Slavnostní zasedání - Kostarika
Předseda
Bienvenido al Parlamento Europeo, Presidente Arias! Dámy a pánové, prosím přivítejte pana prezidenta Kostarické republiky. Pane prezidente Ariasi, chtěl bych vás jménem Evropského parlamentu co nejsrdečněji přivítat mezi námi.
Vaše návštěva představuje milník ve vztazích mezi Evropským parlamentem, Evropskou unií, Kostarikou a Latinskou Amerikou.
Pane Dr. Óscare Ariasi, v letech 1986 až 1990 jste už jednou byl prezidentem Kostariky. V roce 2006 jste byl znovu zvolen na čtyřleté volební období. Jste nejlépe znám jako držitel Nobelovy ceny za mír, která vám byla udělena v roce 1987 jako uznání za vaše obrovské úsilí o dosažení míru ve Střední Americe.
Úsilí pana prezidenta Ariase v jeho úloze mezinárodního zprostředkovatele přineslo ovoce v podobě mírové dohody s Esquipulas, kterou dne 7. srpna 1987 podepsali prezidenti všech zemí Střední Ameriky. Evropská unie toto úsilí bezvýhradně podporovala.
Kostarický prezident je proto vzorem pro lidi na celém světě. Jednou řekl, že je nesmírně důležité mít hodnoty, zásady a ideály a bojovat za ně. Pane prezidente Ariasi, toto svoje tvrzení potvrzujete svou prací už mnoho let, a před dvěma roky kostaričtí občané ocenili výsledky této vaší práce vaším znovu zvolením.
Ve svém projevu, který jsem přednesl v květnu tohoto roku v Limě na zasedání pátého summitu Evropské unie, Latinské Ameriky a Karibiku, jsem zdůrazňoval základní význam regionální integrace v 21. století. Velmi výstižně to vyjádřil pan Jean Monnet, jeden ze zakladatelů Evropské unie, když řekl, že jde o případ "budování unie mezi lidmi, ne spolupráce mezi státy". Pane prezidente Ariasi, vy jste se k této myšlence také přihlásil a aktivně jste pracoval na její dosažení.
Z pohledu Evropského parlamentu je žádoucí uzavřít v blízké budoucnosti dohodu o přidružení mezi Střední Amerikou a Evropskou unií. Řekl jsem to na summitu v Limě. Chtěl bych zároveň dodat - o tomto tématu jsme podrobně diskutovali na našem setkání, které se skončilo jen před chvilkou - že kdykoli na některém místě vypukne válka, okamžitě se uvolní obrovské množství finančních prostředků v dolarech, euro nebo jakékoli jiné měně, když je však potřebné podpořit vytvoření mírových vztahů, potom se země dohadují o mnohem menších sumách peněz. Musíme dát míru šanci!
(potlesk)
Toto je náš dnešní vzkaz ostatním evropským institucím.
Pane prezidente, dovolte mi na závěr vyslovit naději, že vy a vaše země budete i nadále sehrávat klíčovou úlohu při zabezpečování úspěšného ukončení těchto jednání.
Jménem všech poslanců a poslankyň Evropského parlamentu bych vás chtěl mezi námi ještě jednou srdečně přivítat. Doufá, že vaše návštěva bude dobrým impulsem k prohloubení vazeb přátelství mezi Evropou, Kostarikou a Latinskou Amerikou.
Dámy a pánové, dovolte mi dodat pár slov "mimo záznam". Je skutečně výborné, že mezi nás zavítal pan prezident Kostariky. Zároveň je velmi pěknou shodou okolností - výjimečně mám dnes povoleno hovořit o věku dámy - že členka Evropské komise zodpovědná za zahraniční politiku, paní komisařka Ferrerová-Waldnerová, dnes oslavuje své šedesáté narozeniny. Je to další radostná příležitost a zároveň dobrý důvod, abychom jí popřáli všechno nejlepší k jejímu dnešnímu svátku.
(potlesk)
Óscar Rafael Arias Sánchez
Vážený pane předsedo, chtěl bych vás pozdravit jménem malé americké republiky, v které žije a sní 4,5 milionu obyvatel, v které se podařilo dosáhnout ideálu v podobě společnosti bez armády, a v které budeme už brzy oslavovat 110 let demokracie. Pozdravuji vás jménem malé americké republiky, která, i navzdory tomu, že byla v druhé polovině dvacátého století obklopena těmi nejhroznějšími diktátorskými režimy, nikdy nezažila na vlastní kůži pocit útlaku, odmítla být pěšákem ve studené válce a odmítla používat zbraně k dosažení míru. Pozdravuji vás jménem Kostarické republiky.
