, skall kunna delta aktivt i den politiska dialogen. Mer generellt är det nödvändigt att de två parterna ger den demokratiska klausulen ett verkligt funktionsdugligt innehåll i det slutliga avtalet.
På tal om det slutliga avtalet kan jag inte avsluta utan att säga hur mycket jag håller med utskottet för externa ekonomiska förbindelser. Europaparlamentet måste absolut bevara makten att avge ett yttrande om hela avtalet, när resultaten av den förhandling som snart skall inledas väl blir kända.

Eriksson, Sjöstedt och Svensson
Vi är anhängare av ett utvecklat ekonomiskt, politiskt och socio-kulturellt samarbete och utbyte med Mexiko. Trots det har vi inte röstat för detta betänkande. Vi anser inte att Mexiko i nuvarande läge uppfyller kraven på respekt för de mänskliga rättigheterna.
I Mexiko, framför allt i Chiapasprovinsen, pågår permanenta kränkningar av de mänskliga rättigheterna. Många fackliga aktivister och aktivister för mänskliga rättigheter har mördats av paramilitära grupper som indirekt är knutna till armén. Mexiko bryter också i flera fall mot de mänskliga rättigheterna vad gäller behandlingen av flera nationella minoriteter som tillhör ursprungsbefolkningarna.

Wurtz
De kommunistiska ledamöterna och de franska meningsfränderna uttalar sig för ett hävande av partnerskaps- och samarbetsavtalet mellan Europeiska unionen och Mexiko. Vi förespråkar en sådan extraordinär åtgärd på begäran av många personer i Chiapas, och i Mexiko i allmänhet, av skäl som jag redan har haft tillfälle att redogöra för i den här talarstolen, den 15 januari i år, dagen efter den fruktansvärda massakern i Acteal. Vi kommer alltså inte att rösta för det här betänkandet.
Allvarliga kränkningar av mänskliga rättigheter, en militarisering av regionen och paramilitära gruppers närvaro är sedan början av året vardagsmat. Folket lever i en atmosfär av våld och ständiga spänningar. Risken för nya konfrontationer växer, desto mer som de verkliga anstiftarna till massakern i Acteal ännu inte har straffats. Ett tiotal personer ur ursprungsbefolkningen sitter i fängelse för att ha demonstrerat, eller för att de har varit med om att inrätta autonoma kommunala strukturer, i enlighet med San Andrès-avtalen från februari 1996.
Den mexikanska regeringen verkar vilja nonchalera utkastet till reform av konstitutionen i förhållande till ursprungsfolkens kulturer och rättigheter, ett projekt som utformats av " Kommissionen för enighet och fred" , som ändå har fått uppdraget i enlighet med lagen.
Den attityden står i strid med San Andrès-avtalens anda, som tillmötesgår viljan att eftersträva lösningar genom dialog. Associeringsavtalet mellan Mexiko och Europeiska unionen utformades under de förutsättningarna. Att godkänna det i dag skulle innebära att man främjar en helt annan politik. Att häva tillämpningen av avtalet kan bidra till att man återgår till att respektera förpliktelserna: det är vad vi föreslår.
Betänkande: Peijs (A4-0149/98)
Reding
Reformen av tullkodexen, som har förberetts sedan länge, kommer som på beställning inför det chockerande meddelandet om gemenskapsbudgetens förluster som orsakas av storskaliga bedrägerier. Europa tvingas anpassa den lagstiftande ramen. Den inre marknaden för varors fria rörlighet har inte inrättats för att underlätta kriminella organisationers storskaliga handel. Olika former av tullbedrägerier uppgår till ca två miljarder ecu för år 1997. I ett sammanhang då de flesta medlemsstaterna gör åtstramningar i budgeten får meddelandet om sådana förluster en mycket negativ inverkan på bilden av unionen och av de nationella förvaltningarna.
Reformen av tullkodexen, en referensram för kommissionens framtida förslag och initiativ på det här området, är alltså välkommen och nödvändig. Tjänstemännen inom tullförvaltningarna har sedan länge efterfrågat en förenkling av lagstiftningen och de förfaranden som reglerar deras arbete. Det blir lättare för företagen att tillämpa överskådliga och förenklade dokument. För övrigt bör tullkodexens bestämmelser kunna anpassas lättare och snabbare.
De aspekterna i den föreslagna reformen går helt klart i rätt riktning, och kommer verkligen att begränsa möjligheterna till bedrägeri. Men några synpunkter är ändå på sin plats. Först och främst måste man säkra den demokratiska kontrollen: det är viktigt att angelägenheten om att skynda på förfarandena inte leder till en situation, där Europaparlamentet förlorar alla möjligheter till demokratisk kontroll. En rationalisering av ändringsförfarandena skall inte innebära att möjligheterna till samråd med berörda företag inskränks, inte heller att det skall råda en osäkerhet om innehållet i kommissionens tillämpningsförordningar, eller att beslut fattas utan att valda organ medverkar. För att kompensera för att reaktionstiden blir längre, eftersom samråd med Europaparlamentet krävs, måste kommissionens förslag både vara explicita, detaljerade och tillräckligt flexibla för att man skall kunna undvika upprepade förändringar.
För det andra, att undvika förvirring: Förenklade förfaranden bör minska förvaltningarnas reaktionstid inför nya omständigheter. I klartext bör det tillåtas att man snabbt skall kunna täppa till kryphål som man inte hade tänkt på innan, och på så sätt hindra bedrägerier som beror på gråzoner i lagstiftningen. Å andra sidan kan täta och upprepade förändringar sprida förvirring inom förvaltningarna och straffa de berörda företagen, som ständigt måste anpassa sina arbetsmetoder. Sådana förvirrade förhållanden gynnar bedrägerier lika mycket som tillfälliga gråzoner i dokumenten. Det är skälet till att en ytterligare fördröjning, som ett samrådsförfarande i Europaparlamentet fordrar, inte nödvändigtvis har en negativ inverkan.
Genom att anta de ändringar som föredraganden föreslår intar parlamentet en ståndpunkt som står mitt emellan en rationalisering av förfarandena och kravet på demokratisk kontroll, samtidigt som det framtida systemet effektiviseras avsevärt.

Ribeiro
När man en dag skriver, eller om man en dag skriver, den verkliga historien om denna ökande liberalisering, kommer man säkert att erkänna ansträngningarna från tulltjänstemännen i sina försök att förändra detta raseri mot förordningar och mekanismer med anknytning till försvaret av ekonomier grundade på nationella områden, mot bedrägerierna som på så kort tid och så snabbt har utnyttjat förmånerna och liberaliseringsivern.
Detta förutom att de, som yrkesgrupp, har blivit nästa och större offer för en process, för vilken de för övrigt har förberett sig genom utbildning och teknisk utrustning.
I den aktuella översynen av tullkodexen illustreras än en gång vad den gemensamma ståndpunkten har inneburit. Tulltjänstemännens reservationer och förslag har ignorerats eller nedvärderats, framför allt vad gäller deklaranternas representation, i beaktande av statens högre intressen.
Under alla omständigheter borde man försäkra sig om att erkänna tullklarerarna som väsentliga samtalspartner inom tullområdet, framför allt när det gäller skatteuppbörd och kamp mot bedrägerier, men vad som tycks ske är att ifrågasätta själva existensen av verksamheten och de som arbetar inom den.
Vår röst grundade sig naturligtvis på den grundläggande inställningen om försvaret av de offentliga intressena där vi fortsätter att beakta tullklarerarnas och alla tjänstemäns roll inom området för kampen mot de överdrivna avregleringarna av förfarandena och en icke-diskriminerande tillgång till dessa, inom ramen för en brådskande kamp mot bedrägerierna vilka för övrigt tjänar intressen utanför våra gränser.

Rübig
Som tidigare ledamot av den parlamentariska undersökningskommittén för tullbedrägerier stöder jag principiellt varje initiativ för att göra förfarandet mer effektivt och mer motståndskraftigt mot bedrägerier.
Föreliggande komplettering av tullkodexen röstar jag emellertid endast med förbehåll för. Jag är för en förnuftig och administrerbar nyordning av EU: s tullrätt. Nya bestämmelser måste motsvara kraven i SLIM och Fiche d'Impact . Här är det också nödvändigt att integrera alla i åsiktsbildningen som deltar i processen - tullmyndigheter, säljare och köpare, transportföretag, banker och försäkringsbolag.
Betänkande: Pollack (A4-0161/98)
Blokland
Herr ordförande! Jag har helhjärtat anslutit mig till de tre betänkandena om försurningen. Vi välkomnar förslagen från kommissionen och parlamentets ändringsförslag. Den politik som hittills förts mot försurningen kan vi vara ganska nöjda med. Ända sedan 70-talet har åtgärder vidtagits i Europa för att få utsläppet av svavel och kväveoxider under kontroll. Och den politiken fungerar. Trots den ökande energiförbrukningen har utsläppet av dessa två ämnen sjunkit drastiskt. Våra lovord tar aldrig slut! Reduceringar på mer än 50 procent sedan 1980 är för de flesta medlemsstater lyckligtvis inget undantag. Till och med de planerade reduceringarna för svavel- och kväveoxider till 2010 kommer till följd av de nya normerna för bilavgaser förmodligen att kunna uppnås. Det är hoppingivande.
Ändå kan vi tyvärr inte vara enbart positiva. Föroreningarna förorsakade av partiklar i luften och ammoniak är mycket envisa. Partikelföroreningen, eller partiklar i luften, utgör ett tydligt hot för människans hälsa. Därför gläder det mig att det nu äntligen har upprättats kvalitetsmålsättningar för detta. Till detta måste jag omedelbart tillägga att det förefaller mig som om man siktat för högt. Det är känt att det framför allt är trafiken som orsakar partiklarna i luften. Om trafiken fortsätter att öka på samma sätt som under de gångna åren kommer partikelutsläppet också att bara öka. Mycket beklagligt, för hos vissa riskgrupper kan en enda partikel vara ödesdiger. Gränsvärdena som nu står i kommissionsförslaget kommer således att visa sig vara " önskevärden" .
Det är framför allt inom jordbruket som ammoniakföroreningen förekommer, och de regionala skillnaderna är stora. Det behövs verkligen kvalitetsmålsättningar för detta, men för att få reduktioner till stånd är en effektriktad politik nödvändig här. Mindre intensiv boskapsskötsel förefaller vara den enda riktiga lösningen. Svaret här är nationell politik, eftersom föroreningens intensitet varierar så kraftigt.
Min slutsats är: den försurningsstrategi som kommissionen följer ser bra ut, men enligt min uppfattning behövs det en kompletterande partikelstrategi. Jag önskar kommissionen lycka till, för det är inget enkelt jobb att reducera trafiken.

Díez de Rivera Icaza
Vi som röstade för Hautulas betänkande stödde uppenbarligen på nytt Pollacks betänkande, eftersom kvaliteten på den luft vi andas är en betydelsefull del i skyddet av hälsan.
Vi är alla medvetna om de skadliga effekterna som föroreningarna har på folkhälsan och miljön, vilka tas upp i detta direktiv, och om brådskande förbindelser om gränsvärden. En av förtjänsterna med detta direktiv är just att det stöder sig på de nya riktvärden som fastställts av Världshälsoorganisationen.
Då den tid jag förfogar över här emellertid är knapphändig, skulle jag vilja koncentrera mig på två punkter som, enligt min mening, är dåligt lösta i den text vi debatterar i dag. En är den betydelse antalet mätstationer och deras placering får för de mindre öarna i unionen eller öar som utgör en del av en skärgård, eftersom dessa troligen kommer att vara de enda mätkällorna och således information till medborgarna. Den andra frågan är hur mätningarna skall genomföras i turistområden som minst tredubblar sin befolkning under semestertider, eller i områden med en befolkning på mindre än 250 000 invånare.
Vi har, med föredragandens samtycke, infört flera ändringsförslag för att täcka detta rättsliga tomrum, eftersom alla medborgare har samma rättigheter i allt, och självklart beträffande den luft de andas.

Titley
Jag röstar för detta betänkande i dag eftersom de människor som sänt oss hit för att representera dem har rätt att förvänta sig att vi stöder åtgärder som är ämnade att rena den luft som vi alla andas.
Tidigare under detta århundrade var min egen valkrets i Stor-Manchester en av många delar i det industriella Storbritannien som gynnades av lagstiftning för ren luft av våra egna regeringar. Men i dag inser vi att luftföroreningar kan skada inte bara våra egna barn och våra distrikt, utan att en nations föroreningar kan färdas med vinden och skada den internationella miljön.
Detta betänkande av min kollega Pollack representerar ett klassiskt exempel på principen att tänka globalt och agera lokalt. En enhetlig standard för mätning av luftföroreningar över hela EU bör användas för att informera myndigheterna och allmänheten lokalt om de luftföroreningar som de dagligen utsätts för. Denna typ av regelbunden information kan fungera som ett verkligt incitament för våra regeringar och företag för att reducera föroreningsnivåerna.
Tillsammans med nationella åtgärder, som den brittiska regeringens engagemang i det nyliga Kyoto-toppmötet för att tackla föroreningsnivåerna, kan EU-lagstiftning också tillföra ett vapen till vår arsenal i kampen för ren luft åt framtida generationer.
Betänkande: Hautala (A4-0174/98)
Buffetaut
Förslagen till direktiv om minskning av svavelhalten i vissa flytande bränslen är en av beståndsdelarna i den handlingsplan som anges inom ramen för gemenskapens strategi för att motverka försurning.
Svaveldioxid (SO2) är ett av de förorenande ämnen som bidrar till försurning, som beror på en fällning av sura substanser i alltför stora mängder för berörda marker och vatten. Effekterna av de sura fällningarna är framför allt beroende av mottagarnas egenskaper och känslighet, och självklart på fällningarnas omfattning.
Det måste för övrigt noteras att kolförbränningen är den viktigaste orsaken till svavelutsläpp.
Man kan förvånas över att det inte tas hänsyn till den omständigheten. På samma sätt kan man fråga sig om det är relevant att fastställa generella, mycket låga tröskelvärden med möjligheter till undantag, och om det inte skulle vara mer rationellt att göra det motsatta: att fastställa låga tröskelvärden för känsliga områden.
Frågan om bränslen som används i raffinaderierna är också viktig att framhålla. Raffinaderierna har redan ålagts strikta begränsningar för svaveldioxidutsläpp. Är det då rimligt att tillfoga ytterligare en begränsning?
Sammanfattningsvis innebär den föreslagna texten stora investeringar inom avsvavlingsenheterna, där det redan finns många regler som begränsar svaveldioxidutsläppen. Det skulle vara önskvärt, och mer effektivt, att nå fram till en ny generell strategi för att motverka försurningen och nya nationella maximigränser som tar hänsyn till att de sura fällningarna varierar geografiskt.

Gahrton, Holm, Lindholm och Schörling
Vi har röstat ja till betänkandet på grund av sakinnehållet, men reagerar ändå starkt mot ändringen, mot föredragandens vilja, av den rättsliga grunden från 130s till 100a, eftersom detta inskränker medlemsstaternas möjlighet att vidta strängare miljöskyddsåtgärder.

Grossetête
Även om jag inte alltid har delat hennes ståndpunkter vill jag gratulera Hautala till hennes betänkande och till det arbete hon har utfört.
Jag är glad åt att parlamentet har antagit det ändringsförslag som syftar till att ändra den rättsliga grunden för den här texten. Enligt min mening utgör artikel 100a en mycket mer korrekt grund för en text som föreslår gränsvärden för svavel i vissa flytande bränslen, med syftet att å ena sidan motverka försurningen, och å andra sidan att förhindra snedvridningar i konkurrensen som just nu finns på den europeiska marknaden för tung eldningsolja.
I själva verket varierar svavelhalten väldigt mycket från en medlemsstat till en annan. Inte bara innan bränslebehandlingen, för det beror på vilken region de kommer i från (Persiska viken, Nordsjön...), utan också efter behandlingen, eftersom normerna varierar mycket mellan staterna.
I det avseendet vill jag påminna om att 100a.4 tillåter medlemsstaterna att tillämpa mer tvingande nationella normer, om det finns miljöskäl som berättigar det. Jag hoppas att Europeiska kommissionen kommer att ta hänsyn till den här omröstningen och att den kommer att se över sitt förslag i enlighet med den.
Generellt sett var kommissionens text balanserad och behövde inte förbättras i någon större utsträckning. Å min politiska grupps vägnar beklagar jag att direktivets tillämpningsområde har utsträckts till att omfatta bunkerolja och marin dieselolja, och att den norm som Europeiska kommissionen förespråkar för diesel har skärpts. Dessa ändringsförslag är inte ekonomiskt sett realistiska, och är inte berättigade ur miljösynpunkt. Jag är ändå nöjd över att man antog ändringsförslagen som syftar till att Europaparlamentet skall associeras till informationsförfarandena.
I övrigt kommer Europeiska kommissionen innan årets slut att lägga fram förslag om vilka ekonomiska instrument som skulle kunna bidra till att minska svaveldioxidutsläppen. Det skulle ha varit bra om det hade funnits med redan i dagens förslag.
Betänkande: Poggiolini (A4-0119/98)
Fayot
Konsumenterna och förmodligen också många producenter hittar inte rätt i mängden av existerande miljömärkningar (det lär finnas mer än 50 varianter över hela världen).
I många avseenden handskas man skamligt vårdslöst med medborgarens miljömedvetande. Det vore alltså säkert motiverat om det åtminstone på den europeiska inre marknaden skulle finnas en europeisk miljömärkning, som konsumenterna kunde lita på.
Det ser inte ut som om detta skulle kunna uppnås inom den närmaste framtiden.
Ty EU har inte bara att göra med en mängd existerande nationella system, utan måste också kämpa mot vilseledande " ekologisk" reklam.
Detta förklarar också att nästan ingen konsument känner till den europeiska miljömärkningen, som har funnits i över fem år: Blomman i ett stjärnfält känner nästan ingen till. Detta är även medlemsstaternas fel, där genomförandet av den första förordningen inte fungerat.
Det nya försöket som vi nu gör skall bli mer seriöst genom skapandet av en " Europeisk organisation för miljömärkning" . Man kan bara hoppas detta i konsumenternas intresse. Framför allt skall det skapas en samordning mellan nationell och europeisk märkning. Länder med höga miljöstandarder vill naturligtvis inte avstå från sin miljömärkning för att införa en mindre restriktiv märkning.
Luxemburg, som inte har någon egen nationell miljömärkning och som importerar många av sina produkter från utlandet, skulle finna det utomordentligt tillfredsställande om denna förordning äntligen skulle förverkligas.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna har i dag röstat för en revision av miljömärkningsförordningen. Ett gemensamt märke för EU, baserat på samma stränga kriterier som gäller för välfungerande nationella märkningar i dag, är målet på längre sikt. Till dess att EU: s miljömärkning fungerar som avsett och är spritt i på det hela taget, bör de nationella märkningarna kunna fungera i stället. Valet mellan flera blommor i stället för en blomma är inte ändamålsenligt. I stället går vi in för att konsumenten skall få information om varför blomman tilldelats.

Lindqvist, Ryynänen och Virrankoski (ELDR), Eriksson, Ojala, Sjöstedt, Seppänen och Svensson (GUE/NGL), Gahrton, Holm och Lindholm (V)
Vi har röstat för att dagens fungerande nationella miljömärkningssystem som " nordiska svanen" , " pilgrimsfalken" och " bra miljöval" inte skall förbjudas för att ersättas med EU: s miljöblomma.
Vi anser att existerande miljömärkningssystem skall behållas parallellt. Det vore fel att besluta om ett gemensamt EU-miljömärke som leder till förbud av redan välfungerande och uppskattade märkningssystem.
Den " nordiska svanen" är exempel på en märkning som i dag fungerar i flera länder och som har åstadkommits genom mellanstatligt samarbete. Märkning av detta slag behöver allmänhetens förtroende samt en koppling till miljörörelsen. Miljömärkningssystem som lyckats på båda dessa punkter borde inte få slås ut av EU: s miljöblomma. Ur ett konsumentperspektiv är förslaget förkastligt. Olika märkningssystem kan existera samtidigt. I detta fall är konkurrens att föredra framför monopol.

Rovsing
I samband med förslaget om en revision av förordningen om tilldelning av ett europeiskt miljömärke vill jag gärna framhäva två punkter som jag anser vara mycket positiva initiativ:
Kommissionens förslag innehåller viktiga initiativ om avbyråkratisering av förfarandet, så att tilldelning av miljömärket kan ske snabbare. Bara på så sätt kan den europeiska märkningen säkerställa ökad konkurrenskraft för de produkter som gjort sig förtjänta av märkningen. Parlamentets betänkande föreslår att förordningens användningsområde utvidgas till att också omfatta tjänster. Det är ett synnerligen relevant initiativ, som bland annat hantverksföretag kommer att kunna glädje av - till exempel när ett mindre företag gör en speciell insats för att använda miljövänliga produkter.
Betänkande: Whitehead (A4-0153/98)
Seillier
Herr ordförande! Vår kollegas betänkande tar upp ett nödvändigt komplement till det som vi röstade igenom för två år sedan, apropå direktivet " TV utan gränser" . Här är det frågan om skyddet av minderåriga och den mänskliga värdigheten inom de nya audiovisuella tjänsterna och informationstjänsterna. Det finns ett totalt samförstånd vad gäller våld och nödvändigheten av att reglera det med hjälp av ett antal metoder, men när det gäller pornografin tillåter jag mig att gå längre än vad vår kollega och t.o.m. samtliga kolleger har sagt.
En del har sagt att vi måste göra ett grundligare reflexionsarbete om pornografin. Det finns ett totalt samförstånd för att förbjuda och vidta rättsliga åtgärder mot pornografi som blandar in minderåriga, eller som kan ses av minderåriga, men lika stort som det samförståndet är, lika långt är vi från ett samförstånd om pornografin som sådan, om att anse att all pornografi, den som blandar in vuxna och som ses av vuxna, är en kränkning av den mänskliga värdigheten. Nu är det så att betänkandets fråga är skyddet av minderåriga och den mänskliga värdigheten. Här lämnar jag åt sidan frågan om erotik, som kan ha ett visst samband med konst. När det gäller pornografi, kära kolleger, handlar det varken om yttrandefrihet eller om konst, utan om handel, som inbringar vinster på ett skandalöst sätt i alla våra samhällen, och det på en världsomfattande skala.
Jag väntar alltså på ögonblicket då man, i alla våra samhällen, kommer att betrakta all pornografi som en kränkning av den mänskliga värdigheten, och jag väntar på ögonblicket då man kommer att kräva - inte bara på europeisk nivå utan också internationellt, inom ramen för FN: s mänskliga rättigheter - etiska normer som fördömer begreppet pornografi på ett internationellt plan.

Caudron
Att sammanställa en grönbok om skyddet av minderåriga och den mänskliga värdigheten var i sig en förträfflig sak, och det var med verklig tillfredsställelse som jag tog del av vår kollega Whiteheads betänkande. Jag vill gratulera honom, eftersom hans text inte bara är konsekvent, utan också visar pragmatism om de idéer som formuleras.
Det är en sak att kunna utöva en kontroll över alla slags sändningar inom det audiovisuella området, men att hoppas på att kunna kontrollera Internets expansion, det är något annat. När det gäller Internet kan vi bara ansluta oss till partnerskapet mellan företag och besökare på det globala nätet.
Vi måste emellertid vara klarsynta. Det här sättet att gå tillväga, som bör göra det möjligt att skydda enskilda människor gentemot information, är svårt och vanskligt. Många exempel kan tyvärr stödja det konstaterandet.
För att vara effektiva måste vi uppbåda alla aktörer som berörs av problem med kränkningar av den mänskliga värdigheten, självklart för de minderåriga, men också för varje enskild människa. Varje dag dyker nya hemsidor upp med hat och våld som enda ledmotiv.
För att kämpa mot den här plågan, som är ett nytt fenomen - inte till formen, men till spridningsmetoden - är det lämpligt, som jag tidigare sade, att inte bara att föra en kampanj i förhållande till de yrkesverksamma i branschen, men också att upplysa Internetanvändarna, så att de skall kunna mobilisera sig för att delta i den här oumbärliga kampen, som syftar till att bevara områden för frihet och tolerans.

Cushnahan
Framställandet av detta betänkande av Whitehead är lägligt och opportunt.
Det är viktigt att erkänna att informationssamhällets snabba expansion, i synnerhet Internet, reser viktiga frågor och särskilt missbruket av detta system av illvilliga grupper. Vi behöver introducera åtgärder i synnerhet för att skydda barn och att betona mänsklig värdighet.
Jag stöder Whiteheads förslag till självreglering som inbegriper industrin plus de som tillhandahåller tillgång och servicetjänster.
Emellertid är enbart självreglering inte nog. Den måste kompletteras av nationell lag och EU-lagstiftning som underlättar åtal mot de som är ansvariga för att missbruka Internet för omoraliska och oacceptabla aktiviteter.

Darras
Jag vill här tacka föredraganden för hans metodiska och digra arbete, och jag kan bara hålla med honom helt och hållet. Som han låter påpeka för oss: " De nya tjänsterna är alltför varierade, alltför nya, för att anpassas till den typ av reglering som fungerat för den europeiska TV-sändningsverksamhetens utveckling" .
Vi måste alltså tänka oss något annat. Kommissionens förslag är självreglering, genom att be industrin att samarbeta för att upprätta uppförandekodexar, och för att utvärdera deras effektivitet på nationell nivå. Kommissionen å sin sida åtar sig att stödja och främja ett nätverk för de nationella självregleringssystemen, och att uppmuntra samarbete och utbyte av erfarenheter mellan polis och rättsliga myndigheter, inom medlemsstaterna och mellan motsvarande parter i olika länder. Dessutom uppmanar kommissionen medlemsstaterna att aktivt främja en effektiv självreglering bland serviceleverantörer.
Visst skall det här förslaget stödjas och omsättas i praktiken, men vi måste vara mycket vaksamma på en punkt. Det är därför jag helt stöder föredraganden när han påpekar att nationella metoder kommer att variera i förhållande till varje lands kultur, vilket kräver att man ser till att varje uppförandekodex någorlunda stämmer överens med de andra.
På samma sätt måste man regelbundet granska de nationella självregleringskoderna, utvärdera deras effektivitet, och i framtiden se om en eventuell reglering kan bli tänkbar.

Fayot
Jag kommer visserligen att rösta för detta betänkande av min kollega Whitehead, men är samtidigt medveten om att den bara är en droppe i det berömda havet.
Vi vet alla att barn och ungdom i dag utsätts för en enorm moralisk och mental belastning och förorening på grund av alla slags våldsskildringar och andra skräpprodukter på Internet och från andra audiovisuella tjänster.
Vi vet att detta hos många av dem framkallar graverande moraliska beteendestörningar och intellektuell debilitet, som präglar dem för hela livet.
Men vi vet också att det i ett liberalt system och med hänsyn till den världsomfattande spridningen och i nätverket av media så att säga inte finns något försvar mot detta. För ingen vill inskränka yttrandefriheten, och ingen kan göra det, även om han skulle vilja.
Det finns alltså inget kraftfullt medel som kan skydda barn och ungdom.
Det skulle dock vara katastrofalt för den moderna tiden om man måste sträcka vapen utan att sätta sig till motvärn.
Kommissionens förordning och Philip Whiteheads betänkande innehåller därför en beredskap att gå den svåra vägen med en långsiktig moraliserande strategi, som samtidigt undviker att göra intrång på friheten.
Det finns möjligen en långsiktigt anpassad strategi som omfattar många små steg: " en godartad konvergens" , som det heter i motiveringen, med internationellt erkända normer, utvärderingssystem, självdisciplin hos de viktigare producenterna, men också en aktiv rättslig och polisiär politik på europeisk nivå.
Vi håller på att bli medvetna. Kommunikationens globala herrskap måste ställas mot en gemensam internationell vilja till självreglering och kontroll.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna röstar för Whiteheads betänkande. Kommissionens förslag till rådets meddelande är ett bra initiativ. Och det är glädjande att man i så hög grad fokuserar på principen om självreglering.
Denna sak är ett bra exempel på ett problem som inte kan lösas tillfredsställande på nationellt plan. De nya gränsöverskridande medierna nödvändiggör internationella lösningar. Vi gläder oss åt att rådet i denna sak har tagit problemet om rättslig grund på allvar och omformulerat det ursprungliga förslag så att det bättre passar in under artikel 130.3.

Rovsing
Jag är mycket glad över att kommissionen har lagt fram ett förslag som innehåller en uppmaning till medlemsstaterna om nationell självreglering, som skall säkerställa grundläggande rättigheter för minderåriga i samband med audiovisuella tjänster och informationstjänster.
Minderåriga är en särskilt sårbar grupp, som förtjänar särskilda skyddsåtgärder på detta område, som är svårt att reglera. Därför är en nationell självreglering också det bästa medlet. Om åtgärderna skall fungera effektivt måste man emellertid också ha en samordning på europeisk nivå. Man måste i synnerhet kontrollera om åtgärderna har den önskade effekten, och därför är jag också mycket nöjd med de förslag om detta som finns i betänkandet. Det förtjänar fullt stöd, och jag röstar därför för.

Titley
Herr ordförande! Jag är glad över i dag att kunna rösta för detta betänkande av min kollega Whitehead. Hotet mot våra barn i form av obscena bilder och liknande som publiceras på Internet är nu ett som är vida erkänt. Åtgärder för att hindra att barn exponeras för sådant material via det nya elektroniska mediet utgör faktiskt en väsentlig del av program i Storbritannien som är inriktade på att öka tillgången till Internet på skolorna.
Med tanke på antalet och mångfalden av sådana nya elektroniska media hävdar betänkandet med rätta att, åtminstone för tillfället, en EU-bestämmelse uppifrån inte skulle fungera. I stället borde de som arbetar med dessa nya teknologier ges chansen att visa att de tar konsumenters oro över obscent material på allvar. De smarta hjärnorna bakom Internettjänsterna borde sätta i gång med att blockera sådant material så att inte barn har tillgång till det.
Jag stöder också idén att sätta upp en del allmänna riktlinjer för att möjliggöra identifiering och rubricering av illegalt och skadligt innehåll. Som Whitehead emellertid påpekar, om vi efter två år ser att det finns problem med dessa riktlinjer, bör vi förbehålla oss rätten att överväga reglerande åtgärder.
Industrin bör vara medveten om att, samtidigt som vi stöder steg mot ett informationssamhälle där teknologin är tillgänglig för alla, kommer vi att se på för att se till att våra barn inte exponeras för obscent material av skrupellösa operatörer.
Betänkande: Hulthén (A4-0162/98)
Des Places
Betänkandena Hautala, Pollack och Hulthén avser alla problem med luftföroreningar. Vid ett tidigare sammanträde röstade vi för stränga normer som medför förbättrad bränslekvalitet, genom att utsläppen av förorenande substanser minskar. Det är för att fullfölja den logiken som vår grupp har röstat för dessa tre betänkanden.
I dag finns det anpassade lösningar som kan få utsläppen av förorenande substanser att minska, det handlar bl.a. om biobränslen.
Jag tar tillfället i akt för att än en gång erinra om en del betänkligheter jag hade om kommissionens förslag i Agenda 2000. När det gäller de stora odlingsformerna planerar man ingenting för att främja användningen av jordbruksprodukter för andra ändamål än livsmedel. Biobränslen är en utkomstmöjlighet för jordbruket, de är bra för miljön och de bör inte försvinna för att kommissionen har " glömt" dem.
Det europeiska jordbruket har utvecklat en satsning på biobränslen, och det får inte bli så att godtyckliga beslut tillintetgör de insatserna.
På ett tekniskt plan slutligen vill jag påminna om vad de europeiska biltillverkarna gör gällande: en minskad svavelhalt i bränslen är tekniskt sett nödvändigt, för att de nya miljöanordningarna som monteras på bilarna skall kunna fungera; katalysatorer, partikelfilter, osv.
En minskad aromathalt i bensin visar sig vara nödvändigt. Vid förbränningen upplöses de aromater som finns i bensinen, särskilt till bensen, som är cancerframkallande. Det är alltså nödvändigt att, inom acceptabla tekniska gränser, minska aromathalten, och därigenom bensenutsläppen.
Eftersom biobränslen inte innehåller svavel och aromater, kan de bidra till att den allmänna halten förorenande ämnen i bränslen minskas, vilket uppfyller de tekniska krav som de europeiska biltillverkarna vill ha.
Betänkande: Perry (A4-0166/98)
Seillier
Herr ordförande! I förhållande till kommissionens dokument ställer det här betänkandet bra frågor om utvärderingen av föregående och pågående program, men det går enligt min mening inte tillräckligt långt. Den rent kvantitativa metoden är inte tillräcklig. Man måste veta vem det är som verkligen drar nytta av programmen. Jag tycker att föredraganden i viss mån delar kommissionens illusion om att en massiv introduktion av informationsteknik skulle kunna åtgärda mycket av det som fungerar illa i skolorna.
Ärligt talat tror jag inte det. Jag anser att vi, med uppmärksamhet och beslutsamhet, borde sätta oss in i skolans misslyckande, som är ett faktum i alla medlemsländer, och fråga oss varför detta misslyckande har uppstått och vad vi kan göra åt det. Jag vill inte säga att ny teknik inte kan bidra till någonting på det planet, men jag tror att det är en farlig illusion att vänta sig att den tekniken skall utgöra en räddning.
Dessutom är det helt säkert så att utbyten mellan elever i alla åldrar inom unionen, något som är önskvärt, inte kan bära frukt om ungdomarna i fråga inte behärskar sitt modersmål. Varför är det så att såpass många utbyten eller program inte ger förväntade resultat? Också här är det för att vi börjar i galen ända. Vi borde först säkerställa villkoren för att det skall finnas ett intresse av utbyten.
För övrigt råder en förvirring i alla de här betänkandena, mellan begreppen om undervisning, utbildning, kunskapens Europa, osv., och enligt min mening lyser ett ord med sin frånvaro. Det är bildning, och särskilt den berömda allmänbildningen, om vilken vi borde kunna skapa utbyten mellan länderna, för att ge många ungdomar, och inte bara de från missgynnade förhållanden, en tillgång till allmänbildning, som i grunden är det enda som verkligen kan få utbyten att ge förväntade resultat.
Apropå utbildningens europeiska dimension beklagar jag verkligen att man inte har anslagit medel för att ett antal möten, studier eller inköp av modern audiovisuell utrustning skall kunna genomföras. Alla stora fenomen i europeisk historia har både varit lika och olika mellan länder, t.ex. munkväsendet, universiteten, osv. Det skulle vara mycket intressant att föra in den europeiska dimensionen på den nivån inom kulturen.

Bernardini
1999 kommer tre gemenskapsprogram inom utbildning, yrkesutbildning och ungdomsfrågor att avslutas.
Genom sitt meddelande redogör Europeiska kommissionen för sina riktlinjer för framtida åtgärder inom de här områdena, för perioden 2000-2006. Den föreslår ett begränsat antal mål (utveckling av medborgarnas tillgång till utbildningsresurser, genomförandet av pilotprojekt, bred spridning av bra utbildningsverksamhet).
Vi kan medge att avsikterna är goda, även om de formuleras på ett undflyende sätt. För egen del anser jag inte att kommissionen på allvar har tagit hänsyn till de ståndpunkter som kammaren upprepade gånger har försvarat.
Ja, vad skall man säga om behoven inom missgynnade grupper, som texten förbigår med tystnad? I likhet med vad föredraganden anser, måste man öka möjligheterna till att delta i programmen. Alltför ofta stöter kandidaterna mot en förvirrande förvaltning, ett " ekonomiskt" urval. Kommissionen kommer inte med några lösningar. Och det här handlar ändå om ett traditionellt krav från parlamentets sida.
Vad gäller de budgetära medlen för detta kunskapens Europa, kräver vi alltid en avsevärd ökning. Men inga siffror nämns.
Låt oss ändå vara logiska: genom en effektiv utbildningspolitik ger vi ungdomarna chansen att slussas in på arbetsmarknaden. Det krävs alltså att vi med hjälp av stora anslag ger kraft åt och befäster utbildningspolitiken.

Cushnahan
Det nyliga publicerandet av kommissionens förslag till EU-utbildningsprogram efter år 2000 har givit oss en praktiskt användbar bas för diskussioner. Jag stöder deras betoning på uppmuntran till livslångt lärande och stödjande av medlemsländer sysselsättningspolitik. Jag stöder även deras engagemang i att utveckla ett koncept för medborgarskap baserat på allmänna grundvärderingar och deras erkännande av förbättrade språkkunskaper, samt förslag till utökat utbildningssamarbete med länderna i Central- och Östeuropa.
Emellertid hoppas jag att kommissionen kommer att ta notis om parlamentets förslag om att det bör finnas ett europeiskt innehåll i kursplanerna, ett separat ungdomsprogram som har som bredare mål att bekämpa utestängande och rasism och ett EU-initiativ för att gynna ny teknologi och informationssamhället.
Värdet av EU: s utbildningsprogram när det gäller att bidra till europeisk integration klargjordes mycket levande för mig när jag hade äran att ta del i ett Comenius-projekt i en skola i min egen valkrets. Skolan var S: t Pauls, Dooradoyle, i Limerick och dess vänskolor kom från Grumbach, Österrike, och Trieste, Italien. Lärarna och eleverna i denna skola visade ett oerhört engagemang, visade upp många talanger, gav ut mycket energi och entusiasm i utvecklandet av europeisk samarbete och ömsesidig kulturell förståelse. Det var verkligen ett nöje att få ta del av denna erfarenhet och den stärkte mitt eget stöd för fortsättandet och expansionen av EU: s utbildningsprogram.

Darras
Syftet med det här meddelandet är att dra i gång en debatt om riktlinjerna för framtida gemenskapsåtgärder inom området utbildning-yrkesutbildning-ungdomsfrågor, för perioden 2000-2006. Det handlar om den nya generationen program eller åtgärder som kommer att ersätta eller ta över efter programmen Sokrates (utbildning), Leonardo (yrkesutbildning) och Ungdom för Europa.
Föredraganden har levererat ett utmärkt arbete som jag bara kan samtycka till. Ämnet är omfattande och viktigt, och jag beklagar att kommissionen inte gav oss mer tid, och framför allt att den inte har en mer klar vision för det här områdets framtid. Kommer de tre programmen att fortsätta separat, eller kommer de att sammanblandas inom en mer generell ram? Vilka analyser gör man efter att ha studerat tidigare erfarenheter? Kan budgetresurserna ökas, eller måste vi nöja oss med att agera inom nuvarande finansers begränsade ram? Svaren på de här frågorna är en förutsättning för våra förslag.
Dessa utbildningsprogram är numera väl kända i de olika länderna, och det gäller att bevara det som har uppnåtts och att förstärka effekterna av dem. Vi behöver uppmuntra rörligheten, och integrera ny teknik. Erfarenheten av netdays är mycket positiv, och här talar jag i egenskap av ledamot för Pas-de-Calais, där vi tack vare det initiativet har kunnat hjälpa skolor och högstadier att förse sig med informationsutrustning. Det är framgångar som man bör väga in i nya program och/eller nya åtgärder.
Dessutom skulle det vara bra att ytterligare integrera arbetsmarknadens parter, att uppmuntra dem till ett närmare samarbete med skolvärlden (och tvärtom), så att broarna mellan utbildning och yrkesutbildning blir lättare och mer berikande för deltagarna. Här handlar det om att genomföra slutsatserna från toppmötet i Luxemburg om ungdomar och sysselsättning. Det krävs också att vi tar oss an ungdomen i hela sitt sammanhang, vilket innebär åtgärder eller program utanför utbildningens och yrkesutbildningens ramar.

Eriksson, Sjöstedt och Svensson
Vi har vid omröstningen lagt ned våra röster, då vi anser kommissionens text vara bättre.
Vi delar dock synsättet som framförs i ändringsförslag 2 där man oroas över den sociala snedrekryteringen till studieprogram. Vi menar dock att denna snedrekrytering inte löses med en fördubbling av budgetanslagen.

Hawlicek
De hittillsvarande programmen inom gemenskapen som gäller allmän yrkesutbildning och ungdomspolitik löper ut i slutet av 1999 efter en giltighetsperiod om fem år.
Meddelandet " För ett kunskapens Europa" skall därför lägga fram " framtida riktlinjer för gemenskapsprogram inom allmän utbildning, yrkesinriktad utbildning och ungdomspolitik" för tidsperioden 2000-2006" .
Jag anser att det är helt riktigt att synpunkterna inte huvudsakligen gäller " åtgärder för att främja sysselsättningen" utan i lika hög grad " åtgärder för att höja kunskapsnivån" . Utbildning är nämligen inte bara ett arbetsmarknadspolitiskt instrument, utan utbildning är mer; det är därför vi har det vittgående utbildningsbegreppet, som det redan har definierats i vitboken, och även riktlinjerna i programmen.
Man skall bygga på framgångarna med de tre programmen, för just när det gäller utbildningsområdet är det nödvändigt med kontinuitet. Det är viktigt att blicka mot framtiden och mot nya idéer, men Sokrates, Erasmus och även " Ungdom för Europa" har under de senaste åren blivit definitivt fullbokade program i Europa, och så måste det fortsätta. Jag välkomnar kommissionens förslag om att klart definiera målen och åtgärderna, och framför allt förenkla de administrativa åtgärderna. Det är emellertid nödvändigt att i fortsättningen upprätthålla de nationella samordningsinstanserna för de hittillsvarande programmen för att säkerställa en kontinuitet i de europeiska gemenskapsåtgärderna.
Tillgången till programmen som skall befrämja den fria rörligheten måste underlättas; därför är det inte bara nödvändigt, som det heter i kommissionens förslag, att öka budgetmedlen i lämplig utsträckning. Enligt min åsikt måste de fördubblas för att man skall kunna öka användningen av programmen och uppnå en åtminstone 10-procentig nyttjandegrad, vilket också är kommissionär Cressons mål.
Endast på så vis kan vi uppnå målet med ett kunskapens Europa och en förbättring av allas kunskaper. Redan den 4 juni kommer kommissionen att för rådet lägga fram sitt utkast till de nya programmen, och samtidigt kan då diskussionen i Europaparlamentet och i utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media inledas och genomföras skyndsamt i ett sträck. Det skulle glädja mig särskilt om den gemensamma ståndpunkten om de nya programmen kunde läggas fram redan under det österrikiska ordförandeskapet, dvs. i slutet av 1998.

Wibe
I förslaget till betänkande, punkt N, skrivs följande: " Förståelse av olika kulturer kan främjas genom att införa en europeisk dimension i de nationella läroplanerna" .
Att på detta konstlade sätt införa ett kapitel om europeisk dimension i medlemsstaternas läroplaner på EU: s order blir absurt. I exempelvis våra svenska skolor har vi alltid haft en europeisk dimension. Inom såväl samhällskunskap som historia läser våra elever om allt från Karl den store, Napoleon, Pariskommunen, utvecklingen av den europeiska imperialismen, arbetarrörelsens och demokratins framväxt m.m.
Det finns i dag en europeisk och global dimension i undervisningen i EU: s länder. Jag är säker på att medlemsstaterna bäst själva kan svara för utbildningen av sina samhällsmedborgare utan pekpinnar från Europeiska unionen.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.50. och återupptogs kl. 15.00.)

Ordföranden
Jag skulle vilja underrätta alla kolleger och talare i debatten, om att vi har en mycket begränsad tid till förfogande. Redan i morse var det omöjligt att lyssna fullständigt på de förberedda inläggen på grund av att de utsatta tidsgränserna överskreds. För att vi, innan frågestunden, skall kunna debattera de tre första punkterna på föredragningslistan, nämligen Tindemans betänkande, rådets uttalande om Indiens kärnvapenprov och rådets och kommissionens uttalande om Kosovo, för att detta skall kunna ske med rådets närvaro, påminner jag alltså alla kolleger om det nödvändiga i att hålla strikt på talartiden.

Gemensam säkerhetspolitik
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0171/98) av Tindemans för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor om ett progressivt upprättande av en gemensam säkerhetspolitik inom Euroepiska unionen.

