Éghajlatváltozás és fejlődő országok az ENSZ koppenhágai éghajlatváltozási konferenciája keretében (vita)
Elnök
A következő pont a Tanács és a Bizottság nyilatkozata az éghajlatváltozásról és a fejlődő országokról az ENSZ koppenhágai éghajlatváltozási konferenciája keretében.
Andreas Carlgren
a Tanács soros elnöke. - (SV) Elnök úr! Döntő ponthoz érkeztünk. Alig két hónap múlva a világ megállapodást ír alá Koppenhágában az éghajlat fenyegető kihívásai elleni küzdelemről. Ennek a megállapodásnak három feltételt kell teljesítenie: két Celsius fok alatt kell tartania a globális felmelegedést, minden országot be kell vonnia, és amint az új ismeretek hozzáférhetővé válnak, hozzá kell igazítania a jövőbeni erőfeszítéseket a magasabb célkitűzésekhez.
Alig 48 nappal az ENSZ nagy jelentőségű éghajlatváltozási konferenciájának megnyitása előtt legfőbb ideje, hogy a politikai akaratot konkrét lépésekké alakítsuk át. A tárgyalások azonban nagyon lassan haladnak. Számos kulcsfontosságú kérdést még nem sikerült megoldani. Sokan a könnyű kivezető utat választják és teret engednek a pesszimizmusnak.
Tisztázzunk valamit: az EU-nak nem ezt kell tennie.
Mi azt akarjuk, hogy az EU vezető szerepet töltsön be azáltal, hogy kifejezi egyértelmű, kétségbevonhatatlan politikai akaratát. A svéd elnökség számára rendkívül fontos prioritást képez az éghajlatváltozásról szóló átfogó és nagyra törő megállapodás megkötése.
Az EU-nak az a válasza a tárgyalási nehézségekre, hogy fokozni kell a tempót. Előre kell mozdítanunk az eseményeket, hogy a világ elérje a szükséges megállapodást. Vállaljuk azt a kihívást, hogy a világ más országait is rávegyük egy olyan megállapodás megkötésére, amely elégséges az éghajlatváltozás által támasztott kihívások leküzdéséhez. Ezért intenzív kettős megközelítést alkalmazunk: először is erőteljes üzenetet küldünk tárgyalópartnereinknek; másodszor pedig még a koppenhágai konferenciát megelőzően erős tárgyalási mandátum mögött egyesítjük az EU-t. Az EU az Európai Parlament és a Tanács által 2008 decemberében elfogadott éghajlatváltozási és energiacsomaggal mindezt már megalapozta.
Szeretnék különösen köszönetet mondani azért az elkötelezettségért, amelyet sok parlamenti képviselő tanúsított az éghajlatváltozási és energiacsomag kapcsán végzett munka során. Az a döntés, amelyet az Európai Parlament ekkor meghozott, rendkívül erős tárgyalási pozíciót biztosított az EU-nak. Ezen a héten az utolsó alkotóelemek is a helyükre kerülnek annak érdekében, hogy ez az erős pozíció teljessé váljon. Az Európai Tanácsban a jövő héten befejeződnek a tárgyalások, és tudom, hogy ezt Önök közül sokan figyelemmel fogják kísérni. Örömömre szolgál, hogy Önök közül többen Koppenhágában is jelen lehetnek majd. Üdvözlöm továbbá azt az állásfoglalást, amely szerint az Európai Parlament részt vesz a felkészülésben.
Olyan szintre kell korlátoznunk a károsanyag-kibocsátást, amely elegendő ahhoz, hogy a globális felmelegedést két Celsius fok alatt tartsuk. Ez azt jelenti, hogy a jelenlegi vállalások nem elegendőek. Az EU 2020-ra 30%-kal csökkenti károsanyag-kibocsátását, amennyiben a többi érintett fél is vállalja a megfelelő kötelezettségeket. Mi ezt a 30%-os célkitűzést eszköznek tekintjük annak eléréséhez, hogy mások is csatlakozzanak hozzánk és emeljék meg célkitűzéseiket. A károsanyag-kibocsátást 2050-ig legalább 80%-kal kell csökkentenünk. Az EU intézkedései azonban önmagukban nem elegendőek annak elérésére, hogy a globális felmelegedés ne haladja meg a két Celsius fokot. Mindenkinek a részvételére szükségünk van. Látunk ígéretes jeleket, például az új japán kormány részéről. Most arra ösztönzünk más fejlett országokat - nem utolsósorban az Egyesült Államokat -, hogy emeljék meg vállalásaikat.
A fejlődő országok számára adott a lehetőség a fenntartható fejlődés elérésére csökkentve ugyanakkor a károsanyag-kibocsátást. Ez alacsony szén-dioxid-kibocsátással járó növekedést, az éghajlatvédelmi intézkedések integrálását, valamint a nemzeti fejlesztési stratégiák átdolgozását jelenti. Ilyen módon gondoskodni lehet arról, hogy az éghajlatvédelmi és a fejlesztési intézkedések beépüljenek az összes politikai döntésbe, és hogy a növekedés mindenkinek a számára hasznot hozzon; ezzel felépítjük és elérhetővé tesszük a demokratikus kormányzást, hozzájárulunk az egyenlőséghez, valamint a szegénység elleni küzdelemhez.
Különleges követelmények elé állítjuk a leggyorsabban fejlődő országokat - nem utolsósorban Kínát, vagyis azt az országot, amelynek károsanyag-kibocsátása a legmagasabb. A károsanyag-kibocsátást körülbelül 30%-kal csökkentenünk kell 2020-ig, ahhoz az állapothoz viszonyítva, mintha semmiféle intézkedésre nem kerülne sor.
A fejlesztési kérdéseket a Koppenhágában elért megállapodás középpontjába kell állítani. Az Európai Tanács arra a következtetésre jutott, hogy az éghajlatváltozás aláássa a szegénység elleni küzdelemre és a fenntartható fejlődés elérésére irányuló erőfeszítéseket. Az éghajlatváltozás fenyegetést jelent a millenniumi fejlesztési célokra. A tárgyalásokban fejlődési szakértők is részt vesznek. A folyamatban lévő tárgyalásokkal összefüggésben különösen kiemeljük a fejlődési kérdéseket.
A legkevésbé fejlett országok kivételével minden országnak részt kell vennie az éghajlatváltozás elleni küzdelem intézkedései kapcsán jelentkező költségek viselésében, de nekünk mint fejlett országoknak kell a vezető szerepet betöltenünk a károsanyag-kibocsátás csökkentésében és a fontos intézkedések finanszírozásában. Az együttműködéshez és a fejlődő országok támogatásához fenntartható nemzetközi szervezetre van szükségünk. Ennek a szervezetnek lehetővé kell tennie a számunkra a legszegényebb és a legsebezhetőbb országok támogatását, amelyeket gyakran a legsúlyosabban érint az éghajlatváltozás. Ennek kapcsán alkalmazkodási intézkedésekre is szükség van.
Végül szeretném leszögezni: az EU felkészült arra, hogy komolyan vegye felelősségeit. A Tanács tisztában van a szükséges finanszírozás nagyságrendjével. A Bizottság becslései szerint a költségek a fejlődő országokban 2020-ig csaknem elérik az évi 100 milliárd eurót. Mi itt, az EU-ban arra is készen állunk, hogy a 2012-ig tartó időszakban azonnali intézkedésekhez gyors finanszírozást biztosítsunk annak érdekében, hogy ezzel erősödjön az észak és dél közötti bizalom az éghajlatváltozásról folyó tárgyalásokon. Hatalmas kihívással kell szembenéznünk a Koppenhágát megelőző utolsó hetek során. Ezért arra kérem Önöket, hogy mi határozzuk meg a tempót. Szükségünk van a tagállamok kormányainak vezetésére, a nemzeti parlamentek erőfeszítéseire és a tagállamok lakosságának támogatására. Az Európai Parlamentre nagyon fontos szerep vár ebben a munkában, ha el akarjuk érni céljainkat Koppenhágában.
Karel De Gucht
a Bizottság tagja. - Elnök úr! Először is hadd mondjak köszönetet mindenkinek, amiért lehetőséget kaptam arra, hogy megfogalmazzam a Bizottság véleményét ezekről az érzékeny kérdésekről.
Önök már tisztában vannak azzal, hogy nem fogunk nagyszabású megállapodást kötni Koppenhágában, ha nem vesszük figyelembe a fejlődő országok aggályait, és nemcsak a feltörekvő országok, hanem elsősorban a legsebezhetőbb és legszegényebb fejlődő országok aggályaira gondolok.
Mindazonáltal valamennyiünk közös érdeke, hogy jó megállapodást érjünk el Koppenhágában. A fejlődő országokat érinti a legérzékenyebben az éghajlatváltozás. Az EU a világ legelső adományozója és az éghajlatváltozás elleni küzdelem egyik vezetője. Egyesítenünk kell erőfeszítéseinket. Az éghajlatváltozás kezelésének területén nincs helye az észak és dél közötti konfrontációnak.
Továbbmennék, és azt mondanám, hogy egyetlen másik szövetség sem lehet olyan meghatározó és hatékony, mint az, amelyik bevonja a legsebezhetőbb országokat, és amelyik a legnagyratörőbb javaslatokat tette le a tárgyalóasztalra ennek a csapásnak a leküzdése érdekében - ez pedig Európa.
A legsebezhetőbb országokkal szemben tanúsított általános magatartásunk, amelyet jelenleg az éghajlatváltozás elleni globális szövetségen keresztül tanúsítunk, három párhuzamos szálból fonódik össze, amelyek összekapcsolódnak és kölcsönösen erősítik egymást.
Az első: politikai szövetségek létrehozása az éghajlatváltozásról folytatott megerősített párbeszéd útján. Három közös politikai nyilatkozatot írtunk alá: egyet Afrikával, egyet a Karib-térséggel és egyet a csendes-óceáni térséggel, emellett még egyet az afrikai, karibi és csendes-óceáni országok csoportjának egészével.
A második: az éghajlatváltozást és a fejlődést összekapcsoló megalapozott politikák és stratégiák előmozdítása. Azon a véleményen vagyok, hogy az éghajlatváltozással szembeni ellenálló képesség erősítését és az alacsony szén-dioxid-kibocsátásra irányuló politikákat integrálni kell partnereink szélesebb fejlesztési és a szegénység csökkentésére irányuló stratégiáiban. Csak egyetlen fejlesztési stratégia létezhet, amely tartalmazza az éghajlatváltozási aggályokat, miközben a fenntartható fejlődésre és a szegénység csökkentésére irányuló célkitűzéseket követi. Nem tehetjük meg, hogy kiválasztjuk az egyiket: mindkettő nélkülözhetetlen.
Ebben a szellemben mi már 15 jogosult országban támogatjuk a legkevésbé fejlett országok érvényben lévő nemzeti alkalmazkodási programjainak végrehajtását.
A harmadik: az EU éghajlatvédelmi cselekvések finanszírozásához való megfelelő hozzájárulásának bátorítása, különös tekintettel az alkalmazkodásra, ami az éghajlatváltozás hatásainak leginkább kitett országok egyik legfontosabb aggálya, de amelyek önmaguk alig járulnak hozzá az üvegházhatású gázok kibocsátásához.
Alig 50 nap választ el bennünket Koppenhágától. Az elvárások rendkívül magasak. És aggódunk, mert a tárgyalások jelenleg veszélyesen közel állnak ahhoz a ponthoz, hogy megrekedjenek. Eljött az ideje az ajánlatok benyújtásának. Európa már megtette ezt, most partnereinktől várjuk el ugyanezt.
Először: megtettük ajánlatainkat a kötelezettségvállalások tekintetében. Az EU már bemutatta nagyra törő céljait és kötelezettségvállalásait - mindeddig a mi ajánlatunk a második legambiciózusabb azok közül, amelyek a tárgyalásokon napirenden vannak. Már garantáltuk a károsanyag-kibocsátás 20%-os egyoldalú csökkentését 2020-ig, és kötelezettséget vállaltunk arra, hogy ezt 30%-ra növeljük, ha mások is hasonló erőfeszítéseket tesznek, felelősségük és képességeik mértéke szerint.
Másodszor: a finanszírozási ajánlatok. Valamennyien tisztában vagyunk azzal, hogy a finanszírozásról szóló megállapodás döntő jelentőségű a koppenhágai megállapodás elérésében. Annak érdekében, hogy előreléphessünk a tárgyalásokon, az EK szeptember közepén közreadta saját finanszírozási javaslatait.
Ezek egyike az éghajlatváltozással kapcsolatos rövid távú nemzetközi állami finanszírozás megemelésének szükségessége a 2010-2012 időszakban, hogy prioritásként kezelhessük a legsebezhetőbb fejlődő országokban, és különösen a bali cselekvési tervben meghatározott legkevésbé fejlett országokban, a kis területű, fejlődő szigetországokban és az afrikai országokban megállapított sürgős szükségleteket.
Egy másik ajánlatunk szerint az EU készen áll arra, hogy méltányos részt vállaljon a becsült finanszírozási szükségletekből olyan módon, hogy az állami hozzájárulások alapját a fizetési képességre és a károsanyag-kibocsátásban lévő felelősségre vonatkozó kiválasztott kritériumok képezzék. Ennek eredményeként az EU hozzájárulása évi kétmilliárd és tizenötmilliárd euró között lehet 2020-ban. Ezeket a javaslatokat október végén megvitatja az Európai Tanács, és remélhetőleg alapul szolgálnak majd az EU átfogó tárgyalási pozíciójához a pénzügyi tárgyalásokon.
De az EU cselekvése önmagában nem elegendő. Nagyon reméljük, hogy más fejlett országok is követik példánkat, amint növekszik a nyomás Koppenhága előtt. A fejlődő országokra is számítunk. Meg kell ragadniuk az éghajlat-finanszírozás által felkínált lehetőséget arra, hogy teljes mértékben integrálják alkalmazkodásukat fejlesztési stratégiáikba, és hogy hosszabb távon fokozatosan előrehaladjanak az alacsony szén-dioxid-kibocsátást célzó fejlesztések útján.
Jóllehet egészen mostanáig a legszegényebb és legsebezhetőbb fejlődő országok alkalmazkodása volt a középpontban, van némi alapja az alacsony szén-dioxid-kibocsátást célzó fejlesztések előmozdításának (vagyis az éghajlatváltozás mérséklésének) is, amelyek összeegyeztethetőek a szegénység csökkentésére irányuló célkitűzésekkel ezekben az országokban.
Döntő jelentőségű, hogy az erdőirtások megelőzését és a fenntartható erdőgazdálkodás elősegítését célzó mechanizmust külön figyelem kísérje. Valójában a trópusi erdők kiirtása elleni küzdelem jelenti a legnagyobb közvetlen éghajlatváltozás-mérséklési kihívást a legkevésbé fejlett országok számára, és ők lehetnek ennek kedvezményezettjei olyan mechanizmusokon keresztül, mint az erdőirtási és erdőpusztulási rendszerekből fakadó károsanyag-kibocsátások csökkentésének nemzetközi finanszírozása.
Hasonló módon a jelenlegi mechanizmus reformjával kapcsolatos gondolkodási folyamatba be kell illeszteni a legkevésbé fejlett országok javát szolgáló CDM (tiszta fejlesztési mechanizmusok) beruházások kiegyensúlyozottabb jövőbeni elosztását is.
Végül hadd szóljak egy szót az éghajlat-finanszírozás továbbítási csatornáiról. Mi, a Bizottság nem támogatjuk új pénzalapok létrehozását. Az új éghajlat-finanszírozásoknak a meglévő és esetleg továbbfejlesztett továbbítási csatornákat kell igénybe venniük, az egyes országok saját cselekvéseit támogató decentralizált és az alulról jövő kezdeményezés elve alapján működő rendszerek támogatásával.
Karl-Heinz Florenz
a PPE képviselőcsoport nevében. - (DE) Elnök úr! Nagyon örülök, hogy Ön is részt vesz ezen a vitán, különösen azért, mert Ön korábban az éghajlatváltozással foglalkozó bizottság tagja volt. A Tanács soros elnöke, biztos úr, teljes mértékben igaz, hogy az Európai Uniónak egyértelmű üzenetet kell küldenie Koppenhágába. A következő 50 nap során azonban nem annyira Koppenhágában, hanem sokkal inkább a konferencia zárt ajtói mögött zajlik majd az igazi tevékenység. Az éghajlatváltozással foglalkozó 1992. évi riói konferencia óta részt veszek ezekben a tevékenységekben. Az ilyen jellegű konferenciák előtt mindig ugyanolyan hangulat uralkodik, de a lehetőségek éppen ebben rejlenek.
Biztos úr! Szeretném azt látni, hogy Ön egy kicsit lelkesebben próbál részt venni amerikai munkatársainak pozitív nyomás alá helyezésében, hogy tárgyaljanak, mert Ön folyamatosan meglehetősen közönyös az elvégzendő munkával szemben. Szerintem nem lenne most helyes elindítanunk valamiféle pénzügyi versenyt. Az egyik fél 15 milliárdot mond, a másik 30 milliárdot. Vannak, akik egyszerűen csak rendelkezésre bocsátják a pénzt és évente azonnal 150 milliárdot akarnak az asztalra tenni. Dolgozzuk ki a pénz felhasználásának kritériumait. Utána képesek leszünk jelentős európai hozzájárulást biztosítani, de ez a hordó nem lehet feneketlen.
Már éppen eleget beszéltünk a válságról. Szeretném azonban még egyszer megemlíteni azt a lehetőséget, amellyel az iparosodott világ az Egyesült Államokban és Európában rendelkezik. Ha megállapítjuk a megfelelő normákat, akkor képesek leszünk hatékonyan fejlődni. Ez viszont lehetővé teszi Európa számára, hogy hatékony gépeket adjon el szerte a világon, például Kínának, ahol például pillanatnyilag a legkevésbé hatékony módszerekkel termelik az energiát. Én nem csak fenyegetést látok az éghajlatváltozásban, hanem kiváló lehetőséget is az üzleti élet és a gazdaság fellendítésére, mégpedig a korszerű technológiák fejlesztése révén. Meg kell ragadnunk ezt a lehetőséget, sokkal merészebbnek kell lennünk, és vállalkozókként, politikai vállalkozókként kell cselekednünk. Hanyagul cselekednénk, és rossz úton járnánk, ha nem tennénk ezt.
Biztos úr! Sok sikert és kitartást kívánok Önnek! Mutasson pozitív hozzáállást! Állítsa a mi oldalunkra az amerikaiakat és az indiaiakat, és az út felét már meg is tettük.
Véronique De Keyser
az S&D képviselőcsoport nevében. - (FR) Elnök úr! Az éghajlatváltozás több mint 300 000 halálos áldozatot követel évről évre. 325 millió embert érint, és az érintett emberek több mint 90%-a, a halálos áldozatok több mint 90%-a a fejlődő országokban van.
Az éghajlatváltozás által előidézett gazdasági veszteségek a becslések szerint meghaladják az évi 125 milliárd USD összeget, és ennek 90%-át is fejlődő országoknak kell viselniük.
Ezekre az országokra egyszerre sújtott le a pénzügyi válság, az éghajlatváltozás és a világ minden sarkát kizsákmányoló fékeveszett kapitalizmus egy formájának szélsőségesen egyenlőtlen mechanizmusai.
Akkor hát mit akarunk elérni? Először - és amint Ön is mondta, valóban a Tanácsot szólítom meg ezzel - nagymérvű és hosszú távú cselekvést az éghajlatváltozás elleni küzdelemben, ami alatt egy új, nagyra törőbb Kiotói Jegyzőkönyvet kell érteni, és ezért annyira fontos a decemberi koppenhágai csúcstalálkozó; másodszor pedig a már megtett kötelezettségvállalások pénzügyi támogatásának megnövelését, hogy ezek 2015-re elérjék a GDP 0,7%-át; és végül, harmadszor: jogi védelmet akarunk az új környezeti menekülteknek, akiknek a beáramlása már megkezdődött.
Mert mit fogunk velük kezdeni? Hova fogjuk őket visszaküldeni, ha véletlenül éppen Európába akarnak jönni? Líbiába, ahogyan azt az a kereskedelmi egyezmény, az a jövőbeni megállapodás javasolja, amelyet Líbiával tervezünk megkötni, és amelyet érdemes lenne tanulmányoznia, De Gucht úr? Feltétlenül megfelelő tervet és megfelelő eszközöket kell összeállítanunk a környezeti bevándorlók áradatának kezelésére, és át kell hidalnunk azokat a joghézagokat, amelyek ezeknek a bevándorlóknak a védelmére hatást gyakorolnak.
Meggyőződésem, hogy hatalmas felelősség nehezedik ránk, mert egyértelmű, hogy itt a szolidaritásnál sokkal több forog kockán; valójában a bolygó jövőjét tartjuk a kezünkben.
Corinne Lepage
Elnök úr! Mi mint az Európai Parlament képviselői kettős felelősséget viselünk, először is polgáraink felé, akik azt várják tőlünk, hogy valós erőfeszítéseket tegyünk Koppenhágában, másodszor pedig a déli országok felé, amelyeknek Európa mindig is az egyik támogatója, ha ugyan nem az egyetlen támogatója volt nemzetközi szinten. Valódi üzenetet kell küldenünk a déli országoknak egyértelmű pénzügyi kötelezettség vállalásával, amely lehetővé teszi egy pénzügyi segélycsomag elfogadását a fejlesztési támogatás mellett, amelynek feltétlenül el kell érnie az elfogadott szintet, vagyis a 0,7%-ot. Az Unió hozzájárulása nem lehet kevesebb évi 35 milliárd eurónál 2020-ig, és 2010-től kezdve 5 és 7 milliárd euró közötti összeget kell a déli országok rendelkezésére bocsátani a legsürgősebb szükségletek fedezésére.
A második aggályom a finanszírozás módjával kapcsolatos. Nem fogjuk magunkat kizárólag a meglévő pénzalapokra korlátozni, mivel erre nem is leszünk képesek. Más finanszírozási módszereket kell találnunk, mert ha Koppenhágában nincs pénz, akkor nagyra törő megállapodás sem lesz Koppenhágában. Ez minden valószínűség szerint azt jelenti - bár maga a téma rendkívül ellentmondásos -, hogy fel kell vetnünk egy adó, egyfajta "zöld Tobin-adó” kérdését, az éghajlatváltozás elleni küzdelem finanszírozásához.
Harmadszor, az erdőirtás kérdésével kapcsolatban, és szeretnék rámutatni, hogy ma ez a felelős az üvegházhatású gázok kibocsátásának 20%-áért: feltétlenül fenn kell tartanunk a zéró bruttó erdőirtás célkitűzését 2020-ig. Szeretném felhívni a figyelmüket a bruttó erdőirtás és a nettó erdőirtás közötti különbségre, ami lehetővé teszi az eredeti erdők nyárfákkal történő helyettesítését, mert egyesek úgy gondolják, hogy a végeredmény ugyanaz lesz. Valamennyien tudjuk, hogy ez képtelenség.
Az igaz, hogy realistáknak kell lennünk iparunk tekintetében, de életben maradásunk és gyermekeink életben maradása tekintetében is realistának kell lennünk.