Vážený pane předsedo, dámy a pánové:
Mé dnešní návštěvě předcházely dvě události, které, i když jsou navzájem oddělené stoletími a desetiletími, jsou se současností spojeny stejně pevným poutem, jako dnešní ranní úsvit. Přesně v tento den před 225 lety skončila podepsáním Pařížské dohody válka za nezávislost ve Spojených státech - v podstatě první vlna hnutí za nezávislost napříč celým americkým kontinentem. Právě tak v tento den před 69 lety začala druhá světová válka vyhlášením války Německu ze strany Francie a Spojeného království a vznikem spojenců, mezi které se zařadila i větší část Ameriky. Tyto události tu připomínám proto, že když dnes stojím na tomto pódiu, které je symbolem komunikace mezi různými lidmi, činím tak s plným vědomím historické zátěže, kterou nesu na svých bedrech, a kterou svých bedrech nesete i vy, v podobě minulosti každého z národů, které tu zastupujete. Nepřišli jsme sem proto, abychom vytvořili vztahy mezi našimi dvěma kontinenty, ale proto, abychom uznali, že tyto vztahy existují již dlouhou dobu, a že jakákoli snaha na jejich zlepšení by měla začínat snahou porozumět těmto vztahům jako celku.
S upřímností, která by měla být mezi přáteli obvyklá, si musíme přiznat, že naše společná historie má původ v nadvládě jedné civilizace nad druhou. Amerika se původně s Evropou seznámila skrze její moc, ne skrze její myšlenky. Dobývání provázel strach a kolonizaci zase rozhořčení. Přesto však musíme tuto starodávnou kulturu obdivovat. Navzdory bojům, které jsme museli bojovat, je nepopiratelné, že Evropa rozsvítila v naší zemi světlo zdravého rozumu a vštípila do nás oddanost k nejvyšším lidským hodnotám - hodnotám, které jsme neopustili, ani když jsme získali nezávislost.
Právě tyto hodnoty mě před 21 lety, během mého prvního funkčního období na postu prezidenta Kostariky, přivedly do Evropy. V tu dobu jsem přišel žádat, aby tento kontinent svou silou pomohl úsilí na dosažení míru ve Střední Americe, kde uprostřed občanské války bojovalo o své životy pět národů. Krveprolití tehdy rozdělovalo naše občany a štvalo bratra proti bratrovi. Mocnosti té doby nás v krutém experimentu použily jako pokusné králíky na demonstraci své síly: oni přinesli zbraně a my jsme umírali. Počet obětí rostl. Podle některých odhadů dosáhl jejich celkový počet až 350 000 lidí. V percentuálním vyjádření jde o stejný počet obětí, jako kdyby ve válce v Iráku přišly o život 4 miliony občanů Spojených států. Jedině dosažením míru jsme mohli zaručit budoucnost našeho regionu.
V tu dobu byla Evropa odpovědí na naše modlitby. Morální podpora ze strany tohoto kontinentu legitimovala naše úsilí o nalezení diplomatického řešení těchto konfliktů - středoamerické řešení středoamerických problémů. Mezinárodní pomoc, kterou jste nám tehdy poskytovali, byla rozsáhlá a velkorysá, a byla symbolem skutečné touhy Evropy pomoci národům ve Střední Americe v dosahování pokroku.
Nyní, o 21 let později, se opět vracím do Evropy, a podobně jako Fray Luis de León, když byl po čtyřech letech propuštěn z vězení, i já pociťuji nutkání začít slovy: "Včera jsme hovořili o...", protože v mnoha ohledech potřebujeme pokračovat přesně na tom místě, kde jsme přestali. Vztahy mezi Evropou a Střední Amerikou, které si byly v době války tak blízké, se v době míru odcizily. Pomoc Střední Americe ze strany Evropy, která byla v době útlaku tak velkorysá, se v době míru stala skromnější. Nikdy nás nenapadlo, že když překročíme práh míru, ocitneme se v království zapomnění. Řekl bych, že nyní jen ten správný čas, aby nám naši přátelé, kteří nás podporovali v našich nejtěžších chvílích, ukázali, že v tom budou pokračovat i během lepších časů, protože tyto lepší časy právě nyní zažíváme.