Tindemans
Herr ordförande, ärade kolleger! Det är påfallande att problemet med säkerhet och försvar gång på gång hamnat i förgrunden i Europa sedan 1945, men för det mesta också utgjort anledning till splittring. Jag kan bara göra en kort sammanfattning och ber om ursäkt för det. 1947: Dunkerquefördraget mellan Storbritannien och Frankrike, 1948: Brysselfördraget; Dunkerquefördraget mellan Beneluxländerna, 1949: grundandet av Nato. 1951 kommer EKSG och 1954 försöker man att upprätta en europeisk försvarsgemenskap. Detta misslyckas dock. 1954 grundas Västeuropeiska unionen med länderna från Brysselfördraget, men genom att Förbundsrepubliken Tyskland fick grunda ett Bundeswehr gav det tillfälle att ta emot landet där. På 60-talet kommer Fouchetplanen med tre versioner. 1970 börjar man med det politiska samarbetet. 1976 kommer det en rapport, på uppdrag av Europeiska rådet, den bär mitt namn, och i den står meningen: ingen Europeisk unionen är tänkbar utan en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Sedan kommer Maastricht. Man beslutar i Maastricht att ge Europeiska unionen en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Nåväl, vi ökade till 15 medlemmar 1994. Nu förhandlar man med 5+1 och trycket på säkerheten kommer förmodligen att öka ytterligare. På regeringskonferensen 1996 löstes inte de institutionella problemen, man förväntade sig förslag där, och lika lite löstes de i Amsterdam 1997. Här står vi nu.
Vi beslöt i utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor att ägna ett initiativbetänkande åt säkerhet och/eller försvar. Parlamentets presidium instämde i detta. Världen har naturligtvis förändrats sedan implosionen i Sovjetunionen och händelserna i Centraleuropa. Vi hade Maastrichtbeslutet, det var mycket som behövde lösas på institutionell nivå, och vi började försöka att komma fram till en överenskommelse i utskottet. Som utskottets ledamöter minns gav det anledning till goda diskussioner, men också till sådana svårigheter att det splittrades. Den första delen skulle ägnas åt säkerhet, den andra delen åt försvar. Den första delen godkändes redan för över ett år sedan. Nu behandlar vi den andra delen, försvaret, och vi är kallade till parlamentet i morgon för att ge ett utlåtande om den.
I Maastricht sade man dock att Västeuropeiska unionen hädanefter skulle utgöra den europeiska pelaren i Nato. Det är således anledningen till att vi konfronteras med stora problem. Å ena sidan står vi med en ekonomisk och monetär union. Det är ett fantastiskt initiativ. Tillåt mig säga detta. Vi kommer därigenom att få inflytande över världsekonomin, vi kommer att stå på lika fot med dollarzonen, med yenzonen. EMU: s betydelse kan knappast överskattas. Det är då också otänkbart att en sådan ekonomisk och monetär entitet inte skulle ta åt sig något av de internationella händelserna, även de med inflytande på den ekonomiska konjunkturen. Detta är enkelt, detta skulle vara absurt, detta är inte tänkbart. I och med Europeiska unionens framtida utbredning kommer att vi att behöva fundera mer över dessa frågeställningar. Hur kan man hjälpa till att trygga freden i Europa utan att förfalla i de gamla motsättningarna eller ententes , och samtidigt ge utrikespolitiken en trovärdighet som skall vara stödd av en säkerhets- och försvarspolitik? Det är den stora frågan.
Amsterdam gav inte den önskade klarheten. Vi försöker nu att framhålla vissa saker, framföra våra idéer, framför allt till rådet, men självfallet också till kommissionen. Det finns nu således ett betänkande, och vi har redan godkänt det i utskottet. Detta betänkande håller sig enligt min övertygelse mitt emellan den aktuella situationen i Europa och den idealiska önskan om att utveckla den europeiska personligheten. Det vill skapa klarhet och öppenhet i förhållandet mellan Nato, Europeiska unionen och Västeuropeiska unionen. Det vill tydliggöra hur detta direktvalda parlament ser på målsättningarna för ett genomtänkt försvar, i vilken riktning en meningsfull utveckling bör gå om Europa vill förebygga eller lösa krissituationer, även om det berör den territoriella integriteten eller försvaret av legitima intressen. Den europeiska fredsuppfattningen angår även grannländerna och i slutänden hela världen. Betänkandet föreslår att en vitbok om försvar utarbetas årligen. Det föreslår att en europeisk polisapparat upprättas i kontakt med justitie- och inrikesdepartementen och med en permanent men begränsad planeringsenhet hos Europeiska unionen. Det pläderar för ett närmande mellan EU och Västeuropeiska unionen så som det antyds eller föreslås i fördragen, på ministernivå, på parlamentsnivå, assemblée , på tjänstemannanivå och för en planeringsenhet för en utrikespolitik där detta samarbete måste komma till stånd enligt ett tidigare beslut.
Detta betänkande löser inte allting, det står klart, men det lägger grunden till en trovärdighet, en pålitlighet och en självkänsla i Europa. Jag vågar som sista mening i denna korta inledning säga, herr ordförande, att den som förkastar detta - pålitligheten, trovärdigheten och självkänslan på området säkerhet och försvar - i själva verket förkastar den europeiska tanken, den som inte vill att vi får en europeisk personlighet även på det området.

Brinkhorst
Herr ordförande! Budgetutskottet har med mycket stort intresse tagit del av Tindemans betänkande. Trots att det här naturligtvis är först i andra skedet som vi kommer till den punkten är det viktigt, även om mycket av det som står i Tindemansbetänkandet kommer att bli förverkligat först i framtiden, att parlamentet redan nu har en tydlig bild av vad detta kommer att betyda i finansiellt och budgetärt avseende.
Det är viktigt att problematiken kring andra pelaren inom ramen för Amsterdamfördraget finansieras inom ramen för den europeiska budgeten. Vi har varit tvungna att kämpa hårt för detta, men det har förverkligats. Men det är lika tydligt att när det handlar om Petersbergsinsatserna, när det handlar om Europeiska vapenbyrån, när det handlar om integrationen av nya tjänster, att det för närvarande naturligtvis inte är tal om tillräckligt utrymme inom den europeiska budgeten.
Vi ser det framför allt som vår uppgift att plädera för att parlamentet redan från första stund, precis som är fallet vid grundandet av Europeiska centralbanken, blir fullständigt involverat i de förberedelser och det utarbetande av planer som äger rum på den punkten. Det är således också ett försök att skapa utrymme för parlamentet att från första stund, vilket också är fallet på andra områden, kunna utöva det inflytande som tillkommer parlamentet.
Vi håller gärna med Tindemans om att diskussionen om Europas politiska utveckling naturligtvis inte får stagnera efter det att en europeisk monetär union har kommit till stånd. Det är också i det sammanhanget som budgetutskottet har placerat ut ett antal fotnoter. Det gläder oss mycket att Tindemans har varit beredd att inom ramen för sitt betänkande lägga fram de två specifika ändringsförslag som jag som föredragande för budgetutskottet har lagt fram.
Herr ordförande! Det var bidraget från budgetutskottets sida.

Titley
Herr ordförande! Jag skulle vilja börja med att gratulera Tindemans till slutförandet av denna extremt svåra uppgift och tacka honom för det extremt flexibla sätt på vilket han har närmat sig denna debatt och för det faktum att han har varit beredd att ta till sig observationer från andra ledamöter i utskottet.
Detta betänkande utgör utan tvekan ett viktigt bidrag till debatten. Det är viktigt beroende på att det inte är orealistiskt utan är mycket fast förankrat inom ramarna för de existerande institutioner som är ansvariga för säkerhet och försvar i Europa, nämligen OSSE och Nato. Det respekterar existerande medlemmars skyldigheter mot Nordatlantiska fördraget. Det är också fast förankrat i existerande beslut i Amsterdamfördraget och Petersberg-, Berlin-, och Madriddeklarationerna.
Sedan fortsätter det med att varna för några av de svårigheter vi måste överkomma inom detta område i framtiden: svårigheterna när det gäller förhållandet mellan VEU och EU, utan att nämna de svårigheter som skulle uppstå om dessa två instanser någonsin skulle integreras.
Det visar även på problemen med en europeisk försvarsidentitet, om vi någonsin någon gång skulle kunna tänka oss någon form av oavhängigt handlande inom Berlindeklarationens ramar: Det faktum att vi går miste om strategisk lyftkapacitet, satellitkommunikation och underrättelser.
Det betonar också vikten av att försöka få en gemensam rustningspolitik, beroende på att utan en effektiv teknisk bas kan vi aldrig få en effektiv europeisk försvarsidentitet, samtidigt som vi erkänner att vi är intresserade av nedrustning.
Viktigast av allt erkänner det skillnaderna i den nya säkerhetssituationen: det faktum att bevarande av fred vid förebyggande av konflikter nu är så viktigt.
Vårt huvudsakliga bekymmer är att Tindemans betänkande misslyckas med att finna någon riktig balans i dessa frågor. Vi måste lägga större betoning på fredsbevarande och förebyggande av konflikter; vi måste lägga större betoning på att försöka få andra länder utanför Europeiska unionen att samverka med oss.
Det sägs ofta att politik handlar om att ge gårdagens lösningar på dagens problem. Till viss del har vi varit skyldiga till det i det här betänkandet. Vi måste ta itu med en del av de problem som härrör från fredsbevarande. Till exempel är den brittiska armen för tillfället mer engagerad än den någonsin har varit vid något tillfälle sedan andra världskriget. Hur hanterar vi det problemet när vi talar om att utöka de fredsbevarande styrkorna?
Tindemans betänkande gör också misstaget att anta att VEU och EU är integrerade, medan fördraget endast nämner möjligheten. Formuleringen av vårt oberoende handlande är lite för vag. Vi måste tydligt förankra det i Berlinbesluten.
Slutligen måste vi också komma ihåg att vi inte bör oroa oss så mycket för harmonin i processen utan för utgångens effektivitet.
När det gäller försvar måste vi försäkra oss om att vi kan gå innan vi kan springa. Vi måste ta till oss det som har fastslagits i Amsterdamfördraget innan vi kan gå vidare med denna debatt.

Brok
Herr ordförande, kära kolleger! Tindemans betänkande diskuteras under en mycket intressant fas av Europeiska unionens utveckling. Vi har genom beslutet den 2 maj i allt väsentligt avslutat den ekonomiska och valutapolitiska integrationen. Vi måste inse att Europeiska unionen, tack vare den integration som den har uppnått inom unionen, har blivit en fredsgemenskap, som är utan motsvarighet i historien. Men förmågan att säkra fred innanför EU: s gränser har den hittills inte utvecklat i samma grad utanför de egna gränserna.
I diskussionerna med våra medborgare kan man dock ofta konstatera ett stort mått av besvikelse över att Europeiska unionen inte kan - jag säger att den inte kan eftersom den ännu inte har några instrument för detta - sörja för fred utanför de egna gränserna. Jag tror att det i en avgörande fas som denna är riktigt att en man som Leo Tindemans åter har tagit initiativet till en sådan diskussion, på samma sätt som han gjorde redan på 70-talet med sin rapport om utvecklingen i Europeiska unionen. Vi borde verkligen betrakta det i ett sådant sammanhang.
Med det kommunistiska systemets sammanbrott och undanröjandet av blockkonfrontationen i Europa har det åter blivit möjligt med regionala, klassiska krig. Vi har dock ännu inte funnit någon lösning på detta. Hittills har vi hoppats att Nato, som egentligen inte grundades för detta ändamål, skall sköta detta åt oss. I Bosnien fick freden sin chans när en trovärdig militärmakt, nämligen Amerika, ställde sig bakom fredsinitiativet. Vi kan inte räkna med att amerikanerna alltid kommer att göra detta för oss i framtiden.
Det visar på ett stort mått av hyckleri när man alltid skäller på amerikanerna och kallar dem för världspoliser, medan vi framställer oss som de stora diplomaterna. Med tanke på en burden sharing för Europa och med tanke på trovärdigheten i sammanhållningen inom transatlantiska alliansen måste vi själva utveckla motsvarande förmåga. Av denna anledning anser jag att chanserna med Amsterdamfördraget måste utnyttjas till fullo, även om jag har mina tvivel på om det är tillräckligt med det som fastställts i Amsterdamfördraget.
Leo Tindemans visar på att exempelvis enheten för politisk planering och tidig varning har en avgörande betydelse. Skall vi äntligen lyckas - på samma sätt som i gemenskapens inre politik - få en institution som lägger fram förslag ur gemenskapssynpunkt? Dessa kan ministerrådet då avslå, men det måste diskutera dem, sett ur gemenskapens synvinkel. Vidare måste denna enhet för politisk planering och tidig förvarning utformas så att den inte blir till ett Coreper III-arrangemang eller ett nytt arrangemang för de politiska aktörerna och deras representanter. Tillsammans med kommissionen måste man utforma den så att den inte blir en samlingsplats för nationella ståndpunkter, utan företräder en gemenskapsståndpunkt.
Det kan vi också se av en rad andra exempel. Vad innebär exempelvis en strategi, som skall beslutas enhälligt i Europeiska rådet? När det handlar om principiella saker, som kan beslutas om enhälligt, går det bra. Men när det går in i detalj, uppstår det svårigheter, och man uppnår inga som helst framsteg. Det bör alltså endast fattas generella beslut, och på basis av dem kan rådet sedan med hjälp av majoritetsbeslut utveckla åtgärder tillsammans med kommissionen. Potentialen finns alltså, den måste bara omsättas i praktiken.

Pasty
Herr ordförande, kära kolleger! Jag vill gratulera Tindemans till hans utmärkta och mycket anmärkningsvärda arbete om ett progressivt upprättande av en gemensam säkerhetspolitik inom Europeiska unionen.
Vid en tidpunkt då Europa skall utvidgas till att omfatta en hel kontinent och införa en gemensam valuta, hur kan man då undgå att se dess oförmåga att spela en politisk roll på den internationella scenen, en roll som ligger i nivå med den ekonomiska makten, och som framför allt bemöter de många förväntningarna i länder som genom historia och kultur förenas med Europa, på den afrikanska, amerikanska och asiatiska kontinenten. De länderna väntar sig mycket av ett Europa som, utan anspråk på hegemoni, fullt ut önskar ha en roll som en stabilitets- och fredsfaktor i internationella relationer.
Den rollen kan Europeiska unionen inte svara för om den inte har förmågan att progressivt förse sig med en gemensam säkerhetspolitik, som kan garantera dess territoriella integritet och vitala intressen, samt dess förmåga att delta i konfliktförebyggande eller fredsbevarande operationer. För att möta den utmaningen föreslår Tindemans att Västeuropeiska unionens och Europeiska unionens strukturer skall anpassas till varandra, för att de två institutionerna på sikt skall integreras, med VEU som en sorts fjärde pelare inom Europeiska unionen.
Fördelen med den metoden är att den är pragmatisk och progressiv. Den kan emellertid inte lyckas om inte Europeiska unionen hävdar sin politiska vilja att förse sig med försvarsstrukturer, som det just nu råder en akut brist på, och som tyvärr gör oss alltför beroende av den atlantiska alliansens logistik. Om Förenta staterna på vissa villkor accepterar att VEU: s styrkor kan tas i anspråk med hjälp av alliansens infrastruktur, utan amerikanskt deltagande, är det bara ett uttryck för en positiv passivitet, som de fortfarande bär nyckeln till.
Har de stater som i dag utgör Europeiska unionen viljan att gå längre i upprättandet av ett verkligt oberoende gemensamt försvar? Det europeiska Europa som general de Gaulle pratade om. Har de önskan att förse sig med medel, bl.a. infrastruktur för t.ex. satellitkommunikation och radarbevakning, vilket är nödvändigt för att det här oberoendet skall kunna utövas? Och har de framför allt viljan att förse sig med legitima politiska och demokratiska institutioner som gör det möjligt att utforma och verkställa en sådan gemensam försvarspolitik?
Det är i förhållande till det långsiktiga målet, utan tvekan omöjliga att uppnå på kort sikt, som man bör diskutera förslagen till ett förstärkt VEU och dess progressiva integration i Europeiska unionen, vilka föreslås av Tindemans. Majoriteten i vår grupp stöder den metoden, samtidigt som vi insisterar på att det inte skulle kunna påtvingas de stater i unionen som för ögonblicket inte önskar ansluta sig till det.
Det progressiva upprättandet av en gemensam försvarspolitik bör finna en plats inom ramen för förstärkta samarbetsformer, på det sätt som utkastet till Amsterdamfördraget föreslår. De konkreta förslag som Tindemans för fram utgör en utmärkt diskussionsgrund för att gå vidare på den här vägen. Upphovsmannen skall ha tack för det!

Goerens
Herr ordförande! Som f.d. ordförande för VEU: s församling hade jag äran att träffa föredraganden Leo Tindemans i slutet av 1980-talet, när han var belgisk utrikesminister.
Sedan dess har han givit tio år av sitt liv till Europa, men hans beslutsamhet och hans både visionära och pragmatiska sida präglar fortfarande oföränderligt hans personlighet. Jag tror dessutom att detta är det enda sättet att få Europa att göra framsteg på säkerhets- och försvarsområdet, ett område där det å ena sidan finns uppenbara brister, något som har påtalats vid kriser, som t.ex. i f.d. Jugoslavien, och där det å andra sidan råder en akut brist på medel som kan åtgärda de här bristerna.
Det avstånd som skiljer oss från målen i den här frågan, vilka är inskrivna i Maastrichtfördraget, är väldigt stort, och - det måste man medge - varken de femton regeringarna, i sin helhet, eller folkens mentalitet, är redo att anta de uppgifter som det är viktigt att klara av, för att garantera Europas territoriella försvar och för att förebygga konflikter i perifera regioner.
Betänkandet tar på ett bra sätt upp stora utmaningar, som konfliktförebyggande, Europas nödvändiga frigörelse i en transatlantisk allians - utan att vi klipper av banden som förenar oss med Förenta staterna - en progressiv integration av försvarseuropa, Västeuropeiska unionen, inom den institutionella ramen.
Den stora fördelen med den här debatten är att den betonar det politiska i att gå mot större säkerhet, genom att ställa européerna, de politiska myndigheterna till att börja med, inför deras ansvar, som består i att hädanefter betrakta Europeiska unionen som en ödesgemenskap. Om alla utan tvekan kunde hålla med om det konstaterandet, kunde de idéer som Tindemans lägger fram ha större möjlighet att ge snabbare resultat.

Carnero González
Herr ordförande! Vad som står klart för alla är att slutet på den bipolära konfrontationen tydligt visar behovet av att formulera en ny alleuropeisk säkerhetsmodell. En modell utifrån vilken man kan garantera freden, konsolidera stabiliteten, förebygga konflikter och ta hand om de kriser som kan uppstå.
Europeiska unionen är objektivt intresserad av konstruktionen av denna nya säkerhetsmodell på vår kontinent. Samtidigt borde vi emellertid vara medvetna om att konstruktionen av denna modell bara kommer att bli möjlig om unionen lägger ned hela sin kraft på det och kan få en verklig gemensam utrikes- och säkerhetspolitik.
För att denna utrikespolitik skall bli effektiv, är det också nödvändigt att det under samma tak finns en försvarspolitik. Det är klart att framstegen i denna riktning i Maastrichtfördraget först och därefter i Amsterdamfördraget, är positiva men otillräckliga.
Vi talar om en försvarspolitik som inte baseras på ett klassiskt koncept, utan på en förnyad definition, och som drivs av principerna i FN-stadgan, slutprotokollet från Helsingfors och Parisstadgan.
En försvarspolitik, helt enkelt, som inte har en offensiv karaktär, som samarbetar och är gemensam. En försvarspolitik som inte skapar nya utgifter utan maximerar användandet av de existerande och som i varje fall främjar dess minskning. En försvarspolitik som dessutom är användbar för att samordna de existerande vapenindustrierna, och minskar beroendet i förhållande till tredje land och underställer vapenförsäljningen utanför unionen.
Jag menar att det är nödvändigt att samordna de väpnade styrkorna i medlemsstaterna för att genomföra de så kallade Petersbergsuppdragen. Och självklart är jag anhängare av att integrera Västeuropeiska unionen i Europeiska unionen.
Inom denna ram anser jag, utan några som helst tvivel, att man måste se förhållandet till Nato, vilket är en institution som nu är närvarande, som vi alla vet, inom ramen för Europas säkerhet, men som inte borde vara den enda säkerhetsinstitutionen.
Även en ny balans för säkerhet och försvar i förbindelserna mellan Europeiska unionen och USA borde beaktas.

Schroedter
Herr ordförande! Betänkandet bortser från det faktum att det finns olika uppfattningar om lämpliga säkerhetskoncept för Europa. Dessutom är det ett grovt övertramp om Europaparlamentet under ratificeringsprocessen för Amsterdamfördraget hämtar fram koncept ur malpåsen, som t.o.m. förkastades av toppmötet i Amsterdam. Föreställningen att EU kan garantera säkerheten i Europa med hjälp av en gemensam försvarspolitik härstammar från tiden för det kalla kriget, och den har vi väl ändå hunnit förbi.
EU har enorma fördelar gentemot institutionerna från det kalla kriget. Varför skall vi då inte använda oss av dessa? EU har instrument för integration av relationer som bygger på grannsämja. EU kan åstadkomma balans, det kan bygga upp nära ekonomiska relationer och på den grunden verkligen erbjuda grannarna ett starkt ekonomiskt samarbete och finansiellt stöd. Det är instrument som också ger EU förmåga att ta på sig det ansvar ute i världen som är nödvändigt för att säkra gemensam överlevnad här på jorden.
Däremot kommer Europa att leva farligt om det grundar sig på en försvarsidentitet, eftersom problemen i dagens värld inte längre kan lösas genom konfrontationer, hot och provokationer. En sådan provokation kunde vi uppleva just i dagarna, när Indien med sina atomsprängningar satte i gång en ny kapplöpning med sikte på ett effektivt förintelsemaskineri.
Vi Gröna avvisar bestämt denna form av sysselsättningsåtgärder för det industriella rustningskomplexet i EU-staterna och satsar i stället på ökad avrustning och en ökning av omvandlingen av industrin.

Dupuis
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Tindemans behövde inte visa att han är en visionär, han behövde inte visa oss att han är envis. Jag tror inte att han ville visa oss att han var en smula besviken, men jag tror att hans slutsatser lät förstå det för den som ville uppfatta det.
Det betänkande som han lägger fram för oss i dag är med säkerhet inte det betänkande han önskade, det är med säkerhet inte det betänkande som jag önskade och som min grupp önskade, det är ett betänkande som har stött på många svårigheter, för att i dag kunna nå fram till plenarsammanträdet, och jag tillåter mig att notera en svag ironi i min charmerande brittiska kollega Titleys inlägg.
När det gäller förhållandet mellan VEU och Europeiska unionen, var det säkert Tindemans önskan att se de här två institutionerna snabbt integreras, och jag tror att det också är vad majoriteten av kollegerna i parlamentet vill, det är säkerligen inte det socialisterna vill - det har de visat under alla förfarandet med ändringsförslagen. Likaså hade en majoritet av parlamentets kolleger önskan att vi snabbt skulle förfoga över en europeisk styrka för återupprättande och bevarande av fred, det är jag säker på, men det inte var vad ledamöterna i socialistgruppen och ledamöterna i Gruppen De gröna ville, det har de visat genom att avslå sådana ändringsförslag.
Jag skulle alltså verkligen vilja gratulera Tindemans för att ha stått emot så länge han kunde, och jag uppmanar honom, liksom alla kolleger, att försöka se till att betänkandet förstärks i sista stund, genom att acceptera ett antal ändringsförslag som fortfarande finns kvar i texten.
Jag tror att vi måste vara medvetna om det faktum att britterna i dag inte är med i valutaunionen, eftersom de hoppades på - men jag tror att de misstar sig - att kunna gå in i den med en pund som skulle ha stigit i värde i förhållande till euron. Så kommer det inte att bli. De har i dag inget intresse av att gå in i en europeisk försvars- och säkerhetsunion, eftersom de ännu inte har förstått vilka fördelar de kan få av det. Jag tror ändå att en majoritet av européerna och en majoritet av våra kolleger har förstått det sedan länge. Vi vill inte under de närmaste månaderna åter se européerna tvingas finna sig i, som de gjorde under tre år, ett maktlöst Europa, ett skammens Europa, inför Bosnien - det hoppas vi inte, men vi vill inte åter se det om händelseutvecklingen skulle få en tragisk vändning. Under de kommande månaderna måste vi vara beredda på att reagera, och framför allt förhindra att diktatorn som fortfarande finns i Belgrad skall kunna organisera en tredje tragedi, i Kosovo, efter de han organiserade i Kroatien och Bosnien.
Med Amsterdamfördraget och Petersberguppdragen har vi skyldigheten, och inte bara förmågan, att snabbt förse oss med medel för att intervenera i fredsbevarande och fredsskapande operationer. Det är inte en önskan, det är inget visionärt, det är något vi måste göra genast.

Bonde
Herr ordförande! På 1970-talet gav Belgiens stats- och utrikesminister sitt namn till Tindemansrapporten om direkta val till EU-parlamentet och om en politisk union. Den gången avvisades planerna i Danmark. De var chanslösa sade man. I dag är nästan alla förslag från Tindemansrapporten antagna. Och i dag stöder vår belgiske statsman ett betänkande om ett gemensamt EU-försvarsministerium, gemensam vapenproduktion och gemensam militär. Danmarks utrikesminister, Niels Helveg Petersen, säger: " Det är en viskning från det förflutna" . Den samme Niels Helveg har, tillsammans med de flesta danska politiker varit emot vartenda steg i Tindemansrapporten, och ändå har de röstat för varenda " viskning från det förflutna" , när det kom till kritan.
På samma sätt kommer den danska regeringen i sinom tid att rösta för en gemensam militär, om Danmark röstar ja till Amsterdamfördraget - annars vore det första gången en regering stod fast. Tindemansbetänkandet om gemensam militär är allvarligt och farligt. Det föreslår en gradvis uppbyggnad helt i linje med Amsterdamfördraget. Vid angrepp mot ett EU-land är det Nato som skall försvara oss, men alla andra krig är EU-angelägenheter. Unionen kan var som helst och när som helst skicka trupper i vilket som helst syfte. Begränsningen är inte juridisk eller geografisk. Det är bara en politisk begränsning, nämligen att det krävs enhällighet för att skicka iväg trupper.
En enkel majoritet i det danska Folketinget kan ge upp Danmarks undantag mot det militära och ta del i militära aktioner efter ett konkret beslut, också med enkel majoritet i Folketinget. Det danska undantaget ger också uttryckligen de andra länderna rätt att gå vidare med gemensam militär. Danmark blir därmed det enda land som inte har vetorätt mot militära aktioner i unionens namn. Tindemansbetänkandet är som vi ser inte bara ett dokument som förklarar vad det är som skall hända. Tindemansbetänkandet skall upprepa övningen i samband med Västeuropeiska försvarsunionen. Jag hoppas att Tindemans kommer att komma till Danmark före folkomröstningen och redogöra för, om han inte är något annat än - med Niels Helvegs ord - en " viskning från det förflutna" . På mig verkar Tindemansbetänkandet mer som en inblick i den framtid som skapas om vi röstar ja till Amsterdamfördraget.

Lang, Carl
Herr ordförande, mina kära kolleger! När Indien just har genomfört tre kärnvapenprov, när Kina fortsätter med sina experiment, när andra länder arbetar på att förse sig med eller att utveckla sina kärnvapen, då lyckas föredraganden med bedriften att prata om Europas försvar, utan att begreppen om kärnvapenavskräckning eller kärnvapen framträder någonstans i betänkandet. Och detta handlar ändå om ett avgörande område för Europas säkerhet, för det är tyvärr inte goda känslor eller den goda viljan som i framtiden kommer att garantera våra länders inre och yttre säkerhet.
Jag beklagar också att det inte framträder en verklig vilja att frigöra Europa från Förenta staterna, och därmed från Nato. I en anda av underkastelse, beroende och av svaghet har Frankrike tvärtom offentligt visat sin lojalitet genom att åter integrera Natos kommandon, och detta samtidigt som det sovjetiska hotet har försvunnit.
Vi anser att Västeuropeiska unionen borde bli ett redskap för frigörelse, och inte ett instrument i den nya världsordningens tjänst och för den amerikanska administrationens önskan om hegemoni. Men för detta krävs att man förser sig med finansiella, tekniska och mänskliga medel, och att man får nedmonteringen av våra arméer och moralens nedrustning att upphöra. Man måste åter bekräfta ett antal principer: ett nytt fördrag kallat " för en europeisk allians" , som utöver Europeiska unionens länder samlar en allians av europeiska stater som är suveräna och oberoende, givetvis främst oberoende av Förenta staterna och i andra hand av Natos strukturer; en tillämpning av regeln om en europeisk preferens inom alla vapenområden; en budgetpolitik som gör det möjligt för Europa att återfinna sin säkerhet och sitt oberoende, sina friheter; ett hänsynstagande till nya hot som t.ex. terrorism eller bakteriologiska hot; en utveckling av utbildningsstrukturer, strukturer för organisation och civilt skydd; och slutligen en definition av regler som gör det möjligt för hela Europeiska alliansen att dra nytta av den franska kärnvapenavskräckningen.
Vi beklagar att de här tankarna inte fick möjlighet att komma fram i det här betänkandet.

Swoboda
Herr ordförande! Först vill jag gratulera kollega Tindemans så hjärtligt till hans betänkande. Tindemans har just undervisat kollegan Bonde, som - tror jag - inte alls har läst betänkandet. Annars skulle han inte ha kunnat uttrycka sig som om man här skulle tvinga på de enskilda länderna något. Men om Tindemans nu ger denna stödlektion, behöver han inte heller längre höra på, eftersom han hur som helst kommer att veta vad jag vet.
Den europeiska säkerhetspolitiken har tre pelare. Den första pelaren är den förebyggande säkerhetspolitiken, undvikande och förhindrande av kriser. Den andra pelaren är en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik, som ur min synvinkel - där ger jag kollegan Tindemans helt rätt - måste stödjas av en gemensam försvarspolitik. Den tredje pelaren är för mig avrustningen. Färre vapen i detta Europa är ett viktigt bidrag till säkerheten.
Alla tre pelarna är för outvecklade, och kanske finns det en skillnad mellan kollega Tindemans och mig genom att han alltför lite betonar pelarna A och B, dvs. förebyggandet och avrustningen. Men det betyder inte att den återstående pelaren inte är viktig. Vi måste gemensamt inom EU, men också tillsammans med Förenta staterna, Ryssland, Ukraina och Medelhavsländerna, bygga ut denna gemensamma säkerhetspolitik.
Varför är en sådan gemensam utrikes- och säkerhetspolitik, stödd av en gemensam försvarspolitik, viktig och meningsfull? För det första frågan om trovärdigheten: Om vi har att göra med en Milosevic - och fru Schroedter, vi har faktiskt att göra också med sådana typer - då räcker det inte att bara prata och visa god vilja, eftersom han inte kommer att visa någon god vilja så länge han inte behöver räkna med att det också i sista hand finns vapen bakom orden.
För det andra behöver vi i större utsträckning tala med en röst. Vi har för många organisationer, som arbetar utan samordning. EU, VEU, om jag tänker på Kosovo och Jugoslavien, kontaktgruppen, Nato, olika andra institutioner, för många institutioner med för många olika medlemskap, vilket nu gör det omöjligt att tala med en röst.
För det tredje är europeiseringen mycket viktig för mig. Europeiseringen, som inte står i ett motsatsförhållande till USA, men som ändå ger mer tyngd åt de europeiska länderna inom detta förbund, dvs. alla europeiska länder som vill vara med. Denna europeisering, särskilt vad det gäller försvarspolitik på låg nivå - därför är förslaget om polisen från kollega Tindemans och kompromissen mycket, mycket viktiga - måste vi huvudsakligen själva ta hand om, och inte förlita oss på andra. Ytterligare en punkt: Mer demokrati. Samarbete och så småningom också integration mellan EU och VEU betyder även mer demokrati, om parlamentet här får fler rättigheter och mer inflytande.
En sista punkt: Kollega Titley har med all rätt ansett att vi först måste lära oss gå, innan vi kan springa. Där håller jag absolut med honom. Visserligen finns det många kriser, där vi snabbt måste lära oss springa, för att kunna hjälpa till. Därför: Låt oss lära oss - men låt det gå snabbt!
(Applåder)

Piha
Herr ordförande! Jag tackar Tindemans för detta utmärkta betänkande. Betänkandet är ett resultat av en svår balansgång och bildar en naturlig fortsättning till debatten om den gemensamma säkerhetspolitiken.
Europeiska unionen har en klar säkerhetspolitisk dimension oavsett om dess verksamhet i framtiden innehåller direkta militära säkerhetselement eller inte. Begreppen säkerhet och försvar går också delvis in i varandra. Det är klart att redan skapande av beroendeförhållanden mellan olika aktörer ökar säkerheten och stabiliteten i vår världsdel. Man måste komma ihåg att Europas integration till sin grund, sin natur och sina mål är ett omfattande säkerhetsprojekt som redan enligt principerna i Maastrichtfördraget innehåller försvarssynpunkter.
Definiering av Västeuropeiska unionens roll som en del av det gemensamma försvaret ingår som en central del i såväl Natos som EU: s delvis samtidiga utvidgningsprocesser. När Nato kommer att välja sina nästa nya medlemmar bland de central- och östeuropeiska länderna blir dess medlemskår mera heterogen, men samtidigt kommer organisationens så kallade europeiska pelare att förstärkas. Även om man kan påstå att de central- och östeuropeiska ländernas intressen av Nato-medlemskap i mångt och mycket är koncentrerade till den militära säkerheten, måste man också samtidigt konstatera att när central- och östeuropeiska länder ansluter sig till Nato kommer organisationens roll som en organisation för territorial, kollektiv säkerhet att understrykas. Det är då nödvändigt att även unionen begrundar sin egen roll.
För att klargöra VEU: s framtida roll och för att effektivisera dess verksamhet skall statusen för organisationens associerade medlemmar och observatörsstater bedömas på nytt. Om VEU ges uttryckligen i uppdrag att genomföra framtida militära operationer skulle det ohjälpligen förbli oklart vilken roll de observatörsstater har som strävar efter ett aktivt deltagande. Jag ser att inom en nära framtid måste alla aktörer, alltså även mitt hemland Finland, delta i VEU: s verksamhet via en enhetlig medlemskapslösning, som fullvärdiga medlemmar. Detsamma gäller givetvis unionens framtida medlemmar.
De så kallade Petersbergsuppdragen, som införlivades Amsterdamfördraget på initiativ av Finland och Sverige och som ger alla unionens medlemsländer möjlighet att delta i regionala krishanteringsoperationer, bildar ett fundament för utveckling av ett gemensamt försvar. Att utveckla en fungerande krishanteringsförmåga är en förutsättning för utvecklingen av ett gemensamt försvar, även om krishanteringen inte alltid är direkt förknippad med försvaret. Det måste också ses som ett steg mot en mera homogen europeisk säkerhetspolitisk identitet.

Caccavale
Herr ordförande! Även jag vill tacka Tindemans, och även jag anser att han har gjort ett fantastiskt arbete, framför allt med tanke på det stora motstånd han har stött på under arbetets gång. Jag tror också att han hade velat, hade tänkt göra mycket mer än det han till slut lyckades med, och att det därför har varit ett lidande för honom att komma till den här punkten med resultat som, om sanningen skall fram, är blygsamma för den som anser att frågan - den gemensamma försvarspolitiken - är av avgörande betydelse, om man inte anser att Europa bara är den gemensamma valutan.
VEU bör integreras i Europeiska unionen. Detta är det första steget och här har Tindemans varit utomordentligt tydlig. Vi står inför det skamliga som skedde i Bosnien, där det krävdes ett amerikanskt ingripande. Det får vi aldrig glömma! En hycklare är den som påstår att amerikanerna är världens poliser eftersom européerna står för diplomatin. Detta är bara ett tecken på Europas impotens och de europeiska ländernas hyckleri, de länder som fortsätter att vara politiska dvärgar, som fortsätter att vara egoister som bara ser till sina egna intressen. Även den som anser att Tindemans betänkande borde lämna mer utrymme åt preventiva åtgärder och mindre åt frågan om intervention är en hycklare, för om det är sant att prevention är en prioritet som respekteras av alla - detta är helt klart - är det även sant att Europa är tvunget att bara prata, ett meningslöst blabla eftersom det inte finns någon möjlighet att ingripa i regionala konflikter som i Bosnien eller Albanien för någon månad sedan.
Här öppnar sig för Europa den väg som innebär ett gemensamt öde. Detta kan de europeiska länderna inte längre undvika att inse. Den som tror att det fortfarande kan finnas ett brittiskt imperium eller stormakterna Frankrike och Tyskland lever i en illusion. Vi kan och vi måste bidra till en framtid i Europa som innebär fred och stabilitet.

Bertens
Herr ordförande! En trovärdig visionär måste vara realist, och därför har Tindemans varit en utmärkt föredragande för ett betänkande som självfallet är mycket bra.
EU måste i princip vara i stånd att kunna agera ensam militärt. Det innebär inget ersättande, utan en komplettering av Nato exempelvis. En fullvuxen Europeisk union måste kunna lägga tyngd bakom sin utrikespolitik med militära medel även när Förenta staterna inte står bakom detta.
Föredraganden har i sitt betänkande tydligt hävdat att gemensam försvarspolitik är meningslös utan gemensam utrikespolitik. Många medlemsstater blockerar fortfarande effektiv utformning av GUSP, och realism är därför på sin plats när det gäller försvar. Så många medlemsstater som möjligt måste använda Nato, joint task forces , om det är önskvärt. EU måste för övrigt så lite som möjligt bygga upp en parallell militär struktur. Europas medborgare sitter inte och väntar på högre försvarsbudgetar.
Här pläderas med rätta för konkreta steg. Försvarsministrarna måste också kunna sammanträda i EU-sammanhang, och kommissionens enheter för säkerhet och försvar måste också förstärkas, och Europaparlamentet måste ha överläggningar mer regelbundet med VEU: s generalsekreterare, ordförande och generalförsamling.
Till sist, herr ordförande, som ordförande för det berörda underutskottet stöder jag förslaget i betänkandet att ändra utskottets namn, nu säkerhet och nedrustning, till " underutskottet för säkerhet och försvarspolitik" . Nedrustning utgör naturligtvis i princip en del av detta.

Alavanos
Herr ordförande! Jag anser att föredraganden Tindemans har utfört ett betydelsefullt arbete, även om frågans natur är sådan att det är som om vi utforskade okända vatten. För där regeringarnas och rådets möjligheter att bedriva politik upphör, där finns det plats för många scenarier, för många idéer. Kanske detta är parlamentets roll, kanske det var detta vi gjorde med den politiska, ekonomiska och monetära unionen vid tidigare tillfällen. Enligt min mening måste vi i alla fall anstränga oss om att bevara och fullborda det som vi har uppnått hittills, innan vi slår in på andra vägar, vilka innebär särskilda svårigheter, som t.ex. försvaret.
Enligt min åsikt beror de problem som uppstått i f.d. Jugoslavien inte på att Europeiska unionen saknar en försvarsaspekt, utan på oförmågan att vidta konkreta åtgärder eller på felaktiga åtgärder som i Bosnienfrågan. Och med denna innebörd, att vi skall lägga särskild vikt vid och befästa det som finns i dag, skulle jag vilja ställa en fråga till kommissionär Van den Broek, som tålmodigt har följt hela den här debatten. Både i Amsterdam och i fördraget finns begreppet yttre gränser, där finns begreppet unionens integritet, där finns begreppet ömsesidig politisk solidaritet.
Jag skulle vilja fråga Van den Broek: Har unionen några gränser mot öster? Eller bara mot väster, mot norr och mot söder? Finns unionens integritet? Om allt detta finns, varför då denna handlingsförlamning? Kanske det mera är en fråga för rådet, men jag skulle vilja höra hans mening. Varför denna handlingsförlamning hos unionens högsta organ, då nu Turkiet vid flera tillfällen har ifrågasatt suveräniteten över öar som alla vet att de tillhör ett medlemsland och hela Europeiska unionen? Jag skulle vilja ha ett svar från Van den Broek.

McKenna
Herr ordförande! För det första anser jag att det är ofattbart att Tindemans här hyllas som en visionär. Jag förstår inte hur någon som lever i den mörka medeltiden, som tror på militärblock, global militärisering och imperialism kan ses som en visionär. Det är en skrattretande tanke.
När det gäller imperialism är det ganska tydligt i punkt 4 i detta dokument att " målet med en gemensam försvarspolitik är att kunna skydda alla aspekter av unionens intressen, inklusive försörjningssäkerheten" . Det är skamligt. Ni säger att ni vill ha en försvarspolitik och ett försvarssystem, inte för att skydda er själva mot potentiella angripare, utan för att skydda era fundamentalt själviska intressen. Att något sådant kan ske i detta parlament är fullständigt vanhedrande.
Irland håller en folkomröstning om Amsterdamfördraget. Vår regering och de största politiska partierna säger att Amsterdamfördraget inte har något med försvar att göra. Ändå gör, som Tindemans säger, Amsterdamfördraget en gemensam försvarspolitik till ett mer trovärdigt framtidsperspektiv med tanke på att det stärker de strukturella banden mellan Europeiska unionen och Västeuropeiska unionen, skapad av Maastricht. Västeuropeiska unionen är en militär allians engagerad i avskräckande med kärnvapen.
Dessutom var artikel J.7 i Amsterdamfördraget, ett protokoll som bifogades Amsterdamfördraget, ett irländskt tillägg och avsett att förhindra det irländska folket från att få veta den verkliga innebörden av Amsterdamfördraget. Det säger att Europeiska unionen, tillsammans med Västeuropeiska unionen gemensamt skall tänka över framtida krav för stärkandet av ömsesidigt samarbete inom ett år efter detta fördrags ikraftträdande, i syfte att ge VEU, " som en integrerad del av unionens utveckling" , ett organisatoriskt ramverk. Det är ganska tydligt att vad ni gör här är att militärisera EU, förvandla det till en militär allians, vars huvudsakliga syfte är att skydda själviska intressen och få tillträde till globala resurser.
(Applåder från V-gruppen)

Souchet
Herr ordförande! Innan man kan reflektera om ett europeiskt försvar måste man börja med att göra ett nödvändigt konstaterande: Europeiska unionens medlemsstaters kollektiva försvar hör inte till unionens ansvarsområde, utan det är staterna och de allianser, där en del av staterna är medlemmar, som har ansvar för det.
Det är skälet till att jag beklagar att en del tvetydiga och olämpliga begrepp används i Tindemans betänkande, t.ex. begreppet om Europeiska unionens legitima försvar.
Samtidigt leder en reflexion om det europeiska försvaret till att man ställer sig en rad frågor. Frågan är om de femtons EU är den lämpligaste ramen för att verkligen greppa vår kontinents aktuella försvarsproblem, inför nya hot som har tagit över efter det sovjetiska hotet. Frågan är om en europeisk försvarspolitik bör sträva efter att få alla att ikläda sig en stram korsett, eller om den bör sträva efter att man organiserar sig kring begreppet om en variabel geometri, med hänsyn till medlemsstaternas vitt skilda viljor i fråga om försvar. Frågan om förbindelserna mellan Europeiska unionen och VEU. Amsterdamfördraget föreskriver inte att VEU skall integreras i EU, och bevarar generellt sett befintliga förbindelser. Det innehåller bara två nyheter: att GUSP införlivas i samarbetet i vapenfrågor och i Petersberguppdragen.
Det säger givetvis sig självt att vapenpolitiken hör till det mellanstatliga samarbetet. Inom försvarsindutrin är det viktigt att hävda suveränitetslogiken framför marknadslogiken, på grund av denna sektors specifika karaktär. Europeiska vapenbyrån bör ha som mål att bevara en självständig och tekniskt högtstående forsknings- och produktionsförmåga i Europa, särskilt gentemot en särskilt aggressiv amerikansk konkurrens.
Betänkandet Tindemans nämner också den strategiska rörligheten i luften, rymdinformation och kommunikation via satellit. Detta är områden där skapandet av europeiska kompetenspoler, som organiseras mellan de stater som önskar delta, gör det möjligt att uppnå kontroll, bl.a. av information, och ett slut på beroendet av Förenta staterna.
Detta är också områden där omfattningen av kostnaderna för projekten motiverar gemensamma program, i kraft av subsidiaritetsprincipen, vilkas finansiering bör garanteras långsiktigt av de medlemsstater som fritt beslutar sig för att delta.
De medlemsstater som är bundna till sin neutralitetstradition, en tredjedel av de femton, har accepterat att samtliga Petersberguppdrag integreras i fördraget, men har emellertid klart och tydligt sagt nej till den kollektiva försvarsgarantin, som instiftades av Brysselfördraget mellan VEU: s medlemmar.
Artikel 17 i Amsterdamfördraget återspeglar för övrigt de djupa klyftor som åtskiljer medlemsstaterna när det gäller försvarspolitik. Även om man undantar de stater som är bundna till sin neutralitet, indikerar det att ett gemensamt försvar bör eftersökas genom en integration av VEU i Europeiska unionen, och samtidigt att detta redan har gjorts inom ramen för Nato. Dessa legitima skillnader är själva substansen i Europa, och det är väldigt viktigt att respektera folkens och staternas vilja, framför allt inom ett område som är såpass känsligt som försvaret.
Tindemans betänkande betonar med all rätt att en tydlig identifiering av gemensamma intressen måste komma före en gemensam försvarspolitik, och föreslår att rådet skall anstränga sig för att tydliggöra dem i en vitbok. Betänkandet betonar också nödvändigheten av att ge den europeiska säkerhets- och försvarsidentiteten konsistens, som toppmötet i Berlin angav...
(Ordföranden uppmanade talaren att avsluta.) De här två riktlinjerna tycker vi är viktiga och får därför vårt samtycke.