Eva Joly
Elnök úr, Carlgren úr, biztos úr, hölgyeim és uraim! Nem kétséges, hogy a világ jövője lesz a tét Koppenhágában, de ezt megelőzően az Európai Unió, mint a globális felmelegedés elleni küzdelem globális vezetőjének a hitelessége lesz a tét október végén, Brüsszelben. A tagállamoknak a tragikus helyzettel arányos mértékű éghajlati célú finanszírozási ajánlatokat kell tenniük.
Az üvegházhatású gázok kibocsátásának csökkentésére irányuló kötelezettségvállalással együtt - és remélem, hogy ezek nagyra törőek lesznek -, fontos téma lesz majd a ránk váró tárgyalásokon a finanszírozás, valamint az éghajlatváltozás csökkentése és az ahhoz való alkalmazkodás a fejlődő országokban.
A számok önmagukért beszélnek: 100 ország, amelyeknek túlnyomó többsége szegény, a globális károsanyag-kibocsátásnak alig 3%-áért felelős. Bár a fejlődő országok járultak hozzá a legkisebb mértékben ezeknek az üvegházhatású gázoknak a kibocsátásához, mégis őket érinti a legsúlyosabban a jelenlegi helyzet.
Az Oxfam közelmúltban kiadott jelentése szerint 26 millió embernek már el kellett hagynia lakóhelyét az éghajlatváltozás hatásai vagy a környezeti károknak valamilyen más formája miatt. 2050-ig az éghajlati menekültek száma a 200 milliót is meghaladhatja. Az éghajlatváltozás hatásai megsemmisíthetik a fejlődő országok egy részében a már elért előrehaladást, és teljes mértékben megakadályozhatják a millenniumi fejlesztési célok elérését.
Ezért ez a helyzet nem jótékonysági kérdés. El kell fogadnunk teljes felelősségünket és le kell fektetnünk egy igazságos és békés világ alapjait. Az Európai Unió jelenlegi stratégiája nem méltó a környezetvédelmi diplomácia vezetői által kinyilatkoztatott törekvésekhez. A tárgyalások újraindítása érdekében az Uniónak most azonnal ki kell terítenie kártyáit az asztalra.
Az Unió nem ígérhet 35 milliárd euró állami finanszírozásnál kevesebbet. Mondanom sem kell, hogy ezek a pénzeszközök csak kiegészíthetik a már felvállalt hivatalos fejlesztési támogatásokat, mindenekfelett azért, mert az ezen a területen vállalt kötelezettségeket tagállamaink nem mindig tartják be.
Miniszter úr, biztos úr, hölgyeim és uraim! Bolygónk jövője a kezünkben van. Ha nem vetünk véget a környezetünkben végzett pusztításnak és az egyenlőtlenségeknek, akkor tarthatunk a legrosszabbtól.
Választanunk kell egy nagyra törő és proaktív Európa, vagy egy félénk Európa között, amely az Egyesült Államokhoz igazodik, amely nem sokat törődik a fejlődő országok sorsával. Arra buzdítom Önöket, hogy helyesen döntsenek.
Miroslav Ouzký
az ECR képviselőcsoport nevében. - (CS) Elnök úr, Carlgren úr, biztos úr! Azzal szeretném kezdeni, hogy válaszolok az előző felszólalásra. Én nem hiszem, hogy az Európai Parlamentnek vagy az Európai Uniónak szerény törekvésekre kellene korlátoznia magát ezen a területen. Egy évvel ezelőtt fejeztük be egy éghajlatváltozási csomag előkészítését, amely egyértelműen a legfejlettebb és legambiciózusabb ilyen jellegű csomag az egész világon. Azt a tényt is el kell ismernünk, hogy az elmúlt évtizedben itt elfogadott bármely jogszabály közül talán ez fejti ki a legnagyobb gazdasági hatást. Amikor végigolvastam az Európai Parlament által megszövegezett koppenhágai nyilatkozatot, láttam benne olyan elemeket, amelyek nagyon tetszenek. A nyilatkozat szól az Európai Parlament szerepe megerősítésének szükségességéről, az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodásra való felkészülés szükségességéről, és természetesen egyetérthetünk az erdőirtásokkal foglalkozó cikkel, amelynek kapcsán szeretném kihangsúlyozni, hogy az erdőirtás nemcsak a fejlődő világ problémája, és soha nem is volt csak az, hanem Európában is gondot jelent, tehát oda kell erre figyelnünk.
Nagyon hiányzik azonban a globális megállapodás szükségességére utaló utalás, amint erre mind a Tanács képviselői, mind pedig a Bizottság itt jelenlévő képviselője is rámutatott. Globális megállapodás nélkül sehova sem fogunk eljutni. Mi itt most a legszegényebb országok megsegítéséről beszélünk, és ez természetesen nagyon is helyénvaló, de ha egy pillantás vetnek az üvegházhatású gázok termelésének aktuális számadataira, akkor egyértelműen láthatják, hogy még ha a jelenleginél is ambiciózusabbak lennénk mi itt, Európában, és ha az összes erőforrásunkat le is kapcsolnánk, az sem idézne elő semmiféle változást az éghajlatváltozás szempontjából, mivel egyszerűen képtelenek vagyunk lelassítani ezt a jelenséget. Tudjuk, hogy ezzel kapcsolatban nemcsak Kínáról kell beszélnünk, amely újra meg újra szóba kerül, hanem más gyorsan fejlődő gazdaságokról, például Mexikóról, Brazíliáról, Dél-Afrikáról és különösen Indiáról is szót kell ejtenünk. Nem tudom elképzelni, melyek lesznek India következő lépései, és be kell vallanom, hogy mindaz, amit az eddigiekben hallottam, nem igazán kielégítő. Szeretném hangsúlyozni itt, ebben az ülésteremben, hogy ha nem sikerül globális megállapodást elérnünk, akkor az összes erőfeszítésünkkel csak megterheljük az európai gazdaságot, és mazochista módon tönkretesszük Európa versenyképességét.
Bairbre de Brún
Elnök úr! Támogatnunk kell a fejlődő országokat, hogy ezzel segítsünk nekik alkalmazkodni az éghajlatváltozáshoz - ahhoz a jelenséghez, amelyért nem felelősek, amelynek következményeit viszont aránytalanul súlyosan megszenvedik.
A fejlődő országoknak nincsenek meg azok az erőforrásaik az éghajlatváltozás elleni küzdelemhez, amelyekkel mi itt, Európában rendelkezünk. Amint az Egyesült Nemzetek koppenhágai tárgyalásai felé fordítjuk figyelmünket, valós és gyakorlatias szolidaritásra van szükségünk.
Ezt a szolidaritást pénzügyi és műszaki támogatás formájában tudjuk megmutatni . Ennek a támogatásnak a tengerentúli fejlesztési támogatáson felül kell megvalósulnia. Nem tehetjük meg azt, hogy amit az egyik kezünkkel adunk, azt a másikkal elvesszük.
Az országoknak vállalniuk kell a teljes részvételt, függetlenül attól, hogy milyen pénzügyi mechanizmus vonatkozik ennek a pénzügyi támogatásnak az elosztására.
Az egyik legfontosabb módja annak, ahogyan bármilyen megállapodást mérlegelnünk kell Koppenhágában, hogy megnézzük, milyen módon segít a fejlődő világnak az éghajlatváltozás kihívásának kezelésében. Az erdőirtás elleni küzdelemhez nyújtott jelentős segítség például létfontosságú bármely átfogó megállapodásban.
Pénzügyi szolidaritás és technológiaátadás nélkül nem fog bekövetkezni az az előrehaladás, amelyre valamennyiünknek szükségünk van.
Az éghajlatváltozás kétségtelenül gyorsul. Nincs több elvesztegetni való időnk. Ha nem kezeljük az éghajlatváltozást, akkor az katasztrófákat fog zúdítani az egész világra. A gazdasági recessziónak arra ösztönözhetne minket, hogy gyorsabban haladjunk előre egy zöld gazdaság felé. Tudományos megközelítési módunkat nem szabad megváltoztatnunk. Nem szabad feladnunk azt a bátorságot és politikai akaratot, amelyet az eddigiekben tanúsítottunk.
A nemzetközi szinten végrehajtandó cselekvéseknek nagyra törőnek kell lenniük és kapcsolódniuk kell a saját időjárásunkra vonatkozó tudományos tényhez, és annak tudatában kell továbblépnünk, hogy nem a fejlődő országok idézték elő ezt a problémát, hanem mi magunk.
Anna Rosbach
az EFD képviselőcsoport nevében. - (DA) Elnök úr! A Környezetvédelmi, Közegészségügyi és Élelmiszer-biztonsági Bizottság tegnap este mindenki legnagyobb megelégedésére elfogadott egy karácsonyi listát a decemberben megrendezésre kerülő koppenhágai éghajlatváltozási konferencia számára. Ez a lista sok jó szándékú, nagyméretű és súlyos ajándékot tartalmaz. De drága Mikulás, akarom mondani, Bizottság: van-e egyáltalán bármilyen esély ezeknek a jó szándékú kívánságoknak a megvalósítására, amikor 500 millió amerikai állampolgárnak szerepelnek a megoldandó problémái között egészségügyi, nyugdíj-ellátási, foglalkoztatási és jóléti kérdések, emellett pedig 2,5 milliárd kínai és indiai szeretné elérni ugyanazt az életszínvonalat, mint ahogyan közülünk néhányan itt Nyugat-Európában élnek?
Nincs befolyásunk a Nap viselkedésére. Amint ezt valamennyien tudjuk, a Nap jelentős hatást gyakorol bolygónk éghajlatára. Más szavakkal: gyakorlatilag mit tehet a Bizottság annak érdekében, hogy a Földön élő hatmilliárd ember mindegyike kevesebb erőforrást használjon fel, nem valamikor a távoli jövőben, hanem itt és most?
Nick Griffin
Elnök úr! Két kiemelkedő jelentőségű téma van itt most napirenden: az első a politikai elit és a hétköznapi adófizetők közötti egyre mélyülő szakadék által keltett aggályok. A második az ember által előidézett globális felmelegedés iránti hisztérikus megszállottság. Ez a két téma elválaszthatatlanul összekapcsolódik.
A globális felmelegedés rögeszméje klasszikus példa arra, amikor a politikai osztálynak minden kapcsolata megszakad a kisemberekkel, akiknek a számlákat ki kell fizetniük. Miközben az EU támogatja a koppenhágai javaslatokat, amelyek arra irányulnak, hogy még jobban leépítsék a Nyugat iparát és elősegítsék a vállalatoknak a harmadik világ feletti uralmát, a hétköznapi embereknek egyre növekvő többsége az elit csalásának tekinti az éghajlatváltozást - ami ürügyül szolgál arra, hogy megadóztassanak és irányítsanak bennünket, és hogy a nemzeti államok rovására ránk kényszerítsenek egy internacionalista dogmát és egy globális kormányt. Hát nem látják a veszélyt ebben a növekvő szakadékban? Ideje szembesülni a tényekkel.
Az ember által előidézett globális felmelegedés manipulatív statisztikákra épülő bizonyítatlan elmélet. Az ebben a kérdésben létező úgynevezett konszenzus nem vita terméke, hanem az eltérő szakértői vélemények elnyomásának az eredménye. Mielőtt a politikai osztály és a zöld ipari komplexum merészelne kivetni egy egységes új adót, mérgezett izzólámpákat vagy használhatatlan szélfarmokat sózna rá a hétköznapi adófizetőkre, először meg kell győzniük a tömegeket arról, hogy a globális felmelegedést valóban az ember idézte elő, hogy a középkori melegebb éghajlat visszatérése káros lenne, és hogy van valami, amit Európa - ellentétben az Egyesült Államokkal, Kínával és Indiával - megtehet ezzel kapcsolatban. Vagy rendezzenek vitát és szüntessük meg az önök és az emberek között tátongó szakadékot, vagy pedig ne panaszkodjanak, ha a nacionalisták - vagyis azok, akik odafigyelnek az emberekre - szüntetik meg azt Önök helyett.
Andreas Carlgren
a Tanács soros elnöke. - (SV) Elnök úr! Többé-kevésbé mindenkinek szeretnék köszönetet mondani, aki részt vett ebben a vitában, azért, hogy támogatják az EU-t az éghajlatváltozási tárgyalások rendkívül fontos munkájában. Az EU roppant nagy felelősséget visel. Valóban szükségünk van a Parlament támogatására ahhoz, hogy szerepünket sikeresen betölthessük. A Parlament erőfeszítései és nézetei döntő jelentőségűek ennek a munkának a szempontjából.
Szeretném nyíltan kimondani, hogy nagyon nagyra értékelem azt a tényt, hogy a fejlesztés kérdései ennyire a középpontban álltak a vitának ebben a részében. Egyetértek Florenz úr megjegyzésével, amely szerint hihetetlenül fontos, hogy ez az ügy ne váljon egyszerű "szépségversennyé”. Ez nem egy londoni aukció, ahol egymás túllicitálása a cél. Ennek az ügynek a lényege sokkal inkább egy robusztus építmény létrehozása, amely hosszú távon valóban képes előrelátható és kiterjedt kezdeményezéseket megalkotni a fejlődő országok számára. Ebben az összefüggésben létfontosságú az EU rendkívül kemény munkája.
Ezért egyetértek de Keyser asszonynak a fejlett országokkal szemben támasztott kihívásával is, hogy végre teljesítsék a fejlesztési segély 0,7%-os célját. Elvégre ez szolidaritási kérdés. A világ egyik gazdagabb régiójaként az EU-nak jó oka van arra, hogy szemléltesse erejét és szolidaritását. Szeretném továbbá elmondani Lepage asszonynak, hogy teljes mértékben egyetértek azzal, hogy szükség van új, továbbfejlesztett és előrelátható kezdeményezésekre és forrásokra. A hivatalos fejlesztési támogatásnak azonban szintén megvan a maga szerepe annak biztosításában, hogy a fejlesztési kérdéseket és az éghajlatváltozási politikát integráljuk. Következésképpen mind a hivatalos fejlesztési támogatás erőforrásaira, mind pedig az új finanszírozásra szükség lesz.
Az egyik döntő fejlesztési kérdés az esőerdők irtásának megszüntetése. Szeretném, ha Koppenhágában erőteljes támogatást kapnának az esőerdők irtása elleni küzdelemre, valamint az erdőtelepítés és a fenntartható erdőgazdálkodás előmozdítására vonatkozó kezdeményezések. A REDD (az erdőirtás és az erdőpusztulás következtében a fejlődő országokban keletkező kibocsátás csökkentése ) elnevezésű, jelenleg felépítés alatt álló rendszer létfontosságú ebben az összefüggésben.
Meggyőződésem szerint valójában azok hárítják át a költségeket a hétköznapi emberekre, akik tagadják az éghajlatváltozás problémáját. Ezenkívül ez a probléma elrejtésének, az okok elrejtésének módja, amiért a hétköznapi embereknek meg kell fizetniük az éghajlatromlás árát. Ez a helyzet a fejlett országokban - és még ennél is inkább ez a helyzet a fejlődő országokban, ahol feltehetőleg a legszegényebbeket sújtja a legkeményebben az éghajlatromlás. Ezért kezeljük egységes egészként a fejlett országok csoportját. Florenz úr szavai szerint együtt kell működnünk a legfontosabb országokkal, például az Egyesült Államokkal. Emellett azonban nyomást kell gyakorolnunk az arra irányuló erőfeszítések fokozása érdekében is, hogy eljusson az emberekhez az az üzenet, hogy a károsanyag-kibocsátást jelentős mértékben csökkentenünk kell. Ezért annyira fontos, hogy az EU meg tudja ragadni a károsanyag-kibocsátás problémájának lényegét, vagyis a károsanyag-kibocsátás tényleges növekedését. Mi tűztük magunk elé a legambiciózusabb és a legmesszehatóbb célkitűzéseket az egész világon. Most gondoskodnunk kell arról, hogy mások is csatlakozzanak hozzánk és hozzák meg az éghajlat megmentéséhez szükséges mértékű intézkedéseket.
A gazdasági válság kiváló lehetőséget kínál a zöld kezdeményezésekbe, más szóval új zöld termékekbe, zöld termékeket előállító új társaságokba, zöld termékeket előállító növekvő társaságokba, valamint a zöld kezdeményezések útján létrehozott új munkahelyekbe történő beruházások növelésére. Ez egyben gazdaságaink megfiatalítására is módot kínál. Vezető szerepet kell betöltenünk az alacsony szén-dioxid-kibocsátású társadalom elérésére irányuló offenzívában, ami a valóságos fejlődés feltételeit is megteremti majd a fejlődő országokban. Lehetővé kell tennünk a fejlődő országok számára, hogy megkerüljék a fosszilis üzemanyagoktól függő gazdaságok útját, amelyet a fejlett országok választottak, és hogy ehelyett megteremtsék az alacsony szén-dioxid-kibocsátású növekedést.
Ez a helyzet lehetőséget kínál továbbá arra is, hogy végre a gyorsan növekvő fejlődő gazdaságokhoz forduljunk és elmondjuk nekik, hogy a fejlett országok felelősséggel tartoznak a legszegényebbekért és a legsebezhetőbbekért; de a fejlődő országok közül a leggyorsabban növekvő gazdaságoknak - és ma már Kína felelős a világ legmagasabb károsanyag-kibocsátásáért - szintén felelősséget kell vállalniuk, és hozzá kell járulniuk az éghajlati problémák megoldásához. Ezzel a megközelítéssel Európa képes lesz alapvetően fontos szerepet betölteni, miközben mutatjuk az utat egy nagyra törő megállapodás megkötése felé Koppenhágában.
Karel De Gucht
a Bizottság tagja. - Elnök úr! Először is azt figyeltem meg a vita során, hogy az összes politikai csoport egyetért azokban az alapelvekben, amelyeket elő kell terjesztenünk Koppenhágában. Szerintem ez nagyon fontos jellemző. Nem mindennap fordul elő, hogy a Parlamentben, ahol ilyen sok politikai párt és politikai csoport tevékenykedik, mégis egyhangúan támogatják azt, amit Ön javasol.
Másodszor: Florenz úr és mások elmondták, hogy nem szabad versenyeznünk abban, hogy ki tud magasabb összegről szóló javaslatot benyújtani - a lényeg a kötelezettségvállalás. Ez valószínűleg igaz, ugyanakkor nagyon fontosnak tartom, hogy benyújtottunk egy ajánlatot és kimondtuk, hogy készen állunk ennek megtételére, természetesen csak akkor, ha a hónap folyamán zöld utat kapunk ehhez az Európai Tanácstól. Ez nem egyszerűen verseny. Az Európai Unió kötelezettségvállalásairól van itt szó. Várjuk, hogy a politika és a gazdaság más nehézsúlyú résztvevői is benyújtsák ajánlataikat, amit közülük sokan mindeddig nem tettek meg. Megértjük, hogy jelenleg az Egyesült Államok sincs igazán könnyű helyzetben, de nagyon fontos, hogy megtették ajánlatukat, tehát tudunk tárgyalni. Ellenkező esetben továbbra is maradunk abban a zsákutcában, amelyben attól tartunk, hogy jelenleg megrekedtünk.
a Bizottság tagja. - (FR) Meggyőződésem szerint igaz az, hogy a fejlődő országokat sújtja a legkeményebben mind a gazdasági válság, amelyért egyáltalán nem is felelősek, mind pedig az éghajlatváltozás. Jelentős támogatást kell felajánlanunk a fejlődő országoknak ebben a tekintetben.
Ám ennek jegyében nemcsak a fejlődő országokat kell támogatnunk, hanem saját iparunk és saját gazdasági szereplőink tekintetében is bátraknak kell lennünk. Amikor az emberek a fejlődő országokban folytatott erdőirtásról beszélnek, azért a mi országaink, az Európai Unió is felelősséggel tartozik. Meggyőződésem, hogy Koppenhága után fel kell majd ismernünk, hogy törvényeinket hozzá kell igazítanunk a határainkon túli szempontokhoz, hogy ne kelljen olyan helyzettel szembenéznünk, amikor az egyik oldalon finanszírozzuk az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodást és ennek a jelenségnek az enyhítését, ugyanakkor a gazdasági szereplők pontosan az ellenkező hatást fejtik ki a fejlődő országokban.
a Bizottság tagja. - Még egy utolsó szó a hivatalos fejlesztési támogatásról: szerintem ez a téma nagyon fontos, és ezt önmagunk között is meg kell oldanunk, mivel leginkább attól tartunk, hogy a GDP 0,7%-át csak az erőfeszítések további hozzáigazításával érhetjük el.
A hivatalos fejlesztési támogatás már ma is sok olyan témát felölel, amely alkalmazkodást jelent, és ez teljesen normális. Ez természetesen folytatódni fog, de találnunk kell egy mérési mechanizmust, amelynek alkalmazásával egyértelműen meg tudjuk különböztetni egymástól a jelenlegi erőfeszítéseinket azoktól a további erőfeszítéseinktől, amelyeket az éghajlatváltozás kapcsán szükséges megtennünk. Erre a kérdésre Koppenhága után feltétlenül vissza kell térnünk.
Corien Wortmann-Kool
(NL) Elnök úr! Tízévi vita után most végre közeledünk a koppenhágai éghajlatváltozási konferenciához. 50 napunk maradt még arra, hogy nagyra törő megállapodást érjünk el, amely kötelező célokat határoz meg, nemcsak Európa, hanem az Egyesült Államok, valamint olyan országok számára is, mint Kína vagy India. A nagyra törő megállapodáshoz megfelelő pénzügyi forrásokra is szükség van - amint ez alig egy perce elhangzott ebben a vitában -, és ezt nem egyedül az Európai Uniónak kell biztosítania. Az összes országnak közösen kell gondoskodnia a pénzügyi forrásokról, hogy a fejlődő országok is részt vehessenek az éghajlati megállapodásban. Elvégre a legszegényebbekkel való szolidaritást szilárdan be kell építeni bármely éghajlati megállapodásba.
A Bizottság nagyon helyesen a kezébe vette az irányítást a finanszírozás területén, de amint ezt Florenz úr megfogalmazta, alapvetően azt tesszük itt, a Parlamentben, hogy megpróbáljuk túllicitálni egymást, hogy ki adja a legtöbbet, és az a kérdés, hogy ez valóban hasznos-e. Ön nagyon helyesen részvételre szólította fel a tagállamokat, és én is támogatom a svéd elnökség ezirányú erőfeszítéseit. De az Egyesült Államoknak és a feltörekvő gazdaságoknak is bele kell nyúlniuk a zsebükbe. Számíthat a támogatásunkra.
Ám még Európában is nagyon sok tennivaló maradt. Bár a világ vezetői között vagyunk a károsanyag-kibocsátási szabványok tekintetében, nagy az elmaradásunk az Egyesült Államokhoz képest a magánszektor technológiai innovációkba és a fenntarthatóságba történő beruházásai tekintetében. Úgy látom, hogy a vállalkozások által végrehajtott zöld beruházások és innovációk pozitív ösztönzői ígéretesebbek, mint egy új európai adó. Elvégre, különösen akkor, amikor sürgősen szükségünk van több tevékenységre és foglalkoztatásra, az európai beruházókat és vállalkozásokat egyre inkább arra kell ösztönözni, hogy vegyék ki részüket ebben a szükséges átmenetben Európában és az egész világon.
