Justering av protokollet från föregående sammanträde
Talmannen
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut. Finns det några kommentarer?

Rübig
Herr talman! Rörande de brådskande ärendena vill jag påpeka att fallet med advokat Ganzert från Wels har avslagits. Utan att få veta varför hålls han för närvarande kvar av de nicaraguanska myndigheterna och söker sedan tre veckor tillbaka tillstånd att få lämna landet, dock vill jag tacka talmannen för att hon i ett brev till de nicaraguanska myndigheterna har bett om utresa för Ganzert.

Talmannen
Jag skall ta upp frågan med talmannen.
(Protokollet från föregående sammanträde justerades.) Talmannen. Låt mig informera kammaren om att Verwilghen, Belgiens justitieminister, rådets ordförande, inte kan närvara i början av denna debatt, på grund av dimma i Bryssel. Vi förmodar att han anländer någon gång under dagens lopp. Jag föreslår därför att vi fortsätter debatten enligt föredragningslistan. Vi ser fram emot ministerns ankomst.
  

Terrón i Cusí
Herr talman! Jag begär att ni noterar att jag mycket kraftfullt protesterar mot de förhållanden som denna debatt skall genomföras under. Jag talar inte om ministerns frånvaro, eftersom detta inte längre är ett problem, utan om hur talmanskonferensen systematiskt anordnar debatterna om dokument från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt inrikes och rättsliga frågor. Man behandlar de mest skilda frågor i en och samma debatt. Jag anser att det är en brist på respekt att man i en sådan viktig debatt som den årliga debatten om utvecklingen för rättsliga och inrikes frågor har tagit med Hazan-betänkandet om rättsliga och inrikes frågor: yttre förbindelser och Watson-betänkandet om säkerheten under Europeiska rådets möten och andra jämförbara internationella arrangemang, eller vilken annan punkt som helst som kan finnas med på detta utskotts dagordning. Herr talman, det är som om vi skulle diskutera tilldelning av radiotekniska frekvenser och associeringsavtalet med Egypten under samma debatt för att dessa frågor tillhör utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi. Jag hoppas att dessa debatter kommer att respekteras mer i framtiden.

Talmannen
Jag föreslår att ni tar upp denna fråga med er egen gruppledare, och att detta därför blir en fråga som får diskuteras under talmanskonferensen.

Krivine
Herr talman! I måndags, när sammanträdesperioden öppnades, begärde jag att ledamöterna skulle få ta del av skriftväxlingen mellan Bush och Prodi, före denna debatt. Fontaine försäkrade oss att hon skulle göra vad som krävdes. Vid det extra sammanträdet i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor i måndags lade jag fram samma begäran för kommissionens företrädare, som tycktes förvånade över att ledamöterna inte hade fått tillgång till denna skriftväxling. På Internet har vi faktiskt kunnat hitta skrivelsen från Bush till Prodi, skickad redan för två månader sedan, men vi har fortfarande inte fått någon kopia på Prodis svar, som skickades i slutet av november.
Det verkade dessutom finnas ett samförstånd i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om att vi bör få denna skrivelse. Jag frågar er därför om vi kan få ta del av denna skrivelse.

Talmannen
Jag måste informera er att talmannen inte sade att hon skulle göra korrespondensen tillgänglig, eftersom den inte är tillgänglig för oss i egenskap av parlament. Det är denna svårighet vi har drabbats av. Jag är alltså rädd att detta inte kan införas.

Området med frihet, säkerhet och rättvisa
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande två muntliga frågor:
muntlig fråga till rådet (B5-0534/2001) från Alima Boumediene-Thiery för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om den årliga debatten 2001 om området med frihet, säkerhet och rättvisa (artiklarna 2 och 39 i EU-fördraget),
muntlig fråga till kommissionen (B5-0535/2001) från Alima Boumediene-Thiery för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om den årliga debatten 2001 om området med frihet, säkerhet och rättvisa (artiklarna 2 och 39 i EU-fördraget).

Boumediene-Thiery
Kära kolleger! Slutsatserna från toppmötet i Tammerfors gav en ny impuls till ett område med frihet, säkerhet och rättvisa. För att uppnå de fastställda målen har en handlingsplan utarbetats, där man anger tidsfrister på två till fem år efter det att Amsterdamfördraget har trätt i kraft. Efter halva tiden vore det bra att göra en utvärdering av hur långt vi har kommit på dagordningen från Tammerfors, med hänsyn till kommissionens resultattavla.
Området med säkerhet, frihet och rättvisa har tre viktiga dimensioner: en asyl- och invandringspolitik för gemenskapen, en förstärkning av det rättsliga samarbetet samt polissamarbete. Hur kan vi sammanfatta läget för vart och ett av dessa tre områden?
När det gäller asyl- och invandringspolitiken och, mera bestämt, hanteringen av flyktingströmmarna, avspeglar de vidtagna åtgärderna en syn som innebär att invandringen utgör ett tillskott till arbetskraften och kompensation för staternas demografiska obalans, utan hänsyn till den mänskliga och sociala dimensionen eller konsekvenserna av forskarflykten. Men är det inte så att gemenskapens invandringspolitik ifrågasätter de grundläggande rättigheternas universella giltighet?
Är återtagandepolitiken förenlig med de internationella åtagandena i fråga om flyktingskydd och asylrätt? Tillåt mig att framföra en reservation i fråga om det europeiska övervakningscentrumet för migration. Man måste medge att det först krävs diskussioner om centrumets uppdrag och ändamålsenlighet och om vilket utrymme de icke-statliga organisationer som ägnar sig åt flyktingfrågor skall få i denna nya struktur.
Det har inte vidtagits någon betydande åtgärd för lika behandling av medborgare från tredje land. Frågan om deras politiska deltagande och omdefinitionen på medborgarskap undviks med förevändningen att den nationella suveräniteten måste bevaras, vilket är detsamma som att förneka medborgare som bor i Europa deras demokratiska rättigheter. Hur tänker sig kommissionen främja ett medborgarskap grundat på bosättningsort som ett sätt att återgå till lagenliga förhållanden? Och hur vill rådet följa upp direktiven om familjeåterförening, en europeisk status för icke-europeiska personer som har bott här under en lång tid samt friheten att förflytta sig, bosätta sig och arbeta på medlemsstaternas territorium?
Genèvekonventionen utgör grunden till asylpolitiken. Flyktingbegreppet bör dock omfatta såväl en könsmässig dimension som en social dimension. Är rådet berett att ge uttryck för kvinnors eller inbördeskrigsoffers specifika lidanden? Innebär inte Eurodacsystemet, som grundas på ett register över fingeravtryck, en risk för de asylsökandes rättigheter? Bör inte Dublinkonventionen revideras? Avgörandet av vilken stat som är behörig när det gäller granskning av ärenden och beslutsansvar bör stå i förhållande till den asylsökandes val av bosättningsstat, inte ankomststat, något som är mycket svårt att definiera i vårt område, som skall vara fritt från gränser.
De handlingsplaner som har antagits för partnerskap med tredje land påminner alltmer om bekämpning av invandring. Hur ligger det till med biståndshjälpen, en logisk följd av att emigrationen bromsas? Har samarbetet reducerats till finansiering av utvisningar? Är den förvaltningspolis som har inrättats vid gränsövergångarna i tredje land inte ett förnekande av den asylsökandes rättighet? När det gäller förstärkning av det rättsliga samarbetet har det gjorts framsteg på det civilrättsliga planet. Flera texter har antagits om rättslig behörighet, delgivning av handlingar, principen om ömsesidigt erkännande av rättsliga avgöranden och deras verkställighet, framför allt när det gäller äktenskapsfrågor och föräldraansvar.
För närvarande granskas ett förslag till direktiv om rättshjälp. Det syftar till att garantera en bättre tillgång till rättvisan. Däremot är bilden mycket mer blandad när det gäller förstärkningen av det straffrättsliga samarbetet; det framförs särskilt betänkligheter i fråga om brottsrubricering. När det gäller lagstiftning har frågor som skydd för euron mot förfalskning, penningtvätt, kamp mot människosmuggling och sexuellt utnyttjande av barn gett upphov till rambeslut.
Det verkar som om rådet också förbereder sig för att anta beslut som avser kampen mot terrorism och en europeisk arresteringsorder. Att framstegen går så långsamt beror i huvudsak på medlemsstaternas motstånd till principen om ömsesidigt erkännande. Inrättandet av Eurojust utgör ett verkligt framsteg för medborgarna - medborgarnas rättigheter och skyddet av uppgifter bör dock kunna garanteras på ett bättre sätt. Tyvärr kan vi konstatera att vi fortfarande har långt kvar till en europeisk åklagarmyndighet och gemensamma lagar och rättsliga förfaranden.
Det är på området för polissamarbete som framstegen är mest uttalade. Dessa framsteg utmärks av att det uppkommer alltfler mål där det krävs samordning. De närmare bestämmelserna för Europols deltagande i gemensamma utredningar, tillhandahållande av information till Europols register och samarbete med tredje land måste fastställas klart och tydligt. Är det inte brådskande att garantera ett bättre skydd av uppgifter och att säkra en demokratisk och juridisk kontroll? Måste vi inte ompröva listan över säkra länder, med hänsyn till respekt för de grundläggande rättigheterna?
När det gäller Schengens informationssystem, och med utsikten till en utvidgning av unionen, uppkommer nya frågor som rör systemets funktioner, tekniska kapacitet och institutionella form.
Området för rättsliga och inrikes frågor har en yttre dimension som man inte bör försumma. Kampen mot människosmuggling och organiserad brottslighet är också områden som det vore bra om man behandlar inom RIF-samarbetet inom ramen för yttre förbindelser.
(Talmannen avbröt talaren.)

Talmannen
Vi kan inte inleda dagen med att dra över tiden. Föredragningslistan kommer till sist i så fall att bli fullständigt missvisande.

Watson
Herr talman! Vi har en ganska underlig debatt i dag. Olika betänkanden har buntats ihop och diskuteras i en allomfattande debatt.
Mitt betänkande handlar om säkerheten under Europeiska rådets möten och andra jämförbara internationella arrangemang, och jag tar också upp de medborgerliga rättigheterna. När parlamentet undersöker problem som påverkar unionen, är det viktigt att det gör detta utan att klämma åt enskilda länder. Precis som jag försökte att göra mitt tidigare betänkande om terrorism till ett allmänt hållet betänkande, och inte ett som bara hänvisade till situationen i Baskien i Spanien, försöker jag också att se till att detta betänkande hålls på ett allmänt plan, och att jag inte riktar kritik mot ett specifikt land.
Vi har sett våldsamma protester under toppmöten i olika EU-länder - i Nice, Göteborg och Genua. Dessa protester har varit allvarliga, och i det sistnämnda fallet inträffade ett dödsfall. Jag har utarbetat mitt betänkande i egenskap av ordförande för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, och det gläder mig att kunna säga att det fått ett brett stöd i detta utskott. Jag tackar mina kolleger för deras arbete i sammanhanget, och rekommenderar att de antar betänkandet i dess nuvarande lydelse och röstar emot de 30 ändringsförslag som har lagts fram, som enligt min mening verkar att ha att göra med frågor som redan har behandlats i utskottet.
I samband med granskningen av problemen med det våld som vi har sett, måste Europeiska unionen förstå orsakerna till dessa våldsamma protester och försöka att förebygga dem. Jag anser att det finns två villkor här. Det första handlar om att vi måste förbättra den politiska dialogen om rätt till fredliga sammankomster och fredliga demonstrationer. Det andra handlar om att vi måste hitta ett bestämt, men proportionerligt, gensvar på brottsligt beteende från demonstranternas sida.
Jag noterar att det i Sverige och Italien har inletts rättsliga processer till följd av de våldsamma protesterna. Europeiska unionen måste också undersöka om de medborgerliga rättigheterna har överträtts, särskilt med hänvisning till artikel 6.1 och artikel 7 i fördraget. Man måste komma ihåg att artikel 7 förstärktes genom Europeiska rådet i Nice, då man instruerade de europeiska institutionerna att övervaka tillämpningen av de grundläggande rättigheterna, också i de fall då de helt enkelt bara finns en risk att det sker överträdelser av dem. Vid genomförandet av denna övervakning måste institutionerna få vägledning av Europeiska stadgan om de grundläggande rättigheterna. Genom mitt betänkande försöker jag alltså att inleda en sådan undersökning om vad som har hänt, och se om vi i samtliga fall har följt våra åtaganden.
När hundratusentals personer som företräder icke-statliga organisationer och kyrkliga grupper samlas på gatorna för att uttrycka vad känner, och väljer att göra detta vid en rad internationella möten, är det inte bara en tillfällighet. Det kräver ett lämpligt gensvar och, förvisso, ett politiskt gensvar. Vi måste undvika en situation där det inte ges något svar, därför att ett samhälle där medborgarna är rädda för sina institutioner - eller kanske i ännu högre grad: där institutionerna är rädda för sina medborgare - bäddar för en mycket svag demokrati. I detta sammanhang välkomnar jag engagemanget från Guy Verhofstadts sida, när det gällt att skapa en dialog med det civila samhället innan man hållit de möten som ägt rum under det belgiska ordförandeskapet.
Detta förhållningssätt måste kompletteras med en vitbok som tar upp globaliseringen, och genom vilken man undersöker Europeiska unionens ställning som en viktig aktör inom ett område som unionen är direkt ansvarig för, och kanske kan man föra samman ett antal kommissionärer med olika ansvarsområden för att låta dem diskutera en global strategi för Europeiska unionen.
Vi måste titta på artikel 33 i fördraget, genom vilken medlemsstaterna får i uppgift att se till att lag och ordning upprätthålls, och se om gensvaren varit lämpliga. Det svaga samarbetet mellan medlemsstaternas rättsvårdande myndigheter, är en av unionens grundläggande svagheter. Jag hoppas att vi får möjlighet att granska detta i samband med skapandet av ett europeiskt område med frihet, säkerhet och rättvisa.
Våra medborgare måste veta att de får samma behandling av myndigheterna och åtnjuter samma lagstadgade rättigheter, i vilket land de än befinner sig när de utövar sina demokratiska rättigheter.

Talmannen
Eftersom Hazan inte kan närvara, har Poignant tagit över hennes betänkande.

Poignant
. (FR) Herr talman! Hazan förvandlas till Poignant. Ni kanske blir förvirrade av denna förändring, men ni får ursäkta mig och henne.
Jag är, sade Hazan, mycket nöjd över att före toppmötet få tillfälle att lägga fram detta betänkande för er om unionens prioriteringar och målsättningar på området yttre förbindelser i fråga om rättsliga och inrikes frågor, och att i större utsträckning delta i debatten om de framsteg på området för säkerhet, frihet och rättvisa som har gjorts alltsedan toppmötet i Tammerfors.
Unionen står vid en korsväg. Vi får inte missa detta avgörande och strategiska tillfälle för unionens framtid, så att vi senare behöver ställas mot väggen. Vi har också fått ett tillfälle att analysera hur stor vilja medlemsstaterna har att placera frågorna om rättsliga och inrikes frågor bland de främsta av unionens politikområden. Det är syftet med detta betänkande, vilket betonar kravet på att till fullo integrera frågor om asyl, invandring, rättvisa och polissamarbete - frågor som rör unionsmedborgarna på ett direkt sätt. I det sammanhanget måste alla medlemsstater göra en global och integrerad insats som omfattar alla pelare. Det betonas också att Europeiska unionen hittills har haft en alltför begränsad roll på detta område, som ännu bara står i startgroparna. Den här typen av betänkande bör framför allt vara ett stoff för diskussioner om det mervärde som tillförs genom en fördjupning av området med säkerhet, frihet och rättvisa inom unionen, för att vi sedan skall vara beredda att anta utmaningarna med en utrikespolitik på det här området. Det framförs krav på att inrätta verktyg som hittills har saknats, vilket har hindrat oss från att bemöta kraven från våra partner. Ett antal av dessa mål finns förtecknade. De bör avse följande områden: kamp mot den organiserade brottsligheten i alla dess former, inrättande av en gemensam front mot terrorismen, samordning mellan medlemsstaterna och kandidatländerna för etablering av rättsliga och polisiära myndigheter, inrättande av en politik för gemensam utveckling, inrättande av ett närmare samarbete med tredje land för att bekämpa rasism, främlingsfientlighet och alla former av diskriminering, etablering av ett starkt band mellan invandringspolitik och biståndspolitiken, krav på att anta en gemensam asylpolitik med miniminormer när det gäller mottagande, för skydd av de asylsökande. Detta är en svår uppgift som kommer att ta lång tid och som kräver invecklade internationella förhandlingar. Mot den bakgrunden bör vi ge unionen mandat att agera i denna riktning, genom att stödja kommissionens förslag som är en del i och kommer att vara en del i arbetet med att inrätta denna sammanhängande ram. Det finns situationer som talar för ett djärvt steg som påskyndar de beslut som än i dag blockeras i rådet och får dem att träda i kraft. Det finns hinder och vi måste ägna oss åt att få dem ur vägen. Vi får inte längre kringgå de mänskliga konsekvenser som finns inbyggda i denna problematik. Aktuella händelser påminner oss om det; den ohyggliga tragedin med åtta flyktingar, varav tre barn, som återfanns döda i en container i Irland i lördags. Vi minns också de 58 offren från Dover i juni 2000. Vi måste hoppas på att vi inte skall behöva invänta fler sådana tragedier för att våra stater skall inse hur viktigt det är att göra framsteg i den här typen av frågor. Rådet måste självklart ta sitt ansvar, eftersom det är resultatet av rådets överdrivna försiktighet som nu ger sig till känna.
På samma sätt får vi inte godta att ett land utövar utpressning - det handlar om Italien. Däremot tror jag att gårdagens händelser har förändrat saker och ting som Hazan inte kunde veta om i går kväll.
I det sammanhanget är de tragiska händelserna den 11 september i år en uppmaning till oss att mer än någonsin se långsiktigt på den här typen av frågor. Vi får inte längre anta ståndpunkter som endast styrs av brådska och förhastade beslut. Det är tvärtom bara om Europa förses med permanenta, funktionsdugliga och samtidigt samordnade instrument som det kan utöva inflytande på den internationella arenan och föra fram sin vision om humanism och skydd av de individuella friheterna.
Slutligen insisterar vi på det faktum att parlamentet måste utöva kontroll över utrikespolitiken och politiken för rättsliga och inrikes frågor, genom regelbundet återkommande samråd om hela den strategi som följs. Jag vill påminna om att det inte handlar om att lägga fram orealistiska förslag fyllda av ädla känslor, utan snarare om att göra en objektiv analys av situationen, en analys som förmår oss att fundera över denna yttre dimension som en avgörande del i vår politik. De framsteg som har gjorts sedan Tammerfors är inte särskilt uppmuntrande. Vems är felet? Det ligger med all säkerhet inte hos kommissionen, som gör stora ansträngningar för att uppnå dessa mål. Vår kritik bör snarare riktas mot rådet, som alltför ofta tenderar att skjuta upp antagandet av konkreta åtgärder på obestämd tid och som förlamas av den enhällighetsregel som gäller för dessa frågor.
Dessutom är allt detta ingenting nytt, det vet ni, eftersom frågan togs upp redan vid toppmötet i Tammerfors. I dag måste vi gripa tag i denna entusiasm ...
(Talmannen avbröt talaren.)

Sörensen
Herr talman, kolleger! De viktigaste hoten mot demokratiska värden, människor och medborgares rättigheter har även de globaliserats, liksom vår ekonomi. Organiserad brottslighet, narkotikahandel, människohandel och terrorism är fenomen som inte längre gör det möjligt för oss att fortsätta tänka inom nationella eller regionala gränser. Det är därför också allt annat än för sent för Europeiska unionen att översätta sin rättsliga och inrikespolitik till de yttre förbindelserna.
Dessutom märker vi i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikesfrågor att allt fler betänkanden berör gränsöverskridande problem och Eurojust är bara ett exempel på det.
Förstärkandet eller till och med endast behållandet av rättsstaten och demokratin inom unionen avgörs till stor del av läget i länderna runt omkring oss och även långt bortom dessa. En viktig sak i sammanhanget är den synliga och den osynliga korruptionen som i flera länder är klart problematisk och som undergräver vår demokrati.
Det går heller inte att uppnå en effektiv och försvarbar invandrings- och asylpolitik utan lämpliga insatser för ursprungsländerna. En god förståelse av orsakerna till migration och asylansökningar kräver dock även att vi anpassar vår utvecklingspolitik efter det verkliga socialekonomiska och politiska sammanhanget i de berörda länderna.
Förslaget från rådet, i samarbete med kommissionen, är ett viktigt dokument och ett steg i rätt riktning. Både när det gäller utvidgningen och Europeiska unionens samarbete med andra länder förstärks rättsstatsprincipen och det gäller nu att ordna en duglig samordning inom utrikespolitiken.
Hazan har i sitt betänkande dessutom lyckats förstärka den ursprungliga texten. De mål, prioriteter och åtgärder som anges måste naturligtvis uppnås och följas. Dessutom är det viktigt att parlamentet i tillräcklig grad hålls underrättat om fortskridandet. Vi måste ju besvara frågorna från mannen och kvinnan på gatan: " Vad gör ni för att lösa alla de där problemen?"

Vitorino
. (FR) Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! Den debatt som äger rum här i dag sker som vi vet mot bakgrund av internationella händelser som inte annat än understryker kravet på och t.o.m. det brådskande i att uppnå målen i Amsterdamfördraget och att följa det program som fastställdes 1999 i Tammerfors av unionsländernas stats- och regeringschefer. Debatten förs också efter ett möte i rådet (rättsliga och inrikes frågor) vars fullspäckade dagordning avspeglade de intensiva arbeten som pågår och förberedelserna inför toppmötet i Laeken, ett halvtidsmöte som erbjuder ett tillfälle att utvärdera de framsteg som gjorts sedan Tammerfors och som ger - hoppas jag - en ny impuls till de insatser som gjorts för att förverkliga vårt program. Denna debatt öppnar sig slutligen för det medellånga perspektivet, nämligen regeringskonferensen som kommer att äga rum år 2004, med unionens utvidgning som bakgrund. Vissa av de frågor som har uppkommit - framför allt när det gäller Europaparlamentets roll på området för rättsliga och inrikes frågor och skyddet av medborgarnas grundläggande rättigheter inom det europeiska rättsliga området - kommer att vara högst närvarande i denna debatt.
Utifrån de frågor som ställdes av Boumediene-Thiery skall jag försöka svara på frågorna från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor.
Den första frågan rör en principfråga: det mål om skyddet av medborgarna som fastställs i Amsterdamfördraget, och som har satts högst upp på unionens politiska dagordning på grund av tragiska aktuella världshändelser, men även planerade händelser som rycker allt närmare, såsom utvidgningen. Kan detta mål vara till nackdel för de grundläggande rättigheter som anges i stadgan om de grundläggande rättigheterna? Självklart inte. Kommissionen är mycket angelägen om att de förslag som har lagts fram för att garantera inre säkerhet och unionsmedborgarnas skydd skall vara väl avvägda och proportionerliga och att de skall ingå i ett värdesystem där rättsstatens principer är centrala.
Först och främst finns det ett antal rättsakter av nästan konstitutionell karaktär som garanterar dessa rättigheter i Europeiska unionen, och som systematiskt omnämns i de förslag som läggs fram av kommissionen. Detta gäller Europakonventionen om de mänskliga rättigheterna, men även stadgan om de grundläggande rättigheterna. Dessa rättsakter gäller för unionens lagar, men även de nationella lagarna.
Dessutom tror jag att det är nödvändigt att påpeka att unionens mål i fråga om skydd av medborgarna inte bara överensstämmer med de grundläggande rättigheter som finns förtecknade i stadgan om de grundläggande rättigheterna, utan också att de stöder sig på dessa rättigheter. Rekommendationerna i betänkandet av Watson om demonstrationer som organiseras i samband med Europeiska rådets möten är i det avseendet välkomna. De är rimliga rekommendationer som i våra ögon tycks utgöra en balans mellan å ena sidan medborgarnas yttrandefrihet och det fulla utövandet av den grundläggande rättigheten att demonstrera, och å andra sidan kravet på att inte lämna fältet fritt för dem som i realiteten säger nej till en demokratisk debatt och tror sig kunna förmedla sina budskap genom våldsamma konfrontationer med ordningsmakten.
När det gäller rekommendationen att faktiskt inleda en dialog om globaliseringens inre och yttre inverkan kan jag tala om att denna fråga kommer att väckas i ett meddelande som kommissionen skall lägga fram i januari nästa år om de yttre aspekterna av politiken för hållbar utveckling.
När det gäller den andra punkten - dvs. eventuella undantagsåtgärder, vilket togs upp av den ärade ledamoten Boumediene-Thiery - tror jag inte att man kan säga att Europeiska unionen har slagit in på den vägen för att bemöta terroristhotet. Jag vill återigen påpeka att det i viss mån är brådskande att fatta beslut, framför allt att vidta åtgärder som förstärker det polisiära och rättsliga samarbetet mot de mest allvarliga formerna av brott mot våra fri- och rättigheter, värderingar och institutioner, men jag tror inte att de initiativ som tagits eller föreslagits på Europeiska unionens nivå kan beskrivas som undantagsåtgärder, dvs. åtgärder som avviker från väsentliga principer till följd av exceptionella omständigheter.
Nej, de åtgärder som föreslagits är grundläggande åtgärder som visserligen har vidtagits under exceptionella omständigheter, men som inte är improviserade och som faktiskt följer de mandat som våra regeringar och nationer gav oss när de antog Amsterdamfördraget. Jag vill dra fördel av detta tillfälle för att glädja mig åt och gratulera det belgiska ordförandeskapet till att ha lyckats, i går i Rom, med att konsolidera de beslut som fattats av rådet (rättsliga och inrikes frågor), i den bemärkelsen att man antog ett rambeslut mot terrorism och ett rambeslut om en europeisk arresteringsorder.
Föredragandens förslag om att inkludera en klausul om tillfällig giltighet, eller en klausul om översyn, är intressant med hänsyn till den föreslagna principen, nämligen kravet på att effekterna av ett antaget förslag skall bedömas i förhållande till det mål som eftersträvats.
Den tredje punkt som framhålls handlar om förseningarna i genomförandet av målen från Tammerfors. Den riktar sig till alla institutioner och myndigheter som är ansvariga för att genomföra det program som fastställdes i Tammerfors. Den senast utgivna resultattavlan från kommissionen innehåller en första utvärdering av de framsteg som gjorts. Förseningar har noterats, framför allt på vissa områden som asyl och invandring och minimiharmonisering av straffrättsliga påföljder. Den halvtidsutvärdering som skall göras, som ni vet, vid Europeiska rådets möte i Laeken, är således en avgörande etapp. Det blir ett tillfälle för att kontrollera att de åtaganden som gjordes i Tammerfors, och som upprepades den 21 september, tar sig uttryck i en verklig vilja hos medlemsstaterna att gå framåt. Detta blir också ett tillfälle att ta lärdom av den framgång som uppnåtts och de svårigheter som har uppstått fram tills nu. Att omvärdera målen från Tammerfors och, framför allt, att ifrågasätta de fastställda tidsfristerna, skulle leda till en kris när det gäller allmänhetens förtroende för ett politiskt projekt, som alla upplever som nödvändigt och prioriterat oavsett de svårigheter som kvarstår.
I dag har vi också behov av såväl en vilja som en metod för att inte svika allmänhetens legitima förväntningar, men inte heller de män och kvinnor vilkas yrke det är att skydda vår frihet, garantera vår säkerhet och verka för ett mer lättillgängligt rättsväsende.
Det möte i ministerrådet (rättliga och inrikes frågor) som ägde rum förra veckan gjorde det möjligt att få fram uppmuntrande resultat i fråga om medlemsstaternas vilja att se till att deras handlingar stämmer överens med deras åtaganden. Men det var också en illustration på alla de begränsningar, ja även tvetydigheter, som utmärker den beslutsprocess som är helt och hållet underkastad enhällighetsregeln. I Laeken kommer kommissionen att betona det faktum att betänkligheterna mot att gå framåt bara är möjliga att övervinna om man börjar med att spruta in en ny dos politisk vilja. Men toppmötet i Laeken kommer också att bli ett tillfälle - eftersom stats- och regeringscheferna ger sig in i en mer allmän debatt om Europas framtid - att upprätta ett samband mellan framsteg som gjorts, framsteg som återstår att uppnå och framtiden för unionen och unionens funktionssätt. Diskussioner bör inledas om hur nästa regeringskonferens skulle kunna föreslå institutionella förändringar och reformera beslutsmekanismerna, på ett sådant sätt som är nödvändigt för att vi fullt ut skall kunna förverkliga området med frihet, säkerhet och rättvisa.
Den fjärde frågan rör harmoniseringen på det straffrättsliga området. Jag vill först och främst påminna om att harmoniseringen av den väsentliga straffrätten specifikt åsyftas av fördraget. Målet med denna harmonisering är inte att möjliggöra ömsesidigt erkännande - målet är snarare att se till att unionens medlemsstater kämpar på ett samordnat sätt, på samma sätt och med hjälp av påföljder av motsvarande grad mot fenomen som påverkar alla länder i unionen. Det handlar om ett redskap som skall komplettera ömsesidigt erkännande av rättsliga avgöranden.
Som jag alltid har sagt och upprepar återigen i dag skall man självklart harmonisera med urskiljning och endast där det behövs. Vid Europeiska rådets toppmöte i Tammerfors räknade man upp de sektorer där ett sådant närmande har visat sig vara nödvändigt. Alla dessa områden är föremål för initiativ från medlemsstaterna eller förslag från kommissionen. Flera av dem har antagits, andra är på god väg att antas och jag tror mig kunna säga att vi snart kommer att ha en gemensam arsenal som ligger i linje med detta mandat.
När det däremot gäller processrätt har jag redan haft tillfälle att tala om att kommissionen planerar att lägga fram ett meddelande i den frågan, vilket har blivit än mer nödvändigt mot bakgrund av den mycket intressanta politiska debatten om en europeisk arresteringsorder.
Syftet med ett sådant meddelande skulle vara att klargöra gemensamma normer för skydd av individuella rättigheter i straffrättsliga processer, ur ett antal synvinklar, rättigheter som följer av konventionen om de mänskliga rättigheterna och rättspraxisen i domstolen i Strasbourg. Ett sådant tillvägagångssätt skulle bidra till att förstärka det ömsesidiga förtroende - i dagens union och senare i ett EU som har utvidgats till 25 eller 30 medlemsstater - som uppbyggnaden av det europeiska rättsliga området grundas på.
Den femte punkten avser det demokratiska underskott som fortfarande finns inom unionen på områden som hör till rättsliga och inrikes frågor. Frågan har två sidor, eftersom den både avser er institutions roll i beslutsprocessen på området för rättsliga och inrikes frågor och ett gott utövande av era befogenheter. Viktigt är att vår vilja att gå vidare på vägen mot att uppnå våra mål sammanfaller med förbättrade demokratiska och rättsliga kontroller.
Jag måste i första hand säga att kommissionen under de två senaste åren har varit mån om att underrätta Europaparlamentet och göra er så delaktiga som möjligt när det gäller utformningen av kommissionens strategiska riktlinjer och initiativ. Men faktum kvarstår att parlamentets deltagande, inte bara i utarbetandet av unionens strategi men också i genomförandet av den, är en punkt som måste fördjupas och som kommissionen anser vara avgörande i de framsteg som återstår att förverkliga.
En källa till ständiga svårigheter är att foga samman de frågor som hör till den första pelaren och de medel som anses tillhöra den tredje pelaren. Denna situation medför dessutom risker för att beslutsprocessen blockeras, risker som även när de har övervunnits - till priset av konstgjorda uppdelningar mellan rättsakter som egentligen har samma ändamål - gör att unionens agerande blir svårt att uppfatta för medborgarna. Därför välkomnar jag rådets rekommendation om straffrättsliga påföljder och gemenskapsrätten, som kammaren antog den 15 november i år och som uppmanar till att gemenskapen bör bli behörigt åtminstone när det gäller rättsligt samarbete på det straffrättsliga området.
När det gäller parlamentets tillgång till känslig information som innehas av kommissionen, vilket är ett av de praktiska villkoren för att er institution skall kunna utöva sin kontrollfunktion på ett bra sätt, måste jag påminna om att våra båda institutioner har ett ramavtal, daterat den 5 juli, och att kommissionen kommer att tillämpa det till fullo.
Boumediene-Thiery ställer slutligen frågan om förstärkning av kandidatländernas institutionella kapacitet. I de rapporter som vi har offentliggjort och i de återkommande utvärderingar som vi gör av förbättringen av kandidatländernas kapacitet anser jag att vi har varit medvetna om detta och att vi har redogjort tillräckligt för vår utvärdering av vart och ett av kandidatländerna.
Herr talman, mina damer och herrar! Det förstärkta samarbetet mellan unionen och Förenta staterna på området för kampen mot terrorism anser jag är en bra illustration på hur omöjlig den europeiska dimensionen i dag är att skilja från varje internationell insats som sätts in mot gränsöverskridande fenomen och som syftar till att vara heltäckande och effektiv. Självklart är detta samarbete fortfarande ganska färskt. Det skapar problem, framför allt när det gäller garantin för att principerna i vår europeiska rätt följs till fullo, även den internationella rättens principer. Genom utvecklingen av denna europeiska dimension ser jag en chans att framhålla våra värderingar och principer, snarare än att vi skulle offra våra principer på samarbetets altare.
För att avsluta, fru ordförande, herr talman, mina herrar ministrar, mina damer och herrar ledamöter: inför vår tids utmaningar och brännande frågor måste unionens svar vara väl övervägt men snabbt, öppet men effektivt, utvecklingsbart men samordnat. Det är enligt dessa riktlinjer som jag ser på framtiden för det omfattande arbete som ett område med frihet, säkerhet och rättvisa innebär och som jag avser att fullfölja de samarbetsförbindelser som inleddes med Europaparlamentet för två och ett halvt år sedan. Jag är personligen mycket tacksam för att alla ledamöter i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor är angelägna om dem, framför allt utskottets ordförande Graham Watson, som jag vill tacka särskilt.