Tatarella
Herr ordförande, ärade kolleger! Jag gratulerar Tindemans till det arbete han har utfört och för det betänkande vars innehåll jag till fullo instämmer i. Naturligtvis hade man kunnat göra mer, begära att processen mot det gemensamma försvaret skulle gå snabbare, men föredraganden har strävat efter största möjliga enighet, Kanske, mot bakgrund av hans erfarenhet som regeringsmedlem, var detta inte fel. Den gemensamma försvarspolitiken kan inte utvecklas med majoritetsbeslut även om man hade kunnat få till stånd sådana.
Det är för övrigt väldigt betydelsefullt att denna diskussion äger rum just i dag, samma dag som vår församling har uttryckt sin positiva inställning till de namn som rådet föreslagit till Europeiska centralbankens direktion. Detta är kanske det bästa svar vårt parlament kan ge de kritiker som tror att Europeiska unionen bara är ett agglomerat av ekonomiska och monetära intressen. Vi måste här ytterligare en gång bekräfta att valutaunionen utan en politisk union är meningslös, en meningslös ansträngning för Europas folk. En omistlig förutsättning för den politiska unionen är utan tvekan en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik och, i anslutning till detta sistnämnda, en gemensam strategi vad gäller försvar och vapen.
Europa befinner sig för närvarande i ett viktigt skede, ett lyckligt skede. Den gemensamma valutan bör inom kort följas av en gemensam försvarspolitik så att Europa kan garantera freden även utanför sina egna gränser.
Tindemans ansträngning får mig att tänka på den djupt saknade Spinelli som, just från samma bänkar där man i dag försökt bromsa, kämpade för att Europa skulle bli ett politiskt subjekt och följaktligen bedriva en gemensam utrikes- och försvarspolitik.
Delegationen från Alleanza Nazionale, ett demokratiskt och modernt italienskt parti, röstar för betänkandet för att bekräfta sitt eget europainriktade val och för att stryka under behovet av att fatta de nödvändiga besluten för att ge vårt Europa en politisk och internationell värdighet.

Barón Crespo
Herr ordförande! Först av allt vill jag gratulera vår kollega Tindemans exempel, för han har anklagats här för att vara visionär och jag anser att han är ett exempel på envishet och illusion. Det är en man som kanske är den meste veteranen bland oss alla, såväl i rådet som i parlamentet och enligt min åsikt är det en komplimang att säga att han fortfarande har en framtidsvision, för han har verkligen kämpat, inte bara för ett politiskt enat Europa och ett Europa med gemensam valuta, utan också för ett Europa med gemensam säkerhet och försvar.
Vad gäller detta konkreta betänkande vill jag säga att för de spanska socialisterna, som alltid har haft en positiv inställning till detta, eftersom vi, när vi formulerade dekalogen om säkerhet och försvar, då vi utlyste folkomröstningen om Nato innan vi gick med i gemenskapen, hela tiden sade att man behövde återuppliva VEU, och hävda den europeiska försvarsidentiteten. Och Maastrichtfördraget väckte en ny positiv förhoppning då det formulerade en utrikes- och säkerhetspolitik - det nämndes att försvarspolitiken skulle komma i sinom tid - och Amsterdamfördraget har tagit ett blygsamt steg framåt med Petersbergsuppdragen och möjligheten att införliva VEU utan att reformera fördragen. Men det handlar inte här bara om att tala om fördrag, det handlar om att tala om verkligheten. Och verkligheten är att denna kammare har klagat oerhört många gånger över vad som sker i vissa delar av Europa - konkret angående före detta Jugoslaviens och Balkanländernas upplösning - och jag anser att den verklighetens skola måste bekräfta något mycket konkret, nämligen att där har vi satsat alla våra splittrade ansträngningar, och splittringen visar att vi är odugliga. Vad jag inte kan förstå är varför vi måste kritisera andra, om vi själva är oförmögna att lösa våra problem och ta itu med vårt ansvar. Just nu firar mitt land historiskt sett hundraårsminnet av det spansk-amerikanska kriget och vi anser inte att man systematiskt kan anklaga nordamerikanerna för våra misstag. Först måste vi kunna lösa våra egna problem och det är vi själva som måste formulera vår försvarspolitik.
Slutligen, herr ordförande, befinner vi oss i en tidpunkt då vi har tagit ett avgörande steg, denna vecka, för att konstruera den ekonomiska och monetära unionen. Varför ser vi inte också detta som rätt tillfälle för det som Maastrichtfördraget och Amsterdamfördraget talar om för att ta ett väsentligt steg för säkerhet och försvar, inte bara för att skydda och försvara vårt eget, utan också för att ta vårt ansvar för stabiliteten och fredsansträngningarna på vår kontinent och även i relation till den övriga mänskligheten? Av detta skäl stöder vi Tindemans betänkande.

Burenstam Linder
Herr ordförande! Detta betänkande ger oss anledning att ännu en gång uttrycka en stor uppskattning över Tindemans sakkunskap och engagemang. Distinktionen mellan säkerhetspolitik och försvarspolitik har blivit mindre påtaglig i och med att risken för ett väpnat angrepp på EU-medlemmar, i den fas som vi nu befinner oss i, har minskat, samtidigt som risken har ökat för kriser i vårt närområde. Kriser kan dock komma att trappas upp till omfattande fientligheter. Vi skall inte blunda för att förvecklingar i exempelvis Ryssland hastigt kan ge ett allvarligare försvarspolitiskt läge. Europa behöver både ett avskräckande gränsskydd och kapacitet att kraftfullt ingripa för att bemästra kriser.
Nato är grunden för europeiskt försvarssamarbete. Ett mer aktivt försvarssamarbete inom EU skulle inte utvecklas som ersättning för, utan som komplement till Nato. Detta komplement behövs. Ändå har europeiskt försvarssamarbete inom VEU saknat kraft. Hindret beror inte så mycket på att nya länder utanför militärallianser har bromsat som på att en stark politisk vilja i EU: s kärna har saknats. Det har inte funnits någon kraft lik den som har drivit fram EMU. Ett fungerande försvarsarbete måste utgå också från en gemensam utrikespolitik, men här har EU inte kommit så långt.
Tindemans betänkande ger anledning att reflektera över detta. Frågan är om Europa helt kan förlita sig på Nato och därmed USA: s engagemang. Det är realistiskt att tänka sig att sådana kriser och hot kan uppstå där uppfattningarna i USA kan överensstämma med dem inom EU, men där USA likväl saknar motiv att ingripa såsom vi skulle vilja i Europa. En omfattande utvidgning av EU minskar antagligen kongruensen mellan EU och Nato, vilket förstärker behovet av ett försvarssamarbete inom EU.
Europeiska unionen syftar till att befrämja freden i Europa. I detta har EU varit en total framgång. Fredsarbetet förs vidare genom östutvidgningen. Detta spirande samarbete har redan avsatt betydelsefulla resultat. För att vinna medlemskap i Europeiska unionen anstränger sig ansökarländerna att befrämja mänskliga rättigheter, bilägga inre tvister och konflikter sinsemellan och även med andra länder. Detta är betydelsefullt. Det är inte bara på Balkan som en etnisk mosaik skulle kunna leda till allvarliga förvecklingar. Här är en modern, aktuell version av fredsmotivet för EU. För en opinion, t.ex. i mitt eget land, finns all anledning att peka på EU: s fortsatt stora betydelse för att utveckla freden i Europa. Tragedierna på Balkan, dvs. utanför EU och utanför kretsen av ansökarländer, visar hur illa det annars kan gå.

Kaklamanis
Bäste herr Tindemans! Jag har läst och hört allt vad ni har sagt och jag vill framföra mina varma gratulationer till er. Det råder inget tvivel om att ert betänkande kommer att godkännas av parlamentet. Sorgligt nog för er som lagt ned så mycket möda, sorgligt nog för Europaparlamentet och sorgligt nog för Europas folk, kommer emellertid herrarna i rådet att kasta det i papperskorgen.
Herrarna i rådet lyckades inte ena sig om en ordförande för Europeiska centralbanken, varigenom de kastade ett löjets skimmer över euron innan den ens införts. Tror ni verkligen att de kommer att kunna enas i denna ytterst viktiga fråga? De är inte intresserade av en gemensam utrikes- och försvarspolitik för Europa. De är inte intresserade av Europas bästa. De är inte intresserade av folken i Europa. De är bara intresserade av bankernas och bankirernas bästa. Se bara vad som hände i Dayton. Amerikanerna beslutade, och trots sina ansträngningar har Van den Broek ingen annan uppgift än att betala ur kommissionens kassa. På Cypern, i Mellanöstern, i Kosovo, i Egeiska havet diskuterar herrarna Holbrooke och Miller och fattar beslut, och Europa får helt enkelt verkställa deras beslut. Jag vill inte göra er besviken. Jag önskar att ert betänkande skall komma till god användning, men jag fruktar att det inte kommer att göra det.

Caligaris
Herr ordförande! Jag gratulerar Tindemans till den kompetens och framförallt uthållighet och det tålamod han har visat när han har utarbetat sitt utmärkta betänkande. Ett omstritt betänkande, inte så mycket på grund av innehållet, utan fast mera därför att detta Europa alltid hamnar i stora svårigheter när det gäller att på ett seriöst och allvarligt sätt diskutera frågan om den egna säkerheten och det egna försvaret, trots att man vet att lösningen på detta problem är en förutsättning för att den egna politiska processen skall lyckas.
Svårigheterna visar sig också i den stora mängd olika institutioner till vilka man delegerar detta problem som man inte kan hantera. Som mycket riktigt påpekats av andra kolleger har vi minst fyra olika institutioner: Europeiska unionen, VEU, OSSE och Nato som, medan de i teorin borde samarbeta sinsemellan, i verkligheten befinner sig på kollisionskurs och lägger sig i varandras arbete. Som om inte detta var nog, väntar VEU - som borde bli unionens militära arm - på att integreras i Europeiska unionen i det ögonblick som regeringarna bestämmer sig för att det är genomförbart. Jag vill inte att det skall bli som i Manzonis Promessi Sposi , dvs att det enligt vissa eller tom. många " är ett äktenskap som inte bör bli av" .
För sex år sedan, nästan som om man ville övertyga den allmänna opinionen om att det var möjligt att genomföra förbättringar, tillkom Petersberg-överenskommelsen för att genomföra fredsuppdrag. Under sex år har man aldrig genomfört någon sådan och jag undrar när man någonsin kommer att göra det.
Avslutningsvis vill jag säga att Tindemans betänkande är en sten som modigt slängts ned i den politiska passivitetens ankdamm. Jag hoppas att det kommer att kunna starta den debatt som hittills har saknats.

Ephremidis
Herr ordförande! Även jag skall i likhet med de andra kollegerna gratulera Tindemans, därför att under de fina och tekniskt fulländade formuleringar som han har lärt sig genom sin mångåriga politiska erfarenhet, lyckas han låta sitt önskemål skina igenom, dvs. att Europeiska unionen skall utvecklas till en militärpolitisk polis- och terrororganisation. Han drivs inte av personliga intressen utan av klassintressen. Det är dem han ger uttryck för. Börskapitalet, det monopolistiska storkapitalet, de multinationella företagen måste - utan obehag - kunna svälja allt som de uppnår genom valutaunionen och allt annat sådant som nu styr Europeiska unionen. Detta är syftet med skapandet av speciella insatsstyrkor, upprustningsprogram, militär industri och satellitburna informationscentraler osv. Nato, VEU, GUSP - och allt vad det heter - bekostas av de europeiska skattebetalarna. Och naturligtvis inställer sig en fråga: Skall då inte Europeiska unionen ha en försvarspolitik? Det nämns dock inte vem som är fienden - och fiende till vem? Förevändningen " Sovjetunionen, Warszawapakten" finns inte längre och det underförstås att fienden är folken, deras uppror mot denna förtryckande politik. Det är detta uppror ni vill slå ned, och utifrån detta vill ni ha frihet att intervenera varhelst det finns ett hot mot Europeiska unionens så kallade intressen, dvs. det multinationella kapitalets intressen, både utom och inom EU: s gränser.
Och till sist, herr ordförande, eftersom det talas så mycket om Milosevic...
(Ordföranden avbröt talaren.)

Féret
Herr ordförande! Under förra årets diskussion om Tindemans första betänkande om en gemensam säkerhetspolitik i Europa, framförde jag önskan om att utvidgningen av Europeiska unionen till länderna i Central- och Östeuropa inte skulle gå hand i hand med en identisk utvidgning av Nato, med tanke på att de europeiska och amerikanska inressena allt oftare skiljer sig åt, och att det är hög tid för Europas folk att ta sitt öde i egna händer.
Min önskan uppfylldes, och för det tackar jag föredraganden, som förespråkar VEU: s integration i Europeiska unionen och för att framtida unionsmedlemmar skall ansluta sig till VEU, som bör utformas i nära samarbete med OSS, även om och framför allt om detta inte gillas av de Gröna, som har lejts för att öka de europeiska nationernas beroende av den amerikanska giganten, såväl på det ekonomiska planet - deras attityd, för övrigt motbjudande, i omröstningen om patenterbarheten på bioteknologiska uppfinningar är en så tydlig illustration på det man kan få - som på det militära planet, vilket deras ändringsförslag till det utmärkta betänkandet av statsmannen Tindemans också vittnar om.
Europa kommer snart att få en egen valuta. Det kommer också att behöva en armé. Det är priset för vårt oberoende.

Sakellariou
Herr ordförande! Jag befarar att jag efter kollega Kaklamanis marxistiska analys av de europeiska bankerna och kollega Ephremidis klassmedvetna inordnande här måste framstå som något blek när jag bara skall säga något om Tindemans betänkande.
Jag vill också gratulera kollega Tindemans, för att han har tagit på sig denna svåra uppgift. Uppgiften är svår, och det känner jag till, herr Tindemans, från vårt samarbete i utskottet. Det måste formuleras en gemensam försvarspolitik för femton fria, suveräna stater och för 75-80 partier - jag känner inte till exakt hur många partier det finns i detta parlament, de företräder dock många skilda uppfattningar. Dessa uppfattningar har sin rot i olika traditioner inom försvarspolitiken, och jag tror att vi bara kan uppnå framgång med en gemensam försvarspolitik om vi är beredda att acceptera och respektera dessa olika traditioner när vi utformar vår politik.
Jag vill nämna tre principer som är viktiga för mig, som går utöver det som ni skrev, och som vi vill lägga fram olika ändringsförslag till. För det första: Vi borde försöka definiera en ny försvarspolitik, som är förankrad i en ny säkerhetspolitik och mer rättar sig efter kollektiva säkerhetsmodeller, t.ex. OSSE, än efter modeller från det kalla krigets dagar, t.ex. Nato och VEU.
För det andra: En förebyggande konfliktlösning och en avrustningsspiral som måste initieras på nytt - inte rustnings- utan avrustningsspiral - kan under vissa omständigheter utgöra ett mer effektivt försvarsinstrument i vår tid än vilket multivapen som än skulle kunna utvecklas.
För det tredje: Om vi utvecklar en egen försvarspolitik, gör vi det inte för att avlasta den amerikanska budgeten, utan för att stärka vår egen identitet.

Brok
Herr ordförande! Ett påpekande om artikeln i arbetsordningen, som handlar om talartiden. Jag vill be er att i framtiden hantera kollega Ephremidis talartid mycket mera generöst, för det är inte ofta man annars har nöjet att höra gamla stalinistiska tal.

Ordföranden
Jag anser att detta inlägg var ett litet missbruk, men då det ibland behövs litet humor är det förlåtet.

Ephremidis
Herr ordförande! Är jag skyldig Brok något? Jag skall betala honom. Om jag är skyldig honom något, skall jag betala honom med en check. I euro, när den kommer ut ...

Ordföranden
Jag skulle just säga att jag kunde ge er ordet i slutet av debatten, för personliga frågor. Men eftersom ni redan har tagit ordet, finns det ingen anledning till att ge er det i slutet av debatten.

Lambrias
Herr ordförande! Nu i dagarna har 56-56! - utrikes- och försvarsministrar från 28 länder, av vilka tio är medlemmar i unionen, deltagit i Västeuropeiska unionens högtidliga sammanträde, som hållits på det underbart vackra Rhodos under grekiskt ordförandeskap. Samtidigt har två amerikanska sändebud, Holbrooke och Gelbard, åkt fram och tillbaka mellan Belgrad och Pristina och gjort förtvivlade försök att medla mellan Serbien och Albanien och försökt finna något botemedel för det öppna sår som Kosovo är.
I det omfattande slutdokument som de talrika ministrarna i VEU utfärdade i går uttryckte de, bland många andra oklarheter, också sin egen oro och sin beredskap att främja en realistisk och tydlig handlingslinje för att ta itu med problemet.
Det finns en betecknande skillnad mellan de två internationella evenemangen, som ägt rum samtidigt. Vid det första evenemanget, på Rhodos, finns det avspändhet, lyx och ceremoniell långsamhet. Det finns ingen känsla för tiden och framför allt finns det inget tvång att komma fram till konkreta lösningar. Motsatsen gäller för de snabba besöken på plats som de amerikanska sändebuden gjort. Eftersom de har bråttom och försöker finna praktiska lösningar, utsätts de ofta för farliga komplikationer och oförrätter. De bör hysa tacksamhet mot herr Tindemans som med en missionärs iver går in för att mobilisera Europa inför utformandet av en gemensam försvarspolitik. Ända sedan 1975 har han kämpat för detta och allt sedan dess offentligt hävdat att Europa bara på detta sätt kan försvara sina värden och förverkliga sina politiska mål. Just när vi står inför bildandet av EMU och införandet av euron, finns det svårigheter som hindrar förverkligandet av ett enat Europa: den långsamma och stapplande marschen mot GUSP, oklarheten om införlivandet av VEU som en gren i försvarssamarbetet trots önskemålen i Maastricht och de halvhjärtade formuleringarna i Amsterdam. I en värld stadd i så snabb utveckling som dagens är förseningarna fruktansvärt farliga. Och den bittra erfarenheten har vi redan fått.
Personligen har jag bara en invändning mot Tindemans betänkande: Utformandet av en gemensam försvarspolitik får inte vara en gradvis skeende process. Det har i stället omedelbar prioritet.

Frischenschlager
Herr ordförande, ärade kolleger! Vår kollega Tindemans betänkande ger en mycket positiv signal, eftersom det äntligen åter föreligger ett dokument som klart framhåller Europeiska unionens ansvar för sin egen säkerhet. För vad handlar det om? I teorin har vi alltsedan Maastricht en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. I praktiken är det en sorglig historia, som vi alla vet. Vad handlar det om? Vilket är målet? Att vi inom politiken inte bara fördömer missbruk av våld, utan gör våldet chanslöst! Det kan vi uppnå, om vi i Europeiska unionen äntligen tar avsked från nationell säkerhetspolitik och i stället slår ihop unionens politiska, ekonomiska och slutligen också militära potential för att kunna bemästra kriser och bevara freden. Det är det ena.
Det andra, som jag tydligt vill understryka är att alltsedan Maastricht strävar vi mot en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik, och vi har sagt att vi vill göra Västeuropeiska unionen till ett instrument för Europeiska unionen. Vi borde sluta att bara prata om det, och äntligen göra det!
En sista punkt: Många vill helst deponera Europeiska unionens säkerhet i Washington och delegera den dit. Det är synd, enligt min åsikt! Ty amerikansk säkerhetspolitik är helt legitimt framför allt mån om att iaktta sina egna intressen. För det andra är amerikansk säkerhetspolitik mycket, mycket ofta beroende av den rådande inrikespolitiska situationen. Detta kan ibland t.o.m. utgöra en säkerhetsrisk för Europa. Därför måste vi fortsätta mot målet för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, att slå ihop EU och Västeuropeiska unionen för att kunna bemästra kriser och bevara freden inte bara i Europa, utan bidra med det i världen.

Seppänen
Herr ordförande! Tindemans betänkande innebär en krigsförklaring från detta parlaments militarister mot den europeiska fredspolitiken. Det har författats av någon vapenindustriagent vars hemland aldrig är bland de först hotade. Tindemans och Titley vill långt bakom alla fronter producera vapen åt dem som måste kämpa i främsta linjen då EU: s vitala intressen enligt betänkandet kantänka blir förlöjligade. Den fulla sysselsättningen tillhör inte EU: s vitala intressen.
Mitt land har aldrig ockuperats. Hur många av er kan säga detsamma, av er som nu har planer på en gemensam rustningsindustri, beväpning och militära doktrin? Är ni hemmafrontens vapenfabrikanter till någon hjälp när det verkligen gäller för dem som är allierade med er, men som mot sin egen vilja kan tvingas i en väpnad konflikt? Jag säger till alla er krigshetsare som fått ett trauma på grund av en ockupation eller av Falklandskriget att ni inte skall med hjälp av EU: s gemensamma försvar försöka pressa oss alliansfria länder till en militärpakt. Ni är alltför usla militärer för att vägleda andra i vad säkerhet innebär.
Som en ordningsfråga vill jag säga Brok att han, som står i Bertelsmann-bolagets tjänst, inte är behörig att ge fria Europaparlamentariker råd i hur de skall tala.

Theorin
Fru ordförande! Betänkandet kallas " Upprättande av en gemensam säkerhetspolitik inom Europeiska unionen" , men innehållet andas tänkande och retorik från det kalla kriget. Betänkandet utgår från att konflikter och problem löses med militära medel.
Utrikes- och säkerhetspolitik består av olika komponenter: utrikespolitik, bistånd, handel, freds- och konfliktlösning, nedrustningspolitik, flyktingpolitik och militärt försvar. Säkerhetspolitiken är således inte detsamma som ett militärt försvar.
Det framstår för mig som verklighetsfrånvänt att skriva ett betänkande med det innehåll som Tindemans har gjort. Enligt många bedömare, inklusive VEU: s politiska församling, har förverkligandet av en gemensam försvarspolitik för lång tid framöver förts från dagordningen i och med Amsterdamfördraget. Det framstår för mig som mycket märkligt att parlamentet, som inte har beslutanderätt om ett gemensamt försvar, på nytt för fram ett förslag om detta, tvärtemot ministerrådet. Ett gemensamt försvar verkar vara ett mantra: upprepas det tillräckligt ofta, blir det kanske verklighet.
I ett modernt säkerhetsperspektiv står människans säkerhet i centrum. Hoten mot människan kan vara allt från miljökatastrofer till social exkludering. I den tid som vi lever i är konflikter mellan stater alltmer ovanliga. I stället blir det allt vanligare med inomstatliga konflikter. Dessa konflikter bottnar framför allt i sociala motsättningar med etniska och/eller religiösa förtecken. Sådana konflikter kan inte lösas med militära metoder eller med kulor och krut.
I den federalistiska euforin bör man inte glömma bort att England, Danmark, Irland, Österrike och Sverige inte accepterar ett gemensamt försvar som Tindemans föreslår. I Sverige säger fortfarande 70 procent av befolkningen nej till ett gemensamt försvar.

Stenzel
Fru ordförande! Europeiska unionen kan bara vara av betydelse om den växer utöver det som den hittills har uppnått. För första gången har vi tillfälle att utan extremt tryck utifrån - som det var under det kalla kriget, med hotet om nukleär förintelse - frivilligt ställa unionen på tre ben, nämligen den klassiska europeiska gemenskapen, den ekonomiska och monetära unionen, men också den politiska unionen.
Hit hör också viljan, som skissades i Amsterdamfördraget, att skapa en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik och stegvis även en gemensam försvarspolitik. Detta har föreskrivits i Amsterdamfördraget, som det österrikiska parlamentet, i medvetande om vårt ansvar med tanke på det kommande ordförandeskapet, snarast kommer att ratificera. Hittills har vi inte haft någon gemensam utrikes- och säkerhetspolitik och inte heller någon gemensam försvarspolitik, utan den har förblivit rudimentär och diffus. Detta är otillfredsställande med tanke på de regionala konflikterna i Europa. Till min föregående talare skulle jag vilja säga att säkerhetsproblemen i Europa tyvärr inte bara uppträder i samband med naturkatastrofer.
Beroendet av USA: s vilja att inom ramen för Nato uppträda som polis i europeiska krisregioner visar inte bara svagheten i hittillsvarande europeiska ståndpunkt, utan är på sikt en närmast orimlig belastning för USA. Tendensen är att USA kommer att dra sig tillbaka från de europeiska krishärdarna, och EU kommer att klara av ett större ansvar. Tindemans betänkande visar därför på vägen till en europeisk självständighet även i snävare försvarspolitisk mening.
Därför är det logiskt att arbeta för en full integration av Västeuropeiska unionen i EU och medverka till ett förverkligande av en gemensam europeisk försvarspolitik, även för Österrike. Detta kan och bör dock inte ske i motsatsställning till Nato. Elva av fjorton av våra EU-partner vill förverkliga den europeiska säkerhets- och försvarsidentiteten i Nato. VEU är i flera hänseenden beroende av Natos kapacitet och logistik. VEU: s uppgiftsspektrum och Natos partnerskap för fred är i stor utsträckning kongruenta. En onödig dubblering av existerande mekanismer borde därför undvikas.
Det är väsentligt för oss med en solidarisk gemenskap när vi skall bygga upp en gemensam säkerhets- och försvarspolitik. EU: s och NATO: s utvidgningspolitik skall betraktas i detta ljus. Tindemans betänkande är en bra grundval även för rådet och kommissionen för att utforma en politik i den andan.

Ojala
Fru ordförande! Det finns tre saker till att jag inte kan rösta för utgångspunkterna för Tindemans betänkande. För det första menar jag att dess säkerhetssyn är huvudsakligen föråldrad och baserar sig på antagandet om mellanstatliga konflikter och deras lösning med hjälp av våld. Av de tjugosju krig eller konflikter som pågick under 1996 var endast en, dvs. tvisten om Kashmir mellan Indien och Pakistan, mellanstatlig. Speciellt de europeiska konflikterna kräver utveckling av krishantering och fredsbevarande åtgärder. I detta hänseende tycker jag att initiativet av Finlands och Sveriges utrikesministrar är bra.
För det andra borrar sig betänkandet inte tillräckligt in i den allmänna europeiska säkerheten och i synnerhet i utvecklingen av säkerheten mellan EU-länderna och Ryssland. Detta samarbete behövs bland annat för utvecklingen av Östersjöregionen samt på nordliga havsområden.
För det tredje: Tanken att utveckla Europeiska unionen som en försvarsallians tjänar inte heller syftet att utvidga EU. Betoning av EU: s militära mål kommer enligt min mening att försvåra utvidgningen, såväl för Rysslands grannländer som för Cyperns del.

Imbeni
Fru ordförande, kära kolleger! Minns ni det svar som den franske presidenten Chirac gav på protesterna mot kärnvapenproven? De är även till för er, sade han, för er säkerhet och ert försvar! Det är synd att inte de andra regeringscheferna tog honom på orden i det ögonblicket och att man insisterade på att komma till Amsterdam med något verkligt nytt när det gäller den gemensamma försvarspolitiken. Det blev inte så, och resultatet blev en besvikelse.
I grund och botten är det detta som, enligt min mening, är den verkliga innebörden i Tindemans betänkande. Europaparlamentet säger till Europeiska rådet, ministerrådet: " nu är det dags att skriva in denna mycket svåra fråga på dagordningen" . Vänd er inte bort, smit inte, låt oss inte längre visa upp detta obscena spektakel som vi gjorde när det gällde tragedin i Bosnien. Vi är på väg att gå från femton till tjugosex, det kan vi inte göra utan att komma upp på ett nytt plan, det som innebär att Europeiska unionen får en internationell identitet, en gemensam försvarspolitik. Det kommer att bli svårt, visst, mycket svårt, men det finns inga alternativ. Detta är åtminstone jag övertygad om.
Tindemans har beskrivits som visionär, men enligt mig är han realist. Farliga visionärer är i stället de som, genom att blicka bakåt, endast kan föreslå lösningar som vi redan har prövat. Ur det förflutna behåller vi skillnaderna i språk och kultur, den enorma rikedomen i denna vår Europeiska union, men vi lämnar bakom oss de sämsta delarna av vårt arv: diktaturerna, krigen, de rasistiska ideologierna och nationalismen. Låt oss se framåt med lite tillförsikt. Till begravningen av en av Västeuropeiska unionens tjänstemän, bortryckt i förtid, kom den avlidnes kolleger med en blomsterkrans. Vid sidan av en varm hälsning till den älskade avlidne stod en egendomlig fras på franska: " Vännerna inom 'accidentale' europeiska unionen" i stället för 'occidentale' europeiska unionen. Ett litet misstag: en europeisk union som tillkommer av en slump, en olyckshändelse. Men vi behöver en verklig union, bestående av folk och stater, inte en historiens nyck!

Konrad
Fru ordförande, mina högt ärade damer och herrar! VEU fortsätter att bygga ut sin operativa handlingskraft med hjälp av intern optimering. Därigenom är VEU i enlighet med 1992 års utvidgning av uppgifterna på väg att bli ett instrument för en effektiv europeisk krishantering. Därför är det viktigt att vi parlamentariskt följer denna process, som vi gör i dag.
VEU har ur min synpunkt den dubbla uppgiften att å ena sidan ledsaga integrationen av de nya partnerna från Östeuropa, och å andra sidan stärka den europeiska pelaren med den euro-atlantiska alliansen. Mot denna bakgrund är det utomordentligt viktigt att utforma VEU: s förhållande både till EU och till Nato med nödvändig känslighet.
Denna känslighet är nödvändig med tanke på relationerna mellan Europa och Amerika, men också när man betraktar olika medlemsstater i EU, t.ex. Storbritannien, Danmark, Irland, Österrike och Sverige, där av olika orsaker uppbyggnaden av en militär styrka i Europeiska unionen åtminstone stöter på vissa förbehåll. Men, herr Bonde från Danmark, vi vill i dag med denna debatt inte på något sätt påverka folkomröstningen den 28 maj i Danmark. Danmark har, som varje annat land, efter Amsterdamfördraget möjlighet att stå vid sidan om, när det gäller militära aktioner. Men det skulle vara oklokt av oss, tror jag, om vi inte skulle ta medborgarnas oro just i de neutrala staterna på allvar.
För övrigt har jag också stor förståelse för USA: s hållning, där man förordar - senast på Korfu - att det stannar vid överenskommelsen med Nato om att VEU endast får autonoma kollektiva resurser till förfogande, om akuta GUSP-uppgifter på grund av att en kris kräver detta.
Även jag är avgjort mot att en principiell och ständigt autonom planerings- och insatsförmåga för VEU inryms inom Nato, men - detta säger jag också med adress till gruppen De oberoende för nationernas Europa - det får när det gäller VEU inte handla om att man vid sidan av Nato och utan transatlantisk avstämning skapar ett europeiskt internationellt anseende à la Paris. Det får bara handla om att i framtiden bemästra kriser som exempelvis den på Balkan, med en GUSP, som inskränker sig till genomförande av gemensamma operativa, humanitära och fredssäkrande VEU-aktioner.

Eriksson
Fru ordförande! Jag vill börja med att tacka McKenna, Theorin och Ojala för deras inlägg som jag tycker har varit små lyktor i en annars ganska mörk och dyster debatt.
Detta gör mig lika beklämd som när jag häromdagen verkligen läste Tindemansbetänkandet. Tyvärr blev jag inte heller gladare av de ändringsförslag som föreligger till betänkandet. Detta är ju ett initiativbetänkande från Europaparlamentet. Jag tycker därför att det skulle vara djupt beklagligt om det är den signal som denna valda församling meddelar till våra väljare runtom. Man tar t.ex. ingen hänsyn till några som helst nya aspekter, inte ens till de fyra neutrala staternas förda politik, vilka ändå är medlemmar. Jag hoppas verkligen att vi kommer att avvisa detta betänkande.

Truscott
Fru ordförande! Jag skulle vilja gratulera föredraganden till framställandet av hans lägliga betänkande. Tindemans påpekar helt riktigt att inte alla medlemsländer i EU är beredda att arbeta mot en gemensam försvarspolitik, trots det faktum att i Amsterdam betraktades VEU som en integrerad del av EU: s utveckling.
Amsterdamfördraget betonade, i utvecklandet av en mer effektiv utrikes- och säkerhetspolitik, vikten av närmare samarbete och organisatoriska länkar mellan EU och VEU, inklusive utvecklingen av Petersbergsuppdragens humanitära och fredsbevarande uppdrag.
Jag välkomnar hänvisningarna i betänkandet till kombinerade gemensamma insatsstyrkor, det euroatlantiska partnerskapsrådet, partnerskapet för fredsprogram och vikten av att etablera en europeisk vapenbyrå. Betänkandet pekar även på vikten av målet med global nedrustning, stabilitetspakten och välkomnar förslaget om en EU-uppförandekodex för vapenhandel.
Det finns emellertid områden i betänkandet som jag inte skulle hålla med om. Integrationen av VEU i EU är inte ett realistiskt förslag inom en nära framtid. Jag accepterar inte att syftet med en gemensam försvarspolitik är att skydda unionens intressen inom alla områden, inklusive försörjningssäkerheten.
Dessutom håller jag inte med om att säkerhets- och försvarsfrågor bör ligga under en kommissionärs ansvarsområde, eller att en vitbok om försvar bör framställas av enheten för politisk planering och tidig varning, för godkännande av Europeiska rådet. Inte heller bör EU inlåta sig i att skriva under militära samarbetsavtal med Ryssland och OSS-länderna.
Att ändra Fördraget om Europeiska unionen så att det inkluderar artikel 5 i VEU-fördraget är inte heller en genomförbar möjlighet.
Av dessa anledningar, som betänkandet för närvarande är utformat - jag betonar för närvarande är utformat - beklagar jag att jag inte kommer att kunna stödja det.

Donner
Herr ordförande! Jag tillhör inte den grupp kolleger här som gratulerar Tindemans. Betänkandet som det ser ut i dag tycks glömma bort att det finns fyra alliansfria medlemmar i unionen och att deras medgivande är nödvändigt för att uppfylla Tindemans och andras drömmar om att integrera VEU i unionen.
Å andra sidan genomfördes, vilket har nämnts, en förbättring av Amsterdamfördraget på Sveriges och Finlands initiativ, nämligen omfattandet av Petersbergsuppdragen. Detta betyder att de alliansfria länderna är lika intresserade som alla andra av att utveckla en gemensam försvarspolitik. Gemensamt försvar och gemensamma åtgärder kommer slutligen att bero på geopolitik och nationella intressen. Det gäller stora medlemsländer likväl som de små, vilket visade sig i misskötseln av Jugoslavienkrisen. Jag till exempel skulle välkomna att trupper sänds till Kosovo om andra lösningar misslyckas.
Finland, som för närvarande är den enda unionsmedlem som har en gemensam gräns med Ryssland, ser utvecklingen av ett ömsesidigt-gynnsamt och fredlig förhållande till det landet som det mest väsentliga, i markant kontrast till Nato-strategin. Portugal kan kanske se detta på ett annat sätt. Beslut gällande europeisk försvarspolitik skall inte tas i Washington, vilket tidigare har hänt. Svagheten i den nuvarande formuleringen i betänkandet är att det kombinerar falska drömmar med fina ord. Om de socialistiska ändringsförslagen faller, måste många av oss rösta mot hela betänkandet.

Wiersma
Fru ordförande! Jag tror att jag är den siste talaren för parlamentets räkning i denna intressanta debatt, inte den första debatten om detta ämne och inte heller den sista. Denna debatt är intressant tack vare de framåtsträvande betänkandena av kollega Tindemans, som varit sysselsatt med detta ämne i många år. Jag var och är skeptisk till möjligheterna att i EU-sammanhang utveckla en äkta försvarspolitik. Jag är ingen principiell motståndare till detta, men anser att det är förståndigt att på denna punkt lämna Nato för vad det är. Dessutom förfaller det mig inte heller vara förståndigt att spänna hästen bakom den teoretiska vagnen. Diskussionen om försvaret av eget territorium har under de gångna åren hamnat en smula i bakgrunden av en mycket viktigare diskussion om den roll som Nato, Europeiska unionen och VEU har då det gäller krishantering. Jag är då också mycket mer intresserad av om EU kommer att vara i stånd, när situationen inträffar, att utföra de så kallade Petersbergsuppdragen. Då handlar det om krishantering på annat håll. Det är enligt min uppfattning också kärnan i en militär debatt på nationell nivå. Att ge detta ställningstagande ett innehåll, till vilket grunden lades i Amsterdam, och att förbereda sig inför dess möjligheter måste prioriteras under de kommande åren. Då handlar det också om att ge ett praktiskt innehåll åt relationen mellan Europeiska unionen och Västeuropeiska unionen på det området. Vad EU framför allt behöver, och jag har sagt det tidigare, är positiv praktisk erfarenhet. Med en sådan erfarenhet på området eventuell krishantering kommer möjligen också det gemensamma försvaret i sikte. Jag skulle således vilja vända på alltsammans. EU måste lära sig att tro på sig själv beträffande säkerhetsfrågor. Införandet av euron kommer säkert att sörja för den nödvändiga dynamiken även på det området. Den ekonomiska unionen förorsakar den politiska unionen, det har sagts tillräckligt ofta. Jag tror att säkerhetsexperterna i detta parlament vad det beträffar går en ljus framtid till mötes.
Det sista som jag vill säga har ofta sagts. Europeiska unionens bästa bidrag till säkerhet i Europa är dess utvidgning. Där kommer inget militärt instrument till användning. Beviset för att Europeiska unionens säkerhetsinstrument har stor räckvidd måste, tror jag, fortsätta att vara utgångspunkten för debatten i detta parlament om EU: s säkerhetsroll.

Van den Broek
Fru ordförande! Jag vill också gärna uttrycka min stora uppskattning för Tindemans betänkande om Europeiska unionens gemensamma försvarspolitik. Jag är inte förvånad över betänkandets kvalitet och inte heller över kompromissviljan när jag tänker på visdomen, Tindemans egen, insamlad under en lång period av regeringsansvar och som innehavare av posten som utrikesminister. Även jag kommer mycket väl ihåg de betänkanden av Tindemans hand där han gång efter annan pläderat för aktiveringen av en tydlig gemensam utrikes- och säkerhetspolitik som slutgiltig målsättning för en kraftig Europeisk union. I synnerhet efter det steg som nyligen har tagits i riktning mot den gemensamma valutaunionen förtjänar, tror jag, för närvarande GUSP extra uppmärksamhet på nytt och vi bör dra nytta av den sammanhängande impuls som också kommer att utgå från den gemensamma valutaunionen för att nå fram till en mer gemensam utrikes- och säkerhetspolitik.
Aktualitetsvärdet hos detta Tindemansbetänkande hade inte kunnat vara större. Jag har redan nämnt några av skälen till detta. Men till detta kommer att vi tidigare vid en sådan diskussion om en europeisk försvarspolitik kunde referera till den tragiska utvecklingen i f.d. Jugoslavien och peka på de lärdomar vi måste dra av den. Men i dag är det inte längre möjligt att tala om detta ämne på ett abstrakt sätt, för på nytt konfronteras Europa med en situation som, om försiktighetsåtgärder inte vidtas i tid, ser ut att kunna medföra att den etniska konfliktens fasor återupprepas.
Jag kommer strax att tala separat om situationen i Kosovo. Men det förefaller mig dock som om det även inom ramen för denna debatt behövs ett tankeutbyte om detta eftersom det finns så många beröringspunkter med de påpekanden som framförts av Tindemans i hans betänkande. De politiska, de ekonomiska och även de humanitära följderna av en upptrappning, en urladdning av konflikten i Kosovo, kommer direkt att beröra intressen hos Europeiska unionens medlemsstater och ansökarländer. I det sammanhanget tänker jag inte i sista hand på möjligheten att enormt stora flyktingströmmar återigen kommer i rörelse. Att ge stöd i en sådan situation har också ofta varit ämne för debatter i detta parlament.
Jag talade i går med Ogata, FN: s flyktingkommissionär, som informerade mig om att det fortfarande finns ungefär 1, 8 miljoner fördrivna personer och flyktingar i och utanför Bosnien-Hercegovina för vilka det ännu inte finns någon lösning i sikte. Men även på andra områden kommer vi att under en tämligen lång tid framöver vara sysselsatta med att konsolidera situationen i Bosnien-Hercegovina som bara förbättras långsamt. Därför finns det också all anledning att sätta in alla medel som EU förfogar över, eller snarare kan förfoga över, för att förebygga värre saker i Kosovo och den kringliggande regionen.
I det sammanhanget syftar jag också verkligen på ett möjligt bidrag från Västeuropeiska unionen till initiativ som avser att begränsa risken för en urladdning så mycket som möjligt. Då tänker jag naturligtvis mer speciellt på åtgärder till förmån för den f.d. jugoslaviska republiken Makedonien och Albanien. Som Tindemans också anger försummade Europeiska unionen förra året att spela en roll för att hantera konflikten i Albanien. All heder åt Italien för övrigt som vid den tiden, bara tre månader efter den europeiska debatten, med stöd av några andra länder verkligen lyckades med att hjälpa till att stabilisera situationen genom att vara närvarande på platsen med en stabiliseringsenhet. Det hade emellertid verkligen varit en uppgift för Europeiska unionen och Västeuropeiska unionen, också med tanke på det som fastlades i Amsterdamfördraget beträffande de så kallade Petersbergsuppdragen, att inta en ledande position vid lösningen av den dåvarande krisen som hade uppstått i Albanien med anledning av pyramidspelskandalen. Men en liknande situation förekommer för närvarande, men det är nu verkligen frågan om det finns tillräcklig politisk vilja för att ge ett innehåll åt säkerhetsaspekten i den gemensamma utrikesoch säkerhetspolitiken.
Tidigare i eftermiddag gjordes en hänvisning, jag tror att det var Lambrias, till VEU: s möte som ägde rum i går och i förrgår på Rhodos. Resultaten från detta möte tyder emellertid inte på att man har kommit överens om några uppseendeväckande initiativ. Frågan uppstår då om det inte hade varit rimligt att man i varje fall hade bett Västeuropeiska unionen att utföra en analys av säkerhetssituationen på platsen, med ett antal rekommendationer kopplade till detta om det sätt på vilket Västeuropeiska unionen eventuellt skulle kunna lämna ett bidrag till säkerheten i den regionen.
Det är riktigt och det är meningsfullt att man också tittar på denna fråga i NATO-sammanhang. Men varför skulle en speciell insats från Europeiska unionen, från Västeuropeiska unionen inte höra till möjligheterna? Frånvaron av konkreta och målinriktade aktiviteter gör ett meningsutbyte om Västeuropeiska unionens plats i den europeiska säkerhetsstrukturen väldigt teoretiskt.
I Tindemans betänkande nämns den europeiska säkerhets- och försvarsidentiteten. Och allt detta ses också mot bakgrund av Västeuropeiska unionens plats i Atlantpakten. Frågan är, och i det sammanhanget ansluter jag mig egentligen till de kommentarer som Wiersma gjorde nyss, om det är särskilt meningsfullt att inleda en bred diskussion med varandra om en gemensam försvarspolitik när vi på området gemensam utrikespolitik, men i synnerhet på området gemensam säkerhetspolitik, ännu inte har kunnat ta några steg framåt. Vore det inte att föredra att låta EU inrikta sig och koncentrera sig på det som förstås, även i Amsterdamfördraget, under de så kallade Petersbergsuppdragen: fredsskapande uppgifter, även kallat peacemaking , humanitära aktioner och liknande. Om inte allt detta skulle höra till möjligheterna eller leda till konkret aktivitet, då kan man ställa sig frågan om man skall ha någon större förhoppning om den europeiska försvarsidentiteten inom Europeiska unionen. När vi talar om försvarsidentitet och förknippar det med att skydda oberoendet och den territoriella integriteten för ett territorium, då tror jag att ingen i detta parlament kommer att förneka att ett första ansvar för detta ligger, och kommer att ligga under överskådlig framtid, hos Atlantpakten, hos Nato. Det som vi emellertid talar om här, och där Amsterdam faktiskt innebar framsteg, är att själva vidta åtgärder, även med militära medel, när det exempelvis handlar om regional krishantering. Då återupprepar jag min fråga: måste vi, efter att inte ha utnyttjat denna möjlighet i Albanien för ett år sedan, återigen vara för sent ute med nya åtgärder när en kris hotar i Kosovo? Och sedan kommer vi att fråga varandra varför inga säkerhetsåtgärder vidtogs i tid.
I likhet med Tindemans har kommissionen i sina rekommendationer, som föregick regeringskonferensen då, pläderat för att Västeuropeiska unionen på sikt skall gå upp i Europeiska unionen. På detta sätt skulle en bättre samordning kunna komma till stånd, även mellan de diplomatiska, politiska, ekonomiska och militära medlen som EU kan förfoga över.
Om EU inte skulle lyckas på grundval av det som avtalats i fördragen, såväl i Maastricht som i Amsterdam och som skrivits under av alla medlemsstater utan undantag i fråga om den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, om EU inte skulle lyckas att på grundval av dessa fördragstexter formulera och genomföra en slagkraftigare utrikes- och säkerhetspolitik, som understöds av militära medel i syfte att förebygga kriser, då är trovärdigheten för hela den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken enligt vår uppfattning rejält skadad. Just nu när EU också har startat utvidgningsprocessen får denna trovärdighet inte sättas på spel. Även och framför allt en utvidgad Europeisk union kommer att behöva inta en politisk position som överensstämmer med dess ekonomiska omfattning och intressen, och den måste vara i stånd att bevaka dessa intressen med alla medel som står till dess förfogande.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionär Van den Broek.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon klockan 12.00.

Kärnvapenprov i Indien
Ordföranden
Nästa följer rådets uttalande om kärnvapenproven i Indien.