Marita Ulvskog
(SV) Elnök úr! Carlgren úr - aki itt ma a Tanácsot képviseli - azzal kezdte, hogy sokan hajlanak arra, hogy átengedjék magukat a pesszimizmusnak a koppenhágai konferencia felé közeledve. Egyet kell értenem, és valóban remélem, hogy az Európai Parlament többsége képes gondoskodni arról, hogy a pesszimisták, akikkel Carlgren úrnak meg kell küzdenie saját elnökségén és a Tanácson belül, nem kapnak lehetőséget arra, hogy ők döntsék el a szavazás eredményét.
Két speciális kérdést kell megoldanunk, ha be akarjuk bizonyítani, hogy a pesszimisták tévednek. Az első, amelyet valaki már megemlített, természetesen az éghajlatvédelmi erőfeszítéseik finanszírozása a fejlődő országokban. A Bizottság javaslata egész egyszerűen nem elegendő. Az EU fejlődő országok számára nyújtott hozzájárulásainak 2020-ig legalább évi 30 milliárd eurót kell kitenniük, és már 2012-ben is jelentős támogatást kell biztosítanunk a szerkezetátalakítási intézkedésekhez. Magától értetődik, hogy ezt a támogatást a rendszeres segélyek mellett kell adnunk. A már megígért pénzeszközök átcsoportosítása csak veszélyeztetné a globális éghajlati megállapodás elérésével kapcsolatos képességeinket. Szeretném megkérdezni Carlgren úrtól, hogy a Tanács támogatja-e ezeket a nagyra törő ambíciókat.
Másodszor: a két fokos célkitűzést nagyon komolyan kell vennünk. Ahhoz, hogy ez sikerüljön, nem elegendő az, ha a fejlett világ 20%-kal csökkenti az üvegházhatású gázok kibocsátását. Ezért arra kérem Carlgren urat mint a Tanács képviselőjét, hogy újból közölje álláspontját ebben az ügyben. Sokan úgy véljük, hogy 2020-ig 30 és 40 százalék közötti mértékben kell csökkentenünk a károsanyag-kibocsátást. Milyen célkitűzései vannak a Tanácsnak - és Carlgren úr maga mögött tudhatja-e a Tanácsot?
Charles Goerens
(FR) Elnök úr! Ennek a vitának véleményem szerint három sarkalatos pontja van.
Először is, a koppenhágai konferencia hazárdjátékot űz a jövővel. Ezt a szerencsejátékot még nem fizették ki, amint az elnökség erre éppen az imént rámutatott. Nem akarok odáig elmenni, hogy azt mondjam, hogy minden az Európai Uniótól függ, de eltökéltség és hitelesség nélkül, amint ezt Joly asszony az előbb mondta, semmit sem fogunk elérni ezen a területen.
Második szempontom az, hogy vigyáznunk kell, nem szabad zűrzavarral fűszereznünk a bizonytalanságot. Az Európai Uniónak hitelesnek kell maradnia az éghajlatváltozásnak a fejlődő országokra gyakorolt hatása tekintetében. 2005-ben kötelezettséget vállaltunk a hivatalos fejlesztési támogatás szintjének kérdésében, amelynek 2015-ben el kell érnie a 0,7%-ot. Ennek a célkitűzésnek a lefaragása szóba se jöhet.
Fel sem merülhet ennek az ígéretnek a felhígítása, sem a vállalt kötelezettség csökkentése által, amint ezt az előbb kifejtettem, sem pedig a hivatalos fejlesztési támogatás keretein belül kifizetett pénzösszegeknek az éghajlatváltozás elleni küzdelem céljaira történő átcsoportosítása által.
Rá kell mutatnom arra, hogy azoknak az összegeknek, amelyeknek bejelentése Koppenhágában esedékes a fejlődő országok számára elkülönítendő pénzösszegekként, kiegészítő pénzeszközöknek kell lenniük. Az előbb elhangzott a 35 milliárd euró összeg; mi itt most további 35 milliárd euróról beszélünk.
Az Európai Unió jól tenné, ha minden kétséget kizárna egyrészt a millenniumi fejlesztési célok elérésére irányuló, másrészt az éghajlatváltozás elleni küzdelem melletti eltökéltsége kapcsán. Ha az Európai Unió eltérne ettől az úttól, az felérne egy politikai kudarccal, amely egészen biztosan aláásná a fejlődő országoknak az Európai Unióba vetett bizalmát. Ha sikerül egyetértésre jutnunk ebben a kérdésben, akkor ez a vita már nem volt hiábavaló.
Harmadszor: szükségünk van az Egyesült Államokra, Kínára, Indiára és az összes iparosodott országra, ugyanakkor a feltörekvő országokra és természetesen a fejlődő országokra is szükségünk van. Ebből a célból bölcsen tennénk, ha elgondolkodnánk egy új észak-déli partnerségen, különösen az alternatív energiatermelés területén. A napenergia áramtermelésre történő hasznosítása a Földközi-tengertől délre az egyik legfontosabb közös észak-déli projektté válhat, ha ezt szeretnénk, egyrészt a gazdasági válságra, másrészt az éghajlatváltozási válságra adott válaszként. Ennek semmilyen körülmények között nem szabad aláásnia azokat az erőfeszítéseket, amelyeket az erdőirtások elleni harc keretein belül meg kell tennünk, például akkor, ha ezért - és erre is szeretnék rámutatni - túlnyomórészt a feltörekvő országok a felelősek, amelyek közül többen a G20 tagjai.
Satu Hassi
(FI) Elnök úr, hölgyeim és uraim! Egy finn költő a pokolba tartó vonat utasaihoz hasonlította az emberiséget, akik csak az első osztály egyik ülésén marakodnak. Most újból eljött az ideje, hogy az EU a kezébe vegye az irányítást. Úgy tudunk a leghatékonyabban kitörni abból a zsákutcából, amelyben az éghajlatváltozásról szóló tárgyalások megrekedtek, ha a jövő héten megrendezésre kerülő EU-csúcstalálkozón ajánlatot teszünk az éghajlati intézkedéseknek a fejlődő országokban történő finanszírozására.
A Környezetvédelmi, Közegészségügyi és Élelmiszer-biztonsági Bizottság tegnap megadta támogatását egy 30 milliárd eurós pénzösszeghez az EU finanszírozási részesedéseként. Nyilvánvaló, hogy a Bizottság által javasolt 2-15 milliárd euró nem lehet elegendő. Ha őszinték vagyunk, akkor el kell ismernünk történelmi felelősségünket az éghajlatváltozásért és azért, hogy az egy főre eső károsanyag-kibocsátásunk még mindig sokszorosa például a hasonló kínai vagy indiai adatnak.
Peter van Dalen
(NL) Elnök úr! Az éghajlatváltozási csúcstalálkozónak sikeresnek kell lennie, és ennek érdekében Európának egységes véleményt kell képviselnie és magasra kell tennie a mércét a tárgyalások során. Koppenhága azért fontos, mert a világ, Isten teremtménye, rendkívül sérülékeny és nagyon ki van szolgáltatva az emberi tevékenységeknek.
Kiemelt figyelmet kell fordítanunk a fejlődő országokra. Az ezekben az országokban élő emberek alig járultak hozzá az éghajlatváltozáshoz, mégis nekik kell elszenvedniük a következmények oroszlánrészét. A termés kiszárad vagy elmossa az árvíz, a ciklonok falvakat pusztítanak el, és egész régiók fejlődése egyetlen éjszaka alatt semmivé lesz. Iparosodott országaink jelentős mértékben hozzájárultak az éghajlatváltozáshoz, és ezért kötelesek elégséges és fenntartható pénzügyi és technikai támogatásról gondoskodni a fejlődő országok számára. A bali cselekvési terv ezt nagyon helyesen fogalmazta meg.
Ezért az is nagyon fontos, hogy elégséges európai pénzalapok álljanak rendelkezésre; elvégre ez az egész ügynek a lényege. Ezért mondjuk azt, hogy évente legalább 15 milliárd eurót kell betennünk az éghajlati alapba, amelyhez a világ többi jelentős gazdaságának is hozzá kell járulnia. Nekik is szembe kell nézniük saját felelősségükkel.
És végül nagyon örülök, hogy a Tanács soros elnöke felhívta a figyelmet az erdőirtásokra. Ezt mi elengedhetetlen területnek tekintjük. Az erdőirtások elleni küzdelem a CO2-kibocsátás csökkentésének a legjobb módja.
Kartika Tamara Liotard
(NL) Elnök úr! Az erdőirtások kérdését gyakran kissé elhanyagoljuk, amikor az éghajlatváltozás kérdéseiről a fejlesztési támogatás fényében vitázunk. Szerencsére az ebben a Házban folytatott mai vita esetében ez nem mondható el. Az erdők, a trópusi esőerdőket is ide számítva, a CO2-kibocsátás jelentős részét elnyelik. A földhasználat változásai - ilyen például az erdőirtás és az esőerdők elpusztítása - felelősek a jelenlegi CO2-kibocsátás legalább 18%-áért. Az erdőirtásoknak ugyanilyen baljóslatú következménye az, hogy a fejlődő országokban sok bennszülött népet elkergetnek saját területükről, akik a továbbiakban nem képesek gondoskodni létfenntartási szükségleteikről. A tiszta fejlesztési mechanizmus (CDM) sem működik; ennek lényege különféle projektek finanszírozása a fejlődő országokban csak azért, hogy mi magunk több szén-dioxidot bocsáthassunk ki.
Sajnálatos módon még mindig az a dolgok rendje a világban, hogy a gazdag országok és a fontos iparágak érdekeit fontosabbnak tekintik a társadalmi és gazdasági igazságosságnál. Az erdőirtásokat le kell állítani, az iparosodott országoknak azonban erkölcsi kötelessége, hogy ehhez pénzügyi és műszaki támogatást nyújtsanak a fejlődő országok számára.
Oreste Rossi
(IT) Elnök úr, hölgyeim és uraim! Tegnap este a Lega Nord delegációja volt az egyetlen politikai párt, amely a szakbizottságban ez ellen az állásfoglalás ellen szavazott. Azért szavaztunk ellene, mert euro-ostobaságnak tekintjük.
Egy olyan ipari válság idején, mint amit jelenleg átélünk, amikor elveszítjük versenyképességünket és munkahelyek szűnnek meg, az az ötlet, hogy finanszírozzuk a fejlődő harmadik országok technológiai innovációját, azzal egyenértékű, mintha megkondítanák a lélekharangot az európai üzleti vállalkozások fölött. Ez a szöveg évi 30 milliárd euró összegű előirányzatot ír elő 2020-ig olyan országok számára, mint Kína, India és Brazília, amelyek a legveszélyesebb és legtisztességtelenebb versenytársaink, ugyanakkor azt kéri saját ipari ágazatainktól, hogy csökkentsék tovább károsanyag-kibocsátásukat és viseljék ennek súlyos gazdasági következményeit.
Nem alakíthatjuk át a környezetvédelemre irányuló jogszerű küzdelmet a szegény népek közötti háborúvá. Mindaddig, amíg léteznek olyan országok, mint Kína, amelyek a tisztességtelen versenyt ipari politikájukká teszik, nem létezhet ökológiai szempontból fenntartható globális piac.
Mi, a Lega Nord képviselői támogatjuk a munkavállalókat és az üzletembereket, akiknek nap mint nap meg kell küzdeniük az olyan országok mamut-méretű ipari csoportjaival, amelyeknek még fogalmaik sincsenek a szabályokról. Igent mondunk a környezet védelmére, de nemet mondunk arra, hogy versenytársainkat munkavállalóink költségére támogassuk.
Zoltán Balczó
(HU) Elnök Úr! Eltérő vélemények vannak azzal kapcsolatban, hogy milyen mértékű az emberi befolyás az éghajlatváltozásra. Én abból indulok ki, hogy ez a befolyás létezik, és ennek csökkentését szolgálja a koppenhágai klímakonferencia. Meggyőződésem szerint az eredmény a politikai dimenzióban fog eldőlni.
Milyen módon sikerül rábírni a legnagyobb szennyezőket arra, hogy vállalják a kibocsátáscsökkentést? Nem az az erős üzenet Európa részéről, hogy nem 20, hanem 30 és 40%-kal csökkentünk. Nekünk azt kell elérni, hogy a globális szennyező hatalom, az Egyesült Államok, csökkentse ezt a nagymértékű szennyezését. Egy ilyen módosító határozat javaslat meg is született a szakbizottságban. Optimisták voltak sokan, hogy Barack Obama személyében egy nagy változás következik be, és elutazik Koppenhágába. Igen, elutazott, a Nemzetközi Olimpiai Bizottság ülésére Chicago mellett kampányolni. Sikertelenül.
Az Európai Unió vezetői sokszor lépnek föl ötszázmillió ember nevében, mikor ez indokolatlan. A kérdés az, vajon most miért nem mernek határozottabban föllépni, mert csak ekkor tudunk egy globális kérdésben eredményt elérni, helyi szinten nem lehet.
Filip Kaczmarek
(PL) Elnök úr! Nagyon rossz érzésekkel fogadtam a hírt a pénzügyi és környezetvédelmi miniszterek üléséről, és különösen a záró dokumentum tervezetéről, amely nem tartalmaz megoldást az egyik kulcsfontosságú kérdésre: hogyan akarja az Európai Unió támogatni a világ legszegényebb országainak a szén-dioxid-kibocsátás korlátozására és az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodásra irányuló erőfeszítéseit?
Ez valóban kulcsfontosságú kérdés. A dokumentumtervezet még csak meg sem ismétli az Európai Bizottság által javasolt összegeket - vagyis azt, hogy a fejlődő országok szükségletei ezen a területen a becslések szerint elérik az évi 100 milliárd eurót 2020-ig, és hogy mennyi lenne ebből az EU hozzájárulása. Sőt mi több, arról sem született döntés, hogy milyen mechanizmust vezessenek be a tagállamok által történő társfinanszírozásra, és tudjuk, hogy az ezzel kapcsolatos javaslatok rendkívül változatosak.
Természetesen megértjük azokat az érveket, amelyek szerint óvatosaknak kell lennünk a konkrét nyilatkozatok megtétele során és meg kell várnunk más, különösen az erős gazdasággal rendelkező országok javaslatait. Ha azonban az EU vezető szerepet akar betölteni az éghajlatváltozás elleni küzdelemben, akkor konkrét javaslatokkal és konkrét megoldásokkal kell előállnia, különösen azért, mert a probléma egyik része saját belső ügyünk, ez pedig nem más, mint a társfinanszírozási mechanizmus.
Kötelességünk, hogy tisztességes megállapodásról tárgyaljunk a fejlődő országokkal. A világ legszegényebb országai járultak hozzá a legkisebb mértékben az éghajlatváltozáshoz, ugyanakkor ők viselik ennek a változásnak a legsúlyosabb következményeit. Sok szegény ország erősen függ a mezőgazdaságtól és a halászattól, emellett még az infrastruktúrájuk is szegényes, és így nagyon nehéz helyzetbe kerülnek az éghajlatváltozás szempontjából. Az elmúlt négy év során Afrika, a legszegényebb kontinens és egyben az a kontinens, amely a legerősebben ki van téve az éghajlatváltozás következményeinek, az éghajlatváltozás elleni küzdelem céljaira rendelkezésre álló pénzalapoknak kevesebb, mint 12%-át kapta meg. Ilyen módon nehéz lesz rávenni ezeket az országokat arra, hogy vegyenek részt ebben a folyamatban.
Thijs Berman
(NL) Elnök úr! A csendes-óceáni régióban sok ezer ember kényszerül elhagyni otthonát, mert szigeteiket elárasztja a víz; Szudánban a háziállatok elpusztulnak a szomjúságtól. Mindenki látta ezeket a képeket, ezekkel és az éghajlatváltozás más hatásaival kapcsolatban pedig az a legfontosabb, hogy a szennyezőnek fizetnie kell. Ez év decemberében, Koppenhágában a világ szembenéz azzal a történelmi feladattal, hogy tartalommal kell megtöltenie ezeket a szavakat.
Az Oxfam számításai szerint azonban az eddigiekben a szegény országokban bekövetkezett változások háromnegyed részét maguk az érintett országok idézték elő. Időközben az olaj akadálytalanul tűnik el ezekből a fejlődő országokból, gyakran anélkül, hogy az azért járó tisztességes fizetség eljutna kincstárukba. A jövőben az éghajlatváltozás a fejlődő országoknak évente több mint 100 milliárd eurójába fog kerülni. Ez a pénz nem a fejlődést szolgálja, hanem csak megteremti a fejlődés előfeltételeit, mivel a csendes-óceáni szigetek épp hogy csak elkerülhetik az elmerülést az éghajlatváltozási politikának köszönhetően, illetve az elsivatagosodás is megelőzhető, hogy az emberek továbbra is ott élhessenek és dolgozhassanak, ahol akarnak.
Természetesen léteznek olyan éghajlatvédelmi intézkedések, amelyek ösztönözhetik is a szegény országok fejlődését. Fák ültetésével lehet harcolni az elsivatagosodás ellen. Jelenleg azonban az éghajlatváltozási politikára szánt pénz elsősorban a fejlesztéspolitikai alapokból származik, és ez elfogadhatatlan. "Nem kellenek új pénzalapok” - mondja De Gucht biztos úr. Ez rendben is van, de akkor gondoskodni kell a meglévő pénzalapok feltöltéséről.
A fejlődő országok jelenleg hármas csapástól szenvednek. A legtöbb EU-ország nem tartja be a fejlesztéspolitikával kapcsolatos ígéreteit, a gazdasági válság eredményeként kevesebb beruházást hajtanak végre a szegény országokban, és a fejlesztési költségvetések csökkennek. Ehhez még egy negyedik pontot is hozzá lehet tenni: a szegény országoknak maguknak kell megfizetniük azokat az éghajlati károkat, amelyeket nem is ők idéztek elő. Koppenhágában új finanszírozási mechanizmusok bevezetésével át kell törnünk ezen a logikán. Mostantól kezdve a fejlesztéspolitikát is össze kell egyeztetni az éghajlatváltozási politikával. Ezt a két politikát minden korábbinál jobban egymáshoz kell igazítani. Az a legfontosabb, hogy maguk a fejlődő országok ígéretet kapjanak az éghajlatváltozási alap átlátható módon történő felhasználására. Ezért ezt az alapot az EU-nak és a világnak be kell vezetnie.
Marielle De Sarnez
(FR) Elnök úr! Mi vagyunk az éghajlatváltozás fő felelősei, de a fejlődő országok a fő áldozatok, és ez az oka annak, amiért a fejlett országoknak, tehát a legnagyobb szennyezőknek erőteljes kötelezettségeket kell vállalniuk Koppenhágában. Ezt meg kell tennünk saját magunkért, de különösen a déli országok érdekében.
Hosszú idő alatt hatalmas adósságot halmoztunk fel, különösen Afrikával szemben. Ezért kell megfelelő mértéket találnunk a pénzügyi és technológiai kártérítésben. Európának fel kell nőnie ehhez a feladathoz, még akkor is, ha ez polgártársaink számára fájdalmas. Segítenünk kell ezeknek az országoknak, hogy hozzáigazíthassák gazdaságaikat az éghajlatváltozáshoz és küzdhessenek ellene, ugyanakkor radikálisan más fejlesztéspolitikát is ki kell találnunk. Afrikának védett piacra van szüksége ahhoz, hogy a fenntartható mezőgazdaság végre létre jöhessen. Afrikának meg kell védenie erdőit, földjét és erőforrásait, hogy a fejlett országok ne zsákmányolhassák ki azokat. Koppenhága csak akkor lesz sikeres, ha át tudjuk adni a közös felelősségnek és a szolidaritásnak ezt az üzenetét.
Yannick Jadot
(FR) Elnök úr, hölgyeim és uraim! Az éghajlatváltozásnak már eddig 300 000 halálos áldozata van, a jövőben pedig további milliók életét fogja követelni.
A tétlenség az emberiség ellen elkövetett bűncselekmény. Vészhelyzetben élünk, de a tárgyalások gyakorlatilag teljesen elakadtak. Az olyan országok azonban, mint Japán, Ausztrália, Norvégia, Kína, Brazília és Dél-Afrika, megteszik a felelősségükkel arányos erőfeszítéseket. Ugyanez nem mondható el az Egyesült Államokról, és sajnálatos módon már Európáról sem. Ha Európa törekvéseit kiterjesztjük az egész világra, ennek 4 fokos globális felmelegedés lenne a következménye. Ez teljes mértékben elfogadhatatlan. Ám Európa tartja a kezében Koppenhága kulcsát.
A Tanács soros elnöke! Ha az európai csúcstalálkozón minden az Európai Parlament ajánlásai szerint történik és a hónap végén meghozzák a helyes döntéseket, akkor Európa előrelendítheti a tárgyalásokat - a 30%-os csökkentés célkitűzésével és a déli országoknak nyújtandó 35 milliárd eurós segélycsomaggal.
Elnök úr! Az a mód, ahogyan egyes tagállamok ma eszközként használják fel a déli országoknak szánt segélyt a tárgyalásoknál, véleményünk szerint elmondhatatlanul megdöbbentő. A déli országok szorult helyzete nem képezheti vita tárgyát.
Sajjad Karim
Elnök úr! Feltétlenül nemzetközi konszenzust kell elérnünk az éghajlatváltozás és a globális felmelegedés megoldásával kapcsolatban. A koppenhágai csúcstalálkozó lehetőséget kínál nekünk erre. De gondolkodjunk el egy pillanatra azokon a problémákon, amelyekkel ezen a csúcstalálkozón szembe kell néznünk. Az Egyesült Államok, a világ legnagyobb gazdasága, nem hajlandó beleegyezni bizonyos üvegházhatású gázok 2020-ig történő csökkentésébe, és sok más iparosodott ország bizonytalan azzal kapcsolatban, hogy a szükséges nagyra törő célok megvalósíthatók-e.
Fogalmazzunk világosan: valójában nincs választási lehetőségünk. Az EU 2020-as és 2050-es ambiciózus célkitűzéseinek megfogalmazásakor merész cselekedet hajtott végre, most pedig másokat is ugyanerre kell buzdítania. Más államokkal való együttműködés nélkül nem tudjuk teljesíteni célkitűzéseinket. Feltétlenül létre kell hoznunk egy hatékonyan működő globális szén-dioxid-kibocsátási piacot, és nemzetközi konszenzust kell elérnünk, ha el akarjuk kerülni a CO2-kibocsátással kapcsolatos protekcionista intézkedések kockázatát az EU-n belül. Koppenhágában bátor vezetői magatartásra kell buzdítanunk a nagy iparosodott országok nemzeti kormányait. Bár az Egyesült Államok egyes államai elkezdtek foglalkozni az éghajlatváltozással, szomorú módon hiányoljuk a szövetségi kormány vezető fellépését. Bolygónk jövője érdekében szükségünk van az Egyesült Államokkal és az Indiához és Kínához hasonló feltörekvő gazdaságokkal kialakított partnerségre.
Bátoríthatjuk a fejlődő országokat arra, hogy az iparosodásnak tőlünk eltérő, a környezetre nézve kevésbé káros útját válasszák. Még van idejük arra, hogy újfajta megközelítési módot fogadjanak el, amely kevésbé károsítja a környezetet, és segítenünk kell nekik az ennek eléréséhez szükséges infrastruktúra megtervezésében és felépítésében.