Pirker
Herr talman, herr kommissionär, herr minister! Låt mig utifrån det stora antal betänkanden som skall diskuteras göra en grundläggande kommentar liknande den som kommissionär Vitorino gjorde. Om vi i all korthet blickar tillbaka på det gångna året kan vi klart och tydligt konstatera att vi har gjort sällan skådade framsteg på området inre säkerhet, och detta gäller även före den 11 september. Vi har slagit fast de politiska riktlinjerna på området invandrings- och asylpolitik, vi har utarbetat detaljerade regler, vi har såväl vidtagit åtgärder mot en illegal invandring som förberett ett intensivt rättsligt samarbete på dessa områden, och efter långa diskussioner har vi till och med antagit ett direktiv om penningtvätt. Det har varit ett tungt arbete, men de framsteg som har gjorts är ändå ett bevis för vad vi har lyckats med. Framför allt har detta kunnat ske tack vare det goda samarbetet mellan parlamentet och kommissionen, som har lett arbetet mot dessa framgångar på ett mycket noggrant sätt. Hjärtligt tack, kommissionär Vitorino!
Efter attackerna mot New York och Washington den 11 september har vi nått ytterligare och näst intill dramatiska framgångar. Det verkar som att ministrarna i medlemsstaterna - justitieministrarna lika väl som inrikesministrarna - äntligen har vaknat. Resultatet är alltifrån ett antiterrorpaket i kombination med gemensamma undersökningsgrupper i Europol till den europeiska arresteringsordern, och i detta sammanhang vill jag uttryckligen gratulera premiärministrarna Berlusconi och Verhofstadt som fick till stånd ett enande som äntligen kunde göra det möjligt att genomföra en europeisk arresteringsorder.
Åtgärdspaketet sträcker sig ända till frysning av pengar och andra förmögenhetsvärden i misstänkta organisationer, eftersom detta är ett sätt att strypa livsådern för terrorismen och andra kriminella organisationer. Dock har det även förekommit nya överläggningar om sådant som indirekt skulle kunna leda till ökad säkerhet, exempelvis de senaste diskussionerna som vi har fört här och i vilka vi kräver att visum precis som uppgiften om uppehållstillstånd i framtiden skall fungera som ett självständigt dokument som på ett entydigt sätt fastställer identiteten. Detta innebär ökad säkerhet, ett mervärde som vi vill uppnå i och med denna diskussion.
Vad det hela handlar om är dock att vi nu måste utöva tryck för att få medlemsstaterna att snabbt vidta alla de åtgärder som vi har beslutat om. Jag vill dock även ta tillfället i akt för att peka på saker som har haft en mindre positiv utveckling. Detta rör, som alltid, arbetssituationen här i kammaren. Samarbetet med rådet lämnar mycket i övrigt att önska. Allt fler dokument lämnas in för sent eller inte alls, vilket i förlängningen leder till fantomdiskussioner i parlamentet och i utskotten. Ofta glänser rådet med sin frånvaro i viktiga möten i utskotten men även i plenum. Ett praktexempel på detta var i måndags, då utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor sammanträdde enbart för att i detta avseende debattera viktiga frågor om den europeiska arresteringsordern, samarbetet med USA där det bland annat handlade om en brevväxling mellan president Bush och kommissionens ordförande Prodi. Rådet glänste med sin frånvaro, skriftlig information för diskussionerna saknades. Detta är milt sagt oacceptabelt vad gäller situationen kring samarbetet här.
Var och en inser att även tidsplanerna ligger till grund för en omöjlig arbetssituation. Allt oftare får vi dokumenten i sista stund. Så här får det inte gå till. Låt oss göra snabba framsteg, som dock måste vara förbundna med kvalitet.
(Applåder)

Paciotti
Herr talman! Jag gratulerar kommissionär Vitorino och föredragandena Boumediene och Hazan, vars betänkande godkändes enhälligt av utskottet och utskottsordförande Watson, vars betänkande om säkerhet vid internationella toppmöten är skrivet med känsla för juridiska detaljer och politiskt omdöme. Det är ett betänkande som tvingar oss att fundera över nödvändigheten att formulera politiska lösningar på de problem som skapas av globaliseringen för att bidra till det internationella samfundets politiska, sociala och ekonomiska framsteg och för att besegra våldet. Alltför mycket våld har förekommit vid demonstrationerna mot globaliseringen, vid några tillfällen har det även brukats alltför mycket våld mot demonstranterna och till och med mot de gripna, som vid de dramatiska händelserna i Genua där en ung man dog sedan han träffats under ännu ej klarlagda omständigheter. Lyckligtvis finns det i mitt land ett oberoende rättsväsende, som ännu är i stånd att skipa rättvisa, även om den blir postum. Det har varit alltför mycket våld, alltför många kränkningar av de normer och principer som ligger till grund för Europeiska unionen.
Inför dessa alarmerande händelser kan vi inte göra avkall på respekten för de grundläggande rättigheter som vi högtidligt proklamerar och som vi kräver av tredje land som kanske just har övergått till demokrati att de skall respektera. Även i dag när vi står inför terrorismen måste vi komma ihåg att dessa rättigheter i Europa har erövrats till priset av svåra prövningar. Det kan inte vara så att de bara gäller på helgdagar och i lugna tider. De finns för att ge oss skydd i svåra och farliga tider. Samtidigt som vi är redo att försvara oss mot terroristerna, dessa fiender till mänskliga rättigheter, med alla legitima medel avvisar vi därför, trots kraftiga påtryckningar från auktoritativt håll, varje frestelse att använda medel som skulle innebära att vi avlägsnar oss från den kulturnivå som vi är stolta över. Ändamålen helgar inte medlen, i synnerhet inte när det är medlen - respekten för varje människas grundläggande rättigheter och vår vägran att göra åtskillnad mellan medborgare och icke-medborgare - som utgör kärnan i våra demokratier.
Under Europaparlamentets innevarande valperiod håller vi på att bygga rättigheternas Europa. EU:s stadga för de grundläggande rättigheterna har antagits och betydande framsteg har gjorts i inrättandet av området med frihet, säkerhet och rättvisa. Vi ligger efter i fråga om asyl och immigration men vi har gjort framsteg när det gäller civil- och straffrättsligt samarbete samt polissamarbete. Medlemsstaternas dröjsmål med att ratificera de konventioner som har antagits av rådet bidrar till att visa varför det är nödvändigt att använda gemenskapsmetoden även för frågor inom den så kallade tredje pelaren. Förstärkandet av Europol, inrättandet av Eurojust, gemensamma utredningsgrupper och bekämpandet av penningtvätt är bara några av de fastställda mål som fortfarande väntar på att genomföras.
Blodbadet den 11 september har skyndat på förslaget till rambeslut om en gemensam definition av terroristbrott och om en europeisk arresteringsorder. Efter ett obegripligt motstånd, som jag beklagar, från min egen regering håller även det sistnämnda projektet på att förverkligas och jag hoppas att min regering inte skall låta landet lida för dess motsättningar i denna fråga. Hur som helst, lyckligtvis håller vi verkligen på att närma oss Europeiska unionen som ett område med frihet, säkerhet och rättvisa.

Watson
Herr talman! Jag vill särskilt tala om rådets uttalande, som vi förväntar oss, om samarbete mellan EU och Förenta staterna och samarbete i kampen mot terrorism. Händelserna den 11 september var ett hemskt angrepp och vi var tvungna att reagera omedelbart. Vi får emellertid inte förblindas och glömma bort att terrorism har varit ett problem i vår världsdel under många år. Efter den 11 september kommer jag ihåg att Hans Gert Poettering sade under en minnesvärd diskussion, att " vi är alla amerikaner" , men sedan dess har lärt oss att vi först måste vara européer. Jag välkomnar rådets (rättsliga och inrikes frågor) överenskommelse i helgen om ett rambeslut om bekämpning av terrorism. Jag välkomnar rådets erkännande av en rättslig grund på unionsnivå för spärrande av medel för grupper som kopplas till terrorism och, i synnerhet, gårdagens överenskommelse mellan rådets ordförande Guy Verhofstadt och premiärminister Berlusconi om en europeisk arresteringsorder.
Europeiska unionen har skapat ordning och reda. Europeiska unionen har visat sin förmåga att handla. När man skall bekämpa terrorism, måste man hitta den svåra balansen mellan våra medborgares säkerhetsbehov och de rättigheter och friheter som gör demokratin till vad den är. Europeiska unionen har visat att den kan vara hård mot terrorism och ändå följa sina fördrag och de värderingar som stöder dem. Europeiska unionen har insett att terroristnätverken sträcker sig bortom dess gränser, och att vi måste samarbeta mellan demokratierna - i synnerhet över Atlanten.
Nästa steg måste vara ett avtal med Förenta staterna om bättre samarbete. Artiklarna 24 och 28 i EU-fördraget ger oss möjligheter att sluta avtal om polisiärt och rättsligt samarbete i brottsfrågor med våra vänner i Nordamerika. Vi noterar att det skett en brevväxling mellan president Bush och Verhofstadt - omkring 40 amerikanska förslag om vad vi kan göra för att förbättra vår förmåga att bekämpa terrorism. Huvuddelen av dessa kan uppnås, vilket jag också tror har skett. En del av dem ger upphov till bryderier, eftersom det ser ut som om Förenta staterna ber om saker som inte är ett krav enligt deras egen lagstiftning, t.ex. bevarande av trafikuppgifter. Andra förslag belyser skillnaderna i den rättsliga kulturen mellan våra demokratier.
Under ett besök i Washington D.C. förra veckan, fick jag till min förfäran veta - genom samtal med senatorer, kongressledamöter och förvaltningstjänstemän - att Förenta staternas Patriot Act, som antogs för att bekämpa terrorism, verkar vara diskriminerande mot icke-amerikanska medborgare. Vi måste, tillsammans med våra amerikanska vänner, reda ut hur detta egentligen påverkar medborgare från Europeiska unionen. Jag blev också överraskad vid senatens rättsliga utskotts utfrågning av justitieminister John Ashcroft när det gällde det sätt på vilket förslaget till militära rättegångar - den verkställande ordern från presidenten - skulle göra det möjligt att hålla hemliga utfrågningar, att åklagaren kan undanhålla bevismaterial från försvaret, att svarandena inte nödvändigtvis får rätt till en oberoende advokat eller ett enskilt samtal med sin advokat, och det sätt på vilket en dom - inklusive en dödsdom - kan godkännas av juryn genom två tredjedelars majoritet. Även om vi skulle kunna nå en överenskommelse om ett utlämningspaket i vilket Förenta staterna inte tillämpar dödsstraff, skulle bestämmelserna i Europeiska konventionen om mänskliga rättigheter - som alla våra medlemsstater har undertecknat och på vilken unionen stöder sig - förhindra utlämning av misstänkta om de skall ställas inför rätta i denna typ av militära domstolar.
Här - i Europa - har vi utvecklat ett förhållningssätt som grundas på internationell rätt. Vi vill ha en permanent internationell brottsdomstol för att pröva de som misstänks för brott mot mänskligheten, och vi har uppmanat amerikanerna att tillmötesgå våra syften. Vi inser att demokratier måste samarbeta i kampen mot terrorism och andra former av allvarliga gränsöverskridande brott. Jag fruktar att vi - om Förenta staterna fullföljer idén med militära domstolar - anammar olika idéer. Vi måste klargöra detta för justitieminister Ashcroft under hans besök i Europa senare i veckan.

Frassoni
Herr talman! Ett av de intryck som dröjt sig kvar längst hos dem som blivit offer för våldet i Nice, Göteborg eller Genua är maktlöshet, framför allt gentemot de nationella myndigheterna. Det blir allt vanligare att dessa stänger gränserna på ett urskillningslöst och lagstridigt sätt, utvisar medborgare utan en prick i brottsregistret - nyligen råkade en svensk medborgare, medlem av en icke-statlig organisation, ut för detta och blev just i dessa dagar utvisad från Belgien utan verklig motivering - arresterar försvarslösa demonstranter och utsätter dem för oacceptabel behandling, om inte rent av tortyr och fruktansvärda övergrepp som i Genua.
Hur kan det vara möjligt att det inte går att göra något åt detta? Hur kan det vara möjligt att detta Europa - med alla diskussioner om rättigheter, om respekt för oliktänkande och demonstrationsfrihet och med allt detta tal om medborgarnas Europa - inte kan handla vid sidan av nationella rättsväsen? Förtjänsten med betänkandet av Watson är just den att det anger vilken väg vi bör gå för att Europa inte längre skall vara stumt. Den uppriktiga förklaringen att man flera gånger har brutit mot Schengen och att detta inte får inträffa fler gånger, den fara för individens frihet som utgörs av hemliga svarta listor som sammanställts i strid mot lagen, behovet av sanktioner, även med internationella rättsakter, mot oproportionerligt bruk av maktmedel från ordningsmaktens sida, förbudet mot att behandla medborgare från andra medlemsstater annorlunda än det egna landets medborgare: allt detta finns i betänkandet av Watson och utgör arbetsplanen för detta parlament som till skillnad från andra parlament, i medlemsstaterna, i dessa frågor lyckas finna en verkligt gemensam anda. Jag hoppas även att detta skall vara kommissionens program, och jag hoppas att vi med denna arbetsplan skall kunna undvika de rysligheter som vi fick bevittna i Nice, Göteborg och Genua, och att den skall vara ett konstruktivt bidrag till alla de åtgärder man håller på att vidta mot terrorismen.

Di Lello Finuoli
Herr talman! Jag önskar endast yttra mig om förslaget till avtal mellan Europeiska unionen och Förenta staterna när det gäller frågan om utlämning. Den 7 december 2000 undertecknade och tillkännagav vi i Nice stadgan om de europeiska medborgarnas rättigheter. I artikel 2 i kapitlet om värdighet står det klart och tydligt att ingen får dömas till döden eller avrättas. Stadgan skiljer alltså på de två sakerna och hävdar att för oss europeiska medborgare är förbudet mot att avrättas inte tillräckligt utan det krävs även ett förbud mot att dömas till döden.
Nu är det alltså så att vi ger oss in i ett samarbete med Förenta staterna som håller fast vid dödsstraffet, dömer till döden och verkställer dödsstraff, har ett rättssystem som använder sig av militärdomstolar, där tusen araber hålls fängslade utan åtal och utan försvar och vi skall rösta om en gemensam resolution med de andra grupperna - vi kommer naturligtvis att rösta mot - i vilken det sägs att utlämning kan medges förutsatt att Förenta staterna garanterar att inte verkställa dödsstraff, detta innebär att Förenta staternas domstolar visst kan utdöma dödsstraff bara de sedan avstår från att verkställa dem, och detta i öppet förakt för den stadga om medborgerliga, mänskliga och grundläggande rättigheter som vi har framhävt så starkt den senaste tiden.
Vi håller på att öppna en oerhörd bräsch i vårt försvar mot dödsstraffet. Vänner i folkpartiet, vänner bland de gröna, bland socialisterna, bland de engelska liberalerna - se upp! Vi håller på att godkänna att vi kan utlämna våra medborgare till att dömas till döden i Förenta staterna även om detta land sedan förbinder sig att inte verkställa domen. Det är en fullständig brytning med vår tradition, det är en fullständig brytning med våra åtaganden! I dag har vi lyssnat till kommissionär Vitorino, vars tal var fullt av hänvisningar till våra värderingar, till våra principer. Nåväl, vilka är våra värderingar och våra principer? Utlämning till ett land som dömer europeiska medborgare till döden? Jag vädjar till er känslighet men även till er moraliska anständighet. Vi måste rösta mot denna resolution!

Angelilli
Herr talman! Jag anser att det arbete som utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor har utfört för att öppna en debatt inom unionens medlemsstater för att garantera största möjliga säkerhet vid Europeiska rådets möten och andra arrangemang som kan ha jämförbar verkan är mycket värdefullt. Efter händelserna den 11 september har dessa frågor naturligtvis fått en helt annan aktualitet. Det oaktat kvarstår både skälen till att dessa toppmöten organiseras och många av de fredliga demonstranternas motiv.
Det är framför allt viktigt att man fortsätter att hålla regelbundna internationella toppmöten, och där det är möjligt bör de utvidgas till att omfatta företrädare för tredje världen, som vid G8-mötet i Genua. Det är i själva verket endast genom diskussioner, möten och framför allt planering av en politik som verkligen är inriktad på samarbete och utveckling som det är möjligt att övervinna fattigdomen och marginaliseringen i stora delar av världen. Just därför delar vi inte de extrema åsikterna hos de demonstranter som även i Genua ifrågasatte värdet av dessa toppmöten.
Sedan har vi även motiven hos de så kallade icke globala rörelserna, motiv som även fortsättningsvis kommer att vara aktuella och viktiga. Motiven för dem som föreställer sig en utvecklingsmodell som tar större hänsyn till människorna och miljön, de som föreställer sig ett mera rättvist samhälle där rikedomen fördelas mera jämlikt. Därför måste vi glädjas åt den innovativa metod som introducerades av den italienska regeringen just för toppmötet i Genua, där en serie förberedande samtal hölls med ledarna för demonstranterna i syfte att göra deltagandet i själva toppmötet mera demokratiskt.
Det är däremot viktigt att slå fast att man inte kan ha någon tolerans med de våldsamma demonstranterna. I både Nice, Göteborg och Genua har det även bland politikerna funnits de som har gripits av frestelsen att finna ursäkter för det våldsamma agerandet. Man måste i stället alltid ha modet att ovillkorligt fördöma dem, också av den anledningen att vid sidan av skälen för de som regerar och de som demonstrerar finns skälen hos den tysta majoriteten av europeiska medborgare, som kräver konkreta svar på de problem som diskuteras även vid dessa toppmöten. Att dessa diskussioner förs beror även på stimulans från demonstranterna, men utan de överdrifter och det våld - vilket vi tyvärr har bevittnat med smärta - som fullständigt har ödelagt staden Genua.
Slutligen vill jag påminna om skälen hos de många män och kvinnor i ordningsmakten som på hela Europas territorium varje dag, ofta med inadekvata hjälpmedel, försöker ingripa i de små och stora nödlägen som orsakas av den allmänna ordningen och brottsligheten. Om någon av dem har gått till överdrift, vilket även inträffade i Genua, bör denne identifieras och bestraffas i varje enskilt fall utan att man för den skull stämplar en hel kategori som brottslingar. Detta skulle på ett orättvist och oförtjänt sätt drabba människor som ofta riskerar livet för att skydda samhället.
Till sist vill jag gratulera den italienska regeringen och premiärminister Silvio Berlusconi och den belgiska premiärministern till det viktiga avtal om en europeisk arresteringsorder som de slöt i går. Det är min förhoppning att detta skall vara det första steget mot en europeisk harmonisering i rättsliga frågor och framför allt en första viktig förutsättning för en europeisk politisk konstitution till försvar för samtliga europeiska medborgares rätt till säkerhet, frihet och rättvisa.

Krarup
Det är viktigt att få perspektiv på denna mycket breda debatt, och det är terrorismen som utgör perspektivet. I dag kan vi namnge världens farligaste terrorister. Det som länge har stått klart för en del har nu efter de senaste veckornas och månadernas krigshandlingar blivit uppenbart för alla och envar. De terrorister som mest målinriktat och effektivt härjar på vår jord och hotar världsfreden är USA:s och Israels regeringar. Dessa två samarbetande regeringar använder dagligen sin enorma militära mördarteknologi för att skapa en mycket mer omfattande förstörelse än de oräkneliga andra terroristerna i världshistorien. De militärtekniska gräsligheterna är terrorism i dubbel mening. De efterlämnar för det första offren i precis det tillstånd av desperation och maktlöshet som skapar grogrund för bin Ladin-reaktioner. Det är den ekonomiska och militära maktfullkomligheten som skapar terrorism.
Till detta kommer den mentala krigföring som håller på att avskaffa de rättsbegrepp som vi européer vanligtvis betraktar som fundamentet för de värden vi bekänner oss till, och som utgör ett försvar mot just terrorism. USA har för två månader sedan sänt Prodi en lista med fler än 40 olika beslut som USA:s regering anser bör fattas av EU och dess medlemsländer om man vill tillmötesgå USA. Övervakning, kontroll och arresteringar utan försvarare och domstolsprövning, och utlämning av misstänkta för åtal vid militärdomstolar i USA med risk för dödsstraff. Jag är helt enig med Di Lello när det gäller denna sista punkt. Vi måste kraftigt protestera mot varje form av utlämning så länge det finns möjlighet att utdöma dödsstraff och USA inte kan lämna någon garanti för att så inte sker. Det har varit pinsamt att uppleva EU-institutionernas följsamhet inför de krav som går ut på att avskaffa våra rättsbegrepp. Det handlar inte om militärteknik, utan om politik och försvar av rättsbegreppet.

Borghezio
Herr talman! Dokumenten om terrorismen är utan tvivel värdefulla även om vi anser det nödvändigt att ägna större uppmärksamhet åt de farliga, oroande och allvarliga tecknen på antisemitism och angrepp mot judiska institutioner och personligheter, som det senaste ytterst allvarliga angreppet på överrabbinen i Bryssel visar. Dessa tecken är mycket oroande med tanke på ett klimat av passiv tillvänjning till dessa gärningar som härrör från företrädarna för den islamska fundamentalismen i Europas alla länder.
En europeisk arresteringsorder: det är verkligen ett storartat resultat för det liberala Europa! Giuseppe Mazzini och de revolutionärer som 1840 grundade Det unga Europa skulle vrida sig i sina gravar vid tanken på ett Europa som innan det har skaffat sig en demokratisk konstitution redan tänker på en europeisk arresteringsorder. Den behövs säkert för de krissituationer som skapas av terrorismen och brottsligheten men knappast på andra områden. Vi självständighetsanhängare anser att detta är en farlig signal och vi har därför skickat ett öppet brev till alla de rörelser för autonomi och självständighet som kämpar för frihetens princip. Några italienska kolleger har tagit till orda för att fördöma vår regerings handlande när det gäller händelserna i Genua. Därför vill jag påminna om de allvarliga brottsliga gärningar och de ligistdåd som de falska demonstranterna mot globaliseringen gjorde sig skyldiga till i Genua.

Verwilghen
. (NL) Herr talman, damer och herrar, herr kommissionär! Ingenting är längre säkert i den här världen och för att illustrera det skulle jag kort vilja ta upp det ordförandeskap som Belgien hade förberett. Vi hade nämligen främst inriktat oss på en utvärdering i mellantid av Tammerfors, de beslut och rekommendationer som antogs där och på de fyra prioriteter som vi hade valt ut för vårt ordförandeskap, nämligen ombildandet av pro-Eurojust till Eurojust, kampen mot människohandeln inte bara genom att göra lagarna enhetliga utan även operativa ute på fältet, kampen mot barns försvinnanden och, sist men inte minst, frysandet av kapital.
Vem hade dock i början av vår verksamhet kunnat ana att två händelser skulle bli avgörande för delvis andra val som ordförandeskapet var tvunget att göra? Jag tänker i det sammanhanget mer bestämt på problemen i Göteborg, vilka tvingade oss att som justitie- och inrikesministrar vidta åtgärder både för att garantera yttrandefriheten och för att säkra medborgares, staters och även demonstranters säkerhet.
Vem hade kunnat ana att den 11 september skulle påverka vårt politiska tänkande så djupt, nu när rambeslutet angående kampen mot terrorismen och den europeiska arresteringsordern sett dagens ljus och genomgått en påskyndad utveckling. Det hindrar inte, herr talman, mina damer och herrar parlamentsledamöter, att jag å ordförandeskapets vägnar ber om ursäkt för att ingen från ordförandeskapet var närvarande här i måndags. Ni förstår dock säkert att vi när det gäller den europeiska arresteringsordern, vilken ligger oss mycket varmt om hjärtat och med vilken vi i alla fall vill göra framsteg med, har utnyttjat varje tillfälle att kunna fortsätta med verksamheten på det området, och det med framgång, eftersom genombrottet kom i går och den europeiska arresteringsordern nu är ett faktum.
Jag skall främst inrikta mig på ett antal av era mycket berättigade frågor. För det första möjligheten att uppnå unionens mål, nämligen att ge medborgarna en hög grad av trygghet i ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, med - och det har också tydligt uttryckts av de olika talare jag hört här - fullständig respekt för de grundläggande rättigheterna såsom de formulerats i den europeiska stadgan om de grundläggande rättigheterna. Rådet erkänner att det är enormt viktigt att helt respektera de grundläggande rättigheterna inom alla områden av dess verksamhet, främst inom områden med anknytning till garanterandet av medborgarnas säkerhet. Jag vill illustrera den här frågan med hjälp av två aktuella exempel som jag vet även har varit föremål för häftiga diskussioner i ert parlament. Jag syftar främst på rambesluten avseende definition av terrorism och införandet av den europeiska arresteringsordern.
I svaret på det terroristiska hotet handlar det om att snabbt vidta ändamålsenliga åtgärder för att visa att medlemsstaterna verkligen kan agera gemensamt. Det handlar också om att garantera en snabb beslutsprocess, varvid respekt för och fortsatt vaksamhet över medborgarnas fri- och rättigheter står centralt. De verksamheterna har utförts i ett mycket högt tempo men ingen, och det vill jag understryka här, ingen har någonsin varit beredd att ge upp texternas kvalitet i utbyte mot ett snabbare antagande. Genom mycket hårt arbete de senaste tre månaderna har vi lyckats iaktta detta riktiga strävande och i det avseendet är jag mycket nöjd över de insatser som gjorts av personerna i artikel 36-kommittén. Jag förstår förresten den oro som vissa uttryckte i början då de såg vår verksamhet i sammanhang med det offentliga uppslag med avseende på säkerhet som uppstod efter den 11 september. Jag förstår att den oron ibland spelade en tydlig roll under förhandlingarna. Jag förstår den rädslan och jag beundrar vaksamheten men resultatet av verksamheterna och kompromisserna vid rådet den 6 och 7 december visar att rådet aldrig haft för avsikt att offra rättigheterna i den europeiska stadgan och jag tror att det här är det enda resultat som räknas.
I rambeslutet avseende terrorbekämpning finns det tydliga anvisningar för de nationella lagstiftarna, varigenom en onödigt repressiv tolkning omöjliggörs. Skyldigheten att respektera dessa rättigheter, såsom avses i artikel 6 i fördraget, bifogades liksom även verksamheterna vad avser den europeiska arresteringsordern. Inledningen bär spår av ett väl avvägt yttrande från ert parlament som vi tagit hänsyn till. Det politiska uttalande från rådet som tagits med i beslutet fullständigar slutligen dessa försiktighetsåtgärder. Det sägs tydligt att beslutet inte berör personer som handlar i syfte att skydda eller återinrätta de demokratiska värdena och inte heller dem som utövar sin yttrandefrihet, inte ens om de i samband därmed begår överträdelser. Verksamheterna har nu avslutats och i torsdags träffade rådet en politisk överenskommelse angående detta rambeslut.
För den europeiska arresteringsordern finns liknande garantier. Förutom de uttryckliga hänvisningarna till de grundläggande fri- och rättigheterna i inledningen omfattar artikel 1 det sammanhang med artikel 6 i fördraget som jag nyss förklarade för det förra instrumentet. Det är därför inte heller mer än normalt att de femton medlemsstaterna till sist kommit överens om den europeiska arresteringsordern. Förutom den utveckling som lett till en tydlig integrering av de grundläggande garantierna i den europeiska stadgan vill jag bifoga att det är tillrådligt att inte förlora den framtida roll ur sikte som Europeiska gemenskapernas domstol får sig tilldelad för sammanförande av garantier och i synnerhet de grundläggande rättigheterna på rättslig nivå. Med tanke på dess prejudiciella behörighet och med hänsyn tagen till de känsliga förbindelser som straffrätten och de grundläggande rättigheterna av tradition har så är domstolen naturligtvis manad att inta en mycket framträdande funktion, vilken består i att harmonisera de garantier som erbjuds medborgarna.
För att återgå till genomförandet av handlingsplanen för bekämpning av terrorismen så står nu förhandlingarna avseende ett avtal om artikel 38 i fördraget om upprättande av Europeiska unionen för inbördes rättshjälp i brottmål med Förenta staterna, på programmet. Just nu befinner vi oss fortfarande i ett förberedande skede. Det handlar här om en verksamhet av stor betydelse och jag är övertygad om att ni kommer att förbli vaksamma med avseende på skyddet av de mänskliga rättigheterna i det sammanhanget. När det gäller de punkter avseende utlämning som nämns i det här avtalet, skulle jag vilja peka på unionens oföränderliga inställning när det gäller samarbete med länder där dödsstraffet fortfarande är i kraft. Utlämning kan inte ske utan oantastliga garantier att personen inte skall dömas till döden. Rådets ståndpunkt med avseende på de särskilda militärdomstolarna i Förenta staterna för brott som har samband med terrorism är ännu inte fastställd, men jag kan redan nu meddela att vissa delegationer anser att den här situationen kan medföra avsevärda risker i fråga om grundläggande rättigheter och i synnerhet rätten till en rättvis behandling, såsom anges i artiklarna 47 till 49 i stadgan.
Jag vill även kort återkomma till en annan känslig fråga, nämligen möjligheterna att komma överens om de förslag där förhandlingarna just nu kört fast, vilket hindrar att den tidsfrist som fastställts på resultattavlan följs och att området med frihet, säkerhet och rättvisa blir av. Rådet är medvetet om att vissa förhandlingar om de förslag som lagts fram skjuts upp men det är genomgående av opartiska skäl. Jag har inget intryck av att förhandlingarna som sådana kört fast. I stället påpekade rådet att det finns flera skäl till den här fördröjningen och vidtog även de åtgärder som behövs för att se till att de här förhandlingarna kan komma igång igen. Blockaderna utgör utan tvekan en av de saker som skall diskuteras i Laeken och jag tror att det där skall ges en injektion till utvärderingen av Tammerfors och mer bestämt till den del som vi ännu inte har kunnat göra några riktiga framsteg med, vilket vi dock borde ha gjort.
Låt mig samtidigt peka på de stora framsteg som gjorts i rättsliga frågor på den mycket korta tid som vi nu varit aktiva. Jag tror att vi fortfarande måste göra några kvantitativa och kvalitativa insatser, men jag upprepar att allt finns på plats för att uppnå detta, nämligen harmonisering av lagar, ömsesidigt erkännande av rättsliga beslut och även skapandet av ett antal europeiska aktörer. På alla dessa nivåer har konkreta och avgörande framsteg gjorts under 2001. Rambesluten om människohandel och terrorbekämpning vad gäller harmonisering, den europeiska arresteringsordern vad gäller det ömsesidiga erkännandet och Eurojust när det gäller aktörerna är också saker som visar att vi gjort avsevärda framsteg och att vi måhända i framtiden skall kunna tänka på en verklig europeisk straffrättslig politik.
I min kollega Antoine Duquesnes namn, ordförande i rådet (rättsliga och inrikes frågor), vill jag även informera er om hur det går i de ärenden som jag vet är värdefulla för er, nämligen asyl och invandring. Jag har redan sagt att framstegen på det området inte uppfyllt våra förväntningar. Trots det måste vi vara objektiva. Under årets gång har det skett ett genombrott. Både det svenska och det nuvarande belgiska ordförandeskapet har engagerat sig för att göra framsteg i samband med dessa, som ni vet, känsliga frågor. Dessa insatser var inte resultatlösa. Diverse grundtexter såsom viseringsförordningen och Eurodac-förordningen, direktivet om tillfälligt skydd och den europeiska flyktingfonden kunde därigenom godkännas. Det står dock klart att om vi på något sätt vill följa de tidsfrister som vi ålagts genom fördraget, men även genom toppmötet i Tammerfors, så måste vi fortsätta vårt engagemang och ännu tydligare visa att ämnen såsom hantering av migrationsströmmar, asylpolitik och återförening av familjer nödvändigtvis måste ha en europeisk dimension. Jag tror att vi på det området måste göra ännu större insatser men var säkra på att justitie- och inrikesministrarna vill det lika mycket som ni.
Låt mig, herr talman, helt kort behandla ett annat ämne som också tagits upp litet, nämligen frågan om det vid antagandet av åtgärder tas någon hänsyn till det faktum att flera överenskommelser och internationella avtal, särskilt med avseende på förebyggande och bekämpning av den organiserade brottsligheten, inte har ratificerats av medlemsstaterna. Rådet är medvetet om den frågan. Rådets olika forum tar regelbundet upp läget när det gäller ratificeringar och försöker tydliggöra för delegationerna att det är absolut nödvändigt med ett snabbt verkställande av besluten. Ändå inser rådet att varje medlemsstat strävar efter ett ratificeringsförfarande som ansluter till de grundlagskrav som är typiska för varje medlemsstat. Den här frågan står även den på dagordningen inom ramen för utvärderingen av verkställandet av slutsatserna från Tammerfors. Jag är säker på att slutsatserna från toppmötet i Laeken kommer att visa hur viktig rådet tycker att den frågan är.
Rådet har konstaterat att de nationella förfarandena har påskyndats och att ratificeringsförfarandet för vissa instrument nu avslutats av nästan alla medlemsstater, till exempel avtalet om skydd av Europeiska gemenskapens ekonomiska intressen samt de två utlämningsavtalen från 1995 och 1996. Vi kommer att fortsätta engagera oss för att dessa insatser skall ge resultat. Rådet har förresten ägnat särskild uppmärksamhet åt detta vid antagandet av handlingsplanen för bekämpning av terrorism. I handlingsplanen anges diverse instrument, bland annat särskilt den europeiska konventionen om inbördes rättshjälp i brottmål och Förenta nationernas konvention om bekämpande av finansieringen av terrorism. Dessa konventioner måste ratificeras inom noga angivna tidsfrister.
Kvar står naturligtvis frågorna om de demokratiska bristerna inom unionen, där Europaparlamentet väl ändå har ett antal frågor som det regelbundet återkommer till. Inte den absolut nödvändiga demokratiska kontrollen av verksamheter som ingår i den tredje pelaren och särskilt på verksamheten vid Europol och Eurojust.
När det gäller Europol vill rådet allra först betona att från och med 1 maj 1999, det datum då Amsterdamfördraget trädde i kraft, har alla lagstiftningsbeslut som skall antas på grundval av Europol-fördraget lagts fram för yttrande från Europaparlamentet. På det sättet försökte rådet garantera Europaparlamentets kontroll av Europol vad avser lagstiftningsåtgärderna. I samband med styrelsens verksamhet samt även vid Europols operativa verksamheter undersöker rådet just nu sätt och medel för att organisera en ändamålsenlig demokratisk kontroll och samtidigt uppfylla organisationens operativa behov. Flera olika scenarier undersöks. Ett av de problem som måste åtgärdas är de nationella parlamentens engagemang i kontrollerna. Ordförandeskapet har gjort detta till en prioritet. Konferensen Integrated security in Europe som hölls i november, gav upphov till en debatt i syfte att förstärka kontrollen i sektorn. Rådet vill påpeka att den oro som Europaparlamentet uttryckt står överst på dagordningen. Ett noggrant verkställande av sådana mekanismer är dock en invecklad process varvid jämvikten i Europolsystemet inte får förloras ur sikte.
Eurojust skulle å sin sida enligt instrumentförslaget endast få en samarbetande och samordnande roll. Alla beslut fattas av de behöriga nationella myndigheter som behandlar frågorna. Europaparlamentet har dock möjlighet att hållas informerat om Eurojusts verksamhet i den mån verksamheten inte är av operativt slag.
I beslutet om upprättande av Eurojust sägs alltså att parlamentet varje år får motta en verksamhetsrapport i vilken även uppgiftsskydd behandlas. Parlamentet beviljar samtidigt ansvarsfrihet för genomförandet av Eurojusts budget.
Demokratisk brist, också påpekad av Europaparlamentet, nämligen att inte engageras i definitionen av Europeiska unionens strategi i alla dess delar både inom och utanför unionen utan endast hållas fullständigt informerat, inbegripet tillgång till den så kallade känsliga informationen.
Här måste jag säga att rådet noga tillämpar de institutionella fördragsbestämmelserna. I det här sammanhanget tillämpar rådet bestämmelserna i artikel 39 i Fördraget om Europeiska unionen när det handlar om ett förslag eller initiativ som faller under det polisiära eller rättsliga samarbetet i brottmål och artikel 67 i Fördraget om upprättande av Europeiska gemenskapen när det gäller en fråga som faller under avsnitt IV om asyl och invandring på det rättsliga samarbetet i civilrättsliga frågor. Erfarenheten visar att rådet har samrått med Europaparlamentet när kommissionen eller en av medlemsstaterna lagt fram ett förslag eller ett initiativ till rådet. Vid plenarsammanträdena och sammanträdena vid behörigt utskott i Europaparlamentet var rådet förresten närvarande och fick parlamentet ständigt information angående sakernas läge.
Återstår då den sista problematik som jag skulle vilja ta upp angående nödvändigheten av att underrätta Europaparlamentet om viktiga ändringar i förhandlingsprocessen inom rådet, både angående kommissionens lagstiftningsförslag och angående de initiativ som medlemsstaterna utarbetar. Som tidigare sagts så ville rådet engagera Europaparlamentet fullständigt i lagstiftningsförfarandet på gemensam nivå i enlighet med bestämmelserna i fördraget. Det är sant att verksamheten i rådets olika instanser medför ändringar när det gäller andemeningen i vissa delar av de förslag eller initiativ som läggs fram. Det är förresten i överensstämmelse med en gemensam önskan om att hitta lösningar som kan stödjas av alla inom unionen. I praktiken har det visat sig att när Europaparlamentet ännu inte yttrat sig om ett förslag eller ett initiativ så har rådet alltid visat sig berett att ge den efterfrågade informationen, så att Europaparlamentet skulle kunna förvissa sig om åt vilket håll verksamheten utvecklas. Med detta sagt vet rådet att Europaparlamentets ståndpunkter har ett mervärde som skiljer sig från medlemsstaternas då det i sitt yttrande strävar efter att svara mot en annorlunda institutionell logik samt även ge rådet lämpliga element inom ramen för den demokratiska uppgift som det har i uppdrag att utföra. Denna uppgift behöver därför självklart inte bero på verksamhetens utveckling i rådet angående ett visst beslut. Dessutom samråder rådet och Europaparlamentet i enlighet med fördragets bestämmelser om det behövs.
Herr talman! Låt mig, och därmed skulle jag även vilja avsluta den här delen av anförandet, uttrycka min tillfredsställelse som ordförande för det sätt på vilket vi har kunnat samarbeta med Europaparlamentet. Ibland krävdes det att under särskilt svåra omständigheter och på mycket kort tid infordra yttranden om mycket djupgående frågor. Jag tror inte att det funnits några motstycken till det under tidigare ordförandeskap. Aldrig har vi vänt oss till er förgäves. Europaparlamentet har på ett smidigt sätt avgivit yttranden på ibland mycket kort tid. Detta sätt att samarbeta, tillsammans med det samarbete som varit med kommissionen och kommissionären, har gjort det möjligt att ta det viktiga steget mot bland annat den europeiska arresteringsorder som, tror jag, är den viktigaste gemensamma nämnaren eftersom vi på det sättet kan vidta åtgärder på det området som kan jämföras med införandet av euron på det ekonomiska och monetära området. På det sättet har även den europeiska arresteringsordern med avseende på samarbete i rättsliga frågor och ömsesidigt erkännande i brottmål tillkommit. Det är endast möjligt, herr talman, om alla aktörer visar den goda positiva inställning som vi har mött. Det gläder mig därför också att under dessa omständigheter den tidigarelagda årsrapporten i fråga om rättsliga och inrikes frågor har fått en annan dimension än den haft tidigare.