Henderson
Fru ordförande! Den 11 maj meddelade den indiska regeringen att den hade utfört tre underjordiska kärnvapenprovsprängningar. Ordförandeskapet gick följaktligen ut med följande uttalande: " Ordförandeskapet uttrycker sin oro och förfäran över nyheten om Indiens kärnvapenprov vilka utfördes tidigare i dag. Europeiska unionen respekterar till fullo konsekvenserna av icke-spridningsfördraget och det omfattande provstoppsavtalet, vilket försöker hindra spridning av kärnvapen. Europeiska unionen har ett starkt intresse av freden och stabiliteten i Sydostasien och är oroad över risken för spridning av kärnvapen och missiler. Ordförandeskapet garanterar att konsekvenserna av dessa provsprängningar kommer att diskuteras av medlemsländerna i den politiska kommittén den 12 maj" , vilket också skedde.
Indiens regering har i dag meddelat att den har utfört ytterligare två provsprängningar, vilka de säger fullbordar den planerade serien. Dessa provsprängningar har genomförts under uppenbart ignorerande av den internationella opinionen. Detta är ett mycket ovälkommet steg som enbart kan tjäna till att destabilisera säkerheten i regionen. Dessa provsprängningar går stick i stäv mot nedrustningsprocessen vilken en överväldigande majoritet av de internationella samfunden tagit ställning för.
Den politiska kommittén enades om att Europeiska unionen bör framställa en hänvändelser till Indiens och Pakistans regeringar. Dessa genomförs i dag. Mottot i Sydostasien är att det måste finnas återhållsamhet. Europeiska unionen kommer att fortsätta uppmana Pakistan och Indien att lösa sina meningsskiljaktigheter genom bilateral dialog. Det erbjuder det enda realistiska hoppet för en lösning på de frågor som fortfarande delar dem.
Det kommer att bli en diskussion om konsekvenserna för relationerna mellan Europeiska unionen och Indien den 25 maj i allmänna rådet. Vid det rådet kommer Europeiska unionen att besluta om sin reaktion. Den måste emellertid vara väl avvägd och stå i rimlig proportion till det som har skett.

Rocard
Fru ordförande, herr minister! Jag har bara två minuter, och på två minuter kan man bara vara summarisk. De fem kärnvapenprov som Indien just har genomfört är utomordentligt allvarliga - vi har faktiskt just fått veta att de gjorde ytterligare två i morse, efter de tre försöken i förrgår.
Indien har olösta territoriella konflikter med två av sina grannar: En av dem, Kina, är en erkänd kärnvapenmakt, och den andra, Pakistan, är en potentiell kärnvapenmakt, och kanske t.o.m. illegal. Men Kina och Pakistan - även om de vad jag vet ännu inte har ratificerat det - har båda, i september 1996 i New York, undertecknat avtalet om ett definitivt stopp för kärnvapenprov, CTBT, och har hittills respekterat det. Här är det alltså fråga om en handling av misstro, och en etapp i en upptrappning mot en icke-fredlig behandling av konflikten.
Faran är extrem. Till skillnad från många av kommentatorerna i frågan, herr minister, är jag för min del inte överraskad. Indiens förklarande anförande, när det vägrade att underteckna CTBT-avtalet, var redan då betecknande och förebådande.
Indien har i dag en ivrigt nationalistisk regering, vars installation vi nästan alla här beklagade, men det faktum att fem prov har kunnat genomföras mindre än två månader efter att denna regering kom till makten, det visar tydligt att allt var färdigt och att det handlar om en hel nations engagemang.
Det är möjligt att det här stora landet - som har en mycket gammal och anmärkningsvärd kultur och som man inte kan besöka, vilket jag har gjort, utan att börja älska det - att detta land härigenom uttrycker en känsla av att vara glömt och föraktat av världssamfundet och en brist på förtroende för detta samfunds förmåga att hantera fredlig konfliktlösning.
Många länder reagerar med ilska, men också med allvar och betänklighet, men ni hörde vad Ryssland nyss nära nog sade, jag överdriver: " att man inte bör vidta sanktioner mot Indien, för det är en alltför bra kund" !
Det amerikanska strategiska ledarskapet för världen är i kris, hånat som det är av Indien, av Pakistan, som nyligen har gjort ett prov med en missil, och av Netanyahu.
Europas ansvar, herr minister, blir därför tungt. Kommer vi alla tillsammans att kunna införa de ekonomiska och diplomatiska sanktioner som krävs? Kommer vi att kunna driva Frankrike och Förenade kungariket till att lansera en plan för en fullständig kärnvapennedrustning, som föreslås av Canberrakommissionen och som är den enda som kan lugna regionala spänningar på den indiska subkontinenten, på villkor att de stora börjar?
Internationella aktualiteter väntar inte på våra formalistiska tveksamheter. Herr minister, Europeiska unionens första stora initiativ på det utrikes- och säkerhetspolitiska området bör avse kärnvapen. Det är brådskande.

Smith
Fru ordförande! Föredragningslistan säger att vi skall ha ett uttalande av rådet om kärnvapenprovsprängningarna i Indien åtföljt av frågor. Jag, i min naivitet, antog efter att ha läst detta att vi skulle få tillåtelse att ställa frågor till rådet. Jag ville bara be rådet om att friska upp mitt minne: Gav det uttryck för samma oro när Frankrike utförde sina kärnvapenprovsprängningar? Fördömde rådet Frankrike för det?

Ordföranden
Herr Smith, jag antar att vi har samma föredragningslista för i dag, och i min föredragningslista står följande: Uttalande av rådet om kärnvapenproven i Indien, följt av debatt, uttalanden av rådet och kommissionen om Kosovo, följda av debatt.
Grupperna har - enligt vad jag hört - enats om att i stället för frågor ordna en debatt, och därför anmält talare. Jag tror att detta också har diskuterats i samförstånd i grupperna. Jag beklagar verkligen att jag nu inte kan ge er ordet i någon fråga, men det har beslutats på det viset.

Spencer
Fru ordförande! Min grupp skulle vilja fördöma dessa provsprängningar, men vi skulle om vi gjorde det erkänna att detta var en politisk explosion som svar på ett partipolitiskt program, och så långt håller jag med Smith om att detta faktiskt är mycket likt de sista franska provsprängningarna. Det verkar därför för mig som om det kräver ett politiskt svar.
Det borde verkligen inte vara nödvändigt att ta till sprängning av bomber i världen för att dra till sig det internationella samfundets uppmärksamhet, och jag befarar att Europeiska unionen alltför länge har visat en blindhet mot Sydostasien. Det är inte förtänksamt enligt min grupps synsätt att man ignorerar en fjärdedel av världen, vare sig det gäller kärnvapenfrågor eller frågor om klimatförändringar, där Indien och även Kina spelar en nyckelroll.
Jag vill rikta två frågor, om jag får, till ordförandeskapet: Skulle det kunna överväga att sammankalla ett regionalt toppmöte om säkerhet i Sydostasien? Det verkar för mig vara ett mer lämpligt svar än de amerikanska sanktionsförslagen, även om jag antar att de två skulle kunna genomföras parallellt. För det andra, kommer ordföranden att komma till utskottet för utrikesfrågor vid slutet av denna månad, dagen efter det möte i rådet som han refererade till, eftersom vi kommer att diskutera betänkandet av André-Léonard om det nya partnerskapsavtal Europeiska unionen-Inden och våra synpunkter om detta kan uppenbarligen påverkas av vad som händer de närmaste veckorna? Jag tror att det brittiska ordförandeskapet har en nyckelroll att spela i oskadliggörande av vad som är en olycklig incident innan den blir en regional katastrof.

Malerba
Fru ordförande! Jag gör mitt inlägg såväl som företrädare för min politiska grupp för att fördöma detta initiativ från den indiska regeringens sida, som för utskottet för externa ekonomiska förbindelser i egenskap av föredragande när det gäller partnerskapavtalet mellan Europeiska unionen och Indien.
Vårt utskott, vilket för övrigt Spencer påminde om som representant för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor, stod i begrepp att godkänna ett policydokument från kommissionen som gällde en aktivering och förstärkning av partnerskapet mellan Europeiska unionen och Indien.
Men uppenbarligen - i ljuset av det beslut som har fattats av den nya indiska regeringen om att återuppta kärnvapenproven - måste vi på nytt behandla förslaget till betänkande och även överväga vår egen position som, under andra omständigheter, hade varit klart positiv.
I ljuset av dessa nya händelser kommer vi nästa vecka, den 19 maj för att vara exakt, att diskutera denna fråga i utskottet för externa ekonomiska förbindelser och vi kommer, fortfarande inom ramen för utskottets befogenheter, att ställa oss frågan, tillsammans med kommissionen, om att eventuellt vidta ekonomiska åtgärder mot Indien och hur dessa skall samordnas och organiseras. Jag vill påminna om att vårt utskott är mycket inriktat på de multinationella aspekterna av de eventuella ekonomiska åtgärder som vidtas, och att vi är emot alla bilaterala initiativ.
Om, å ena sidan, Europeiska unionen naturligtvis har intresse av att upprätthålla de bästa ekonomiska och kommersiella förbindelser med Indien, om vi på sätt och vid kan förstå den oro som landet känner inför de kärnvapen som Kina besitter, som inte har skrivit under provstoppsavtalet, kan vi å andra sidan inte vara likgiltiga inför den risk för en upptrappning av kärnvapenkapprustningen som detta beslut kan leda till.
Besluten från USA och Japan om eventuella sanktioner kräver snabba beslut även från Europeiska unionens sida. Detta är vad utskottet för externa ekonomiska förbindelser kommer att kräva. När det gäller parlamentet vill jag påminna om att det alltid har varit för gemensamma åtgärder på internationell nivå, och jag tror därför att FNs säkerhetsråd är rätt forum för att fatta eventuella multilaterala beslut.

Bertens
Fru ordförande! De fem kärnvapenproven nu gör inte saker och ting trevligare och drar ned hastigheten på den kärnvapennedrustning som har pågått sedan slutet av det kalla kriget och undertecknandet av CTBT, samt förlängningen av icke-spridningsavtalet. Indien är ett tröskelland, det må så vara, men det står också på tröskeln till en farlig instabilitet i den regionen. Det ligger mycket i det som Spencer säger: det är inte bara militärt, utan också politiskt.
Indien måste tillrättavisas, visst, men det måste också tjäna som en varning för övriga länder. I den senaste tidens fördrag har kärnvapenstaterna förpliktigat sig att gå med på kärnvapennedrustning. Det har vi inte sett särskilt mycket av, fru ordförande. I stället genomför Förenta staterna underjordiska tester, och den ryska duman ratificerar inte START II-avtalet. Det är av yttersta vikt att alla berörda stater tar del i den nedrustning som nu äntligen kan äga rum. Det är naturligtvis inte rätt med ensidigt fördömande av Indien, men andra berörda länder måste verkligen vara varnade av denna händelse. Det är bara genom ett gemensamt handlande som vi kan nå vårt mål.

Wurtz
Fru ordförande! Man kan inte nog understryka allvaret och det oansvariga i den nya indiska premiärministerns beslut. Det riskerar att utlösa en process med oförutsägbara konsekvenser, i en region där mer än en tredjedel av mänskligheten bor och där flera krig har utspelat sig under de senaste decennierna. Det är en utmaning för världssamfundet, och ovärdigt den prestige som detta land tidigare har lyckats tillvinna sig.
Jag tror att tiden är kommen för att åter dra i gång debatten om kärnvapen och en verklig eliminering av dem i alla länder, utan undantag. Genom att underteckna icke-spridningsavtalet, har de deklarerade kärnvapenmakterna ålagt sig en högtidlig förpliktelse - artikel 6 i avtalet - att också de skall arbeta för att det här målet skall förverkligas. Det är en förutsättning för en radikal, universell och kontrollerad icke-spridning. Nu står vi långt därifrån.
Jag skulle också vilja ta tillfället i akt för att framföra en uppmaning till alla pacifistiska rörelser och personer, som delar övertygelsen om att kampen för nedrustning förblir, eller åter blir, ett mycket aktuellt krav. Låt oss mötas. Låt oss tillsammans granska vilka initiativ som kan uttrycka en stark protest mot de här proven, och mer generellt, som åter kan mobilisera opinionen för vad som står på spel för freden.

Aelvoet
Fru ordförande! Jag tror att de kärnvapenprov som Indien har genomfört, inte mindre än fem stycken, verkligen är ett steg i fel riktning. Hela regionen står på huvudet. Se på Pakistans reaktioner. Även Kina har reagerat kraftigt. Dessutom ser man att detta beslut väcker många reaktioner över hela världen, och det med rätta. I det avseendet har jag inte blivit helt lugnad av ordförandeskapets ord som säger att vi måste reagera, men återhållsamt. Jag skulle säga: låt oss reagera tydligt och med diplomatiska medel och även med riktade ekonomiska medel. I det sammanhanget tror jag att vi verkligen måste se över samarbetsavtalet mellan Europeiska unionen och Indien grundligt, framför allt vad överföringen av känslig teknologi beträffar. Jag tror att vi verkligen måste se på hur vi hanterar detta, naturligtvis också inom ramen för André-Léonards betänkande.
Å andra sidan kan man inte nog betona hyckleriet från de fem kärnvapenmakternas sida som inte har gjort någonting för kärnvapennedrustningen, även om det likväl förutsågs i icke-spridningsavtalet. Att sedan peka på andra som bidrar till spridningen, vilket jag naturligtvis tycker är särskilt negativt, men utan att själv ta något ansvar för nedrustning, tyvärr, man kan inte längre övertyga världen på det sättet. Vi kommer som Europeisk union att bli trovärdiga först, och detta gäller både Storbritannien och Frankrike, om de också tar initiativ i ärendet. Det har jag inte sett något av ännu.

Vandemeulebroucke
Fru ordförande! De fem underjordiska kärnvapenproven som Indien genomförde förorsakade naturligtvis en tryckvåg i hela världen. Fördraget om fullständigt förbud mot kärnsprängningar är inte tillämpligt på Indien eftersom landet inte har ratificerat detta fördrag. Vi måste vara ärliga, Indien känner sig hotat av Pakistan, av Kina och har ofta rätt i sitt ställningstagande till detta hot.
Frågan gäller inte enbart om EU: s femton länder skall uppträda gemensamt internationellt, utan frågan gäller också vad vi skall göra från och med nästa vecka, för då skall utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor ha omröstning om undertecknandet av samarbetsavtalet. Frågan är då vilket ställningstagandet blir, nämligen om vi skall avstå från undertecknandet så länge inte Indien har undertecknat icke-spridningsavtalet. Det kommer då samtidigt att innebära att vi måste föra en mycket aktivare politik så att, som Magda Aelvoet sade, det äntligen kan bli slut på kärnvapenländernas hyckleri.

Gollnisch
Fru ordförande, mina kära kolleger! Den oro man kan känna vid meddelandet om spridningen av kärnvapen är förståelig, men den ursäktar inte allt hyckleri. Rådets ordförande, som är brittisk minister, tillhör en regering som förfogar över kärnvapen, vilket uppenbarligen är mer bekvämt när man vill förbjuda dem för andra.
Man förstår att Förenta staterna kommer att besluta om sanktioner mot Indien, självklart i moralens namn, som alltid, samtidigt som Förenta staterna är den enda stat som har använt kärnvapen mot en civilbefolkning, i Hiroshima och Nagasaki. Kan ni förklara för mig, herr rådsordförande, i vilket namn det är riktigt, moraliskt, anständigt att Kina, i det här området, förfogar över kärnvapen, och otillåtligt, omoraliskt och skandalöst att Indien i sin tur förfogar över detsamma? Välkomnade inte kommunistpartiet, som Wurtz tillhör, på den tiden Stalins förvärv av atombomben?
Anser ni inte snarare, herr rådsordförande, att svaret på problemet med kärnvapenspridning bör vara ett politiskt svar? Vi bör utnyttja alla goda förbindelser vi har med alla motstående parter, för att genom medling försöka minska spänningarna i regionen. När det gäller stormakterna kan de inte undslippa de uppföranderegler som de gör anspråk på att införa för andra. En annan uppfattning skulle resten av världen uppfatta som ett outhärdligt och hycklande diktat.

Theorin
Fru ordförande! Det är mycket allvarligt med dessa tester som Indien har företagit; det kan inleda en ny kärnvapenkapprustning i världen. Detta kräver naturligtvis såväl politiska som folkliga reaktioner. EU måste reagera, inte bara i ord utan också i handling. EU: s medborgare bör göra precis som vid de franska kärnvapenproven, nämligen reagera med sina instrument.
Den svenska regeringen har i dag med omedelbar verkan stoppat ett samarbetsavtal med Indien om 900 miljoner svenska kronor. Det är emellertid också viktigt att komma ihåg att Indiens argument för att inte underteckna icke-spridningsavtalet var att det inte innehöll en paragraf om en fullständig kärnvapennedrustning. Det är ett argument som i dag måste vändas mot Indien och användas om det verkligen seriöst avsågs.
Det är emellertid också viktigt att komma ihåg att alla kärnvapenmakter bör behandlas lika. De bryter i verkligheten i dag sina utfästelser i icke-spridningsavtalets artikel 6 att nedrusta sina kärnvapen. Det bör vi också ha i åtanke när vi agerar mot Indiens kärnvapenprov.

Oostlander
Fru ordförande! Sedan kärnvapenproven på Mururoa återupptogs i regi av den franske presidenten Chirac hade man naturligtvis kunnat förvänta sig att ett sådant beteende skulle komma att imiteras av länder i Asien och på andra platser. Förekomsten av kärnvapen, fru ordförande, accepterade vi en gång i tiden med dåligt samvete på grund av deras avskräckande verkan. Att man förknippar nationell stolthet med detta, med innehavet av ett sådant vapen, det är naturligtvis helt uppåt väggarna. Det förefaller som om nationalistiska politiker sedan en längre tid har dövat sitt samvete med föreställningen om att nationellt intresse och nationell ära kan rättfärdiga allting. Mot den sortens politik uppfann vi på den tiden, uppfann våra politiska förfäder den europeiska integrationen mot nationalismen, för nationalism betyder i själva verket krig. Det är påpekanden som också har gjorts här tidigare av personer som Helmut Kohl och Mitterrand. Därför måste Europeiska unionen vara den första att fördöma detta farliga machodrag hos Indien. Det skulle ha stor betydelse om även den indiska befolkningen märker att dess regering således har gjort en tabbe och att det inte har givit en enda vinst. Finansiella-ekonomiska åtgärder gör det nödvändigt att vi samarbetar med andra som är i stånd till detta, som Amerika och Japan, för att se vilken roll vi måste spela för att trygga freden i det området i samråd med dem som verkligen är i stånd att utöva finansiellt-ekonomiskt tryck. Jag skulle gärna vilja önska att rådet ger prov på snabbhet och effektivitet, vilket det också finns önskemål om i Tindemansbetänkandet, för att ge ett bra svar på dessa frågor och på så sätt spela en normal och respekterad roll på världsscenen.

André-Léonard
Fru ordförande! Som föredragande om det förstärkta partnerskapet mellan Europeiska unionen och Indien, chockades jag särskilt av Indiens oförståeliga och farliga attityd. De fem kärnvapenproven har helt och hållet ändrat den inställning som Europaparlamentet kunde ha om det förstärkta partnerskapet. Vårt betänkande ville vara uttömmande och gav ett nödvändigt politiskt stöd till de två parternas uttryckliga vilja att göra sitt samarbete effektivare. Indien har just allvarligt naggat av det ömsesidiga förtroendekapital som har byggts upp sedan några år tillbaka.
Jag kommer alltså att uppmuntra utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor att göra bedömningen, att nuvarande omständigheter inte längre talar för ett förstärkt partnerskap, utan i stället att processen tillfälligt bör upphöra, tills Indien definitivt avstår från att göra kärnvapenprov, tills det undertecknar och ratificerar avtalen för icke-spridning och totalförbud för kärnvapenprov, och tills det aktivt bidrar till att förbindelserna mellan staterna i regionen förbättras, och mer särskilt med Pakistan.
Den 25 maj kommer utrikesutskottet att få tillfälle att diskutera detta, i samband med mitt betänkande.

Günther
Fru ordförande, kära kolleger! I likhet med de föregående talarna anser jag att det är fatalt att Indien genomför dessa prov och att det inte inom det egna landet blossade upp någon kritik. Mot denna bakgrund kommer väl snarare de varslade sanktionerna att leda till en trotsreaktion än till insikten om att ett stort demokratiskt land i regionen också skall tjäna som förebild.
Med en styrkeuppvisning kan man tillfälligt uppnå en inrikespolitisk effekt, men det sönderslagna utrikespolitiska porslinet står inte i något rimligt förhållande till detta. En stat som inte kan undanröja fattigdomen inom det egna landet borde inte skaffa sig inrikespolitiskt anseende med hjälp av sådana demonstrationer.
Det sista vi behöver i ett utvecklingsland är en kapprustning. Redan nu spenderar Indien 12, 5 procent och Pakistan 27 procent av sin budget på militärutgifter. Men att nu enbart begära av Indien att man gör ett slut på proven är med hänsyn till kapprustningen i regionen ganska utsiktslöst. Gemenskapen måste dessutom fråga sig om man inte, efter det att de franska proven i Stilla havet har upphört, inte lättat har lutat sig tillbaka, i stället för att energiskt kräva att fler stater ansluter sig till den bestående överenskommelsen!

Henderson
Fru ordförande! Tack för chansen att ge ett kort svar på de punkter som har tagits upp i denna korta men viktiga debatt.
Till de som har ställt frågor skulle jag vilja säga att de punkter som har betonats kommer att tas under övervägande som en del av dagordningen den 25 maj av allmänna rådet när det överväger unionens reaktion.
Det finns två felaktigheter som jag skulle vilja rätta till. Den ena är att Indien kände sig nonchalerat - jag kan inte gå med på att det funnits någon som helst nonchalans från unionens sida. Faktiskt har ordförandeskapet haft en politisk dialog med Indien under den senaste månaden och ett brett spektrum av frågor har tagits under övervägande. Även om det finns en känsla av åsidosättande, anser jag emellertid inte att det på något sätt rättfärdigar det handlande som den indiska regeringar inlåtit sig på när den utfört dessa provsprängningar.
Det andra felaktigheten är en punkt som togs upp av Aelvoet som sade att jag hade sagt att det skulle bli en måttlig reaktion från rådet. Jag sade inte att det skulle bli en måttlig reaktion. Det jag faktiskt sade var ett det skulle bli en väl avvägd reaktion som stod i proportion till handlandet, och det är något helt annat.
Det viktiga med denna debatt är att den har givit oss alla en möjlighet att fokusera på denna fråga, att tänka över på vilket sätt unionen bör reagera och föreslå möjligheter så att rådet den 25 maj kan tänka över vilka åtgärder som bör vidtas. Framför allt måste vi dock se till att vi tar riktig hänsyn till icke-spridningsavtalet och det omfattande provstoppsavtalet och att dessa ligger till grund för vår diskussion den 25 maj.
Vårt huvudsakliga mål bör vara att tänka ut en välvald reaktion så att den får maximal effekt på den indiska regeringen och även att göra vårt bästa för att trygga regional stabilitet och återhållsamhet i Sydostasien.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.

Föredragningslista
Ordföranden
Kära kolleger! Debatterna i förmiddags och under eftermiddagens lopp har blivit mycket försenade; det kan ni se på föredragningslistan och klockan. Därför är vi nu tvungna att anpassa kvällens föredragningslista, och jag föreslår att sammanträdet får följande utseende:
Enligt föredragningslistan har vi frågestund från 17.30 till klockan 19.00. Jag föreslår att vi klockan 21.00, alltså efter kvällspausen, börjar med den fortsatta debatten om samarbetet mellan EU och Medelhavsländerna, som inte avslutades i förmiddags. Sedan skulle debatten om Kosovo följa, Caudrons betänkande om den europeiska industrins konkurrenskraft, Manns betänkande om ett europeiskt initiativ inom elektronisk handel, sedan rekommendationerna för den andra behandlingen av Hendricks betänkande om ett informationsförfarande beträffande tekniska standarder och föreskrifter, rekommendationen för den andra behandlingen av van Velzen om nummerportabilitet mellan operatörer och förval av operatörer, och slutligen också Collins betänkande om märkning av vissa livsmedel som framställts av genetiskt modifierade organismer.
Finns det några synpunkter?

Titley
Fru ordförande! Detta gäller en ordningsfråga. Jag inser vilka oerhörda problem vi har försatt oss själva i med dagordningen, det är ingen vits med att ha ett uttalande om Kosovo och en debatt flera timmar senare när rådet, såvitt jag förstår, inte kommer att vara här. Jag skulle vilja föreslå att vi tar uttalandet om Kosovo från rådet och kommissionen, vi tar en talare från varje grupp, som det är förutbestämt, och avslutar debatten där. De av oss som står längre ned på listan är beredda att avstå från vår position, förutsatt att vi kan få ett uttalande från varje grupp, så att vi kan ha en debatt om Kosovo, avsluta den där, och sedan ta frågestunden.
(Applåder)

Ordföranden
Herr Titley, jag har just snabbt räknat ihop hur mycket tid det skulle ta. Jag vill därför göra ett kompromissförslag till ert förslag. Vi ber rådets ordförandeskap och kommissionen att presentera en inledning till Kosovo-frågan, och debatten kommer som jag har föreslagit det, att genomföras senare.

Posselt
Fru ordförande! Kosovo är nu ett av de huvudsakliga politiska problemen och krishärdarna i Europa. Vi ville diskutera frågan vid en annan tidpunkt. Man sade oss att det vore bättre i dag, eftersom det hade planerats ett uttalande av rådet, och därför utlystes debatten till i dag, när vi i måndags fastslog föredragningslistan.
Sedan tillkännagavs det i går klockan 17.00 på ett nästan kuppartat sätt, när det nästan inte var någon kvar i kammaren, att föredragningslistan för i dag hade ändrats, och vi befinner oss nu i den situationen, att Kosovo-debatten egentligen skulle äga rum efter den inskjutna debatten om kärnvapenproven. Men ett uttalande från rådet utan efterföljande debatt är ju inte någonting annat än en presskonferens från rådets sida! Det behöver man inte något Europaparlament för, om man förvisar debattinläggen till natten. Längre än till det av Titley framlagda förslaget kan vi verkligen inte sträcka oss. Även detta är mycket obehagligt för oss att acceptera, men det som ni sade är ingen kompromiss, utan det ursprungliga förslaget.

Ordföranden
Herr Posselt, det skulle ändå betyda att frågestunden förkortas på så vis.

von Habsburg
Fru ordförande! Jag vill bara säga en sak om detta: Det har redan ofta hänt att man har skjutit på frågestunden, eftersom vissa herrskap inte gillar frågorna, så jag skulle vilja föreslå att diskussionen om Kosovo äger rum nu, eftersom det helt enkelt är mest logiskt. Detta är ju ändå det brännande problemet för oss. Det är ju hur som helst ett ofog att vi har ägnat oss åt en icke-europeisk fråga i stället för åt ett problem som är av avgörande betydelse, nämligen Kosovo-frågan. Jag vill därför be er överväga detta.

Cars
Fru ordförande! Detta gäller en ordningsfråga. I dag har presidenterna för Federala republiken och Kosovo kommit överens om att mötas i Belgrad. Det har, naturligtvis, givit upphov till en ny situation. Det skulle vara löjligt att diskutera den situationen utan rådets närvaro. Jag instämmer i Titleys förslag om att vi skjuter upp det hela, beroende på att det inte är någon mening med att diskutera detta utan att rådet är närvarande.

Ordföranden
Tack så mycket. Om jag tolkar det rätt som ni nu har sagt, kan vi göra på följande vis: Vi tar inledningen till debatten om Kosovo, och gruppernas talare får sin tidigare överenskomna talartid. Jag ber dock om att dessa tider iakttas. Vi gör den första rundan, och resten av debatten måste sedan äga rum i kväll. Frågestunden kommer emellertid då att förkortas med den tid som vi behöver för detta - 15-20 minuter. Frågestunden står på föredragningslistan från och med klockan 17.30. Men den förkortas, och från och med 21.00 fortsätter vi att beta av föredragningslistan. Om ni är införstådda med det noterar jag att det har beslutats.

Kosovo
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalanden från rådet och kommissionen om Kosovo.

Henderson
Herr ordförande! Tack för tillfället att få delta i denna debatt om Kosovo. Jag hamnade i en del svårigheter med er kollega tidigare gällande frågor när det gjordes ett försök att arrangera om dagordningen. Jag hoppas att han kommer att förstå att en del av denna överenskommelse inbegriper att frågestunden kommer att förkortas beroende på debatten om Kosovo.
Det finns en ökande våldsspiral i Kosovo som är djupt oroande. Det går knappt en dag utan rapporter om nya konfrontationer. Serbernas säkerhetsstyrkor är utan tvivel förskansade. Inblandning av jugoslaviska armén, som fram till nyligen har hållit sig på avstånd, är en ytterligare oroande utveckling. Den försämrade säkerhetssituationen understryker ytterligare det omedelbara behovet av en politisk process omfattande fullständig och villkorslös dialog. Det är ett sorgligt faktum att ökat våld gör målet med ovillkorlig dialog så mycket mer svårfångat.
Emellertid finns det inte, vilket många kommer att inse, något annat sätt att lösa denna kris på ett tillfredsställande sätt. Balkan har, vilket vi alla vet, sett alltför mycket blodsutgjutelse. Det internationella samfundets snabba och beslutsamma reaktion har sänt en resolut signal om att vi inte beredda att återgå till de skrämmande handlingar som vi bevittnade på Balkan i början av decenniet.
Europeiska unionen har till fullo stött de åtgärder som har tagits av ländernas kontaktgrupp vilken sände ett handgripligt meddelande till president Milosevic i Belgrad om att det internationella samfundet inte kommer att tolerera de brutala förtryck- och våldshandlingar som begicks av hans polis- och säkerhetsstyrkor i provinsen i slutet av februari.
Det är helt enkelt inte trovärdigt av Belgrads regering att rättfärdiga sådana handlingar som kontraåtgärder mot terrorism när så många kvinnor och barn är offer. Samtidigt har Europeiska unionen klargjort sitt fasta motstånd mot användandet av terrorism för att nå politiska mål. Fallet är nu så att misstroendet mellan de två sidorna är så stort att om någon typ av dialog skall kunna ha en realistisk chans att lyckas, är det uppenbarligen nödvändigt med någon typ av internationellt underlättande.
Europeiska unionen har därför utnämnt Felipe González som dess representant till FRJ för att arbeta i tandem med hans mandat från ordföranden för OSSE som hans personliga representant. Belgrads reaktion på González uppdrag fram till nu har varit en besvikelse. Det fortsätter att hävda att Kosovo är en intern fråga. Men vi tillbakavisar sådana påståenden. Det finns allvarlig oro över de mänskliga rättigheterna och dessa har inga gränser. Situationen i Kosovo utgör också allvarliga risker när det gäller säkerheten i grannländerna och för stabiliteten i regionen som helhet.
Regeringarna i de länder som riskerar att påverkas mest, nämligen Albanien och Makedonien, har antagit ett konstruktivt förhållningssätt till Kosovo vilket vi välkomnar i mycket hög grad. Vi förstår deras oro och kommer att fortsätta att arbeta tillsammans med dem för att utforska sätt att förhindra att situationen i Kosovo påverkar deras egen säkerhet. Vi har redan utökat antalet observatörsuppdrag från Europeiska gemenskapen vid albanska gränsen mot Kosovo och har även placerat observatörer i Makedonien.
Det är vår fasta önskan att den federala jugoslaviska republiken tar sin rättmätiga plats i den europeiska familjen av länder och deltar till fullo i den internationella gemenskapen. President Milosevic har ett tydligt val. Välj vägen med fred och försoning genom dialog eller fortsätt på vägen med ständigt ökande våld och konfrontation och ställas inför fortsatt och fördjupad internationell isolering.

Van den Broek
Fru ordförande! Jag ansluter mig gärna till ordförandeskapets resonemang. Jag vill tillägga att även kommissionen är starkt övertygad om att det inte finns någonting annat än dialog och förhandlingar, med hjälp av internationella observatörer eller sådana som kan underlätta processen, som skulle kunna ge resultat och att det därför inte heller är acceptabelt att president Milosevic står kvar vid ståndpunkten att detta är en intern angelägenhet och att varje inblandning utifrån kan komma att avvisas. Men det innebär samtidigt också, och i synnerhet efter det att president Milosevic organiserat en folkomröstning med förutsägbart resultat och där befolkningen likaså har vänt sig emot vad man skulle kunna kalla internationell inblandning, att risken för fortsatt upptrappning av konflikten är stor. Då återstår två vägar för den internationella gemenskapen.
Först och främst gäller det att öka trycket. Kommissionen håller för närvarande på med att genomföra besluten inom kontaktgruppen i fråga om frysning av Federala Jugoslaviska republikens utländska tillgodohavanden och samtidigt också i fråga om stoppet för stödet till investeringar. Ett sådant förslag kommer inom kort att nå rådet.
För det andra har även kommissionen redogjort för alla de positiva åtgärder som president Milosevic kan ta del av om han verkligen är beredd att medverka. Jag tänker på stödet som vi önskar att ge till genomförande av undervisningsavtalet som har kommit till stånd. Jag tänker på den humanitära hjälp som ändå ges trots det politiska motståndet från Milosevic.
Men jag tänker också på handelspreferenserna som Milosevic kan få del av om han medverkar. Jag tänker på det tekniska stödet inom ramen för Phare-programmet som Serbien inte kan göra något anspråk på i den nuvarande situationen. Jag tänker också på handels- och samarbetsavtalet som redan har ställts i utsikt för Serbien om de skulle hålla sig till rekommendationerna i Gonzálezrapporten.
Kort sagt, de som möjligen har känslan av att president Milosevic inte på något sätt uppmuntras för att medverka till en fredlig lösning på denna konflikt bör betänka att det redan finns tillräckligt med erbjudanden på den punkten. Jag tänker för övrigt också på de amerikanska sanktionerna som då skulle kunna upphävas. Jag tänker också på att det skulle kunna bli aktuellt med nytt medlemskap i OSSE och Förenta nationerna. Kort sagt, en lång rad positiva åtgärder som skulle kunna föra Serbien tillbaka till den internationella gemenskapens ramar, men där uppenbarligen Milosevic intresse för Kosovo fortfarande har överhanden.
Fru ordförande! Jag avslutar med att återigen påpeka, och det är egentligen den andra försiktighetsåtgärden som den internationella gemenskapen måste vidta i denna situation då det finns en risk för ytterligare upptrappning, att även Europeiska unionen måste ta sitt ansvar i fråga om de försiktighetsåtgärder som skall vidtas när det gäller att skydda Albaniens och f.d. republiken Makedoniens gränser. Nato studerar detta. Det vet vi. Vi anser också att Västeuropeiska unionen måste undersöka detta och även komma med eventuella rekommendationer så att vi inte på nytt hamnar i situationer där gränsöverskridande konflikter uppstår, också med tanke på de stora flyktingströmmar som det skulle föra med sig, och där Europeiska unionen skulle kunna komma att förebrå sig själv för att ha förberett sig för sent för detta och rentav vidtagit åtgärder mot det.

Swoboda
Fru ordförande! Tack för att ni godkände Gary Titleys kompromissförslag, som han gjorde till sin egen nackdel. Herr rådsordförande, herr kommissionär! Principiellt kan jag rösta för dagens båda betänkanden. Jag vill särskilt understryka det som kommissionären sade om konceptet, vilket jag som parlamentariker skulle vilja beteckna som " än milt än strängt" , dvs. om ett koncept som helt visst ställer positiva åtgärder i utsikt. Inte för att vi tycker att Milosevic är så sympatisk, men eftersom vi ändå måste försöka att med alla medel rädda situationen, innan krisen har trappats upp. Försummelserna i det förgångna vill jag här inte ens nämna.
Å andra sidan är det bara meningsfullt om det blir klart även för Milosevic vad det innebär om han uppträder på ett visst sätt. Och herr kommissionär, jag skulle också fullt ut vilja stödja det ni har sagt om investeringsstoppet. Jag anser att det stämmer att läget för Jugoslavien har blivit något mer kritiskt på grund av de smärtsamma sanktionerna. De är emellertid bara smärtsamma om de verkligen genomförs och iakttas av alla, och i synnerhet kontakterna med Ryssland är ju nödvändiga.
Detta koncept skulle jag också klart vilja rösta för i min grupps namn. Sanktioner måste göra ont, men det måste å andra sidan i ordets rätta mening också löna sig för Milosevic om han är beredd att här bedriva en förnuftig politik. Vi röstar även för ett absolut ja till att stödja Albanien och Fyrom. Det gläder mig mycket att VEU kopplas in. Det hör också ihop med betänkandet som vi redan har diskuterat ingående. Vi måste här gripa till alla lämpliga åtgärder. Jag tror också att det vore viktigt med ett beslut om en polisiär insats, eftersom den serbiska polisen inte kan bemöta kosovoalbanerna på ett tillräckligt förtroendefullt och pålitligt sätt.
Till sist anser jag att det är mycket viktigt att också tala med krafterna i Bosnien, för dem betyder det nämligen en inbjudan till en ny underblåsning av konflikten om man inte ingriper i Albanien, i Kosovo och i Fyrom. I den andan skulle jag vilja stödja betänkandet och framför allt åtgärdspaketet, som kommissionären här har lagt fram.

Posselt
Fru ordförande! Sedan någon tid försmäktar en kosovoalbansk professor i ett serbiskt fängelse, en stor europé, Uschkin Hoti, därför att han redan för flera år sedan föreslog en europeisk förhandlingslösning för Kosovo. Vi kräver ju också i vår resolution hans ofördröjliga frisläppande, och borde se det som han säger som en maning, ty här handlar det ju inte om en plötsligen eskalerande konflikt, utan här handlar det om att man sedan flera år tillbaka systematiskt bedriver diskriminering, tortyr, driver bort människor och t.o.m. genomför folkmord.
Det började 1989 när Milosevic kuppartat upphävde Kosovos autonomi i trots mot den dåvarande jugoslaviska författningen. I dag bör vi vara på det klara med att Milosevic är den som har huvudansvaret för det som sker där, och det handlar inte om enstaka kränkningar av de mänskliga rättigheterna, utan om förbrytelser mot mänskligheten. Därför är jag mycket tacksam mot Swoboda för hans ändringsförslag nummer 3, där han tar upp detta. Förbrytelser mot mänskligheten kan aldrig vara en inre angelägenhet, i ännu mindre utsträckning än kränkningar av de mänskliga rättigheterna. Jag anser att Milosevic och hans hantlangare snarare hör hemma framför tribunalen i Haag än i ett förhandlingsrum.
Vi måste vara på det klara med att man naturligtvis måste eftersträva en förhandlingslösning. På så vis är konceptet med en blandning av stränghet och mildhet säkert riktigt. Men ibland, det måste jag säga, saknar jag strängheten. Vi måste framför allt vara på det klara med att man knappast kommer åt Serbien genom sanktioner - och det sade Van den Broek mycket tydligt för någon tid sedan - utan vi måste verkligen göra det klart för Serbien att det slutgiltigt placerar sig utanför den internationella gemenskapen, med alla konsekvenser det kan medföra, om detta folkmord fortsätter.
Vi behöver inte bara internationella observatörer, utan vi behöver en internationell fredstrupp i Kosovo, som övervakar återställandet av autonomin, så att kosovoalbanerna sedan själva fritt kan bestämma om en förhandlingslösning mellan sig själva och Belgrad. Jag tror i själva verket att de mord som pågår inte kommer att upphöra förrän vi har beslutat oss för att närvara med observatörer i Kosovo, med den sedan länge planerade EU-byrån, och, om möjligt, med en fredstrupp.
Vi borde som Europeisk union inte heller skygga för att tillgripa egna initiativ. Naturligtvis behöver vi kontaktgruppen, men vi får inte heller bli till kontaktgruppens gisslan. Den som förra veckoslutet följde sammanträdet mellan utrikes- och finansministrarna från G8 i London, såg att G8 här föll isär, eftersom Ryssland absolut inte var berett att delta i dessa åtgärder, dvs. Moskva försvarar detta folkmord. Vi måste vara på det klara med att detta naturligtvis också lamslår arbetet i kontaktgruppen. Därför behöver vi förutom kontaktgruppen också ett klart och entydigt språk från Europeiska unionens sida.

Cars
Fru ordförande! Enligt uppgifter som jag har fått från Belgrad har det i natt, genom amerikansk medling, träffats en överenskommelse mellan presidenterna Milosevic och Rugova om att de skall träffas i Belgrad, och att de där i enrum och utan förutbestämd agenda skall diskutera ramen för fortsatta täta förhandlingar på lägre nivå. Jag är förvånad över att Henderson inte alls nämnde detta, eller ens verkade vara informerad om det; i alla fall kommenterade han det inte.
Jag tycker att det är ett mycket stort steg som har tagits. Milosevic har därmed accepterat att Kosovo-frågan är en federal angelägenhet och inte bara ett problem inom den serbiska delrepubliken. Rugova å sin sida har, i alla fall när det gäller mötet i Belgrad, avstått från kravet på internationell medverkan i förhandlingarna. Jag tycker att man kan lyckönska Holbrooke till hans framgångar. Vad han kan ha behövt gå med på för att få denna överenskommelse till stånd, t.ex. i form av minskade sanktioner, det får väl EU: s ministerråd och Henderson så småningom veta.
Den väpnade konflikten i Kosovo, som Henderson nämnde, har eskalerat. Exempelvis har nyligen två polispatruller attackerats, en av dem till och med inne i Pristina. Vägen mellan Pristina och Pec har stängts, det finns uppgifter om artilleribeskjutning av kosovanska byar, och varje dag skördas nya dödsoffer. Det gör att man måste beteckna det som händer där som ett lågintensivt krig, vilket utgör en fara för fred och säkerhet i hela området.
Självfallet hoppas vi att förhandlingarna mellan Milosevic och Rugova om frihet och autonomi för kosovoalbanerna medför att striderna dämpas, helst upphör. Vi kan dock inte vara säkra på det. Det finns risk för att den ena, den andra eller båda parterna i konflikten kan vilja utnyttja förhandlingssituationen eller demonstrera mot den genom ett upptrappat våld.
Jag vet att jag från parlamentet kan påräkna stöd för en uppmaning till parterna att nu avstå från våld och att i handling visa att vi vill ge förhandlingarna och freden en chans.

Theonas
Fru ordförande! Situationen i Kosovo ökar naturligtvis farhågorna för en upptrappning av krisen på hela Balkanhalvön. Det måste emellertid påpekas att de ensidiga påtryckningarna på Belgrad inte leder till någon lösning. De förstärker oförsonligheten hos de extremistiska albanskspråkiga organisationerna och hindrar de försök till en realistisk lösning på problemet som förespråkas av de måttfulla krafterna bland kosovoalbanerna, vilka utgör den stora majoriteten.
Europaparlamentet måste nämna tingen vid deras rätta namn. Det måste proklamera i alla riktningar att de existerande gränserna är okränkbara och måste respekteras, att bruket av våld eller hotet om bruk av våld inte leder till några lösningar och är oacceptabelt i de internationella relationerna och att sanktionerna och embargot drabbar folken, för vilka de inte är legitima. Bara en uppriktig dialog mellan de serbiska myndigheterna och ledarna för den albanska minoriteten i Kosovo kan leda till en lösning som garanterar gränsernas okränkbarhet, respekten för de mänskliga rättigheterna och för minoriteternas rättigheter. Avslutningsvis har jag två påpekanden till ordföranden.
För det första; Det har redan meddelats att Rugova har accepterat Milosevics inbjudan att besöka Belgrad den 15 maj för att söka finna en lösning genom dialog. Anser inte ordföranden denna händelseutveckling värd att noteras?-För det andra; Albaniens premiärminister har föreslagit att Kosovo skall utgöra den tredje staten i Federala Republiken Jugoslavien. Anser ordföranden att Albanien intar en uppbygglig ståndpunkt? Att skapa en ny stat på Balkanhalvön?
Aelvoet
Fru ordförande! Jag anser att Kosovos invånare har samma värdighet som montenegrinerna och att de således också måste få ett statut som är likvärdigt men naturligtvis inom den nya federationen Jugoslaviens befintliga gränser. Utan någon sådan formulering fruktar jag att det inte kommer att finnas möjlighet till någon definitiv fredlig lösning, men det akuta problemet är mycket riktigt att få folk till förhandlingsbordet och att få dem att acceptera att internationell medling är självskriven. Båda parter har i detta avseende låtit flera chanser gå förbi. Jag stöder till fullo uttalandet som hävdar att mänskliga rättigheter och minoriteters rättigheter aldrig kan reduceras till en intern angelägenhet, för övrigt bevisar hela situationen där borta att det omedelbart får följder för grannländer, tänk på Makedonien, tänk på Albanien och hur de bemöter detta.
För det andra tror jag att när vi talar om både uppmuntran och sanktioner måste vi vad gäller sanktioner se upp så att dessa inte drabbar Serbien och inte Montenegro också, för det är svårt att genomföra ett antal ekonomiska sanktioner gentemot en federation utan att alla dess delar får bära följderna. Detta medan Montenegro intar en avsevärt öppnare attityd och jag just anser att Montenegros erbjudande också borde tas upp på sådant sätt att man söker efter en lösning inom federationen och att inte allt görs beroende av Serbien som sådant.
Det finns en konkret punkt som jag gärna skulle vilja fästa uppmärksamheten på, och det är problemet med de albanska immigranternas och de albanska flyktingarnas närvaro i medlemsstaterna. Vi känner alla till att en hel av dem är inblandade i uppköp och leverans av vapen som hamnar i Kosovo. På det området har medlemsstaterna missat många chanser att få kontakt med dessa albaner, att organisera möten med dem, att framhålla och möjliggöra andra perspektiv. Det är ingen utopi, i Tyskland ägde ett sådant möte rum med stor framgång. Jag tror således att det är mycket nyttigt att vi på den här punkten, som utgörs av den svåra men reella potential av albaner från Kosovo som är hos oss, måste försöka att orientera dem på ett bra sätt som del av en gemensam politik.