João Ferreira
(PT) Elnök úr! Az éghajlatváltozás problémájának megközelítési módját megfosztották néhány nélkülözhetetlen aspektusától, az úgynevezett "piaci megoldásokkal” pedig mindenekfelett eltérítették a helyes iránytól. Jelenleg a fosszilis üzemanyagok biztosítják a világ energiaszükségletének csaknem 85%-át. Az éghajlatváltozás következetes megközelítési módjának ennek a függőségnek a csökkentésére kellene összpontosítania. Az Európai Unió által az éghajlatváltozás kezelésére javasolt legfontosabb eszköz, a szén-dioxid-kereskedelem azonban nem egyszerűen csak nem járul hozzá ennek a függőségnek az enyhítéséhez, hanem még akadályozza is az energia-paradigma szükséges változtatásait.
A tapasztalatok azt mutatják, hogy a kibocsátási kvóták nem vezettek az üvegházhatású gázok kibocsátásának csökkentéséhez, sőt pontosan az ellenkezője történt. Különféle példák meghazudtolják a piac azon képességét, hogy ellenőrzést gyakoroljon a károsanyag-kibocsátás felett, míg más példák jól szemléltetik a normatív szabályozás és a célzott beruházások hatékonyságát, különösen a környezetre gyakorolt hatások és a környezet megóvása tekintetében.
Ma az emberiségnek sok és sokféle környezeti problémával kell szembenéznie, és ezek kellően súlyosak ahhoz, hogy veszélyeztessék a földi élet fennmaradását az általunk ismert formában, de nem valószínű, hogy a megoldás megtalálható lenne azon az irracionális rendszeren belül, amely ezt a helyzetet eredetileg előidézte.
Godfrey Bloom
Elnök úr! Szeretném megragadni a lehetőséget arra, hogy kifejezzem jókívánságaimat a kelet-európai városoknak a síszezon rendkívül korai beköszönte miatt, mert máris megérkezett a hó és a jég. Ez természetesen arra a tényre utal, és ezt független tudósok is megerősítették, hogy a Föld 2002 óta valójában hűl, és hogy a hőmérséklet 1998 óta lényegében változatlan. Most tehát valami olyasmiről beszélgetünk, ami nem is igaz.
Újra meg újra azt hallom, hogy képviselőtársaim szennyezőanyagként beszélnek a szén-dioxidról. Még hogy szennyezőanyag! Életadó természetes gáz. Az a benyomásom támadt, hogy egyes képviselők nem jártak iskolába.
Nem inkább arról van szó valójában, hogy egyesek lehetővé akarják tenni az állam számára, hogy a hétköznapi emberek zsebében kotorásszon, és még több adót vessen ki rájuk? Nem inkább a politikai ellenőrzésről szól ez az egész kérdés? Nem inkább politika és hatalmas üzlet ez az ügy? Ez az egész dolog egy hatalmas szélhámosság - ez a hamis feltételezés, ez a nevetséges képtelenség, hogy az ember által termelt CO2 globális felmelegedést idéz elő. Elég legyen ebből, mielőtt még visszavonhatatlan károkat okoznánk a globális gazdaságban.
George Becali
(RO) Én az Európai Parlament azon képviselői közé sorolom önmagamat, akik úgy vélik, hogy a mezőgazdaság az éghajlatváltozás egyik megoldása, nem egyszerűen annak előidézője. Úgy gondolom, hogy a mezőgazdaság inkább az egyik áldozata ennek a jelenségnek, mert az egyre gyakoribb aszályok és árvizek valamennyiünket sújtanak Európában, de hatásukat elsősorban a mezőgazdasági termelők érzik a bőrükön.
Ezenkívül én az Európai Parlament azon képviselői közé sorolom önmagamat, akik úgy vélik, hogy a jövőben is szükségünk lesz közös agrárpolitikára. Szükségünk van rá, hogy új termelési modelleket és módszereket dolgozhassunk ki annak a mezőgazdasági és hazai biológiai sokféleségnek a helyreállításához, amelynek 70%-át az évezred elejére már elveszítettük. Amikor mezőgazdaságról beszélünk, akkor élőlényekről beszélünk, először a talajról, aztán a növényekről, és különösen a fákról, erdőkről és legelőterületekről. Szeretném azt hinni, hogy ez a fajta üzenet és megközelítési mód nyilvánvaló lesz Koppenhágában a következő két hónap során, és hogy az EU erre a területre vonatkozó politikája konkrét és stratégiai módon és költségvetési szempontból is láthatóvá válik, és megoldásként kezeli a mezőgazdaságot, amint ezt felszólalásom kezdetén említettem.
Richard Seeber
(DE) Elnök úr, hölgyeim és uraim! Amiről most vitatkozunk, az politika, nem vallás. Ezért különbséget kell tennünk egyrészt a valóság, illetve az empirikus tények, másrészről pedig a feltételezések között. Tény, hogy a globális hőmérséklet körülbelül 0,7 °C-kal emelkedett az iparosodást megelőző időszakhoz képest. Az is tény azonban, hogy az elmúlt tíz év során a hőmérséklet alig emelkedett.
További tény, hogy Koppenhágában nemzetközi konferenciára kerül sor, és hogy a Közösség CO2-kibocsátása a teljes globális kibocsátásnak mintegy 17%-át teszi ki. A Közösség már végrehajtotta azt a jogszabályt, amely megköveteli a CO2-kibocsátás 20%-os csökkentését 2020-ig.
Akkor most nézzük a feltételezéseket. Az egyik feltételezés szerint a globális hőmérséklet továbbra is emelkedni fog. Egy másik feltételezés szerint közvetlen összefüggés áll fenn a CO2-kibocsátás és a levegő CO2-tartalma, valamint a hőmérséklet emelkedése között, míg egy harmadik feltételezés szerint az emberiség tényleges befolyást gyakorolhat a levegő CO2-tartalmára. Különféle tudományos vélemények léteznek erről. Nekünk, politikusoknak, szembe kell néznünk ezzel a dilemmával, és döntést kell hoznunk ezzel kapcsolatban.
Hasznos lenne azonban egy második megfigyelést is figyelembe venni annak érdekében, hogy politikánkat orientálhassunk, ez a megfigyelés pedig azt mondja, hogy minden társadalom, amely nagyon hatékonyan gazdálkodik a rendelkezésére álló energiával és erőforrásokkal, rendkívül sikeres. Ennek fényében érdemes olyan politikát követni, amely lehetővé teszi közösségi szinten az energia és az erőforrások hatékony felhasználását, hogy továbbra is nemzetközi vezető szerepet tölthessünk be gazdaságpolitikai szempontból, ugyanakkor segítséget nyújthassunk más államoknak, különösen a kevésbé fejlett államoknak ahhoz, hogy ugyanezt az utat választhassák.
Ha most megnézzük a mai vita tárgyát alkotó pénzalapok transzferét, akkor az az egyik kulcsfontosságú szempont, hogy nagyon alaposan figyelemmel kell követnünk és feltételekhez kell kötnünk a pénzeszközök felhasználását, mert ellenkező esetben csak annyit teszünk, hogy megnyitunk egy második utat a fejlesztési segélyek előtt.
Linda McAvan
Elnök úr! Nem hiszem, hogy Godfrey Bloom hallotta a BNP szónokát, de ha hallotta, akkor láthatja, hogy milyen sok közös van a beszédükben, amint én ezt mindig is gyanítottam. Csaknem annak a beszédnek a másolata volt.
Szóba került a szavazás kérdése. Valójában egy közelmúltban elkészített felmérés szerint az európaiaknak több mint a kétharmada azt mondta, hogy az éghajlatváltozás nagyon súlyos kérdés, 20%-a pedig meglehetősen súlyos kérdésnek tartotta. Az Egyesült Királyságban a megkérdezettek 51%-a mondta azt, hogy ez nagyon súlyos kérdés, és 30% tartotta meglehetősen súlyos kérdésnek. Ez 81%. Valójában az európaiaknak alig 10%-a mondta azt, hogy ez a kérdés egyáltalán nem súlyos. A közvélemény-kutatások azt mutatják, hogy az európai emberek odafigyelnek az éghajlatváltozásra és értik a helyzetet. Ez az oka annak, hogy a Parlament összes fő irányvonalhoz tartozó pártja támogatja a Tanácsot és a Bizottságot Koppenhágában, és ezért támogattuk tavaly a jogalkotási csomagot.
Tegnap este a Környezetvédelmi Bizottságban a tagok 55:1 arányban megszavazták az Európai Unió ambiciózus tárgyalási pozíciójának támogatását Koppenhágában. A finanszírozás oldaláról, ami ezen a héten rendkívül fontos - és tudjuk, hogy a pénzügyminiszterek ma tartanak ülést - újabb pénzalapokat akarunk, nem pedig a számítások és a jó kormányzási struktúrák megkettőzését.
Az ember életben néha olyasmit lát, amit soha nem felejt el. Körülbelül három évvel ezelőtt Fiona Hall társaságában Észak-Kenyában jártam. Felkerestük az egyik legszegényebb települést és találkoztunk állattenyésztéssel foglalkozó mezőgazdasági termelőkkel. Találkoztunk fiatal nőkkel - lányokkal -, akiket még annál is fiatalabb korukban férjhez adtak Észak-Kenyában. Hogy miért? Azért, mert amikor Kenyában egy fiatal nő férjhez megy, akkor az édesapa lánya kezéért cserébe marhákat kap fizetségül, mert ott a marha a fizetőeszköz. A marha nagyon ritka árucikk lett Észak-Kenyában az éghajlatváltozás miatt. Ha nem oldjuk meg az éghajlatváltozás problémáját, akkor a nyomor soha nem válik történelemmé, és ennek a Parlamentnek kötelessége, hogy válaszoljon erre a felhívásra.
Marit Paulsen
(SV) Elnök úr! A teljes termelési lánc figyelembevételével az üvegházhatású gázok összes kibocsátásának körülbelül a 40%-a az élelmiszer-termelésből származik. Azt is mondhatnánk, hogy a mezőgazdaság a nagy gonosztevő ebben a kérdésben. Meg kell értenünk, hogy a mezőgazdaság és az erdészet valószínűleg a kulcsfontosságú területek közé tartozik, amelyeket meg kell vizsgálnunk, ha meg akarjuk ragadni a károsanyag-kibocsátás problémáját. Ennek érdekében azonban nekünk, gazdag országoknak kellően bátraknak kell lennünk ahhoz, hogy új technológiákat fogadjunk el és magunk mögött hagyjuk a múlt tapasztalatait. Meg kell változtatnunk agrárpolitikánkat, és nem szabad dömpingtermékeinkkel elárasztanunk a fejlődő országok piacait. Talán ez lenne az egyik leghasznosabb intézkedés, amelyet megtehetünk annak érdekében, hogy Afrika mezőgazdasága a saját lábára álljon, és hogy felszabadíthassuk az afrikai nőket.
Carl Schlyter
(SV) Elnök úr! Carlgren úr! Ön időről időre felbukkan közöttünk nagyszerű beszédeivel, de mi a helyzet a valós tartalommal? A fejlődő országokban egyre jobban kiszárad a föld és terjednek a betegségek. Folyamatosan növekszik az éghajlati menekültek száma. Talán azt kéri tőlük, hogy mosolyogjanak a halál torkában?
Ön megfordíthatja azt a pesszimizmust, amelyet saját maga gerjesztett a Tanácsban bizonyos konkrét ígéretek megtételével. Tehát szeretném tudni: valóban felajánl-e évi 35-40 milliárd eurót új segélyként az éghajlatvédelmi intézkedésekhez? Kizárja-e az atomenergiát, valamint a szén-dioxid leválasztását és tárolását a támogatásra jogosult projektek közül? Elfogadja-e a fontos zöld technológia kényszerengedélyezését a legszegényebb országok számára? Megmenti-e az erdőket azáltal, hogy elutasítja a REDD piaci alapú mechanizmusait? Ha mindezt meg tudja ígérni, akkor a 40%-os csökkentést is el fogja érni - és aztán valamennyien mosollyal az arcunkon távozunk.
Konrad Szymański
(PL) Elnök úr! A Parlamentnek a CO2-csökkentési kötelezettség globális megosztásával kapcsolatos álláspontja sajnálatos módon nélkülözi az egyensúlyt a költségek megosztása tekintetében. Az állásfoglalás elfogadásával aláássuk azt az éghajlati csomagot, amelyről annyira nehéz volt egyezségre jutni, és amelynek költségei jelenleg egyenlőtlen mértékben terhelik a közép-európai tagállamokat. A ma javasolt megoldások elfogadása még tovább növeli ezt az egyenlőtlenséget. Olyan előírásokat próbálunk rákényszeríteni a tagállamokra, amelyeknek végzetes következményei vannak gazdaságukra nézve, ugyanakkor semmi konkrét intézkedést nem követelnek meg azoktól az országoktól, amelyek világméretekben a legnagyobb CO2-kibocsátásért felelősek. Ez méltánytalan és nem hatékony. Az egész világra érvényes arányosítás nélkül csak tovább növeljük Kína, India és Brazília versenyelőnyét.
Az állásfoglalás még ennél is továbbmegy - a legszegényebb országok támogatását javasolja. A 2020-ig kifizetendő 330 milliárd eurós összeg azt jelenti, hogy például Lengyelországnak 16,5 milliárd és 40 milliárd euró közötti összeggel kell ehhez hozzájárulnia. Ez a politikai őrültség aláássa az európai uniós tagság gazdasági értelmét. Ezenkívül ez a módszer még eredménytelen is, ezt jól szemléltetik az elektromos áramnak a kalinyingrádi régióból a Lengyelországon keresztül történő exportálására megtett előkészületek. Nem lesz érdemes Koppenhágában aláírni egy olyan megállapodást, amely a CO2-kibocsátás korlátozásával kapcsolatos terheket aránytalanul osztja el a világ országai között.
Marisa Matias
(PT) Elnök asszony! A méltányosság és az egyenlőség is megköveteli tőlünk annak a tervnek a mérlegelését, amely a fejlődő országok támogatását tűzi célul maga elé az éghajlatváltozás kapcsán. Ezek a legsúlyosabban érintett országok, pedig ők járultak hozzá a legkisebb mértékben a minket érintő helyzethez. Ezért kell túllépnünk egy puszta szándéknyilatkozaton. Ha túllépünk a szándéknyilatkozaton, azzal megmutathatjuk elkötelezettségünket, és hogy komolyan gondoljuk az olyan alapvető kérdéseket, mint a finanszírozás.
Ám bármilyen nagyra törő legyen is stratégiánk, ha a finanszírozási kérdéseket nem határozzuk meg világosan, akkor semmiféle konkrét politikánk nem lehet. A Tanács 100 milliárd euróról beszél 2020-ig. A fejlődő országok támogatási szükségleteivel kapcsolatban különféle becslések léteznek, többek között az is, amelyik évi 120 milliárd euró szükségletet említ, évről évre. Szükségünk van a saját erőforrásainkra, nemcsak a tünetek enyhítésére. Ezért feltétlenül meg kell határoznunk, hogyan fogjuk végrehajtani ezt a finanszírozást, és ki fogja azt biztosítani. Határozottan a kezünkbe kell vennünk ezt a kérdést és be kell vonnunk az összes érintett felet, ezen belül természetesen a magánszektort és az ipart is. Vagy talán abban reménykedünk, hogy önszántukból felajánlják, hogy hozzájárulnak ehhez a vállalkozáshoz?
Timo Soini
(FI) Elnök asszony! Az éghajlatváltozási maffia a környezetvédelmi politikusok hiszékenységét használja fel arra, hogy ennek az éghajlati adónak a formájában a fejlett országok adóforrásaiból sok százmillió eurót átirányítsanak a szupranacionális társaságokhoz, amelyek így hatalmas profitra tehetnek szert a fejlődő országokban, valamint a fejlődő országok állami tulajdonban lévő társaságaihoz. Kína például nagyon könnyen teljesítheti kötelezettségeit: az idegen valutákból felhalmozott tartalékok szempontjából ez a világ leggazdagabb országa.
Finnországnak és az Európai Uniónak meg kell mentenie saját acéliparát, építőiparát és erdőgazdálkodását azáltal, hogy olyan döntés elfogadására szólít fel Koppenhágában, amely az éghajlatot befolyásoló termékek esetén egy speciális károsanyag-kibocsátási rendszert vezet be az éghajlatváltozási célok elérése érdekében, a százalékokra és a kibocsátáskereskedelemre épülő jelenlegi célkitűzések helyett. Ez a változat sokkal méltányosabb.
(Taps)
Pilar del Castillo Vera
(ES) Elnök asszony! Szeretnék köszönetet mondani a Tanácsnak és a Bizottságnak. A ma megvitatott téma kapcsán léteznek bizonyosságok, de egy egész sor bizonytalanság is.
Az első bizonyosság, vagy az első közös elem az, hogy nagyon sok vélemény jelentősen egyetért abban a kérdésben, hogy csökkenteni kell a károsanyag-kibocsátást, és hogy fejleszteni kell a tiszta energiaforrásokat.
A második bizonyosság az, hogy a probléma kezeléséhez szükség van egy globális megközelítési módra vagy módszerre. Ezért azoknak az országoknak, amelyek a legtöbb szén-dioxidot bocsátják ki a légkörbe, részt kell venniük az összes nemzetközi megállapodásban. A legnagyobb szén-dioxid-termelők között ott van az Egyesült Államok, Kína, India és Brazília.
A harmadik bizonyosság az, hogy az Európai Unió egy kötelező célkitűzési rendszerről nyújt be javaslatot: 20% vagy 30%.
A negyedik bizonyosság az, hogy különféle okoknál fogva nincsenek ésszerűen arra utaló jelek, hogy a legjelentősebb CO2-kibocsátó országok hajlandóak lennének elfogadni egy ilyen jellegű megállapodást, ez tény.
Nem vagyunk ennyire híján az optimizmusnak, ha felismerjük a tényeket; ha viszont nem ismerjük fel a tényeket, akkor a pesszimizmus fog eluralkodni. Kizárólag a tények felismerésével hozhatunk létre hatékony politikát, és ez a politika optimistább is lesz.
Úgy gondolom, hogy az Európai Uniónak, amint átveszi a vezetést ebben a kérdésben, kötelessége további intézkedéseket megtenni és további javaslatokat benyújtani. Az előbb említésre került Japán. Beszélnünk kell az olyan projektek sikeréről, mint az az ágazati megközelítést alkalmazó projekt, amely a legtöbb szennyező iparágat érinti. A teljesítményértékelés folyamata alapján az ilyen projektek rendkívüli célkitűzéseket értek el Japánban. Ezek az éghajlatváltozás leküzdésének realista módjai.
Koppenhága lehetőség, de csak akkor nyújt lehetőséget a hatékonyságra a retorika helyett, ha a tényekre építünk.
Jo Leinen
Elnök asszony! Olli Rehn biztos megdicsérte ezt a Parlamentet az éghajlatvédelmi csomag létrehozásával kapcsolatos tevékenységeiért, és valóban az a célunk, hogy folytassuk ezirányú törekvéseinket.
Tegnap este a Környezetvédelmi, Közegészségügyi és Élelmiszer-biztonsági Bizottság 55-1 arányban szavazott egy állásfoglalás elfogadása mellett, amely magas célkitűzéseket határoz meg a koppenhágai tárgyalásokra nézve. Ez az eredmény azt mutatja, hogy az éghajlatváltozás tagadását, az ezekkel az ügyekkel kapcsolatos tudatlanságot csak egy elenyészően kicsi csoport képviseli ebben a Parlamentben, akiknek nézeteit valójában figyelmen kívül kell hagynunk, és akik már számos alkalommal ismertették nézeteiket, de akik valójában szembemennek az összes európai uniós tagállam polgárainak véleményével.
A Föld légköre szempontjából teljesen mindegy, honnan származik a CO2. Ez azt jelenti, hogy globális megállapodásra van szükségünk minden ország részvételével, nem pedig - amint ezt Bangkokban már megvitattuk - több különálló megállapodásra, amelyek közül egy az Egyesült Államokra vonatkozna, a másik Európára, a harmadik pedig a fejlődő országokra -, mert ez katasztrofális hatású lenne. Globális paktumra van szükségünk az éghajlatváltozás elleni fellépéshez, ami azt jelenti, hogy globális szolidaritási egyezményre is szükségünk van a gazdag és a szegény országok között. Ezt a szempontot már nagyon sokszor megfogalmaztuk.
Az éghajlatváltozás lehetőséget kínál a számunkra és a fejlődő országok számára arra, hogy új technológiákkal és az infrastruktúra modernizálásával alacsony szén-dioxid-kibocsátással járó fejlesztéseket vezessünk be. Európának mindezt elő kell segítenie. Ami a finanszírozást illeti, jóváhagytuk azt az igényt, hogy az EU-nak 30 milliárd euróra van szüksége 2020-ig, és hogy tartós és kiszámítható finanszírozási eszközöket kell kidolgoznunk. Nem elegendő, ha ezek csak a költségvetési eszközökből részesülnek, hanem más finanszírozási forrásokkal is rendelkeznünk kell.
Szeretném ismételten hangsúlyozni, hogy az intézkedéseket a tengeri és a légi közlekedésre is ki kell terjeszteni, és természetesen azt is, hogy az erdészetnek és a mezőgazdaságnak is megvan a saját fontos szerepe. A fejlesztés és az éghajlatvédelem nem egymásnak ellentmondó fogalmak - sokkal inkább az a cél, hogy egyesítsük ezeket Koppenhágában.
Gerben-Jan Gerbrandy
(NL) Elnök asszony! Miután már mindent elmondtunk és megtettünk, csak egyetlen megoldás marad az éghajlatváltozás problémájára, ez pedig a technológia. Csak az új technológia teszi lehetővé a számunkra jelenlegi életmódunk fenntartását. A technológia fejlesztése azonban túlságosan lassú, és elterjedése, különösen a fejlődő országokban, még ennél is lassabb. Az éghajlat globális probléma, de az eddigiekben nem a rendelkezésre álló legjobb technológia megosztásával próbáltuk kezelni. Kiotó teljes kudarc volt, tanuljuk meg tehát a leckét.
Természetesen figyelembe kell vennünk a szellemi tulajdonjogokat. Különösen bátorítanunk kell és megfelelő módon meg kell jutalmaznunk az ilyen jellegű fejlesztések élvonalában járó vállalkozásokat. Ezt a tudást azonban gyorsabban kell elterjeszteni. Ebből a célból a Montreáli Jegyzőkönyv alapján pénzalapot hoztak létre az ózonprobléma kapcsán, valamint felvetődött egy multilaterális éghajlati technológiai alap létrehozásának ötlete is. A Bizottság és a Tanács kifejtené-e ezzel kapcsolatos nézeteit?
És végül: ami a fejlődő országokat illeti, az erdőirtás leállítása különösen fontos, mégis arra a következtetésre jutottam, hogy az Európai Unió jelenleg nagyon megosztott az erdők szerepét illetően, különösen Svédországnak, Finnországnak és Ausztriának köszönhetően. Hogyan vehetnénk rá a fejlődő országokat az erdőirtás leállítására, ha maga az EU kétértelmű magatartást tanúsít a saját erdői tekintetében? Nagyra értékelném Carlgren úr véleményét erről a kérdésről.