Santini
Herr talman! Låt mig först och främst säga att jag fortfarande anser att detta förfarande i kammaren enligt vilket kommissionären talar efter tre talare och ministern efter sju är bisarrt. Det är ju detsamma som att säga att alla de som talar från och med nu inte ens förtjänar ett svar.
Efter att ha sagt detta - jag instämmer inte men jag anpassar mig - vill jag i synnerhet tala om betänkandet av Watson, som föreslår ett ändamålsenligt och lägligt initiativ för att reglera framtida toppmöten, av alla de slag, när det gäller säkerhet. Det bör sägas att förslaget tog sin utgångspunkt i ett tonläge som avgjort skilde sig från vad som hade krävts av en objektiv analys. Senare har detta rättats till under resans gång. Raka motsatsen till vad som hände med ett parallellt initiativ i kampen mot terrorismen. Med de starka känslorna från den 11 september som utgångspunkt förvandlades det helt plötsligt inte bara till ett tillfälle att få fram en europeisk arresteringsorder utan framför allt för att sätta igång en sannskyldig häxjakt inom den italienska politiska världen. Men om detta kommer min gruppledare, Tajani, att tala utförligt.
Jag övergår nu till betänkandet av Watson, som föreslår att åtgärder för den allmänna ordningen vid viktiga toppmöten måste samordnas. Den iden kom sannerligen lägligt sade jag: så synd att den ofelbart har blivit en förevändning för att inleda en summarisk rättegång om händelser som har inträffat vid tidigare toppmöten, men framför allt en trojansk häst för ett försök att utnyttja situationen partitaktiskt av avgjort nationell karaktär. Allt detta görs genom därtill avpassade ändringsförslag, som kännetecknas av direkta angrepp på den italienska regeringen och dess premiärminister. Inte nog med det utan man tar även upp en förtalskampanj mot den italienska ordningsmakten som anklagas för allvarliga brott och för att ha burit sig åt som Gestapo. Anklagelser som sedan aldrig har verifierats i de talrika undersökningar som hitintills har inletts. Nåväl, detta kränker, bland annat, den italienska statens legitima utrymme för oberoende och suveränitet när det gäller att hantera den allmänna ordningen.
Till dessa kolleger som fortsätter med att förväxla gränserna för den nationella suveräniteten och gemenskapens behörighet vill jag uppriktigt säga - men även med sinnesfrid - att det är dags att sluta upp med dessa försök att förvandla Europaparlamentet till en tvättstuga för den nationella politikens smutsiga byk, men det är även dags att sätta stopp för den utbredda sporten att missbruka ordningsfrågor och utfrågningar till att sätta i gång diskussioner som inte hör hit, och för giftiga angrepp på personer snarare än idéer och politiska ståndpunkter. Jag vill i synnerhet erinra ledamöterna från den italienska vänstern om detta, de nitiska underhuggarna som regelbundet kommer till tals i denna kammare, men även i pressen tack vare partitrogna och föga objektiva journalister. Lyckligtvis har en stor del av detta parlament förstått det. I utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor avvisades nästan samtliga av vänsterns ändringsförslag. Jag förslår detta parlament att göra sammaledes i plenarsammanträdet, och, för att inte vara otydlig, skall jag peka på de farliga punkterna: ändringsförslag 22, 25 och 29 är verkligen kemiska vapen mot sanningen. De måste avvisas, i annat fall ser jag ingen annan råd än att be min samordnare att rösta emot detta betänkande.

Schulz
Herr talman från Regensburg! Det gläder mig att ni har en minut över för Nürnberg. Kollegan Santinis uttalande har visat vad detta handlar om. När vi står här och talar om ett område med frihet, säkerhet och rättvisa i Europa, när vi liksom rådets ordförande talar om en europeisk inrikespolitik, då måste till och med en junker som är sin herre så välbevågen som herr Santini finna sig i att vi berör också den italienska inrikespolitiken. Nu tillhör jag inte den italienska vänstern, utan den tyska vänstern, och jag delar inte Verwilghens och Vitorinos åsikter om vilka resultat från Rom i går som blev ett framsteg.
I går vann vi först och främst en etappseger därför att 14 av EU:s medlemsstater konsekvent och beslutsamt lade hinder i vägen för den italienske premiärministerns försök att utnyttja sin statliga ställning för att i helt och hållet eget intresse blockera rättsliga åtgärder som skulle kunna rikta sig mot honom själv, och därigenom förhindrade man privata intressen från att lamslå den europeiska arresteringsordern.
Berlusconi - en före detta ledamot av kammaren som tack vare talmannen inte underställdes ett förfarande för upphävande av immunitet - sade i går följande. Jag citerar enligt vad rådets Verwilghen har berättat för mig. Denne jämförde nämligen den europeiska arresteringsordern med euron, vilket i praktiken är relevant när det gäller dimensionen och den politiska betydelsen. Och vad svarar Berlusconi? Berlusconi säger: Andra nationer har nämnt 2004 som datum för när den europeiska arresteringsordern skall träda i kraft, även om detta också skulle kunna komma att bli senare. Ett ordagrant citat.
Om den italienska författningen inte ändras, då kan vi inte vara med. Ungefär på samma sätt som Storbritannien inte är med i fråga om euron. Varför talar jag om en etappseger? Jag förutspår följande: Efter allt som vi nu har upplevt i rådet med Italiens blockadpolitik i premiärministerns intresse, hävdar jag att vi kommer att få uppleva att samme premiärminister nu låter genomföra en folkomröstning för att förhindra att den europeiska arresteringsordern träder i kraft i Italien. Sannolikheten är mycket stor. Därför tror jag inte att vi redan har genomfört den europeiska arresteringsordern. Jag tror visst att det blir nödvändigt för kammaren att med all kraft och konsekvens trycka på för att den isolerade ställning som Italien har haft de senaste veckorna upprätthålls av de 14 andra europeiska staterna, för var och en i kammaren som har haft med Berlusconi och Dell'Utri att göra, som jag själv eller min kollega Elena Paciotti, betecknas i Berlusconis press som - i mitt fall - urstalinist - inte för att jag är så gammal, och inte stalinist heller - eller i kollegan Paciottis fall som hjärnan bakom en kommunistisk sammansvärjning mot Italien. När jag ser er, herr Tajani, då förstår jag också varför befolkningen i Rom inte valde er till borgmästare. Detta kan jag mycket väl förstå, inte minst när jag hör er tala.
(Applåder) Var och en som gör så mycket som en antydan till kritik mot den italienska politiken smutskastas här i kammaren. Herr talman, jag vill tacka kollegan Graham Watson för det balanserade och kloka betänkande som han har lagt fram trots de ständiga försöken till blockad och trots den ständiga förhalningspolitik som bedrivs främst av Forza Italia, en del av Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokraterna - men som förhoppningsvis inte kommer att drivas så länge till.
(Applåder)

Talmannen
Herr Schulz, er talartid är slut.
Åter till arbetsordningen. Vilken punkt i arbetsordningen är det ni vill kommentera, herr Tajani?

Tajani
Herr talman! Arbetsordningen för detta parlament måste respekteras! Man tycks ha organiserat en klack till stöd för Schulz på läktaren som är reserverad för åskådarna i denna kammare, trots att det i denna kammare, liksom i alla andra parlament, är förbjudet för publiken att applådera och ingripa till stöd för den ena eller den andra åsikten. Jag ber er därför, herr talman, att se till att parlamentets arbetsordning respekteras och att om så behövs låta köra ut de åskådare som är supportrar för en part och inte har för avsikt att följa parlamentets arbete utan snarare att vara en klack för vissa.

Talmannen
Herr Tajani, ni har rätt i sak, men jag undrar vad talmannen skall kunna göra? Skall jag visa bort besökarna från åhörarläktaren? Skall jag låta bakbinda deras händer? Hänt är hänt. Och det kan jag inte ändra på. Visst har ni rätt, men detta är inget som jag kan ändra på så här i efterhand.

Ludford
I kampen mot terrorism har vi helt rätt och riktigt hävdat att vi försvarar grundläggande värderingar, men om vi åsidosätter de enskilda rättigheterna i vår strävan efter säkerhet, har vi offrat en del av det som vi värderar högt. Under de senaste två åren efter toppmötet i Tammerfors, har samarbetsprogrammet om rättsliga frågor fått en kraftig slagsida mot säkerhetsfrågor - särskilt efter den 11 september i och med paketet med åtgärder mot terrorism. Allt detta är nödvändigt, men det är dags att återställa balansen i arbetsprogrammet.
Under toppmötet i Laeken bör stats- och regeringscheferna ta itu med en grundlig granskning av hur man i praktiken följer de normer som vi har åtagit oss att ta hänsyn till genom Europeiska konventionen om mänskliga rättigheter och stadgan om de grundläggande rättigheterna. Vi måste anta ett program som ser till att man beaktar miniminormer rörande rättsäkerhet i processrättsligt hänseende, rättvisa rättegångar i brottmål och tillnärmning av svarandenas rättigheter. Vi bör framhäva dessa normer i våra internationella avtal, eftersom det finns en oroväckande utveckling. I Förenade kungariket finns förslag till beslut om kvarhållande utan rättegång och ett försök att undvika någon större grad av kontroll av lagenlighet. I Förenta staterna har president Bush undertecknat ett beslut om rättegång i militärdomstol, som saknar grundläggande säkerhetsbestämmelser för en rättvis rättegång, som anges i internationell rätt. EU får inte sluta något avtal om utlämning med Förenta staterna, genom vilket folk kan bli dömda i dessa militära domstolar.
Till sist: Fallet med de 14 brittiska och nederländska " flygplansskådarna" som kvarhållits i nästan fem veckor i Grekland utan någon rättegång, är väldigt upprörande. De har förnekats frisläppande mot borgen, bevismaterialet har lagts fram i hemlighet och det har inte skett någon öppen planering av domstolsutfrågningarna. I värsta fall har de gjort sig skyldiga till någon form av smärre överträdelse. Det skulle vara skamligt om man antar den europeiska arresteringsordern i helgen, utan att denna situation har fått sin lösning. Jag uppmanar, i synnerhet, premiärminister Blair att vänta med att skriva under avtalet, om de inte antingen får ta del av anklagelserna eller frisläpps senast på fredag.

Maes
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! Vår vilja att skapa ett område med säkerhet och rättvisa är något vi har gemensamt. De senaste veckorna och till och med de senaste dagarna har viktiga steg tagits och jag vill gratulera er personligen för det sätt på vilket ni engagerat er och med vilket ni uppnått resultat, det räcker nämligen inte alltid med engagemang, det måste uppnås resultat också.
Med det sagt vill jag påpeka - och jag delar er åsikt men jag vet att andra inte gör det - att säkerhet inte får bli ett alibi för att äventyra grundläggande rättigheter. När jag ser hur sniket vissa hanterar begreppet terrorism och vill breda ut det över diverse olika företeelser som de inte gillar, både i den internationella och den nationella politiken, då blir jag ändå litet orolig.
Europaparlamentet har helt riktigt uppmanat till en strikt definition och stoppat alla försök att kalla alla dissidenter för terrorister. Jag är glad att rådet, som det framgår av vad ni sagt, i det avseendet följer parlamentet. Jag skulle också gärna vilja se det bekräftat i alla texter för det är ju så att den som vill ändra grundlagen i sitt land inte nödvändigtvis är en terrorist och inte heller är en demonstrant mot globaliseringen och orättvisorna i världen nödvändigtvis en terrorist. I de flesta fall är det till och med inte alls så. Den som skulle vilja jämställa det med terrorism, tycker vi kränker de grundläggande rättigheterna.
Till den europeiska arresteringsordern, inbegripet de garantier som Europaparlamentet kräver, måste vi återkomma. Jag tycker dock det är mycket viktigt att ni har kunnat förverkliga detta och att ni har kunnat meddela oss det i dag.

Krivine
Herr talman! I en skriftväxling som fortfarande hemlighålls för ledamöterna, trots mina förfrågningar, föreslår Bush 40 krav till Prodi som är omöjliga att godta.
De är omöjliga att godta eftersom de kommer från en regering som har inrättat militära domstolar och en s.k. " patriotisk" bestämmelse som i praktiken förnekar all rätt till försvar, en regering som sedan den 11 september håller nästan 1 000 invandrare fängslade utan advokater och utan åtal, och slutligen från en regering som inte har avskaffat dödsstraffet.
Med hänvisning till att det är brådskande - men i den allra största förvirring - förmår rådet och kommissionen oss att godkänna texter om terrorism, som ständigt ifrågasätts, ofta utan att de har röstats igenom. Enligt min mening är det dags att sätta stopp för denna förljugenhet och karikatyr på demokratisk debatt. Med hänvisning till ett antiterroristkrig är man i färd med att föra krig mot de demokratiska fri- och rättigheterna och de sociala bestämmelser som har uppnåtts. Det kriget är inte vårt; det krig som måste föras är ett krig mot våld, nöd, arbetslöshet, svält i världen, diktaturer och korruption, ja även mot skatteparadisen, för Berlusconi.

Blokland
Herr talman! I Watson-betänkandet används dagens villfarelser för att påskynda överföringen av myndighetsansvar inom EU. En bättre samordning mellan medlemsstater förebygger nämligen till största delen det problem som beskrivs. Det är obegripligt att betänkandet endast hänvisar till stadgan, en politisk förklaring, medan europeiska människorättskonventionen, det bästa avtalet för skydd av medborgarnas rättigheter, saknas här. Sedan terrorattackerna i USA den 11 september har EU:s hållning gentemot USA förutom stödjande även varit mycket kritisk. Den nya antiterroristlagstiftningen har kritiserats. Litet blygsamhet borde vara passande för oss i det avseendet. Förstå mig nu rätt, jag är inte heller någon förespråkare för domar genom militära domstolar utan möjlighet till överklagande och jag tycker att USA borde tänka om i den saken, men jag undrar dock hur vi skulle ha reagerat om de här attackerna ägt rum i EU. Att helt enkelt förkasta ett utlämnande av terrorister till USA är en felaktig signal. Det vore klokare om EU träffade tydliga avtal med USA om villkoren för utlämning.

Cornillet
Herr talman! Jag skulle i första hand vilja säga att jag helt och hållet instämmer i den problematik som ställs upp av kommissionär Vitorino när det gäller vår strävan efter ett område med rättvisa, frihet och säkerhet, samtidigt som jag är i högsta grad medveten om att det inte finns något område med säkerhet utan rättvisa och ingen rättvisa utan polis.
Vi måste vara klarsynta nog och medvetna om att Europa när allt kommer omkring är ganska privilegierat på den punkten, eftersom vi har en ganska väl tryggad nivå i fråga om medborgerliga fri- och rättigheter, även om vi måste fortsätta att vara mycket vaksamma. Vi har förmågan att komma med olika svar från gemenskapens sida - och jag hoppas att arresteringsordern och vårt svar kommer att ligga på vår nivå - med en väl förankrad subsidiaritet. Vi stöder oss på en grund av värderingar som har framhållits och som förtecknas i stadgan om de grundläggande rättigheterna, och en beteendegrund som innebär att nivån på de medborgerliga fri- och rättigheterna dels kontrolleras av staterna och dels genom anmälningar till domstol, både Europeiska gemenskapernas domstol och Europadomstolen i Strasbourg.
Men Europa är tyvärr ingen oas och världen är interaktiv: världen runtom oss stryker omkring oss, om jag får säga så, något som berättigar yttre åtgärder på området för rättsliga och inrikes frågor.
Först och främst har vi kandidatländerna. Vi kan inte tillåta att kandidatländernas nivåer skiljer sig åt. I det här sammanhanget måste vi självklart ha lika nivåer och de medborgerliga fri- och rättigheterna måste ha samma innehåll. Sedan har vi de närliggande länderna, de som på hårfina grunder kommer att bli våra grannländer. Jag tänker på länder som Ryssland, Vitryssland och Ukraina: gentemot dessa länder måste vi utforma en handlingsplan. Sedan kommer partnerländerna, de länder som är en källa till invandrare och asylsökande och som vi måste föra en ständig dialog med.
Därför behövs yttre åtgärder. Vi har två typer av yttre åtgärder. Först och främst en typ av messianska åtgärder, dvs. export och globalisering av legalitet och rättsstatens principer, såsom vi ser på dem. Sedan har vi en typ av åtgärd som skyddar oss mot den yttre världen, eftersom det självklart finns brott och plågor som inte känner några gränser, ett problem som vi måste bemöta på lämpliga sätt, men givetvis utan att någonsin förkasta våra värderingar, som vi har nedtecknat och proklamerat.
Jag skulle i det avseendet vilja göra mig till talesman för Europaparlamentet, som måste finna sin rätta plats, eftersom den parlamentariska traditionen säger att parlamenten skall vara de medborgerliga fri- och rättigheternas väktare. Den rollen måste vi fylla. Detta är givetvis mer långtgående än att parlamentet skall vara inblandat i strategin för och genomförandet av yttre åtgärder på området för rättsliga och inrikes frågor. Det handlar också om de medel vi har till vårt förfogande. I det avseendet skulle jag, under de sekunder jag har kvar och med godkännande från ordföranden för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, Watson, vilja tala för att detta utskott skall få tillgång till ytterligare personalresurser.
Efter många strider, bl.a. ett beslut som fattades av samtliga ledamöter här i kammaren, har vi lyckats få ytterligare en person till utskottet, även om hon i själva verket är vid GD IV, samtidigt som utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik har nio personer som ägnar sig åt mänskliga rättigheter. När ett parlament vill ge sitt utskott för medborgerliga fri- och rättigheter medel att utföra sitt arbete anser jag att det är oansvarigt att det inte får resurser i form av personal, som kan bistå de kolleger som ansvarar för betänkandena från detta utskott.

Swiebel
Herr talman! Den europeiska arresteringsordern räddades i sista ögonblicket. Det klarades framför portarna till Laeken. Hur glada skall vi nu vara? Inrättandet av ett område med frihet, säkerhet och rättvisa träffar den hårda kärnan i förhållandet mellan myndighet och medborgare. Utövandet av lagligt tvång gentemot upprätthållandet av medborgarens livsviktiga grundläggande rättigheter. Det spänningsförhållandet har tidigare i Europa lett till revolutioner och ingående grundlagsdebatter. Ändå så införs nu en lagstiftning i det avseendet i det tredje pelaren i Europeiska unionen genom rambeslut som kokats ihop av rådet med hjälp av hemlig diplomati medan nationella parlament och Europaparlamentet står vid sidan av och tittar på. I det avseendet är vi tillbaka till artonhundratalet.
Det är känt vad vi vill i fråga om reformen av den europeiska beslutsprocessen och tätandet av den så kallade demokratiska klyftan. För det krävs dock en fördragsändring och tillräcklig politisk vilja, men så länge kan vi inte vänta. Processen runt den europeiska arresteringsordern visar att en kritisk gräns har överskridits. Vår egen trovärdighet som folkvalda företrädare står på spel och därför måste den demokratiska legitimiteten snabbt ökas även i det nuvarande fördraget.
En möjlighet till det är det förslag som nyligen antogs i det nederländska parlamentet. I det begärs att det införs en fas av aktiv öppenhet i rådets beslutsprocess. Enligt det förslaget fattas definitiva beslut angående förslag till rambeslut först efter en period på minst sex veckor, under vilken medborgare och organisationer i medlemsstaterna får möjlighet att bilda sig en åsikt. De nationella parlamentens och Europaparlamentets roll skulle på det sättet också få större betydelse. Åtminstone förebyggs då att vi röstar om inaktuella akter, som vi gjorde i november, eller att vi endast i efterhand får nicka instämmande, vilket vi kanske får göra den här veckan.
Mitt förslag är att vi fastställer en sådan blygsam reform av beslutsprocessen i ett nytt interinstitutionellt avtal och den som tycker att det är för mycket begärt får säga sin mening.

Gahrton
Herr talman! Naturligtvis måste terrorism bekämpas, men åtskilliga av de åtgärder som nu införs i rasande fart riskerar att urholka det rättssamhälle som kampen mot terrorism skulle stärka. I Sverige har man t.ex. fryst alla tillgångar för ett antal svenska medborgare med somaliskt ursprung enbart med utgångspunkt från en amerikansk lista. De har inga möjligheter att skydda sig eller att överklaga. I förrgår utvisades en svensk från Belgien efter att ha klistrat upp affischer för en av de lagliga demonstrationer som skall hållas i samband med toppmötet i Laeken.
Mot denna bakgrund kan man fråga sig: Hur långt kan man gå innan man har förstört både rättssäkerheten och den fria rörligheten inom EU? Är det verkligen bara terrorismen som drabbas av alla dessa snabbåtgärder eller är det faktiskt så att detta - trots alla löften om motsatsen - i praktiken håller på att bli överhetens och etablissemangets kamp mot såväl invandrare från muslimska länder som normala, lagliga proteströrelser mot det nyliberala klassamhället? Det vore väldigt bra om kommissionen och rådet kunde bevisa att så inte är fallet.

Schröder, Ilka
Herr talman, ärade kolleger! Medan Hazan i sitt betänkande vill göra EU-fästningen till en global exportsuccé uttrycker Watson i sitt betänkande oro för stats- och regeringschefernas säkerhet under deras sammanträden inom ramen för den existerande demokratin. Vad säkerhet kommer att innebära i Laeken fick de första personerna erfara i en skrivelse redan före det kommande toppmötet. Polisen i Göttingen avrådde från att delta i de arrangerade protesterna och hotade med förebyggande tillslag om detta råd inte skulle följas. Den mördade Carlo Giugliani erhöll förmodligen aldrig ett sådant brev. Lika lite som de nedslagna och beskjutna människorna i Diaz-skolan eller på Göteborgs gator. I efterhand förklaras dessa personer via ramprogrammet vara terrorister därför att de demonstrerade mot EU och G8 och värjde sig mot polisens våld.
Jag vill även tillägga att makthavarna genomför sin rätt till säkerhet som definieras inom ramen för området med frihet, säkerhet och rättvisa på bekostnad av demonstranternas frihet, och därför är det inte bara demonstranterna i Laeken som kommer att ha föga anledning att skratta.

Tajani
Herr talman! I går nådde man i Rom en överenskommelse om en europeisk arresteringsorder; även Italien kommer att skriva på. Det är naturligtvis en positiv händelse, men det är bara början på en lång väg för att äntligen skapa ett verkligt europeiskt område med frihet, säkerhet och rättvisa. Den nya europeiska konstitutionen kommer att leda till en harmonisering av rättsväsen och rättegångar i brottmål inom vår union. Medlemsstaterna måste arbeta för att brott och straff inte skall behandlas annorlunda i en del gentemot en annan. Vi måste alltså alla engagera oss för en rättvis rättegång, det vill säga för att domaren skall vara oberoende, för att bevisen skall presenteras under rättegången, för att de ämbetsmän som svarar för åtalet inte skall vara de som dömer.
Detta är inte utpressning Watson, detta är inte en italiensk nyck, vilket har påståtts i denna kammare. Det är detta parlaments vilja som 1997 röstade för betänkandet av Roth som uppmanade medlemsstaterna att genomföra en verklig reform av rättsväsendet till fördel för en rättvis rättegång. Det är orsaken till att all den kritik som vänstern har riktat mot den italienska regeringen i denna kammare är obefogad och resultatet av propagandan från en handfull talibandomare. Detta har för övrigt erkänts av den utländska pressen i Italien. I denna fråga citerar jag den framstående journalisten vid Frankfurter Allgemeine Zeitung, Hans Jürgen Fischer som ordagrant har sagt: " Alla dessa stämningar mot regeringen Berlusconi tycks mig verkligen oproportionerliga" . Därför är det vår plikt att tillbakavisa alla angrepp på den italienska regeringen från vänsterns ledamöter. De känner inte till den italienska verkligheten, men med början från den socialistiske gruppledaren, Barón Crespo, har de framfört fullständigt obefogade angrepp på den italienska regeringen och på Italien. Jag upprepar, detta är angrepp som vi beslutsamt tillbakavisar för det handlar bara om propaganda. Man har alltså gjort mycket väsen för ingenting utan att detta parlament har uppnått några resultat. Resultaten har i stället uppnåtts tack vare den italienska regeringen, som i går träffade en överenskommelse med premiärminister Verhofstadt.