Dupuis
Fru ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionär! Några små frågor. Många märkliga element gör att man kan tro att UCK: s attentat i själva verket skulle vara en gigantisk organsierad manipulation, iscensatt av enheter i Belgrad. Har kommissionen och rådet information i frågan? Räknar de med att göra en undersökning om den här frågan?
Herr rådsordförande! Ni säger att regeringen i Belgrad inte längre är trovärdig. Har den någonsin kunnat vara det så länge en av ministrarna har hetat Seselj?
En tredje fråga: som Posselt sade visar ledarskapet i Kosovo i bland upp en viss maktlöshet. Men det har ändå satt ett antal mycket viktiga element i fängelse, intelligenta personer som man har kunnat träffa, som man har kunnat diskutera med. De har dömts efter rättegångar, och villkoren för hur de ägde rum kan man bara föreställa sig. Särskilt Hoti har visat sig ha tämligen klara idéer om Kosovos framtid och de framtida förbindelserna mellan Kosovo och Serbien. Har kommissionen och rådet gjort uppvaktningar för att verka för en befrielse av Hoti och andra politiska fångar i Kosovo?
Fjärde frågan: Europeiska unionen brukar vanligtvis ingripa när kriser har brutit ut. Skulle det inte vara dags att planera åtgärder innan en kris bryter ut, att arbeta med att upprätta logisitkbaser för en styrka för peace keeping och en för peace making , och att direkt sända observatörer till gränsen mellan Albanien och Kosovo och mellan Makedonien och Kosovo, för att i alla fall förhindra att regeringen i Belgrad fortsätter med sina manipulationsmanövrar.

Tatarella
Fru ordförande, kära kolleger! Krisen i Kosovo - en följd av de konvulsioner som fortfarande skakar f.d. Jugoslavien - riskerar, precis som i fallet Bosnien, att förvandlas till en tragedi, med efterföljande etnisk resning och motrensning.
Delegationen från Alleanza Nazionale anser att de folkresningar som inträffat i regionen mer beror på den oliberala och despotiska regimen i Serbien än på en verklig vilja att anslutas till Albanien från den del av befolkningen i Kosovo som har albanskt ursprung. En känsla av vanmakt griper varje äkta europavän när man tänker att ännu en gång - ställda inför utsikterna av ett etniskt krig, och inte bara etniskt, som skulle kunna starta i en region som ligger oss mycket nära - avstår Europa från att erbjuda sig som medlare mellan de båda parterna. En medlare måste faktiskt, för att vara trovärdig, kunna lägga även sin politiska tyngd och konsekvenserna av ett uteblivet avtal mellan parterna på förhandlingsbordet.
Här kommer vi till själva kärnpunkten i problemet när det gäller Europeiska unionen, som, så länge man inte förser sig med en gemensam utrikespolitik, inte kommer att ha någon auktoritet eller mycket litet auktoritet när det gäller att lösa konflikter, även när det gäller konflikter mycket nära de egna gränserna. Följaktligen läser vi om försöken från den amerikanske medlaren Holbrooke, som träffar den serbiske presidenten Milosevic och den albanske presidenten, medan Europa fortfarande funderar över om krisen i Kosovo är en intern kris i den serbiska federationen eller om det kan anses vara en konflikt mellan stater.
Herr rådsordförande! Delegationen från Alleanza Nazionale anser att en institutionell reform avseende rådets röstprocedur inte längre kan skjutas upp och att man med andra ord måste avskaffa kravet på enhälliga beslut i frågor som rör utrikespolitiken.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Den kommer att fortsätta i kväll.

Frågestund (rådet)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B4-0464/98). Vi skall behandla frågor till rådet.
Ärade ledamöter, vi inleder denna frågestund 30 minuter senare än utsatt tid enligt föredragningslistan som ni har godkänt. Nu, när vi skall inleda och medvetna om att vi inte kan förlänga debatten längre än till 19.10, har jag två begäranden om ordningsfrågor. Jag tänker bevilja dessa begäranden därför att arbetsordningen säger så. Men jag ber er att vara medvetna om att tiden ni tänker använda tar tid från de som har ställt frågor.
Herr Sarlis, ni har ordet för en ordningsfråga i högst en minut.

Sarlis
Herr ordförande! Jag är antecknad som talare om Kosovo, och jag ber er tala om när debatten kommer att fortsätta. Jag förstår och respekterar att frågorna måste ställas, men ni måste tala om för oss när vi skall tala om Kosovo, därför att det är omöjligt - jag har suttit i Europaparlamentet i nio år - att avskriva talare som har anmälts och som har godkänts av den politiska gruppen. Jag ber er att tala om när debatten om Kosovo skall fortsätta, och jag hoppas att även rådets ordförande kan reglera sina resor så att han kan närvara vid debatten. Men även om han inte är närvarande, måste vi hålla debatten.

Ordföranden
Herr Sarlis, var vänlig och lyssna på mig. Ni har deltagit i godkännandet av föredragningslistan. Detta ordförandeskap har ingen skuld till att arbetet har försenats. Debatterna kommer att fortsätta i kväll kl. 21.00. Nu, herr Sarlis, kan jag inte erbjuda annat än en frågestund som redan är två minuter sen. Således, herr Sarlis, vet ni att debatten fortsätter efter kl. 21.00 i kväll.
Dupuis har ordet för en ordningsfråga. Ni har en minut.

Dupuis
Mycket snabbt, herr ordförande. Jag tror faktiskt att det rör sig om en tvetydighet, eftersom man kom överens om att det skulle vara en minidebatt med gruppernas representanter, vilket alltså innebär en introduktion från kommissionen och rådet, en redogörelse av de olika gruppernas ståndpunkter samt ett svar från rådet och kommissionen. Annars är det uppenbart att det inte skulle vara någon mening med det här.

Ordföranden
Ja, herr Dupuis. Denna fråga bör ni emellertid ta upp med ordföranden i er grupp, för organiserandet av denna debatt gjorde inte detta ordförandeskap utan ordförandena för de olika grupperna. Detta ordförandeskap kan inte göra annat än att förvalta den tid som debatten har fått sig tilldelad. Och tiden vi har är redan försenad. Ärade ledamöter, jag har väntat i 30 minuter på att få inleda denna frågestund. Jag ber er att ni tar upp de meningsskiljaktigheter ni har angående organiserandet av arbetet med ordförandena i era grupper, vilka är de som fastställer föredragningslistan. Vi som är mötesordförande gör inget annat än att försöka sköta det vi har fått oss tilldelat, och i vissa fall göra det som i dag, med olägenheten av att ni är missnöjda för att ni inte har fått tala, och detta ordförandeskap är missnöjt för att det inte har kunnat inleda på utsatt tid.
Ärade ledamöter, här avslutar jag denna fråga och inleder frågestunden med frågor till rådet, som jag har sagt, med 33 minuters försening, vilka vi inte kan ta igen eftersom Henderson måste avlägsna sig och kammarens ledamöterna har andra ansvar.
Fråga nr 1 av Ulla Sandbæk, vilken enligt reglerna hade tilldelats Bonde bortfaller då han inte är närvarande.
Fråga nr 2 från Lyndon Harrison (H-0388/98):
Angående: Små och medelstora företags deltagande i den inre marknaden
Små och medelstora företag utgör en pådrivande kraft för att skapa nya arbetstillfällen. Anser rådet att det direktiv som många väntat på om sena betalningar av affärsskulder och det nyligen offentliggjorda programmet om riskkapital för små och medelstora företag ökar dessa företags möjligheter att delta på ett mer avgörande sätt i den inre marknaden?

Henderson
Sena betalningar hämmar små och medelstora företags konkurrenskraft och fungerar som ett hinder för små företag från att delta till fullo på den inre marknaden. Kommissionen överlämnade ett förslag till ett rådsdirektiv för att bekämpa sena betalningar vid kommersiella transaktioner och presenterade sitt förslag vid rådsmötet för industrifrågor den 7 maj. Rådet ser fram emot att diskutera direktivet vid ett arbetsgruppsmöte innan det Förenade kungarikets ordförandeskap går ut.
Toppmötet i Luxemburg om sysselsättning den 20-21 november välkomnade Europaparlamentets initiativ om stärkandet av budgetresurser öronmärkta för sysselsättningen och bjöd in komissionen att lägga fram formella förslag, för snabbt antagande av rådet. Den 21 april gav rådet sitt politiska stöd till ett paket på upp till 420 miljoner ecu under en treårsperiod för tre olika typer av åtgärder, omfattande ett riskvilligt kapital skött av EIF att inriktas på ett tidigt startskede för små och medelstora företag med hög tillväxtpotential.
Kommissionen har producerat ett förslag till dokument om riskvilligt kapital och skapande av arbetstillfällen i Europeiska unionen, med analys av marknaden för riskvilligt kapital över Europeiska unionen i jämförelse med USA och avslutar med en handlingsplan som drar upp riktlinjer för ytterligare insatser som krävs på både medlemsstats- och europeisk nivå. Rådet hoppas att dessa åtgärder kommer att gynna i synnerhet de små och innovativa företag som är så viktiga för tillväxt och sysselsättning över hela Europeiska unionen.

Harrison
Jag är mycket tacksam över det mycket positiva svar rådets ordförande givit beroende på att jag vet att den brittiska regeringen har gjort detta till en prioritet för dess sex månader. Det kanske inte kan uppnås nu men jag hoppas att det kommer att genomföras under det österrikiska ordförandeskapet och att de skall bära frukt, beroende på att denna fråga om sena betalningar är ett gissel för små företag över hela Europeiska unionen.
Helt nyligen, faktiskt denna vecka, har vi fått den senaste Grant Thornton-rapporten som visar de oerhörda betalningsperioder som fortfarande drabbar små företag i de sydliga länderna i Europeiska unionen. Men även i det Förenade kungariket betalas fortfarande hälften av fakturorna för sent. 50 procent sker med flit och små och medelstora företag väntar 50 procent längre än stora företag på att få sina betalningar. Om vi kan lösa detta problem för små företag i Europeiska unionen, skulle återbäringen i form av arbetstillfällen och att få människor tillbaka i arbete bli enormt stor.

Henderson
Jag skulle vilja tacka min ärade vän för hans följdfråga. Jag anser att detta är en mycket viktig fråga. Jag tror att det finns många små företag över hela Europeiska unionen som har trott att det finns kontrakt som de gott och väl kunnat ta men ofta avskräckts från att göra det beroende på att de känner att de inte kommer att få betalt inom en rimlig tidsperiod; därför skulle de hamna i en situation med mycket svåra kassaflödesproblem vilket i en del extrema fall skulle kunna driva deras företag till konkurs.
Om man vill förbättra konkurrenskraften generellt i Europeiska unionen, vilket jag hoppas att vi alla vill, är detta ett viktigt område som vi bör ta oss an. Jag hoppas att förslaget till direktiv kommer att räcka långt när det gäller att förbättra klimatet i vilket dessa små företag är verksamma och fastställa klara riktlinjer till de större sektorerna på marknaden när de ingår i kontrakt med små företag om att de bör betala inom en rimlig tidsperiod. Om de gör det, och om detta direktiv hjälper dem att göra det, tror jag att det räcker en lång bit på väg till att förbättra konkurrenskraften genom att gynna småföretagssektorn.

Hardstaff
Jag skulle vilja välkomna ordförandens svar på min kollegas frågor, men ta upp delen om riskvilligt kapital. Detta är ett stort problem för små företag. Europeiska unionen pratar en hel del om sitt stöd till små och medelstora företag, men det är exakt ett sådant företag i min valkrets som har haft stora problem med att få tillgång till pengar från Europeiska investeringsbanken just för att expandera och skaffa ytterligare arbetstillfällen i en Mål 5b-region. Jag skulle vilja fråga ordföranden om han kan ge mig någon försäkran om att det kommer att bli lättare för sådana företag att få sådana medel.

Ordföranden
Tack så mycket, fru Hardstaff.
Herr Hendersson, som ni kan se börjar denna frågestund på ett lyckligt sätt eftersom allting är gratulationer. Vi hoppas att ni, under de tio minuter vi har till vårt förfogande, fortsätter att få ta emot så mycket lyckönskningar. Vill ni svara på Hardstaffs fråga?

Henderson
Jag tackar min ärade vän för hennes fortsatta följdfråga - vilken jag tror täcker in en annan aspekt av detta. Det tar upp den viktiga punkten att, med tanke på de startsvårigheter som små och medelstora företag har, vilket belystes av Harrison, de måste få en försäkran eller tro att de kommer att få betalt i tid. Om de inte kan få fram det kapital som behövs för att finansiera ett särskilt projekt vilket kanske kan involvera ytterligare investeringar, även om de trodde att de skulle kunna uppfylla kontraktet, och även om de trodde att de skulle få betalt, kanske de inte skulle kunna få fram tillräckligt mycket kontanter för att kunna göra kanske en mindre justering av sin utrustning, eller liknande, i syfte att kunna uppfylla kontraktet. Därför är alla åtgärder som hjälper små företag att kunna få del av riskvilligt kapital mycket önskvärda åtgärder, och jag hoppas att vi kommer att kunna driva detta så långt som möjligt, och göra nödvändiga framsteg för att kunna ge extra stöd till småföretagssektorn över hela unionen.

Ordföranden
Fråga nr 3 från James Nicholson (H-0390/98):
Angående: Växelkursskillnader mellan det brittiska pundet och det irländska pundet
Känns rådet vid den ofördelaktiga handelsposition som affärsidkare på Nordirland för närvarande ställs inför på grund av den stora skillnaden mellan det brittiska pundet och det irländska pundet? Kan rådet ange när det nuvarande läget kan mildras och om det kommer att vidta åtgärder för att säkerställa lika och rättvis handel mellan de båda områdena?

Henderson
Rådet inser vikten av att växelkursen är stabil för att den inre marknaden skall kunna fungera effektivt. Som det erkändes av de breda ekonomiska riktlinjerna från 1997, skapar en sund makro-ekonomisk politisk förvaltning förutsättningar för stabila växelkurser inom gemenskapen.
Medlemsländerna försäkrade återigen sitt engagemang i att fullfölja en stabilitetsorienterad ekonomisk politik vid Ekofinrådets möte den 1 maj.

Nicholson
Herr ordförande! Jag skulle också vilja välkomna svaret från ordföranden i dag och tacka honom för hans svar - även om det var kort.
Verkligheten är förstås att skillnaden mellan det brittiska och det irländska pundet har varit så stor som 22 procent. Eftersom Nordirland är den enda del av det Förenade kungariket som har en landsgräns mot ett annat land i Europeiska unionen, är den skillnaden enorm. Den påverkar detaljhandlare och bensinstationer och ställer människor i gränsområdena mellan Nordirland och Irland utan arbete och orsakar mycket allvarlig skada för affärsmännen i det speciella området.
I synnerhet undrar jag om ordföranden eller hans regering eller, faktiskt, rådet, skulle kunna fundera över att förordna en studie om effekterna av detta. Vi närmar oss nu den tidpunkt när den gemensamma valutan kommer att introduceras i de andra medlemsländerna. Med hänsyn till det faktum att det Förenade kungariket inte kommer att vara med i den gemensamma valutan och att Irland kommer att vara det, kommer han åtaga sig att ta sig en titt på de skadeverkningar detta kommer att få för detaljhandlare och alla företag på Nordirland, även om det på detta stadium är som att spå i kristallkula?

Henderson
Den ärade ledamoten tar upp en viktig punkt som uppenbarligen är kännbar för väljarna i hans valkrets. Skillnaden i växelkursen mellan det brittiska och det irländska pundet har alltid haft en effekt på gränsområdena mellan Irland och Nordirland. Jag kan minnas när förhållandena för inte så länge sedan var de motsatta.
Jag kan försäkra honom om att Ekofinrådet är engagerat i att övervaka det sätt på vilket ändringar i växelkursen sker medan vi går mot den gemensamma valutans era och dess förhållande till de övriga valutor som den påverkar.
Jag kan även säga - och detta är inte en fråga för rådet - att den brittiska regeringen själv kommer att övervaka på vilket sätt det sker förändringar i den ekonomiska situationen mellan länder som är med i den gemensamma valutan och det Förenade kungariket. Det skulle uppenbarligen omfatta Irland och den del av Nordirland som tillhör det Förenade kungariket. Det är en del av processen att övervaka till vilken grad eventuell konvergens äger rum.
Den ärade ledamoten känner till att det är det Förenade kungarikets regerings klart uttalade mål att det bör finnas en period under vilken konvergens kan ske mellan det ekonomiska system som bestäms av pundet och det ekonomiska system som bestäms av den gemensamma valutan.
Det kommer således att övervakas av Ekonfinrådet. Dessutom kommer det Förenade kungarikets regering att utföra en egen analys. Den analysen kommer de, är jag säker på, att ta upp i Ekofinrådet, vilket kommer att bidra till att forma en del av ett mönster för rådet att övervaka.

Ordföranden
Fråga nr 4 från Felipe Camisón Asensio (H-0393/98):
Angående: Upprättande av ett europeiskt säkerhetsorgan för civilflyget
Kan rådet upplysa om vilka möjligheter det finns att upprätta ett europeiskt organ med ansvar för säkerheten inom civilflyget?

Henderson
I december 1996 lade Europeiska kommissionen fram en rekommendation till ett rådsbeslut som gav kommissionen auktorisation att påbörja förhandlingar om etablerandet av ett europeiskt säkerhetsorgan för civilflyget. Sedan dess har rådet aktivt övervägt frågan.
Rådet erkänner behovet av att uppnå en hög enhetlig nivå på flygtrafiksäkerheten i Europa och stöder därför etablerandet av EASA. Rådsorgan arbetar vidare med frågan på antagandet att säkerhetsorganet kommer att anta formen av en internationell organisation baserad i huvudsak på det gemensamma officiella flygövervakningssystemet. Intresserade parter på europeisk nivå har konsulterats och stöder ett snabbt etablerande av ett sådant säkerhetsorgan. Transportministerrådet förväntas överväga ett beslut om ett förhandlingsmandat vid dess junisammanträde.

Camisón Asensio
Efter att ha hört rådet får jag intrycket av att vi är ganska överens om att vi står inför ett projekt, angående detta organ, av enorm betydelse, kanske inte på kort sikt, men däremot på lång sikt. Detta är inte bara på grund av vad det kan innebära i form av förbättrade villkor ombord, utan framför allt för de garantiintyg det kan innebära för hela flygsystemet. Tvivlen som vi kunde ha har inte lösts helt genom rådets inlägg. Därför frågar vi rådet om det inte anser att rådet, eller åtminstone någon medlem av rådet, skulle kunna sätta upp några svårigheter vad gäller den övergripande uppfattningen om detta organ, om det skall vara ett exklusivt gemenskapsorgan eller om det verkligen kommer att få en större utsträckning, till exempel, till östländerna. Innebär detta en svårighet och hur kommer rådet att lösa den?

Henderson
Jag tackar den ärade ledamoten för hans följdfråga. Det är en mycket självklar punkt. Det är en fråga som måste underställas rådets övervägande. Det finns en åsikt om att den behöver vara så bred som möjligt så att högsta möjliga säkerhetsstandard kan övervakas, fingranskas, och enas om över det breda området.

von Habsburg
Jag skulle vilja fråga rådsordföranden om huruvida man vid konferensen, vilken som han sade, skall skapa ett sådan organ, även kommer att överväga säkerheten inuti flygplanet. Under många ur nu har det funnits ett beslut om att man bara får ta med ett stycke handbagage ombord på flygplanet. Jag flyger en hel del och har märkt att detta inte respekteras av de flesta flygbolag. Det är en av de huvudsakliga faktorerna till osäkerhet ombord i händelse av olyckor eller svårigheter. Har han för avsikt att vidta åtgärder för att försäkra att detta särskilda problem tas med i förhandlingarna och i det förberedande arbetet för organet?

Henderson
Det är verkligen en fråga som borde ställas till flygbolagen. Jag vet att jag har syndat på den punkten vid ett antal tillfällen: jag har försökt att ta med för många väskor ombord och ibland har jag blivit tillsagd av flygbolaget att lämna väskan vid trapporna och den har lagts in i lastrummet. Det är en av de frågor som skulle kunna täckas in av säkerhetsorganet. Avsikten är att den skulle vara ansvarig för alla områden av flygsäkerhet - i synnerhet flygplatser och flygtrafikkontroll - men den skulle säkerligen också täcka det område som föreslagits.

Rübig
Herr ordförande! Jag är själv som pilot ofta i luften, och jag lägger märke till att i motsats till vad man föreställer sig så motsvarar gränssnitten, i synnerhet via Eurocontrol, ofta inte säkerhetsstandarderna. Jag tror att vi på detta område behöver nya normeringsföreskrifter som på basen av likadan mjukvara och likadan maskinvara kan bilda grundval för enhetliga europeiska överenskommelser.
För det andra får vi med GPS nya navigeringsmöjligheter. Jag var för inte alltför länge sedan i Moskva, där vi skulle få ett tilläggssystem med Glonass. I och med detta skulle en ny tidsålder bryta in för navigationen. I vilken utsträckning har detta nya organ också fått i uppgift att utforma nya säkerhetsstandarder för framtida projekt?

Henderson
Den ärade ledamoten har tagit upp en mycket relevant punkt. Jag skulle verkligen hoppas på att säkerhetsorganets hänvisningsområde skulle omfatta ansvar för att granska effekterna av den nya tekniken inom många områden av flygtrafiksäkerhet, och en kapacitet att göra rekommendationer om testning av ny teknik och ställa krav på högre säkerhetsstandard som måste uppnås.

Ordföranden
Fråga nr 5 från Alan Gillis (H-0395/98):
Angående: Penningtvätt
Med tanke på den olagliga verksamhet som utländska registrerade bolag bedriver på Irland, vilka åtgärder ämnar rådet vidta inom ramen för den europeiska politiken för narkotikabekämpning för att övertala den irländska regeringen att stoppa verksamheten vid dessa bolag, som regeringen har erkänt är inblandade i penningtvätt?

Henderson
Ett rådsdirektiv om förhindrande av användning av finansiella system för penningtvätt har funnits sedan 1991. Kommissionen avfattar med jämna mellanrum rapporter om genomförandet av detta direktiv och lägger fram dem för Europaparlamentet och rådet. Kommissionen har hitintills inte lagt fram något förslag om att ändra lagstiftningen om penningtvätt. När det gäller den särskilda fråga som ställdes av den ärade ledamoten, har inte problemet som den refererar till diskuterats inom rådets organ.

Gillis
Jag skulle vilja tacka rådsordföranden. Jag är mycket besviken över att denna mycket viktiga fråga inte står högre upp på dagordningen. Man skulle nästan kunna kalla det en skandal, faktiskt, med tanke på de hundratusentals EU-medborgare - de flesta av dem mycket unga människor - vars liv blir fullständigt förstörda av knarkhandlarna som gör sig stora förmögenheter, mycket ofta assisterade av bristfällig företagslagstiftning. De flesta av dessa unga människor går mot en mycket tidig död.
Vi i parlamentet har gjort hela drogfrågan till en topprioritet. Med hänsyn till detta skulle jag vilja fråga rådsordföranden: Anser han inte att han borde göra penningtvätt och kampen mot droger och droghandel till en topprioritet, med tanke på att Europeiska unionen nästan inte har några gränser nu och att dessa handlare har fri rörlighet?

Henderson
Jag instämmer mycket starkt med den punkt som den ärade ledamoten tar upp. Otvivelaktigt finns det ett samband mellan tillhandahållandet av droger för drogmissbruk och penningtvätt av vinsterna från droger, och ibland även säkerställande av pengar för att köpa dem till att börja med. Jag skulle vilja säga till honom att om han tror att det finns något sätt som han tror att de nuvarande reglerna inte efterlevs, borde han göra myndigheterna uppmärksammade på detta.
Ordförandeskapet har gjort hela frågan om att bekämpa denna handel med droger och besläktade aktiviteter som penningtvätt till en topprioritet. Europeiska konferensen satte upp en expertgrupp för att granska hur droger skulle kunna bekämpas över ett större område än bara Europeiska unionen men även omfattande de länder som vill ansluta sig till Europeiska unionen, av vilka en del ofta är inblandade som transitländer för drogernas ursprungskälla och är därför sammanlänkade med tillhandahållandet av finansiella resurser för att köpa dem eller profitera på dem.
Det är en topprioritet och jag är säker på att toppmötet i Cardiff kommer att vilja ta upp denna fråga. Det har varit en viktig fråga. Det är i hög grad en folkets fråga - föräldrar och andra över hela Europeiska unionen är livrädda för att deras barn skall komma i kontakt med droger och sluta som drogmissbrukare. Jag tvivlar inte på att de kommer att ge fullt stöd till de åtgärder Europeiska unionen - eller någon av länderna inom Europeiska unionen - kan vidta för att bekämpa denna ondskefulla handel.

Posselt
Jag var föredragande om östutvidgningen och inre säkerhet. Vi upplever att det på grund av de stora privatiseringsprogrammen, kombinerat med osäkra rättsstatliga situationer, i stor utsträckning bedrivs penningtvätt i kandidatländerna, för övrigt också tvätt av pengar som kommer från Europeiska unionen och sedan återförs. Tas frågan om penningtvätt upp i den strukturerade dialogen med länderna i Central- och Östeuropa och också i förberedelserna inför inträdet? Kollegan Schmid från socialdemokraterna förde in denna fråga i mitt betänkande. Det är nödvändigt att kandidatländerna före inträdet även tillgriper energiska åtgärder mot penningtvätt.

Henderson
Den ärade ledamoten har absolut rätt i att det finns och bör fortsätta att finnas en dialog mellan unionen och de länder som önskar ansluta sig till unionen om hela frågan om bekämpning av denna droghandel och de besläktade problemen med penningtvätt.
Jag hoppas att jag även kan lugna den ärade ledamoten genom att belysa det faktum att som en del av screeningprocessen, är det nödvändigt för de länder som önskar ansluta sig till unionen att anpassa sig efter unionens regelverk. Det täcker in banksystemet; och ett av elementen i banksystemet som är viktigt när det gäller detta är att följa de bankbestämmelser som, i mycket enkla ordalag, fordrar att människor anger källan till stora penningsummor som de sätter in i banksystemet. Jag vet inte om det redan gäller i en del länder som önskar ansluta sig till unionen. Det kan gälla i vissa områden, det kan i vissa banker. Som en bankrörelseenhet kommer detta emellertid att utgöra en del av screeningen inom bankväsendet och kan vara ett viktigt skydd.

Schmid
Herr rådsordförande! Den av er tidigare nämnda europeiska lagstiftningen mot penningtvätt gäller inte i Gibraltar, inte på Jersey, inte på Guernsey, inte på Isle of Man, fastän alla dessa lyder under brittisk suveränitet, och gäller inte heller i småstater som Andorra, Monaco och Vatikanstaten. Har rådet tagit upp diskussioner om hur man kan täppa till dessa luckor, som i praktiken är viktiga, eftersom penningtvätten i Europa koncentreras där?

Henderson
Jag vill inte ge svar om de särskilda områden som den ärade ledamoten refererade till. Utan förhandsbesked och detaljerad analys av situationen för varje område skulle det vara fel. Emellertid kan jag, i allmänna termer, säga att det i hög grad ligger i dessa offshorebanksektorers intresse att de anpassar sig efter de gängse bestämmelser som tillämpas internationellt. Om man finner att de inte lever upp till denna standard, kommer man att förlora förtroendet för att de skall kunna inrätta sig i resten av världens banksystem. Det skulle beröva dem en mängd insättningar som de skulle finna lockande.
Till exempel vet jag att man på Isle of Man har gjort stora ansträngningar för att göra det absolut klart att nivån på de föreskrifter som gäller där är i paritet med de som skulle krävas i London. Man kan diskutera om Londons föreskrifter är tillräckliga; men myndigheterna på Isle of Man, som ett exempel, är mycket angelägna om att försäkra att så är fallet. Även på Gibraltar har åtgärder vidtagits av regeringen för att se till att de skulle kunna försäkra alla potentiella investerare om att samma typ av internationell standard för bankväsendet gäller där som överallt annars.
Det finns således en medvetenhet hos dessa myndigheter, för deras egna kommersiella intressens skull, att de anpassar sig efter internationell standard. Det skulle utgöra en försäkran för investerare och skulle också verka avskräckande på alla potentiella penningtvättare som tror att de kan få det lättare där än i ett av banksystemen inom den huvudsakliga delen av Europeiska unionen.

Ordföranden
Fråga nr 6 från David Bowe (H-0400/98):
Angående: Rådets (miljöministrarnas) möte den 23 mars 1998
Är rådet nöjt med resultatet av miljöministrarnas möte den 23 mars 1998? Om inte, av vilken anledning?

Henderson
Jag är glad över att kunna rapportera om ett mycket lyckat resultat från miljöministrarnas möte den 23 mars. Rådet kom fram till fyra gemensamma ståndpunkter, enades om fyra uppsättningar med lösningar och gjorde goda framsteg inom ett antal nyckelområden som klimatförändringar och luftkvalitet. Detta arbete bör utgöra ett värdefullt bidrag för förbättrandet av livskvaliteten för människor i Europa. En stor del av denna framgång berodde på att vi i god tid innan hade tillgång till parlamentets synpunkter, tack vare utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydds arbete i vilket jag vet att den ärade herrn är ledamot.

Bowe
Jag tackar rådsordföranden för hans berömmande ord om utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd. Jag kommer att vidarebefordra dem till mina kolleger. Jag skulle instämma i rådets analys av det första mötet för miljöministrarna under detta ordförandeskap. Det är ett utmärkt steg framåt när det gäller att skaka av sig de sista spåren av uppfattningen om i synnerhet Förenade kungariket som " Europas lortgris" ?
Jag skulle emellertid vilja fråga vad mer - detta är bara det första steget - kommer ordförandeskapet att göra, eller anser att det redan har gjort under detta ordförandeskap när det gäller miljöområdet och för att fullständigt sopa undan denna bild av det Förenade kungariket som " Europas lortgris" ?

Henderson
Jag tackar den ärade ledamoten för hans fråga. Ordförandeskapet och rådet har vid denna tidpunkt tagit hela frågan om miljöförbättringar som en topprioritering. Som tillägg till de punkter vilka jag redan har refererat till i mitt inledande svar, är jag även glad över enandet om gemensamma ståndpunkter om de tre direktiven för deponier, utsläpp från lätta transportfordon, och utsläpp av flyktiga organiska komponenter från vissa industriprocesser. Det finns nu, förstår jag, ett yttrande från parlamentet i dessa frågor.
Rådet enades även om slutsatser gällande klimatförändringar vilka utvärderar resultatet av Kyotokonferensen i december och ställde upp de huvudsakliga prioriteringarna för arbete som måste göras när det gäller handel med utsläppsrätter och andra frågor innan nästa konferens för parterna i Buenos Aires i november. Detta är alla viktiga gärningar som har gjorts för att förbättra miljön över hela Europa, och jag hoppas att de kommer att ge viss slagkraft till hela frågan så att arbetet kan föras framåt av de ärade ledamöternas utskott och, verkligen, av framtida ordförandeskap i rådet.

McIntosh
Jag skulle vilja välkomna rådsordföranden till denna andra plats och fråga honom om han delar min oro över att det informella miljö- och transportministermötet har visat deras önskan att introducera en skatt på flygfotogen som skulle få dramatiska effekter på flygresandet? Skulle inte ministern gå med på att, de facto, transporter med flyg förmodligen är en av de renaste, mest miljövänliga sätt att transportera människor och varor över Europa och att det skulle vara fel att rikta in sig på flygtransporter på detta sätt? Skulle han inte också instämma i att införandet av en skatt på flygfotogen, vilket jag förstår säkerligen är det Förenade kungarikets miljödepartements önskan och andras över hela Europa, skulle ha en diametralt motsatt verkan på något som är en miljövänlig form av resande och på lokala ekonomier och de som är anställda vid flygplatser och av flygbolag?

Henderson
Det är alltid ett stort nöje att få frågor från den ärade ledamoten, oavsett om det är här i kammaren eller på något annat ställe. Jag vet att hon är mycket intresserad av de frågor som vi diskuterar.
Det är inte fråga om att unionen riktar in sig på en särskild ekonomisk sektor och kräver att denna sektor skall bidra i högre grad än andra sektorer till miljöfrågor. Den viktiga principen är att alla ekonomiska sektorer bör, vid alla tillfällen, noga övervaka och granska miljöeffekterna i allt de gör. Faktiskt kräver Amsterdamfördraget att unionen har vetskap om detta i alla sina åtgärder.
Jag hoppas att jag kan försäkra den ärade ledamoten om att, för tillfället, är den fråga hon refererar till ett förslag. Alla de olika organ som kommer att undersöka detta förslag kommer att granska vilka effekterna är för att se om det önskade resultatet sannolikt skulle komma till stånd. När vi har ytterligare analys och ytterligare konsultation, då kommer jag vara i en bättre position då jag kan vara mer definitiv. Jag är säker på att den ärade ledamoten kommer att återkomma till detta, om inte på detta ställe så på något annat ställe, med en liknande fråga.

Martin, David
Jag vet att McIntosh är tvungen att dela upp sin tid mellan två parlament nuförtiden, men jag undrar om hon är medveten om att vid lunchdags i dag röstade detta parlament mot idén om en skatt på flygfotogen och labourledamoterna i detta parlament stödde den ståndpunkten på hennes majestäts regerings inrådan. Jag undrar huruvida ministern skulle välkomna det beslutet?

Ordföranden
Herr Henderson, ni har ordet om ni önskar besvara denna fråga. Ni har rätt att svara eller inte svara, herr Henderson. Detta ordförandeskap erbjuder er ordet, men det är en fråga som går utanför omfattningen av den fråga som formulerats från början. Således är det ni som avgör om ni vill besvara inlägget-frågan från David Martín.

Henderson
Herr ordförande! Jag kan inte motstå en av era inbjudningar. Jag kan säga till den ärade ledamoten att jag inte var medveten om det beslutet, men det är något som kommer att tas med i beräkningen av rådet i dess överläggningar.

Ordföranden
Eftersom de behandlar samma ämne kommer frågorna nr 7 och 8 att tas upp tillsammans:
Fråga nr 7 från Pedro Marset Campos (H-0405/98):
Angående: Situationen i Palestina
Med beaktande av den israeliske regeringschefen Netanyahus oacceptabla uppträdande då rådets ordförande, utrikesminister Cooks, nyligen besökte Israel, kan rådet inte instämma i att EU borde uppträda fastare, med alla de konsekvenser detta kan föra med sig, och med beslutsamhet stödja Osloavtalen och FN: s resolutioner samt kräva att Israel respekterar FN: s och Säkerhetsrådets samtliga resolutioner?
Vilka åtgärder ämnar rådet vidta för att se till att den israeliska regeringen godkänner och respekterar FN: s resolutioner? Fråga nr 8 från Sören Wibe (H-0414/98):
Angående: Ekonomiska sanktioner mot Israel
Jag tycker att det var ett mycket modigt handlande av den brittiske utrikesministern Cook när han nyligen besökte Israel/Palestina. Den israeliske premiärministern visade dock ingen förhandlingsvilja utan agerade tvärtom mycket arrogant.
Anser inte rådet att mer konkreta krafttag måste tagas mot Israel, kanske i form av ekonomiska sanktioner, för att få dem att respektera ingånget fredsavtal?
Henderson
Rådets inställning till fredsprocessen i Mellanöstern är stadigt grundad på internationell lagenlighet, omfattande FN: s resolutioner 242, 338 och 425. Rådet har under årens lopp konstant uppmanat Israel att rätta sig efter dessa resolutioner. Rådet är fast övertygat om att Osloprocessen och principen om land för fred representerar de bästa utsikterna för en lösning som ger rättvisa åt palestinierna och säkerhet för israelerna.

Marset Campos
Herr rådsordförande! Jag tackar för det svar ni har givit, men jag anser att det är otillräckligt av följande skäl: För 50 år sedan skapades staten Israel och för 50 år sedan åtog sig FN att konstituera staten Palestina.
Israel har en stor allierad i USA, med sin lobby, medan Palestina borde få ett speciellt stöd från oss, såväl för freden i Mellanöstern som för Medelhavsområdets framtid.
Anser inte rådet att vi borde öka Europeiska unionens engagemang för att få - som det alltid har varit - en vision av solidaritet och en vision av ett strikt uppfyllande av den internationella lagstiftningen, inför president Netanyahus agerande som sätter hinder för fredsprocessen?

Henderson
Jag håller i hög grad med om punkten som togs upp av den ärade ledamoten om att det finns ett behov och att det är riktigt att Europeiska unionen är involverad. Faktiskt har den ett ansvar att försöka göra allt den kan för att lösa de olika meningsskiljaktigheterna i Mellanöstern. Jag kan inte minnas att jag varit på något möte i rådet under det senaste året där det inte har varit en diskussion om aktiviteter å unionens vägnar för att försöka bidra till fredsprocessen.
Under ordförandeskapet har det varit två besök till Mellanöstern, det andra av premiärminister Blair, vilket resulterade i en konferens i London vid vilken det skedde ett försök att driva fredsprocessen vidare. Konferensen i London var viktig för den återupprättade dialogen. Det finns nu en möjlighet till vidare dialog på inbjudan av den amerikanska regeringen. Såvitt jag förstår är ärendet som utfärdats av den amerikanska regeringen vida acceptabelt för president Arafat. För tillfället vidtas steg både av den amerikanska regeringen, med stöd av Europeiska unionen, för att försöka övertala Netanyahu att också delta i dessa överläggningar. Vi har fått hjälp av vår särskilda representant som nyligen har åtagit sig mycket hårt arbete å unionens vägnar i Mellanöstern.
Det är mycket viktigt, med tanke på att vi är områdets största biståndsgivare, att vi även använder vår politiska skyldighet att försöka hjälpa till i fredsprocessen och att fortsätta att utöva maximal press på de inblandade parterna för att försöka medla fram en lösning.

Wibe
Jag vill tacka rådsordföranden både för hans svar och, framför allt, för det brittiska ordförandeskapets insatser i detta område som jag verkligen uppskattar. Jag undrar dock ändå, liksom Marset Campos, om det inte behövs litet mer konkreta åtgärder i form av politiska eller ekonomiska påtryckningar på Israel för att förmå landet att delta i fredsprocessen.
Jag vill ställa en konkret fråga: Har rådet under sitt ordförandeskap exempelvis uppmanat eller krävt av Israel att landet skall tillåta de miljoner palestinska flyktingar som nu sedan generationer tillbaka lever i flyktingläger utanför Israel att få återvända till sitt forna hemland? Har det t.ex. också krävts av Israel att landet skall återlämna de palestinska egendomar som stals från det palestinska folket i samband med kriget 1948?
Jag tror att det är denna typ av konkreta krav som måste ställas för att man skall förmå Israel att ändra sitt nuvarande farliga agerande.

Henderson
Jag tackar den ärade ledamoten för hans fråga. Vid många tillfällen under detta ordförandeskap har rådet försökt att sätta press på parterna i Mellanöstern, inklusive premiärminister Netanyahu för att försöka övertala dem att vidta åtgärder i frågan som den ärade ledamoten refererar till och faktiskt många andra frågor.
Det är viktigt att göra framsteg i små etapper, om det är det enda sättet som man kan göra framsteg på. Många av de som är inblandade eller som har kunskap om omständigheterna inser att det faktiskt måste finnas den typ av dialog som samtidigt tacklar de olika politiska och ekonomiska frågorna så att det sker framsteg som en del av ett paket som alla parterna är engagerade i.
Problemet med att lägga tonvikten på en del är att framsteg på lappverksbasis inte alltid är permanenta och ofta leder till en situation inom en nära framtid där det sker en tillbakagång av eventuella framsteg som har gjorts. Det är därför det finns ett behov av en bredare dialog involverande de politiska och ekonomiska frågorna. Vi har uppmanat israeliska regeringen att delta i det senaste amerikanska initiativet. Åtminstone är dialogen tillbaka - till viss del - på rätt spår efter samtalen i London.

Ordföranden
Fråga nr 9 från Anna Karamanou (H-0411/98):
Angående: Krigsscener i elektroniska spel
Enligt en undersökning som tidningen " Kathimerini" nyligen gjort så har krigsindustrin, med stöd av teknik från sina likar, funnit ett användbart fält för att utvidga sin affärsverksamhet inom leksaksmarknaden. Genom krigsscener och bilder från slagfält utbildas barn i krigföring, användande av våld, slughet och list, i syfte att de skall bli moderna superkrigskämpar. Öknarna i Irak och Kuwait är skådeplats för spel som " Desert Tank" , " Super Battletank" , " M1 Abrahams" och " Desert Strike" , och i dessa uppmanas spelarna att manövrera stridsvapen och krigshelikoptrar och att krossa de " icke-kristna terroristernas" gömställen.
Vilka åtgärder avser rådet att vidta för att skydda barns psykiska hälsa från alla typer av profitörer och krigshetsare, och på vilket sätt avser det att agera för att de europeiska värderingarna om fred samt om förkastande av krig och våld som ett sätt att lösa konflikter, skall föras vidare till de yngre generationerna?

Henderson
Rådet har undersökt två förslag om relaterade ämnen. Först ett förslag till beslut om en flerårig handlingsplan på gemenskapsnivå om verkande för säkert användande av Internet. Handlingsplanen skulle verka för flera åtgärder mot våld och illegalt material på Internet, omfattande, för det första system för benämning och klassificering av material i enlighet med exempelvis dess våldsgrad. Föräldrar skulle kunna använda de så kallade filterprogrammen som kan stoppa tillträde till material som har klassificerats som våldsamt. För det andra heta linjer för Internetanvändare för att rapportera illegalt material och möjliggörande för rättsinstanser att åtala dess upphovsmän. För det tredje, andra medvetandehöjande åtgärder så att föräldrar vet vilka instrument som finns tillgängliga för att skydda deras barn. Rådet undersöker även ett förslag till en rekommendation om skyddande av minderåriga och mänsklig värdighet när det gäller audiovisuella tjänster och informationstjänster. Förslaget rekommenderar att medlemsländer frivilligt etablerar nationella ramverk för skydd av minderåriga inom området TV- sändningar och online tjänster, i synnerhet genom att uppmuntra de inblandade parterna - användare, konsumenter, företag och statliga myndigheter - att ta del i utvecklandet och genomförandet av åtgärder för det ändamålet. Det rekommenderar även etablerandet av självreglerande ramverk och uppförandekodex på nationell nivå för online tjänster. Jag hoppas att rådet och parlamentet kan fortsätta sitt nära samarbete när det gäller båda åtgärderna för att se till att de antas så snart som möjligt.

Karamanou
Herr rådsordförande! Av ert svar fick jag det intrycket att frågan inte behandlas med den uppmärksamhet som dess allvarliga innebörd kräver. Man kan inte betrakta det som någonting oväsentligt, att institutionerna bokstavligen har tappat kontrollen över den unga europeiska generationens uppfostran, som i stället hamnat i händerna på profitjägare och i synnerhet dem som drar nytta av att odla våldet bland ungdomarna. Andra som uppmuntrar ungdomarna till våld är de som via videospel och cd-rom - och jag tänker inte bara på Internet - instruerar våra barn om krigsscenarier och bokstavligen undervisar dem i krigskonst ungefär som i det gamla Sparta. Vi blir dagligen vittnen till ökande våld och brottslighet bland barn, och jag anser att rådet bör överväga allvarligare åtgärder än en enkel rekommendation. Jag anser att den befintliga lagstiftningen på EU-nivå inte täcker denna fråga, som jag anser vara av grundläggande betydelse. Vidare anser jag att det är få marknader som är så farliga som videospelsmarknaderna. Det finns en artikel om detta i the Economist i januari 1998, som jag föreslår att ni studerar, herr rådsordförande.

Henderson
Jag tackar den ärade damen för hennes följdfråga. Jag tycker att hon lägger ytterligare betoning på behovet av vidta åtgärder. Jag kan faktisk inte tillägga något till vad jag redan har sagt om de åtgärder som är praktiska, men jag vet att det finns miljontals människor över hela Europeiska unionen som har starka känslor om detta. Det är därför som det är viktigt att vi lägger fram förslag om att göra vad vi kan i praktisk mening för att försöka skapa en bättre miljö för teknologier som Internet.

Elliot
Får jag säga till rådets ordförande att jag fann hans svar mycket positivt och synnerligen uppmuntrande. Jag är mycket nöjd med det, men skulle vilka fråga honom om det inte finns ytterligare åtgärder som vi kan vidta. Det är bra att föräldrar skall ta ansvar, men ett av problemen med Internet är att det i de flesta familjer är de unga människorna och barnen som vet hur man använder Internet och föräldrarna har inte en aning.
Det verkar som om att vi måste göra mer åt de människor som tjänar stora pengar på att gynna våld på detta sätt. Jag undrar om vi kan granska möjligheten att vissa av dessa frågor, i synnerhet när inslag av ras- och religionshat är med i bilden, strider mot den nya artikel som man enades om vid konferensen om Amsterdamfördraget om icke-diskriminering. När det är ratificerat kanske det kan vara ett verktyg genom vilket vi skulle kunna åtala en del av dessa människor. När allt kommer omkring, skapades Europeiska unionen till stor del beroende på två världskrigs lidande och elände men det finns en ny generation av unga människor som växer upp som inte känner till hur fruktansvärt krig verkligen är. Denna typ av uppsnyggad våldspresentation är verkligen extremt oroande.