Bas Eickhout
(NL) Elnök asszony! Éghajlatváltozásról beszélünk, pedig inkább azokról az emberekről kellene beszélnünk, akiket ez a legkeményebben sújt, nevezetesen a legkevésbé fejlett országokban élő emberekről. A Maldív-szigeteken az emberek a tengerszint emelkedésével küzdenek, Szudánban pedig a termékeny földekért.
A Bizottság folyamatosan azt feltételezi, hogy a piaci szereplők jelentős mértékben hozzájárulnak majd az éghajlatváltozáshoz történő alkalmazkodáshoz. Ha azonban a beruházókat kérdezzük, mind ugyanazt mondják: "Igen, adunk pénzt, de elsősorban a feltörekvő gazdaságoknak. Nem fogunk beruházásokat végrehajtani a sebezhető országokban.” Elvégre ezek a piacok instabilak, és az éghajlatváltozáshoz történő alkalmazkodással kapcsolatos projektek mérete kicsi. A beruházók nem ilyen projektekbe fektetik a pénzüket.
Ma már teljesen világosan látnunk kell, hogy állami finanszírozást kell a legkevésbé fejlett országokba irányítanunk. A Világbank egyértelműen kijelenti, hogy az érintett összegnek legalább 80 milliárd eurónak kell lennie. Eljött az ideje, hogy az EU komolyan a kezébe vegye a vezetést azáltal, hogy komoly ajánlatot tesz a homályos 2-15 milliárd eurós pénzösszeg felajánlása helyett. Az EU-nak egyszerűen követnie kell a Parlamentet, és legalább 30 milliárd euróval kell előállnia.
James Nicholson
Elnök asszony! A decemberben megrendezendő koppenhágai éghajlatváltozási konferencia egyedülálló lehetőséget kínál a számunkra ennek a súlyos és hatalmas problémának a kezelésére. Ha mérlegeljük a globális felmelegedés következményeit, nyilvánvalóan láthatjuk, hogy a fejlődő világ fizeti meg a gazdagabb országok által okozott környezeti károk árát.
Nem az éghajlatváltozás jelenti az egyetlen környezeti problémát, amellyel szembe kell néznünk, de ennek megoldását feltétlenül meg kell kísérelnünk Koppenhágában. Ez lehetőséget biztosít az EU-nak arra, hogy egységes hangot képviseljen és megoldásokat találjon a valamennyiünket érintő problémára. Minden országnak meg kell találnia a saját feladatait a célkitűzések és a fenntartható fejlődés elérésében. A fejlődő világot támogatni és bátorítani kell, de az ezen országok számára kitűzött céloknak reálisaknak kell lenniük.
Tudom, hogy vannak, akik az általam képviselt véleménytől homlokegyenest eltérő nézeteket vallanak, de nem hiszem, hogy várhatnánk 50, 60 vagy 70 évet arra, hogy megtudjuk, kinek volt igaza és ki tévedett. Nekünk ma kell cselekednünk, és minden tőlünk telhetőt meg kell tennünk.
John Stuart Agnew
Elnök asszony! Micsoda megkönnyebbülés, hogy már nem égetik el az eretnekeket, ellenkező esetben én már lángoló fáklyaként világítanék. Mégis forrón lángolva képviselem az ember által előidézett éghajlatváltozás gondolatával való szembenállásomat.
A Föld légkörének szén-dioxid tartalma alig 0,038%, és ennek is csak 4%-ára gyakorol hatást az emberi tevékenység. Ez a gáz a növényi létformák létfontosságú és pótolhatatlan tápláléka. Minél többet kapnak belőle a növények, annál gyorsabban növekednek. Ennek a gáznak a hiánya sokkal súlyosabb, mind a többlete. A borúlátó és nem helytálló nyilatkozatokat, amelyek azt sugallják, hogy a szén-dioxid mennyiségének bármekkora növekedése jelentős tengerszint-emelkedéshez vezet, a helyi hatóságok ürügyül használják fel arra, hogy ne tartsák karban az alacsony költségű, fából készült tengeri védvonalakat. Amikor ezek 40 évnyi szolgálat után elkerülhetetlenül elkorhadnak, semmit sem tesznek a javításuk érdekében, és sokan elveszítik az otthonukat. Ez kétségbeesést szül a tengerparti településeken. Ha a számítógépes előrejelzések még rövid távon sem tudják megfelelő módon előre jelezni az időjárást, akkor semmi keresnivalójuk nincs a hosszú távú változások előrejelzésében.
Romana Jordan Cizelj
(SL) Hölgyeim és uraim! Szeretnék köszönetet mondani Carlgren miniszter úrnak és De Gucht biztos úrnak nyilatkozatukért, de van még valami, ami aggaszt engem. Az aggaszt engem, hogy mi itt mennyiségi célkitűzésekről beszélünk, amelyeket csak 2020-ig, illetve 2050-ig kell teljesítenünk, miközben a szakértők arra figyelmeztetnek bennünket, hogy már 2015-ben meg kell kezdenünk a globális károsanyag-kibocsátás csökkentését. Szeretném tudni, hogy a Bizottságnak ez talán elkerülte a figyelmét, vagy nem törődik ezzel a célkitűzéssel?
Másodszor: mindenre kiterjedő megállapodással kell előállnunk Koppenhágában, amely minden országot magába foglal. Nem elegendő, ha ezeket a nagyra törő környezetvédelmi normákat csak Európára alkalmazzuk, mert ez csak annyit eredményezne, hogy a magas károsanyag-kibocsátást előidéző technológia áttelepülne a világ más részeibe. Valóban szeretném hallani, hogy a Bizottság hogyan szándékozik felvenni a tárgyalások napirendi pontjai közé a terheknek a fejlett ipari országok között egyenlő arányban történő megosztásának kérdését, és milyen érveket tervez használni arra, hogy saját felelősségük vállalására bátorítsa a fejlődő országokat. Hogyan fogjuk megakadályozni a szénátszivárogtatást? Valóban nagyon örülnék, ha lenne egy adu ász a tarsolyunkban, egy jó kártya a ruhaujjunkban.
Harmadszor: szeretnék rámutatni arra, hogy nem hunyhatunk szemet a tények előtt. A károsanyag-kibocsátás legfontosabb forrásai a fosszilis üzemanyagok, ezeknek a használatát pedig nem tudjuk megtiltani a közeljövőben. Egyszerűen irreális lenne azt követelni országainktól, hogy mondjanak le a szén használatáról. A fejlett országoknak ez nem áll szándékában, az pedig még ennél is kevésbé valószínű, hogy a fejlődő országok ezt megtegyék. Ezért kell nagy figyelmet fordítanunk a nemzetközi tárgyalásokon a fejlesztések folytatására és az olyan technológiák alkalmazására is, amelyek lehetővé teszik a fosszilis tüzelőanyagok hatékony felhasználását, üvegházhatású gázok kibocsátása nélkül. Van még valami, amit Európa most azonnal megtehet: megnövelhetjük a hetedik keretprogram finanszírozását, amelyet kifejezetten az éghajlatváltozással kapcsolatos nemzetközi együttműködés céljaira hoztunk létre.
Matthias Groote
(DE) Elnök asszony, biztos úr, Carlgren úr, hölgyeim és uraim! Az éghajlatváltozás témaköre sokkal hosszabb ideig foglalkoztat majd minket, mint a pénzügyi és gazdasági válság. A kettő között párhuzamokat fedezhetünk fel - mindkettő sok pénzbe kerül, Koppenhágában pedig megállapodásra kell jutnunk a harmadik világnak és a fejlődő országoknak szánt pénzügyi eszközökről.
A koppenhágai konferenciának sikeresnek kell lennie, és ehhez mi is hozzájárulhatunk. Tegnap jó munkát végeztünk, nagy többséggel elfogadtuk az állásfoglalást a Környezetvédelmi, Közegészségügyi és Élelmiszer-biztonsági Bizottságban, és úgy gondolom, hogy az állásfoglalást a Parlament is nagy többséggel támogatni fogja majd, és ezzel megváltoztatjuk a politikai légkört, amint közeledünk Koppenhágához. Az eseményeknek gyakran lélektani oldala is van, ebből pedig valamennyiünknek ki kell vennünk a részünket.
De van még egy konkrét aggályom. Az Európai Parlamentben sokat tettünk azért, hogy a légi közlekedést is bevonjuk a kibocsátáskereskedelem hatálya alá, és végül sikerrel jártunk. Ezért felszólítom a Bizottságot és a Tanácsot, hogy gondoskodjanak ennek a témának a következetes végigviteléről Koppenhágában. Olyan nemzetközi megállapodást kell elérnünk, amely a hajózást és a repülést is bevonja a Kiotói Jegyzőkönyv utódjaként életbe lépő szerződésbe. Mégpedig azért, ez a két közlekedési ágazat aránytalan mértékben növekszik, és ezért aránytalan mértékben járul hozzá a globális felmelegedéshez.
Nem szabad túllépnünk a 2 Celsius fokos értéket. Ennél a pontnál ugyanis megszűnik a pénzügyi válság és az éghajlatváltozás közötti párhuzam. Ha túllépünk ezen az értéken, akkor végérvényesen károsítjuk bolygónkat, vagyis az így okozott károkat már nem lehet visszafordítani.
Pat the Cope Gallagher
Elnök asszony! Az éghajlatváltozás hatékony megállítása érdekében meg kell vizsgálnunk azokat a lehetőségeket, amelyek a koppenhágai átfogó nemzetközi megállapodás eredményeként létrejönnek. Az Unió kötelezettséget vállal arra nézve, hogy 2020-ra teljes energiaszükségletünk 20%-át megújuló energiákból fogjuk nyerni. Európa - és valójában az én hazám, Írország is - világviszonylatban az élmezőnybe tartozhat az új és innovatív hullám- és árapály-technológiák kifejlesztésének területén.
Az említett technológiák kifejlesztése létfontosságú elemet alkot az éghajlatváltozási célkitűzések elérésére irányuló stratégiáinkban. Gondoskodnunk kell a finanszírozás maximalizálásáról a hetedik és nyolcadik európai uniós kutatási és technológiai keretprogram keretében mostantól kezdve 2020-ig.
(GA) A zöld technológiákba történő beruházás hozzájárul a gazdasági válság idején a munkahelyteremtéshez Európában. Tudatában vagyunk annak, hogy milyen hatalmas nehézségek merülnek fel akkor, ha nem vállaljuk nemzetközi kötelezettségeinket. Tudunk a ránk váró kihívásokról. Ezért állhatatosan és felelősen szembe kell néznünk ezekkel a kihívásokkal.
Claude Turmes
Elnök asszony! Ismeri Ön az orosz rulettet? Játszott már valaha orosz rulettet? Természetesen nem, mert ebben a játékban egy a hathoz annak az esélye, hogy meghal vagy megsérül. Ha Koppenhága sikertelen marad, akkor még 50% esélyünk sem marad arra, hogy megmentsük ezt a bolygót a veszélyes éghajlatváltozástól.
Hogy kerültünk ebbe a lehetetlen helyzetbe? Alapvetően elveszítettünk húsz évet - húsz évet, a nagy riói konferenciától számítva, húsz évet, amely alatt lobbiztak az olyan szennyező iparágak mint az olaj-, a szén- és a gépjárműipar. Az amerikai és az európai jobbközép húsz éven keresztül megakadályozta, hogy a zöldek és mások keresztülvihessék nagyra törő terveiket.
Így tehát a következő héten Koppenhágában megrendezésre kerülő európai csúcstalálkozó az utolsó alkalom arra, hogy az európai jobbközép - a Tanács svéd elnökségével, Dániával, valamint Franciaországgal és Németországgal együtt, ahol a jobbközép politikusai uralkodnak - felelős magatartást tanúsítsanak.
Bogusław Sonik
(PL) Elnök asszony! Az Európai Uniót a nemzetközi porondon a vezetők között tartják számon az éghajlatváltozás elleni fellépésről folytatott párbeszéd előmozdításának és a CO2-kibocsátás csökkentésére irányuló politikai prioritások felállításának területén. A koppenhágai konferencia folyamatban lévő előkészületeinek részeként az Európai Unió sokkal több ígéretet tett, mint a világ bármely más régiója. Mind a mai napig egyetlen iparosodott ország - az Egyesült Államok, Japán, Ausztrália - sem tett konkrét javaslatot, konkrét számadatokkal, megadva a fejlődő országoknak nyújtandó támogatás részleteit, amellyel segítenék őket a CO2-kibocsátás korlátozására irányuló erőfeszítéseikben és támogatnák a megújuló energiaforrásokra épülő energiahatékony technológiák fejlesztését.
Európa csak akkor lesz hiteles partner a tárgyalásokon, ha reális, megvalósítható és józan javaslatokkal áll elő, amelyek nemzetközi konszenzus és megegyezés kiindulópontjaként szolgálhatnak. Európának most szövetségesekre van szüksége jelenlegi javaslatainak támogatásához. Ezért csak nagyon óvatosan szabad növelnünk a kibocsátás 20%-os csökkentésének 30%-ra történő emelésére vonatkozó ígéreteinket is, mivel más iparosodott országok semmiféle hajlandóságot nem mutatnak arra, hogy ők maguk is vállaljanak ilyen nagyra törő célokat, miközben a fejlődő országok pénzügyi támogatásának is realista vállalásnak kell lennie. Ez nem lehet csupán egy kívánságlista. Olyan támogatásnyújtási rendszert kell létrehoznunk, amely megfelel a fenntartható fejlődés alapelveinek, és amely lehetővé teszi, hogy a kedvezményezettek megtervezzék tennivalóikat.
Van még valami, ami nagyon fontos az európai polgárok szempontjából. Nem szabad megfeledkeznünk arról, hogy a koppenhágai csúcstalálkozó, állásfoglalásaink, valamint a Parlamentnek a csúcstalálkozót előkészítő tevékenységei mellé oda kell tennünk egy világosan meghatározott rendszert, amely polgárainkkal, a társadalommal való kommunikációt szolgálja. Nem akarjuk, hogy a globális felmelegedésre vonatkozó információk kommunikációs rendszerében létrejöjjön egy sorompó, egy szakadék a társadalom és az EU intézményei között.
Michael Cashman
Elnök asszony! Alacsonyan tartom saját CO2-kibocsátásomat, és rövid leszek. Biztos úr, jó Önt a helyén látni. Tisztelt Elnökség, jó Önöket itt látni.
Nem elegendő beszélni 2020-ról vagy 2050-ről. Megállapodásra és eredményekre van most szükségünk, mert az éghajlatváltozás veszélyezteti a szegénység csökkentésének célkitűzését. Azt látjuk, hogy a hivatalos fejlesztési támogatás költségvetéseit elválasztják a fejlesztéstől. Ez elfogadhatatlan, és veszélybe sodorja az elérendő millenniumi fejlesztési célokat. Koppenhágában azt fogjuk látni, hogy 27 ország egységesen lép fel nagyra törő célkitűzések elérése érdekében.
Meghallgattuk az éghajlatváltozás tagadóit is itt ebben a Parlamentben. Hadd mondjak valamit: szóba került a növények és a CO2 kapcsolata; jelenleg erdőirtás folyik és terjednek a sivatagok. Ez azt jelenti, hogy egyes helyeken nincs víz. Nincsenek fák. Az éghajlatváltozás öl. Ilyen egyszerű. Fogalmazzunk világosan - a tagállamoknak továbbra is el kell különíteniük bruttó nemzeti jövedelmük 0,7%-át fejlesztési célokra és 10%-ra kell korlátozniuk ennek a bruttó nemzeti jövedelemnek esetleges felhasználását, majd elő kell állniuk az éghajlatváltozás elleni küzdelemhez és annak felszámolásához szükséges további pénzalapokkal.
Fiona Hall
Elnök asszony! Attól tartok, hogy a Bizottságnak az éghajlatváltozás kezelésére szolgáló nemzetközi finanszírozásra vonatkozó számításai mind csupán szemfényvesztésre szolgálnak.
Először is azt hallottuk, hogy az energiahatékonysági intézkedések 90%-át maguk a fejlődő országok képesek finanszírozni. Ez 30 milliárd euró évente. Az EU-ban az energiahatékonysági intézkedések bevezetésének legnagyobb akadálya mind a kormányok, mind pedig az egyes polgárok számára az előzetes finanszírozás hiánya. Miért gondolja úgy a Bizottság, hogy a fejlődő országok képesek finanszírozni hatékonysági intézkedéseket előzetes finanszírozás nélkül, ha az EU tagállamai maguk is küszködnek ezzel?
Emellett teljesen irreális az a gondolat, hogy a nemzetközi szén-dioxid-piac képes évi 38 milliárd eurót előteremteni. Láttuk, mennyire lassan indult be az EU szén-dioxid-piaci kibocsátáskereskedelmi rendszere, és hogy a gazdasági válság milyen hátrányos hatást gyakorolt a szén-dioxid árára. Valószínűleg még évtizedekre vagyunk a megfelelően működő nemzetközi szén-dioxid-piactól, ezért most szükségünk van új és kiegészítő finanszírozási intézkedésekre.
Françoise Grossetête
(FR) Elnök asszony! Az éghajlatváltozás alatt, amint ez ma délelőtt már sokszor elhangzott, egész egyszerűen az elsivatagosodást és az aszályok fokozódását; nem egyebet, mint erdőirtást, természeti katasztrófákat, az éhezés és a szegénység alapvetően a déli országokban való terjedését, valamint migrációs áramlatokat értünk.
A koppenhágai csúcstalálkozón a világ országainak kötelezettséget kell vállalniuk arra, hogy megtalálják az egyensúlyt négy fontos célkitűzés között, amelyek közül az első természetesen az üvegházhatású gázok kibocsátásának olyan módon történő csökkentése, hogy ezzel ne vessük vissza gazdaságunkat, megakadályozzuk a környezeti dömpinget és előmozdítsuk Európa új technológiáit.
Ezért, mivel tekintettel kell lennünk a legszegényebb országokra, ezzel kapcsolatban szeretném felhívni a figyelmüket a fejlődő országokra, és különösen a legfejlettebb fejlődő országokra. Ez a gondolat nem jelenik meg a nemzetközi szövegekben, ezek az országok a fejlődő országok kategóriájába tartoznak. Ezért nem soroljuk őket azok közé az országok közé, amelyek kötelesek hozzájárulni az üvegházhatású gázok kibocsátásának csökkentésére irányuló erőfeszítésekhez, jóllehet közülük néhányan a legnagyobb szénfelhasználók közé tartoznak. Természetesen Kínára, Indiára és Brazíliára gondolok, amelyeknek Koppenhágában feltétlenül vállalniuk kell valamekkora kötelezettséget az iparosodott országokhoz hasonló célok elérésére, mivel szorosabb értelemben véve semmiben sem hasonlítanak a többi fejlődő ország többségéhez.
A CO2 csökkentésére irányuló erőfeszítéseket a legméltányosabb feltételek szerint kell megosztani. Meg kell akadályoznunk a verseny mindenféle torzulását. A tárgyalásoknak emellett lehetőséget kell kínálniuk új technológiáink fejlesztésének előmozdítására, és lehetővé kell tenniük jelentős kutatás-fejlesztési beruházások megvalósítását.
Koppenhágában - és ez szükségszerűség - meg kell teremtenünk az országok közötti fenntartható kereskedelem feltételeit, mégpedig a kölcsönös érdekek alapján. A sikerhez hozzájárul a technológiák elterjesztésének előmozdítása a legkevésbé fejlett országokban viszonzásul a szellemi tulajdonjogok elismeréséért és amiért megnyitják piacaikat ezek előtt a technológiák előtt.
Enrique Guerrero Salom
(ES) Elnök asszony! A világ két legsúlyosabb válsága a szegénység és az éghajlatváltozás hatásai által előidézett válság: két válság, amely a jövőben még szorosabban össze fog fonódni, két válság, amely minden egyes nap elteltével egyre pusztítóbbá válik.
Ma sokkal több a szegény ember, mint egy évvel ezelőtt, több tízmillióval több. Az éghajlatváltozás hatásai ma súlyosabbak és intenzívebbek, mint valaha.
Másfél hónap, alig néhány hét választ el bennünket Koppenhágától. Koppenhágában hatalmas erőfeszítést kell tennünk. Jobban összpontosítanunk kell erőfeszítéseinket az éghajlatváltozás elleni küzdelemre, de úgy, hogy nem használjuk fel azokat az erőforrásokat, amelyeket jelenleg a fejlesztési segélyekre fordítunk, illetve azokat az erőforrásokat, amelyeket jelenleg oktatási és egészségügyi célokra használunk fel.
A fejlődő országoknak az erőforrások mindkét fajtájára szükségük lesz. Ezért túl kell lépnünk a GNP 0,7%-án. Ez volt különféle vezetők üzenete az Egyesült Nemzetek közelmúltban megrendezett ülésén. Ez volt a spanyol kormány elnökének üzenete.
Peter Liese
(DE) Elnök asszony, biztos úr, hölgyeim és uraim! A Vassiliou egészségügyi biztos asszony és az egész Európából érkezett egészségügyi szakértők részvételével néhány nappal ezelőtt Brüsszelben megtartott ülésen megvitatták az "Egészség és éghajlatváltozás” témáját. Nagyon tanulságos volt ez a rendezvény, amely "Az egészséges bolygó receptje” címet viselte. Az Európai Orvosok Állandó Bizottságának (CPME) elnöke nagyszerű metaforát használt - a beteg, a Föld nevű bolygó egy súlyos betegségben szenvedő emberre hasonlít. Minél később kerül sor a beavatkozásra, annál fájdalmasabb lesz a kezelés, míg végül elérkezik az a pont, amikor már késő lenne bármilyen kezelést is alkalmazni. Ekkor a beteg már gyógyíthatatlan. Ezért kell gyorsan és eltökélten cselekednünk a Föld nevű betegért. Remélem, ebben valamennyien egyetértünk.
Ugyanennyire igaz az is, hogy az éghajlatváltozás hatásait senki sem tudja kikerülni - a Föld egyetlen országa és az európai gazdaság egyetlen ágazata sem. Itt kiegyensúlyozatlanságot látok - nagyon súlyosan terheljük az európai kibocsátáskereskedelem tradicionális résztvevőit, pedig ők az Európai Unió károsanyag-kibocsátásának kevesebb mint 50%-át képviselik. Ezért több vállon kell elosztanunk a terheket - így döntöttünk tegnap este. Elfogadtuk továbbá a 198-202. számú módosításokat a légi közlekedési ágazat - ezt Groote úr már említette - és a tengeri közlekedés bevonásáról. Ezt talán valamivel jobban ki kellene dolgozni és differenciáltabbá kellene tenni, de mindenképpen a helyes irányba megtett lépésnek tekintem. A Bizottságnak és a Tanácsnak végre erőteljesebben be kellene kapcsolódnia ezekbe a tevékenységekbe. A pittsburgh-i konferenciát előkészítő EU csúcstalálkozó során, és magán a pittsburgh-i konferencián sem sikerült semmiféle előrehaladást elérni ezen a területen. A Tanácsnak és a Bizottságnak többet kellene tennie ezzel kapcsolatban.