Ceyhun
Herr talman! Efter kollegans föregående uttalande är jag mycket nöjd med en minuts kortare talartid, vilket är det minsta jag kan erbjuda, för vad är väl en minut mot Berlusconi! Efter ett sådant talarinlägg är jag glad att Schulz fick en minut av mig och kunde tala längre.
Nu vill jag dock absolut ta upp en helt annan fråga. För mig är det en mycket, mycket viktig punkt att vi sedan 16 månader tillbaka har en fråga på EU-nivå som vi ännu inte har lyckats lösa. Vi har upplevt Dover, och detta var förfärligt. Nu har vi återigen upptäckt en lastbåt med 13 personer ombord i Irland, åtta av dem är döda, och bland de döda fanns två barn. Herr minister, jag vädjar till rådet och till kommissionen och Vitorino, att återigen låta oss noggrant se över våra uppgifter på området, för att vidta de åtgärder som ju är absolut nödvändiga för att vi skall slippa finna ännu fler flyktingar döda.

Hernández Mollar
Herr talman! Nu är det över två år sedan som en ny etapp i byggandet av Europa inleddes i Tammerfors på initiativ av José María Aznars regering: att utforma en hållbar politik och ett nytt europeiskt området för frihet, säkerhet och rättvisa för medborgarna - och detta är den viktiga politiska debatten - och ge dem tillgång till en effektivt fungerande rättvisa inom det området.
De händelser som har inträffat under de två åren, som de tragiska dödsfallen med marockanska medborgare och personer från Västsahara i Gibraltarsundet och vid de andalusiska kusterna, de invandrare som dog i Dover eller de nyligen inträffade händelserna i Irland, den avskyvärda handeln med minderåriga och prostitutionen samt ETA:s fruktansvärda mord och tragedin den 11 september, har skakat om debatten och påskyndat åtgärderna för att bemöta ett så farligt och oroande panorama.
Ärade kolleger, man kan karakterisera det arbete som rådet, kommissionen och parlamentet har genomfört på det här området som både positivt och negativt. Bland det positiva kan man betona kampen mot terrorismen och där är det viktigt att betona den viktiga roll som vår talman Nicole Fontaine och kommissionär Vitorino har spelat i denna kamp. Det europeiska mandatet för gripande och utlämning och definitionen av terrorism har varit andra positiva faktorer och dessa utgör slutklämmen på en hård kamp mot terrorismen som inleddes här i kammaren, före den 11 september.
Jag vill även betona att jag anser det vara lyckat att man för första gången skiljer mellan debatterna om ekonomisk invandring och asyl, vilket har hjälpt oss att klargöra våra uppfattningar och gjort debatterna och till och med förslagen tydligare. Jag anser dock att vi fortfarande har lång väg kvar att gå.
Det finns för många negativa aspekter och den som jag finner mest oroande är den oreda vi har hamnat i på grund av att vi har förhastat oss och inte har några avtal med rådet i frågor som familjeåterförening för invandrare, miniminormer om asylförfarandet, villkor för flyktingmottagande - för att ge några exempel - där vårt arbete ibland blir ineffektivt eftersom vi måste sy och lappa ihop vad rådet gör, vilket visar på att arbetsmetoden inte fungerar och att den måste ses över.

Karamanou
Herr talman! Herr kommissionär! Vid rådets senaste ministermöte (rättsliga och inrikes frågor) framkom att systemet för beslutsfattande med enhällighet i rättsliga och inrikes frågor inte längre fungerar. Jag ställer frågan - om Berlusconis regering om än för en kort tidsperiod lyckades blockera beslutsfattandet om den europeiska arresteringsordern, kan vi då föreställa oss vad som kommer att ske då unionen får 30 medlemmar i stället för de nuvarande 15 om vi fortsätter att framhärda med beslutsfattande på mellanstatlig nivå och inte på gemenskapsnivå? För övrigt vill jag gratulera det belgiska ordförandeskapet till den seger man vann i går i Rom.
Det är tydligt att rådet inte är benäget att genomföra verkliga reformer i enlighet med vad man beslutade vid mötet i Tammerfors trots att ledamoten av kommissionen Vittorino har varit outtröttlig i sina försök och Europaparlamentet har visat den politiska viljan. Det enda området för vilket rådet har visat särskilt intresse och engagemang gäller bekämpandet av terrorismen, vilket har skett under påtryckningar och efter förslag från Förenta staterna som - är jag rädd - försöker exportera sitt eget rättssystem till Europa och påtvinga Europa detta system som står i konflikt med de europeiska traditionerna och värderingarna. Hur kan vi utlämna europeiska medborgare till USA när Förenta staterna inte garanterar att dödsstraff inte utdöms? Jag är rädd för, herr kommissionär, att alliansen med USA blir allt farligare för Europeiska unionen.
Framdrivandet av åtstramande reformer inom de redan strama ramarna har framkallat berättigad oro hos medborgarna och rädsla för begränsningar av de grundläggande friheterna och mänskliga rättigheterna som man har erövrat med mycket kamp och många uppoffringar. Givetvis är det inte så att ändamålen helgar medlen. För övrigt - när halva den femårsperiod har gått som Amsterdamfördraget anger för bildandet av ett europeiskt område med frihet, säkerhet och rättvisa är förseningarna betydande exempelvis när det gäller utformandet av en gemensam politik för invandrings- och asylfrågor. Slutligen frågar jag mig var den europeiska känsligheten och våra humanitära värderingar finns när vi inte förmår att ge lösningar på flykting- och invandringstragedin och när vi dagligen blir vittnen till tragedier som den senaste då åtta invandrare kvävdes till döds i södra Irland.

Coelho
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Det har gått drygt två år sedan Tammerfors och ikraftträdandet av Amsterdamfördraget. Det är viktigt att påpeka att det har skett enorma framsteg, men att det å andra sidan återstår många hinder att ta sig förbi. Unionen stoltserar helt riktigt med sitt ständiga försvar av de mänskliga rättigheterna i världen och inom unionen. Stadgan om de grundläggande rättigheterna som nyligen kungjorts stärkte vårt åtagande och området med frihet, säkerhet och rättvisa är bara meningsfullt om alla tre komponenterna finns. Om någon av dem saknas påverkar det de övriga.
De tragiska händelserna den 11 september och den växande uppmärksamheten på säkerhetsåtgärderna får inte förvanska denna grundläggande inriktning. Det är nödvändigt att svara mot medborgarnas förväntningar när det gäller kampen mot terrorism, vi måste vara särskilt försiktiga med att inte hamna i överdrifter, det vill säga, att " lägga all vikt på säkerheten" . Medlemsstaternas inriktning på att skapa ett område med frihet, säkerhet och rättvisa bekräftades än en gång vid senaste rådet för rättsliga och inrikes frågor. Det är viktigt att medborgarna inom detta område har rätt att fritt och under fredliga former yttra sig, demonstrera och mötas, om det sker på ett sätt som inte utgör ett hot mot sin egen säkerhet eller mot andra medborgares säkerhet och egendom.
Vi får inte gå till överdrifter här heller. Inga individer eller grupper med människor som vill delta i lagliga demonstrationer skall stoppas vid gränserna, det vill säga, man kan inte förvägra dem rätten till fri rörlighet, vilket är en grundläggande rättighet som fördraget ger alla medborgare i unionen. Säkerheten är bara ett instrument för att garantera friheten. Säkerheten tappar sin mening om den inskränker friheten. Säkerhet utan frihet är tyranni. Så här vid juletid önskar vi att kommissionär António Vitorino fortsätter sitt utmärkta arbete.

Terrón i Cusí
Herr talman! Eftersom det här är en debatt där vi tar upp flera olika frågor, vill jag först och främst säga att jag fullständigt håller med om vad Watson sade om sitt betänkande. Jag anser att parlamentet i dag kommer att göra en god insats för att bemöta den våldssituation på Europas gator som bekymrar oss alla.
Om de framsteg som har gjorts på området rättvisa, frihet och säkerhet vill jag främst gratulera kommissionen till gårdagens framgång, särskilt när det gäller det europeiska mandatet för gripande och utlämning, och jag riktar även ett särskilt tack till det belgiska ordförandeskapet för den ärlighet det har gett prov på i sin rapport om den utveckling som har skett.
Jag vill precis som rådet gör i sin rapport ge uttryck för min oro för att det inte har gjorts några framsteg när det gäller den gemensamma asylpolitiken, men framför allt när det gäller en gemensam invandringspolitik. Det är inte bara det faktum att vi inte har någon europeisk politik som oroar mig, vi har även under den senaste tiden sett en hel del regeringar genomföra en ny nationell politik, och höjden i vissa fall är att man rättfärdigar dessa beslut genom att säga att det är bra för Europa. Jag hoppas att man åtminstone kan göra vissa framsteg i Laeken om ett nytt åtagande i den riktning som kommissionen beskriver i sina två meddelanden om asyl och invandring.
Däremot anser jag att den överenskommelse som har nåtts om den europeiska arresteringsordern om ömsesidigt erkännande av rättsliga avgöranden är mycket viktig. Det är naturligtvis ett mycket stort steg framåt i kampen mot terrorismen, men även för bekämpningen av penningtvätt, korruption och människohandel - i människohandeln inbegrips bekämpningen av handel med kvinnor för sexuell exploatering - och för kampen mot den organiserade brottsligheten. Jag anser att det är viktigt, men även att detta måste få oss att tänka efter och detta är den tredje punkten jag vill ta upp: jag ber rådet att inte bara se på de framsteg som har gjorts på dagordningen, utan hur de har gjorts och vilka problem vi måste ta itu med. Det verkar som det inte är tillräckligt att man är eniga och parlamentet har ingen verklig makt på det här området.
Vi lever i en paradoxal värld. För några dagar sedan sade vi halvt skämtsamt att bin Laden har gett en knuff åt kommissionens planerade åtgärder för bekämpning av terrorism, vilka parlamentet redan hade begärt sedan länge. Paradoxalt nog har även det skådespel som Berlusconis regering har ställt till med fört debatten om den europeiska arresteringsordern till tidningarnas förstasidor. Jag skulle uppriktigt sagt ha föredragit att denna debatt hade förts här i parlamentet, eftersom den då skulle ha varit en medborgarnas debatt som ni hade kunnat ta upp.
Herr tjänstgörande rådsordförande! Jag vill säga er att det gläder mig att ni uppskattar parlamentets institutionella lojalitet. Jag skulle dock gärna se att ni i utbyte skulle kunna visa lite mer institutionell lojalitet när ni analyserar våra texter och ta med några av våra positiva förslag i era texter. Jag anser att detta skulle bidra till att vi fullbordar det positiva samarbetet mellan kommissionen, parlamentet och rådet.

Verwilghen
. (NL) Herr talman, damer och herrar! Jag skall fatta mig ganska kort. Jag har bara fyra invändningar: en om det förflutna, en om gårdagen, så att säga, en om morgondagen, även om jag menar i övermorgon, och en om framtiden. Låt mig först ta upp det förflutna.
Jag tror att idén om att skapa ett europeiskt område med frihet, säkerhet och rättvisa först föddes för cirka 25 år sedan. Jag tror att vi tagit flera avgörande steg i rätt riktning utan att vi redan nu får ta ut segern i förskott, utan att vi uppnått alla de resultat som vi vill uppnå. Vi har för det ändamålet, herr talman, och det vill jag säga här i Europaparlamentet, inte behövt starta någon häxjakt och inte behövt använda oss av några Gestapo-metoder. Tvärtom, den som läst Watson-betänkandet, den som läst Europaparlamentets yttranden och den som känner till justitie- och inrikesministrarnas och kommissionens ståndpunkt vet att vi inte använder oss av sådana metoder.
I går var jag, och nu tänker jag tillbaka på Tammerfors 1999 då vi fattade beslutet om att utarbeta rekommendationer för justitie- och inrikesministrarna, ändå tvungen att konstatera att vi sedan dess på rätt sätt har använt oss av de tre spår som vi stakade ut där för att komma fram till det området, nämligen de harmonisering, inbördes samarbete och skapande av aktörer.
I morgon, och då menar jag i övermorgon, hoppas jag att vi vid toppmötet i Laeken skall ge ny stimulans till de beslut från Amsterdam och de rekommendationer från Tammerfors som ännu inte har verkställts. Det säger jag här med desto större övertygelse eftersom det för min del ändå finns två områden som absolut förtjänar att uppmärksammas: kampen mot människosmuggling och kampen mot sexuellt och ekonomiskt utnyttjande av minderåriga.
Slutligen framtiden, herr talman! Jag har ofta hört sägas att man måste välja mellan frihet och säkerhet men jag tror inte att det är nödvändigt. Rättvisa och säkerhet är två instrument som behövs för att garantera fri- och rättigheterna. En berättigad kommentar som jag ofta hör och som vi inte får vara blinda eller döva för är att vi ändå borde fundera över den institutionella beslutsprocessen och närmare bestämt om enhälligheten skall vara kvar med avseende på den tredje pelaren eller inte. Det är några funderingar som jag ändå ville lägga fram i slutet av den här debatten i Europaparlamentet.

Vitorino
. (FR) Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! Jag skall fatta mig mycket kort för att säga er, som svar på en fråga som ställdes under debatten, att den amerikanske presidenten sände en skrivelse till den belgiske premiärministerin och Europeiska kommissionens ordförande, och att denna skrivelse innehöll en uppräkning av ett antal områden där Amerikas förenta stater anser att samarbetsförbindelserna med Europeiska unionen på området för kampen mot terrorism bör fördjupas. Premiärminister Verhofstadt och ordförande Prodi svarade på denna skrivelse den 28 november. Detta var den första punkt som jag ville klargöra. Det finns ingen privat eller särskild skriftväxling mellan Europeiska kommissionens ordförande och den amerikanske presidenten. Det finns en skriftväxling mellan den amerikanske presidenten och Europeiska unionen, som företräds av både rådets ordförande och kommissionens ordförande.
När det gäller frågornas innehåll är sanningen att vi redan hade - det måste jag säga er helt uppriktigt - fattat beslut om de allra flesta fall av de områden som president Bush talade om, vilket skedde vid mötet i rådet (rättsliga och inrikes frågor) den 20 september, beslut som för övrigt fick stats- och regeringschefernas stöd vid Europeiska rådets möte i Bryssel den 21 september.
När det gäller framtiden anser jag att det finns områden i samarbetet med Förenta staterna som är svåra områden, det skall inte döljas. Det har jag för övrigt alltid sagt, och jag påpekade det framför allt vid mötet i rådet (rättsliga och inrikes frågor) i förra veckan, inför utrikesminister Colin Powell. Vi har självklart stött och kommer att stödja det avtal som har undertecknats av Europol och de amerikanska rättsvårdande organen för samarbete på området för kamp mot terrorism. Detta avtal innefattar inte möjligheten att utbyta persondata, eftersom vi erkänner att detta är ett känsligt område med normer som skiljer sig åt för européer och amerikaner. Detta område måste behandlas separat inom ramen för ett speciellt arbete, som för övrigt kommer att inledas så snart det bara är möjligt.
För det andra finns det ett ganska viktigt samarbetsområde, nämligen rättshjälp, och så snart Eurojust blir en definitiv enhet kommer vi att ha ett viktigt redskap i fråga om ömsesidig rättshjälp med tredje land. Men också på den punkten måste vi klargöra bestämmelserna för utbyte av persondata inom ramen för ömsesidig rättshjälp som innefattar tredje land.
För det tredje, när det gäller utlämning, delar jag ledamot Watsons bedömning om den inre obalansen i " USA Patriot act" när det gäller amerikanska medborgares rättsliga status i förhållande till andra medborgare, inklusive europeiska. Detta är utan tvekan ett område som vi måste diskutera med våra amerikanska vänner. Jag har också haft tillfälle att säga att det inte har vidtagits några undantagsåtgärder i Europa i kampen mot terrorism. Vi har inte gjort avvikelser i förhållande till stadgan om de grundläggande rättigheterna och vi har inte vidtagit undantagsåtgärder i fråga om kampen mot terrorism. Därför anser jag inte att det är rättvist att kritisera Europa av skälet att det skulle vara i färd att göra något som det faktiskt inte gör. Alla de åtgärder som vidtagits för att bekämpa terrorism och som nu är i kraft är åtgärder som följer av den befintliga lagstiftningen eller också är de åtgärder såsom den europeiska arresteringsordern eller rambeslutet om " terrorism" , som hade förberetts långt före den 11 september. När det gäller en europeisk arresteringsorder finns det dessutom inga tvetydigheter: i oktober 1999 bad stats- och regeringscheferna oss att utarbeta en sådan order för att ersätta utlämningsförfarandet. Alla de som envisas med att försöka få dessa åtgärder till brådskande nödåtgärder misstar sig: Europa har inte reagerat på terroristhotet genom att göra undantag till grundläggande principer eller genom att vidta nödåtgärder. Vi har reagerat med åtgärder som utan tvivel vidtagits under exceptionella förhållanden, men de är åtgärder som man för längesedan bad oss att utforma och som har planerats sedan länge.
När det dessutom gäller frågan om utlämning vill jag här inför Europaparlamentet upprepa att kommissionen alltid har sagt att vi aldrig har ändrat ståndpunkt i frågan om dödsstraff, och att vi alltid med största tydlighet har sagt att vår ståndpunkt i denna dialog inte tillåter utlämning till medlemsstater som tillämpar dödsstraff. Samtidigt kommer jag givetvis att mycket noggrant läsa den resolution som Europaparlamentet gör sig berett att anta, för att verkligen överväga konsekvenserna av er rekommendation. Jag delar inte Di Lellos synsätt, eftersom jag anser att garantier om att dödsstraffet inte tillämpas är tillräckliga garantier för att grundläggande värden respekteras. Och detta måste sägas mycket klart och tydligt.
Slutligen, herr talman, vill jag tala om för er att jag hoppas att Europeiska rådets möte i Laeken erbjuder oss möjlighet att ge en ny impuls till denna viktiga uppgift att förverkliga området med frihet, säkerhet och rättvisa, både när det gäller asyl och invandring och polisiärt och rättsligt samarbete, genom att godkänna den gradvisa och pragmatiska strategi som vi just nu följer. Men jag har inga illusioner. När det gäller att göra Europa till ett område med frihet, säkerhet och rättvisa berör man den europeiska politiska integrationens kärna, och vi vet - starka av 50 års erfarenhet - att politisk integration aldrig är lätt. Samtidigt måste vi framhärda, eftersom jag tror att våra medborgare förväntar sig att vi skall ge ett politiskt svar på Europabyggets behov. Därför tycker jag att det är mycket spännande att delta vid er sida i projektet för ett område med frihet, säkerhet och rättvisa.
(Applåder)

Terrón i Cusí
Herr talman! Jag skulle vilja säga till Tajani, som har anklagat min grupp för att ha kritiserat och för att vara emot hans regering och Italien, att det bara är den första delen av det han sagt som är sant och att detta sätt att blanda samman kritik av regeringen med kritik av landet, nationen och dess folk är början på en ytterst farlig väg som vi här i Europa känner mycket väl.
(Applåder från vänster)

Talmannen
Jag har i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen mottagit två resolutionsförslag.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen om betänkandena kommer att äga rum i dag kl. 11.30.
Omröstningen om resolutionsförslagen kommer att äga rum i morgon kl. 10.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 11.20 och återupptogs kl. 11.30.)

Angelilli
Herr talman! Jag tar till orda för att anmäla Schmids oacceptabla beteende. När Schmid var tjänstgörande talman denna morgon tillät han att några av vänsterns ledamöter under debatten gjorde sannskyldiga personangrepp på kolleger inom den italienska centerhögern och i synnerhet på Italiens premiärminister Silvio Berlusconi. Bland annat drog man in talmannen Fontaine i det hela och anklagade henne för att på något, uppenbarligen oegentligt, sätt ha hindrat kravet på ett återkallande av Berlusconis parlamentariska immunitet. Jag anser och vi anser att det är oacceptabelt att ledamöter från andra länder angriper den italienska regeringens suveränitet och det italienska folkets demokratiska val. Om man inte upphör med denna bedrövliga vana och detta ständigt allt sämre sätt att uppföra sig lovar vi att från och med nästa sammanträdesperiod skall vi föra samtliga exempel, offentliga såväl som privata, på ledare för europeiska partier, som enligt vår uppfattning skadar bilden av Europa, till kammarens kännedom.
(Applåder)

Tajani
Herr talman! Jag tar till orda för en ordningsfråga i enlighet med artikel 116. Under den synnerligen livliga debatten om betänkandet av Watson denna förmiddag, förekom under Schulz inlägg, vilken hade angripit Italiens premiärminister, parlamentets talman, och några italienska ledamöter, ett inlägg från åhörarna som ljudligt applåderade Schulz uttalanden. Jag vädjade till den tjänstgörande talmannen, naturligtvis inte i polemik mot Schulz, och bad honom se till att de närvarande åhörarna var tysta. Jag erinrar om att artikel 116 i arbetsordningen säger: " Åhörare som har släppts in på åhörarläktaren måste förbli sittande och vara tysta. Åhörare som uttrycker bifall eller ogillande skall genast föras ut av vaktmästarna." När jag vände mig till talmannen Schmid fick jag detta svar: " Ni har rätt men jag kan inte bakbinda de närvarande i kammaren." Nu anser jag att den tjänstgörande talmannen har brutit mot arbetsordningen. Jag anser att man till punkt och pricka måste rätta sig efter arbetsordningen: detta gäller för vänstern, för centern och för högern. Det gäller för alla eftersom det är den norm som föreskriver reglerna för en fredlig samexistens i denna kammare. Detta är parlamentet, inte Strasbourgs stadion!
(Applåder)

Krivine
Herr talman! I måndags kväll bad jag Fontaine om att samtliga ledamöter skulle få tillgång till skriftväxlingen mellan Bush och Prodi. Fontaine svarade mig att det skulle göras. Dagen efter, under mötet i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, förvånades kommissionens företrädare över att ledamöterna inte hade fått ta del av Prodis svarsskrivelse till Bush. Skrivelserna har ännu inte offentliggjorts. I förmiddags, i plenum, medgav kommissionär Vitorino att denna skriftväxling inte var privat och att Prodi hade svarat å hela parlamentets vägnar. Före den mycket viktiga omröstning som kommer att äga rum om en stund, om förbindelserna mellan Europa och Förenta staterna, vill jag omedelbart framföra en begäran om att samtliga ledamöter skall få tillgång till skriftväxlingen mellan Bush och Prodi.
(Applåder)

Talmannen
Ledamot Krivine, de berörda tjänsteenheterna säger att talmannen inte har erhållit någon kopia av detta brev. Om så skulle ske under dagen kommer samtliga kolleger naturligtvis att tillställas en kopia.

Schulz
Herr talman! Eftersom jag upprepade gånger har blivit personligen tilltalad ser jag mig tyvärr manad att kommentera detta, och här avser jag inte Angelillis uttalanden, utan det som Tajani just sade. Tajani har rätt i att arbetsordningen säger att bifallsyttringar inte är tillåtna från åhörarläktarna. Dock kan det vara på sin plats att dra sig situationen till minnes. Under mitt anförande gjorde Tajani ett större antal inpass. Detta fick mig att påpeka att jag nu bättre förstår hans uppförande, nu när jag själv ser honom, eller att jag bättre förstår varför medborgarna i Rom inte valde honom till borgmästare. Det var detta som drog ned livliga applåder från åhörarläktaren. " Vox populi, vox dei" . (Folkets röst är Guds röst.) Även om det inte står så i arbetsordningen.
(Livliga applåder)

Talmannen
Kollega Schulz, tillåt mig påpeka att hänvisningen till denna sentens inte är helt på sin plats här, eftersom om det verkligen vore folkets röst som hördes från åhörarläktaren kunde vi lika gärna låta bli att diskutera, tala och rösta.

Schmid, Gerhard
Herr talman! Låt mig endast reda ut två saker. För det första: då jag ledde sammanträdet registrerade jag applåderna, dock stod det inte klart för mig att de kom från åhörarläktaren. För det andra: när kollegan bad om ordet upplyste jag honom om att han har rätt och påpekade vidare att jag i efterhand inte kan göra något åt detta med åhörarläktaren, därmed hade jag dock även visat att applåder inte är tillåtna. Och detta är vad som måste göras i enlighet med arbetsordningen.

Talmannen
Vi skall nu genomföra omröstningen.

Omröstning
1. om förslaget till rådets och kommissionens beslut om ingående av stabiliserings- och associeringsavtalet mellan Europeiska gemenskaperna och deras medlemsstater, å ena sidan, och Republiken Kroatien, å andra sidan(11172/2001 - KOM(2001)0371 - C5-0565/2001 - 2001/0149(AVC)) 2. om förslaget till rådets beslut om ingående och provisorisk tillämpning av ett interimsavtal mellan Europeiska gemenskapen, å ena sidan, och Republiken Kroatien, å andra sidan

(11941/2001 - KOM(2001)0429 - C5-0564/2001 - 2001/0160(AVC))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionerna genom på varandra följande omröstningar.)
Betänkande utan debatt(A5-0445/2001) av Sousa Pinto för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor
1. om förslaget till rådets förordning om ändring av förordning 1683/95 om en enhetlig utformning av visumhandlingar
(KOM(2001)0577 - C5-0511/2001 - 2001/0232(CNS))
2. om förslaget till rådets förordning om en enhetlig modell för blad för påförande av visering som utfärdas av medlemsstaterna för personer som innehar resehandlingar som inte erkänns av den medlemsstat som utfärdar bladet
(KOM(2001)0157 - C5-0216/2001 - 2001/0081(CNS))
3. om förslaget till rådets förordning om en enhetlig utformning av uppehållstillstånd för tredjelandsmedborgare
(KOM(2001)0157 - C5-0217/2001 - 2001/0082(CNS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionerna genom på varandra följande omröstningar.)
Betänkande utan debatt (A5-0383/2001) av Jackson för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till rådets beslut om Europeiska gemenskapens anslutning till Codex Alimentarius-kommissionen
(KOM(2001) 287 - C5-0310/2001 - 2001/0120(CNS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande utan debatt (A5-0443/2001) av Dary för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om förslaget till rådets förordning om ändring av förordning (EEG) nr 404/93 om den gemensamma organisationen av marknaden för bananer (KOM(2001) 477 - C5-0436/2001 - 2001/0187(CNS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande utan debatt (A5-0448/2001) av Gawronski för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, om kommissionens meddelande om förslaget till ett rådsbeslut om godkännande av att kommissionen ingår ett avtal mellan Europeiska atomenergigemenskapen (Euratom) och organisationen för energiutveckling på koreanska halvön (KEDO)(SEK(2001)1349 - C5-0596/2001 - 2001/2252(COS))
(Parlamentet antog resolutionen.)
Betänkande utan debatt (A5-0407/2001) av Katiforis för fiskeriutskottet om meddelandet från kommissionen till rådet och Europaparlamentet - Tillämpning av försiktighetsprincipen och fleråriga förfaranden för fastställandet av TAC
(KOM(2000) 803 - C5-0106/2001 - 2001/2055(COS))
(Parlamentet antog resolutionen.)
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0435/2001) från utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om rådets gemensamma ståndpunkt (10420/1/2001 - C5-0415/2001 - 2000/0184(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om ett gemensamt regelverk för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster (ramdirektiv) (föredragande: Paasilinna)
Paasilinna (PSE). (EN) Eftersom det har skett vissa misstag och möjligen uppkommit problem när det gäller digital television i detta telekommunikationspaket, vill jag be kommissionen att kommentera hur man kommer att agera om detta paket antas av kammaren.

Rovsing
På grund av ett personligt ekonomiskt intresse avstår jag från att rösta om detta betänkande och de följande fyra betänkandena.

Flesch
Herr talman! Även om detta inte är ett strikt krav enligt artikel 9 skulle jag vilja göra ett uttalande om ett ekonomiskt intresse när det gäller de fyra betänkanden som rör telekommunikationspaketet.

Liikanen
. (EN) Herr talman! Kommissionen har överlämnat sitt yttrande om ändringsförslagen till sessionstjänsten, och detta är allmänt känt av parlamentet. Jag vill dessutom svara på föredragandens fråga. Om detta direktiv antas i sin nuvarande lydelse, kommer kommissionen att offentliggöra de relevanta MHP-standarderna i förteckningen över standarder som offentliggörs i Europeiska gemenskapernas officiella tidning, enligt artikel 16 i ramdirektivet. I enlighet med detta direktiv måste medlemsstaterna stödja genomförandet av de standarder som nämns i förteckningen.
Ett år efter ikraftträdandet av dessa direktiv, kommer kommissionen att undersöka om man på ett lämpligt sätt har uppnått samverkan och valfrihet i medlemsstaterna. Om så inte är fallet, kan kommissionen föreslå att genomförandet av de aktuella europeiska standarderna blir obligatoriskt. Enligt direktivet skall kommissionen ha offentlig rådfrågning om ett dylikt förslag. Efter den offentliga rådfrågningen går förslaget till ett förfarande med föreskrivande kommitté, som kräver kvalificerat majoritetsbeslut i rådet, innan det antas som ett formellt kommissionsbeslut.

Talmannen
Jag vill erinra kollegerna om att det finns kopplingar mellan ändringsförslag som kan godkännas eller avvisas och ändringsförslag som kan bortfalla, mellan betänkandet av Paasilinna och andra betänkanden i paketet " telekommunikationer" , och därför måste vi vara uppmärksamma.

Echerer
Herr talman! Jag är mycket tacksam att föredragande Paasilinna ställde frågan till kommissionen, eftersom detta reder ut ett och annat. Jag vill även tacka kommissionär Liikanen för det offentliga uttalande som han har gjort. Dock vill jag tillägga att vi har varit enormt pressade med dessa betänkanden - det har ju varit flera, ett helt paket under de senaste veckorna - och att det har förekommit väldigt många missförstånd därför att vi inte alltid har lyckats informera varandra om genomförda ändringar i tid. Jag vill påpeka att dessa missförstånd ledde till att De Gröna i mitt namn stödde innehållet i kompromissförslagen utan att jag hade skrivit under något för De Grönas räkning. Nu står jag plötsligt här. Med hänsyn till tidspressen är jag dock beredd att acceptera detta och kommer inte att dra tillbaka något. Konkret har jag dock endast skrivit under två ändringsförslag, de övriga har jag inte undertecknat. Det är uppenbart att man har uppfattat mig på detta sätt eftersom jag uttryckte mig i denna andemening. Detta är ingen kritik som jag vill rikta till enskilda personer, utan endast ytterligare ett faktum som jag vill lyfta fram därför att sådant sker när vi arbetar under en sådan tidspress för att nå ut med dokumentet till offentligheten till årsskiftet. I framtiden vill jag verkligen inte behöva arbeta med en så känslig fråga på liknande sätt. Detta är verkligen inte i sin ordning!
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd.) (Sammanträdet avbröts kl. 12.00 och återupptogs kl. 12.45.)
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0434/2001) från utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om rådets gemensamma ståndpunkt (10418/1/2001 - C5-0416/2001 - 2000/0186(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om tillträde till och samtrafik mellan elektroniska kommunikationsnät och tillhörande faciliteter (tillträdesdirektivet)
(föredragande: Brunetta)
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd.)
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0433/2001) från utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om rådets gemensamma ståndpunkt (10419/1/2001 - C5-0417/2001 - 2000/0188(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om auktorisation för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster (auktorisationsdirektiv)
(föredragande: Niebler)
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd.)
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0438/2001) från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om rådets gemensamma ståndpunkt (10421/1/2001 - C5-0418/2001 - 2000/0183(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om samhällsomfattande tjänster och användares rättigheter avseende elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster (föredragande: Harbour)

McCarthy
Herr talman! Jag förstår behovet av att bevara telekommunikationspaketets okränkbarhet, men jag har förstått att det ha skett vissa slutliga ändringar i den förklaring som kommissionen utfärdat om bestämmelser om sändningsplikt. Jag vill veta om denna text faktiskt återspeglar parlamentets ståndpunkter, i synnerhet ändringsförslagen från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, och om kommissionären skulle kunna läsa upp texten, så att vi kan höra vad det är vi är överens att rösta om.