Henderson
Den ärade herrn tar upp två viktiga punkter. Det är en mycket reell fråga att föräldrar måste klara av att vidta åtgärder på Internet för att stoppa material som de inte vill att deras barn skall se. Jag tycker det är svårt att sköta videon på rätt sätt, och jag måste vanligtvis få min son att visa mig hur jag skall hantera den, men det är mycket enkel teknik i jämförelse med Internet. Det är en mycket reell fråga, och kanske lokala myndigheter skulle kunna erbjuda föräldrar råd om hur de skall lära sig hantera teknologin.
När det gäller frågan om vad som skall hända med dem som tillverkar material som strider mot lagen: Om det strider mot den existerande lagen, då bör det rapporteras till myndigheterna, och det skulle vara upp till åtalande myndigheter över hela unionen att besluta om det fanns ett fall som de kunde föra inför domstol eller inte. När det gäller om situationen kommer att förändras eller inte efter Amsterdamfördraget kommer det att finnas ytterligare en skyldighet för gemenskapen att se till att alla åtgärder som den vidtar inte är diskriminerande, och det är något som måste bäras i minnet att i alla verksamheter som vi företar oss som en gemenskap för att försöka kontra effekterna av en del av de skadliga produkter som finns på Internet.

Ordföranden
Fråga nr 10 från Hans Lindqvist (H-0416/98):
Angående: Harmoniserad EU-miljömärkning
I Sverige är vi lyckligt lottade med tre pålitliga miljömärkningssystem. Bra Miljöval, Svanen och KRAV. Miljömärkningen har i Sverige fått ett genomslag som saknar motstycke i andra EU-länder. Det är resultatet av ett medvetet arbete från miljörörelsen med att stimulera efterfrågan på miljömärkta produkter och ett stort intresse från ett växande antal miljöengagerade konsumenter.
EU förbereder ett förbud mot svensk miljömärkning. Enligt ett nytt direktivförslag skall bara EU: s egen miljömärkning EU-blomman tillåtas. Fristående miljömärkningar som Naturskyddsföreningens Bra Miljöval förbjuds. Trots intensiv satsning sedan 1992 har EU-systemet inte mer än en handfull licenstagare. Systemet har så stora brister att det inte varit attraktivt varken för licenstagare eller konsumenter. Enligt uppgift kommer miljöorganisationerna inte längre garanteras plats i det rådgivande forum som finns under kommissionen.
Med anledning av detta vill jag fråga vad rådet avser göra för att stoppa kommissionens försämringar på miljöområdet.

Henderson
Ett av målen med kommissionens förslag om uppdelning av direktiv 880/92, som etablerade ett miljömärkningsprogram för gemenskapen, är att garantera större konsekvens och komplementaritet mellan det programmet och andra program som används inom gemenskapen.
Förslaget försöker inte att förbjuda att andra program som används på nationell eller regional nivå. Rättare sagt skulle effekten av artikel 11 i det nya direktivförslaget bli att inom fem år skulle nationella program begränsas till de produktgrupper för vilka det inte fanns några fastställda kriterier i gemenskapsprogrammet.
Rådets arbetsgrupp har hållit en inledande diskussion om förslaget, med representanter från kommissionen närvarande, och detta var en av de frågor där ett antal medlemsländer uttryckte oro. Det finns för närvarande inga planer på ytterligare diskussion av förslaget.

Lindqvist
Vi har ju just i dag diskuterat ett betänkande om denna fråga i parlamentet. Parlamentet ställde sig då bakom krav på att inga försämringar får ske i de nationella reglerna på grund av att man inför EU-regler som skall gälla generellt i hela EU-området. Det sades mycket tydligt att man efter femårsperiodens utgång måste kunna garantera att gemenskapens miljömärkningar är minst lika hårda som de märkningar som tillämpas i de bästa av de nationella miljömärkningsprogrammen.
Min följdfråga är: Ställer sig rådet bakom detta beslut av parlamentet, och vilka slutsatser drar rådet i övrigt av den väldigt positiva debatten i parlamentet i dag?

Henderson
Som den ärade ledamoten känner till, och jag tackar honom för hans fråga, har det inte funnits ett nödvändigt stödet i rådet för ett liknande förslag.
Huruvida rådet skulle acceptera förändringar som föreslås av den ärade ledamotens utskott eller inte är något som jag inte kan kommentera vid denna tidpunkt - det antogs så sent som i dag. Men det är en fråga som är i rådet och det är upp till rådet och medlemsländerna att göra en uppskattning av förslagens effekter på saker och ting generellt för programmet för att se huruvida eller inte deras ursprungliga reservationer har tillmötesgåtts.

Ordföranden
Fråga nr 11 från Maj Theorin (H-0417/98):
Angående: Gemensamt militärt försvar
I Amsterdamfördraget har frågan om ett gemensamt militärt försvar och en omedelbar integration av VEU i EU lyfts ut, däremot har frågan om humanitära insatser, fredsbevarande operationer, tidig förvarning och konfliktlösning ansetts som viktiga gemensamma frågor. Trots detta återkommer ständigt förslag om ett gemensamt försvar i Europaparlamentet. Anser rådet att ett gemensamt militärt försvar kommer att förverkligas inom en snar framtid?

Henderson
Efter ratificerandet av Amsterdamfördraget kommer den nya artikel J 7 i TEU fastställa att " Den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken skall omfatta alla frågor som gäller unionens säkerhet, inklusive den gradvisa utformningen i enlighet med andra stycket av en gemensam försvarspolitik som skulle kunna leda till ett gemensamt försvar, om Europeiska rådet beslutar det" .
Underställt antagande av ett sådant beslut av medlemsländerna " i enlighet med deras konstitutionella bestämmelser" , beskriver det nya fördraget därför gemensamt försvar som en möjlighet som står öppen inför framtiden under de villkor som ställts upp i artikeln. Vid fördragets ikraftträdande definierar denna text parametrarna för unionens hanterande av frågan om ett gemensamt försvar.

Theorin
Tack för svaret på min fråga. Det är alldeles riktigt som rådets företrädare säger, att det står så i paragraferna, och det står också if the council so decides . Att de orden är införda efter Maastrichtfördraget beror naturligtvis också på att det finns en serie av länder i EU som inte ställer upp på ett gemensamt försvar nu. Det finns ju många som har klarlagt att Amsterdamfördraget innebär att frågan om ett gemensamt försvar för ganska lång tid har skjutits åt sidan med nuvarande beskrivningar. Det gäller England, Danmark, Sverige, Irland, Österrike och Finland som alla säger att i dess nuvarande form är de inte beredda att ingå i ett gemensamt försvar.
Enligt min tolkning är därmed rådets svar på min fråga att det inom en nära framtid inte är aktuellt med ett gemensamt försvar.

Henderson
Jag skulle vilja tacka den ärade ledamoten för hennes fråga. Jag hoppas att jag kan försäkra henne att rådet för närvarande har kapacitet att debattera utrikes- och försvarspolitik och, gör det faktiskt vid många tillfällen. Men artiklarna som den ursprungliga frågan gällde handlade om gemensamt försvar.
Den ståndpunkt som antogs i Amsterdam är en ståndpunkt som är acceptabel för alla länder inom unionen. Det är en som medger en debatt, det är en som medger så mycket gemensamt handlande som är praktiskt under Petersbergsuppdragen, där det finns ett behov av aktivitet för att underlätta en kris eller liknande.
Frågan om militärt försvar är något som måste beslutas i ett annat forum. Det finns olika uppfattningar om den frågan. Det finns olika sammanslutningar inom unionen i försvarsfrågor och jag kan inte i en nära framtid se någon förändring i det avseendet.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Henderson. Vi har exakt fem minuter kvar av den tid vi hade kommit överens om. Jag föreslår att vi ger ett gemensamt svar på frågorna nr 12 och 13. Jag är säker på att den korthet som ni har vant oss vid och även Newens och Gahrtons disciplin kommer att göra det möjligt för oss att avsluta 19.10 som vi har bestämt.
Eftersom de behandlar samma ämne kommer frågorna nr 12 och 13 att tas upp tillsammans:
Fråga nr 12 från Arthur Newens (H-0419/98):
Angående: Irak och FN: s avtal
Kan den tjänstgörande ordföranden redogöra för hur det avtal som FN och Irak nyligen slöt om att inspektera anläggningarna för massförstörelsevapen och öka livsmedels- och läkemedelsförsörjningen och det humanitära biståndet fungerar i praktiken? Fråga från nr 13 Per Gahrton (H-0455/98):
Angående: Irak-bojkotten
Vid en EU-konferens om humanitär hjälp till Irak i början av april gick kommissionär Bonino till starkt angrepp på Irak-bojkotten för dess negativa humanitära effekter.
Delar rådet kommissionär Boninos uppfattning att Irak-bojkotten drabbar oskyldiga mer än Saddams regim? Är rådet berett att ta initiativ till åtgärder för att mildra eller upphäva Irak-bojkotten?
Henderson
Unscoms inspektioner av känsliga platser började igen den 6 mars. Allt gick vidare med fullt irakiskt samarbete, om än med en del byråkratiska förseningar. Inspektionerna av president palatsen följde snart efter den 26 mars och den 4 april, utan några större svårigheter. Förenta nationernas humanitära hjälpprogram under säkerhetsrådets resolution 1153 kommer inte att träda i kraft förrän Iraks regering har lagt fram en distributionsplan till FN och båda sidor har enats om denna plan.
Mat och medicin har aldrig underställts några sanktioner. Under FN: s humanitära olja-mot-mat program kan den irakiska regeringen exportera stora mängder olja för att finansiera inhandlandet av humanitära varor. I enlighet med FN: s generalsekreterares nyliga rekommendationer för förbättring av programmet olja-mot-mat, kommer den irakiska regeringen under nästa fas i programmet att kunna mer än dubbla volymen på sin export av olja till 3, 5 miljarder amerikanska dollar under en sexmånadersperiod.
EU-mötet nyligen, vid vilket den humanitära situationen i Irak diskuterades, demonstrerade Europeiska unionens och det internationella samfundets fortsatta engagemang i att göra allt den kan för att hjälpa det irakiska folket. Beklagligtvis delas inte detta engagemang av den irakiska regimen. Regimen har mycket stora resurser till sitt förfogande under FN: s humanitära program, men väljer att inte använda dem för att hjälpa vanliga iraker. EU kommer att fortsätta att stödja FN: s ansträngningar att övertala Iraks regering att utnyttja de resurser som står till dess förfogande för att på bästa sätt möta det irakiska folkets behov. Villkoren för att häva FN: s sanktioner mot Irak är tydliga: När Irak rättar sig efter alla de relevanta FN resolutionerna kan sanktionerna hävas.

Newens
Accepterar rådets ordförande, likväl, att överenskommelsen som har gjorts med Irak av FN: s generalsekreterare inte har lett till någon verklig ökning av importnivån för livsmedel och medicinska förnödenheter, vilka bara ligger på en nivå som är en tredjedel av de volymer som importerades före sanktionerna, något som orsakar stora vedermödor och många dödsfall som, naturligtvis, delvis är den irakiska diktatorns fel?
Kommer han genom lämpliga kanaler ta upp de allvarliga byråkratiska förseningarna orsakade av Förenta nationernas sanktionskommitté och även uteslutandet av ett stort antal varor, inklusive sådant som mikroskop, glasögon, spatlar, termometrar och vaselin, som inte kan anses vara militära förnödenheter och som slår mot de mest sårbara delarna av befolkningen, inte Saddam Hussein och hans särskilda anhang?

Henderson
Jag tackar den ärade herrn för hans fråga men jag måste säga till honom att det är Saddam som använder barn för att leka politik. Möjligheten för den irakiska regeringen att få mat och förnödenheter mot olja har alltid funnits där. Det förstärktes i överenskommelsen som medlades fram av FN: s generalsekreterare. Möjligheten finns fortfarande där om Irak uppfyller de mycket skäliga villkor som har fastslagits.

Gahrton
Rådets företrädare säger att det är Saddam som använder barn för att " leka politik" . Vi är alla här säkert övertygade om att Saddamregimen är en motbjudande diktatorisk regim, men det är väl ändå litet för enkelt att skylla allt på Saddamregimen. Det finns ju rapporter från mängder av humanitära organisationer, som på intet sätt stöder Saddamregimen, om de fruktansvärda konsekvenser som bojkotten har lett till.
Min fråga utlöstes av att också kommissionär Bonino har insett att effekterna är fruktansvärda. Är det ändå inte så att rådet måste ta hänsyn till de reella effekterna av bojkotten och inte bara skylla på Saddam? Därför vill jag fråga följande: Vilka exakta villkor skall uppfyllas? Hur vet man att Irak har uppfyllt alla FN: s villkor? Hur skall man någonsin kunna bevisa att det inte finns ett enda illegalt vapen i Irak?

Henderson
Medan jag tackar den ärade ledamoten för hans fråga, får jag säga till honom att anledningen till att möjligheten att få mat och förnödenheter mot olja är tillgänglig beror på att rådet och våra internationella allierade i Förenta nationerna är medvetna om den potentiella effekt det kan ha på ett samhälle att inte ha tillgång till dessa viktiga artiklar. Det är därför som alla ansträngningar har gjorts för att möjliggöra för Irak att inhandla den nödvändiga utrustningen och förnödenheterna. Det är Irak som har valt att inte tillmötesgå de mycket rimliga villkor som har fastställts och gång på gång upprepats av FN: s generalsekreterare i hans senaste förslag till den irakiska regeringen. Möjligheten har alltid funnits. Den är fortfarande tillgänglig och det är upp till Irak att reagera på en mycket rimlig ståndpunkt å sitt folks vägnar som är i desperat behov av dessa förnödenheter.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Henderson.
Ärade ledamöter, då tiden för frågestunden med frågor till rådet har tagit slut kommer frågorna nr 14 till 38 att besvaras skriftligt.
Jag förklarar härmed frågestunden avslutad.
Jag vill uttrycka min tacksamhet till Hendersson.
Papakyriazis har ordet för en ordningsfråga.

Papakyriazis
Herr ordförande! Den ordningsfråga jag vill ställa är självklar. Jag vill uttrycka mitt missnöje och protestera mot att vi inte fick tid att behandla fler frågor. Jag förstår naturligtvis er ställning, jag respekterar den fullständigt, men detta är verkligheten. Vidare tar jag hänsyn till att en debatt som den om Kosovo är en mycket viktig anledning till denna försening, men frågan kvarstår, herr ordförande, jag hoppas att ni förstår det och jag ställer en fråga som inte är rent retorisk utan sakligt grundad: Om jag anser att min fråga är aktuell och viktig och med tanke på att debatten om den har skjutits upp av ovannämnda anledning, kan jag då ta upp frågan igen under följande sammanträdesperiod?

Ordföranden
Herr Papakyriazis, två frågor. Den första: Föredragningslistan fastställs på ordförandekonferensen. Således skulle jag vara tacksam om ni framför de klagomål ni har om föredragningslistan till er representant på mötena med gruppernas ordföranden. Detta ordförandeskap har väntat i en halv timma på att kunna inleda frågestunden. Således skulle jag vara er ytterst tacksam om ni vände er med alla era anmärkningar i denna fråga, vilken jag endast administrerar, till ordföranden för er grupp.
Den andra frågan är om ni i fall ni drar tillbaka er fråga kan omformulera den. Om ni inte drar tillbaka den, kommer er fråga att besvaras skriftligt, som jag har sagt tidigare, inom 48 timmar. Således, herr Papakyriazis, har ni möjligheten att få ett skriftligt svar inom 48 timmar, eller dra tillbaka er fråga och, i det fallet, kommer den på nytt upp i frågestunden, men jag kan inte garantera att den frågan kommer att tas upp i kammaren.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.15 och återupptogs kl. 21.00.)

Samarbete mellan EU och Medelhavsländerna (fortsättning)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om de muntliga frågorna till rådet och kommissionen om associationsavtalen i Medelhavsområdet.

Sakellariou
Herr ordförande, herr vice ordförande i kommissionen! De stora rubrikerna i nyheterna i morse löd: " Palestinier i Jerusalem stacks ned av judiska extremister och israeliskt flygvapen bombar södra Libanon med fyra döda bland civilbefolkningen som följd."
Detta är elementen i fredsprocessen på Netanyahus sätt! Vi skall inte inbilla oss någonting: Fredsprocessen mellan Israel och Palestina har absolut stannat upp, för att inte säga att den har upphört att existera. Osloavtalen, grundvalen för denna fredsprocess, respekteras inte längre av den israeliska regeringen. Vi måste notera detta faktum, eftersom det träffar hela Europa-Medelhavspartnerskapet på en öm punkt. I början av partnerskapet försökte vi att skilja Europa-Medelhavspartnerskapet från fredsprocessen. Jag hoppas att det i dag står klart för var och en att det inte går. Om vi vill göra framsteg i Europa-Medelhavspartnerskapet, måste vi också blanda oss i den s.k. fredsprocessen. Då måste vi få ha ett ord med i laget när man förhandlar mellan Israel och Palestina.
En andra punkt som under den senaste tiden har påverkat oss, herr vice ordförande, och som också hänger mycket intimt samman med Barcelonaprocessen, är Algeriet. Europaparlamentets delegation har, anser jag, åstadkommit en möjlighet till dialog med Algeriet. Mycket betraktas också i dag med andra ögon av detta parlament. Framför allt kunde våra kolleger, som var där och som har lagt fram en utförlig rapport för oss, korrigera en hel mängd felaktig information. Vi måste konsekvent gå vidare på denna väg. Vi måste söka samarbete med våra kolleger i den algeriska nationalförsamlingen och hjälpa dem att fortsätta den demokratiseringsprocess som på ett framgångsrikt sätt inleddes i och med valen. Det finns inte mycket vi kan göra, men vi bör vara beredda att göra det som vi faktiskt kan, nämligen att hjälpa Algeriet genom att reagera på de problem de har, så att vi är beredda att samarbeta med dem. t.ex. när det gäller bekämpning av terrorismen, inte i Algeriet, utan i våra länder, i Europa. Hittills har vi nämligen varit mycket försumliga i denna fråga, och vi har låtit terrorismen gro hos oss.

Dimitrakopoulos
Herr ordförande, herr vice ordförande i kommissionen! Det är verkligen ett viktigt sammanträde i Europaparlamentet, eftersom det gäller vilken betydelse Meda-programmet och dess olika aspekter har nu och i framtiden. Det råder inget tvivel om att såväl programmet i sin helhet som de olika Med-programmen är ett viktigt - kanske det viktigaste - instrument för att Medelhavspolitiken skall lyckas. Som ni också själv sagt upprepade gånger på förmiddagen i dag, herr vice rådsordförande - och jag håller med er - står denna politik inför vissa problem, främst därför att det finns krishärdar i det betydelsefulla Medelhavsområdet. Det finns inga invändningar, tvärtom tror jag att det råder enighet i denna kammare om att Meda-programmet inte bara måste fortsätta utan också täcka ett allt vidare spektrum av frågor som rör Medelhavet. Det råder heller inget tvivel om att Meda-programmet med allt det som kan åstadkommas inom programmets ram kan ge ett mycket viktigt bidrag till strävan att finna politiska lösningar.
De aktuella krishärdarna i Medelhavsområdet, i Turkiet, i Mellanöstern och i Algeriet kan emellertid inte bara hanteras med ekonomiska åtgärder; det krävs politiska lösningar, det krävs politiska förslag. Detta säger jag och vänder mig till rådet. Det räcker inte att klaga över att det finns problem. Det räcker inte att konstatera att vi många gånger inte är närvarande. Vi måste gå ett steg längre. Vi måste formulera förslag, och dessa förslag kan formuleras. Vi har talat många gånger och vi kommer att tala ännu fler gånger om Mellanösternfrågan, det är en viktig fråga. Men det räcker inte att konstatera, vi måste presentera konkreta förslag, som inte bara täcker de bilaterala relationerna mellan Israel och de palestinska myndigheterna, utan också de övriga länderna i området, såsom Syrien, Libanon och även Jordanien, länder som är viktiga faktorer för freden och stabiliteten i Mellanöstern. Vi har talat och vi kommer att tala ännu fler gånger om Algeriet, och jag håller med min kollega Sakellariou om att Europaparlamentet har åstadkommit en stor öppning. Nu kommer det an på både rådet och kommissionen - och jag är glad, herr kommissionär, att ni har skickat en grupp - att utnyttja denna öppning i praktiken. Det räcker inte att säga att islamismen är en förbannelse. Vi måste finna ett sätt, det rätta sättet att bemöta den.

Papayannakis
Herr ordförande, herr kommissionär! Liksom 1972 föreslår vi också i dag för Medelhavsområdet i allmänhet samarbete och hjälp på det ekonomiska planet, låt vara att det denna gång är på något högre nivåer.
Men liksom då har det också nu i Medelhavsområdet i vidare mening uppstått politiska frågor och framförts krav, inför vilka Europeiska unionen fortsätter att inta en passiv och motsägelsefull hållning, präglad av feghet och frånvaro, även om unionen nu visserligen föreslår någon slags otydlig dialog. Men i Algeriet får man leta efter Europeiska unionen, i västra Sahara är den frånvarande, i Mellanöstern är den i själva verket bara åskådare, på Cypern minskar den sin ursprungligen positiva politiska inblandning, gentemot Turkiet intar EU ibland en " hård attityd" utan något påtagligt resultat, ibland tolererar det att detta land på ett oacceptabelt sätt blandar sig i unionens inre angelägenheter, såsom nyligen genom det karakteristiska veto som Turkiet inlade mot EU-program på bebodda grekiska öar.
Jag behöver inte fortsätta, herr ordförande. Jag anser att så länge det inte finns en verklig gemensam utrikespolitik, som garanterar säkerhet, integritet, fred och gemensam utveckling, finns det risk för att dagens försök kommer att misslyckas i likhet med det försök som gjordes 1972, vilket vi kallade " total Medelhavspolitik" , kanske något ironiskt.

Ordföranden
Jag har mottagit sju resolutionsförslag i enlighet med artikel 40.5 i arbetsordningen.

Marín
Herr ordförande! Jag vill bara svara kort på diskussionen denna förmiddag. Ni får inte glömma att när allt kommer omkring, är Medelhavsprogrammet från Barcelonakonferensen knappt två år gammalt, och att ett så långsiktigt program som skapandet av en frihandelsmarknad är något som kommer att kräva mycket mer tid och att dessa två år har varit en tvåårig inkörsperiod, och en mycket svår inkörningsperiod.
Glöm inte, som jag sade förut, varifrån vi kommer och vart vi är på väg.
Det första året av tillämpning av Meda-programmet, tog Europaparlamentet beslutet att slå fast en negativ reserv på 20 procent. Förra året låg den på 10 procent. I år finns det ingen reserv.
Vi får inte heller glömma något som är uppenbart och som Sakellariou och de övriga talarna har nämnt. Så länge avsaknaden av fred i Mellanöstern fortsätter att sabotera Barcelonaprocessen kan vi arbeta väl i den andra pelaren, det vill säga, med associationsavtalen. Men vi kan inte arbeta normalt i den första pelaren - säkerhet, fred och stabilitet, förtroendeåtgärder och Medelhavsstagdan - av uppenbara skäl. Vad gäller tredje pelaren - sektorskonferenser och det civila samhället, är vårt arbete mycket svårt eftersom ni vet att vi förra året var tvungna att ställa in åtminstone tre sektorskonferenser för vissa kom, så kom inte andra och, och om några kom, så kom inte andra.
Följaktligen handlar det om en mycket allvarlig fråga. Jag hoppas att vi alla den sjätte i Palermo kan lösa situationen. Det kommissionen försöker sig på är just att skilja Barcelonaprocessen från växlingarna i fredsprocessen, för så länge man fortsätter att utbyta förebråelser med varandra, är det mycket svårt att arbeta från dag till dag.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionär Marín.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12. 00.

Kosovo (fortsättning)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om rådets och kommissionens uttalanden om Kosovo.

Titley
Herr ordförande! Jag tar till orda, inte som man brukar för att göra ett inlägg i debatten, utan beroende på att tidigare denna eftermiddag förkortades debatten om Kosovo, och det uppstod en viss grad av kaos beroende på att vi försökte få ett uttalande från rådets ordförande och från kommissionen, och debattinlägg från ledamöter i de politiska grupperna.
Under den röran ställde Cars en fråga till Henderson, rådets ordförande, om ett möte han hade hört talas om mellan Milosevic och Rugova för att försöka lösa en del av problemen i Kosovo. Henderson kunde inte svara på den frågan från Cars. Han har bett mig att bekräfta att ett sådant möte kommer att äga rum och att ordförandeskapet har, sent denna eftermiddag, utfärdat följande uttalande:
" Det är goda nyheter att Milosevic och Rugova kommer att mötas ansikte mot ansikte på fredag. Detta möte har gjorts möjligt genom ihållande påtryckningar från EU, kontaktgruppen och andra i det gemensamma samfundet på båda sidor under de senaste två månaderna för att starta en meningsfull dialog. Vi har alla uppmanat president Milosevic att tydligt inrätta sig i den nödvändiga politiska processen. Vi vänder oss nu till båda sidor för att till fullo försöka utnyttja denna möjlighet till konstruktiv dialog, i synnerhet till myndigheterna i Belgrad, med tanke på dess primära ansvar som en regering att söka förhandlingslösningar."
Jag är säker på att detta parlament kommer att reagera med entusiasm på denna nyhet eftersom det är exakt det vi har arbetat för. Henderson har bett mig meddela att han ber om ursäkt för att han inte svarade direkt på Cars fråga, men det var en konsekvens av omständigheterna.
Jag förstår dock att detta enda möte i Belgrad kommer att följas av förhandlingar i Pristina inom en vecka och att det kommer att bli möten varje vecka därefter. Därför är detta ett större genombrott i konflikten. Det är exakt vad ledamöterna i Europaparlamentet krävde.

Sarlis
Herr ordförande! Jag måste för andra gången få protestera mot det sätt på vilket debatten om Kosovo genomförs. Av orsaker som jag inte känner till avbröts debatten om Kosovo för att lämna plats åt frågestunden. Jag vill inte utkräva ansvar av er kollega som satt som ordförande i parlamentet, men under alla omständigheter är det någons fel eller också är det någon som inte har beräknat talartiden på rätt sätt. Det får inte inträffa att vissa frågor drar ut på tiden, i det aktuella fallet Indiens problem, så att vi som har anmälts som talare av våra politiska grupper inte får möjlighet att tala.
Inledningsvis vill jag säga att rådsordförandens inlägg inte innehöll någon information om mötet mellan Rugova och Milosevic den 15 maj, och jag måste säga att vår kollega här meddelar oss det som vissa kolleger i kammaren redan kände till, dvs. att detta möte hade beslutats. Jag är glad över att Europeiska unionen medverkade till att detta möte kom till stånd, men jag undrar varför Henderson inte gjorde någon antydan om ansträngningarna att genomföra detta möte. Dessutom glömde han att nämna att den som tagit initiativet till mötet inte var Europeiska unionens representant González utan att det var Holbrooke, det speciella amerikanska sändebudet, som arrangerade mötet mellan Rugova och Milosevic. Vi borde - och här vänder jag mig till rådet som naturligtvis inte lyssnar - åtminstone skydda González, en mycket framgångsrik premiärminister, och inte utnämna honom till representant och medlare, och de båda parterna borde inte sköta sina kontakter via González utan genom den amerikanske medlaren. Förvisso innebär mötet att en ny utveckling inleds, en utveckling i rätt riktning, men jag måste säga er, herr ordförande, att det fortfarande förekommer blodiga sammanstötningar i detta land. En annan positiv utveckling är VEU: s beslut på Rhodos där VEU: s utrikes- och försvarsministrar enhälligt uttalade, dels att Jugoslaviens territoriella integritet måste bevaras, dels att terrorn måste upphöra, dels att jugoslaverna måste göra något för att en verklig dialog skall komma till stånd. De förslag som formulerats av VEU bör alltså stödjas. Det behövs inga ord och det behövs inga vilseledande manövrer gentemot Europaparlamentet från rådets sida. Och jag slutar här - för att ni inte skall slå med ordförandeklubban - med att säga att Van den Broek gjorde ett mycket positivt och måttfullt inlägg.

Ordföranden
Jag har mottagit sju resolutionsförslag i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Den europeiska industrins konkurrenskraft
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0138/98) av Caudron för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om den europeiska industrins konkurrenskraft (SEK(96)2121 - C4-0025/97).

Caudron
Herr ordförande, herr kommissionär, mina kära kolleger! Det hör ofta till att man beklagar sig över den europeiska industrins förmodade bedrövliga resultat. Efter att ha avslutat mitt betänkande, ett arbete som påbörjades för några månader sedan, vill jag säga, och kan jag säga, att detta inte är riktigt och i många avseenden inkorrekt.
Självklart handlar det inte om att jag efter allt det här arbetet skall försumma eller inte nämna våra brister här i kväll. Jag skall nämna fem av dem. Den första bristen: Sedan några månader tillbaka görs inte tillräckliga offentliga och privata investeringar, vilket utan tvekan har bromsat upp industrins nyskapande och produktivitetsvinster. Andra bristen: Det finns allvarliga brister inom området för informationsteknik och produktion av informationsprodukter, såväl som inom området för bioteknologi. Tredje bristen: Höga skatter, som ofta är orättvisa och som fortfarande bromsar industrins konkurrenskraft. Fjärde bristen: Europeisk industri syns inte lika mycket som dess konkurrenter, vare sig dessa är amerikanska eller japanska. Femte bristen, av de jag tar upp, stora svårigheter för alla våra samhällen att anpassa sig till de teknologiska omvälvningarna, och detta täcker alla sektorer och alla enskilda människor.
De här problemen är viktiga och kräver, både av Europeiska unionen och av medlemsstaterna, att man antar åtgärder som är tydliga, läsbara, enkla och väl avgränsade i tiden. Jag föreslår en del sådana åtgärder i mitt betänkande, och jag har formulerat dem kring två huvudpunkter.
Den första huvudpunkten är de nödvändiga förändringarna av det europeiska industriklimatet. Här ger jag sju förslag.
Första förslaget: En övergripande ekonomisk politik för Europeiska unionen, med en samordning av ländernas ekonomiska politik. Visst pågår det redan, men man skulle kunna göra mycket mer på det området.
Andra förslaget: En samordning av ländernas skattepolitik, i synnerhet för att motverka alla former av skattedumping och andra former av avreglering.
Tredje förslaget: En modernisering av staternas offentliga förvaltningar, med strävan efter administrativ effektivitet, vilket utan tvivel är en nyckel till ett förbättrat företagarklimat, med en återgång till det verkliga innehållet i offentlig verksamhet.
Fjärde förslaget: En förstärkt och förbättrad inre marknad med hjälp av euron, som kommer att få en mycket viktig roll, det vet alla, samtidigt som den kommer att vara en fantastisk drivkraft för det europeiska medborgarskapet.
Femte förslaget: En europeisk bolagsstadga, för vilken beslutsprocessen äntligen måste avslutas, och detta för att främja bildandet av stora europeiska grupper, stora industrigrupper.
Sjätte förslaget: En handelspolitik för unionen, som inte längre skall vara outvecklad, och som särskilt kan få våra konkurrenter i resten av världen att respektera reglerna för internationell handel.
Det sjunde förslaget slutligen, och detta utan att ifrågasätta vår mobilisering för små och medelstora företag: Man får inte glömma att de stora företagen har en viktig roll att spela för världsekonomins utveckling, vid sidan av de små och medelstora företagen, och att den teknologiska forskningen och utvecklingen i stor utsträckning är beroende av de stora företagen, som är de enda som har medel nog för att kunna befinna sig tillräckligt långt fram i forsknings- och utvecklingsprocessen.
Andra huvudpunkten nu, förslag som rör företagens interna möjligheter till anpassning.
För det första: En massiv introduktion av informationsteknik. Datorn måste bli ett universellt verktyg för relationerna i företaget, mellan företag och mellan företag och medborgare.
För det andra: Vidareutbildningen, som måste uppvärderas, i synnerhet av företagschefer, och jag vill i övrigt säga att man skulle kunna tänka sig att de närmare bestämmelserna för den typen av utbildning anpassas till arbetstidsförkortningen, som just nu diskuteras. Vad som i övrigt gäller bestämmelserna för en arbetstidsförkortning, känner vi till den debatt som i viss utsträckning skiljer oss åt, och personligen vill jag säga att jag inte kan stödja GUE: s ändringsförslag om den punkten, men jag kan, som fransk socialist, stödja ändringsförslag 4 från den europeiska förenade vänstern.
För det tredje: Företagen måste kunna anpassa sig till variationer på marknaden, eftersom de är underställda marknaden. Den lösning som ofta består i att helt enkelt avskaffa bestämmelser för att göra arbetsmarknaden anpassningsbar, som man säger, denna lösning, dessa förslag - säger jag - är varken realistiska eller socialt acceptabla, och jag säger att man inte kan ge företaget möjligheter till att anpassa sig förrän de anställda ser att de garanteras okränkbara sociala rättigheter, liksom vetskapen om hur tillväxtens och framgångens frukter kommer att delas.
Fjärde och sista punkten slutligen: Eftersom produkters livslängd blir allt kortare, bör patentskyddet i Europa integrera de här nya förutsättningarna. Här krävs det en snabb reform.
Detta, mina kära kolleger, är frukterna av mina reflexioner och av vårt kollektiva arbete, såväl i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, som via Internet, som har hjälpt mig mycket för att färdigställa det här betänkandet. Jag gör inte anspråk på att ha gjort ett revolutionerande arbete, men hoppas bara på att ha fått debatten att gå framåt och breddas, för att vi inte längre skall stängas in mellan två eller tre traditionella ståndpunkter, som är ideologiskt renläriga, alltför strikta.

Paasilinna
Herr ordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! Jag tackar kollega Caudron för bra förslag. Den europeiska industrin representerar fortfarande högklassiga produktionsprocesser, yrkeskunnande och erfarenhet. Det vetenskapliga och tekniska kunnandet är också av högsta klass, men när det gäller IT och i synnerhet tillämpningar samt innehåll släpar vi efter. Således är utbildningen, utvecklingen av intelligens och pluralism även utgångspunkter för den ekonomiska konkurrenskraften. Därför måste man speciellt fästa uppmärksamhet på att utveckla utbildningssystem, att stödja lärare och att skapa en innovativ atmosfär. Den europeiska forskningen på toppnivå behöver också effektiviseras för att våra forskare inte skall försvinna till exempel till den hårda valutans forskningscentra och högskolor i USA.
Man kan verkligen inte förstärka konkurrenskraften och förbättra produktiviteten med kostnaderna på arbetsmarknadens flexibilitet och nedskärningar. Europa är inte konkurrenskraftigt så länge vi har arbetslöshetsproblemet att kämpa med, det innebär ju slöseri med mänskliga resurser. Europas starka sida är mångfalden av folk och kulturer. Vi har bättre utbildning, jämställdhet och sociala skydd. Dessa är grunder för ett hållbart informationssamhälle.
Att producera innehåll är en affärsverksamhet som utvecklar sig mest i ett nätverkssamhälle. Följaktligen borde man i Europa skapa mångfasetterade och flexibla nätverksbon. Där skulle man utveckla innehållsindustrin med hjälp av uppfinningar, innovationer och forskning. Dessa skulle vara samtidigt både lokala och globala.
Den europeiska ekonomins produktivitet förefaller ha starka förbindelser med investeringsgraden. I synnerhet har den offentliga sektorns investeringar varit på en upprörande låg nivå. Kommissionen borde också lägga ett förslag för att skapa ramar för en ny europeisk industripolitik. Jag förväntar mig orienteringar som grundar sig på åtgärder som gynnar både offentliga och privata investeringar. Sådana innovativa industribranscher som skapar nya arbetstillfällen måste också kunna anvisas handlingsmekanismer och riskkapital. Skattetrycket måste likaså avledas från arbetet till andra håll, exempelvis till den spekulativa valutahandeln.

Carlsson
Herr ordförande! Jag vill gratulera Caudron som på ett öppenhjärtigt sätt har mottagit synpunkter och inarbetat dem i sitt betänkande som vi länge och omsorgsfullt har bearbetat i det ekonomiska utskottet. Jag vill också hylla honom för det effektiva sätt på vilket han har sökt synpunkter från industrin och också tagit intryck av dessa, vilket jag tycker är klokt.
Jag vill också gratulera kommissionen, eftersom det i dag finns en bra och rättfram redogörelse för den situation som vi befinner oss i. Konkurrenskraft måste analyseras på global nivå, precis som kommissionen har gjort. Det är också angeläget att diskutera den europeiska industrins konkurrenskraft, eftersom vi bygger en stor del av vårt välstånd på den. En övervägande del av EU: s export är industrivaror. Industrin har en avgörande betydelse för stora delar av den kunskapsintensiva tjänstesektorn.
Från PPE-gruppen är vi nöjda med att man delar analysen av vikten av bra ramvillkor och incitament. I en tid då förändringar sker allt snabbare är långsiktiga, förutsägbara och hållbara regelverk en förutsättning för ett bättre näringslivsklimat. Vår uppfattning är att tillfälliga satsningar, speciella regler för vissa branscher eller selektiv näringspolitik är ineffektivt, dyrbart och långsiktigt förstörande för entreprenörskap.
Utformandet av skattesystem, arbetsmarknadsrättsliga regler och infrastruktur i en mycket vid mening är avgörande för tillväxt, sysselsättning och konkurrenskraft. Det betyder att inte minst de hinder som i dag finns för tillväxt i de små företagen måste undanröjas. Strukturella reformer behövs. Globaliseringen av ekonomin ökar kraven på reformer.
Vår partigrupp fick, som sagt, igenom de flesta av våra ändringsförslag, men vi hade gärna sett att man tydligare hade poängterat vikten av bättre fungerande marknader, där åtgärder mot snedvridande statsstöd och monopol måste intensifieras. Konkurrensutsättningen måste öka med bättre efterlevnad av offentlig upphandling och privatisering samt fortsatt liberalisering och avreglering av marknader. Jag säger det, eftersom det har betydelse för näringslivet i sin helhet, liksom för industrin.
Problemen är väl kartlagda och kommissionens dokument, som vi härmed välkomnar, är en angelägen hemläxa, inte minst för EU: s medlemsstater. Men vi har inte råd att slösa tid, utan uppgiften måste göras nu, inte minst om vi menar allvar med att få bukt med arbetslösheten.

Ribeiro
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Betänkandet av Caudron placerar sig i samma perspektiv om konkurrenskraft som kommissionen förespråkar och försöker införa över hela linjen.
Det är en konkurrenskraft som är grundad på en ökad och uppenbarligen gränslös anpassning av lönerna, det vill säga för löntagarna, på en ännu kraftigare avreglering av marknaden, framför allt av arbetskraften, på en, om möjligt, ännu snabbare privatiseringsprocess, i exempelvis USA, med sin lönespridning och sitt otrygga socialsystem, samt på misstroendet mot fördelarna och kostnaderna för en minskning av arbetstiden.
Det är sant att det förespråkar - och jag gratulerar Caudron till det - många positiva aspekter, som jag skulle kalla dämpare: förbättrad yrkesutbildning, ökat stöd till forskning och förnyelse, kritiken mot en strategi enbart koncentrerad på arbetsmarknadens flexibilitet, behovet och betydelsen av offentliga investeringar och skyddet för statliga företag och tjänster.
Vi skulle vilja att inramningen var mindre foglig och att de strategiska ändringarna och korrigeringarna var starkare. Det var i den andan vi ingav ändringsförslag som vi hoppas får ett gott mottagande av föredraganden, även om några skulle besvaras redan här - inte positiva svar på alla, men i vilket fall som helst, de som skulle få det tror jag kan förbättra betänkandet än mer. Jag gratulerar föredraganden.

Wolf
Herr ordförande! Jag tror att man skulle göra Caudron orätt om man nu helt enkelt säger honom att det är ett mycket försiktigt och mycket osystematiskt betänkande. Ändå borde man än en gång påminna om att problematiken i hela sin inkonsekvens och spännvidd diskuterades i Delorsrapporten från 1993, och vi borde också erinra oss det tionde kapitlet, där åtminstone en antydan om en strategisk konsekvens formulerades, och nödvändigheten av en ny utvecklingsmodell.
Jag tror att debatten saknar detta - och det har Caudron inte heller kunnat avhjälpa med många kloka reflexioner - att vi åtminstone måste besluta om två saker på nytt. För det första begreppet industri, som är helt och hållet tänjbart, t.ex. i avgränsningen av industri och hantverk med tanke på reparation, i utvecklingen av nya industrigrenar, som inte alls ser ut som de gamla, t.ex. i idéskapande, i informationssamhället eller i transport- respektive telekommunikationssektorn, vilka ger ett helt nytt innehåll åt begreppet industriell struktur, som Caudron med all rätt använder sig av.
För det andra måste vi också närmare tänka över betydelsen och innehållet i begreppet konkurrenskraft. Det handlar ju inte bara om kostnader, det handlar också om kvalitet, och det handlar framför allt om nyttan för andra, och inte så mycket om exportöverskott, absolut inte inom ett stort europeiskt ekonomiskt område, vars exportkvot ligger under 10 procent.
Caudron har berört verkliga problem, nedgången i investeringarna. Men jag tror, och det borde vi inte förtiga, att det hänger ihop just med att både inom den privata och den offentliga sektorn har under de senaste 15 åren the cost cutters , de personer som absolut vill sänka kostnaderna, härskat och haft företräde, och det har haft motsvarande tillintetgörande resultat till följd.
Dessutom kan man t.ex. när det gäller de framtida teknologierna peka på att Europa för närvarande skänker bort det försprång som det hade inom miljötekniken, och delvis fortfarande har. Jag vill därför nu här, som medlem av en liten grupp, helt enkelt nämna den stora axel-analys-strategin, som man alternativt skulle kunna börja med, och som i mycket överensstämmer med det Caudron har föreslagit, men som går något längre.
Vi behöver till att börja med på europeisk nivå snarast något liknande en gouvernement économique , som sedan verkligen får grepp om de olika dimensionerna för dumpningen - skattemässiga, sociala, ekologiska - och med en ny marknadsekonomisk politik sätter upp nya utvecklingsvillkor för industrin.
Sedan behöver vi en förnyelse av den europeiska social- och konsensusmodellen, som ju i sig själv är en förutsättning för innovationer och även utgör en produktivitetsfaktor. Om man nu klagar över bristande innovation bör man inte glömma vem som har åstadkommit denna innovationssvacka. Jag tror att det är den nyliberala avregleringspolitiken som gör alla människor rädda och förhindrar innovationer.
För det tredje skulle den socialekologiska omvandlingen vara en nödvändig inriktning när det gäller systematiskt utnyttjande av framtidskraftiga teknologier, procedurer och resurser, i riktning mot en revolution när det gäller effektivitet och kapacitet, och en centrering av ekonomin tillbaka till de lokala och regionala behoven. Därigenom skulle vi äntligen ha kommit fram till en helt och hållet praktisk diskussion och inte tillbaka till den mycket gamla debatten om " Ja eller nej till industripolitik" eller den av Carlsson återupptagna debatten om mening och syfte med avregleringen, för det är fel debatter.

Sainjon
Herr ordförande! Två minuter, det är lite väl kort för ett såpass viktigt ämne, men jag vill tacka Caudron för hans utmärkta betänkande, som klart och tydligt placerar den gemensamma industripolitiken bland grundstenarna för det europeiska bygget.
Caudrons betänkande öppnar flera tankespår. Jag skall bara ta upp två, tre stycken. Först och främst den betydelse som man måste ge den alltmer operativa komplementariteten mellan små och medelstora företag och stora industrigrupper. Vi vet alla att dagens omkring sexton miljoner små och medelstora företag är de som huvudsakligen för med sig nya arbetstillfällen och att de allra flesta av dem är beroende av eller samarbetar med stora företag. Enligt min mening måste man alltså uppmuntra samverkan, och varför inte, planera att inrätta en ställning för europeiska bolag, för större effektivitet i den internationella tävlan.
Det andra tankespåret: Jag anser att den utvecklingen absolut skall åtföljas av en skyldighet för unionen att främja forskning, nyskapande och vidareutbildning, som är avgörande villkor för kampen mot arbetslösheten och för framsteg på det sociala planet, också med hjälp av tekniska framsteg. Detta för oss till frågan om den finansiering som krävs för att uppnå dessa mål, både för det offentliga och det privata kapitalet. Jag anser att riskkapital erbjuder konkreta möjligheter för att bidra till utvecklingen av nyskapande företag. Kanske finns det också anledning att i dag i lugn och ro titta närmare på frågan om pensionsfonderna och deras bidrag till ekonomisk utveckling och sysselsättning. Naturligtvis kommer det att kräva en rigorös etik, eftersom de fonderna också skall vara en del av pensionsutbetalningarna.
Jag skulle gärna ha yttrat mig om arbetstiden och förkortningen av den, men så mycket tid har jag inte. Jag tror emellertid att det här handlar om ett mycket stort problem, eftersom det helt enkelt rör sysselsättningen. Jag vill säga att man framför allt måste undvika improduktiva stelbentheter som leder till en återvändsgränd. Allt i livet är rörelse, och dagens arbetsorganisation, särskilt arbetstidens längd, kräver och kommer att kräva anpassningar, smidighet, flexibilitet, även på en årlig basis.
Jag skulle gärna ha talat om en harmonisering av skattesystemen och om många andra saker som ansluter till Caudrons analys, som min grupp självklart kommer att stödja.