Még valamit szeretnék hozzátenni. A világ más régióinak is többet kell tenniük. Nagyon örülök, hogy Barack Obama megkapta a Nobel-békedíjat, de ha ő nem jön el Koppenhágába és ha nem terjeszt elő megfelelő javaslatot, akkor ezzel tönkreteszi saját hitelességét, ezért valamit feltétlenül magával kell vinnie Koppenhágába.
Kriton Arsenis
(EL) Elnök asszony! A fejlődő országok mindenki másnál kisebb mértékben járultak hozzá az éghajlatváltozáshoz. Ugyanakkor azonban ők tapasztalják meg ennek legsúlyosabb utóhatásait. Afrikában sok millió embernek évről évre egyre távolabb és távolabb kell utaznia ahhoz, hogy vizet, a főzéshez fát és élelmet találjon. Ezek az emberek teljes mértékben ki vannak szolgáltatva a természeti ökoszisztémák szolgáltatásainak, pedig ők aztán semmivel sem járultak hozzá az éghajlatváltozáshoz.
Ezek a természeti ökoszisztémák, például az afrikai erdők, háromszor annyi szén-dioxidot tárolnak, mint amennyit a légkörbe kibocsátanak, háromszor annyi szén-dioxidot tárolnak, mint amennyit a légkör jelenleg tartalmaz, miközben felszívják annak a szén-dioxidnak az 50%-át, amit mi évről évre a légkörbe bocsátunk. Ez az oka annak, hogy az erdők - a természetes folyamatokra épülő és minden kereskedelmi szándékot nélkülöző - védelmének és bővítésének politikánk legfontosabb prioritását kell képeznie, mind az éghajlatváltozás elleni küzdelem, mind pedig a fejlődő és fejlett országok alkalmazkodása érdekében.
Theodoros Skylakakis
(EL) Elnök asszony! Koppenhága és a fejlődő országok kapcsán szeretnék állást foglalni a hajózás speciális, de nagyon fontos kérdésében. Két megjegyzésem van: súlyos hiba lenne a hajózást és a légi közlekedést úgy kezelni, mintha a kettő egy és ugyanaz lenne. A hajózás a leghatékonyabb és legkörnyezetkímélőbb közlekedési mód, míg a repülés többé-kevésbé a legrosszabb. Ezért a hajózásban is fel kell állítani a célkitűzéseket, de ezeknek méltányosaknak kell lenniük - különösen - a közúti közlekedéshez képest, amely a hajózás versenytársa és sokkal erősebben szennyezi a környezetet. Ha aránytalanul sújtjuk a hajózást a közúti közlekedéssel összehasonlítva, akkor aránytalan csapást mérünk a fejlődő országok gazdaságának lényegére, mert a fejlődő országok főleg a nyersanyagokra, mezőgazdasági termékekre és azokra az iparágakra építenek, amelyek alapvetően a szállításra támaszkodnak, míg a mi gazdaságaink főleg szolgáltató gazdaságok.
Kíváncsi vagyok, képesek leszünk-e meggyőzni a fejlődő országokat jó szándékunkról azzal a javaslatunkkal, hogy az éghajlatváltozás megakadályozását abból a pénzből fogjuk finanszírozni, amelyet aránytalan mértékben a hajózástól vonunk el, és amely a GDP százalékában erősebben megterheli a fejlődő országokat, mint a fejlett országokat?
Miután megtudtam, hogy a Zöldek/az Európai Szabad Szövetség képviselőcsoport tegnap nem volt hajlandó támogatni a hajózási és a szárazföldi közlekedési célkitűzések korrelációjáról javasolt vitát, azt is szeretném tudni, hogy ha valaki 180 kilométeres óránkénti sebességgel száguldozik luxusautójában az európai autópályákon, az jobban megfelel-e az ökológiai szempontoknak, mint a bolygó gazdasága számára az élelmiszerek és nyersanyagok szállítása.
Gilles Pargneaux
(FR) Elnök asszony, Carlgren úr, a Bizottság elnöke! Az egész emberiséget, a jövő generációit fenyegető kihívással nézünk farkasszemet. Ahhoz, hogy felvehessük a kesztyűt, Koppenhágának biztosítania kell számunkra egy globális megállapodás, egy egységes megállapodás feltételeit, mivel - amint ezt Leinen úr, a Környezetvédelmi, Közegészségügyi és Élelmiszer-biztonsági Bizottság elnöke korábban elmondta -, az iparosodott országokat és a feltörekvő országokat egyaránt felölelő egyetemes szövetségre van szükségünk.
Ma ezzel a vitával, de a parlamenti állásfoglalás megszövegezésével is újból felszólítjuk az Európai Uniót arra, hogy őrizze meg vezető szerepét ebben, az éghajlatváltozás elleni küzdelemhez szükséges politikában. Gondoljunk arra, hogy egységes véleményt kell képviselnünk, ha meg akarjuk őrizni hitelességünket.
Igen, megállapodásra kell jutnunk Koppenhágában a globális átlaghőmérséklet növekedésének korlátozásáról, hogy legfeljebb 2 fokkal lépje túl az iparosodást megelőző szintet. Igen, megállapodást kell aláírnunk Koppenhágában annak érdekében, hogy együttesen gondoskodhassunk arról, hogy 2020-ra 30%-kal csökkenjen az üvegházhatású gázok kibocsátása az 1990. évi szinthez képest. Ez azonban nem lesz elegendő. Nemcsak a fejlett országoknak kell jelentősen csökkenteniük károsanyag-kibocsátásukat, hanem a fejlődő országoknak is hozzá kell járulniuk ezeknek a célkitűzéseknek az eléréséhez.
Ebből az következik, hogy az iparosodott országoknak megfelelő, hosszú távú és kiszámítható pénzügyi és műszaki támogatást kell nyújtaniuk a fejlődő országok számára, és ezzel kell ösztönözniük őket arra, hogy vállalják az üvegházhatású gázok kibocsátásának csökkentését. Koppenhágának azt is lehetővé kell tennie a fejlődő országok számára, hogy elmozduljanak az alacsony szén-dioxid-kibocsátású modellek felé.
Ezért tehát engedjék meg nekem, hogy megemlítsek két olyan területet, amely érzésem szerint szükséges jövőnk szempontjából. Először: a globális felmelegedés elleni küzdelem finanszírozásának nemzetközi szintű bevezetése a pénzügyi tranzakciók megadóztatása alapján. Másodszor: szükségesnek érzem egy adókiigazítás bevezetését Európa határainál, amelyekkel a legcsekélyebb környezetvédelmi meggondolások nélkül gyártott áruk importját sújtanánk. Ezt az adókiigazítást össze kell kapcsolni azzal, hogy az Európa határainál ilyen módon beszedett szén-dioxid-adót szerződésben kikötött módon vissza kell fizetnünk a déli országok számára, és ezeket a pénzeszközöket a globális felmelegedés elleni küzdelemhez szükséges felszerelések finanszírozására kellene felhasználni.
Rachida Dati
(FR) Elnök asszony! A G20 közelmúltban megrendezett ülésének példáját követve, amely lehetőséget kínált Európának arra, hogy vezető szerepet játsszon egy új gazdasági világrend meghatározásában, a decemberben megrendezésre kerülő koppenhágai konferencián Európának újból felelőssége, sőt kötelessége, hogy mutassa a követendő utat nemzetközi partnerei előtt.
Azzal ellentétben, ami itt az előbb elhangzott, különösen a Zöldek/ az Európai Szabad Szövetség képviselőcsoporthoz tartozó képviselőtársaim részéről, Európa már elkezdte felvállalni a környezetvédelemmel kapcsolatos felelősségeit 2008 decembere, vagyis az integrált energiaügyi és éghajlatváltozási csomag elfogadása óta. Ezzel a csomaggal Európa minden szükséges legitimációval rendelkezik ahhoz, hogy vezethesse az éghajlatváltozás kihívásaira adott nagyra törő, gyakorlatias és globális válasz meghatározására irányuló tárgyalásokat.
A Koppenhágában elérendő megállapodásnak a közös, ugyanakkor differenciált felelősség alapelvére kell épülnie. Konkrétabban fogalmazva, amint Grossetête asszony éppen az előbb mondta, nekünk, az iparosodott országoknak kell gondoskodnunk arról, hogy partnereink, a fejlődő országok rendelkezzenek az ahhoz szükséges eszközökkel, hogy követhessenek minket, amint ambiciózus lépéseket teszünk az éghajlatváltozás elleni küzdelemben.
Ezenkívül példát kell mutatnunk, nem utolsósorban azzal, hogy kötelezettséget vállalunk annak az ambiciózus programnak a megvalósítására, amelynek célja az üvegházhatású gázok kibocsátásának 80%-os csökkentése 2050-ig. Az előbb elhangzott az, hogy ez nem elegendő, de kiindulásnak jó. Ugyanakkor meg kell teremtenünk annak feltételeit, hogy velünk együtt a fejlődő országok is részt vehessenek ebben a globális erőfeszítésben.
Felelősséggel, de kötelezettségekkel is rendelkezünk ezekkel az országokkal szemben. A helyzet egyszerűen az, hogy közös kihívást kell leküzdenünk, ami mindenkinek a részvételét megköveteli. Ám amint tudjuk, nem azonosak a képességeink és nem azonos a történelmünk. Ezért Koppenhágának sikeresnek kell lennie, de a valódi hozzájárulással elért sikerhez nem elegendő a puszta kötelezettségvállalás. Az Európai Uniót ennek a hozzájárulásnak és ennek a kötelezettségvállalásnak az alapján fogják megítélni.
Amennyiben Koppenhágában nem sikerül rávennünk nemzetközi partnereinket konkrét lépések megtételére vonatkozó határozott, közös kötelezettségvállalásokra, akkor - amint az utolsó felszólaló is mondta -, Európának szén-dioxid-adót kell kivetnie a határain. Ez lesz az egyetlen módja annak, hogy meghallgassanak minket és gondoskodhassunk arról, hogy becsületes kötelezettségvállalásunknak értelme is legyen. Európának kell gondoskodnia arról, hogy ez az üzenet tisztán hallható legyen.
Anni Podimata
(EL) Elnök asszony! Hét héttel a koppenhágai csúcstalálkozó előtt azzal az alapvető kihívással kell szembenéznünk, hogy képesek leszünk-e megállapodásra jutni a fejlődő országokkal az éghajlatváltozás mérséklésére irányuló politikák globális finanszírozása iránti felelősség vállalásáról. Európa már több fontos lépést megtett a finanszírozás forrásainak meghatározása és a finanszírozás megszervezése érdekében, de most eljött az ideje annak, hogy rávegyük a többi fejlett országot arra, hogy ők is vállalják a saját részüket ebből a felelősségből, annak szem előtt tartásával, hogy a fejlődő országok erőfeszítéseinek támogatása az éghajlatváltozás elleni küzdelemben a globális egyenlőtlenségek elleni harcra, valamint a fejlett és a fejlődő országok közötti megosztottság csökkentésére is lehetőséget kínál.
Van még valami, amiről nem szabad megfeledkeznünk, különösen itt, az Európai Unióban. Most készülünk a menekültekre, az éghajlati menekültekre vonatkozó új rend kialakítására, akiket ma egyetlen nemzetközi egyezmény sem védelmez, és így nincsenek semmiféle jogaik. Ennek a joghézagnak a kitöltése és jelentős támogatás biztosítása az éghajlati menekültek számára a nemzetközi közösség alapvető kötelessége, amelyben az Európai Uniónak vezető szerepet kell játszania.
Maria Da Graça Carvalho
(PT) Elnök asszony, Carlgren úr, De Gucht úr! Az Európai Uniónak továbbra is vezető szerepet kell betöltenie a nemzetközi tárgyalásokon annak érdekében, hogy nagyra törő megállapodást érhessünk el Koppenhágában. Ennek a megállapodásnak a közös, ugyanakkor differenciált felelősség alapelvére kell épülnie. Ezt az alapelvet egyenlő mértékben kell alkalmaznunk a fejlődő országokra, ugyanakkor egyéni helyzetükhöz kell igazítanunk intézkedéseket, mivel különböző fejlődési fokon állnak és a körülményeik is különböznek. A legkevésbé fejlett országok kivételével az összes fejlődő országnak el kell fogadnia alacsony szén-dioxid-kibocsátásra irányuló nemzeti fejlesztési stratégiákat.
A fejlődő országoknak körülbelül 100 milliárd euró összegű költséggel kell szembenézniük a károsanyag-kibocsátás csökkentése és az éghajlatváltozás hatásaihoz való alkalmazkodás kapcsán. A finanszírozás egy része a magánszektorból származik, de a hivatalos fejlesztési támogatáson felül nemzetközi közfinanszírozásra is szükség lesz. Feltétlenül meg kell határoznunk ennek a finanszírozási rendszernek a struktúráját, valamint a finanszírozás forrásait és összegét is annak érdekében, hogy megállapodásra juthassunk Koppenhágában.
A Kiotói Jegyzőkönyv hatálya alá tartozó tiszta fejlesztési mechanizmust ugyanakkor meg kell reformálni, hogy csak azok a projektek kaphassanak hiteleket, amelyek lehetővé teszik további csökkentések elérését. A gazdaságilag fejlettebb fejlődő országokat és a gazdaságilag versenyképesebb ágazatokat fokozatosan ki kell zárni ebből a mechanizmusból, hogy elsősorban a legszegényebb országokra összpontosíthassuk erőinket, különös tekintettel az afrikai országokra.
Justas Vincas Paleckis
(LT) Az Európai Unió példát mutat a többi földrésznek a bolygónkat veszélyeztető fenyegetések kezelésében. Ez az éghajlatváltozás elleni harcot is megerősíti. Az Európai Unió a jövőben is kész vezető szerepet betölteni, de a koppenhágai konferencián részt vevő többi országnak is be kell kapcsolódnia ebbe a küzdelembe.
A fejlődő országoknak további segítségre van szükségük. Gazdasági növekedésüknek, a BRIC-országokhoz hasonlóan a "zöld technológiákra” kell épülniük. Több figyelmet kell szentelnünk a legfejlettebb technológiák és ismeretek megosztására. Az EU-nak megnyerő példát kell mutatnia, nemcsak a károsanyag-kibocsátás csökkentésével kapcsolatos kötelezettségvállalásokban, hanem a megújuló energia előmozdításában és az energiahatékonyság javításában.
Ne feledkezzünk meg arról, hogy az Európai Unióban is jelentős szakadék tátong az új technológiákat sikeresen alkalmazó és az energiával takarékoskodó, valamint a leszakadó országok között. Közös erőfeszítésekre van szükség ennek a szakadéknak a megszüntetése érdekében, amivel szintén jó példát mutathatnánk másoknak.
Eija-Riitta Korhola
(FI) Elnök asszony! Bizonyos tényeket el kell ismernünk. Először is azt, hogy az éghajlatváltozással kapcsolatos eddigi erőfeszítéseink semmiféle hasznot nem hoztak a számunkra. A stratégia eredménytelennek bizonyult, mivel a károsanyag-kibocsátás abszolút és relatív fogalmak szerint is növekedett. A várakozásokkal ellentétben a globális szén-dioxid-intenzitás csak növekedett, akkor, amikor tényleges nemzetközi beruházásokra került sor az adott területen. A termelés tonnájára vetített károsanyag-kibocsátás a megállapodást ratifikáló országokban nem csökkent a Kiotói Jegyzőkönyvből kimaradó országoknál nagyobb mértékben. Nagyon gyenge ez a megállapodás, fel kell cserélnünk egy jobb, átfogóbb, hatékonyabb és nagyra törőbb megállapodásra.
Másodszor ki kell mondanunk, hogy kevesebbet tudunk, mint amennyit korábban gondoltunk. Bár a károsanyag-kibocsátás az előjelzéseknél nagyobb mértékben növekedett, a hőmérséklet nem követi a logika szerint a károsanyag-kibocsátás növekedését. A hőmérséklet emelkedése megállt, és az előrejelzések szerint a következő években folytatódik a globális lehűlés. De ez az idősor még túl rövid ahhoz, hogy bármilyen következtetést levonhassunk vagy hogy megfeledkezhessünk a korábbi melegedési ciklusról. Ezért ezek az információk, amelyek megtévesztőek a nagyközönség számára, nem azt jelentik, hogy a továbbiakban már nem kell aggódnunk az éghajlatváltozás miatt, hanem azt jelentik, hogy további kutatásokra van szükség. Következésképpen a károsanyag-kibocsátást minden körülmények között ésszerű szinten kell tartanunk, függetlenül attól, hogy létezik-e gyors felmelegedés, vagy sem. Az ENSZ millenniumi fejlesztési célokról szóló jelentésében a fenntartható fejlődésről megfogalmazott gondolatokból kell kiindulnunk. Ez a jelentés nem pusztán a szén-dioxid kérdéskörét vizsgálja, hanem átfogó éghajlati politikát is tartalmaz.
Harmadszor: gazdasági válság sújt bennünket, és ezért felelősséggel tartozunk polgáraink felé. Bölcsen és hatékonyan kell cselekednünk. A világ már nem engedhet meg magának egy silány éghajlatvédelmi megállapodást. A Kiotóban elkövetett hibák nem ismétlődhetnek meg, és nincs szükségünk olyan megállapodásra, amelynek tartalma egyszerűen csak áthelyezi a károsanyag-kibocsátást az egyik helyről a másikra, de ténylegesen nem csökkenti azt. Mivel az éghajlatváltozási politika alapjául szolgáló kritériumok jelenleg a termelésből, nem pedig a fogyasztásból származó károsanyag-kibocsátással foglalkoznak, a probléma oka bárhova áthelyezhető. Az ebből fakadó szénátszivárogtatás figyelembevételével még az is megtörténhet, hogy miközben a helyi károsanyag-kibocsátás csökken, a globális károsanyag-kibocsátás emelkedik. Ehelyett hatalmas beruházásokat kell végrehajtanunk a szén-dioxid-mentesítésbe és a károsanyag-kibocsátást csökkentő technológiákba. A környezetet szennyező termelést sehol sem szabad megengednünk. Nem hozhatunk létre hézagokat, bár az EU kibocsátáskereskedelme követendő példaként szolgál!
Ivari Padar
(ET) Elnök úr! Az éghajlattal kapcsolatos nagyra törő intézkedések új munkahelyek létrehozásával és a gazdasági aktivitás fokozásával hozzájárulhatnak a jelenlegi gazdasági válság megoldásához. A Nemzetközi Energiaügynökség szükségesnek tekinti, hogy megállapodásra jussunk Koppenhágában annak érdekében, hogy a válság miatt elhalasztott beruházásokat átirányíthassuk a környezetvédelmi szempontból fenntartható energiaágazatba történő beruházásokba.
Saját hazám, Észtország számára is látok lehetőségeket. Kiterjedt energiatakarékossági programra, valamint nagyra törő és hosszú távú megközelítési módra van szükségünk a megújuló energia területén. Ám tevékenységünket nem korlátozhatjuk erre. Felül kell vizsgálnunk saját közlekedési és logisztikai szabályozásunkat, környezetbarát építőanyagokat és technológiákat kell használnunk, csökkentenünk kell az anyagok és a vegyszerek használatát az iparban, meg kell reformálnunk a kiskereskedelemben alkalmazott csomagolási módszereket és fejlesztenünk kell az ökológiai gazdálkodást.
Sok más megoldással együtt ezek lesznek a jövő legfontosabb növekedési ágazatai. Ezek közül sok új megoldás erőfeszítéseket követel meg tudósaink részéről; más megoldások pedig csak saját erőfeszítéseink útján valósíthatók meg.
Elisabetta Gardini
(IT) Elnök asszony, hölgyeim és uraim! A Környezetvédelmi, Közegészségügyi és Élelmiszer-biztonsági Bizottságban tegnap megtartott szavazást már többen is megemlítették.
Szeretném azonban tisztázni, hogy nem lehet mindent egyetlen szélsőséges ideológiai álláspontnak tulajdonítani. Sok álláspontot hallottunk képviselőtársainktól, amelyek nagyon változatosak és sokkal árnyaltabbak voltak, sokkal inkább a józan észre épültek, és ezért, mivel pontosabban tükrözik a valóságot, úgy gondolom, hogy nagyobb valószínűséggel kínálnak reális megoldásokat.
A tudomány nem valamiféle totem. Amikor elkövették azt a hibát, hogy ennyire ideológiai alapon kiemelnek egyetlen egy kérdést, az nem a megoldásokhoz, hanem katasztrófához vezetett. Európának ebben szakértőnek kellene lennie, és nem lenne szabad megismételnie ugyanazokat a hibákat, jóllehet más formákban és más címkékkel, amelyek felületesen nézve sokkal barátságosabbnak tűnhetnek. Rá kell mutatnom arra, hogy a kibocsátáskereskedelmi irányelv önmagában pontosan előírja, hogy az Európai Unió által követett becsületes utat a konferencia végeredménye alapján a Bizottságnak felül kell vizsgálnia.
Nem kétséges, hogy szilárd álláspontokat képviselve és letisztult gondolatokat megfogalmazva kell részt vennünk a konferencián, ugyanakkor azzal a feltétlen céllal is, hogy igazságosan megosszuk erőfeszítéseinket, először és elsősorban az összes iparosodott országgal, amelyeknek hasonló károsanyag-kibocsátás csökkentésére irányuló célokat kell elfogadniuk. Azt is szem előtt kell tartanunk, amit Grossetête asszony olyan nagyszerűen megfogalmazott, nevezetesen azt, hogy a továbbiakban feltétlenül különbséget kell tennünk a fejlődő országok között: egyes országok valóban fejlődő országok, míg más országok, például India, Kína és Brazília már inkább a feltörekvő országok közé tartoznak. Ezeknek az országoknak is ki kell venniük a részüket a kötelezettségvállalásokból.
Ha viszont nem sikerül kiegyensúlyozott eredményt elérnünk Koppenhágában, akkor nagyon határozottan azt szorgalmazom, hogy a 2003/87/EK irányelv szerint az Európai Unió továbbra is díjmentesen ossza el a kibocsátási egységeket a veszélyeztetett ágazatok között. Ezek kulcsfontosságú szempontok. Célunk, hogy maga a Kiotói Jegyzőkönyv megőrizze környezetvédelmi jelentőségét, és mindenekfelett el kívánjuk kerülni pénzügyi buborék kialakulását, amelynek az európai vállalkozások látnák a kárát.
Vincent Peillon
(FR) Elnök asszony! Amint ezt képviselőtársaink ma délelőtt már többször is elmondták, a fejlődő országok globális felmelegedés elleni küzdelmének finanszírozásával kapcsolatos probléma miatt a koppenhágai csúcstalálkozó kudarccal végződhet, miközben valamennyien sikerben reménykedünk.
Ám amint tudjuk, ezek az országok gyakran a globális felmelegedés elsődleges áldozatai, miközben nem is felelősek érte. Az iparosodott országok jelentős pénzügyi támogatási csomagról gondoskodtak. Ez ma már nem elégséges, de valójában még a bejelentett összegeket sem fizetik be. Ez az, ami kötelez minket, és kötelezni is fog minket új finanszírozási források megtalálására.