Harbour
Herr talman! Om ni hade gett mig ordet först, i egenskap av föredragande, hade jag kunnat ta upp McCarthys fråga.
Kan jag bara be er att genomföra en särskild omröstning om ändringsförslagen 2, 11, 23 och 24? Jag har uppmanats att göra detta som en formalitet, trots att den finns på kollegernas omröstningslistor. Låt mig bara också säga till kollegerna att detta är en del av det kompromisspaket som vi diskuterade. Kolleger! Jag vill bara förtydliga på era omröstningslistor att första delen av ändringsförslag 15 är en del av kompromisstexten, och jag rekommenderar att ni röstar emot den andra delen. Mitt ändringsförslag 36 är också en del av kompromisstexten, och för att förtydliga för kollegerna i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, är detta det ändringsförslag ni röstade om i utskottet, med tillägg av ordet " television" efter " digital interaktiv" . Detta var en kompromiss. Jag kom överens med rådet om att klargöra ordalydelsen - det har inte skett några andra ändringar. Låt mig också göra det helt klart att ändringsförslag 11 också är en kompromisstext, och detta kan ni se längst ned på er omröstningslista.
Jag tar nu upp de frågor som helt korrekt ställdes av min skuggföredragande, dvs. McCarthy, om bestämmelserna om sändningsplikt. Detta är en fråga som oroar många kolleger och som återspeglar artikel 31 i förslaget. Jag rekommenderar att ni röstar emot utskottets ändringsförslag som en del av kompromissen, men jag uppmanar er, herr talman, att ge ordet till kommissionär Liikanen. Han har förberett ett uttalande som klargör tillträdesbestämmelserna för offentliga programföretag i samband med det elektroniska kommunikationstjänstepaketet. Denna tillträdesbestämmelse är den viktigaste frågan för kollegerna. Kan jag alltså be er att ge ordet till kommissionär Liikanen?

Talmannen
Ledamot Harbour, om jag bara hade sett er före McCarthy så hade jag först gett ordet åt er. Jag hade ingen aning om att det först var er tur.

Liikanen
. (EN) Mot bakgrund av parlamentets oro över utvidgningen av sändningsplikten att omfatta villkorat tillträde och andra tillhörande faciliteter, vill kommissionen göra följande uttalande.
För det första garanterar bestämmelsen i artikel 6 i tillträdesdirektivet, att alla programföretag får tillträde till villkorade tillträdessystem på rättvisa, skäliga och icke-diskriminerande grunder. Enligt artikel 5.1 b i tillträdesdirektivet, kan medlemsstaterna införa skyldighet att tillhandahålla sådant tillträde på rättvisa, skäliga och icke-diskriminerande grunder, om andra tillhörande faciliteter, i synnerhet driftskompatibla tillämpningsgränssnitt (API) och elektroniska programguider (EPG).
För det andra kommer kommissionen att övervaka tillämpningen av dessa bestämmelser på medlemsstatsnivå, däribland sändningsplikten, och ta hänsyn till alla problem som offentliga eller andra specifika programföretag kan få när det rör tillträde till satellit- och andra rundradionät. Möjliga riktlinjer för medlemsstaterna skulle kunna utarbetas.
För det tredje omfattas den fria rörligheten för rundradiotjänster i unionen av direktivet " television utan gränser" . I sin kommande granskning av detta direktiv kommer kommissionen, bl.a., att bedöma den tekniska och marknadsutvecklingens påverkan på produktionen och distribueringen av europeiska audiovisuella nät.
Sammanfattningsvis har jag noterat att Europaparlamentet, även i detta sammanhang, fäster vikt vid främjandet av ett mångkulturellt och flerspråkigt Europa.

Perry
Herr talman! Om jag förstod kommissionären rätt, sade han att riktlinjer " skulle" kunna övervägas. Missförstod jag detta? Kammaren måste få veta om de " kommer" att övervägas.

Talmannen
Kommissionär Liikanen har talat på sitt modersmål, ledamot Perry, och därför anser jag att det bör vara tillräckligt tydligt. Får jag be kommissionären att upprepa avsnittet?

Liikanen
. (FI) Kan tas upp till behandling. Can also be translated: can be and will be considered. (Kan också översättas: kan och kommer att övervägas.)
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd.)
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0432/2001)från utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om rådets gemensamma ståndpunkt (12170/1/2001 - C5-0490/2001 - 2000/0187(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets beslut om ett regelverk för radiospektrumpolitiken i Europeiska gemenskapen (" radiospektrumsbeslutet" )
(föredragande: Niebler)

Niebler
Herr talman! Tillåt mig att före omröstningen ställa en fråga till kommissionen. Enligt kommissionens ursprungliga beslutsunderlag skulle en specialgrupp för radiospektrumspolitik bildas för att kontinuerligt ge råd i frågor som rör radiospektrumspolitik. Även Europaparlamentet skulle rådfrågas. Av såväl juridiska som institutionella skäl är det inte möjligt att skriva in bildandet av gruppen i beslutet om radiospektrum. Jag har dock en fråga till kommissionen: Håller kommissionen fast vid den ursprungliga avsikten och det som inrättades genom kommissionens beslut, det vill säga att bilda en sådan grupp på frivillig bas? Om ja: kommer parlamentet att finnas med i gruppens arbete?

Liikanen
. (EN) Herr talman! Jag kan bekräfta att kommissionen har enligt ett kommissionsbeslut för avsikt att inrätta en högnivågrupp för diskussioner på politisk nivå om gemenskapens radiospektrumpolitik. Gruppen kommer att bestå av företrädare för medlemsstaterna och ledas av kommissionen. Som vi tidigare nämnde, kommer Europaparlamentet att få observatörsstatus i gruppen. Niebler hänvisade till denna möjlighet i motiveringen i betänkandet under andra behandlingen. Kommissionen kommer naturligtvis att informera Europaparlamentet regelbundet om utvecklingen i spektrumkommittén genom de gällande interinstitutionella avtalen och kommittéförfarandet.
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd.)
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0420/2001) från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om rådets gemensamma ståndpunkt (10222/1/2001 - C5-0390/2001 - 2000/0119(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets beslut om antagande av ett program för gemenskapsåtgärder på folkhälsoområdet (2001-2006)
(föredragande: Trakatellis)

Talmannen
Jag vänder mig på nytt till kommissionen för att få veta dess åsikt om ändringsförslagen.

Vitorino
. (EN) Herr talman! Som min kollega, kommissionär Byrne, sade i går kväll välkomnar kommissionen verkligen det arbete som utförts av föredraganden och utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om detta viktiga program. När det gäller ändringsförslagen, kan kommissionen godta 28 ändringsförslag i sin helhet. Dessa är ändringsförslagen 2-5, 8, 11, 12, 14-17, 19-22, 24, 33, 37-40, 45, 47-49, 51, 53 och 60. Kommissionen kan delvis godta tio ändringsförslag. Dessa är ändringsförslagen 1, 18, 26, 29, 31, 32, 54, 55, 56 och 58.
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd.)
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0408/2001) från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om rådets gemensamma ståndpunkt (10593/1/2001 - C5-0413/2001 - 1999/0259(COD)) inför antagandet av Europaparlamentet och rådets direktiv om främmande ämnen i djurfoder
(föredragande: Paulsen)
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd.)
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0406/2001) från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om rådets gemensamma ståndpunkt (7598/1/2001 - C5-0386/2001 - 2000/0136(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om minskning av de förorenande utsläppen från två- och trehjuliga fordon och om ändring av direktiv 97/24/EG (föredragande: Lange)
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd.)
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0431/2001) från budgetutskottet om rådets gemensamma ståndpunkt (8793/1/2001 - C5-0385/2001 - 2000/0241(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets förordning om ändring av rådets förordning (EG) nr 2223/96 i fråga om tillämpningen av ENS 95 för fastställande av medlemsstaternas betalningar till de momsbaserade egna medlen
(föredragande: Haug)
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd.)
Betänkande (A5-0439/2001) av Turchi för budgetutskottet om rapporten från kommissionen till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén om transeuropeiska nät - årsrapport 1999 enligt artikel 16 i förordning (EG) nr 2236/95 om allmänna regler för gemenskapens finansiella stöd på området för transeuropeiska nät (KOM(2000) 591 - C5-0255/2001 - 2001/2120(COS))
(Parlamentet antog resolutionen.)
Betänkande (A5-0396/2001) av Watson för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om en rekommendation till rådet om ett område med frihet, säkerhet och rättvisa: säkerheten vid Europeiska rådets möten och andra jämförbara arrangemang (2001/2167(INI))

Santini
Herr talman! Som skuggföredragande för PPE frågar jag om era sekretariatstjänster innehar ett erratum, för punkt 5.5, som översättningstjänsten har låtit cirkulera, men som märkligt nog inte återfinns i den text som har spridits fram till i dag: det gäller ett påpekande som gjordes för rätt så länge sedan om ett mycket allvarligt översättningsfel som förvanskar den ursprungliga texten av föredraganden. I punkt 5, fjärde raden skrev föredraganden: " ett ovillkorligt krav torde vara att man undviker att använda skjutvapen" . Jag upprepar: föredragandens text säger: " ett ovillkorligt krav torde vara att man undviker att använda skjutvapen" , och detta är översättningen: " ett ovillkorligt krav torde vara att man förbjuder bruket av skjutvapen" . Det är en grundläggande skillnad, alldeles bortsett från det faktum att jag inte tror att detta parlament vare sig kan tillåta eller förbjuda användningen av skjutvapen för någon polismakt i denna gemenskap. Översättningen är i vilket fall som helst uppenbart felaktig. Innan jag röstar - vilket resultatet än blir av omröstningen - vill jag förvissa mig om att ni innehar detta corrigendum.

Talmannen
Santini, jag erinrade redan i början av omröstningen om betänkandet av Watson om att det finns ett corrigendum till den italienska versionen. Med anledning av ert inlägg kommer saken naturligtvis att kontrolleras ytterligare.
(Parlamentet antog resolutionen.)
Betänkande (A5-0414/2001) av Hazan för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om rådets rapport om Europeiska unionens prioriteringar och politiska målsättningar för rättsliga och inrikes frågor: yttre förbindelser (7653/2000 - C5-0102/2001 - 2001/2051(COS))
(Parlamentet antog resolutionen.)RÖSTFÖRKLARINGAR
Betänkande (A5-0383/2001) av Jackson

Banotti
. (EN) Jag röstade emot Jacksons betänkande om Codex Alimentarius, eftersom jag är hjärtligt trött på det grova intrång i Europaparlamentets e-postsystem, som sker genom massutskickningar av e-brev från olika lobbygrupper. Detta har fullständigt motverkat sitt syfte, och framöver kommer vi att göra allt för att förhindra liknande intrång.
Betänkande (A5-0443/2001) av Dary

Carlotti
. (FR) Sedan mer än 30 år har Europa gjort valet att skapa en egen modell för partnerskap med länder i Afrika, Västindien och Stillahavsområdet.
Det är inom ramen för denna strategi för öppenhet och solidaritet som den gemensamma marknaden för bananer inrättades, i syfte att garantera tillträde till den europeiska marknaden för ett antal producenter i AVS-länderna, varav vissa räknas bland de fattigaste i världen.
Denna bestämmelse har alltsedan den utformades bekämpats av banansektorns stora multinationella företag, vilkas produktion är mycket konkurrenskraftig ... dock ofta till priset av ett utnyttjande som ligger nära slaveriet!
Från politiska påtryckningar till ekonomiska sanktioner och från kompromisser till eftergifter: hela systemet med kvantitativa skydd kommer att nedmonteras redan 2006, till fördel för ett skyddssystem som endast grundas på tullar och som ingen i dag vet hur effektivt det är för att skydda intressena för de traditionella bananproducenterna i AVS-länderna.
Den kompromiss som man kom överens om i april 2001 möjliggjorde ett stopp för det handelskrig som har förgiftat de transatlantiska förbindelserna i snart tio år. Men för AVS-länderna är vissa bestämmelser en verkligt " bitter mixtur" : år 2006 är det slut på det kvotskydd som garanterade de traditionella producenterna tillträde till den europeiska marknaden; redan i januari 2002 minskas den garanterade produktionsmängden med 100 000 ton, och då har jag inte räknat med funktionsbristerna och förseningarna i det tekniska och finansiella stödarrangemanget, som är avsett att hjälpa AVS-producenterna att anpassa sig till nya marknadsförhållanden - utbetalningarna av detta stöd låter fortfarande vänta på sig.
I det betänkande av Michel Dary som vi skall uttala oss om i dag föreslås att AVS-länderna skall beviljas flera " säkerhetsnät" under den övergångsperiod som föregår hoppet ut i det okända, som slutet på den gemensamma marknaden för bananer kommer att innebära.
(Inlägget kortades ned i enlighet med artikel 137 i arbetsordningen.)

Fruteau
. (FR) Sedan 1993 har bananfrågan stått i centrum för handelsförbindelserna mellan Europeiska unionen och Förenta staterna. Vissa går till och med så långt som att säga att den förgiftar de transatlantiska förbindelserna och att det vore lämpligt att få slut på konflikten så fort som möjligt. Jag har lust att säga till vilket pris som helst.
Från Louis Vuitton till Hermès och Gucci: denna världs mäktiga har avgjort tillräckligt! Tillräckligt för att somliga - från Antillerna till Bryssel och Strasbourg - har bestämt sig för att göra motstånd och inte ge upp.
Men vem i detta parlament kan bortse från det att Europeiska unionen är i färd med - genom att böja sig för Förenta staternas diktat med WTO som täckmantel - att stödja det faktum att 35 000 människor på Kanarieöarna och 30 000 på Antillerna försätts i arbetslöshet på mer eller mindre lång sikt?
Vem kan bortse från det faktum att Europa, genom att gradvis ge efter i den här frågan, är i färd med att vända ryggen åt sin egen sociala modell, som Europa inte upphör med att vilja exportera till hela världen?
Vem kan slutligen bortse från att vi, genom att kapitulera i den här frågan i dag, kommer att ge efter i fråga om socker i morgon (och inte endast rörsocker utan också sockerbetor) och att vi snart kommer att behöva bestämma oss för att begrava vår jordbruksmodell?
Dary har inte undvikit dessa olika frågor, och enligt min mening kan kammaren berömma sig av att ha röstat igenom hans betänkande i dag. Stärkta av vår demokratiska legitimitet har vi valt att göra motstånd mot Europeiska kommissionens omedgörlighet. Vår begäran om beviljande av " cyklonlicenser" när produktion blir förstörd, och framför allt begäran om att vi skall säga nej till en automatisk övergång till ett system som endast grundas på tullar, år 2006, är en perfekt illustration på det.
Därför har jag självklart röstat för vår kollegas betänkande, som jag i stort sett anser vara omdömesgillt, trots de betänkligheter som jag har delgett honom när det gäller fördelningen inom tullkvot C mellan västindiska och afrikanska producenter. Med hänsyn till de afrikanska handelsmönstren, som historiskt sett har varit vända mot Frankrike, är jag rädd att denna förändring är ytterligare ett negativt slag mot de europeiska producenterna i Guadeloupe och Martinique.
Betänkande (A5-0435/2001) av Paasilinna

Fatuzzo
Herr talman! Ramdirektivet av Paasilinna handlar i allmänhet om alla de regler som har att göra med skapande, stöd, förstärkning och förbättring av integrerade kommunikationsnät med medborgarna, det vill säga kommunikationsnät som förutser att både television, datorer och telefoner kommer till användning. Jag har röstat för detta betänkande med pensionärerna och de gamla i tankarna, herr talman. Vad har de gamla och pensionärerna med detta dokument att göra? En hel del, eftersom det är de som tillbringar mest tid framför TV:n och därför borde man ta hänsyn till dem i deras egenskap av adressater för dessa tekniska framsteg. Tyvärr görs det inte i tillräcklig utsträckning i detta dokument.
Betänkande (A5-0434/2001) av Brunetta

Fatuzzo
Även betänkandet av Brunetta handlar, herr talman, om telekommunikationer och i synnerhet om tillträde till elektroniska kommunikationsnät, därtill hörande faciliteter och kopplingarna dem emellan. Med hänvisning till vad jag sade i min föregående röstförklaring noterar jag tyvärr, även om detta är ett dokument som jag bifaller i dess helhet, även här en brist: ingenting sägs om att genom förmånliga tariffer medge tillträde till dessa elektroniska kommunikationsmedel - det vill säga television, Internet och mobiltelefoner - för dem som är gamla, pensionärer eller lever på blygsamma pensioner, och vilka borde ha rätt att få tillträde till dessa elektroniska kommunikationsmedel utan ytterligare ekonomiska åligganden, och snarare borde få stöd från nationalstaterna.
Betänkande (A5-0433/2001) av Niebler

Fatuzzo
Betänkandet av Niebler handlar, som ni har sagt herr talman, om auktorisation för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster. Som företrädare för Pensionärspartiet har jag röstat för, men jag skulle önska att nya aktörer inom televisionstjänster och nät befrias från att betala rättigheter, avgifter och olika skatter i den stund man medger auktorisation för inträde på marknaden - och jag noterar att detta är något som saknas i detta dokument. I detta dokument saknas lättnader för dem som bestämmer sig för att använda dessa kommunikationsmedel för att tillhandahålla information om de rättigheter som gäller arbete, rätten till pension och sociala frågor som intresserar alla medborgare och de gamla i synnerhet.
Betänkande (A5-0438/2001) av Harbour

Fatuzzo
Herr talman! Harbours dokument - även detta ett direktiv om telekommunikationer, om samhällsomfattande tjänster och användares rättigheter avseende elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster - har bland annat för avsikt att skapa så stora fördelar som möjligt för konsumenterna. Om det är sant som jag sade i min föregående röstförklaring, alltså att majoriteten av konsumenterna utgörs av gamla och pensionärer, innebär det att man borde skapa så stora fördelar som möjligt för de gamla och pensionärerna. Det är precis vad många pensionärer frågade mig, när de även den här gången följde mig till flygplatsen i söndags eftermiddag när jag tog flyget till Strasbourg. När det gäller dessa dokument bad de mig meddela parlamentet att de skulle uppskatta om man i televisionen talade mycket mer om dem och om deras problem och deras önskemål.

McCarthy
Låt mig säga att vi helt och fullt förstår kommissionens och rådets önskan om att göra framsteg i samband med telekommunikationspaketet före toppmötet i Laeken. Det är mycket viktigt att uppfylla målen enligt toppmötet i Lissabon, men i egenskap av skuggföredragande för PSE-gruppen vill jag klaga på förfarandet.
Jag har också invändningar mot de uppgörelser som nåtts i sista minuten bakom stängda dörrar, och som resulterade i ett kompromisspaket som allvarligt försvagar bestämmelserna för sändningsplikten och för personer med särskilda behov och handikapp. Dessa godkändes enhälligt i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. Det var naturligtvis en besvikelse när den brittiske, konservative föredraganden informerade mig om sitt beslut att avstå från dessa viktiga bestämmelser för konsumenter och användare av opportunistiska, politiska skäl. Mina kolleger, eller de brittiska Labourledamöterna, röstade för att vi skulle behålla utskottets ståndpunkter om dessa viktiga bestämmelser.
Kan vi kanske påminna kommissionen och rådet om att vi är medlagstiftare, inte medförfattare av förklaringar som inte har någon rättslig kraft, och att vi förlitar oss på kommissionens vilja att få till stånd det vi vill i samband med sändningsplikten. Vi kommer naturligtvis att övervaka kommissionens framsteg när det rör dess arbete i samband med dessa bestämmelser. Jag måste säga att dagens händelser var en seger för Laeken, för kommissionen och rådet om telekommunikationspaketet, men inte för demokratin i denna kammare.

Caudron
. (FR) Jag vill först och främst framhålla historiken bakom detta betänkande. Först anförtroddes det parlamentets utskott för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi, i likhet med de andra betänkandena om telekommunikationspaketet. Jag hade för övrigt utsetts till föredragande, fram till det att utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden förklarade sig vara behörigt utskott och anförtrodde betänkandet till Malcolm Harbour, brittisk ledamot i PPE-gruppen.
Jag blev föredragande av yttrandet, ett yttrande som inte har vägt tungt i diskussionerna! Det är mycket synd, framför allt med tanke på att det gäller att försvara en samhällsomfattande tjänst på ett område som är så pass viktigt och som bär på så pass många framtidsmöjligheter.
När man läser det betänkande som antogs av utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden i november i år förvånas man över att bestämmelserna om samhällsomfattande tjänster nästan är helt borta och att betänkandet i huvudsak koncentreras på konsumentskydd.
Som jag påpekade i mitt betänkande för yttrande: för samhällsomfattande tjänster gäller, med anledning av definitionen av den typ av tjänster som ingår i den kategorin, kriterier av samma slag som dem som i allmänhet används för utvärdering av tjänster som tillhandahålls konsumenter (rimliga priser, tillgänglighet, leveranstider, kvalitet), men dess existensberättigande styrs av andra slags mål, nämligen regionalpolitiska och socialpolitiska mål (undvika att slå ut de minst gynnade) samt målen i politiken för allmän säkerhet.
Jag vill också insistera på den viktiga demokratiska fråga som tillgången till de nya kommunikationsnäten utgör. Den nya tekniken ger medborgarna möjlighet att ta till orda, att delta i den demokratiska debatten, att påverka beslut. Dessutom utgör de ett inte försumbart instrument som kan få närhetsprincipen att återupplivas. Den lokala demokratiseringen har mycket att vinna på interaktiva lokala allmänna tjänster på nätet. Det är med hjälp av denna nya teknik som offentliga tjänsteföretag kan finna ny inspiration, om man förser sig med medel för detta och självklart om man har viljan för detta. Tillgång till Internet är slutligen nödvändig för uppbyggnaden av ett informationssamhälle grundat på kunskap.
För att bemöta dessa utmaningar behövde således utskottets förslag förbättras, något som jag ansträngde mig för att göra i mina ändringsförslag, vilka Harbour förkastade alla på en gång.
Vi har i dag röstat om ett betänkande där man föreslår intressanta förändringar som rör skyddet av konsumenter - framför allt funktionshindrade konsumenter - samt must carry, sändningsplikt, men med detta betänkande kan man inte, och det beklagar jag, göra anspråk på att ha skapat bestämmelser för samhällsomfattande tjänster på det här området !
Betänkande (A5-0432/2001) av Niebler

Fatuzzo
Herr talman! Jag har röstat för detta betänkande av Niebler om radiospektrum i Europeiska gemenskapen och dess fördelning, liksom samtliga åtgärder för telekommunikationer. Enligt min uppfattning borde man emellertid ha reserverat en del av de tillgängliga frekvenserna för elektromagnetisk strålning som används för att sända elektroniska budskap vilka sedan omvandlas till bilder i våra TV-apparater, i datorer och till signaler i fasta och mobila telefoner.
Jag tror att vi i framtiden kommer att se ett aktivt Europa, och det är bara möjligt om det finns frekvenser som är tillgängliga för Europa som sådant och inte endast för nationalstaterna.
Betänkande (A5-0420/2001) av Trakatellis

Fatuzzo
Herr talman! Det är 280 miljoner euro som anslås till folkhälsoområdet. Oroa er inte, jag tänker inte föreslå er som kirurg, fast det kanske är en dröm som ni har, vad vet jag. Jag vill bara säga att när det gäller detta gemenskapens åtgärdsprogram önskar jag att man skall samordna samtliga 15 medlemsstaters resurser till ett enda europeiskt program, som utöver de medel som anslås av oss även kan förfoga över medel som de enskilda nationalstaterna ställer till förfogande i sina nationella budgetar. Framför allt önskar jag dock att man skall minska arbetstiden för de arbetare som arbetar i skadliga miljöer och av den anledningen drabbas av yrkessjukdomar, vilket är en av orsakerna till de höga kostnaderna, inte bara i människoliv utan även i ekonomiska termer, för den offentliga sjukvården.

Malmström, Paulsen och Olle Schmidt
. EU:s program för gemenskapsåtgärder på folkhälsoområdet är ett viktigt led i arbetet för en förbättrad folkhälsa i Europa. För oss socialliberaler är folkhälsan en sann hjärtefråga och en förutsättning för ett värdigt och anständigt liv.
Vi ställer oss därför bakom kommissionens förslag och de förbättringar som parlamentet föreslagit i sin första behandling. Parlamentets ändringsförslag i den andra behandlingen skulle dock - enligt vårt förmenande - endast leda till att folkhälsobegreppet urholkas, att artikel 152 i fördraget överträds och att medlemsstaternas självbestämmande på vårdområdet träds för när. Vi har därför valt att rösta emot samtliga ändringsförslag, med undantag för ändringsförslag 1 om respekt för subsidiaritetsprincipen inom folkhälsoområdet och ändringsförslag 60 om minskad antibiotikaresistens.

Meijer
. (NL) Utan demokratiska regler från myndigheternas sida blir hälsan en handelsvara. Den handelsvaran finns tillgänglig för den som är rik och mäktig och saknas för den som är fattig och maktlös. Vi ser att medellivslängden i tillbakasatta befolkningsgrupper är kortare än den i prioriterade grupper. Ständigt utövas kraftiga påtryckningar för att ersätta inkomstberoende försäkringspremier med en premie som är lika för alla, oberoende av inkomst. Kommersiella företag erbjuder särskild omsorg till den som kan och vill betala. Sjukhus går ut på den kommersiella marknaden, varvid de personer som har mest pengar kan gå före i kön och behandlingar som går med förlust tas bort. Det uppstår väntelistor, människor hänvisas till avlägsna sjukhus i andra medlemsstater och antalet onödiga dödsfall ökar. För att motverka den här trenden är det viktigt att myndigheterna ordnar en bra hälsovård som är tillgänglig för alla. Ett europeiskt gemensamt handlingsprogram för hälsovård kan bidra till det. I det sammanhanget är det dock viktigt att de ändringsförslag som förkastades i den första behandlingen nu får en bred majoritet, så att det tydligt fastställs att hälsa inte är någon handelsvara och inte blir föremål för finansiella kompromisser och att en hel del förbättringar måste göras på den under tolv år försummade hälsovården i många kandidatländer.

Sacrédeus
. När det gäller detta program har jag röstat nej till förslaget om att på europeisk nivå " utarbeta särskilda åtgärder för att främja bättre kost och kostvanor, som bättre iakttar människans behov genom åtgärder för att medvetandegöra och informera allmänheten" .
Europeiska unionen måste koncentrera sig på sina huvuduppgifter - främjande av fred och demokrati, mänskliga rättigheter, fri handel och miljöförbättrande insatser. Endast så kan samarbetsprojektet vinna folklig förståelse och stöd samt legitimitet bland medborgarna. I annat fall förblir EU-projektet i huvudsak sett som ett centraliserande av beslutsfattandet till ett fåtal.
Den kommande helgen kommer konturerna av EU:s framtida regelverk/nya traktat eller fördrag att diskuteras vid rådstoppmötet i kungliga slottet Laeken i Bryssel. I ett sådant läge är det viktigare än någonsin att Europaparlamentet visar den politiska mognad och disciplin som krävs för att inte kräva nya åtaganden på europeisk politisk nivå, utan i stället med kraft samla sig kring de centrala samarbetsuppgifterna.
Det är angelägenhet att den i Maastricht- och Amsterdamfördragen traktatfästa subsidiaritetsprincipen (närhetsprincipen) får en verklig tillämpning. En av EU-institutionerna helt oberoende instans, domstol, borde få rätten att vaka över att subsidiaritetsprincipen beaktas och respekteras, så att inte fler maktbefogenheter flyttas över till europeisk nivå.
Dit hör definitivt inte att centralt över hela Europa styra en likriktad kampanj för vad som är " bättre kost och kostvanor" med alla de olika kulturer, kostvanor och smaker som präglar de 370 miljonerna medborgarna i EU:s medlemsstater.
Låt smak, kultur och livsstil fortsatt förbli olika för greker, spanjorer och svenskar, britter och tyskar. I detta ligger en stor rikedom.
Betänkande (A5-0408/2001) av Paulsen

Goodwill
Får jag uttrycka förvåning över att det kompromisspaket som förhandlats fram av de tre största grupperna har förkastats av rådet? Vi hade föredragit en omröstning om kompromissändringsförslagen. Kompromissen om de två omtvistade frågorna, dvs. förpliktelsen att följa tidsgränserna och rätten att få återlämna farligt djurfoder till ursprungslandet med samtycke från regeringen i detta land, var realistisk och skulle ha fungerat i praktiken. Jag vill redovisa Europademokraternas ståndpunkt att det var galet av rådet att förkasta det aktuella paketet. Om det tror att det kan få ett bättre resultat under förlikningen, kommer det att bli varse att så inte alls blir fallet! Förresten utgjorde kompromissen också det bästa resultatet för de italienska pensionärerna.

Hyland
. (EN) Genomförandet av de viktigaste bestämmelserna i EU:s vitbok om livsmedelssäkerhet är av yttersta vikt om vi skall kunna återställa förtroendet för livsmedelskedjan. BSE och dioxinskandalen uppstod p.g.a. att djurfoderproducenterna blandade i oönskade ingredienser i fodret.
Man måste berömma detta parlament och de övriga EU-institutionerna att åtgärder snabbt vidtogs för att ta itu med krisen, och för att komma överens om långsiktiga åtgärder för att förhindra ett upprepande.
Dagens diskussion är ytterligare ett positivt steg på den viktiga väg som leder till att det djurfoder som finns att tillgå inom djurhållningen håller högsta kvalitet. Det är inte första gången som jag vill framhålla att jordbrukarna - under dessa tråkiga affärer - var oskyldiga offer för omständigheter som låg utanför deras kontroll.
Det är också viktigt att säga att jordbrukarna välkomnar kontrollerna under tillverkningen av djurfoder.
Det är beklagligt att vissa personer använde diskussionen om livsmedelssäkerhet för att undergräva jordbrukarnas yrkesskicklighet och deras roll som garanter för att medborgarna har tillgång till livsmedel med hög kvalitet.
Vi måste vara försiktiga när vi gör kommentarer som har att göra med livsmedel. I diskussionerna om dioxin- och BSE-fallen, misslyckades vi med att föra ut budskapet att kvaliteten hos livsmedlen inom EU är den bästa i världen, och att konsumenterna både får kvalitet och valuta för pengarna. Alla undantag från detta fördöms direkt av de europeiska jordbrukarna.
De senaste rapporterna om den gemensamma jordbrukspolitikens framtid är verkligen oroande. Om vi menar allvar med den europeiska modellen som grundas på familjejordbruk, måste vi se till att de som verkar inom denna ram garanteras ett anständigt liv.
Betänkande (A5-0406/2001) av Lange

Fatuzzo
Detta dokument som vi har röstat om reglerar de förorenande utsläppen från i första hand motorcyklar. Herr talman, jag är övertygad om att Ni i denna stund kan höra det öronbedövande oväsen som förorsakas av de många motorcyklister som kör förbi på gatorna i närheten av parlamentet. Det är ett oväsen som man inte kan stå ut med och det är framför allt en förorening som är långtifrån luktfri, utan tvärtom ofta stinkande. Ändå är det inte obehagen för vår näsa som gör att detta är en viktig fråga, utan snarare därför att de släpper ut föroreningar i atmosfären. Skulle ni inte tycka att det var bra, herr talman, om en trafikpolis, som har till uppgift att se till att de direktiv vi har röstat om följs, omedelbart började beslagta motorcyklarna för de som använder dem med så mycket oväsen och med så mycket föroreningar? Jag hade röstat för med betydligt större tillfredsställelse om direktivet hade inkluderat dessa åtgärder.

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Hulthén, Hans Karlsson och Theorin
. Vi svenska socialdemokrater röstade för betänkandet om direktivet om minskning av de förorenande utsläppen från två- och trehjuliga motorfordon. Vi anser att betänkandet har ett miljövärde i sig.
Vi vill dock med denna röstförklaring meddela att vi inte är överens med föredragande Langes önskan om att det skall finnas en bindande kravnivå för år 2006. Vi anser att kravnivån bör vara frivillig till dess att underlaget för en ny kravnivå är bättre. Fastställs kravnivån redan nu finns det risk att utsläppen från framtida motorcyklar blir högre än nödvändigt. Att använda körcykeln för bilar som Lange föreslår, anser vi vara olämpligt eftersom motorcyklar inte körs som bilar. De accelererar på ett annat sätt och kör oftast fortare.
Vi bör i stället invänta den nya körcykeln för motorcyklar som är under framtagande och till dess ha frivilliga kravnivåer.
Betänkande (A5-0439/2001) av Turchi

Fatuzzo
Herr talman! Tillåt mig tacka Goodwill som har förenat sig med mig i försvaret av de pensionerade medborgarnas intressen i hela Europa, alltså inte enbart i Italien, innan jag förklarar min röst för betänkandet av Turchi om gemenskapens finansiella stöd på området för transeuropeiska nät, det vill säga på området för transporter, energi och telekommunikationer. Vi kommer tillbaka till TV och TV-program - detta är verkligen telekommunikationernas sammanträdesperiod! Jag har röstat för, men jag hoppas att man, när vi under de kommande åren skall rösta om detta dokument, kommer att beakta ekonomiskt stöd till de TV-stationer som i någon av våra stater sänder program gjorda i någon annan av Europeiska unionens stater. Vi måste lära känna varandra, herr talman - italienare, engelsmän, fransmän, finländare och så vidare - och vad kan vara bättre än att titta på program som har producerats i en annan stat, självfallet översatta till vårt eget språk?