Dnes bych chtěl navrhnout tři postupy, pomocí kterých bychom mohli posilnit naše vzájemné vazby a bojovat bok po boku za vybudování utopií, o které jste nás naučili vy sami usilovat: podepsání dohody o přidružení mezi Evropskou unií a Střední Amerikou, kostarického konsenzu a "smíření s přírodou".
Plně si uvědomuji, že v této sněmovně jsou zastoupeny mnohé rozdílné názory na volný obchod. Vím však i to, že tyto názory jsou vyjadřovány z vysoko postavené perspektivy těch, kteří mají to štěstí, že žijí v rozvinutých národech. Dnes bych vám chtěl nabídnout perspektivu našich nízko položených rovin. Pro zemi, jako je ta moje, která patří mezi nejmenší na světě, je nemožné vyprodukovat všechno, co spotřebuje. Jsme odsouzeni na to, aby z nás byli Féničané moderního věku.V době globalizace je dilema, kterému musí čelit rozvojové národy, stejně krutá jako jednoduchá: když nedokážeme vyváže stále víc zboží a služeb, budeme vyváže stále víc lidí.
Je samozřejmé, že Evropa musí především sledovat zájmy svých vlastních občanů. Samozřejmé však je i to, že zájmy evropských občanů, a jakékoli jiné světové rasy, jsou stále více určovány společným osudem lidstva. Žádný národ se nemůže vyvíjet a zároveň být bezohledný vůči hladu, ignoranci, násilí a chorobám, které vládnou za jeho hranicemi. I když jsou rozdíly mezi našimi národy i nadále velmi velké, globální diaspora bude i nadále přivádět tisíce lidí zpoza oceánů, řek a městských zdí s cílem najít si uplatnění, které nedokázali najít ve svých vlastních zemích.
Dohoda o přidružení mezi Střední Amerikou a Evropskou unií, která může být první dohodou mezi regiony, kterou se Evropské unii podaří uzavřít, představuje nejbližší, nejjasnější a nejaktuálnější příležitost pro Evropu na oživení své přítomnosti v Latinské Americe. Od vytvoření středoamerického společného trhu bylo jen málo iniciativ, které by měly vyšší potenciál na urychlení hospodářského růstu ve středoamerické úžině, modernizaci našich institucí a poskytnutí nových příležitostí pro obyvatele Střední Ameriky, kteří ještě i dnes žijí v chudobě. Pro Evropu by uzavření této dohody znamenalo opětovné získání vedoucí pozice, o kterou přišla, a vyplnění prázdného místa v čele zápasu za rozvoj Latinské Ameriky. Včera jsme byli spojenci za mír, dnes můžeme být partnery v rozvoji.
Mezi Střední Amerikou a Evropou však ještě stále existují obrovské rozdíly, které je třeba vzít v úvahu. Prvním je rozdíl mezi našimi dvěma modely integrace: Evropa musí přijmout skutečnost, že integrace Střední Ameriky se uskutečnila způsobem, který umožňoval náš institucionální rozvoj. V současnosti jsme nejvíc integrovaným regionem v rozvojovém světě a z toho důvodu si myslíme, že není spravedlivé, aby se od nás, jako podmínka pro pokrok v jednáních, požadovalo splnění požadavků v oblasti integrace - požadavků, které jsou pro Střední Ameriku jen velmi těžce splnitelné, a jejichž splnění se kromě toho nevyžaduje od jiných světových regionů.
Druhým a pravděpodobně nejdůležitějším rozdílem mezi našimi dvěma regiony je rozdíl v naší úrovni rozvoje: je nesmírně důležité, aby obchodní část zmiňované dohody umožňovala asymetrický přístup ve prospěch Střední Ameriky, a aby se především vyvarovala hrozné praktiky v podobě ponechání překážek právě v těch oblastech, ve kterých má Střední Amerika komparativní výhodu. Pokud se nám podaří dosáhnout dohody na základě těchto předpokladů, potom se Evropě podaří učinit obrovský skok ve prospěch středoamerického obyvatelstva, ale také ve prospěch Evropy, protože v dobách mezinárodní krize by mohla Evropa výrazně těžit z hospodářství, které v posledních pěti letech roste přibližně dvakrát rychleji, než hospodářství Evropy.