A Környezetvédelmi, Közegészségügyi és Élelmiszer-biztonsági Bizottság, a Fejlesztési Bizottság irányítását követve felismerte, hogy most mérlegelnünk kell a Tobin-adóhoz hasonló, a pénzügyi tranzakciókra kivetett adó bevezetését. Ez a 0,01%-os, a spekulatív tranzakciók után megfizetendő adó évente 100 milliárd USD bevételt eredményezne; más szavakkal akkora összeget hozna, mint amennyire a becslések szerint 2020-ig szükségünk van a globális felmelegedés elleni küzdelemhez a fejlődő országokban.
Ezért a Parlament, egyes nemzeti politikai vezetőket követve vállalja a saját feladatait. Szeretném megismerni a Tanács és a Bizottság álláspontját, és hogy támogatnak-e bennünket ebben a törekvésünkben.
Lena Ek
(SV) Elnök asszony! A világ jelenleg három súlyos válsággal küszködik: pénzügyi válsággal, foglalkoztatási válsággal és éghajlati válsággal. Azoknak a megoldásoknak, amelyekkel majd előállunk, mindhárom válság megoldásához hozzá kell járulniuk. Vállalkozásainknak hatalmas kihívásokkal kell szembenézniük, ugyanakkor nagyszerű lehetőségek is megnyílnak új munkahelyek létrehozására és számos társadalmi válság kezelésére. Megfelelő módon alkalmazva, megfelelő döntések meghozatalával, és ha a tárgyalások vezetői kellő eltökéltséget tanúsítanak, akkor megújulásnak és új, környezetvédelmi szempontból fenntartható gazdaság létrejöttének lehetünk a szemtanúi.
Az emberek világszerte arra számítanak, hogy a koppenhágai konferencia átütő intézkedésekkel fog előállni. Tisztában kell lennünk azzal, hogy az Egyesült Államok piaci alapú megoldásokat , Európa jogszabályokra épülő megoldásokat akar, Kína pedig saját belső társadalmi problémáit akarja megoldani. A megközelítési módot illetően Európán belül is léteznek különbségek. Az Európai Parlamentben vannak olyan képviselők, akik olyan magasra akarják állítani a lécet, hogy azzal lehetetlen lenne megoldást elérnünk Koppenhágában, míg mások az önkéntes megoldásokhoz ragaszkodnak.
A jövőt a zöld, liberális piacgazdaságban kell keresnünk. Gondoskodnunk kell arról, hogy a fogyasztók lehetőséget kapjanak arra, hogy az ismeretek és az átláthatóság útján felhasználhassák befolyásukat a piacon.
Rareş-Lucian Niculescu
(RO) Nem kétséges, hogy az erdőirtás jelensége, amelyre ebben a vitában többen is hivatkoztak, különösen a fejlődő országokat érinti. Mielőtt azonban hibáztatni kezdenénk ezeket az országokat, fel kell ismernünk, hogy az erdőirtás bizonyos esetekben a túlélés érdekében történik.
Szeretném a mai vitában megemlíteni egy nemrég elvégzett tanulmány következtetéseit, amelyek rávilágítanak arra, hogy a világ mezőgazdasági területei csaknem felének legalább a 10%-át erdő borítja. Ez az erdei növényzettel borított mezőgazdasági terület kétszer akkora, mint az amazonasi esőerdő. Meggyőződésem, hogy ennek alapján fel kell ismernünk ennek a növényzetnek az értékét. Mondanom sem kell, hogy a mezőgazdasági termelők nagyobb erőfeszítéseket tennének ennek a növényzetnek a védelme érdekében, ha elégséges pénzügyi támogatást kapnának ehhez.
Azt a további szempontot is figyelembe kellene vennünk, hogy ösztönöznünk kellene rétegzett agrár-erdészeti rendszerek létrehozását, amelyek fákkal kombinálnák a növénytermesztést. Az ilyen jellegű haszonnövényekről, amelyek a monokultúráknál kevésbé életképesek, gyakran lemondanak. Meggyőződésem, hogy az erdőirtások megakadályozására irányuló bármely megoldásnak a mezőgazdasági termelők kártalanítását szolgáló rendszereket is figyelembe kell vennie, az ilyen jellegű rétegzett haszonnövényeket termelő európai mezőgazdasági termelőket is ide számítva.
Judith A. Merkies
Elnök asszony! "Siker vagy kudarc, az itt a kérdés”. Képviselőtársaim már a válságok összes fajtáját megemlítették, csak az egyikről feledkeztek meg a globális felmelegedés mellett, ez pedig a politikába vetett közbizalom válsága.
Egyetértek Carlgren úrral. Ne rendezzünk szépségversenyt, ahol azt kell eldönteni, ki az ambiciózusabb, ki a realistább, vagy ki hajlandó többet fizetni. Tisztáznunk kell négy kérdést, mert túl sok forog kockán: szükségünk van egyértelmű és nagyra törő politikai hozzáállásra; szükségünk van egyértelmű kötelezettségvállalásra; szükségünk van egyértelmű útvonalra és egyértelmű határidőkre; és utoljára, de nem utolsósorban tisztáznunk kell a pénzügyi támogatás kérdéseit. Ha Koppenhágában nem tudunk teljes sikert elérni, ne kiáltsunk farkast, ne kezdjük el megnevezni és megszégyeníteni a felelősöket, hanem határozzunk meg egy egyértelmű folyamatot és időrendet az eredmények elérése érdekében. Mutassuk meg, hogy megbízhatóak és felelősségteljesek vagyunk mind a célok kitűzése, mind pedig a méltányos pénzügyi távlatok tekintetében.
Graham Watson
Elnök asszony! Nagyon sokat beszélünk a jégsapkák olvadásáról, de az Arktisz és az Antarktisz mellett létezik egy "harmadik sarkvidék” is: a Himalája jégsapkája és gleccserei, amelyek körülbelül kétmilliárd ember - a világ népességének csaknem egyharmada - számára biztosítják a vizet Kínában, Indiában és a szubkontinens más országaiban.
Ezek a gleccserek gyorsan húzódnak vissza, jelentős részben az iparban használt feketeszén elégetéséből, másrészt viszont a mezőgazdaságban használt, fosszilis üzemanyagokkal működtetett generátorokból származó szén-dioxid miatt, és emberek milliárdjait fosztják meg az ivásra és öntözésre felhasználható víztől. Az Európai Uniónak fel kell ismernie, hogy segítségre lesz szükség a használt gépi berendezések korszerűsítésében és szennyező hatásuk csökkentésében.
Meggyőződésem szerint ezt a kérdést napirendre kell tűznünk Koppenhágában, de az India részvételével hamarosan megrendezendő európai uniós csúcstalálkozón és a más érintett országokkal megrendezendő egyéb csúcstalálkozókon is. Ha nem segítünk nekik, akkor nem leszünk képesek megakadályozni a Himalája gleccsereinek olvadását, vagyis az emberiség harmadát érintő súlyos vízellátási problémák kialakulását.
Iosif Matula
(RO) A számunkra élőhelyet nyújtó bolygón sokféle éghajlat uralkodik. Létezik azonban egy közös tényező, amely az összeset érinti, ez pedig az éghajlatváltozás. A valóság azt mutatja, hogy ennek a változásnak a következményei figyelmen kívül hagyják a határokat vagy a földrajzi térségeket. Mindenkit más és más módon érint: árvizek, aszályok, tüzek vagy tomboló viharok formájában.
Ezeknek a katasztrófáknak a legfontosabb oka nyilvánvalóan egyes tevékenységi csoportok féktelen előretörése, amelynek következtében emelkedik a szén-dioxid-kibocsátás és a globális felmelegedés. A jelenlegi statisztikai adatok alapján a fejlett országok egy főre eső szén-dioxid-kibocsátási aránya több százszorosan is meghaladhatja a fejlődő országokra vonatkozó értéket.
A jelenlegi helyzet figyelembevételével kötelességemnek érzem, hogy feltegyem a következő szónoki kérdést: kötelesek vagyunk-e vagy sem támogatni a fejlődő országokat kezdeményezésekkel és technológiával annak érdekében, hogy bolygónkat tisztán tarthassuk? Szerintem a válasz magától értetődik. Ezért semmiképpen sem halogathatjuk konkrét intézkedések elfogadását, a magunk és a jövő generációk érdekében.
Liisa Jaakonsaari
(FI) Elnök asszony! Nagyon fontos, hogy méltányos módon álljunk át az alacsony szén-dioxid-kibocsátású világra, és hogy életképes politikai rendszerünk legyen, mert a piacnak soha nincs ideje a méltányosságra. Ezért annyira fontos a koppenhágai találkozó.
Szeretném, ha Carlgren miniszter úr átgondoltabban állítaná fel a prioritási sorrendet. Ön mindent prioritásként kezel, ezért valójában semmit sem kezel prioritásként.
Meggyőződésem, hogy az éghajlatváltozási politikának kiemelkedő szerepet kell játszania a jövedelmek elosztásában is. Hogyan könnyíthetjük meg az alacsony jövedelmű európai háztartások számára az alkalmazkodást? Ezt még egyetlen európai ország sem mérlegelte? Például a strukturális alapok rugalmasabb felhasználása előmozdíthatná a zöld strukturális váltást. Nem elég a világot megmenteni: a benne élő embereket is meg kell mentenünk.
András Gyürk
(HU) Elnök asszony! A közelgő koppenhágai klímacsúcs egyik kulcsfontosságú témája lehet az erdőgazdálkodás. Ez nem véletlen, hiszen az erdőirtásból fakadóan több káros gáz halmozódik fel a levegőben, mint amennyi például a közlekedés számlájára írható. A helyzet megoldatlanságáról tanúskodik, hogy becslések szerint a világ fakitermelésének majdnem 40 százaléka illegális eredetű.
Az erdőirtásról elsősorban a trópusok jutnak eszünkbe, de nem kell annyira messzire mennünk. Egy nemrég megjelent tanulmány szerint Magyarországon a fafelhasználás egyharmada illegális kitermelésből származik. A szankciók hiánya miatt így aztán a megújulók látszólagos térnyerése valójában részben törvénytelen faégetést és kitermelést takar. A fentiek miatt meg kell erősíteni a fenntartható erdőgazdálkodásra vonatkozó előírásokat. A koppenhágai klímacsúcs megteremtheti a lehetőségét, hogy az erdőgazdálkodás integrált része legyen a klímavédelmi rendszereknek.
Mairead McGuinness
Elnök asszony! Az éghajlatváltozásról folytatott vita során feltétlenül meg kell említenünk az élelmiszer-biztonság kérdését, különösen a fejlődő világ tekintetében. Nagyon nehéz azt kérni az emberektől, hogy törődjenek az éghajlatváltozás enyhítésével, miközben alapvető élelmiszer-szükségleteiket nem tudják kielégíteni. Lehetővé kell tennünk a számukra az elérhető legjobb technológia igénybevételét az élelmiszerek fenntartható módon történő megtermelésére, amellyel nem károsítják a környezetet, és az éghajlatváltozás kérdését is kezelhetik.
Valami nyugtalanít a Kereskedelmi Világszervezettel és az egyik mezőgazdasági megállapodással kapcsolatban, amely nem veszi figyelembe például az erdőirtások hatásait az Európai Unióba marhahúst szállító Brazíliában. Ezek nagyon összetett kérdések. Lehetséges, hogy megoldunk valahol egy problémát, de valahol máshol létrehozunk egy másikat. Nyilvánvaló, hogy globális megállapodásra van szükségünk, amely kezeli az éghajlatváltozást, ugyanakkor az élelmiszer-biztonság rendkívül súlyos kérdését is fel kell ismernünk.
Andrew Henry William Brons
Elnök asszony! A bizonyítékok nem azt támasztják alá, hogy a CO2 emelkedő szintje idézi elő a hőmérséklet emelkedését, az ok-okozati összefüggés pontosan ennek fordítottja; de természetesen nem engedhetjük meg, hogy a tények egy jó sztori útjában álljanak.
De fogadjuk el egy pillanatra, hogy az ember által előidézett károsanyag-kibocsátás különféle okok miatt káros jelenség. Akkor viszont a Brit Munkáspárt miért támogat agresszív és illegális háborúkat, amelyek mindamellett, hogy brit katonák, irakiak, afgánok, sőt a jövőben irániak halálát is okozzák, még a globális károsanyag-kibocsátást is roppant mértékben megnövelik?
Edite Estrela
(PT) Koppenhága nagyszerű lehetőséget kínál arra, hogy globális megállapodást kössünk, még mielőtt túl késő lenne. Az Egyesült Államoknak első ízben van olyan kormányzata, amely elkötelezte magát a megoldások mellett, és más országok, például Japán részéről is tapasztalunk pozitív jeleket. Nekünk azonban újfajta megközelítésre van szükségünk az éghajlatváltozással szemben, amely figyelembe veszi annak a biztonságra, a gazdasági fellendülésre, a bevándorlásra, sőt még a terrorizmus elleni küzdelemre gyakorolt hatásait is. Arról sem szabad megfeledkeznünk, hogy az éghajlatváltozás megköveteli a tudomány, a technológia és a közgazdaság hozzájárulását is.
A koppenhágai megállapodás elérésének legsúlyosabb akadálya a finanszírozás kérdése. Csak akkor jöhet létre a megállapodás, ha a fejlődő országok a szükségleteik szerint kialakított finanszírozásban részesülnek. Ezenkívül, biztos úr, ki kell hangsúlyoznunk, hogy a jelenlegi finanszírozás nem elégséges. A fejlett országoknak kell jó példával elöl járniuk és nagyra törő, legalább 30%-os károsanyag-kibocsátás csökkentést kell célul kitűzniük, és segítséget kell nyújtaniuk a fejlődő országoknak a finanszírozás és a technológia biztosításával.
Milan Zver
(SL) Jó napot kívánok, elnök asszony, biztos úr, Carlgren úr, hölgyeim és uraim, és kedves látogatóink, többek között a Szlovéniából érkezettek is. Engedjék meg, hogy röviden emlékeztessem Önöket valamire: a koppenhágai konferenciára valószínűleg nem a legalkalmasabb időben kerül sor. Válságok időszakát éljük, ami nagyon megnehezíti az olyan jellegű döntések meghozatalát súlyos és fontos kérdésekben, amelyeket decemberben Koppenhágában meg kell hoznunk.
Mindazonáltal szeretném kihangsúlyozni, hogy Koppenhágából csak akkor lesz sikertörténet, ha mind a környezetvédelmi, mind pedig a társadalmi dimenziót támogatja, vagyis ha sikerül csökkentenünk a károsanyag-kibocsátást, vagy ha sikerül erről megállapodnunk. Ebben a tekintetben még a Tanácsnak és a Bizottságnak is meg kell állapodnia a 2020-ig elérendő célkitűzésekkel kapcsolatban. Ezenkívül Koppenhágából csak akkor lesz sikertörténet, ha gondoskodik a fenntartható fejlődésről, ha a társadalmi szempontokra is kiterjed, és ami még nagyon fontos, ha nekünk, a világ fejlettebb részének sikerül megoldanunk a fejlődő országok finanszírozását. Ha ez nem történik meg, akkor szerintem ez a generáció elvesztegetett egy kivételes történelmi lehetőséget.
Elżbieta Katarzyna Łukacijewska
(PL) Elnök asszony! Vitánkkal összefüggésben szeretném felhívni a figyelmet két kérdésre. Először: a CO2-kibocsátás korlátozásakor, valamint a fejlődő országok számára elkülönített pénzeszközökkel kapcsolatos javaslatok benyújtásakor nem szabad megfeledkeznünk a világválság által előidézett jelenlegi gazdasági és pénzügyi helyzetről, mivel úgy gondolom, hogy a nagyra törő célok kitűzése fontos ugyan, de még fontosabb, hogy el is érjük azokat.
Másodszor: oda kell figyelnünk a polgárok tájékozottságának kérdésére és arra, hogy ökológiai kérdésekben változásokra van szükség. A tavaly Poznańban megtartott éghajlat-változási konferencia ideje alatt végrehajtott kutatások megmutatták, hogy a társadalom súlyos problémának tekinti az éghajlatváltozást, de úgy gondolja, hogy ennek a problémának a megoldása kizárólag a hatóságokra tartozik. Tájékoztatási kampányra van tehát szükség az emberek hozzáállásának megváltoztatása és olyan magatartási modellek előmozdítása érdekében, amelyeknek célja az energiafogyasztás csökkentése vagy hatékonyságának növelése a háztartásokban. Kampányra van szükségünk, hogy tájékoztassuk az embereket arról, hogy annak, ahogyan élünk és ahogyan dolgozunk, közgazdasági és ökológiai ára is van.
Silvia-Adriana Ţicău
(RO) A fejlesztési és együttműködési mechanizmusok, valamint jelentős erőforrások elosztása a fejlődő országok között az éghajlatváltozás leküzdése céljából, nos ez mind fontos intézkedés egy Kiotót követő nemzetközi megállapodás megkötése szempontjából.
Ha azonban szeretnénk más országokat is rávenni egy Kiotót követő megállapodás megkötésére, ehhez a legjobb érvet azok az intézkedések szolgáltatják, amelyeket az Európai Unió elfogad korábban vállalt kötelezettségeinek teljesítése érdekében.
A kibocsátáskereskedelmi rendszeren kívüli ágazatok esetében a következő intézkedéseket lehetne mérlegelni: rossz energiahatékonyságú épületek felújítása, energiahatékonysági alap létrehozása minden egyes tagállamban; valamint az Európai Regionális Fejlesztési Alapból felhasználható pénzeszközök az épületek energiahatékonyságának növelésére és a tömegközlekedés fejlesztésére fordítható arányának jelentős megnövelése. Ezek az intézkedések körülbelül hétmillió munkahely létrehozását teszik lehetővé a számunkra 2020-ig.
A kibocsátáskereskedelmi rendszerhez tartozó ágazatok esetében finanszírozási mechanizmusokra van szükség az alacsony szén-dioxid-kibocsátású gazdaságra történő átálláshoz. Az energiatermelési és a fémipari ágazatokban működő európai társaságok által használt technológia korszerűsítése lehetővé teszi környezetbarát termelési módszerek alkalmazását.
Seán Kelly
Elnök asszony! Már sok felszólaló megemlítette az erdőirtás problémáját, és ezt nagyon helyesen tette - az ipari és az egyéni célú erdőirtások egyaránt ide tartoznak.
Amikor önkéntesként Afrikában dolgoztam, saját szememmel láttam, amint emberek nap mint nap felkapaszkodnak a hegyre, ott töltik az egész napot és kicsi baltájukkal fát vágnak, majd délután lejönnek egy kis köteg fával a fejükön vagy a kerékpárjukon.
Teljesen nyilvánvaló, hogy ezt a kérdést csak a globális szegénység teljes kérdéskörével együtt lehet megoldani, mivel az emberek nem fognak felhagyni a fakitermeléssel valami fennkölt társadalmi érdekből, ha ennek az az ára, hogy közben ők maguk éhen halnak. Ezért az éghajlatváltozást és a globális szegénységet egyszerre kell megoldanunk.
Diane Dodds
Elnök asszony! Ma délelőtt nagyon sokat beszéltünk ebben a Házban arról, hogy a fejlődő országoknak is ki kell venniük a részüket az éghajlatváltozás megoldásában, és ez valóban így is van. Sok képviselőtársamhoz hasonlóan én is szeretném felhívni a figyelmet arra a tényre, hogy ha a legszegényebb térségekben is fel akarjuk venni a harcot az éghajlatváltozás ellen, a Parlamentnek, a Tanácsnak és a Bizottságnak tudomásul kell vennie az ezzel kapcsolatos költségeket, és rendelkeznie kell stratégiával ennek megoldására.
De nem szeretnék anélkül távozni innen, hogy elmondanám, hogy a saját hazámhoz, Észak-Írországhoz hasonló területeken, a magas energiaköltségű területeken is van némi tennivaló a hátrányos helyzetűek számbavétele terén - ahol nagy az energiaínség a leghátrányosabb helyzetű emberek körében, ahol gazdaságunk alapjait a kisvállalkozások képezik -, amikor az éghajlatváltozás elleni küzdelem költségeit mérlegeljük.
Zoran Thaler
(SL) Szeretném elmondani, hogy egyetértek stratégiánk alapvető célkitűzéseivel, vagyis annak megakadályozásával, hogy az átlaghőmérséklet több mint két fokkal emelkedjen. Ez a stratégia elsősorban korlátozásra épül: minél alacsonyabb az üvegházhatású gázok kibocsátása, annál kisebb mértékben emelkedik a hőmérséklet.
Szeretnék azonban egy másik dimenzióra is rámutatni, és itt a szükséges technológiai áttörésekre gondolok. Én a magam részéről hiszek a technológiában. A korlátozások önmagukban nem segítenek hozzá bennünket céljaink eléréséhez. Nagyobb beruházásokra van szükség a technológiai fejlesztések és mindenekfelett az üvegházhatású gázok légkörbe történő kibocsátásának mesterséges csökkentése, valamint a fúziós reaktorok kifejlesztésének területén. Ezért sürgetem a Bizottságot, hogy a lehető leghatékonyabban és leggyorsabban tegye meg a szükséges lépéseket az ilyen jellegű beruházások napirendre tűzése érdekében.
Andreas Carlgren
a Tanács soros elnöke. - (SV) Elnök asszony! Szeretnék köszönetet mondani a parlamenti képviselőknek a vita melletti elkötelezettségükért és előretekintő hozzájárulásukért. Az Európai Parlament széleskörű politikai támogatása természetesen rendkívül fontos szerepet játszik Európa tárgyalásokon elfoglalt helyzetének meghatározásában. Őszintén üdvözlöm továbbá a Környezetvédelmi, Közegészségügyi és Élelmiszer-biztonsági Bizottság által előkészített, az éghajlatváltozásról szóló állásfoglalást. A Parlament elkötelezettsége nagyon fontos a koppenhágai konferenciáig hátralévő 48 nap során. Valóban a lehető legjobban ki kell használnunk ezt az időt. Ez azt jelenti, hogy fel kell keresnünk a világ többi részét és nyomást kell gyakorolnunk a többi országra. Globális fenyegetésre globális választ kell adnunk. A vita során szóba került a globális partnerség fogalma - én egyetértek ezzel. Elhangzott az, hogy globálisan el kell érnünk az alacsony szén-dioxid-kibocsátású fejlődést - ezzel is egyetértek. Elhangzott, hogy új zöld technológiára van szükségünk - és ezzel is egyetértek. Legszívesebben azt mondanám, hogy globális szolidaritási paktumra van szükségünk.
Most el kell utaznom a Tanács környezetvédelmi témákkal foglalkozó luxemburgi ülésére, ahol az EU-nak a koppenhágai konferenciára vonatkozó mandátumát is meghatározzuk. Szó lesz itt az EU hosszú távú célkitűzéseiről, vagyis arról, hogy 2050-ig több mint 80%-kal kell csökkentenünk a károsanyag-kibocsátást. Beszélünk arról, hogyan lehetne a károsanyag-kibocsátás erőteljesebb csökkentésére ösztönözni más országokat, hogy mi is teljesíthessük a károsanyag-kibocsátás 30%-os csökkentésének célkitűzését. Főként pedig arról lesz szó, ami itt a vita során is felvetődött - nevezetesen az erdőirtások elleni küzdelmet és a fenntartható erdészetet szolgáló intézkedésekről, amelynek finanszírozásáról az ECOFIN-Tanácsnak kell döntenie. És végül szó lesz az Európai Tanács által elfogadott mandátumról. Szeretnék köszönetet mondani a Parlamentnek támogatásáért.