Poli Bortone
. (IT) Jag håller fullständigt med om de slutsatser Turchi har kommit fram till. Jag understryker det som utskottet för regionalpolitik, transport och turism påpekade när det gäller avsaknaden av uppgifter om finansiering genom nationella, regionala och lokala organ samt privatsektorn när det gäller genomförandet av projekt inom ramen för transeuropeiska nät, eftersom 95 procent av finansieringen inte förväntas komma från EU. En brist på uppgifter som även gäller de särskilda investeringarna i transportsätt som belastar EIB-lån, de finansiella instrumenten för tredje land samt övriga offentliga och privata program samt strukturfonderna själva. Kommissionen har i själva verket endast lämnat närmare upplysningar för budgetpost B5-700.
Vi anser att vi för framtiden, som bilaga, även måste förutskicka en enkel och tydlig översikt som innehåller säkra och tydliga data, inte bara för kontrollen av att tidigare erhållna medel använts på ett korrekt sätt utan även för att planeringsarbetet skall grundas på ett större faktaunderlag. I utskottets betänkande förbehålls detta övervakningsförfarande för de 14 prioriterade projekt som fastställdes i Essen, vilka som vi vet är dessa inte de enda som figurerar i förteckningen.
Slutligen anser jag att jag bör göra kommissionen uppmärksam på nödvändigheten att återigen ta upp diskussionen kring korridor VIII - den har till och med försvunnit från vitboken - och de yttersta områdena, än mer marginaliserade på grund av den alltför stor uppmärksamhet som har ägnats de transeuropeiska järnvägslinjerna och den otillräckliga uppmärksamhet som har ägnats krisen för lufttransporterna.
Betänkande (A5-0396/2001) av Watson

Fatuzzo
Jag har röstat emot detta betänkande, herr talman, därför att det inte tillräckligt starkt fördömer demonstrationerna. I och för sig är de berättigade för att visa att man är emot en misshaglig politik, om man är det, men de måste alltid vara fredliga och får aldrig vara något annat än fredliga. Även jag, herr talman, har demonstrerat många gånger emot regeringsbeslut som jag inte tyckt om. Men på vilket sätt har jag demonstrerat? Jag har kedjat fast mig i den kommunala församlingen i Bergamo, Jag har kedjat fast mig i den regionala församlingen i regionen Lombardiet i Italien. Vem vet, kanske kedjar jag en vacker dag under de kommande två och ett halvt åren fast mig vid er pulpet, herr talman. Men det är ett fredligt sätt att protestera, det är inte att protestera med vapen och med våld, vilket sedan en tid tyvärr inträffar överallt här omkring. Det är ett sätt som jag fördömer, som Pensionärspartiet fördömer och som vi alla fördömer.

Talmannen
Om det verkligen skulle gå så illa att ni gör allvar av det ni har lovat här så kommer ni att bli befriad från kedjorna, till och med mot er vilja!

Alavanos
. (EL) Jag är rädd för att Europeiska unionen är inne på en oroande bana med den mängd åtgärder för begränsning av medborgarnas friheter som man har vidtagit den senaste tiden. Tyvärr skapar Europa en arresteringsorder innan man utarbetar en författning.
I samband med detta framkallar utlämningsavtalet mellan EU och USA inom ramarna för bekämpningen av terrorismen särskild oro.
Med utgångspunkt från artikel 2 i stadgan om de grundläggande rättigheterna som fastställdes av Europeiska rådet den 7 december 2000 i Nice i Frankrike är det inte tillåtet att döma någon till dödsstraff. Med utgångspunkt från nämnda artikel är det otänkbart med ett samarbete för att utlämna personer till USA där dödsstraff tillämpas och inga förutsättningar finns för en rättvis rättegång efter beslutet angående militärdomstolar eller kvarhållandet av hundratals invandrare utan rättsliga garantier.
Även om utlämnandet till USA sker efter att USA förbundit sig att " dödsstraff inte kommer att tillämpas" , kan dödsstraff utdömas av domstolen utan att verkställas. På det sättet, med detta straffrättsliga avtal med USA, återinför Europeiska unionen dödsstraffet bakvägen. Detta är ett stort steg tillbaka.
Slutligen måste jag betona att USA redan tillämpar dödsstraffet i massomfattning i Afghanistan utan att deras domstolar ens har fattat beslut om det. Detta bekräftas såväl genom gårdagens uttalanden av försvarsminister Ramsfelt att " vi ska döda Al Qaida" som genom användandet av bomben " daisy-cutter" som väger 6 800 kg och som efter kärnvapen är den mest kraftfulla bomb för massförstörelse som finns. Det är en sak är att omintetgöra talibanerna och Al Qaida som ett lämpligt straff för de ansvariga för förbrytelserna den 11 september - något annat är folkmord på alla deras medlemmar och sympatisörer vilket man inte tillämpade ens på nazisterna. Europa måste reagera.

Alyssandrakis
. (EL)Med initiativbetänkandet " Säkerheten under Europeiska rådets möten och andra jämförbara internationella arrangemang" lägger Europaparlamentets utskott med den falska benämningen " Utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter ..." ytterligare en länk till den tunga kedja med vilken den härskande klassen vill låsa fast den växande strömmen av motstånd och kamp mot dess politik.
Föredraganden Watson ger oss rekommendationer om hur vi skall bli lugna och laglydiga demonstranter, med främsta förutsättning att samlas på fredligt sätt och undvika alla våldsyttringar. Frågan är vem som utövar våld och terror. I Nice, Göteborg och ännu mer i Genua utövades verkligen våld, men de som spelade huvudrollen var polisstyrkorna och den statliga makten. Både i Göteborg och i Genua var det dessutom tydligt att målet för polisvåldet inte var de fåtaliga hetlevrade demonstranterna utan den stora massan av " lugna" demonstranter.
Vidare läser vi att de som organiserar demonstrationerna bör undvika samarbete med dem som kan misstänkas framkalla våldsamma incidenter. Man drar lätt slutsatsen att om de inte gör det så riskerar de i enlighet med den kommande terroristlagstiftningen att anklagas för att vara terrorister eftersom de kommer att ha utfört det brott som det innebär att stödja terroristhandlingar. Vårt svar är att skyddandet av demonstrationerna från extremistiska och mycket ofta provokativa element är en uppgift för den folkliga massrörelsen själv.
I enlighet med betänkandet bör vi - om vi vill passera vårt lands gränser och delta i en internationell manifestation - ingjuta förtroende hos myndigheterna i den meningen att vår avsikt är att demonstrera fredligt i en laglig demonstration. Vi är mycket rädda för att man snart skall komma att begära lojalitetsintyg eller undertecknande av en lojalitetsförklaring. Dessutom föreslås att man enas om en gemensam definition av termerna " farlig person" och " farligt uppträdande" för alla medlemsstaterna. Detta förslag hänför sig till uppgifter som publicerats om två nya svarta listor som Europol planerar att upprätta, den ena rörande " uppviglande" demonstranter och den andra rörande utlänningar. I fråga om detta kan betänkandets rekommendation att det inte skall finnas svarta listor och nya databaser bara uppfattas som hyckleri.
När det gäller polisvåldet sägs i betänkandet bara att bruk av oproportionerligt våld bör undvikas samtidigt som man inte gör någon åtskillnad mellan demonstranternas beteende och polisens. I själva verket bemöttes demonstranterna, särskilt i Genua, av polisen med en oerhörd råhet, med olagliga attacker, hundratals olagliga gripanden, tiotals skadade och ett kallblodigt mord på en ung människa. Det är ingen tillfällighet att kommissionen begärde att en rapport skulle utarbetas om vad som hände i Diaz och i fängelset Bozaneto i Genua i strid mot FN:s konvention mot tortyr.
Det är tydligt att monopolkapitalets politiska företrädare väl känner till att deras politik riktad mot folket kommer att möta alltmer folkligt motstånd. Därför försöker de med repressiva åtgärder att verka avskräckande och återhållande för den folkliga vreden. Historien har emellertid visat att sådana åtgärder leder till motsatt resultat. De orsaker som ligger bakom det folkliga upproret är den ökade sociala ojämlikheten och inskränkningarna av de grundläggande sociala rättigheterna. Så länge dessa orsaker består kommer de folkliga massornas motstånd och kamp att öka.
Av ovannämnda skäl röstade Greklands kommunistiska partis ledamöter av Europaparlamentet nej till Watsons betänkande.
Betänkande (A5-0414/2001) av Hazan

Fatuzzo
Herr talman! Jag tycker om er kommentar till vad jag sade i min röstförklaring om att kedja fast mig vid talmannens pulpet. Jag minns att en gång kunde jag inte befria mig, sedan jag hade kedjat fast mig, eftersom jag oförsiktigt nog hade kastat ut nyckeln genom fönstret, och detta gör att en så fredlig form av protest som sannolikt skulle få ett så fredligt slut framstår som mera möjlig, sannolik och tilltalande.
När det gäller betänkandet av Hazan, för vilket jag har röstat för, måste jag säga att det särskilt gläder mig att läsa att man vill bekämpa den korruption som alltjämt finns kvar i alltför stor utsträckning i alla stater i vårt Europa, men även - och, skulle jag säga framför allt och tyvärr - i kandidatländerna. Jag kräver att man verkligen skall göra framsteg i den stund man stänger kapitlen med dessa kandidatländer.

Talmannen
Jag förklarar omröstningen avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.48 och återupptogs kl. 15.00.)

Mellanöstern
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om rådets och kommissionens uttalanden om situationen i Mellanöstern och om resolutionsförslaget (B5-0747/2001) av Brok för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om krisen i Mellanöstern och Europeiska unionens roll i regionen
Fru rådsordförande, ordet är ert.

Neyts-Uyttebroeck
. (FR) Fru talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! I början på denna december månad har utvecklingen i Mellanöstern än en gång vänts i tragedi, vilket innebär en risk för att situationen blir allt omöjligare att kontrollera, och denna risk blir ständigt större allteftersom tiden går. Utsikten till en seriös politisk dialog blir alltmer avlägsen, trots att det är det enda förnuftiga, eftersom det inte finns något annat trovärdigt alternativ.
Hos de olika parterna tycks det inte finnas tillit och politisk vilja att ta sig ur krisen, vilket lämnar fältet fritt för våld och extremism. Man måste mer än någonsin hjälpa de berörda parterna att ta sig ur denna logik. Att Förenta staterna nyligen engagerade sig på nytt i Mellanöstern lät emellertid ana framsteg mot en återupplivad dialog. De allra senaste tragiska händelserna komplicerar tyvärr uppgiften i högsta grad.
Förenta staterna, Europeiska unionen och de andra mest direkt berörda aktörerna har dock inget annat val än att upprepa världssamfundets fast bestämda avsikt att inte låta vare sig extremismen eller terrorismen skjuta de diplomatiska ansträngningarna i sank.
Samtidigt som situationen i Mellanöstern är ytterst allvarlig får inte Europeiska unionen ge upp. Det israeliska och det palestinska folket har båda rätt att leva i fred och säkerhet. De femton måste också oförtröttligen fullfölja sina insatser för försoning.
Fru talman, herr kommissionär, damer och herrar! Det är också skälet till varför Shimon Peres och Nabil Shaath inbjöds att var för sig träffa utrikesministrarna vid rådet (allmänna frågor) den 10 december i år. Genom att bjuda in dem ville Europeiska unionen återigen visa att det är dess föresats att få igång den politiska processen igen och utnyttjade alltså det här tillfället att bereda marken för en återkomst till förhandlingsbordet. Kort sagt, för unionen är det framför allt viktigt att uppmärksamheten på nytt riktas mot det oumbärliga i ett politiskt perspektiv för att underbygga de pågående säkerhetsförhandlingarna.
Efter det nämnda rådsmötet (allmänna frågor) den 10 december i år offentliggjorde Europeiska unionen en förklaring. Jag vill här helt kort upprepa de viktigaste delarna i den men samtidigt påpeka att texten inte lades fram för Peres eller Shaath innan den offentliggjordes. I den här förklaringen förtydligar Europeiska unionen de löften som den omedelbart förväntar sig av de båda parterna. För den palestinska myndigheten: särskilt avväpning av terroristnäten inom Hamas och det islamitiska Jihad, inbegripet arrestering och åtal av alla misstänkta och en allmän uppmaning på arabiska om att upphäva den väpnade intifadan. För den israeliska regeringen: tillbakadragande av dess stridskrafter och ett slut på alla avrättningar på ort och ställe, upphävande av avstängningen av områdena och alla begränsningar som ålagts den palestinska befolkningen samt slutligen stoppande av uppförandet av nya bosättningar.
(FR) Fru talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Dessa ordalag återspeglar klart och tydligt att Europeiska unionen fortfarande håller ett lika stora avstånd till parterna, något som också bör vägleda andra externa aktörer. Med dessa ordalag framställs utan omsvep de villkor som är nödvändiga för återuppbyggnaden av ett grundläggande förtroende mellan parterna å ena sidan, och å andra sidan för en verklig fredsprocess. Europeiska unionen är medveten om de komplexa åtaganden som unionen begär av parterna, framför allt med hänsyn till de förhållanden som nu råder ute på fältet. Dessa krav utgår emellertid från en rationell syn på de nuvarande skiljelinjerna mellan parterna och på medlen för att övervinna dem genom en fredsprocess.
Med mandat från rådet (allmänna frågor) har den höge representanten Solana gjort ett nytt besök i regionen. Han kommer att redogöra för besökets resultat vid Europeiska rådets möte i Laeken. Utifrån dessa resultat är det Europeiska unionens sak att fortsätta att utvärdera vilka medel som är mest effektiva och som kan få parterna att verkligen ge sig i kast med att söka efter en rättvis och varaktig fred.
I väntan på detta är vi övertygade om att genomförandet av Tenetplanen för eldupphör och Mitchell-kommitténs rekommendationer är den enda vägen för att den politiska processen skall kunna återupptas inom kort. Detta måste åstadkommas utan föregående förutsättningar eller villkor, eftersom de skulle spela extremisterna i händerna och eftersom man inte får ge dem rätten att lägga in veto mot återupptagna förhandlingar. För Europeiska unionen är grunderna för politiska förhandlingar väl kända: det rör sig om säkerhetsrådets resolutioner 242 och 338, och om behörighetsreglerna från Madridkonferensen, inklusive principen om utbyte av territorier mot fred och Osloavtalen.
Den politiska förhandlingen har slutligen två syften: å ena sidan att åter bekräfta det fulla erkännandet av Israels oåterkalleliga rätt att leva i fred och säkerhet inom internationellt erkända gränser, och å andra sidan att upprätta en fungerande och demokratisk palestinsk stat och få ockupationen av de palestinska territorierna att upphöra.
Europeiska unionen anser för övrigt fortfarande att inrättandet av en opartisk övervakningsmekanism skulle tjäna de båda parternas intressen bäst, eftersom en sådan mekanism skulle kunna hjälpa dem att övervinna den misstro och de hinder som ligger i vägen för en definitiv lösning.
Jag behöver inte tala om för er - fru talman, herr kommissionär, mina damer och herrar - hur allvarlig situationen är och kommer att förbli, och hur vaksamma och samlade vi därför måste vara. Tillsammans med Förenta staterna och andra berörda parter måste vi fortsätta att utvärdera alla tänkbara alternativ, även under antagandet att situationen skulle försämras. Europeiska unionen har, särskilt under de senaste månaderna, mer än nog gett prov på sitt intresse och aktiva engagemang i sökandet efter politiska lösningar. Visst ligger det främsta ansvaret på parterna, men det är viktigt att världssamfundet på nytt hävdar sin beredskap att hjälpa dem att återfinna vägen till fred.
(Applåder)

Patten
. (EN) Fru talman! Under de senaste åren har jag fått möjlighet - kanske bör jag säga att jag tyvärr har fått möjlighet - att göra alltför många uttalanden i parlamentet om läget i Mellanöstern. Det är med beklagande som jag noterar att det skett en dramatisk försämring av läget i regionen, trots det internationella samfundets väldiga ansträngningar, särskilt från Förenta nationernas, Förenta staternas, Rysslands och Europeiska unionens sida.
Jag blir nedslagen av det faktum att fler än 1 000 personer, palestinier, israeler - bland dem, som vi hörde i morse, många kvinnor och barn - har dött sedan september i fjol. Jag blir också nedslagen av det faktum att vi har fått se tillintetgörandet av de förväntningar och hopp som israeler och palestinier har haft allt sedan fredsprocessen inleddes för tio år sedan. Vi måste koncentrera oss på att förhindra att själva fredsprocessen dör. Mycket av det som åstadkommits med hjälp av det internationella samfundet står nu på spel. Vi vill se två stater som existerar sida vid sida, fredliga och välmående. I dag ser dessa framtidsutsikter alltför avlägsna ut.
Antalet dödsfall fortsätter att öka och det gör också - vilket är mindre viktigt - de fysiska och ekonomiska skadorna. Världsbanken har beräknat att den palestinska ekonomin har gjort förluster på mellan 155 miljoner och 165 miljoner US-dollar när det gäller fysiska skador och 2,4 miljarder US-dollar när det rör bruttonationalinkomsten, sedan september i fjol. Antalet palestinier som lever i fattigdom, dvs. att de har mindre än 2 US-dollar per dag att röra sig med, kommer att ha ökat från 600 000 till mellan 1,2 miljoner och 1,5 miljoner vid slutet av 2001. Ännu värre är att Världsbanken räknar med att mer än 50 procent av befolkningen kan leva i fattigdom vid slutet av året. Den ekonomiska nedgången och det faktum att Israel har upphört med att överföra skatter som man är skyldig den palestinska myndigheten, har orsakat en minskning av de palestinska intäkterna från ett månatligt genomsnitt på 91 miljoner US-dollar till 22 miljoner US-dollar. Palestinierna förlorade fler än 100 000 arbetstillfällen i Israel och omkring 66 000 arbetstillfällen på Västbanken och i Gazaremsan, som ett resultat av Israels stängningspolitik.
Men den israeliska ekonomin drabbas också, vilket inte är överraskande när man tänker på omfattningen av det ekonomiska utbyte som ägde rum före den nuvarande intifadan. Enligt nyligen gjorda prognoser, kommer år 2001 att bli ett av de värsta åren sedan 1950-talet för den israeliska ekonomin. Detta har i huvudsak att göra med den globala ekonomiska avmattningen, men också med den nuvarande politiska säkerhetskrisen. Preliminära siffror visar att 20 procent av israelerna lever i fattigdom, detta innebär en ökning på tio procentenheter i jämförelse med förra året, och arbetslösheten uppgick till 9,3 procent under tredje kvartalet.
Vilken är då Europeiska unionens inställning, med tanke på detta dramatiska undergrävande av den politiska och ekonomiska stabiliteten i Mellanöstern? Vi har förstått att israelerna längtar efter säkerhet. Vi tar hänsyn till det faktum att det är den israeliska regeringens plikt att försöka att skapa säkerhet för sina medborgare, och vi förstår också den palestinska frustrationen över den fortsatta militära ockupationen och det obevekliga spridandet av bosättningar.
I måndags - som ministern just nämnde - diskuterade rådet (allmänna frågor) dessa frågor med Shimon Peres och Nabil Shaath. Precis som vanligt var de väldigt vältaliga. Rådets förklaring bekräftar återigen Israels oåterkalleliga rätt att få existera under fredliga och säkra förhållanden inom internationellt erkända gränser, och behovet av att inrätta en livskraftig och demokratisk palestinsk stat och ett slut på ockupationen av palestinska territorier. Den metod som valdes av personer som den bortgångne premiärminister Rabin, var att få en lösning genom förhandlingar som resulterade i två stater med, i princip, 1967 års gräns som deras gemensamma gräns, Jerusalem som huvudstad för båda staterna, och en lösning på flyktingfrågan som är godtagbar för både israeler och palestinier.
Olyckligtvis har krafter på både den palestinska och israeliska sidan arbetat emot detta mål. De har helt avsiktligt beslutat sig för att förstöra det man uppnått genom Osloprocessen. Det är vår gemensamma plikt att försöka hindra dem att göra detta.
Det enda sättet på vilket man kan återgå till meningsfulla förhandlingar, är att en gång för alla bestämma sig för att följa rekommendationerna i Mitchellrapporten. I måndags uppmuntrade rådet kraftfullt parterna att vidta inledande åtgärder för att få ett slut på denna förödande och självgående våldsspiral som vi har bevittnat under de senaste 14 månaderna. Jag bekräftar vår starka uppmaning till parterna att omedelbart genomföra rekommendationerna i Mitchellrapporten.
Det är viktigt man griper extremister och fortsätter att bekämpa de terroristgrupper som motarbetar fredsprocessen, som ministern sade. Unionen måste fortsätta att pressa den palestinska myndigheten att vidta konkreta åtgärder för att arrestera och döma dem som utför terroristhandlingar. Detta är skälet till varför rådet i måndags klart och tydligt uppmanade till en upplösning av Hamas och Jihads terroristnätverk.
Det är också lika viktigt att Israel drar tillbaka sina styrkor, stoppar de mord som sker utan rättsligt stöd, och avslutar stängnings- och begränsningspolitiken som drabbar det palestinska folket, i synnerhet det vansinniga bombandet av egendom och infrastruktur. Det är svårt att se hur förstörelsen av flygplatsen i Gaza, förstörelsen av ett EU-finansierat rättsmedicinskt laboratorium och förstörelsen av stora områden av odlingsbar mark, kan vara till någon hjälp i kampen mot terrorismen, eller öka Israels säkerhet.
Jag skulle i stället kraftfullt hävda att effekten blir den omvända. I Världsbankens rapport skriver man " att den största omedelbara orsaken till recessionen är stängningspolitiken" . Ett upphörande, eller en betydande mildring, av denna politik är det viktigaste kravet, om man skall kunna undgå en ytterligare avmattning och avlägsna det ekonomiska trycket på den palestinska befolkningen. Fortsatta ekonomiska umbäranden kommer att göra folket till ett lättare byte för extremister. Vi måste övertyga Israel om att dess säkerhet kommer att öka, inte minska, om man låter den palestinska ekonomin utvecklas, för att på så sätt ge folk en anledning att tro på en bättre framtid. Finns det något exempel i historien på att fattigdom och ekonomisk avmattning har lett fram till större säkerhet och politisk återhållsamhet?
Låt mig också nämna ett argument av Henry Siegman - en äldre medlem av Council on Foreign Relations i New York och en framstående Mellanösternexpert - i en artikel i International Herald Tribune i dag, som jag starkt rekommenderar till alla kammarens ledamöter. Siegman skriver följande: " en politik som ökar palestiniernas förtvivlan genom att ta död på deras hopp om ett slut på ockupationen, kommer oundvikligen att driva på våldsspiralen" .
Vi får inte låta tio år av politiska och ekonomiska investeringar gå till spillo. Europeiska unionen har bidragit med mer än 3 miljarder euro till Västbanken och Gazaremsan sedan 1994. En del kanske, orättvist, säger att Europeiska unionen bara är en betalare och inte en aktör. Jag har hört denna kommentar i kammaren. Men det vi har gjort är att skapa några skäl till att känna hopp - och under de senaste månaderna har vi försökt att förhindra ytterligare ekonomiskt elände och hålla liv i den palestinska myndigheten genom att tillhandahålla ytterligare 108 miljoner euro i stöd genom budgeten under de senaste 14 månaderna.
Vissa personer har kritiserat oss för detta, även om ledamöter av den israeliska myndigheten uttryckligen har stött dessa initiativ tidigare. Vi har arbetat för att förbli den enda livskraftiga partnern i fredsprocessen som Israel kan hitta, och vi bör fortsätta att stödja den palestinska myndigheten, särskilt dess kamp mot terrorismen. Även om den palestinska myndigheten har gjort misstag som man måste rätta till, är myndigheten den enda organisation som kan skapa stabilitet i de palestinska territorierna. Den tillhandahåller nödvändiga grundläggande tjänster, och är, när det kommer till kritan, garant för en viss säkerhet för både palestinierna och israelerna. Om den palestinska myndigheten sätts ur stånd, kommer vi att få ett anarkistiskt läge där Hamas och Jihad utan tvekan kommer att få ett ökat stöd, och där lokala extremistgrupper kommer att tävla med varandra i en allt värre våldsspiral.
Det är fullständigt absurt att säga att vi, genom att göra detta, finansierar terrorister. Våra pengar hjälper faktiskt till med att stärka den sekulariserade förvaltningen mot de verkliga terroristorganisationerna. Vi har antagit en betydande mängd säkerhetsbestämmelser, som gör det möjligt för oss att övervaka användningen av våra pengar. Den viktigaste av dessa är den regelbundna kontroll och rapportering som sker genom Internationella valutafonden om den återhållsamma budget som den palestinska myndigheten har gått med på.
Jag vill framhålla denna punkt mycket kraftfullt. Europeiska unionen har gjort mer än någon annan när det gällt att stödja val, kampen mot korruption och rättssäkerheten i de palestinska territorierna. Det finns fortfarande mycket att göra. Men hur stöder vi anständighet, återhållsamhet och pluralism på bästa sätt? Genom att låta de offentliga myndigheterna kollapsa i de palestinska territorierna, eller genom att hålla dem vid liv mot alla odds och genom att försöka stödja reformer? Alternativet till den palestinska myndigheten är den palestinska anarkin. Även om vägen är lång och besvärlig, måste vi fortsätta att stödja de återhållsamma krafterna, vilka de nu än är och medan - tack, gode Gud - de fortfarande finns, på båda sidor av denna tragiska konflikt.
Vissa kommentatorer har hänvisat till problemen i Mellanöstern som en av de grundläggande orsakerna till terrorism - eller så har de påpekat att konflikten mellan palestinier och israeler har utnyttjats som en billig ursäkt för våld eller som ett ondsint berättigande för att begå onda brottsliga handlingar. Det internationella samfundet måste nu vidta åtgärder för att hjälpa till med att lösa denna potentiellt explosiva situation. Faran för mer omfattande regional påverkan är överhängande, och vi måste använda alla till buds stående medel för att förhindra en återgång till den tid då palestinierna till stor del försökte att uppnå sitt mål genom terrorism.
En sista punkt. I dag ligger fokus huvudsakligen på Afghanistan. Men det kommer i allt högre grad att flyttas över till Mellanöstern. Om vi skall kunna lösa problemen där, är det ingen idé att hålla sig kvar i det förgångna och utväxla halvsanningar, skylla på varandra, argumentera om vad Arafat skulle ha gjort i Camp David eller vad Sharon inte skulle ha gjort på det heliga berget. Det som är gjort är gjort. Freden kommer bara om det finns ett faktiskt, djärvt och hållbart åtagande att uppnå den, att se framåt mot en ljusare framtid och ignorera dem som försöker att förstöra hela processen genom våldsamma terroristhandlingar och genom oproportionerligt militärt gensvar. På detta sätt gjordes framsteg tidigare, t.ex. under Rabins ledning. Det måste vara den metod som vi européer förespråkar och som vi vill skall användas framöver.
(Applåder)

Brok
Fru talman, fru rådsordförande, herr kommissionär! Jag måste säga att såväl de båda anförandena som rådets beslut denna vecka faktiskt visar med vilket allvar vi måste närma oss detta problem och vilken tydlig signal EU har gett genom de påpekanden som har gjorts och i resolutionen med tanke på vad det är som skall stödjas.
Europaparlamentet vill med sina rekommendationer gärna bidra till att EU blir aktiv som medlare i regionen och till att skapa en möjlighet att nå en fredlig lösning. Inom ramen för detta beslut, det vill säga för förfarandet, kommer vi med all säkerhet att få till stånd en balanserad text i morgon, om jag får lov att uttrycka mig så försiktigt.
Någon situationsanalys behöver jag inte göra här, och jag instämmer med Chris Patten, nämligen att det är ovidkommande att diskutera skuld i aktuella frågor. Dock vet vi att situationen har förvärrats efter Arafats misstag i Camp David och Sharons på Oljeberget, och den 11 september inte heller har bidragit till att man rannsakar sig själv, utan efter den 11 september har läget förvärrats ytterligare, och nu handlar det om att bryta denna uppåtgående våldsspiral.
Man kommer till en punkt där det saknar mening att fråga efter vem som är skyldig och vem som är oskyldig, eftersom man inte längre kan urskilja början och slut i våldsspiralen. Som européer har vi stort intresse av att det blir en verklig fred i regionen, men detta ligger i vårt alldeles egna intresse också därför att hela frågan om Medelhavsområdet och frågan om terrorismen förblir olösliga så länge det saknas en lösning på konflikten i Mellanöstern. Jag säger inte att konflikten i Mellanöstern är orsaken till detta, men den tjänar som alibi för mycket av det som är ett stort bekymmer för oss. Därför ligger det i vårt alldeles egna intresse att problemet i vår geografiska närhet löses, och nu vill vi, efter den stora ekonomiska hjälp som vi har bidragit med, vilket Chris Patten så riktigt påpekade, tillsammans med USA inta en aktiv politisk roll i området.
Vi anser att vi har två förutsättningar som vi måste utgå från. En sak är helt klar: Israels befolkning måste kunna leva inom säkra och erkända gränser. Detta är helt enkelt ett villkor, som inte ens skall diskuteras. Detta är vad israelerna har rätt att kräva av skäl som jag som tysk inte behöver motivera närmare, eftersom det ju är uppenbart.
För det andra har även palestinierna rätt till en framtid i en egen stat, där det är de själva som utformar sin framtid. Detta innebär för oss att försöka komma till rätta med de negativa punkterna steg för steg. Ockupation och bosättningar hjälper inte palestinierna att utvecklas på det sätt de har rätt till. Terrorism från palestiniernas sida leder inte till att israelerna får den känsla av trygghet som de behöver för att dra sig tillbaka. Vad vi nu ser är att Arafat uppenbarligen ändå är i stånd att agera mot Hamas och Jihad. Därför hade det varit klokt av oss att göra detta tidigare. Men om det görs nu så är det bra, och man bör agera med full kraft och se även detta som ett viktigt villkor, och givetvis även se till Israel inte skjuter sönder den palestinska infrastrukturen, vilket i sin tur försvårar en välkommen utveckling.
Vidare måste vi göra klart att flyktingars återvändande inte får användas som ett instrument för att hota staten Israels existens. Och de arabiska staterna måste inse att flyktingläger inte är en bra lösning. Hela den arabiska världen måste, även med finansiellt stöd från oss, bidra till att ungdomarna kommer ut ur lägren och får en rättvis chans att utvecklas.
Rådet och kommissionen vet att Europaparlamentet är redo att även på finansiell väg bidra till viktiga lösningar om detta gynnar en fredlig utveckling. Vi anser att vår ståndpunkt i fråga om att garantera de mänskliga rättigheterna måste sättas i rätt fokus såväl hos den palestinska myndigheten som i staten Israel. Vi har i dag fått se tre vinnare av Sacharovpriset. En muslim, en judinna och en kristen, det vill säga företrädare för de tre monoteistiska religionerna. Jag tror att det är här man hittar den grundläggande utgångspunkten. Dessa tre religioner, som under de gångna årtusendena har gestaltat vår värld på ett så storartat sätt, måste faktiskt själva kunna hitta den inre kraften att finna en fredlig lösning i det centrum som är dessa religioners vagga, så att människor från dessa tre religioner kan leva tillsammans i den heliga staden Jerusalem.
Jag tror att det är detta som vi måste klara av med vårt agerande. Jag tror att detta är en central, om inte den centrala uppgiften i dessa dagar.
(Applåder)