Evropa může začít sehrávat vedoucí úlohu v rozvojovém světě, nejdřív však musí zabezpečit, že tato vedoucí úloha skutečně pomůže rozvoji. Goethe řekl, že "nic víc neškodí nové pravdě, než stará chyba". Nemůžeme vstoupit do nové etapy mezinárodní spolupráce a zároveň s sebou nést břímě minulosti, především zátěž vojenských výdajů, která je sama o sobě skutečně urážlivá pro téměř 200 milionů obyvatel Latinské Ameriky, kteří se utápějí v chudobě. Nastal čas, ve kterém se musí mezinárodní finanční společenství naučit oddělovat zrno od plev, a na základě předložených důkazů uznat, které výdaje přinášejí lidem zlepšení jejich životní úrovně, a které tak nečiní.
Skutečně nám neslouží ke cti, že v roce 2007 se vojenské výdaje v Latinské Americe vyšplhaly na 36 miliard dolarů - v regionu, kde s jedinou výjimkou Kolumbie v současnosti nevládne žádný ozbrojený konflikt. Suma, kterou je třeba zaplatit za jediné letadlo Sukhoi Su-30k, by vystačila na nákup přibližně 200 000 přenosných počítačů MIT Media Lab pro naše studenty. Suma, kterou je třeba zaplatit za jedinou helikoptéru Black Hawk, by vystačila na finanční příspěvky ve výši 100 dolarů měsíčně pro 5 000 mladých lidí v Latinské Americe. Rozvinuté státy světa nesmí svou pomocí a zdroji podporovat rozhodnutí těch, kteří dávají přednost výbavě pro své vojáky před vzděláním svých dětí. Dámy a pánové, právě z tohoto důvodu vyhlásila moje vláda kostarický konsenzus - iniciativu na vytvoření mechanismů na odpouštění dluhů a poskytování finanční podpory rozvojovým zemím, které investují víc prostředků do ochrany životního prostředí, vzdělávání, zdravotnictví a bydlení pro své občany a méně prostředků do zbrojení a vojáků. Ještě stále věřím, že se nám s vaší pomocí jednoho dne podaří tento kostarický konsenzus proměnit na realitu.
Doufám též, že se nám podaří přijmout plán, který bude s tímto konsenzem úzce spjatý: smlouvu o transferu zbraní, kterou Kostarika navrhla na půdě OSN, a která zakazuje zemím vykonávat transfer zbraní státům, skupinám nebo jednotlivcům, existuje-li dostatečný důvod domnívat se, že tyto zbraně budou použity na porušování lidských práv nebo mezinárodního práva. Nevím, jak dlouho ještě dokážeme přežít, když si nejsme schopni uvědomit, že zabíjení mnoha lidí, každý den po troškách, je stejně trestuhodné jako zabíjení velkého množství lidí naráz během jednoho dne. Ničivá síla 640 milionů ručních a lehkých zbraní, které existují ve světě, přičemž až 74 % z nich je v rukou civilistů, se ukázala být smrtelnější než ničivá síla atomových bomb, a představuje jednu z největších hnacích sil stojící v pozadí veřejné nejistoty na národní i mezinárodní úrovni. Strach ze smrti nesmí být faktorem, který bude formovat budoucnost našich občanů. Dnes můžeme učinit něco pro to, abychom zabezpečili, že se tak nestane.
Chtěl bych zmínit už jen jednu věc, která také souvisí s násilím a destrukcí, no nejen pokud jde o lidské bytosti, týká se všech forem života. Každý les, který vykácíme, každá tuna oxidu uhličitého, kterou vypustíme do ovzduší, každá řeka, kterou znečistíme, nás posouvají blíž k bráně vyhynutí našeho druhu, na prahu které, podobně jako před branami do Dantova pekla, se budeme muset vzdát jakékoli naděje. Odmítám být svědkem toho, jak lidstvo prochází touto bránou.
Před šedesáti lety měl bývalý kostarický prezident, pan José Figueres, vizi o rozpuštění národní armády a vyhlášení míru světu. My jsme v současnosti přijali rozhodnutí vyhlásit "smíření s přírodou". Vytyčili jsme si cíl stát se do roku 2021, kdy budeme oslavovat 200. výročí nezávislosti, uhlíkově neutrální zemí. V minulém roce jsme se díky zasazení 5 milionů stromů stali zemí s největším počtem stromů na jednoho obyvatele a na jeden čtvereční kilometr na světě. V roce 2008 plánujeme zasadit dalších 7 milionů stromů. Vedeme mezinárodní křižáckou výpravu proti globálnímu oteplování, a dnes vás chci skromně požádat, abyste se k nám přidali.