Karel De Gucht
a Bizottság tagja. - Elnök asszony! Szeretnék nagyon röviden megemlíteni néhány szempontot. Úgy gondolom, hogy ez után a vita után, azután, amit a Tanács mondott, elmondhatjuk, hogy készen állunk a koppenhágai konferenciára. Rendkívül széleskörű támogatást tapasztaltam javaslataink mellett, és ez kiterjed az általunk benyújtott célkitűzésekre és vállalt pénzügyi kötelezettségeinkre.
Nagyon fontos továbbá a fejlődő világgal fennálló közös megegyezésünk - az irántuk vállalt kötelezettségeink és talán még ennél is fontosabb, hogy azoknak az erőfeszítéseknek a belső újraelosztásáról is megállapodtunk, amelyeket az Európai Unión belül meg kell tennünk, mert ha Önök kötelezettségeket vállalnak és ígéreteket tesznek, de nem sikerül egymás között megállapodniuk, akkor nem lesznek túlzottan hatékonyak ezeken a területeken. Továbbléphetünk, amennyiben az Európai Tanács ennek a hónapnak a folyamán támogatja ezeket a javaslatokat. Efelől semmi kétségem.
Arra is számítunk, hogy mások is megteszik ajánlataikat. Aztán majd beszélünk az Egyesült Államokról; és beszélni fogunk a BRIC-országokról is. Nekik is elő kell állniuk ajánlataikkal. Úgy gondolom, hogy őszinte és nyílt párbeszédre van szükségünk Koppenhágában. Biztos, hogy ez távolról sem lesz könnyű feladat, de valóban hiszem, hogy közös jövőnket fogjuk ott megvitatni.
elnök
A vitát lezárom.
Írásbeli nyilatkozatok (az eljárási szabályzat 149. cikke)
Elena Oana Antonescu
írásban. - (RO) A tiszta energiaforrásokra való áttérés költségeit nem szabad költségvetési tehernek tekintenünk, amelyek csak növelik a társaságok termelési költségeit és a nemzeti költségvetések részeként az állami kiadásokat, hanem olyan beruházásoknak kell tekintenünk ezeket a költségeket, amelyek kézzelfogható előnyökkel járnak új munkahelyek létrehozása, a technikai innováció és a tiszta infrastruktúra szempontjából, amelyek támogatják az érintett országok fenntartható fejlődését.
Az éghajlatváltozás fenyegetést jelent a környezeti egyensúlyra és lakóhelyünkre egyaránt. Európának bátorságot kell tanúsítania és következetes álláspontot kell elfogadnia a globális felmelegedés elleni küzdelem erőfeszítéseinek vezetésében. A méltányosság és a történelmi felelősség mérlegelése alapján a szegény országoknak nemcsak gazdaságuk konszolidálásához és az új kihívásokhoz történő alkalmazkodásához kell segítséget nyújtanunk, hanem ahhoz is, hogy kivédhessék a globális felmelegedés hatásait, amelyeknek ők vannak a leginkább kitéve.
Remélem, hogy a decemberi konferencia résztvevői felismerik, hogy a szennyező károsanyag-kibocsátás csökkentésének nincs alternatívája, és hogy ha Koppenhágában elhalasztják a kötelező célkitűzésekre vonatkozó döntések meghozatalát, az nemcsak a konferencia kudarcát jelentené, hanem a valamennyiünk jövőjét érintő globális témákról folytatott multilaterális párbeszéd kudarcát is.
Nessa Childers
írásban. - Az új globális éghajlati megállapodásról folytatott tárgyalások jelenleg borotvaélen táncolnak. Az Egyesült Államok a jelek szerint nem képes törvényt elfogadni a túlzott CO2-kibocsátás megzabolázásáról. Kína a jelek szerint nem hajlandó kötelező célkitűzéseket elfogadni. A fejlődő országok pedig jogosan állítják, hogy nem ők idézték elő ezt a válságot.
Nekünk, európaiaknak történelmi felelősségünk, hogy rendbe tegyük azt az éghajlati zűrzavart, amelynek létrehozásához mi is hozzájárultunk. Valójában felelőtlenül viselkedtünk és nem törődtünk a környezettel, és ez vezetett a jelenlegi veszélyes változásokhoz éghajlatunkban. Ez nemcsak környezetvédelmi kérdés, és nem is kizárólag gazdasági kérdés, hanem a nemzetközi társadalmi igazságosság kérdése is. Munkatársaimhoz csatlakozva én is támogatom azokat az Európának szóló felhívásokat, hogy tegyünk valós finanszírozási ajánlatot a fejlődő világnak, és segítsük őket az éghajlatváltozás elleni harcukban, és ezzel mozdítsuk ki a tárgyalásokat a jelenlegi holtpontról.
Ennek a finanszírozásnak új és kiegészítő finanszírozásnak kell lennie (a jelenlegi 0,7%-os ígéretekhez nem szabad hozzányúlni), és elégségesnek kell lennie ahhoz, hogy lehetővé tegye a fejlődő országok számára, hogy a szükséges enyhítési és alkalmazkodási intézkedésekkel felvegyék a harcot az éghajlatváltozással szemben. Vannak, akik szerint nem engedhetünk meg magunknak egy ilyen új finanszírozást. Amikor azonban a bankok jöttek hozzánk koldulni, a legtöbb kormány, köztük az ír kormány is gondolkodás nélkül öntötte az ölükbe a milliárdokat az adófizetők pénzéből. Gazdaságaink helyre fognak állni, de a környezetünk nem.
Vasilica Viorica Dăncilă
írásban. - (RO) Az éghajlatváltozás az egyik legsúlyosabb fenyegetés, amely nemcsak a környezetet, hanem a gazdaságot és a társadalmat is veszélyezteti. A terméshozamok évről évre erősen fluktuálnak a szélsőséges éghajlati viszonyok változásainak súlyos befolyása miatt. Ez a gazdaság minden ágazatára hatást gyakorol, de a mezőgazdaság marad a legsebezhetőbb.
Meggyőződésem szerint ezt a problémát kétféle módon kell kezelni:
szükség van egy, a leginkább érintett területekre vonatkozó cselekvési tervre, ami felöleli a következőket: bizonyos növényfajták használata, amelyek ellenállnak az új éghajlati viszonyoknak, a gazdálkodási tevékenységek hozzáigazítása az új feltételekhez, erdőtelepítés, üvegházak építése, a mezőgazdasági vízforrások kezelése és a szennyezett föld környezetbarátabbá tétele;
a másik intézkedésnek egy jövőre vonatkozó tervnek kell lennie, amelynek célja az éghajlatváltozás okainak a csökkentett szén-dioxid-kibocsátásra épülő globális gazdaság előmozdításával történő kiküszöbölése, összekapcsolva az energiabiztonság támogatásával.
Fontosnak tartom továbbá a természeti katasztrófák megelőzését és kezelését célzó stratégia létrehozását, mert az elmúlt tíz év során gyakran sújtott le ránk aszály és árvíz, ami káros hatást gyakorolt mind a mezőgazdasági termelésre, mind pedig a növény- és állatvilágra.
Erősen támogatom, hogy az Európai Unió őrizze meg vezető helyét az éghajlatváltozás elleni küzdelemben. Nem szabad a jelenlegi gazdasági nehézségek miatt lecsúsznunk a második helyre.
Adam Gierek
írásban. - (PL) Öt éven keresztül a szemtanúja voltam annak, ahogyan itt, az Európai Parlamentben, egy speciális, az összes képviselőcsoportból, de elsősorban a zöldek és a szocialisták soraiból verbuválódott csoport példátlan hisztériát korbácsol fel az éghajlattal kapcsolatban. Ezt a hisztériát ügyesen fenntartották a Bizottság elnökének, valamint a Parlament korábbi elnökének beszédei segítségével, amelyekben elképzelhetetlen kataklizma képeit festették le előttünk, és állításuk szerint mindez az éghajlatváltozásnak lesz a következménye.
Azokat, akik ebben a kérdésben racionálisan gondolkodnak, erkölcsi alapelvek hiányával vádolják, és egyszerűen - amint ez ma velem is megtörtént - "demokratikus módon” nem adtak nekik lehetőséget a felszólalásra. Az éghajlatváltozási és energiacsomagban szereplő gazdasági döntések, amelyek az éghajlatváltozás okának nem igazán hiteles hipotézise alapján születtek meg, nem egyszerűen cinikus módon megcsúfolják a józan észt, hanem egy jövőbeni gazdasági katasztrófa és a civilizáció bukásának baljós előjeleit is hordozzák. A jelenlegi éghajlatváltozás témaköréről és annak okairól, és mindenekfelett hatásainak kezeléséről olyan őszinte párbeszédet kell követelnünk, amelyet a teljes objektív tudományos világtól származó vélemények alapján folytatnak le.
Zita Gurmai
írásban. - (HU) Az éghajlatváltozás elleni harc eredményessége érdekében globális, ambiciózus és átfogó megállapodást szükséges elérni Koppenhágában. A finanszírozás kérdése a koppenhágai megállapodás sarokkövévé vált. Valamennyi országnak - lehetőségeihez és gazdasági potenciáljához képest - hozzá kell járulnia az éghajlatváltozás elleni küzdelem finanszírozásához. Az Európai Unió jelentős szerepet és kötelezettséget vállal a klímaprogram finanszírozásában és a becslések szerint a fejlődő országok támogatására és a számítások szerint a 2010-2012-es időszakra az évi 5-7 milliárd euró finanszírozási igény jelentős terhet ró mind az uniós költségvetésre, mind a nemzeti költségvetésekre.
Ez utóbbinál viszont fontosnak tartom, hogy az Európai Unió jövőbeni nemzetközi klímafinanszírozási vállalásaiból eredő pénzügyi terhek elosztása tekintetében vegyék figyelembe az egyes tagállamok gazdasági potenciálját és teljesítőképességének határait. Meggyőződésem továbbá, hogy minden európai állampolgárnak ki kell vennie a részét a klímaváltozás elleni harcból, ehhez átfogó energiatakarékossági kampányok szükségesek.
Edit Herczog
írásban. - (HU) Ma már tisztán látjuk, hogy a Földet fenyegető veszélyek közül messze az üvegházhatást okozó gázok, elsősorban a szén-dioxid-kibocsátás jelenti a legnagyobb dilemmát. Ám ami ma ideológiai vitának tűnik a politikai elit körében, az tulajdonképpen a gazdasági lehetőségek és a fejlődés határait, a jövő beruházásait határozza meg. Amikor az Európai Parlamentben a klímaváltozásról és a koppenhágai konferenciára való felkészülésről beszélnünk, nem szabad megfeledkeznünk arról, hogy a harmadik energia csomag és a klímacsomag elfogadásával egy olyan európai energiapolitika alapjait alkottuk meg, amely a versenyképesség fokozása és az ellátásbiztonság erősítése mellett az energiahatékonyságot, a környezetkímélő energiatermelést és a fogyasztói érdekek érvényesülését részesíti előnyben. A harmadik energiacsomag piaci oldalról, a klímacsomag pedig szabályozási oldalról teremtette meg annak a lehetőségét, hogy újabb befektetők, újabb szereplők érkezzenek az európai energiapiacra. És Európa éghajlatváltozási politikájának, a koppenhágai céljainak ez a kulcsa. Új energetikai befektetésekre, új innovatív technológiákra, új szereplőkre van szükségünk. Mert jelentős szén-dioxid-kibocsátás csökkentésre mind európai mind globális szinten csakis új technológiák fejlesztése és üzembe helyezése esetében kerülhet sor. A közelmúlt európai döntései ezt teszik lehetővé. Ezen az úton kell haladnunk tovább.
Marian-Jean Marinescu
írásban. - (RO) Ha sikerül megállapodásra jutnunk Koppenhágában, az megadja a szükséges lendületet az éghajlatváltozás ellen végrehajtandó intézkedések globális szintű koordinálásához. Az éghajlati válság valószínűleg elválaszthatatlanul összefonódott a gazdasági válsággal. Ez lehetőséget kínál arra, hogy a korlátozott természeti erőforrásokra épülő fenntarthatatlan gazdaságról átálljunk egy fenntartható gazdaságra. Az energiaellátási biztonságra és az energiahatékonyságra irányuló stratégiának az előmozdítása mellett Európának meg kell terveznie az új energetikai technológiákba történő beruházásokat. A zöld technológiák közösségi szintű előmozdítása nemcsak az energiaválság alternatív megoldásának megtalálásában játszik szerepet, hanem a gazdasági növekedést is erősíti és új munkahelyeket hoz létre. Ugyanakkor, ha sikerül megállapodást elérnünk Koppenhágában, akkor ez lehetőséget kínál az EU kibocsátáskereskedelme, valamint az Egyesült Államok vagy más, ilyen vagy hasonló rendszereket fenntartó országok regionális vagy szövetségi kereskedelmi rendszerei közötti jövőbeni kapcsolatok előmozdítására. Végül, de nem utolsósorban, az EU-nak egységes álláspontot kell elfogadnia ahhoz, hogy megőrizhesse vezető szerepét a tárgyalásokon. Emellett tevékenyen részt kell vennie az éghajlati ágazatban jelenleg meglévő, a fejlődő országokkal fenntartott partnerségek megerősítésében, valamint új partnerségek létrehozásában, ahol ezek még nem léteznek.
Wojciech Michał Olejniczak
írásban. - (PL) Másfél hónappal a koppenhágai csúcstalálkozó előtt, tekintettel az elkerülhetetlen éghajlatváltozásra, a világ konkrét cselekvést vár el tőlünk - olyan cselekvést, amely szemlélteti az emberek és biztonságuk érdekében végzett együttműködéssel kapcsolatos felelősségtudatunkat és megfontoltságunkat. Valamennyien jól ismerjük az éghajlatváltozással foglalkozó kormányközi munkacsoport jelentéseit, amelyek egyértelműen kijelentik, hogy az elmúlt 50 évben tapasztalható felmelegedés legnagyobb részben az emberi tevékenység következménye. Az éghajlati kérdések a 21. század geopolitikai és gazdasági prioritásaivá váltak, olyan prioritásokká, amelyek hosszú távú intézkedésekre épülő merész döntéseket követelnek.
Az egész világra kiterjedő konszenzus elérése érdekében olyan éghajlati szerződéseket kell megfogalmazni, amelyek a 2012. évet követően felépítik az üvegházhatású gázok kibocsátásának csökkentését célzó új modelleket. A Kiotói Jegyzőkönyvvel megtettük az első lépést afelé, hogy a környezetvédelem kérdésében megváltoztassuk a világ kormányainak mentalitását. Tovább kell vinnünk ezt a gondolkodásmódot. A lényeg azonban az, hogy nem elégedhetünk meg azzal, hogy a fejlett országok, például az Amerikai Egyesült Államok és Kína által kibocsátott üvegházhatású gázok mennyiségét csökkentjük.
Feltétlenül támogatnunk kell a kisebb, szegényebb országokat, amelyek számára problémát okoz az alternatív, zöld energiaforrások bevezetése. Ez nemcsak pénzügyi támogatást jelent, hanem oktatást és a zöld gazdaságokban megszerzett tapasztalatok megosztását is. Amikor meghozzuk döntéseinket, polgárainkra is gondolnunk kell. Tájékoztatnunk és képeznünk kell őket, és arra kell őket ösztönöznünk, hogy fektessenek be a környezet védelmébe. A biztonság területén meghozott minden politikai intézkedéshez hasonlóan a polgárok támogatása és együttműködése nélkülözhetetlen.
Sirpa Pietikäinen
írásban. - (FI) Elnök asszony, hölgyeim és uraim! Naponta kapjuk az éghajlatváltozás előrehaladásával foglalkozó kutatások új eredményeit, és ezek arra utalnak, hogy a változás egyre csak gyorsul, és gyorsabb a korábbi előrejelzéseknél. Ha meg akarjuk őrizni a Földet olyan állapotban, amelyhez az élet alkalmazkodott, akkor 2050-ig létre kell hoznunk egy szén-dioxid-semleges gazdaságot. Ezeknek a tanulmányoknak a fényében az EU éghajlattal kapcsolatos célkitűzései nem nevezhetők túlságosan nagyra törőeknek. Mindenki tudja, mennyire súlyos ez a probléma. Ennek ellenére még mindig arról vitatkozunk, hogy vajon száz százalékig biztosak vagyunk-e abban, hogy az emberek okozzák-e az éghajlatváltozást, vagy sem. Felfoghatatlan, hogy nem vagyunk hajlandók megtenni a helyes lépéseket, különösen azért, mert már hosszú ideje tudjuk, hogyan kell végrehajtani ezt a változtatást, és jól ismerjük az ehhez szükséges technológiákat, miközben új technológiák használatával javítjuk életminőségünket. Létezik lélektani magyarázat erre a tehetetlenségre. Néhány viselkedési modellünk makacsul ellenáll a változásoknak, miközben a többi csak lassan változik. Csak az a probléma, hogy nincs vesztegetnivaló időnk. Az az egyik legnagyobb kérdés ennek az évnek a végén, hogy az EU készen áll-e arra, hogy eltökélten fáradozzon annak érdekében, hogy a Koppenhágában megkötendő megállapodás megfeleljen az éghajlati kihívások mértékének. Az Uniónak nyilvánvaló módon vállalnia kell a károsanyag-kibocsátás 30%-os csökkentését 2020-ig és 80%-os csökkentését 2050-ig. A megállapodás részeként az EU-nak hihető ígéretet kell tennie arra nézve, hogy információk és technológiák átadásával, valamint megfelelő összegű pénzügyi támogatással segítséget nyújt a fejlődő országoknak.
Rovana Plumb
írásban. - (RO) A következő 50 év során az éghajlatváltozás jelentős hatást fog gyakorolni fontos gazdasági ágazatokra, például a mezőgazdaságra, az energiaellátásra, a közlekedésre, az ökoszisztémákra, az idegenforgalomra és az egészségügyre.
Az éghajlatváltozás érinti továbbá a háztartásokat, a vállalatokat és a társadalom egyes részeit, különösen az időseket, a fogyatékkal élőket és az alacsony jövedelmű családokat. Az EU-nak eltökélt szándéka, hogy azonnali lépéseket tesz az üvegházhatású gázok kibocsátásának csökkentése érdekében. Az éghajlatváltozás hatásainak enyhítésére azonban nem elegendő az üvegházhatású gázok kibocsátásának csökkentése. További lépésekre van szükség ennek a problémának a rövid távú enyhítésére.
A várakozások szerint az éghajlatváltozás hatásai súlyosabbak lesznek, mint amire korábban számítottunk és azok függetlenül az enyhítésük érdekében végrehajtott intézkedésektől is be fognak következni. Szükségünk van tehát adaptációs politikákra, vagyis olyan intézkedésekre, amelyek megerősítik a természeti és az emberi rendszereket az éghajlatváltozás hatásainak való ellenállásban.
Ezeket a politikákat az EU-ban alkalmazzuk, de globális szinten is szükség van az alkalmazásukra. Ezért kell a koppenhágai konferenciából nemzetközi sikert kovácsolnunk. Globális szolidaritási paktumra van szükségünk a zöld gazdaságok bizonyos tiszta technológiák előmozdításával történő kifejlesztése érdekében, ami munkahelyeket teremt, emellett védi a környezetet és a lakosság egészségét.
Pavel Poc
írásban. - (CS) Az EU vezeti a világ éghajlatváltozás elleni küzdelmét. Ez a pozíció nyilvánvaló módon ránk terheli a fejlődő országok megsegítésének felelősségét. Amikor segítséget nyújtunk, akkor ennek következményeiért is nagyfokú felelősséggel tartozunk. Ha a fejlődő országok évi 30 milliárd eurót kapnak az éghajlatváltozás hatásainak enyhítésére irányuló erőfeszítéseikért, akkor ennek az intézkedésnek a célja kizárólag az éghajlati igazságosság és a szolidaritás lehet. Nem engedhetünk meg magunknak olyan célkitűzést vagy olyan végeredményt, amely a társadalmi és politikai fejlődés új torzulásain keresztül új feszültségeket gerjesztene. A fejlődő országokat bonyolult kapcsolatrendszer köti össze a fejlett világgal. Amikor átadunk erőforrásokat, meg kell vizsgálnunk a fejlesztési segély összes lehetséges hatását, többek között a politikai és a lakossággal kapcsolatos következményeket is. Az erőforrások legnagyobb részét az oktatás és az információs társadalom támogatására kell fordítani. Még az Európai Parlamentben sincs mindenki meggyőződve arról, hogy az éghajlatváltozás valós fenyegetést jelent. Ha nem értjük meg, hogy az éghajlatváltozás, és annak a célországokban jelentkező következményei valósak, akkor segítségünket legfeljebb kenőpénznek tekinthetjük, amelyet jólétünkért fizetünk ki az azokban az országokban regnáló kormányoknak, ahol a lakosság nélkülözi ezt a jólétet. Ha az EU nagyra törő céljait a többi jelentős érintett fél - az Amerikai Egyesült Államok, Kína, India, valamint a dél- és közép-amerikai országok - kedvezőtlenül fogadják, akkor az EU-nak a belső alkalmazkodási intézkedések és mechanizmusok megerősítésére kell összpontosítania, különösen az EU lakosságának egészségével és biztonságával kapcsolatban.
Daciana Octavia Sârbu
írásban. - Koppenhágában a fejlődő országok finanszírozásával kapcsolatos tárgyalások a csúcstalálkozó sikere szempontjából döntő jelentőséggel rendelkeznek majd. Néhány afrikai ország már bejelentette, hogy nem vállalhatnak majd egy olyan megállapodást, mint amilyet mi Koppenhágában el szeretnénk érni, ha az nem tartalmaz megfelelő intézkedéseket a fejlődő országok alkalmazkodására és helyzetének enyhítésére szolgáló finanszírozásról. Adott két kulcsfontosságú szempont - az első az, hogy az ezeknek a fejlődő országoknak adott állami pénzeszközöknek új, kiegészítő pénzeszközöknek kell lenniük, és nem származhatnak a jelenlegi segélyezési költségvetésekből. A második szempont az, hogy nemcsak állami pénzt használhatunk fel erre a célra; a közvetlen segítségnyújtás mellett a magánszektort is ösztönözhetjük az alacsony szén-dioxid-kibocsátású gazdaságokba történő beruházások végrehajtására. Az, hogy a magánszektor milyen mértékű beruházásokat hajlandó megvalósítani a fejlődő országokban, a kibocsátáskereskedelmi rendszerekről szóló nemzetközi megállapodásoktól függ. Az ezzel a kérdéssel kapcsolatos megállapodások megteremtik azt a politikai összetartást és stabilitást, amely megadja a magánszektornak a bizalmat a fejlődő országokban megvalósítandó megfelelő beruházásokhoz. Ezért a tárgyalásoknak egyrészt az állami finanszírozással kapcsolatos átfogó kötelezettségvállalásokra, másrészt a magánszektortól származó beruházások biztosítására irányuló konkrét intézkedésekre kell irányulniuk.
(Az ülést 11.55-kor felfüggesztik és 12-kor folytatják.)