Galeote Quecedo
Fru talman! Sedan början av den här mandatperioden har Europaparlamentet genom flera av sina organ arbetat intensivt för freden i regionen och bidragit med sin insats, såväl politiskt som ekonomiskt, genom unionens budget.
Som ordförande för delegationen för förbindelserna med Israel har det varit en förmån att få dela initiativ och resa tillsammans med fru Morgantini, ordförande för delegationen för förbindelserna med det palestinska lagstiftande rådet. Även om våra åsikter inte alltid sammanfaller, är jag övertygad om att vi alltid har haft våra goda avsikter gemensamt. Vi har rest med fru Fontaine, vår talman, i måndags tog vi emot - vilket har nämnts - herr Avram Burg, talman för Israels parlament och herr Abu Ala, talman för Palestinas lagstiftande råd.
I dag har vi lunchat tillsammans med mottagarna av årets Sacharovpris - som Brok just nämnde - och utdelningen av detta pris symboliserar och skall ses som ett uttryck för Europaparlamentets goda vilja. Nu deltar vi i den här debatten som handlar om en rekommendation från utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik. Enligt min åsikt står vi nu för första gången inför en situation där det inte finns någon anledning att vara optimistisk och just därför anser jag att rekommendationen till rådet är mycket läglig och användbar, framför allt den slutliga versionen som grupperna enades om i morse. Jag är övertygad om att vi kommer att vara lika eniga i omröstningen, eftersom det enda alternativet vi har kvar är ett ingripande, eller till och med internationella påtryckningar. Utan detta skulle vi förmodligen stå inför en situation med öppet krig.
Inför de tragiska omständigheter vi upplever som även förvärras av den internationella krisen är det min fasta övertygelse att de parlamentariska grupperna måste lägga partiskillnader åt sidan och att vi måste effektivisera våra och unionens företrädares insatser i området. Den situation vi befinner oss i nu är inte någon film med goda och onda rollkaraktärer och för att vi skall vara trovärdiga är det därför nödvändigt att vi är rättvisa när vi kräver av Israels regering att den upphör med bombningarna och att den palestinska myndigheten obönhörligt åtalar de radikala som orsakar terrorismen, en terrorism som slår utan åtskillnad som inte kan rättfärdigas under några som helst omständigheter.
De politiska ledarna får inte ge upp i sådana här situationer, de måste visa styrka inför det hat som finns hos de israeliska ungdomar som går ut på gatorna och begär att den palestinska befolkningen skall bombarderas som hämnd för terroristattentaten och de måste även stå starka inför de brutala bilderna av palestinska barn som glatt firar dussintals oskyldiga människors död i Jerusalem eller Haifa. Vad lär de barnen i skolorna egentligen?
Om de nuvarande israeliska och palestinska ledarna inte är förmögna att stoppa detta är jag övertygad om att deras folk kommer att förakta dem i framtiden.
(Applåder)

Menéndez del Valle
Fru talman! Medan vi talar här ockuperar Israels tankers återigen de hypotetiskt autonoma palestinska territorierna i Mellanöstern. Israels regering fortsätter att genomföra utomrättsliga avrättningar och deras plan fortsätter att bomba den palestinska polisens högkvarter - och naturligtvis även militärens - ett polisväsende som inte har någon rörelsefrihet och som man kräver skall upplösa terroristnäten och gripa alla misstänkta.
Jag är fullt medveten om att rådet, och i synnerhet den höge representanten - Javier Solana - fördubblar sina ansträngningar för att nå konkreta resultat. Jag frågar mig dock om rådets förklaring från i måndags kommer att bidra till detta. Hursomhelst vill jag ta upp den. I förklaringen kräver unionen som bekant följande: först kräver den av den palestinska myndigheten att den upplöser terroristnäten, att den griper alla misstänkta och att den utfärdar en offentlig vädjan om att intifadan skall upphöra. Sedan, men i andra hand, begär unionen av den israeliska regeringen att den skall dra tillbaka de militära styrkorna, att den skall upphöra med de utomrättsliga avrättningarna, att den drar tillbaka avspärrningarna och alla restriktioner som det palestinska folket har ålagts och att den stoppar nya bosättningar.
Jag välkomnar denna förklaring. Detsamma gör premiärminister Sharon, som har sagt att det är första gången som sådana krav på att bekämpa terrorismen framförs så klart och tydligt och otvetydigt till Arafat. Sharon är uppenbarligen endast tillfredsställd över unionens krav på den palestinska myndigheten. Premiärminister Sharon har inte gjort något uttalande om rådets krav på att Israel måste upphöra med våldet.
Även Peres, Israels utrikesminister, ansåg att förklaringen var bra. Simon Peres har sagt att den förefaller honom vara " ett ansvarsfullt europeiskt ställningstagande" , men har dock varit något mer konkret än Sharon, han har nämligen sagt att de israeliska militära aktionerna är nödvändiga. Han förklarar att detta agerande - som unionen begär att Israel skall upphöra med - är nödvändigt för att förhindra attacker mot israelerna och tillägger ordagrant: " det är mycket lätt att ge råd till länder som inte har samma problem" . Det förefaller som den europeiska attityden är ansvarsfull om unionen råder den palestinska myndigheten, men att den inte är fullt så ansvarsfull om man ger råd till Israels regering.
Detta slags uttalanden är förmodligen, enligt min blygsamma åsikt, vad som har fått Louis Michel att säga att unionen inte ställer sig på Israels sida när man kommer med en sådan förklaring. Jag vet att det är så, men kärnpunkten är att det är en ockupant och en ockuperad som fortsätter att tala och ockupanten vill fortsätta bestämma spelreglerna medan den andra parten - den ockuperade - helt enkelt begär att ockupationen skall upphöra och det att blir fred.
Detta vet även rådet, som liksom parlamentet alltid velat ha ett större inflytande i fredsprocessen. Jag tror att man även vet att man inte kan be om att få inflytande, det gör man sig förtjänt av.
Avslutningsvis vill jag säga att jag hoppas - och jag är övertygad om att det blir så - att den höge representantens senaste uppdrag och de möjliga beslut som antas i Laeken går i den här riktningen.
(Applåder)

Esteve
Fru talman! Det blir nog svårt för mig och de övriga talarna att finna bättre ord än de ord som Sacharovpristagarna har använt, särskilt Peled-Elhanan och Ghazzawi. Men vi måste fortsätta. Vi tar dem som exempel.
Jag anser att vi grupper bör gratulera oss själva till den överenskommelse som har nåtts om rekommendationen, men vi bör också bekymra oss om - utan att ens vara part i konflikten - att det har kostat oss mer än det borde att nå den.
Under diskussionerna har Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp försökt arbeta för att nå en balanserad överenskommelse och ståndpunkt. Jag anser dock att det inte råder något tvivel om att det viktigaste är att vi är effektiva, eftersom vi inte är här för att analysera konflikter, utan är politiker med ansvarsområden inom Europeiska unionen. Ur den synpunkten anser jag att den tydliga ståndpunkt man intar när det gäller den palestinska myndigheten och Israels regering är logisk, och den överensstämmer med rådets ståndpunkt.
Om man betonar den effektivitet som vi måste ha, instämmer jag i de åsikter som Neyts-Uyttebroeck och Patten redan har gett uttryck för om att det är nödvändigt med ett internationellt agerande för att få slut på konflikten och gå in på den linje som uttryckligen fastställs i Mitchellrapporten.
I det här sammanhanget anser jag att det inte är tillräckligt att vi agerar som observatörer och utövar påtryckningar. I en konflikt måste det finnas starka advokater. Europeiska unionen, Förenta staterna och naturligtvis även FN och Ryssland är mäktiga och inflytelserika advokater och det är svårt att finna ett bättre historiskt tillfälle för att agera tillsammans på det mest effektiva och balanserade sätt. Därför är jag fullständigt övertygad om att detta måste vara vår prioritering: att kunna agera som starka advokater, som parternas ombud - om möjligt - eftersom denna allvarliga konflikt kräver ett sådant agerande.

Lagendijk
Fru talman, fru minister, herr kommissionär! Det är en ganska märkvärdig upplevelse att här några timmar efter den imponerande och känslofyllda utdelningen av Sacharovpriset till Peled och Ghazzawi tala om Mellanöstern. Det är dock just det, att det finns människor som under dramatiska personliga förhållanden på båda sidor om linjen kunde förbli toleranta, det är just att det finns sådana människor som gör det meningsfullt och nödvändigt att även vi fortsätter att leta efter en lösning på ett problem som vid första anblicken verkar vara så hopplöst.
Det är till cynikerna i den här kammaren men främst utanför parlamentet som jag säger: ja, Europeiska unionen har här en egen roll att spela. Utan amerikanerna kommer det inte att lyckas, men enbart med amerikanerna kommer det inte heller att lyckas. Vad betyder det för min del?
För Europeiska unionen betyder det kritik åt båda håll, kritik mot Israel när det gäller ockupation av palestinska områden, införande av blockader och avrättningar utan rättegång. Men, det får det inte råda några missförstånd om, även kritik mot den palestinska myndigheten som hade kunnat göra mer och skall behöva göra mer i framtiden för att förhindra terroristiska attentat och avväpna nätverk. Låt oss dock med all uppmärksamhet på jämvikten inte glömma att det här inte är en strid mellan två likvärdiga parter. Det är staten Israel som bär det högsta ansvaret för den nuvarande konflikten och för att lösa den. Det innebär att det största trycket skall läggas på Israel för att hitta en lösning. Det betyder påtryckningar för att hindra att det på nytt hittas utvägar och ursäkter för att inte inleda förhandlingar när det ändå skulle gå att genomföra sådana. Det betyder också påtryckningar mot Israel att ta avstånd från sådana tankegångar som till exempel jämställer Arafat med Bin Ladin. Det är en livsfarlig jämförelse som bara gör det mycket svårt att hitta en lösning.
Vi är nu också skyldiga Sacharovprisets vinnare att göra vad vi kan för att hålla deras hopp levande.

Wurtz
Fru talman, fru minister, herr kommissionär! Jag hade just kommit tillbaka från en imponerande vistelse på de palestinska territorierna och i Israel, när jag fick höra nyheten om den fruktansvärda massakern i Jerusalem, följd av ett andra attentat i Haifa. Jag var chockerad av dessa avsiktligt grymma och dödliga handlingar och uttryckte omedelbart mitt djupa medlidande med offrens familjer. Inga skäl - framhöll jag - kan under några omständigheter rättfärdiga massakrer på oskyldiga. Anstiftarna måste arresteras, dömas och straffas.
Man behövde knappast vara särskilt klok för att förstå att dessa nya brott var en verklig katastrof för den palestinska ledningen. Jag kunde på plats se den svårighet det innebär att hålla tillbaka befolkningens vrede mot ockupationens vardagliga våld, särskilt i flyktinglägren, något som har så mycket starkare skäl efter de oansvariga morden på de traditionalistiska rörelsernas historiska ledare. Om den israeliska regeringen den här gången bestämmer sig för att på sitt sätt hämnas offren för attentaten, sade jag till mig själv, då kommer vi att få se den palestinska myndighetens lilla handlingsutrymme praktiskt taget försvinna. Att bryta den tragiska onda cirkeln av förödmjukelser, attentat, vedergällningar och hämnd - som har blockerat denna konflikt alltsedan Ariel Sharon valdes - skulle då bli en nästan omöjlig uppgift.
Och så har vi kommit dit! Och på vilket sätt! Med oupphörlig eldgivning har Israel hämnats på traditionalisterna genom att rikta in sig på Arafat. Den palestinska polisen, som har order att arrestera aktivister i Hamas och det islamiska Jihad, har också bombats. Den internationella dagen för mänskliga rättigheter markerades i Hebron av en outhärdlig bild på två barn på 3 respektive 13 år som slets i stycken av en israelisk missil, vagt riktad på en misstänkt. Vem kan ännu tvivla på Ariel Sharons vilja att tillintetgöra den palestinska myndigheten och allt som återstår av Osloavtalen?
Inför den dödliga faran som halshuggningen av den palestinska nationen innebär, och det islamiska jordskred som kommer att följa, vad säger Europa? Fördömer vi den värsta vägens politik som förs av Sharon? Uppmuntrar vi de modiga röster i Israel som kräver en återgång till förhandlingarna? Gläder vi oss åt de första arresteringar av traditionalistiska aktivister som den palestinska myndigheten tog risken att genomföra? Beklagar vi de palestinska civila offren på samma sätt som de israeliska? Upprepar vi åtminstone vår gamla begäran om att internationella observatörer bör sändas till regionen? Hur otroligt det än kan framstå förekommer ingenting av detta i de femtons kommuniké. Tvärtom är det till den palestinska myndigheten som Europa sänder ett budskap, som enligt tidningarna har en ton med en bestämdhet som aldrig har funnits tidigare.
I ett skede när det enda hoppet ligger i ett kraftfullt ingripande från världssamfundets sida vore det tragiskt om Europa sköt rygg och utan att reagera lät George Bush ge grönt ljus till Ariel Sharon. Jag tänker på Israels och Palestinas kvinnor och män som, i likhet med Peled-Elhanan och Ghazzawi, mottagarna av vårt Sacharovpris, räknar med att vi skall hjälpa dem att göra motstånd, hoppas och återuppbygga en väg till en rättvis fred. Deras strid räcker för att påminna oss om vårt ansvar.
(Applåder)

Belder
Fru talman! I förrgår antog rådet äntligen en mycket tydlig ståndpunkt i den eskalerande konflikten Israel-Palestina. EU-medlemsstaternas utrikesministrar lägger nämligen det politiska ansvaret för de oupphörliga palestinska självmordsattackerna mot israeliska medborgare där det hör hemma: hos den palestinska myndigheten. På grund av det ställde det tre krav på de palestinska makthavarna: avväpning av de terroristiska nätverken Hamas och Islamitiska Jihad, arrestering och åtal av alla personer som misstänks för terroristverksamhet och offentligt tillkännagivande på arabiska av ett slut på intifadan, det palestinska upproret.
Rådets politiska otvetydighet med avseende på palestinsk terrorism återfinner jag tyvärr inte på ett konsekvent sätt i det här parlamentets rekommendationer. Därför behåller jag efter samråd med samordnarna i morse mitt ändringsförslag 6. Sammankoppling av stödet till den palestinska myndigheten med rådets krav. Det ändringsförslaget överensstämmer med andemeningen i de kompromisser som det samrådet ledde till. Jag ber därför om kollegernas stöd för denna omröstning med namnupprop.
Fru talman! Om inte det här parlamentet på ett entydigt sätt drar en politisk linje tillsammans med rådet gentemot den fortsatta palestinska terrorismen, då kommer de sataniska krafterna från den 11 september slå mynt av det. De vill nämligen absolut inte ha det som Europaparlamentet uttryckligen säger i den här rekommendationen: en säker judisk stat i Mellanöstern.

Pannella
Fru talman, fru tjänstgörande rådsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Låt oss fortsätta med att sätta oss i Picassos ställe och måla den antiisraeliska Guernican: barnakroppar, om de är offer för amerikanerna finns de vanligtvis någon annanstans, här är de offer för israelerna. Kommissionär Patten, med detta förslag vill vi själva skynda fram för att äntligen förse palestinierna med vad de behöver, det som de palestinska kvinnorna och männen - å andra sidan är de i allmänhet araber - och offren för de arabiska diktaturerna säkerligen ber om.
Vi gör utfästelser till Arafat och samtycker till att kämpa. För vad? För att ge dem rättigheter? För att ge dem det som alla världens förklaringar om mänskliga rättigheter och även de europeiska inte bryr sig om som den enskildes rätt? Ni vill ge honom en nationalstat. Det är precis vad de behöver: ännu en syrisk nationalstat, en jemenitisk, det spelar ingen roll men de behöver en nationalstat. Kommissionär Patten, kanske är det även vad vi behöver i Italien för att lösa våra problem, kanske är det vad ni behöver i England för att lösa era, inte?!
Nationellt oberoende: denna lögn som tynger även Israel. Ni strävade efter nationell enighet för Jugoslavien, i full neutralitet mellan de bägge parterna. Det spelade ingen roll när vi bad att ni skulle välja demokrati och Europa. Ni tittar på, ni vill vara de goda samariterna. Morgantini förbereder sig förmodligen till att uppmana de israeliska soldaterna att desertera, liksom hon, från den italienska televisionen i hela världen, har uppmanat de amerikanska och engelska soldaterna att desertera från kriget i Afghanistan. Ni är efterföljare till de pacifister och kommunister som 1938, till nazismens stöd, uppmanade kamraterna, fransmännen, att desertera från det kriget.
Om det alltså är detta som ni fortsätter att föresätta er så tror jag att det är vår plikt att slå fast att palestinierna och medborgarna i hela världen - framför allt palestinierna - har rätt att säga " nej" till detta cyniska bedrägeri, och vi i deras ställe. Om de tre staterna - Jordanien, Palestina och Israel - verkligen existerade skulle den jordanska staten omedelbart explodera, man skulle omedelbart försöka spränga denna halvoas, denna tredjedelsdemokrati med hjälp av Palestina.
Nej! Nej till detta dokument i vilket man ställer villkor för att fortsätta samarbetet med Israel men utan villkor säger att det är nödvändigt att stödja Arafat. Nåväl: detta Europa, detta Palestina, detta Arabien, uppriktigt sagt är det inte vårt. Och vi kommer att rösta i enlighet med det.

Morillon
Fru talman, fru rådsordförande, herr kommissionär! I förmiddags blev vi alla omskakade av Peled-Elhanans vittnesbörd, som gjorde att vi kunde höra de offrade barnens skrik och rösterna från deras mödrar, som bär deras sorg och som, eftersom de har gett liv, anstränger sig för att bevara liv gentemot männens dödliga galenskap. Vi lyssnade också till Ghazzawis vädjan om drömmen om fred, en dröm som också EU:s grundare hade och som fortfarande ligger till grund för Europeiska unionen.
När jag lyssnade till dem kunde jag inte hindra mig själv från att återuppleva smärtsamma minnen från en period på Balkan, då ansvariga politiker och militärer, som underskattade majoriteten av sina landsmäns önskan om fred, höll fast vid omedgörliga ståndpunkter som dikterades av deras djupt rotade misstro mot sina motståndare. Det var för att dämpa denna misstro som världssamfundet då var tvunget att ingripa med beslutsamhet, ända till det att Daytonavtalen slöts och till sist ledde till ett bestående eldupphör garanterat av en insatsstyrka, som ännu inte har fullgjort sitt uppdrag men som till sist har gjort det möjligt, herr Wurtz, att bryta den onda cirkeln av rädsla, våld och hat.
För att tillmötesgå viljan om fred hos majoriteten av de israeliska och palestinska medborgarna måste världssamfundet i dag ge prov på samma beslutsamhet och engagemang. Det är Europeiska unionens uppgift att gå i spetsen för denna rörelse. Därför välkomnar jag det uttalande som rådet gjorde i förrgår, och som med anmärkningsvärd principfasthet och inte en mindre anmärkningsvärd klarhet visade unionens väl avvägda ståndpunkt. Fru rådsordförande! Jag gläder mig åt den därmed uttryckta viljan att inte ge upp inför upptrappningen av ett alltmer blint våld.
Parlamentets utskott för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik har i samma anda arbetat med den rekommendation som författats av vår ordförande, Elmar Brok, och som kommer att läggas fram för att få våra kollegers godkännande. Jag önskar att de ansvariga israeliska och palestinska politikerna och militärerna äntligen förstår att detta ingripande endast syftar till att hjälpa dem att åter starta fredsprocessen - grunderna till denna process har de godkänt men vägrar att genomföra den på grund av brist på förtroende för varandra. Vi bönfaller dem att åtminstone lita till världssamfundet, som kan garantera det mest opartiska genomförandet - detta är vad vi kan och bör åta oss.

Poos
Fru talman, fru rådsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Situationen i Mellanöstern i december 2001, åtta år efter Oslo och femton månader efter början på den andra intifadan, är katastrofal.
Sharon har inte kunnat hålla sina vallöften om förbättrad säkerhet för Israel och dess medborgare. Chefen för den palestinska myndigheten är försvagad och sitter instängd och belägrad på sitt territorium, som inte är självständigt annat än till namnet. Den palestinska civilbefolkningen tycks mer förslavad än någonsin och har berövats alla framtidsutsikter.
Världssamfundet, som vill ha fred, eftersträvar nu ett etappmål, som dock är utom räckhåll: det handlar om en plan som har fått namnet av en amerikansk senator, Mitchell. Avsikterna med Mitchellplanen är goda, eftersom den i första hand syftar till att stoppa massakern, men detta är en illusion, eftersom varje miniavtal som sluts på så pass begränsade grunder blir beroende av den siste i raden av de galna självmordsbombarna, och då måste man börja om från noll. Även om man antar att Sharons förhandsvillkor uppfylls, även om man antar att Mitchell-planen genomförs till fullo - med stor möda - skulle detta inte på något sätt förändra konfliktens grundläggande orsaker, och Sharons djupt personliga aversion mot Arafat skulle inte försvinna som genom ett trollslag.
Konfliktens djupgående orsaker ligger i den ständiga ockupationen - den " grymma" ockupationen enligt Sacharovprisets mottagare, som uttalade sig i förmiddags - av palestinska och syriska territorier, vilka erövrades av Israel under konflikten 1967. Det är inte förrän alla
dessa territorier, inklusive östra Jerusalem, har befriats från den väpnade ockupationen - vilket är ett krav i Förenta nationernas resolutioner - som villkoren för en stabil och varaktig fred kommer att skapas.
Därför borde Europeiska unionen förorda ett definitivt och omedelbart avtal som fastställer säkra och internationellt erkända gränser, som eventuellt skyddas av en internationell styrka under en övergångsperiod. Alla länder i regionen skulle då kunna starta om på nya grunder och, med unionens hjälp, inleda en försonings- och återuppbyggnadsfas.
Israel måste gå tillbaka till sina internationella gränser från 1967 och arabvärlden måste formellt och oåterkalleligen erkänna dessa. Detta är det slutliga mål som rådet med fast beslutsamhet bör eftersträva på världsarenan. Genom att agera på detta sätt kommer Europa att spela en roll i Mellanöstern som hela världen räknar med att få se den inneha. Det som är på sin plats i dag är inte en roll med samma avstånd till parterna, utan en opartisk roll.
(Applåder)

Ries
Fru talman! Mellanöstern har nu varit i krig i mer än ett år, intifadan och dess följe av israeliska gensvar fortsätter, de döda samlas på hög på bägge sidorna och vi känner oss maktlösa, oroliga och arga. Ja arga, detta är en ilska som är lika stark som våra förhoppningar från förra året, då Mellanöstern var mycket nära ett fredsavtal. Man kan kritisera Ariel Sharon för hans vedergällningspolitik. Men Sharon satt inte vid makten när Ehud Barak, Shlomo Ben Ami och Bill Clinton försökte övertyga Yasser Arafat om att underteckna ett avtal som skulle ha blivit historiskt. Men det förgångna är det förgångna, vilket kommissionär Patten med rätta erinrade om.
Vi vill i dag fortfarande tro på ljuset, för att parafrasera de ordalag som unionens belgiska ordförandeskap använder. Vi vill tro på att de femtons vädjan från i måndags kommer att få gehör, en vädjan som saknar tidigare motsvarighet och som riktades till båda parterna, i motsats till vad jag har hört sägas här. Israel ställs inför sitt ansvar, men för första gången vädjar unionen lika klart och tydligt till Arafat om att rasera terroristnätverken Hamas och det islamiska Jihad. Ljuset ja - kanske när Israel i går erkände det faktum att den palestinska myndigheten för första gången har börjat kämpa seriöst mot traditionalisterna. Ljuset - när Arafat medger att unionens vädjan är väl avvägd, men inte eftergiven.
Vår Sacharovpristagare 2001, israeliskan Nurit Peled-Elhanan, sade till oss i dag: " om bara rösterna från Mellanösterns mödrar kunde få vapnens röst att tystna" . Vi hoppas och vill också tro att Europas klara och höga röst kommer att bidra till att få hoppet att födas på nytt.

Morgantini
Fru talman! Allt mer och mer önskar jag betrakta er och betrakta oss i tystnad. Jag är trött, trött på dessa debatter som upprepar sig och där man bara mödosamt rör sig framåt: en tystnad dock som förmår lyssna till de underjordiska rösterna från de mördade som ber om fred och rättvisa, som Izzat och Nurit sade denna morgon, en tystnad som till allas samveten säger att i Palestina och Israel kan det bara bli fred om det palestinska folket tillåts utöva rätten att leva i en egen stat, i samexistens med staten Israel, i ömsesidig säkerhet. Vi måste göra denna fred möjlig, inte bara med ekonomisk hjälp.
Vi ser det varje dag. Det som vi bygger upp och våra medborgare betalar förstörs av bombardemang, av bulldozers, från flygplatsen till hamnen. I förrgår förstördes till och med centret mot terrorism. Jag delar kommissionär Patten och fru ministerns ståndpunkt, men utan frihet från den militära israeliska ockupationen kan det inte bli någon ekonomisk utveckling. Europa bör agera beslutsamt med den inriktningen. Man bör fatta beslut, även unilateralt, om en internationell närvaro till civilbefolkningens skydd. Man kan inte jämställa den ockuperade med ockupanten. Vi måste vara balanserade men inte salomoniska. Freden kräver konkreta handlingar: det gäller för oss, för israelerna och för palestinierna.

Van der Laan
Fru talman! Min partigrupp är djupt skakad av det våld som på nytt flammar upp i Mellanöstern. Israels befolkning lever i sorg, rädsla och ilska men den har dock politisk frihet, val, ekonomisk utveckling och hopp om en bättre framtid. Det är i Israels intresse att även palestinierna återfår framtidshoppet. Den som hoppas har något att förlora. Utan hopp kommer det aldrig att uppstå någon kompromissvilja. Hur kan dock människor våga hoppas så länge det byggs bosättningar på deras bakgårdar, så länge kollektiva straff utdelas för några fås missdåd och så länge Europa inte agerar mot grova kränkningar av den internationella rätten?
Det är en missuppfattning att mer våld och mer förtryck skall göra palestinierna mer eftergivna. En internationell fredsmakt borde bevaka genomförandet av Mitchellavtalet, i ett första skede med ett omedelbart tillbakadragande från de ockuperade områdena och omedelbar avväpning av alla bosättningar.
Slutligen, fru talman, en fråga till kommissionen. Vid israeliska attentat förstörs europeiska projekt, Patten nämnde själv redan det rättsmedicinska laboratoriet. Hur omfattande är skadorna och kan kommissionär Patten lova att kommissionen kommer att kräva ersättning från Israel för de skadorna?

Neyts-Uyttebroeck
. (NL) Herr talman, herr kommissionär, damer och herrar! Jag har egentligen inte så mycket att tillägga till det som sagts i den här debatten, förutom då att understryka att rådets beslut, även i ljuset av vad kommissionär Patten sagt, är helt inriktade på framtiden och alltså omfattar ett antal uppmaningar till de båda huvudparterna, alltså Israel å den ena sidan och den palestinska myndigheten å den andra, och inte är avsedda att på mest likvärdiga och rimliga sätt minnas, sörja och eventuellt hedra offren på både den ena och den andra sidan.
Våldet är förskräckligt. Våldsspiralen är det också. Det har förefallit oss att det snabbt måste uppmanas till åtgärder och att den brådskande uppmaningen måste riktas både till den palestinska myndigheten och till Israel. I den beslutande delen av slutsatserna yrkas det dock även på att det snabbt anordnas ett möte varvid Europeiska unionen, Förenta staterna, Ryssland, den palestinska myndigheten och Israel sätter sig runt bordet för att försöka ta sig ur spiralen av våld och extremism. Det är vår största förhoppning.
Jag tror inte att det hjälper att försöka misstänka rådet för att föredra den ena eller andra parten. Det är inte så. Vi är för fred och det försöker vi göra vårt bästa för. Det gör det här ordförandeskapet, det kommer nästa ordförandeskap utan tvekan också att göra och det behöver vi allt ert stöd för.

Patten
. (EN) Jag kommer först av allt att svara på den karakteristiskt direkta frågan från van den Laan. Vi har gjort en beräkning av den skada som hittills har åsamkats våra projekt. Det finns totalt nio projekt som har skadats på ett eller annat sätt. Den mycket ungefärliga förlustberäkningen hamnar på 2 289 miljoner euro inklusive, t.ex., de 60 000 euro som också förlorats i och med bombningen av det rättsmedicinska laboratorium som vi hade finansierat. Det fanns också ett visst stöd från den israeliska regeringen att försöka hjälpa de palestinska säkerhetstjänsterna. Dessa siffror är väldigt ungefärliga. Om man tänker på de investeringar som gått från Europeiska unionen till Västbanken och Gaza under årens lopp för att försöka inrätta anständiga tjänster, att försöka att hjälpa till med skapandet av en potentiellt livskraftig stat, så är förlusten omöjlig att uppskatta. Så här ser revisorns balansräkning ut hittills, och jag hoppas att det inte blir värre.
Kanske kan jag lägga till en eller ett par saker som har samband med debatten. Ledamoten Poos, som inte använder ord på ett lättvindigt sätt - han har stor kunskap om dessa frågor - beskrev situationen som katastrofal, och detta är inte ett för starkt ordval. Min vän general Morillon påminde oss om konsekvenserna av omedgörlighet i Balkanområdet. Lagendijk och andra talade om de rörande tal som vi hörde i förmiddags om nästa generations offer, p.g.a. att den nuvarande generationen inte kan hitta ett sätt att leva i fred tillsammans. Jag förmodar att det fortfarande finns ett visst hopp för regionen, när man kan uppvisa en sådan utomordentlig förmåga att komma igen, ett sådant mod och en sådan återhållsamhet. Min vän Brok, som är ordförande för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, har sagt att målet var att de tre stora religionerna, som företräddes här i förmiddags, en dag skall kunna utövas fredligt tillsammans i den heliga staden, vilket - uttryckt av en engelsk poet - är " en nåd att stilla bedja om" .
Jag vill bara säga en sak till Belder - och jag säger det på ett försiktigt och okritiskt sätt, därför att man har rätt att brinna för olika saker - och det är att jag inte är säker på att jag delar hans syn på balans. Låt mig redovisa min idé om balans.
I måndags sammanträdde en rad palestinska och israeliska parlamentariker och intellektuella i Qualandias kontrollstation, för att betona " det akuta behovet av att fortsätta samtalen mellan de båda parterna" , t.o.m. när detta är den enda plats där det är möjligt att göra det. Man argumenterade att dessa sammanträden är särskilt viktiga mot bakgrund av våldsupptrappningen den gångna veckan, som de sade hotar att dra in hela regionen i krig. Om man inte får ett omedelbart stopp på den nuvarande våldsspiralen, kan man förlora kontrollen över situationen, vilket kanske kan få oåterkalleliga konsekvenser.
En grupp - omfattande Yossi Beilin, f.d. justitieminister och en av arkitekterna bakom Osloprocessen, och Yasser Abed Rabbo, informations- och kulturminister i Palestina - ansåg att man, för att få ett slut på den nuvarande krisen, omedelbart måste överge våldet som ett politiskt instrument och villkorslöst genomföra Tenets arbetsplan och Mitchellrapporten. Detta kräver omedelbara åtgärder, däribland förebyggande av och bestraffande av terroristhandlingar, upphävande av stängningspolitiken och tillbakadragande från de palestinska områdena, och ett stopp på mordstrategin. Gruppen ansåg också att bosättningsverksamheten inte är förenlig med ett uppriktigt syfte att vilja uppnå nedtrappning och fred. Den måste upphöra. Uppmuntran i alla dess former, både officiell och inofficiell, kan inte ske samtidigt som man försöker att återskapa ett klimat av förtroende och icke-våld. Den måste upphöra. Vi säger klart och tydligt att den palestinska myndigheten eller dess ordförandeskap under inga omständigheter får skadas eller bli måltavla, om det skall gå att ta sig ur denna kris.
Låt mig säga vad jag anser att Europeiska unionen bör göra. Så länge som det finns återhållsamma krafter på de båda sidorna - i Israel och den palestinska myndigheten - bör vi finnas på plats och ge dem stöd, stödja deras mod, tolerans och anständighet. Detta är en balanserad EU-politik. Jag skulle vilja säga " Hosianna" , i lämplig biblisk form, till alla de känslor som uttrycks i detta gemensamma uttalande. Jag ber till Gud att det om tre, sex eller nio månader fortfarande finns en del återhållsamma personer kvar, med den djärvhet och det mod som krävs för att kunna erbjuda bättre framtidsutsikter för regionen.
(Applåder)

Talmannen
Ett stort tack, herr kommissionär, för denna mycket rörande vädjan i denna svåra situation.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 10.00.
  

Ferri
Herr talman! Jag vill framföra en hälsning till en grupp ungdomar som inte bara har den förtjänsten att de kommer från en stad - Pontremoli i Lunigiana - som ligger mig särskilt varmt om hjärtat och vars borgmästare jag är, men även för att jag anser att de kan utgöra ett tvärsnitt av alla de ungdomar som blickar mot Europa. De har fyllt 18 år i år, 2001, det år då våldet i världen har nått sin högsta punkt men också det år då många ungdomar i världen får sina fullständiga rättigheter och skyldigheter i och med att de blir myndiga. Jag hoppas att denna medlingsverksamhet, detta kraftfulla moraliska budskap från Europa kan vara ett konstruktivt vittnesbörd för den fred för Europas ungdomar och för alla ungdomar i vår värld som kommer i framtiden.