Lukas
Herr ordförande! Konstaterandet att Förenta staterna med samma tillväxt skapar fler arbetstillfällen både med högre och med lägre mervärde än vad Europa gör anser jag är mycket väsentligt. Med en arbetslöshet på 18 miljoner måste det skapas en direkt referens mellan konkurrenskraften och skapandet av arbetsplatser. En konkurrenskraftig industri skapar också fler arbetstillfällen. Det område där Europa har ett verkligt behov att ta igen på gemenskaps- och nationell nivå, är den industriella forskningen.
Ansträngningarna måste i mycket högre grad rikta in sig på den kommersiella användbarheten. På grund av brister i samordningen i medlemsstaternas forskningspolitik går värdefulla synergieffekter förlorade. Särskilt när det gäller informationsteknologier skulle en förstklassigt understödd och samordnad forsknings- och utvecklingspolitik bidra väsentligt till förbättringen av konkurrenskraften för den europeiska industrin.

Wibe
Herr ordförande! Caudron tog upp sju punkter som står i hans betänkande. Jag skall ta upp tre saker som inte står där, men som skulle ha platsat.
Den första gäller orsaken till att USA de senaste fem åren har haft en högre tillväxt än Europa. Jag är något förvånad över att ingen har nämnt det uppenbara faktum att USA inte har haft något konvergensprogram. USA har inte har samma stränga monetära politik som Europa har haft. USA har inte heller haft samma hårda inriktning på att bekämpa inflationen.
Min andra punkt rör skatterna. I betänkandet nämns skatter endast som något som hämmar tillväxt och produktivitet. Den enda teori som stöder detta är den teori som säger att skatterna minskar människornas lust att arbeta. Men denna teori kan väl ändå knappast vara tillämplig på dagens situation i Europa. Det handlar ju inte om brist på lust att arbeta för de 20 miljoner som är arbetslösa! Jag tycker att man här kunde ha infogat att skatter går tillbaka till medborgarna, antingen i form av bidrag eller i form av stöd till den offentliga sektorn, och att skatterna därmed bidrar till att öka efterfrågan, som ju är den absolut starkaste drivkraften till innovationer.
Jag saknar vidare en punkt om betydelsen av den alltmer ojämna inkomstfördelningen. En rik människa har en marginell konsumtionsbenägenhet nära noll; en fattig har en konsumtionsbenägenhet nära ett. När inkomstfördelningen blir alltmer ojämn, vilket den tyvärr blir i dagens Europa, så får vi en automatisk minskning av efterfrågan. Det minskar i sin tur produktion och tillväxt samt därmed också innovationerna.
Dessa tre punkter saknar jag både i föredragandens betänkande och i kommissionens ursprungliga meddelande.

Imaz San Miguel
Herr ordförande! Jag skulle för det första vilja gratulera Caudron för hans betänkande, ett intressant betänkande som berikar reflexionen om den europeiska industrins konkurrenskraft. Vårt samhälles första prioritering är nämligen sysselsättningen, och industrin - låt oss inte glömma det - vårt samhälles grund för tillväxt, för välfärd och för skapande av sysselsättning i vår omgivning. Således är den europeiska industrins konkurrenskraft ett grundläggande behov för vår egen socioekonomiska modell och för själva välfärden i det europeiska samhället.
Den gemensamma valutan kommer att gynna denna konkurrenskraft därför att den, å ena sidan, skapar en situation av stabilitet för investeringar, konsoliderar den inre marknaden och minskar växlingskostnaderna för företagen, och å andra sidan, leder det till ett scenario med låga räntor, som också tjänar till att förbättra finansieringen och konkurrenskraften för de europeiska företagen.
Allt detta är nödvändigt men inte tillräckligt, för vi befinner oss också i en globaliserad omgivning, som vi måste betrakta som en möjlighet men som kräver en starkare konkurrenskraft och snabbare anpassning av den europeiska industrin. Sanningen är också att vi inte kan konkurrera på grundval av en flexibel arbetsmarknad och en allmän minskning av lönenivåerna som grundkrav för denna konkurrenskraft. Vi måste finna andra typer av åtgärder för att låta den europeiska industrin utnyttja möjligheterna med denna globalisering, och därför är det nödvändigt med åtgärder som exempelvis en klar satsning på förnyelse. Just nu befinner sig Europa långt fram på grundforskningsnivån, men det krävs att detta överförs på industrins förnyelse, på produkten och dess produktionsprocess, och vi måste ta steget mot att skapa den bro som gör det möjligt att förbättra konkurrenskraften. Vi måste satsa på en samordning av den ekonomiska politiken, inklusive skattepolitiken, som kan skapa scenarier som gynnar investeringar och den europeiska industrins konkurrenskraft. Vi måste också satsa på en europeisk industripolitisk ram som exempelvis kan medföra aspekter som de som Sainjon kommenterade, om att skapa samverkan, att stimulera samverkan mellan de små och medelstora företagen i Europa, innovativa finansiella instrument som framför allt gynnar utvecklingen av riskkapital för att denna förnyelse kan avancera. Jag anser också att en konkurrenspolitik som den som förs nu är positiv.
Jag vill sluta med dessa ord: huvudsakligen, utbildning av våra mänskliga resurser. För närvarande kan vi köpa energi, teknologi går att köpa och transportera, råvaror kan köpas och transporteras, men vår konkurrenskraft och framtid, beror i grunden på våra människor. Därför: utbildning, utbildning och utbildning med konkurrenskraft som mål.

Porto
Herr ordförande! Kommissionens initiativ äger den största aktualitet, liksom Caudrons betänkande, för vilket jag gratulerar honom, om den europeiska industrins konkurrenskraft, då främjandet av den är den enda vägen att följa i en värld, generellt fördelaktig, där gränserna successivt öppnas.
Det var för det första viktigt att sätta in problemet i ett korrekt perspektiv, och föredraganden har rätt när hon i motiveringen understryker att marknadens seger nyligen inte borde leda till att man avstår från " den offentliga verksamheten på regional, nationell eller europeisk nivå" .
Det var alltså just under detta decennium som Maastrichtfördraget införde ett kapitel om industrin, inte för att försvara den statliga utvecklingen inom produktionsverksamheten (utom vid ett fåtal tillfällen), utan för att dess medverkan är oumbärligt för att avlägsna defekter och för att skapa externa ekonomier, bara på så sätt kan man nå ett fullt utnyttjande av de möjligheter som marknaden erbjuder.
Omnämnandet av nationerna på regional och europeisk nivå borde emellertid ha reflekterats i styckena i ingressen och i resolutionens punkter, som genom att försvara strukturpolitiken som främjar mindre gynnade områden, bidrar till att främja konkurrensfaktorer som fram till nu utnyttjas i mindre grad (då det knappt har funnits ett berättigande av social och politisk karaktär för regionalpolitiken).
Utan att på något sätt förneka betydelsen av de stora företagsgrupperna, vilka exempelvis tas upp i punkt 22, och som Carlsson och Sainjon har nämnt, anser vi ändå att den roll borde ha understrukits här - eller i en annan punkt - som de små och medelstora företagen (endast omnämnda i ett stycke i ingressen, stycke D), vilka i många fall har en stark konkurrenskraft (om inte de mest konkurrenskraftiga) såväl på den europeiska marknaden som på övriga mer utvecklade marknader, till exempel USA och Japan. De har alltså, vilket är väl uttryckt i styckena i ingressen, en kompletterande funktion till de stora företagen och står mer i relation till dem som behöver stödåtgärder vilket nämns i betänkandet och i resolutionen, då de stora företagen inte är i så stort behov av dessa åtgärder.
Slutligen hade det förtjänat en djupare studie av problematiken om den flexibla arbetsmarknaden (jag anser att stycke H i ingressen är en reducerad formulering) vilken uppenbarligen inte ifrågasätter behovet av socialt stöd, och utgör en oumbärlig faktor för skapandet av nya möjligheter, och där de europeiska parlamenten, som representanter för alla medborgare, bör bekymra sig, inte bara för de anställda utan också för alla de som är arbetslösa, i många fall ungdomar som söker sitt första arbete. För alla dessa betyder inte en rigid och orealistisk europeisk social modell någonting då de, om de än skrivs med de bästa formuleringarna (idealistiska) i fördraget och andra texter, inte förverkligar ett dynamiskt företagsliv vilket är oumbärligt för skapande av sysselsättning - vilket kommer att framkalla ett allmänt förkastande av något som det är viktigt att skydda, den riktiga europeiska sociala modellen.

Bangemann
Herr ordförande! Debatten har visat att vi under de gångna åren har gjort framsteg i våra diskussioner om begrepp som konkurrenskraft, produktivitet, avreglering, flexibilitet osv. Därför skulle jag vilja gratulera Caudron till hans betänkande, för även om det inte på alla punkter motsvarar hans egen personliga uppfattning, återger han emellertid mycket bra att vi i visst avseende har utvecklat gemensamma linjer i våra idéer och tankegångar. Redan detta är mycket bra. Naturligtvis kommer det alltid att finnas avvikande åsikter, men dessa åsikter förfäktas av en allt mindre minoritet. Wibe, som tyvärr har gått, har här gjort en nästan beundransvärd beskrivning av den klassiska socialistiska teorin, vilken jag tror att inte ens Wolf delar, och det säger mycket.
Det betyder att det naturligtvis alltid finns idéer som härrör från det förflutna, och som försvaras med stort eftertryck, men som egentligen inte leder oss framåt, just därför att de inte stöds av en majoritet, och framför allt eftersom de inte heller är genomförbara. Förra veckan debatterade vi konkurrenskraften med industriministerrådet med stöd av vår rapport, som ju här också är föremål för Caudrons betänkande, och vi var i huvudsak ense där. Vi har nu analyserat färdigt och utvecklat ett koncept. Nu hänger det på att vi på en bestämd punkt börjar bedriva en gemensam europeisk politik, som sedan får bestämda effekter; om de blir positiva eller negativa får man ju se. Att till exempel i teorin slåss om huruvida avreglering leder till eller förstör arbetstillfällen, anser jag vara relativt meningslöst, bl.a. med hänsyn till de erfarenheter som vi har gjort inom telekommunikationen. Som var och en kan se i statistiken finns det i dag huvudsakligen två områden där det skapas nya arbetstillfällen i Europa, nämligen i informationssamhället, i sin vidaste betydelse, och inom bioteknologin, alltså två moderna teknologiområden, som vi gudskelov åter är inne på efter att ha förlorat lite tid där. Jag vill inte skylla på någon; en sådan debatt måste säkerligen pågå en viss tid, så att människorna vänjer sig vid den, men nu har vi kommit i fatt.
Vi har fört in en annan möjlighet i debatten och den nämner också Caudron: benchmarking . Efter en kort fundering gav vi två exempel: Nya Zeeland och Irland. Dels är det små länder, som inte startade på hög industriell nivå, utan snarare har en jordbruksstruktur, och som är belägna i periferi. Nya Zeeland ligger så att säga i världens periferi, och Irland ligger åtminstone i Europas periferi. Båda länderna har med stor framgång klarat av denna förvandling. De har skapat fler arbetstillfällen, men framför allt också bättre betalda arbetstillfällen, inte enbart sådana som så att säga bekämpar den omedelbara nöden, utan arbetstillfällen som har utsikter att överleva. Dessa exempel kan man visserligen inte hundraprocentigt överföra på något annat land, men det är ändå tydligt, vad som måste vara de stora linjerna i en sådan åtgärd.
Sedan gäller det frågan om forskning och utveckling, innovationen, de små och medelstora företagens roll. Här har vi nu tillräckligt med åtgärder. Vi skall fortsätta med dem. Debatterna om det femte ramprogrammet för forskning är ju ännu inte avslutade. Den herre, som sade det, har också gått sin väg. Problemet är alltid att de människor som egentligen skulle behöva information, går sin väg, medan de som inte behöver någon, stannar kvar. Vi har till exempel för länge sedan ställt om vår forskning till marknadsnära produkter och procedurer, till saker som har omedelbara effekter. Redan för flera år sedan gick vi ifrån idén att forskning är en sublim angelägenhet, som bör äga rum så långt bort från marknaden som möjligt. Hos de små och medelstora företagen ser vi nu de första synliga försöken, som min kollega Christos Papoutsis med eftertryck har eftersträvat.
Flexibilitet hos arbetsmarknaderna är naturligtvis ett ganska allvarligt problem, eftersom alla här anser att man kan göra framsteg genom att ta bort sociala rättigheter, trots att det å andra sidan minskar livskvaliteten. Om man tittar noga på det - och jag tror att här finns det inga generella påståenden som är riktiga - då kan man konstatera en hel del. Vi har ju i vår vitbok börjat titta lite mer noggrant och fråga hur det egentligen ligger till med de arbetsplatser som inte kräver några speciella kvalifikationer. Det betyder alltså arbetsplatser som - även om man lägger stor vikt vid kvalifikationer, vilket vi anser är viktigt och riktigt - trots detta måste finnas, för det kommer att finnas en hel rad människor som inte har dessa kvalifikationer eller inte ens vill ha dem, det kan det ju också finnas.
Ett samhälle som bara kan erbjuda arbetstillfällen på en viss kvalifikationsnivå är ju inte heller idealiskt. Dessa arbetstillfällen har vi för övrigt förlorat i mycket högre omfattning än USA. Det intressanta är att vår arbetsproduktivitet därigenom har blivit högre än USA: s, eftersom vi har förlorat dessa lågkvalificerade arbetsplatser. Men om vi i fortsättningen vill behålla dem eller kanske skapa fler, så måste vi där sänka skattebördan. Det är en helt normal, enkel möjlighet. Tyvärr har inget medlemsland hittills gjort det, och alltså måste vi överväga hur vi skall få medlemsländerna att genomföra denna del av skattereformen i praktiken.
När det gäller den andra tanken - ja eller nej till lönesänkning - har jag alltid företrätt åsikten att en praxis med ren kostnadsbesparing, sänkning av lönerna eller avskaffande av arbetstillfällen, ända ned på det existentiella området för ett företag, är mycket farlig, för de förlorar på detta sätt en potential som de senare behöver när det går bättre igen. Vi ser ju nu hos den europeiska industrin att det åter skapas nya arbetstillfällen, eftersom konkurrenskraften har ökat och man återigen kan producera bättre.
Att alltså bara sänka kostnaderna, att bara spara, det är säkert felaktigt, men att sänka de onödiga kostnaderna t.ex. när det gäller allmän input, energi, telekommunikation, det är ett riktigt koncept. På grund av den monopoliserade energimarknaden i unionen har vi fortfarande högre energikostnader än USA. I den mest energiintensiva industrin medför det naturligtvis en konkurrensnackdel. Det vill jag också säga till herr Wolf, fast jag inte vill strö salt i hans öppna sår, att här är jag alldeles för liberal och därigenom för mänsklig, men att höja bensinpriset i Tyskland till 5 DM, det betyder naturligtvis att man förlorar arbetstillfällen. Det har ingenting att göra med miljöteknik. Vi kan naturligtvis göra en del med miljöpolitiken, men om vi driver upp våra energikostnader så högt som det kanske faktiskt skulle kunna rättfärdigas med tanke på miljöpolitiken, då måste vi ta med de negativa effekterna på arbetstillfällena på köpet. Det betyder att man som alltid i livet måste göra kompromisser, och vi måste ibland också göra prioriteringar. Jag har nu kommit fram till den övertygelsen att om det skall vara någon mening med en sådan debatt om konkurrenskraft och arbetstillfällen, måste vi vara tillräckligt modiga för att göra denna prioritering.
Det är ingen idé att vi säger att vi nu med stort eftertryck skall sätta i gång med miljöpolitik, om vi hela tiden påstår att arbetslösheten är vårt problem nummer ett och att våra samhällssystem inte längre klarar av att avskaffa arbetslösheten.
Caudrons påpekande om att han personligen gärna skulle försvara denna arbetstidsförkortning, lockar mig naturligtvis också att göra ett påpekande. Man kan förkorta den individuella arbetstiden om man inför och är beredd på större flexibilitet när det gäller arbetstiden. Då kan man till och med höja produktiviteten med hjälp av detta. En allmän arbetstidsförkortning utan flexibilisering av arbetstiden leder emellertid enligt matematiska principer - här räcker de fyra grundläggande räknesätten - till att arbetskostnaderna kommer att ligga ännu högre och att man därigenom förlorar arbetstillfällen.
Ibland har man tillsammans med många människor en känsla av att man debatterar med dövstumma, eftersom vissa grundläggande insikter helt enkelt inte godtas. Nu har vi gudskelov kommit längre. Jag tackar för att rapporten som kommissionen har lagt fram, och som vi i framtiden kommer att erhålla en gång om året, har fått så bra gensvar. Jag hoppas att både denna och senare debatter kommer att resultera i det som vi har konstaterat tillsammans med ministerrådet. Vi måste göra någonting nu.
Nu har vi verkligen pratat länge nog. Även om vi gör någonting fel, är det ändå bättre än att inte göra någonting alls. Låt oss alltså sätta i gång, även om det motsäger alla Wolfs teorier, för jag tror att i slutändan är det resultaten som är avgörande i politiken, och inte huruvida någon rent teoretiskt har fått eller vill få rätt. Man kan alltid försöka med det, och då blir det naturligtvis fantastiska drabbningar. Men dessa drabbningar hjälper inte någon enda arbetslös. Därför anser jag att vi nu borde sätta i gång att göra något, som har visat sig vara ganska framgångsrikt, och när vi sedan ser vad det blir av det, så kan vi diskutera det igen.
Man måste inte bedriva en politik som de närmaste tio åren kommer att upprepa samma fel, men vi kan nu börja lära oss av erfarenheterna att göra någonting och sedan efter två eller tre år se efter vad det fick för resultat. Då kommer vi att märka att vi inte alls ligger så illa till.
Vad gäller konkurrenskraften har vi nu blivit avsevärt mycket bättre, och vi överträffar i många hänseenden både USA och Japan. Euron kommer också att lämna ett avsevärt bidrag till den europeiska industrins konkurrenskraft. Därför finns det ingen anledning till pessimism, utan det finns anledning att agera. Om detta har blivit resultatet av denna debatt, då har vi hjälpt många människor.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionär Bangemann.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Elektronisk handel
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0173/98) av Erika Mann för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om kommissionens meddelande till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén: " Ett europeiskt initiativ inom elektronisk handel" (KOM(97)0157 - C4-0297/97).

Mann, Erika
Herr ordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! Jag vill först tacka mina kolleger för det mycket intensiva arbetet och även för deras kompromissberedskap, som har lett till att vi har ett betänkande framför oss som förhoppningsvis i någon mån kan konsolidera Europeiska unionens politik när det gäller den elektroniska handeln. Jag vill också rikta ett tack till de utskott som deltagit, kommissionen, rådet, företagen, fackföreningarna och konsumentorganisationerna, som jag hela tiden fört en dialog med. Ett särskilt tack givetvis till sekretariatet i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, som ibland var vakna dag och natt och deltog i utarbetandet av detta betänkande.
Betydelsen av den elektroniska handeln ökar för företagen och medborgarna i Europeiska unionen. Utan att behöva göra alltför stora investeringar får företagen tillgång till världen som handelsplats. De små och medelstora företagen kan dra mest nytta av detta. Fortfarande finns det emellertid mycken rättslig osäkerhet, och varken för köparna eller för säljarna är förhållandena ännu optimala.
Syftet med kommissionens meddelande är att inleda en rad åtgärder som kan låta den potential, som den elektroniska handeln erbjuder den inre marknaden, komma till sin fulla rätt. Kommissionens meddelande skall betraktas som svar på initiativet från USA: s regering - det framlades personligen av Clinton den 1 juli 1997 och visades live i CNN och C-SPAN. Man ställde här upp en ambitiös tidsplan, som skall definiera åtgärdsutrymmet fram till år 2000. Den elektroniska marknadsplatsen är en virtuell ort, där man utbyter information och sluter avtal, där man köper och betalar, där man reklamerar och där det skall finnas gällande regler. Det är nästan som i det riktiga livet, och ändå finns det viktiga skillnader.
Den elektroniska marknadsplatsen är en del av Internet. Denna cyberrealitet är ett universum för sig, med starka rötter i den verkliga världen, men också med mycket specifika egenskaper, som måste tas med i en omfattande handelspolitik för Europeiska unionen. Vi står inför ett paradigmskifte, som kommer att gripa djupt in i existerande strukturer. Europeiska unionen borde utnyttja sina möjligheter denna gång. Konceptet för den enhetliga inre marknaden ger här EU en enorm potential.
Mitt betänkande innehåller ett klart budskap - mina kolleger stödde detta: Vi skall ha de regler som krävs och är meningsfulla, men inga regler bara för deras egen skull.
Den rättssäkerhet, som för närvarande existerar i Internets virtuella värld, är synnerligen ömtålig och fragmenterad. Det kommer att krävas att man skapar ökad rättssäkerhet för den elektroniska marknadsplatsen. En lycklig samexistens mellan nationellt, europeiskt och internationellt rättssystem existerar hittills enbart som försök och i huvudena på några få specialister. En harmonisering, eller ett erkännande på internationell nivå av standarder på detta område kommer att vara absolut nödvändig. I detta sammanhang har jag lagt fram ett förslag som uppmanar kommissionen att tillsammans med amerikanerna underteckna en överenskommelse som rör ömsesidigt erkännande beträffande dataskydd. Dataskyddsdirektivet måste inlemmas i den nationella rätten före den 1 oktober. Vi befarar att vi på nytt kommer att få ett icke koherent värde. Jag vill uppmana kommissionen att så snabbt som möjligt komma med förslag om hur detta skall kunna undvikas.
Den rättsliga ramen borde vara flexibel och anpassningsbar. Självreglering kan vara en elegant metod för att uppnå och bibehålla flexibilitet på den elektroniska marknadsplatsen. Den kräver emellertid att de deltagande aktörerna tar på sig ett stort ansvar, som sträcker sig längre än till att omfatta icke bindande regler. Införandet av etiska standarder måste ta sig uttryck inom privaträtten, inom ansvarsrätten och i synnerhet inom fördragsrätten. Europeiska unionen kommer att få en aktiv roll i förberedelserna till den reglering som krävs.
Jag var ense med mina kolleger på många punkter. Vi yrkade på dem, och försökte att här också formulera svar, som vi hoppas att kommissionen och även rådet kan ta upp.
Vi behöver ett direktiv av övergripande karaktär. Detta direktiv måste stå klart under de närmaste två månaderna. Det bör framför allt omfatta områdena ansvarsrätt, reklam, uttalanden från industrin, fria yrken och varumärken. Dessutom behöver vi en internationell samordning och avstämning på många områden. Vi tror att denna internationella samordning borde sträcka sig längre än det förslag som Bangemann har lagt fram inom ramen för den internationella stadgan.
Kommissionens framstötar inom ramen för WHO och domännamnen stöder vi, liksom initiativet till en internationell stadga, men med utsträckt räckvidd. Mitt förslag till en single point of coordination i kommissionen när det gäller den elektroniska handeln skulle kunna stödja denna process. Kanske är det meningsfullt att tänja ut den till att omfatta också hela informationssektorn. Dessutom behöver vi en skatteharmonisering. Ett meddelande från kommissionen kommer att ligga klart till nästa Ekofinråd. Jag förmodar att detta initiativ, som det nu har formulerats, inte kommer att räcka till för att faktiskt leda till en meningsfull skatteharmonisering, utan det första intrycket efter den primära analysen är att det handlar om ett skott från höften, som förvisso inte kommer att träffa mitt i prick!
Jag ser fram emot att få höra kommissionär Bangemanns svar på detta.

Plooij-Van Gorsel
Herr ordförande, herr kommissionär, kolleger! Först och främst vill jag för utskottet för ekonomiska externa förbindelsers räkning gratulera Mann till hennes utmärkta betänkande om detta viktiga ämne. Utvecklingen av den elektroniska handeln är beroende av bra och noggrann lagstiftning, standarder, enkelhet och säkerhet enligt principer som helst skulle vara giltiga över hela världen med tanke på att elektronisk handel företrädesvis kommer att vara internationell handel. En världsomfattande lagstiftning för elektronisk handel bör då vara klar, tydlig, enkel, teknologineutral och konkurrensstimulerande och erbjuda såväl konsument som tillverkare tillräckligt skydd. Marknaden bör dock stimulera tillväxten för den elektroniska handeln, men överflödig lagstiftning eller felaktig lagstiftning kan kväva den elektroniska handelns potential i sin linda. Elektronisk handel får inte omges av en reglering som inte har någon verkan. Det gör att lösningen av ett antal viktiga och känsliga internationella frågor blir försenad, som först och främst: Hur gör vi med skatteuppbörden? Mann talade alldeles nyss om det. Skatteneutralitet för elektronisk handel åtnjuter brett stöd i Europa och Förenta staterna, och det får inte förekomma någon diskriminering mellan traditionella och elektroniska tjänster. Orättvis behandling leder till störningar i handeln och således till konkurrensförfalskning.
Min andra punkt gäller den personliga integriteten. Konsumenten måste vara säker på att den elektroniska omgivningen är säker. Att köpa produkter på elektronisk väg utan att det samtidigt sker en fullständig registrering av personuppgifter borde vara självklart. Små betalningar gör man för det mesta kontant utan uppgiftsregistrering. Det är anonymt och måste också vara möjligt online . Det för mig in på min sista punkt. Vilken ståndpunkt har egentligen kommissionen i fråga om uppbörden av moms på Internet? Jag ställer denna fråga till er, kommissionär Bangemann, eftersom jag har hört att kommissionen föreslår ett kontrollsystem för elektronisk fakturering av moms. Det förefaller mig vara mycket diskutabelt med tanke på skyddet för uppgifter och den personliga integriteten, och därför säger jag i likhet med mångas önskan: ingen moms på Internet. Jag ser således med intresse fram emot kommissionärens svar på detta.

Malerba
Herr ordförande, herr kommissionär! Det verkar inte angeläget att upprepa den elektroniska handelns ökande betydelse och dess lovande framtidsutsikter. Detta har kollega Mann redan framhållit på ett utmärkt vis och hennes betänkande förtjänar all uppskattning. Som föredragande för utskottet för forskning är det min uppgift att understryka ett par viktiga punkter när det gäller stödet till forskning och utveckling som kan underlätta den elektroniska handelns framväxt.
Det var verkligen en positiv åtgärd att avreglera telekommunikationsmarknaden för att underlätta en prissänkning genom ökande konkurrens. Detta räcker dock inte. Man måste, å ena sidan, utvidga basen av användare, hjälpa dem som investerar i utvecklingen av tillämpningar och i programvara, hjälpa de små och medelstora företag som vill ut på den internationella marknaden med telematiktjänster, stimulera administrationer att utnyttja datorer för att därigenom kunna erbjuda - tack vare den nya tekniken - en bättre service till allmänheten, utveckla interaktionen med datorer, inte bara i skolan och på arbetsplatserna, utan genom nya typer av utbildning och engagemang för alla åldrar.
Förutom att stimulera till en utvidgning av marknaden är det nödvändigt att bibehålla den europeiska industrins konkurrenskraft och förmåga att förnya sig när det gäller telekommunikationsutrustning. Om det är sant att vi har förlorat loppet när det gäller datorer till USA, så verkar loppet fortfarande vara öppet när det gäller telekommunikationsutrustning. Och detta är en viktig tävlan. Framtiden handlar mer om allas kontakt med alla än om datorer. Låt mig därför påminna om ett par forskningsområden: växlar, åtkomst av databaser, datakompression, bredbandsöverföring via kabel eller satellit, nya multimediaterminaler och, slutligen, arbetet på standarder för att den europeiska industrin skall kunna vara med och bestämma och bekräfta dessa nya standarder på marknaden.
Låt mig slutligen påminna om en punkt, som vi har diskuterat preliminärt inom utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik och som enligt min mening är relevant när det gäller att främja den elektroniska handeln i global skala - vilket kollegan Mann redan har påpekat - och det gäller frågan om det internationella samarbetet kring Internet. Det är nödvändigt att förstärka användarnas förtroende och att undvika en kaotisk tillväxt - fylld med kontroverser och dyra lärdomar på grund av misstag eller frustration - och naturligtvis att garantera en lika tillgång till näten för alla européer, samt undvika en överdriven amerikansk styrning, som i grunden skulle vara skadlig för alla.
Vi har redan börjat göra upp listor på olika frågor. Jag är övertygad om att vi, när det gäller de frågorna, där det internationella samarbetet måste förstärkas, i kommissionär Bangemann finner en mycket dynamisk person som verkligen önskar komma fram till lösningar som inte är av byråkratisk natur, utan som tillåter en harmonisk utveckling av marknaden.

Read
Herr ordförande och kolleger! Jag skulle, först av allt, vilja bifoga mina gratulationer till föredraganden för ett vittomfattande och uttömmande arbete. Jag tror att de vittomfattande konsultationer som hon har företagit med industrin, tjänstesektorn och konsumenter och med andra intressegrupper har kommit väl till pass och det märks i rapporten.
Jag skulle även vilja bifoga mina gratulationer till kommissionen, vars förslag är lägliga, tankfulla och framåtblickande.
Jag skulle vilja ta upp en eller två punkter från Manns betänkande och även tillfoga några andra kommentarer. Jag skulle vilja lovorda hennes betoning på inrådan till kommissionen om att granska vilka effekter den elektroniska handeln får för jobben. Jag vet att detta redan är ett kommissionsinitiativ. De förändringar som oundvikligen kommer att komma behöver förutses och planeras för.
Mann kommenterar med rätta behovet av att förbättra konsumenternas kunnighet och medvetande. Det är absolut nödvändigt om elektronisk handel skall blomstra; men det är verkligen inte så enkelt, i synnerhet inte med vissa konsumentgrupper.
Hennes betänkande fortsätter med att betona vikten av förtroendebyggande inom elektronisk handel. Naturligtvis kan förtroende för elektronisk handel bara byggas genom skyddandet av den personliga integriteten och personliga data. Betoningen på kryptering och förslagen om kryptering är fullständigt sunda och väl utarbetade. Det är viktigt beroende på att pengar är ett känsligt ämne, mycket kärt för oss alla, och visshet är aldrig möjligt. Det finns alltid en del risker med handel, men metoden för handeln måste åtminstone vara så idiotsäker som möjligt för både gamla och nya tjänster.
Det är också viktigt i elektronisk handel att stödja skapandet och utvecklandet av nya småföretag. Elektronisk handel kan, och har redan, sänkt ribban för inträde för många av dessa blomstrande och innovativa företag. Samtidigt måste konsumenternas rättigheter upprätthållas. Metoden för att garantera dessa rättigheter kommer nästan helt säkert att behöva anpassas till den elektroniska handelns nya värld.
Jag vill ta upp hela frågan om behovet av en överenskommelse om beskattning. Föredraganden gör absolut rätt i att avvisa det antika och bakåtblickande förslaget om en punktskatt. Jag skulle uppskatta kommissionärens synpunkter om detta och även om frågan om behovet av klargörande om beskattning kommer att ske i ursprungslandet eller destinationslandet - det behöver verkligen redas ut snart.
Sammanfattningsvis behöver användare av elektronisk handel snabb, pålitlig, säker och billig tillgång till varor och tjänster. Den behöver vara snabb beroende på att om saker och ting tar för lång tid kommer konsumenterna att förlora intresset. Den behöver vara pålitlig beroende på att om konsumenter inte kan köpa och bedriva handel då kommer de att förlora intresset; de kommer inte att få det de behöver. Den måste vara säker, beroende på att utan det kommer hela utvecklingen av elektronisk handel säkerligen att förfalla. Den måste vara prisbillig, beroende på att det är nyckeln till verklig utveckling av nya tjänster inom områden av elektronisk handel och många andra nya teknologiska applikationer.
Detta betänkande och kommissionens förslag går en bra bit på vägen för att garantera dessa mål och jag yrkar om deras bifall.

van Velzen, W.G.
Herr ordförande! Tillåt även mig att först och främst börja med att framföra mina gratulationer till Mann för hennes utmärkta betänkande och i synnerhet också för det goda samarbetet. Tack vare hennes arbetssätt har vi också ett mycket bra betänkande som kan hjälpa oss som Europeisk union att uppfylla en del av vår, låt oss kalla det ledande roll på det området. Herr ordförande! Internet är den drivande kraften bakom den elektroniska handelns snabba uppkomst. Det finns stora möjligheter för Europa på detta område, och om vi talar om jobben eller sysselsättning är det alltid bra att med jämna mellanrum titta litet på siffrorna. Vi ser till exempel att mjukvaru- och tjänstesektorn årligen växer med ungefär 10 procent. Denna tillväxt betyder 50 000 nya jobb i Europa per år. Med andra ord finns det således många möjligheter även här, men vi måste också skapa förutsättningar. Vi måste också se till att utbildningen och omskolningen kommer att genomföras på ett bra sätt, att det blir mer flexibilitet. Men vi kommer även att behöva sörja för en tröskelförlängning.
Herr ordförande! Jag tror att införandet av euron kommer att bli en stark stimulans för handeln inom Europeiska unionen. Konsumenter kommer att få bättre möjligheter att jämföra priser och omvänt kan den elektroniska handeln samtidigt bidra till att euron lättare accepteras eftersom denna handel sänker tröskeln för att handla i utlandet. De europeiska reglerna måste ge konsumenten det nödvändiga förtroendet för att använda den elektroniska handeln och därigenom låta honom eller henne i större omfattning kunna dra nytta av fördelarna med den inre marknaden. Respekt för konsumentens privata sfär är en viktig del i sammanhanget, och tidigare talare har med rätta också pekat på detta. Övervakningen av genomförandet av EU-direktiven om uppgiftsskydd, som skall vara införda i nationell lagstiftning fram emot oktober i år, måste således genomföras noggrant. Rörelsefriheten för elektroniska tjänster inom Europeiska unionen är ett väsentligt villkor för att den inre marknaden skall fungera bra. Det bör undvikas att avvikelser i nationella bestämmelser resulterar i en fragmenterad europeisk marknad, och jag betraktar meddelandet från kommissionen som en mycket viktig och bra första ansats till ett europeiskt närmande som förtjänar att utarbetas närmare. Jag vill gärna uppmana kommissionären att skyndsamt presentera ett förslag till ett direktiv angående tjänster i informationssamhället.
Herr ordförande! Välutbildade dataprogrammerare är absolut nödvändiga. Europeiska unionen måste sätta till alla klutar för att arbeta bort denna brist, även mot bakgrund av problemet med år 2000. Samtidigt erbjuder det många europeiska ungdomar som står inför valet att välja en utbildning goda möjligheter till ett jobb. Jag ställer mig således frågan om inte Europeiska unionen och Europeiska rådet skulle kunna spela en viss upplysningsroll på det området.
För det lilla eller medelstora företaget, herr ordförande, erbjuder den elektroniska handeln stora möjligheter. Den elektroniska handeln erbjuder det lilla eller medelstora företaget möjligheten att föra nya och avlägsna marknader inom räckhåll och att hitta nya marknadssegment till låga kostnader. Företagen kommer dock att behöva förbereda sig väl genom utbildnings- och vidareutbildningsåtgärder. Jag tror att det femte ramprogrammet kan spela en viktig roll även på den punkten. Men en viktig del, herr ordförande, och det har också upprepats av tidigare talare, är naturligtvis frågan om förtroende. Förtroende för konsumenten i den elektroniska handeln är väsentligt. Utan det kommer det inte att gå. Då kommer det naturligtvis också att handla om frågor som: vad händer med den elektroniska signeringen? Hur tillförlitligt är det? Vad händer med elektroniska pengar? Hur ligger det till med ansvaret? Jag tror också att obligationsrätten, erkännandet av kontrakt, är mycket viktig. Det är naturligtvis av yttersta vikt att vi äntligen kommer till visshet i skattefrågan. Det har redan sagts. Vi måste således komma till beslut på den punkten.
Det är en hel politik och en dagordning där lagstiftning finns med som vi står inför under den kommande tiden, vilket således även kräver internationella aktiviteter. Jag är mycket nyfiken på om kommissionären kan bekräfta om Förenta staterna nu kan acceptera den föreslagna stadgan? PPE-gruppen anser att denna stadga är ett utomordentligt viktigt förslag, och vi skulle också gärna vilja stödja den helhjärtat. Men alla vet att vi inte kommer särskilt mycket längre med stadgan om inte Förenta staterna accepterar den. Kanske skulle ni kunna säga något om detta. Det återstår bara för mig att säga, herr ordförande, att PPE-gruppen gärna kommer att bifalla resolutionen och kollega Erika Manns betänkande.

Gallagher
Herr ordförande! Redan i början vill jag gratulera Mann till förberedandet och presentationen av ett mycket fint betänkande. Min grupp stöder till fullo förslagen inriktade på att stimulera den livliga tillväxten av elektronisk handel i Europeiska unionen. USA och Japan har redan ett försprång. Därför har Europeiska unionen inte råd att hamna på efterkälken. Vi behöver vår egen vägkarta för framtiden. Den nyliga tillväxten av elektronisk handel har huvudsakligen drivits av Internet. Den är därför öppen för alla överallt. Om USA fick som det ville skulle vi redan vara på väg mot en frihandelszon på Internet.
Vi behöver veta var farorna ligger och tydligt identifiera och tillkännage fördelarna. För två år sedan uppgick försäljningen till konsumenter på Internet till 600 miljoner dollar och vid år 2000 skulle den kunna den kunna uppgå till 200 miljarder ecu över hela världen. Det är ett tydligt budskap. Sektorn erbjuder en enorm mängd olika möjligheter, utvecklingspotential och arbetstillfällen. Vilka garantier kan då kommissionen ge mig i dag att alla fördelar med elektronisk handel kommer att komma till alla hörn av mitt land? Jag uppmanar till positiv diskriminering av sådana ultra- perifera områden och de små och medelstora företag som verkar där, eller, faktiskt, vilket är viktigare, har potential att verka där.
Den höga kostnaden för telekommunikation har fungerat som en huvudsaklig stötesten för all elektronisk handel i Europa. Jag hoppas att iordningställandet av ett paket med liberaliseringsåtgärder kommer att resultera i lägre och mer flexibla priser. Eftersom den korsar gränser, är det viktigt att konsensus uppnås på världsnivå vid skapandet av ett gynnsamt reglerande ramverk för elektronisk handel. En av de huvudsakliga hindren som måste överkommas är att lyckas skapa ett förtroende hos alla Internetanvändare om att deras transaktioner är säkra. Utbildning och kunskaper är viktigt. Det är även oron över cyber-brott och dataskydd.
Sammanfattningsvis täcker handeln på Internet allt från massdetaljhandel till elektroniska betalningar, annonsering och företag-till-företag marknader. Utvecklandet av en massmarknad på Internet skulle kunna överkomma alla hinder om tillgången kan göras billigare och elektroniska betalningar säkra. En Europol cyberpolis kan bli nödvändigt.

Boogerd-Quaak
Herr ordförande, herr kommissionär! Ni måste väl bli utled på att höra samma historia om och om igen, men vi som representanter för olika grupper har ett budskap som vi gärna vill framföra. Jag fruktar att mitt budskap går i samma riktning som det som ni redan har hört. Mannbetänkandet är bra, framför allt tack vare att problematiken angrips på bred front. Elektronisk handel kan bli personifieringen av den fria rörligheten för varor eftersom man själv kan göra inköp när man sitter vid datorn, jag håller själv på att öva detta, och jag måste säga att det är roligt att erfara att man över huvud taget inte längre behöver handelns territoriella aspekt. Men ibland är det svårt också, åtminstone för sådana halvanalfabeter som jag. Men det är lätt att jämföra priser och eurons ankomst kommer bara att underlätta denna process.
Med tanke på Internets snabba utveckling och den elektroniska handelns gränsöverskridande karaktär är det av stor vikt att samarbete på internationell nivå äger rum då det gäller att utarbeta en ram för lagstiftningen. Men för att kunna det måste Europa först få ordning i sitt eget hus, och det problemet är verkligen angeläget. Jag tror inte att detta med att få ordning i sitt eget hus är något som kommissionen sköter dåligt. Tvärtom, jag tror att Europeiska kommissionen här har gjort mycket goda insatser men att vi därigenom ännu inte har skapat enighet mellan medlemsstaterna. För att få en starkare konkurrensposition är det av yttersta vikt att den inre marknaden för den elektroniska handeln fungerar bra. Med andra ord, villkoren för denna handel måste vara uppfyllda. Jag kommer nu att upprepa dem. Dessa villkor är konsumentens förtroende för mediets säkerhet, vilket till exempel är mycket viktigt i fråga om penningtransaktioner. Säkerheten för personliga uppgifter, således är det ett villkor att ordentlig krypteringsteknik kommer till användning. Jag tror att vi behöver en kodex för att lösa handelstvister, och vid sidan av detta behöver vi ett par andra saker som även finns utmärkt beskrivna i Mannbetänkandet, som stimulering av datorfärdigheten i alla befolkningsgrupper, stimulering av anslutning till nätet och att därigenom förebygga skillnader i Internetanvändning hos befolkningen.
En annan punkt, herr ordförande, att utveckla små och medelstora företag, att stimulera unga talanger. Herr ordförande, herr kommissionär! Min personliga erfarenhet från samtal med småföretag är att frågan om riskvilligt kapital fortfarande är ett stort problem trots initiativen vi har tagit till detta, även på europeisk nivå.
Herr ordförande! Jag måste också uppehålla mig vid skattelagstiftningsproblemet. Amerika har föreslagit en frihandelszon på Internet, och kanske är det intressant på kort sikt, för om vi nu vidtar åtgärder för snabbt och medlemsstaterna var och en för sig kommer med skatteåtgärder, då är vi inne på fel väg. Vi måste först se till att erövra vår egen plats på nätet, och därför tror jag det är nödvändigt att hindra medlemsstaterna från att vidta åtgärder som på längre sikt är skadliga för att kunna skapa ett enhetligt europeiskt system. I det sammanhanget vill jag gärna stödja Plooijs fråga angående momsen.

Paasilinna
Herr ordförande! Jag tackar Erika Mann för ett arbetsamt betänkande. Ökningen av den elektroniska handeln väcker ofta komplicerade frågor. De handlar om konsumentskydd, sysselsättning, beskattning och rädslan för utslagning. En oreglerad elektronisk handel lyfter fram frågan om ansvarsskyldighet - vem bär ansvaret när man får instruktioner i bombtillverkning eller när en beställd cd-skiva inte innehåller någonting? Kommissionen borde också skyndsamt utreda problemen med upphovsrätter, varumärken, vilseledande reklam och integritetsskyddet.
Den elektroniska handeln kommer inom många branscher att vara lönsammare än den traditionella. Arbetslöshetskonsekvenserna kan bli omfattande. Det kan bli som i mitt eget land: Den elektroniska bankverksamheten har minskat arbetstillfällena inom banksektorn till mindre än hälften. Investeringarna har ytterligare minskat arbetstillfällen. Situationen är komplicerad. När man talar om valfriheten inom handeln borde valfriheten även gälla arbetstagarna: valet mellan arbete och arbetslöshet. Visserligen uppstår det nya arbetstillfällen, men gamla försvinner i snabb takt. Man måste alltså hitta sådana nya tjänster som skapar arbetstillfällen och mervärde, men som inte äter upp andra arbetstillfällen.
Det är lätt att rationalisera genom att ta bort arbetstillfällen. Jag har själv varit generaldirektör och rationalisering är bland det lättaste. Att skapa någonting helt nytt är svårt och det är vårt europeiska test. Man måste således skapa nya affärsverksamheter, eftersom det exempelvis inte tycks existera någon övre gräns för konsumtionen av innehåll, som det gör till exempel när det gäller ätande.
Det är sant att den elektroniska handeln flyttar centrum även till avlägset belägna områden. Gamla och handikappade kan beställa sina varor om de har tillgång till en dator med modem. Därför måste apparaturen och anslutningen till informationsnätet göras till en medborgerlig rättighet. Det är bara ett nätverk som omfattar hela Europa som skapar en verklig europeisk inre marknad och det är egentligen det som är måttet på det europeiska samhällets nivå.

Rübig
Herr ordförande, herr kommissionär, mina högt ärade damer och herrar! Det är inte så länge sedan, kanske 5-10 år sedan, som Europas medborgare inte visste hur man skulle hantera begreppet Internet. Om vi betraktar den utveckling, som skett sedan dess, kan vi konstatera att vi faktiskt har blivit vittnen till en revolution när det gäller datautbyte, och därigenom helt enkelt upplever en revolution i vårt samhälle och i de mänskliga kommunikationerna.
Ändå vågar jag påstå att vi bara står i början av en mycket komplex omvandlingsprocess. Steg för steg upptäcker vi nya användningsområden för telekommunikationen. I våras gav jag ut en bok som rörde detta område, och när jag i dag läser den på nytt måste jag konstatera att några områden och delar av boken redan är föråldrade. Jag tror att vi måste lära oss bemästra dessa hinder, som alltid finns inbyggda i systemet, och de förändringar som sker.
Av den anledningen är jag tacksam för kommissionens meddelande och för föredraganden Erika Manns utomordentliga engagemang, och också mot Wim van Velzen för ett europeiskt initiativ för den elektroniska handeln. Internet har redan länge kunnat användas inte bara enbart till datautbyte och informationsöverföring, utan det lämpar sig också för modern affärsutveckling och slutligen till slutande av avtal, vilket kan ske på ett enkelt, prisvärt och snabbt sätt. Här öppnar sig storartade möjligheter och sysselsättningsmöjligheter både för konsumenten och för många små och medelstora företag. Vidare skapar dessa nya tjänster även ett helt nytt serviceutbud. Jag stöder här syftet att besluta om en europeisk ram för den elektroniska handeln och förebygga en splittring av den inre marknaden. Vi vill ha internationella överenskommelser och en gemensam samordning.