Globální oteplování umožnilo pěstovat olivovníky na anglickém pobřeží, což je skutečně alarmující signál pro vědeckou komunitu. Na rozdíl od příběhu z Bible však tentokrát holubice ve svém zobáku nepřinese olivovou ratolest jako symbol míru, ale jako symbol nebezpečí. Dnes nás všechny vyzývám, abychom tuto holubici poslali do nejvzdálenějších koutů světa, aby mohla při svém návratu nést v zobáku vůli změny projevenou všemi světovými národy. Jedině společně budeme schopni vytvořit nové spojenectví, tentokrát ne mezi Bohem a člověkem, ale mezi člověkem a Božím výtvorem.
Pane předsedo:
Velký argentinský spisovatel Jorge Luis Borges obvykle zmiňuje, že je Evropanem ve vyhnanství, tím naráží na evropský původ velké části obyvatelstva našeho amerického kontinentu. Po staletích míšení a výměny ras žije v Evropě pravděpodobně též mnoho "Američanů ve vyhnanství". Jsme vyhnanci z geografického hlediska, vzhledem k oceánu, a historického hlediska, které má podobu kyvadla, které nás sbližuje a odcizuje v závislosti od daných okolností. Myslím si, že je čas nastavit toto kyvadlo do polohy sjednocení a vydat se stejným směrem, jakým vál vítr před 180 miliony let, předtím, než se na naší planetě objevily první trhliny, když byly evropský a americký kontinent ještě spojeny, a z Paříže do New Yorku bylo možné jít pěšky.
Všichni patříme do jednoho lidského druhu, který ještě stále dokáže vytrhat ze zahrady života ty nejlepší květy. Naše sny jsou společným dědictvím a naše rozhodnutí ovlivňují životy jiných, bez ohledu na to, jestli se nám to líbí nebo ne. Myslím si, že to neznamená hrozbu, ale právě naopak, je to nepochybně vynikající příležitost. Souhlasím s největším kostarickým básníkem Jorgem Debravou, který řekl, že "ze všeho nejlepší je vědomí, že máme moc oživit i ty nejvzdálenější věci, kterých se dotkneme, rozšiřovat své obzory a nevidět žádné hranice, protože všechny věci, které vidíme se společně s námi stávají nekonečné." Vůbec nepochybuji, že budeme schopni použít tuto nekonečnou moc pro dobro všech, Evropanů i Američanů, a že budeme bok po boku kráčet za hvězdou zítřka, v kterém bude vládnout větší spravedlnost a svoboda.
(potlesk ve stoje)
Předseda
Vážený pane prezidente Ariasi, jménem Evropského parlamentu bych vám chtěl co nejsrdečněji poděkovat za váš vynikající a distingovaný projev. Vaše slova potvrdila, že vy a vaše země zastupujete demokracii a svobodu. Pracujete proti násilí, terorizmu a diktátorství. Když hovoříte o tom, že Kostarika je malou zemí, chtěl bych zdůraznit, že počet obyvatel země, případně její rozloha, nejsou ty nejdůležitější věci. Mnohem důležitější je duch té země a její prezident. Každý, kdo si vyslechl vás projev, ví, že prezident Arias a Kostarika stojí pevně za zásadami svobody a demokracie. Tato skutečnost činí z Kostariky ve světě velkou zemi.
(potlesk)
Jste člověkem míru; přesně z toho důvodu vám byla v roce 1987 udělena Nobelova cena za mír. Vy jste se však následně neodebral na odpočinek. Uběhlo 21 let a v současnosti obhajujete mír mezi lidmi a smíření s přírodou. Evropský parlament stojí u obhajování těchto zásad po vašem boku.
Chtěl bych mezi námi zároveň přivítat ministry vaší vlády, kteří vás provázejí na vaší návštěvě - pana ministra pro zahraniční vztahy Stagna Ugarteho a pana ministra pro zahraniční obchod Ruize Gutiérreze, kteří jsou také přítomni v této sněmovně, a spolu s nimi i mnozí občané Kostariky, kteří žijí v Bruselu a v Belgii. Buďte na svoji zemi pyšní! Ne v nacionalistickém smyslu, protože potom by mohli být na sebe hrdé i země, v kterých vládne diktátorský režim a násilí. Buďte na svoji zemi, Kostariku, pyšní, protože obhajujete správné hodnoty: demokracii, svobodu a mír.
Ještě jednou vám chci velmi pěkně poděkovat. Muchas gracias, pane prezidente Ariasi.
(potlesk)