Bangemann
Jag har redan vid flera tillfällen tackat fru Mann för kvaliteten på hennes betänkande. Det är på nytt ett exempel på att en sådan diskussion med parlamentet kan vara mycket lärorik för oss, och att vi där får viktiga nya impulser. Ännu viktigare är kanske att stora delar av betänkandet även visar på en överensstämmelse med de ståndpunkter som kommissionen hittills har företrätt, och det är mycket viktigt, eftersom vi i diskussionerna om bestämmelser med andra handelspartner och konkurrenter måste tala med en röst för att kunna hävda oss.
Vi är egentligen lite stolta över att vi när det gäller den här frågan om elektric commerce redan från början var något av en opinionsledare, kanske inte i den betydelsen att frågan hos oss redan spelar så stor roll - USA befinner sig också bara i början - utan mer med tanke på övervägandena om vad det kan betyda för utvecklingen och vad man måste göra för att befrämja denna utveckling.
Redan i juli 1997 på Bonnkonferensen ägnade vi oss åt en rad frågor, som då stod i förgrunden för intresset, och tog sedan itu med en rad lagstiftande åtgärder, som redan har trätt i kraft. Här skulle jag vilja peka på att det inte alltid obetingat måste uppnås lösningar med hjälp av lagstiftning. Naturligtvis kan man också utnyttja alla andra möjligheter, t.ex. egna åtaganden från deltagarna, och sedan något som jag har föreslagit på internationell nivå, nämligen politiska konsensusbestämmelser och liknande. Det kommer också att hjälpa oss i diskussionerna med USA, för USA är här absolut inte alltid positiv till särskilt liberala och vittgående egna åtaganden, utan, som exemplet med inscription visar, är de ibland väsentligt hårdare och strängare än vad vi är inom unionen.
Vi kan ju åtminstone säga att om vi kommer fram till denna politiska konsensus, och om det finns en viss ekvivalens i innehållet, då beror det slutligen inte på formen. Detta gäller t.ex. även för dataskyddet. Vi har ett komplett och bra direktiv för detta, alltså en lagstiftad åtgärd. När man i USA mer börjar tänka över att man kan göra det med hjälp av egna åtaganden, handlar det just om innehållet. Hur det sedan till slut genomförs, är inte avgörande.
Den stadga som vi har föreslagit - och van Velzen frågade om hur amerikanerna förhöll sig till den - har rönt stort bifall. Vi förbereder den. Vi har en arbetsgrupp i rådet. Vi har inbjudit den amerikanska och den europeiska industrin till ett första round table . Naturligtvis kommer det att utökas med andra industrier från andra länder. Vi har tagit kontakt med alla internationella organisationer, som kommer att spela en roll här, och vi är i ständig kontakt med amerikanerna.
Till att börja med förelåg det några missförstånd, eftersom amerikanerna trodde att vi ville skapa någon slags ny internationell myndighet med strikta regler. När vi klargjorde att detta inte var fallet försvann oron. Det finns säkert fortfarande frågor som vi måste diskutera, men om vi globalt vill uppnå praktiska framsteg måste vi nu sätta i gång processen, för detsamma som kan utgöra en risk för den inre marknaden hos oss, kan naturligtvis också uppträda över hela världen. Det skulle kunna hända att dessa nya möjligheter inte kommer att utnyttjas som de egentligen skulle kunna utnyttjas, eftersom människorna blir oroade om man inte lyckas att globalt skapa en tillförlitlig grundval för användandet.
Vi befattar oss för ögonblicket i princip med samma frågor som Mann också har berört, nämligen dataskydd och datasäkerhet, digital underskrift och konsumentskydd - för båda delarna har vi nu lagt fram lagstiftande åtgärder -, upphovsrätt, skatter och tull - det kommer jag sedan att gå in i detalj på -, illegalt och harmful content och internet governants . Det handlar alltså till en del om tekniska, men icke desto mindre viktiga frågor om hur man på bästa sätt kan utnyttja Internet. Det skulle glädja mig mycket om det med tanke på den sakkunskap som är representerad här i parlamentet vore möjligt att samarbeta med er.
Låt mig gå in lite mer i detalj på fyra punkter som också berördes i diskussionen. Denna samordningsinstans kan vi alltid fundera på. Vi har praktiskt taget redan gjort det. Vi har en grupp där alla kommissionärer, som har att göra med informationssamhället, är representerade. Man kan, om man vill, ge dem en viss underbyggnad, så att var och en vet vem han kan vända sig till. Kommissionen stöder för det andra också USA: s förslag om en duty-free zone - så har man kallat det, men det kan missförstås, ty i själva verket handlar det om tullar, alltså om customs. Förslaget består också bara i att man inte inför några nya tullar, utan stabiliserar situationen som den är i dag. Det har vi över huvud taget inte något problem med, och vi kommer säkert snart att komma fram till en lösning i den frågan.
Vad gäller frågan om beskattning har vi också redan fastställt två ståndpunkter där vi nämligen å ena sidan säger " no discrimination " , dvs. inga extra nya skatter - bit-skatt eller vad man nu än tänker på - men inte heller någon " privilege " , dvs. varje skattebestämmelse som gäller för handel med tjänster eller varor på Internet, måste ha liknande former som den också har offline . Låt oss ta ett praktiskt exempel: Om man inte behöver betala någon mervärdesskatt för en bok som man köper över Internet, medan man måste betala mervärdesskatt för en bok som man köper i en bokhandel, är detta naturligtvis en absolut diskriminering av den normala handeln, och det kan inte fungera!
De överväganden, som här uppenbarligen legat i bakgrunden för många kritiska påpekanden, är inte ståndpunkter från kommissionen, utan det är de första överläggandena från ett generaldirektorat, som i hög grad har tagit upp denna sak på grund av sina egna skatteöverväganden, och mindre på grund av orsaker som har med Internet att göra. Därför behöver ingen bli upprörd. Vi skall säkert ställa det till rätta.
Vi vill naturligtvis också undvika en splittring av den inre marknaden, det är helt klart. Vi är för övrigt övertygade om att den inre marknaden kan öka avsevärt i betydelse i och med den elektroniska handeln, och det kan naturligtvis även handeln utanför. Det handlar om ett globalt nät. Vad gäller arbetstillfällena kan man verkligen visa på framgångar på löpande band. Jag vill bara nämna en: Det finns t.ex. ett företag vid namn Alfa Cie. Metallurgy Company, based in the east of France, specialized in mechanical parts. This enterprise has expanded from 40 to 400 employees in 3 years, broadened its client base from 1 to 23 countries, reduced time to market for new products from 6 to 1 week, improved reliability och så vidare.
Det finns alltså hur många exempel som helst, där just små och medelstora företag får nya möjligheter på detta vis. Till min irländska kollega vill jag säga: Irland är ett exempel på att en helt ny dynamik har uppstått i näringslivet och i skapandet av arbetstillfällen genom att man utnyttjar sådana nya möjligheter. Därför skulle jag som irländare inte oroa mig för att det inte skulle gynna Irland. Det har det redan gjort i hög omfattning.
Naturligtvis måste vi skapa en rad tekniska och klara rättsliga regler, det har nämnts här. Dataskyddet till exempel är mycket viktigt. Människor tror alltid att det bara är någonting för dataskyddsexperter, som har lite lustiga idéer. Nej, nej, det kommer för varje konsument att vara av avgörande betydelse för om han använder sig av elektronisk handel eller inte. Om detta inte garanteras, kommer många människor att avstå från att utnyttja dessa nya tjänster.
Naturligtvis måste vi på detta område, om möjligt, komma fram till regler som gäller för hela världen, ty dataskydd som bara gäller i Europa eller bara i USA, är naturligtvis inte värt någonting, när dessa data hanteras globalt. Men detta är som sagt möjligt, eftersom det inte beror på olikheterna i förfarandena, utan på innehållet, när allt kommer omkring.
Att det skapas nya arbetstillfällen kan man mycket väl se på de områden där det redan finns statistik: 1996 arbetade i USA 7, 4 miljoner anställda inom IT-industrin. På ett år - från 1995 till 1996 - skapades 230 000 nya arbetstillfällen inom IT-industrin. Sådana siffror existerar till en del också för Europa. Även om analyserna för närvarande endast föreligger styckvis, kan man med hjälp av den absolut säga att vi här har ett stort område där det skapas nya arbetstillfällen, och där man för övrigt också säkrar gamla arbetsplatser, ty den besparingspotential och i synnerhet de framsteg man kan uppnå på produktivitetsområdet om en ökad produktivitet medger eller möjliggör en relativt hög lönenivå, är högst beaktansvärda. Till exempel beror förbättring av den europeiska varvsindustrins konkurrenskraft uteslutande på att sådana moderna procedurer har införts. Om man sedan med tanke på outsourcing också ser detta som informationsnät mellan systemfirmorna och underleverantörerna, så skapas här verkligen ny konkurrenskraft.
Att vi för ögonblicket när det gäller utnyttjandet fortfarande ligger lite efter USA, har att göra med olika saker, även med kostnaderna - det har redan nämnts -, men framför allt med att det där finns fler persondatorer. Det kommer för övrigt också att ändra sig i framtiden, ty man kommer att ha helt andra typer av tillgång till Internet, inte via en PC, utan t.ex. också via TV-apparater. Om alltså denna tillgång blir lättare och billigare, så kommer det att sättas i gång en avsevärt starkare dynamik i Europa än man hade i USA. Därför skulle jag inte oroa mig över det. Det kan vi ta igen, om vi fortsätter med våra ansträngningar på samma sätt som hittills. Det är förutsättningen. Men jag tvivlar inte på att alla medlemsländer nu ser att det är viktigt. Parlamentet - det visar ju detta betänkande - ser det helt entydigt på det viset. Jag är glad över att Mann har dykt upp igen. Jag kände mig så ensam när hon försvann. Det visar i vilken utsträckning jag är beroende av ett samarbete med henne!

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär Bangemann.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Informationsförfarande beträffande tekniska standarder och föreskrifter
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A4-0151/98) för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om en tredje ändring i sak av direktiv 83/189/EEG om ett informationsförfarande beträffande tekniska standarder och föreskrifter (C4-0035/98-96/0220(COD)) (föredragande: Hendrick).

Hendrick
Herr ordförande! De nya informationstjänsternas snabba expansion påkallar ett behov av innovativa sätt att reglera området i fråga utan att bromsa informationstjänsternas utveckling, och nya sätt att anpassa gällande förordningar vilka har blivit föråldrade eller kommit att motverka sina syften. Gemenskapslagstiftning kan i vissa fall bli nödvändigt, men de flesta av de nya föreskrifterna kommer att komma från medlemsländerna själva. Som kommissionen påpekade i sitt förslag finns det en risk för att medlemsländer utfärdar motsägelsefulla eller inkonsekventa föreskrifter, och sålunda skadar den internationella marknaden genom att reglera rörelsefriheten för varor och tjänster. Härav följer behovet av samordning inom detta speciella område.
Kommisionen väljer att använda en befintlig mekanism riktad mot teknisk standard vilken har visat sig vara effektiv inom sitt eget område. Vid den första behandlingen stödde parlamentet detta förhållningssätt. Vår institution tog emellertid upp flera farhågor i form av 17 ändringsförslag till kommissionens förslag. Dessa ändringsförslag kan grovt sett delas in i följande kategorier. För det första, de sociala, samhälleliga och kulturella aspekter som behöver övervägas, i synnerhet behovet av expertråd inom dessa områden. För det andra, bevarandet av sektorspecifika regler. För det tredje, att etableringsfrihet garanteras. För det fjärde, aktivt samarbete mellan medlemsländer och med kommissionen. För det femte, tydligare definitioner av begrepp och deras spännvidd, framtida granskning och relaterade EU-initiativ, lagliga och formella aspekter.
Om vi nu ser på själva den gemensamma ståndpunkten, vid första anblicken - och trots det relativt breda stödet från kommissionen - måste jag säga att den ser ut som en besvikelse. Endast ett ändringsförslag, ett mycket litet, har tagits med oförändrat. Även om ordalydelsen har ändrats i grunden har emellertid de flesta av parlamentets punkter tagits under övervägande. Vår institutions oro över kulturella aspekter delades av rådet som uttryckligen uteslöt någon inblandning av förfaringssättet inom områdena kulturpolitik och audiovisuell politik.
Andra sektorspecifika aspekter övervägdes, nämligen finansiella tjänster, på ett sätt som visar en sammanlöpande analys över vad som krävs av ett effektivt reglerande förhållningssätt. De flesta av de frågor som togs upp av parlamentet och som relaterade till formella eller lagliga aspekter har tagits under övervägande eller på annat sätt lösts. Inte allt på ett helt tillfredsställande sätt, emellertid. Jag har lagt fram fem ändringsförslag till denna andrabehandlingsrekommendation, av vilka alla relaterar till punkter som togs upp redan vid första behandlingen.
Ändringsförslag nr 1 påkallar ytterligare åtgärder från kommissionens sida för att anpassa regler som en nödvändig reaktion på utvecklingen inom sektorn. Jag tror att detta är viktigt eftersom direktivet inte bör betraktas som statiskt, utan snarare som ett verktyg under utveckling för reglerandet av tjänster inom informationssamhällets område. Ändringsförslag nr 2 gäller etablerandet av en expertgrupp för konsultation. Vidsträckt konsultation är viktigt anser jag, och expertråd kommer att bli ännu viktigare inom ett området som blir alltmer komplicerat rent tekniskt. Jag skulle vilja se ett starkt ställningstagande för att konsultera experter från industrin och akademiker, helst som en grupp. Ändringsförlag nr 3 gäller tjänsteaktörernas etableringsfrihet. Ett misslyckande med att tillåta etableringsfrihet utgör ett huvudsakligt hinder för att den fria marknaden skall kunna fungera effektivt. Det betyder att regler som etablerats i ett medlemsland kan användas för att hindra organisationer från andra medlemsländer från att etablera sig i det särskilda landet. Med ändringsförslag nr 4 är både kommissionen och andra medlemsländer berättigade att lägga fram detaljerade kommentarer som förklarar varför de tror att de åtgärder som man tänker sig utgör hinder för den fria rörligheten för varor. Om medlemsländerna i fråga inte tar notis om sådana kommentarer måste de ange tydliga skäl till varför de inte kan göra det. Denna bestämmelse gäller bara för tjänster relaterade till aspekter av direktivet som har med informationssamhället att göra. Ändringsförslag nr 5 relaterar återigen till föreskrifter om etableringsfrihet för tjänsteaktörer och rättfärdigas av den anledning som jag redan har angivit.
Jag anser att ändringsförslagen är realistiska; Jag anser att ändringsförslagen är minimalistiska; och jag anser att ändringsförslagen är ämnade att uppnå maximal konsensus och därför, hoppas jag, en kvalificerad majoritet i morgon i parlamentet. Jag ser fram mot detta parlaments stöd för den andra behandlingen.

Carlsson
Herr ordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! Jag vill gratulera Hendrick till betänkandet som har en hel del kloka motiveringar. Låt mig citera: " De nya informationstjänsternas snabba expansion påkallar ett behov av innovativa sätt att reglera området i fråga i tillräcklig utsträckning, utan att bromsa informationstjänsternas utveckling, och nya sätt att anpassa gällande förordningar som blivit föråldrade eller kommit att motverka sitt syfte" .
Det är naturligtvis mycket viktigt att den reglering som sker av informationsteknologin sker övervägt. Risken är att gammaldags regleringsiver tar fart och ses som ett enkelt sätt att lösa problem och svårigheter inom den nya tekniken. Det finns flera som tror att vi kan lösa problem genom att skapa fler regler och stifta lagar på traditionellt vis, men så är sällan fallet.
Naturligtvis kommer det, precis som Hendrick påpekar, att i vissa fall krävas initiativ från gemenskapsnivå när det handlar om att skapa regler och lagar för denna sektor. Precis som det också påpekades i anförandet, är det medlemsstaterna som i de allra flesta fall kommer att stå för de flesta nya förordningar.
Det är naturligt att det nu inom denna synnerligen gränsöverskridande sektor sker ett kontinuerligt utbyte av information om vad som händer. I de fall då man upptäcker avarter och problem måste dessa diskuteras mellan beslutsfattare inom unionen och i ökande utsträckning globalt. Vi får dock inte glömma att samtidigt föra in de aktörer som finns på denna marknad i diskussionerna, för att få deras syn på problemen och för att få höra möjliga lösningar. Finner man ingen annan utväg, bör man kanske tillgripa reglering. Det är emellertid väldigt viktigt att det inte blir nationella särregler som inte bara riskerar att bli helt verkningslösa, utan som också riskerar att försvåra handel, informationsspridning och resa nya hinder på den inre marknaden.
I linje med detta menar jag att rådets gemensamma ståndpunkt är en bra ståndpunkt. Rådet tar sig an problemet med den gränsöverskridande verksamheten, utan att för den skull uttrycka ambitioner som pekar i en regleringsbeivrande riktning. Vi i PPE-gruppen menar att även de ändringsförslag som Hendrick har föreslagit, och som ekonomiska utskottet har antagit, har en bärighet i den riktning som jag förespråkar.
Jag vill avsluta med att åter citera Hendrick i ingressen: " ...att kommissionen i synnerhet skall studera och vid behov ta initiativ till en snabb anpassning av gällande regler i syfte att främja utvecklingen av nya tjänster i Europa" . Personligen vill jag tillägga att jag är övertygad om att det blir bäst om vi inte får se alltför många regler inom detta område.

Rübig
Herr ordförande, herr kommissionär, mina högt ärade damer och herrar! Normer och tekniska föreskrifter är extremt viktiga näringspolitiska instrument. Det handlar om att åstadkomma insyn och befrämja kommunikation. Jag skulle vilja skilja på två nivåer, nämligen den horisontella nivån, där det handlar om verksamheten i medlemsstaterna, och den andra europeiska nivån. Jag anser att det är mycket viktigt att även inkludera de stater som vill gå med i gemenskapen i dessa överläggningar, och slutligen också sätta i gång kommunikationen med " resten av världen" .
Det som också är mycket viktigt är den vertikala nivån. Jag tror att vi har gjort vissa framsteg när det gäller harmoniseringen på vertikal nivå, men att även systemet med ömsesidiga erkännanden har fört med sig många fördelar.
En tredje nivå, undervisningsplikten, kan till slut också utgöra grunden för den fria rörligheten för varor. Jag undrar om det inte vore meningsfullt att låta dessa system existera vid sidan av varandra. Det är viktigt för oss att marknaden kan reagera snabbt och prismässigt fördelaktigt. Frågan är hur man kan stödja normbildningen från europeiskt håll. Jag tror att det skulle vara klokt att inrätta en task force för dessa nya föreskrifter. Även inom ramprogrammet för forskning borde man förbereda sig på att i god tid ta hänsyn till den utveckling som sker. Här behöver vi infrastruktur, där kanske den existerande infrastrukturen enbart behöver omorganiseras, och vi behöver naturligtvis också utbildning.

Bangemann
Herr ordförande! Jag kan fatta mig kort, även om jag därmed inte helt och hållet gör rättvisa åt betänkandets betydelse och kvalitet. För om vi här, och även när det gäller varor, kan genomföra en sådan föreskrift, vilket nu är möjligt tack vare parlamentets ansträngningar, kommer man naturligtvis att undvika en splittring av marknaden, som inte kan undvikas på annat sätt, enligt vad våra erfarenheter visar. Det är alltså helt säkert en mycket betydande utveckling som vi diskuterar här i dag. Med tanke på tiden, och eftersom vi ju också i grund och botten är ense i alla frågor, kan jag emellertid inskränka mig till att säga tack till föredraganden och meddela att vi kommer att ta med alla de ändringsförslag som han nu har framfört, så att vi hoppas att vi inom kort kommer att ha ett förslag till rättslig grund, som har förbättrats avsevärt.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär Bangemann.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Nummerportabilitet och förval av operatörer
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A40127/98) för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av direktiv 97/33/EG med avseende på nummerportabilitet mellan operatörer och förval av operatörer (C4-0104/98-97/0250(COD)) (föredragande: W.G van Velzen).

van Velzen, W.G.
Herr ordförande, ärade kommissionär, mina damer och herrar! Först och främst skulle jag vilja tacka mina kolleger för det trevliga och goda samarbetet och för det snabba sätt som vi har kunnat avsluta den andra behandlingen på vad parlamentet beträffar. Efter det att det först varit framför allt företag som har kunnat dra nytta av liberaliseringen av telekommunikationssektorn gläder det mig att med detta förslag beträffande nummerportabilitet och carrier preselection , som det nu ligger framför oss, kan även de vanliga konsumenterna börja skörda liberaliseringsprocessens frukter. Förslaget avser införandet av nummerportabilitet och förval av operatörer. Härigenom kan konsumenter behålla sitt telefonnummer om de byter telefonbolag, och samtidigt kan de genom att knappa in en enkel kod välja en annan operatör per samtal. Herr ordförande! Jag är helt övertygad om att med dessa instrument kommer konkurrensen mellan telefonbolagen stadigt att öka, och för det mesta leder det till att priserna kommer att sjunka, och det är naturligtvis också goda nyheter för konsumenten, i synnerhet om servicen också kommer att öka i sammanhanget.
Herr ordförande! Det har lagts fram ett ändringsförslag för ekonomiutskottets räkning, och det är av största vikt för en sund utveckling av konkurrensen på telekommunikationsmarknaden att konsumenterna inte hindras från att byta teleoperatör. Redan i början av januari såg vi vilka effekter det får, och därför måste de nationella regleringsmyndigheterna säkerställa att samtrafikavgifterna för förhandsval är kostnadsberäknade och att inte eventuella direkta kostnader hindrar konsumenten från att göra bruk av denna möjlighet. Av denna anledning har således er föredragande lagt fram ett ändringsförslag som alltså har antagits av ekonomiutskottet. I det sammanhanget, tillåt mig framhålla det, herr ordförande, använder jag den definition av kostnadsberäknad som används i samtrafikdirektivet, och det innebär således att man också måste ta hänsyn till parternas dominerande position på marknaden. Detta gäller naturligtvis inte för nykomlingarna, de nya, små parterna på marknaden. Jag vill då också be Europeiska kommissionen om att hålla strikt uppsikt över införandet av nummerportabilitet och carrier preselection . Jag skulle uppskatta om kommissionen kunde rapportera årligen om detta till Europaparlamentet. Jag vill uttrycka min uppskattning till kommissionären för att kommissionen i går återigen tog itu med fem medlemsstater för att dessa inte har genomfört varken koncessionssystemet eller samtrafikdirektivet, eller inte har genomfört dem ordentligt.
Herr ordförande! Jag skulle gärna vilja göra en kommentar om det europeiska larmnumret 112, och på den punkten måste jag nu få ge utlopp för min frustration. Redan för några månader sedan ställde jag frågor till kommissionären om detta, och jag fick då ett svar som jag i viss mån skulle vilja beteckna som tomma ord. Vi har sedan ställt nya frågor och har hittills inte fått något svar. Användningen av larmnumret 112 skulle enligt rådets beslut från den 6 augusti 1991 vara i bruk senast den 31 december 1996, men under de gångna månaderna, herr ordförande, har det visat sig att larmnumret fortfarande lämnar mycket övrigt att önska. I ett antal medlemsstater stöter utlänningar på problem eftersom larmcentralens personal behärskar för få språk. Hur kan jag som nederländare göra mig förstådd när jag är i Grekland om jag måste slå ett larmnummer? Det visar sig också att i vissa medlemsstater har larmnumret införts vid sidan av de gamla larmnumren. Jag skulle till exempel vilja gör er uppmärksam på att polisen i Belgien fortfarande kör omkring med hänvisning till det gamla larmnumret. Belgacom ger ut listor där det visar sig att 112 inte finns. Då säger jag, herr ordförande, den parallella existensen av två larmnummer, ett nationellt nummer och ett europeiskt nummer, det rimmar inte med intentionen om ett enda europeiskt larmnummer. Jag anser att därigenom går även den symboliska effekten för våra medborgare förlorad. Jag vill då också fråga kommissionären följande: i vilka medlemsstater har larmnummer 112 ännu inte införts? Om kommissionären inte har den faktiska informationen, skulle han då verkligen kunna se till att en brådskande undersökning tillsätts nu? Fråga nummer två, vilka steg, vilka aktioner kommer kommissionären att vidta för att tillse att medlemsstaterna uppfyller de förpliktelser som detta beslut medför? Vad anser han om att personalen vid larmcentraler i medlemsstater åtminstone borde behärska de tre mest talade språken för att på den punkten också kunna hjälpa den arma turisten?
Till sist återstår bara för mig att meddela att min grupp med nöje kommer att bifalla den gemensamma ståndpunkten kompletterad med ändringsförslag.

Read
Herr ordförande! van Velzen måste vara trött på att höra mina gratulationer. Vi spenderar vår till att gratulera varandra sent på natten, med endast kommissionären som åhörare. Icke desto mindre är det slutförandet av en annan pusselbit i telekommunikationerna för den inre marknaden. Jag gratulerar honom till det.
Jag har inte mycket att tillägga till hans egna kommentarer, utom att säga att jag i hög grad stöder hans kommentarer om behovet av att erkänna sammansmältningen av de mobila och de fasta telekommunikationsmarknaderna. Det sker så snabbt utifrån konsumenternas synvinkel, och de bryr sig egentligen inte särskilt mycket om huruvida de gör sitt telefonsamtal från en fast telefon eller en mobiltelefon, så länge som de kommer fram ordentligt och billigt och kan utföra sina telefonsamtal. För mig verkar det fullkomligt rimligt att kräva nummerportabilitet inom området mobiltelefoner så snabbt som möjligt. Jag hoppas verkligen på att kommissionen kommer att kunna fälla några kommentarer om detta. Vi har den berömda granskningen som kommer 1999, men vi kan verkligen inte stuva in allt i den granskningen. Vi måste se till att vi där marknader slå samman har föreskrifter och ett lagligt ramverk som vidkänner detta.
Min andra punkt gäller en sak i motiveringsdelen som föredraganden har refererat till, och det är användningen av 112 nummer. Jag skulle vilja lägga till en extra fråga till de frågor som föredraganden har ställt till Bangemann. Finns det något bevis för att konsumenter i vissa länder, vilka använder mobiltelefonen till att göra ett nödsamtal, oavsett om det är 112 eller något annat nummer, måste betala för detta samtal? Om ni inte har sådan information skulle jag bli mycket tacksam om jag kunde få det skriftligt.
Det måste finnas en hel del mer försiktighet än kanske föredragandens förklarande uttalande föreslår i introducerandet av en ändring från nationella nödnummer till 112 numret. Den bild föredraganden målar upp är mycket oroande. Jag skulle emellertid kanske komma till en annan slutsats: I stället för att påskynda processen måste vi anslå en hel del ytterligare tid och besvär till ett utbildningsprogram för allmänheten för att se till att, innan vi gör ett definitivt och oåterkalleligt steg, konsumenter och medborgare - i synnerhet äldre och de som inte är vana att använda telefonen - är helt säkra vilka nödnumren är och hur dessa nödnummer skall användas, både för fasta telefoner och mobiltelefoner.
Jag uppmanar således till försiktighet och skulle uppskatta ett svar på denna särskilda fråga. I övrigt stöder vi van Velzens betänkande och yrkar bifall för det.

Bangemann
Herr ordförande! Det stämmer, det som Read har sagt. Vi behöver nu inte gratulera varandra på nytt, för vi har ju arbetat mycket bra tillsammans. Det som föredraganden föreslår här, är acceptabelt även för oss.
Jag vill enbart gå in på frågorna. Som van Velzen själv redan har sagt: Om den framlagda ändringen antas, kommer det att leda till att medlemsländerna inte kan ålägga aktörerna på marknaden, som hittills inte haft särskilt mycket att säga till om, någon vägledning om kostnaderna när det gäller ersättningen för förvalet av operatörer. Det har han emellertid själv sagt, det behöver vi alltså inte fortsätta att tvista om. Vi kommer att formulera det på lämpligt sätt.
Vad gäller 112-numret har detta för närvarande ännu inte införts i Grekland. Därför fortsätter vi också förfarandet gentemot Grekland. Gentemot de andra medlemsländerna, som ju ursprungligen inte heller gjort det, kan proceduren inte fortsättas, eftersom det ju faktiskt inte finns något föremål för den längre.
I själva verket tar vi dock det som Read har sagt på allvar. Vi måste tala med ansvariga myndigheter och även på annat sätt med de medlemsländer som nu inför detta nya 112-nummer, så att de propagerar för det och informerar om det, för annars uppstår det en egendomlig situation: Det finns ett nytt nummer, men man känner inte till det. Det gamla numret, som man känner till, kan inte längre användas. Detta måste i någon mån ske hand i hand, men det är fullt genomförbart.
Kravet på att larmcentraler skall klara av att arbeta på åtminstone tre av gemenskapens språk - i princip ja, som Radio Eriwan skulle svara -, kommer endast att kunna genomföras med stor svårighet, för om man inte ens i kontrolltornen på flygplatserna klarar av att tala engelska - det är det enda språk som gäller där - tvivlar jag på om det då omedelbart skulle kunna fungera med tre gemenskapsspråk. Man kan emellertid undersöka det, vi kan propagera för det och se hur långt vi kommer, för dessa telefonnummer kommer då också att användas av människor som är på besök där eller som inte förstår landets språk. Jag tror att detta var de frågor som jag måste gå in på. Jag hoppas att det slutgiltiga beslutet kan komma snart.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär Bangemann.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Upplysningar på etiketten för livsmedel som framställs av
genetiskt modifierade organismer
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0181/98) av K. Collins för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om förslag till rådets förordning om att för vissa livsmedel som framställts av genetiskt modifierade organismer göra det obligatoriskt att på etiketten ange andra upplysningar än de som anges i direktiv79/112/EEG (KOM(98)0099 - C4-0227/98-98/0811(CNS)).

Liese
Herr ordförande! Det är synd att föredraganden inte är här, men jag vill gärna helt kort lägga fram PPE-gruppens åsikt om Collins betänkande.
På fredag denna vecka kommer vi att fira ett minnesvärt jubileum. Då har nämligen novel food -förordningen varit i kraft ett år, utan att medborgarna i Europa har märkt några som helst praktiska konsekvenser av det. Det beror säkert på att vi för närvarande fortfarande inte har några lagstadgade genomförandeföreskrifter, och det beror på att produkterna som ju redan i stor utsträckning finns på marknaden - genmodifierad majs respektive soja - togs bort ur novel food -förordningen, och att kommissionen gjorde den tolkningen att det inte rörde sig om nya produkter. Jag tyckte det var förargligt då, men jag tycker att det är bra att man nu föreslår att även dessa produkter skall märkas. Herr Bangemann, ni har de sista åren råkat ut för mycket kritik i samband med denna fråga. Här har vi nu anledning att lovorda er för att ni har lagt fram detta förslag, och jag tror att förslaget i sin helhet inte är så dåligt som det ibland påstås.
Det finns några punkter som vi kan tvista om. PPE-gruppen stöder i det stora hela förslagen från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd, men man kan säkert ha delade meningar om det. Vi anser att man borde fastslå ett de minimis -värde, som dock inte, som några föreslår, borde ligga på 5 procent, så att man i grund och botten kan utgå från att det inte längre finns några på något vis genmodifierade livsmedel. Alla kan nämligen läsa in något sådant i det. Man måste snarare fastslå mycket låga värden, och här måste vetenskapliga livsmedelskommittén komma med förslag. En lista på produkter som inte måste märkas, skulle kunna vara till hjälp, men jag tror inte att något parti borde bita sig fast i denna tvist, utan här måste det vara möjligt med en kompromiss.
Personligen anser jag att den av kommissionen föreslagna kan-bestämmelsen inte är så dum - den innebär att om man inte vet om innehållet omfattar genmodifierade organismer, bör man också kunna göra en märkning med noteringen " kan innehålla" . Min huvudsakliga bön till kommissionen, men också indirekt till ministerrådet, är: Se till att ni snart blir eniga! Alla måste kunna kompromissa. Alla måste göra avsteg från extrema ståndpunkter. Det får helt enkelt inte vara på det viset, att medborgarna, trots bestämmelserna, måste vänta på genomförandedirektiven. Vi behöver ett klart beslut, så att industrin och konsumenterna vet vad som gäller, och till detta behövs kompromissvillighet från alla sidor.

Lannoye
Herr ordförande! Vid den här tiden på dygnet blir ni mer överseende med talartiden, desto mer som föredraganden utan tvivel är upptagen med att äta sparris, som jag hoppas inte är genmanipulerad.
Kära kolleger, herr kommissionär! Förordningen om novel food har nu tillämpats i ett år, nästan på dagen, åtminstone i teorin, eftersom den är helt verkningslös i praktiken. Våra debatter är i dag lika intensiva, i strävan om att komma fram till hur vi praktiskt skall bemöta ett stort problem för konsumenten: hur bör en novel food -produkt märkas? Vilka kriterier bör man använda? Vilken analysmetod är trovärdig? Vad skall man göra när genetiskt manipulerade organismer blandats med livsmedel av samma slag, fast icke-manipulerade? Det här är frågor som det inte finns några tillfredsställande svar på i dag, i varje fall inte i kommissionens förslag. Kommissionen strävar efter att bryta dödläget genom att föreslå en ny förordning för märkning, som kompletterar direktivet från 1979 och som tillämpas för genmanipulerad soja och majs, produkter som började saluföras långt innan förordningen om novel food började gälla.
Vad föreslår kommissionen? Den går in för ett system som grundas på spårning av modifierat DNA eller modifierade proteiner i den slutliga produkt som levereras till konsumenten. Detta innebär konkret att ungefär 50 procent av förädlade livsmedelsprodukter undslipper märkning helt, eftersom DNA eller modifierat protein omvandlas eller förstörs i slutprodukten. Det är inte vad konsumenten önskar. Konsumenten vill känna till produktens ursprung, vill veta om man har använt sig av genteknik. Däremot är det vad industrin vill, eftersom de är mycket rädda för att konsumenterna skall avstå från dess produkter. Detta är alltså problemet. Vad göra? Det finns ett alternativ, som kommissionen för övrigt tar upp. Det består i att analysera de oförädlade produkterna i början av produktionskedjan, och att med hjälp av ett ursprungscertifikat ge produkten en garanti om den inte är genmodifierad, och självklart att följa alla avledda produkter fram till slutprodukterna. Det är den metod vi förespråkar, vi, de Gröna i Europaparlamentet.
Vi har lagt fram ändringsförslag med det innehållet, och vi skulle vilja göra ett tillägg till förslaget, nämligen att de som levererar genmanipulerade produkter skall ansvara för alla analyser. Det skulle faktiskt vara skandalöst om de som garanterar icke-förädlade produkter var de som stod för kostnaderna.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Lannoye. Presidiet, accepterar, med en mycket överseende tolkning av arbetsordningen, att vår föredragande, Collins, ersätts en catastrophe av Bowe. Men enbart med en mycket överseende tolkning, och med anmärkningen att begäran om ersättning, i liknande situationer, skall komma till presidiet i tillbörlig ordning och i god tid och inte vid beslutstillfället.

Bowe
Herr ordförande! Detta förslag är oerhört viktigt genom att det bringar en viss grad av klarhet, vilket länge varit välbehövligt, i något som under det senaste året varit en extremt otydlig och förvirrad situation. Frågan om märkning av genetiskt modifierade livsmedel är en viktig fråga när det gäller att upprätthålla allmänhetens tillit och förtroende för utvecklingen inom den biotekniska industrin och vid införandet av biotekniska produkter på marknaden.
De problem som vi har haft har att göra med särskilda produkter framställda av genetiskt modifierad soja och majs som började figurera på marknaden innan det nya livsmedelsdirektivet kom på plats. Följaktligen har det funnits ett rättsligt vakuum och inget verkligt effektivt märkningsförfarande för dem. Det ursprungliga kommissionsförslaget, som fortfarande är under diskussion i rådet, försöker att ta upp en del av de problem som är relaterade till märkning av genetiskt modifierade produkter. Jag måste emellertid säga att om ni granskar kommissionens förslag, så är det varken bra eller dåligt - bra till vissa delar.
I synnerhet skulle jag vilja opponera mig mot kommissionens förslag där den föreslår att det bör finnas en benämning " kan innehålla" . Det verkar för mig som att detta " kan innehålla" är en beteckning som är utformad för att skapa förvirring, misstro och brist på förtroende bland allmänheten, snarare än förtroende. Följaktligen har parlamentet lagt fram ett förslag som kommer att klargöra situationen och garantera att produkter som innehåller en beståndsdel av genetiskt modifierat ursprung som kan identifieras genom rimliga tester, till ett rimligt pris och med rimlig tillförlitlighet, är adekvat märkta. Detta kommer att skapa visst förtroende på marknaden och förhoppningsvis en viss grad av sympati och förståelse hos befolkningen, vilket kommer att uppmuntra den fortsatta produktion av genetiskt modifierade produkter och den biotekniska industrin i allmänhet. Man bör inte underskatta vikten av allmänhetens tillit och förtroende i etablerandet av en tydlig ram inom vilket den biotekniska industrin kan utvecklas. Rättsliga ramar är bra och är extremt viktiga och rättslig stabilitet och tydlighet är bra. Men dessutom behöver man, om dessa produkter skall kunna marknadsföras ordentligt, allmänhetens förtroende.
De förslag som ni har framför er tillhandahåller regler och föreskrifter som är tydliga, förståeliga, baserade på god vetenskap och ger allmänheten den information den behöver för att kunna göra ett medvetet val. Det är ganska tydligt att om vi tar dessa nuvarande regler och föreskrifter och tillämpar dem på produkter på marknaden, kommer en betydande del av produkterna på den ordinära stormarknaden att bli märkta. Jag tror inte att vi bör vara rädda eller oroa oss för det. Vi borde vara glada över att allmänheten ges information, på grunder utifrån vilka de kan göra ett medvetet val. Med tanke på den informationen och med en stillsam tillit och förtroende för produkten, känner jag mig ganska övertygad om att när det gäller vissa tidiga produkter som har tagit sig in på marknaden - jag relaterar till, som exempel, den genetiskt modifierade tomatpuré som nu konkurrerar ut vanlig tomatpuré i det Förenade kungariket med två burkar mot en - att ni kommer att få se en långsamt förändrad preferens för genetiskt modifierade produkter bland befolkningen när de inser att de är ofarliga, av god kvalitet, pålitliga, tillförlitliga och att de på inget sätt reflekterar viljan hos stora biotekniska företag att försöka göra vinster på farliga produkter som kan skada deras hälsa.
Jag tror att allmänheten, när de väl har sett de märkta produkterna framför sig och sett fördelarna som kommer av användandet av genetiskt modifierade produkter på marknaden, kommer att tycka att vårt arbete i kväll - av de få glada som är här, nästan som en sammanslutning - kommer att bli en språngbräda till en betydligt mer logisk, sund och förståndig organisering av den europeiska marknaden. Det är en marknad där biotekniska produkter är accepterade som normala, vettiga, hälsosamma och acceptabla, i motsats till det nuvarande synsättet där de behandlas med misstänksamhet, tvivel och nästan som produkten av någon konstig och oacceptabel vetenskap.
Jag hoppas att kommissionen lyssnar på vad vi säger och är beredd att ändra sitt förslag beroende på att vi vet vad allmänheten anser. Jag talar om det för er nu, att om ni vill sälja dessa produkter måste de få denna märkning.

Bangemann
Jag vill inte gå in på det som Liese återigen har nämnt. Jag vill bara påminna honom om att novel food -förordningen när allt kommer omkring har antagits i den form som parlamentet hade godkänt. Jag sade då, när man här i parlamentet jublade över det, att det är lite för tidigt, eftersom jag inte ansåg att bestämmelserna var särskilt praktiskt genomförbara. Jag försökte inte dölja min åsikt då. Det kritiserade man mig då för, och nu kritiserar man mig också för att jag då varnade för det! Men det är kanske en kommissionärs roll.
Detta leder mig nu direkt till det som det handlar om i dag. Naturligtvis skall vi bidra till en lösning, och vi har ju utgått från två principiella förutsättningar. För det första: Vilket förfarande, vilket kriterium som än väljs, bör det sättas i relation till vetenskapliga rön. Vi vet att vetenskapliga rön vidareutvecklas. Inget vetenskapligt konstaterande kommer att äga bestående i 10 eller 20 år, men om vi helt och hållet avstår från att vägledas av vetenskapliga rön, hamnar vi på ett område av godtycklighet. Då kan man göra vad man vill. Det anser vi inte vara förnuftigt, och det är för övrigt inte heller rättsligt gällande. Jag kan inte ålägga någon en förpliktelse, som jag så att säga trollar fram ur intet.
För det andra bör vi föreskriva en märkning, som ger konsumenten sådan information som han sedan faktiskt också kan hantera, och som betyder något för honom. När det gäller den första frågan befinner vi oss nu i nivå med rådets diskussion. Sen får vi ju se. Rådet har kämpat sig fram till att man skall referera till vetenskapliga rön. I tre frågor har det en annan åsikt än vi, nämligen när det gäller en tröskel, ett minimum, och när det gäller en negativlista. Om man i dessa båda frågor refererar till vetenskapliga rön, betyder det nämligen att man för ögonblicket inte kan fatta något beslut. Detta säger jag än en gång med all tydlighet. Men om vi till slut av parlamentet och rådet tvingas göra något sådant, då måste vi göra det. Vi vill inte sätta oss till motvärn. Jag är helt beredd att säga att det då helt enkelt är majoritetens åsikt.
När det gäller den tredje frågan, om att det may contain , har jag en annan åsikt än parlamentet. May contain har en hel rad fördelar, för övrigt även för konsumenten, men i första hand också för småföretagen, som inte är i stånd att göra allt som är nödvändigt för att kanske sätta på en etikett med hänvisningen " innehåller inte" . Alla dessa människor kommer, för att vara säkra på att inte drabbas av några som helst skadeståndsanspråk, att märka produkterna med " innehåller" . Då kommer ni att få se, herr Bowe, att man redan i dag enligt våra beräkningar måste märka ca 60 procent av the processed food, och, om man vill vara säker, märkas med contains GMO , och ni får se att då kanske 90 procent eller 100 procent kommer att märkas på detta sätt. Det är då en nollinformation för konsumenten, för om denne inte längre har någon möjlighet att skaffa sig en " GMO-fri" produkt, eftersom tillverkarna är mer eller mindre tvungna att försäkra sig mot varje risk som ansvarsföreskrifterna kan innebära, då får konsumenten inte längre någon som helst information.
Jag säger än en gång att detta är min ståndpunkt. Den har jag haft redan från början. Det stämmer, herr Liese, att man skällde på mig för den. Nu ser många människor, i synnerhet också bland de Gröna - det är kanske inte precis det stöd man önskar sig, men det är ju ändå bra om de stöder mig i denna fråga - hur farligt det är som majoriteten här gör. I detta sammanhang skulle jag vilja berätta en anekdot från Bayern. När man en gång förebrådde en bayersk parlamentsledamot för att han tillsammans med majoriteten hade röstat ned en mycket förnuftig ståndpunkt, så sade han, att det kunde ju hända att de andra var klokare, " men vi är ju fler " . Jag hoppas att man kan göra en lämplig översättning av det till alla språk.
Alltså, ni är fler , och nu får vi se hur vi kommer till rätta med rådet. Naturligtvis kommer kommissionen inte att motsätta sig en kompromiss, men ni kan inte klandra oss om vi klart och tydligt säger att en lösning på de eller de villkoren inte är tillämpbar, eller inte kommer att ge konsumenten den information som han önskar. Det är det som är problemet, inte tilltron! Där är jag ense med er. Tillvänjningsprocessen kommer säkert att leda till att den rädsla, som vi nu delvis lever med, kommer att försvinna. Men det återstår trots detta ett berättigat intresse från konsumenternas sida. De vill veta: Innehåller det nu genetiskt modifierade organismer eller inte? Detta intresse kan vi när allt kommer omkring inte tillfredsställa. Det är min åsikt, och hittills har det också varit kommissionens åsikt.

Lannoye
Herr ordförande! Jag vill be kommissionären om ett förtydligande. I förslaget till förordning finns det utan tvekan ett fel, eller en vaghet, eftersom man pratar om produkter som skulle ha saluförts och märkts innan förordningen trädde i kraft. Det engelska ordet är " products" . Jag antar att det i själva verket rör sig om tidigare lager eller artiklar. Det handlar om det som redan har lagts på lager. Om det skall vara " produkter" är emellertid termen tvetydig.

Bangemann
Enligt min åsikt kan det här inte uppstå något missförstånd, eftersom relativsatsen ju tydligt säger " eftersom dessa växter godkändes före ikraftträdandet" . Det betyder att det handlar antingen om a stock eller om en produit, men den måste ha funnits på marknaden före ikraftträdandet. Det är ändå klart och entydigt! Om det var fråga om ett lager eller om en produkt, som kanske bara befann sig i produktionsprocessen, spelar då ingen roll, utan det handlar om tidpunkten.

Bowe
Herr ordförande! Jag har en kort fråga till kommissionären. Om kommissionen vill att människor skall acceptera dessa produkter, varför ger den inte folk det de vill ha, vilket är enkelhet och tydlighet. Gör er av med " kan innehålla" . Varför vill ni ha " kan innehålla" ? Ge helt enkelt folk klara och tydliga besked. Låt dem bestämma. Jag har viss tilltro till människor.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 23.38.)