Talmannen
Ärade herr borgmästare, visserligen var detta inte helt i enlighet med arbetsordningen, men det finns ett bibliskt ordspråk som säger: Varav hjärtat är fullt, därom talar munnen. I så måtto har jag också en viss förståelse för detta, även för att ni bad om ordet.

Rådets och kommissionens genomförande av förordningen om tillgång till dokument
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens genomförande av förordningen om tillgång till dokument.
Medan minister Neyts-Uyttebroeck förra gången talade i slutet av debatten har hon nu både chansen och nöjet, och vi äran, att få lyssna till henne i inledningen av denna debatt.

Neyts-Uyttebroeck
. (FR) Herr talman, mina damer och herrar! Rådets ordförandeskap åtog sig inför er - genom mig för övrigt - att vidta de åtgärder som krävdes för att tidsfristen den 3 december 2001 skulle respekteras när det gäller att genomföra Europaparlamentets och rådets förordning av den 30 maj 2001 om allmänhetens tillgång till Europaparlamentets, rådets och kommissionens handlingar.
Jag gläder mig åt att kunna meddela er att rådet har hållit sig till sina åtaganden. Den 29 november antog rådet ett beslut om ändring av sin egen arbetsordning. Detta beslut offentliggjordes i Europeiska gemenskapernas officiella tidning den 30 november och trädde i kraft den 3 december, dvs. samma dag som den förordning jag talade om började gälla. Detta beslut innebär att alla de bestämmelser som återfinns i rådets interna rättsakter rörande tillgång till handlingar har gjorts om till en enda rättsakt, och att nya bestämmelser införs om förordningens tillämpning. I kraft av artikel 2 i detta beslut har ett antal andra akter upphävts: rådets beslut av den 20 december 1993 om allmänhetens tillgång till rådets handlingar, sista gången ändrat genom ett beslut av den 14 augusti 2000, rådets beslut av den 6 december 1999 om förbättrad information om rådets lagstiftningsverksamhet och det offentliga registret över rådets handlingar och slutligen rådets beslut av den 9 april i år om tillgängliggörande för allmänheten av vissa kategorier av rådets handlingar.
Herr talman, herr kommissionär, damer och herrar! Den process som inleddes med Amsterdamfördraget med avseende på rätten till tillgång till dokument gjuts på det sättet in i en laglig ram. Det måste dock ändå fastställas ett antal bestämmelser till.
Samtalen mellan institutionerna om upprättandet av en interinstitutionell kommitté som i enlighet med artikel 15 i förordningen kontrollerar vilka rutiner som är de bästa, behandlar eventuella tvister och tar upp framtida utvecklingar inom ramen för allmänhetens tillgång till dokument, pågår fortfarande.
Rådet anser att den här kommittén måste sammanställas på generalsekreterarnivå i de tre berörda institutionerna, med möjlighet att ta upp frågor av allmänt, politiskt eller principiellt slag med de tre institutionernas ordförande.
Med anledning av det senaste informella trepartsmötet mellan parlamentets, rådets och kommissionens ordförande den 28 november i år har kommissionens vice ordförande, De Palacio, lagt fram ett intressant förslag som lösning på problemet med representationsnivån i den här interinstitutionella kommittén. Förslaget innebar att låta den här kommittén sammanträda på generalsekreterarnivå via ett mandat - på franska par délégation - från deras politiska myndighet. Det tycker jag är en mycket intressant tanke och jag meddelade då mina kolleger, ordförandeskapet för parlamentet och kommissionens ordförande att jag skulle lägga fram det här förslaget för bedömning i rådets instanser.
Jag kanske, herr talman, får förklara vad det handlar om eftersom den här diskussionen mellan rådet och parlamentet om på vilken nivå samtalen skall äga rum låter som bysantinska.
Rådet är oroligt för att ordförandeskapet för parlamentet, rådet respektive kommissionen skulle behöva agera som en sorts instans för överklagande om det på generalsekreterarnivå skulle beslutas att tillgång till ett dokument inte kan tillåtas. Vi tycker inte att det är ordförandeskapens funktion. De får inte bli en sorts instans för överklagande utan de bör i stället ägna sig åt de grova linjerna, de allmänna frågorna, principerna och liknande. Det är alltså vår oro. Det handlar inte om att rådet inte vill ha den här interinstitutionella kommittén, det handlar om att se till att en kvasi-systematiskt utnyttjandebar instans för överklagande inrättas, det tror vi inte tjänar något till. Det finns andra instanser som då kan åberopas och det är alltså diskussionens kärna. Det föreföll mig att förslaget från kommissionens vice ordförande, De Palacio, inte ger någon utväg för det. Om generalsekreterarna från de tre institutionerna nämligen träffas på grundval av ett mandat från sina ordförandeskap så måste de själva fatta beslut i konkreta frågor som handlar om tillgång till ett dokument.
Jag säger er det för att tydligt klargöra var problemet ligger för rådets del. Jag hoppas att kollegerna från rådet också tycker att det förfarande som De Palacio angivit är positivt och att vi på det sättet kan lösa problemet och snart kunna starta den interinstitutionella kommittén.
Dessutom vill jag fästa er uppmärksamhet på det faktum att i artikel 11.2 i förordningen så anges 3 juni 2002 som sista datum då dokumentregistren skall vara tagna i bruk.
Hur långt har vi kommit i det avseendet? Rådets dokumentregister är som ni vet tillgängligt för allmänheten sedan den 1 januari 1999. Det registret innehåller alla dokument som läggs fram för rådet eller förberedande instanser och som antingen fungerar som grund för diskussionerna, har ett visst inflytande på beslutsprocessen eller ger en bild av läget i vissa ärenden.
I november i år innehöll det registret hänvisningar till över 250 000 rådsdokument på alla våra officiella språk och det registret ger tillgång till över 50 000 dokument. Registret visar sig alltså vara ett ändamålsenligt och tillförlitligt instrument institutionernas dokument kan hittas och konsulteras. Sedan registret togs i bruk har det - och det är förståeligt - skett en avsevärd ökning av efterfrågan på dokumenten, dokument som kan hittas i det registret. Antalet konsultationer a registret fortsätter bara att öka. År 1999 registrerades över 70 000 besök som gav anledning till ungefär 600 000 frågor och därmed avser vi konsulterade eller öppnade dokument. Under år 2000 ökade antalet besök och efterfrågningar till 160 000 respektive 1 260 000. Trenden fortsätter och under det första halvåret 2001 hade vi redan haft 130 000 besök och över en miljon konsulterade skärmar.
(FR) Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! När det gäller de åtgärder som syftar till att allmänheten skall upplysas om de rättigheter som den får genom denna förordning, utreder de tre berörda institutionerna för närvarande olika konkreta åtgärder att vidta. Ett exempel är att gemensamt utarbeta en praktisk vägledning för medborgarna.
I kraft av artikel 9.7 i förordningen måste kommissionen och rådet informera parlamentet om känsliga handlingar. I det avseendet är rådet fortfarande berett att avsluta förhandlingarna med parlamentet om ett interinstitutionellt avtal på området för den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken, ett avtal som skulle kunna följas av ytterligare avtal, framför allt på området för rättsliga och inrikes frågor.
Men i det här sammanhanget vore det bra om parlamentet omprövade sin ståndpunkt att ansöka om ogiltigförklaring av rådets säkerhetsförordning och att det när det gäller skydd av handlingar som har klassificerats som känsliga antog åtgärder som överensstämmer med parlamentets egen arbetsordning, i enlighet med den senaste ändringen av denna, så att parlamentet kan ge garantier för att den konfidentiella karaktären på dessa känsliga handlingar skyddas inom parlamentet.

Barnier
. (FR) Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! För en månad sedan kom jag hit för att närvara när kammaren skulle anta betänkandet av Maij-Weggen om anpassning av parlamentets arbetsordning till förordningen om allmänhetens tillgång till de tre institutionernas handlingar. För er satte detta punkt för det mycket stora arbete som har gjorts av föredraganden, Maij-Weggen, men också, det tillåter jag mig att påpeka, Cashman.
För en vecka sedan, några dagar efter mötet i rådet, antog kommissionen ett beslut om ändring av sin egen arbetsordning. Vi hade innan dess haft en diskussion, den 28 november, med syftet att förordningen skall tillämpas på ett så tydligt sätt som möjligt. Det stämmer att vi behövde ytterligare några dagar. Det var därför kommissionens definitiva beslut fattades först den 5 december. Detta väckte frågor och er talman frågade ut oss. Jag vill mycket klart lugna er och tala om för er att denna försening på ett par dagar i praktiken inte fick några konsekvenser för medborgarna. Kommissionen tillämpar förordningen av den 30 maj sedan den 3 december. För det ändamålet har vi en central punkt för tillgång till handlingar vid kommissionens generalsekretariat, med en postadress, en e-postadress och ett faxnummer som står till medborgarnas förfogande. Man kan också gå in på kommissionens webbplats. Redan nästa vecka kommer den nya vägledning om tillgång till handlingar som vi har tagit fram - fru minister, ni talade nyss om den - också att finnas tillgänglig på denna webbplats.
Därmed, mina damer och herrar ledamöter, är hela det praktiska systemet för tillämpning av förordningen på plats för oss, och kommissionens avdelningar har redan börjat behandla förfrågningar om tillgång till handlingar utifrån de nya förutsättningar som anges i förordningen. I artikel 18 i förordningen föreskrivs att det inte bara är arbetsordningen som skall anpassas utan även andra befintliga bestämmelser. Kommissionens avdelningar har därför kontrollerat huruvida förordningen från 1983 om öppnandet för allmänheten av historiska arkiv överensstämmer med förordningen om tillgång till handlingar. Ett antal justeringar är nödvändiga och kommissionen kommer snart att föreslå rådet och parlamentet en ändring av förordningen om historiska arkiv.
Den tredje funderingen: kommissionens avdelningar har gjort, fortfarande i enlighet med artikel 18 i förordningen av den 30 maj, en inventering av de bestämmelser som i dag finns utspridda i hela gemenskapsrätten och som rör tillgång till handlingar eller upplysningar i gemenskapens befintliga lagstiftning. Genom detta arbete har nästan 50 bestämmelser tagits fram som kommissionen studerar mot bakgrund av den nya förordningen. Varje bestämmelse som inte överensstämmer med de nya reglerna om tillgång till handlingar kommer att antingen ändras eller upphävas.
Den fjärde punkt som jag önskade klargöra i samband med detta inlägg gäller förordningens tillämplighet på de olika byråerna. Jag vet att det är en fråga, fru Maij-Weggen, herr Cashman, som ni med rätta har framfört och som förekommer i det gemensamma uttalande som bifogas förordningen. Det pågår också arbeten om denna punkt. Redan när den nya förordningen antogs informerade kommissionen byråerna om den och uppmanade dem att se över sina egna bestämmelser mot bakgrund av nämnda förordning. De befintliga byråernas grundakter kommer att ändras. För nya byråer kommer denna klausul att föreskrivas i förslagen till grundakter.
Till sist, mina damer och herrar ledamöter, har kommissionens avdelningar utarbetat en vägledning som upplyser medborgarna om de rättigheter som de får genom denna förordning. I ett första skede kommer denna vägledning att finnas tillgänglig på kommissionens webbplats på Internet, under de första dagarna, men därefter, och jag hoppas att det kommer att bli ganska snart, planerar man att utveckla en vägledning riktad till medborgarna som är gemensam för våra tre institutioner.
Detta, herr talman, mina damer och herrar ledamöter, är allt det arbete som kommissionen har gjort för att tillämpa förordningen om tillgång till handlingar. Detta arbete kommer självklart, utan tvekan, att följas upp av det interinstitutionella utskott som vi kommer att inrätta inom kort och som skall konkretisera vårt samarbete för att genomföra den nya förordningen. Jag blev glad när jag hörde er, fru minister, ta upp det kompromissförslag som min kollega Loyola De Palacio lade fram den 28 november i samband med trepartsmötet. Hon lade fram detta kompromissförslag eftersom man var tvungen att nå fram till en lösning. Hon gjorde det - och jag tackar er, fru minister, för att ni noterade det - med respekt för parlamentets angelägenhet om att den politiska myndigheten verkligen fyller sin funktion inom det interinstitutionella utskottet.
För att tillämpa denna förordning har varje institution på egen hand förändrat sina interna arbetsordningar, på ett sätt som de har ansett vara lämpligt. Det är kommissionens avsikt att fortsätta att respektera denna autonomi. Vår önskan är att följa andan och ordalydelsen i den nya förordningen, som i våra ögon utgör ett verkligt framsteg för öppenhet och demokrati i Europeiska unionen.

Maij-Weggen
Herr talman, kommissionär Barnier, fru minister! I maj i år antogs efter långvariga diskussioner förordningen om tillgång till dokument, bättre känd som den europeiska lagen om offentlighet i förvaltning. Vi, kollega Cashman, ordförande Watson och jag var mycket engagerade i det. Då avtalades att det praktiska genomförandet måste vara klart den 3 december och det gällde för alla tre institutionerna, rådet, kommissionen och parlamentet. Registren borde vara klara till den 3 juni 2002 och i dag är det den 12 december. Hur långt har vi kommit nu, en vecka efter den tredje december? Parlamentet godkände sin reviderade arbetsordning den 13 november och parlamentets presidium skötte genomförandet den 28 november. För vår del är allt i ordning alltså. Vi känner oss som parlament också medansvariga för vad kommissionen och rådet gör och därför har vi också inlett den här debatten.
Allra först rådet, som anpassade sin arbetsordning till förordningen den 29 november, och offentliggjorde detta den 3 december, precis i tid alltså. Två kommentarer: för det första en tidigare kommentar angående Solana-besluten. Det framgår inte helt klart av arbetsordningen om Solana-besluten nu har blivit upphävda av förordningen, ja eller nej. Kan Neyts ge ett tydligt svar på det? Sedan en kommentar angående artikel 12.5 i rådets beslut i vilket anges att meddelanden, skrivelser och liknande som till exempel riktas till Coreper med avseende på lagstiftning visserligen omfattas av förordningen. I artikel 6 står dock att om medlemsstater i enskilda meddelanden eller skrivelser ger kommentarer angående europeisk lagstiftning för rådets eller Corepers räkning så behöver dessa inte offentliggöras. Det tycker jag inte kan accepteras.
I Nederländerna är det så att en skrivelse från en kommun till de nationella myndigheterna alltid måste offentliggöras och det tycker jag även bör gälla för medlemsstaterna gentemot rådet.
Sedan kommissionen. Den genomförde den 28 november en anpassning av arbetsordningen och godkände denna den 5 december. Jag bryr mig inte om de två dagarnas försening, men jag har dock ett antal anmärkningar. Den första är att kommissionen har decentraliserat genomförandet av förordningen. Är det förståndigt? Jag har dock nu hört Barnier säga att det ändå kommer en postlåda och en e-postadress. Varför står det då inte tydligt i arbetsordningen, jag hittar det nämligen inte. En andra anmärkning gäller följande problem: varför har inte kommissionen gjort en tydlig definition av begreppet dokument, såsom parlamentet och rådet har gjort? Sedan artikel 8 i kommissionens beslut, det är min tredje punkt. Varför så vag angående dokumentets författare, får det inte bli känt om det är en tjänsteman? Han sätter ju sin namnteckning under det på ämbetets vägnar så det tycker jag omfattas av offentligheten.
Det framgår inte heller helt tydligt vad som skall hända med byråerna. Kommissionären har sagt något om det men finns det någon styrning där från kommissionens sida? Sedan säkerhetsbestämmelserna. Inte heller där har någonting offentliggjorts. Varför har rådets säkerhetsbestämmelser offentliggjorts men inte kommissionens? Sedan min sista anmärkning, herr talman, varvid jag tar upp Neyts punkt. Jag vet inte om det är klokt att inte ha en interinstitutionell kommitté på politisk nivå. Måste det ske på tjänstemannanivå? Jag hyser starka tvivel kring det. Jag tror att det behövs mer ingående diskussioner om det, vi har i alla fall i vår arbetsordning infört att en av våra vice talmän borde ha ansvaret för det och parlamentet borde stödja det uttalandet.

Cashman
Herr talman! Låt mig först och främst påminna både rådet och kommissionen om att syftet med förordningen är: " att ge allmänhetens rätt till tillgång till handlingar största möjliga effekt och att fastställa allmänna principer och gränser för denna rätt ..." . När man tittar på rådets och kommissionens beslut, ser jag ett försök att skriva om förordningen, i synnerhet hänvisningarna till den i artikel 9 i kommissionens beslut - handlingar som inte återspeglar yttranden eller enskilda yttranden, kommer inte att bli tillgängliga. Detta är också tillämpligt på artikel 11 i rådets beslut.
Jag skulle vilja påminna både rådet och kommissionen om att en begränsning i tillgången till handlingar bara kan gälla undantagen i artikel 4 och artikel 9, som i sin tur hänför sig tillbaka till artikel 4. I kommissionens förslag förnekas på samma sätt medborgare från tredje land rätten att klaga hos Europeiska ombudsmannen - återigen en kränkning av förordningens anda.
När det rör sig om delegerade befogenheter, menar kommissionen att den inte kommer att lämna ut lagstiftningstexter förrän den slutliga texten har antagits. Låt mig påminna kammaren och kommissionen om att 90 procent av ca 5 000 rättsakter som antas i unionen varje år utarbetas enligt delegerade befogenheter. Rådet har utökat tillgången till vissa av sina interna handlingar, men bevarar sekretess enligt en medlemsstats önskemål när det rör nationella delegationer och nationella ståndpunkter. Hur kommer det sig att institutionerna ännu inte, när det nu gått sex månader sedan förordningen trädde i kraft, inlett någon informationskampanj? Varför? När kommer kommissionens förslag om ändringar av den sekundära lagstiftningen? Har kommissionen antagit säkerhetsbestämmelser? Om detta är fallet, kan man offentliggöra dessa i enlighet med förordningarna? När kommer parlamentet att anta sina egna säkerhetsbestämmelser? Det gör mig väldigt bekymrad att om någon nu skulle försöka att få tillgång, antingen genom kommissionens beslut eller rådets beslut, skulle vi få se en kränkning av förordningen.
Jag vill dessutom upprepa Maij-Weggens mycket viktiga punkt. Det är inte godtagbart att vi har generalsekreterare som företräder politiker i denna interinstitutionella kommitté. Politiker måste kunna förklara sina beslut och vara ansvariga för dessa.

Hautala
Herr talman! Jag instämmer i dessa frågor, vilka kollegerna har lagt fram för rådet och kommissionen. Jag skulle särskilt önska att man äntligen får till stånd denna interinstitutionella samarbetskommitté, eftersom det verkligen finns mycket att diskutera mellan parlamentet, kommissionen och rådet, för att man skall få till stånd den verkliga öppenhet som denna förordning förutsätter. Jag är också av samma åsikt som kollegan Cashmani i att parlamentet inte kan acceptera att generalsekreterarna diskuterar dessa frågor i politikernas namn, eftersom öppenhet som en demokratisk grundfråga är en mycket politisk fråga.
Nu måste man också se efter vilka våra framtida utmaningar är, efter det att man förhoppningsvis har löst alla dessa öppna frågor som rör denna förordning. Detta har nämligen utgjort ett viktigt första steg, men vi har ännu många nya utmaningar framför oss. Jag vill här nämna några av dem.
Jag anser att ett allt större problem kommer att bli den fråga, som ordföranden för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, Watson, i själva verket nämnde vid ett seminarium i går: kampen mot terrorism och frågorna under den tredje pelaren håller på att leda till en outhärdlig situation, eftersom rådet fortsättningsvis stiftar dessa lagar mot terrorism bakom mycket stängda dörrar och parlamentet har ett obefintligt inflytande i dessa frågor. Jag anser att vi måste möta denna utmaning: även frågorna under den tredje pelaren bör uppriktigt fås med bland dokument som ges offentlighet. Annars finns det inget demokratiskt ansvar beträffande dem.
För det andra vill jag nämna ett problem som har att göra med skyddet av personuppgifter. Såvitt jag kan se har vi även ett verkligt problem däri. Vi måste självklart skydda personuppgifter, men vi kan inte acceptera att man till exempel i datasekretessens namn kan hemlighålla namnen och personuppgifterna hos de företrädare för industrin som deltar i kommissionens förhandlingar. Nej, detta är ett missförstånd, och i de här frågorna måste man se till att man agerar för öppenheten, vilket betyder att vi verkligen har gott om arbete.

Bonde
" Kan vi få titta i telefonkatalogen?" " Visserligen har den inte varit hemlig de senaste två åren, men tyvärr kan ni ändå inte få den." " Hur många lagar finns det?" " Beklagar men vi har inte räknat dem." " Hur många projekt är igång?" " Vi slutade räkna när vi kom upp i 100 000." " Hur många kommittéer finns det?" " Beklagar, det är hemligt." " Vem deltar i de förberedande mötena?" " Det vet vi tyvärr inte." " Men Ni betalar väl reseersättning?" " Beklagar, vi vet inte vem vi betalar till." " Kan jag få se vilka lagar som man förhandlar om med de tolv kandidatländerna, och screeningrapporterna" " Sorry." Detta är svaren vi får, vi som valts för att kontrollera kommissionen och rådet. Vi får, i likhet med ombudsmannen, revisionsrätten och budgetkontrollutskottet inte tillgång till det som de invalda i alla parlament borde ha rätt till.
Den 3 december trädde öppenhetsförordningen i kraft. Vi lämnade ögonblickligen in en förnyad begäran om aktinsyn, men tjänstemännen kom fram till att det inte ens med stöd av de nya reglerna fanns något att utlämna. Vi har bett om att få en fullständig lista över kommittéer och arbetsgrupper samt deras medlemmar. Vi har bett om att få insyn i utvidgningsförhandlingarna och i de förklaringar och yttranden som hänför sig till gällande lag. När vi behandlade öppenhetsförordningen förväntade sig parlamentets utskottsordförande att vi framledes skulle få den sortens information. Jag vill därför gärna fråga våra utskottsordförande, om de vill vara med om att anlägga rättssak mot kommissionen, om vår förnyade begäran om aktinsyn också utmynnar i ett otillfredsställande svar.

Perry
Herr talman! De flesta säger att de tror på öppna och genomblickbara styrelseformer. Jag är helt övertygad om att kommissionen och rådet menar vad de säger. Jag gratulerar dem till de framsteg som har skett hittills, men vi bör inte lura oss själva att tro att vi inte behöver utföra mycket mer arbete innan Europeiska unionen verkligen kan anses vara öppen och genomsynlig.
Jag vill använda min tid till att ta upp ett exempel - en framställning till Europaparlamentet från olika personer som tecknat försäkring hos Lloyds of London. I framställningen hävdar man att Förenade kungarikets regering inte genomfört EU:s försäkringsdirektiv på ett korrekt sätt. Som ett resultat av framställningen skickade kommissionen för över ett år sedan, på ett mycket korrekt sätt, frågor till Förenade kungarikets regering. Det var då hemlighetsmakeriet och mörkläggningen inleddes.
Kommissionen har låtit ledamöter i utskottet för framställningar - men endast ledamöter - få se det faktiska frågeformuläret, och då har förhållandena varit oerhört strikta. Varför kan man inte avslöja frågorna för allmänheten, varför inte till framställarna? Kommissionen skulle visa att man gör sitt jobb. När det gäller svaren, så är dessa topphemliga. Ingen får ta del av dem - varken parlamentsledamöterna eller framställarna - ingen. Förenade kungarikets regering säger att det är ett informellt meddelande, och att man inte avslöjar innehållet i informella meddelanden. Kommissionen säger att det enligt ramavtalet inte är tillåtet att avslöja svaren, eftersom det kan bli domstolsförhandlingar. Den brittiska regeringen har ingenting på fötterna. Om inte detta är ett formellt meddelande, så skulle jag vilja veta vad som är det.
Kommissionen kan ha vissa argument, men jag vill påminna kommissionären om Zwartveldmålet. 1990 vägrade kommissionen att lämna ut handlingar eftersom man hävdade att det kunde bli tal om domstolsförhandlingar. EG-domstolen insisterade på att kommissionen skulle lämna ut handlingarna.
Jag kan alltså säga till kommissionären denna eftermiddag, att det har gjorts vissa framsteg, men att jag kan ge er detta exempel på att det fortfarande finns mycket att göra i detta avseende.

Van den Berg
Herr talman! I dag talar vi om genomförandet av förordningen om tillgång till dokument: den berömda europeiska lagen om offentlighet i förvaltning. Vi hade en fin kompromiss, ett högsta uppnåeliga resultat i våras, en avsevärd förbättring med avseende på kommissionens ursprungliga förslag och de befintliga reglerna. Vi har i grund och botten sammanfört våra medlemsstaters bästa praxis till en ny europeisk norm. Nu handlar det naturligtvis om genomförandet och vi måste göra allt för att det skall bli en framgång. Vi som Europaparlament vill naturligtvis noga följa hur det görs i praktiken och mina kolleger Cashman och Maij-Weggen har ställt ett antal ingående frågor och gjort ett antal anmärkningar som jag stöder helt.
Vi fäster oerhört stor vikt vid den årsrapport som kommer att bli av angående genomförandet av offentlighetsreglerna och det är för oss av stor vikt att vi i dag har hört motiveringen från rådet och kommissionen. När jag då hör anmärkningar avseende generalsekreterarnas institutionella ersättning så delar jag mina kollegers åsikt att det låter som om vi lägger det på en institutionell tjänstemannanivå i stället för på en politisk nivå. Om ni säger allmänna och politiska kriterier så talar jag hellre på politisk nivå. Tredje december kom naturligtvis snabbt och vi själva var också klara först i november.
Vi har sagt A, nu måste vi också säga B. Då ser jag dock rådet och då märker jag att dokumenten vad avser rådet (rättsliga och inrikes frågor) inte har släppts än eller att alla dokument ännu inte tagits upp i registret. Då blir det knepigt igen för då tänker jag: ge nu verkligen alla prioriteter till våra medborgare för att få tillgång annars låter det ändå som ringaktning.
Jag har två konkreta frågor till kommissionen och rådet, förutom frågorna från mina kolleger. Hur många känsliga dokument har hittills inte tagits med i registret? Hur informerar rådet och kommissionen medborgarna, förutom genom den handledning som kommissionär Barnier nämnde, om möjligheterna med den europeiska lagen om offentlighet i förvaltning?
Inom kort, år 2004, utvärderas den europeiska lagen om offentlighet i förvaltning. Om det då visar sig att förordningen inte garanterar tillräcklig offentlighet så är det vår uppgift som parlament att ordna det. Vi får nämligen aldrig glömma att medborgarnas bild av hur vi sitter här och arbetar i små stängda rum aldrig får bli verklighet.
Den här förordningen är ett fantastiskt medel att ändra på det men då måste vi se till att det inte bara blir fråga om vackra ord utan att genomförandet skall fungera i praktiken också. Jag är mycket nyfiken på svaren, främst svaren på de kritiska frågorna från mina kolleger.

Marinos
Herr talman! Jag beklagar att den som får ta emot mina anmärkningar är kommissionär Barnier som jag särskilt uppskattar trots att klagomålen gäller en annan kommissionär. Som ledamot av utskottet för framställningar måste jag framhålla - som en utveckling av vad Perry redan har sagt - att det inte är så sällan som Europeiska kommissionen vägrar att låta oss få veta innehållet i sådana handlingar eller andra uppgifter vilka är absolut nödvändiga för att dra rätt slutsatser och för att komma fram till riktiga beslut i de fall då europeiska medborgare lämnar in framställningar till Europaparlamentet.
Denna vägran från kommissionens sida bryter mot principen om öppenhet och försvårar vårt arbete i utskottet för framställningar. Den huvudsakliga motiveringen till kommissionens negativa hållning är att de begärda uppgifterna och handlingarna skulle avslöja känsliga personuppgifter. Att det skulle finnas någon grund för att hävda detta betvivlar inte bara utskottet för framställningar utan även den europeiska ombudsmannen. Jag skall ta upp ett exempel: Kommissionen vägrar att meddela oss namn på sådana företrädare för en yrkesorganisation vilka kommissionen har rådgjort med och som tycks påverka kommissionens beslut. Vi går inte med på att personuppgifter skyddas på detta sätt och är rädda för att man döljer någon eventuell oklar uppgörelse.
Perry hänvisade även till historien med Lloyds. Jag måste säga till er att bakom den mörkläggningen döljer sig ödeläggelse av företag och många olycksdrabbade människor, till och med självmord. Genom att betänkandet av Gemelli, ordföranden för utskottet för framställningar, i dag antogs av kammaren begärs därför en förstärkning av befogenheterna och en ökning av effektiviteten hos utskottet för framställningar så att de medborgare som inkommer med framställningar får rätt efter rimlig tid, samt att man förhindrar bestående skador exempelvis på miljön eller kulturella minnesmärken.

Neyts-Uyttebroeck
. (NL) Herr talman, herr kommissionär! Jag skall inskränka mig till att svara på de frågor som ställts. På frågan från föredraganden Maij-Weggen om de nya bestämmelserna upphäver de så kallade Solana-besluten är svaret ja, det gör de.
När det gäller kommissionen på interinstitutionell nivå, säger jag än en gång att rådet inte alls är emot att den här kommissionen inrättas, frågan är bara om det är till nytta att det är ordförandena som möts och fattar beslut. När det handlar om de allmänna principerna så tycker jag mycket riktigt, men det är en personlig åsikt, att det är ordförandena som måste göra det. Det ingår för övrigt i den lösning som jag skissat upp. Det enda som jag inte heller personligen tycker är någon bra utveckling är den då ordförandena skulle bli en sorts instans för överklaganden i de fall om det högsta tjänstemannanivå skulle fattas ett gemensamt beslut om att inte tillåta tillgång till ett visst dokument eller en viss typ av dokument. Då tror jag att man skulle få en sorts pingpong på högsta tjänstemannanivå. Jag vill dock understryka att den politiska nivån självklart alltid har det yttersta politiska ansvaret för vad som beslutas på tjänstemannanivå, inbegripet högsta tjänstemannanivå. Jag förstår inte riktigt den åtskillnad som vissa av er gör som om tjänstemannanivån per definition skulle vara oansvarig medan den politiska nivån i högsta grad visst är det. Det är inte så, det är inte min filosofi, det är kanske er men den delar jag inte. Jag tror att vi måste granska de här sakerna noga igen.
Det har anmärkts att det bland rådets dokument verkligen finns några angående rättsliga och inrikes frågor som ännu inte tagits upp i registret. Det stämmer. Vi väntar på arbetsordningen avseende garanterandet av säkerheten för de dokument som ert parlament måste rösta om. Så länge det inte skett anser vi det vara mycket svårt att göra mycket känsliga dokument tillgängliga, till och med för er aktningsvärda institution.

Barnier
. (FR) Herr talman! Jag skulle i min tur vilja ge så exakta svar som möjligt till dem som har tagit till orda. Allmänt sett är jag inte förvånad över den otålighet, den vaksamhet och de förfrågningar om att gå längre som riktas till kommissionen. Fru Maij-Weggen! Ni påpekade - vilket jag visserligen själv gjorde - att kommissionen fattade sitt beslut några dagar senare, dagar som vi strikt objektivt hade behov av och jag, som ni säkert kan föreställa er, deltog i alla dessa debatter inom kollegiet, vilka syftade till att utvärdera vilka konsekvenser det nya systemet, den nya ordningen, skulle få för kommissionens interna organisation. Men jag försäkrade er mycket uppriktigt om att denna försening på några få dagar, som vi hade behov av, inte på något sätt förhindrade systemet från att börja fungera den 3 december. Och sedan den 3 december - det säger jag till Bonde, som frågade mig om man har noterat några resultat - har vi redan, mina damer och herrar ledamöter, har vi sedan den 3 december redan fått ganska många förfrågningar, som behandlas av kommissionens avdelningar enligt de nya förfarandena. Fru Maij-Weggen! Det register ni talade om kommer att vara i funktion i juni månad, den 3 juni nästa år. Ni anspelade dessutom på - i likhet med Cashman, tror jag - frågan om oklarheten i fråga om upphovsman: i artikel 8 i vår text tar vi faktiskt upp angivande av handlingens upphovsman. Vi gick inte in på närmare detaljer eftersom upphovsmannens egenskap naturligtvis beror på handlingens karaktär: det kan vara en institution, en annan offentlig myndighet, det kan vara en fysisk person, en tjänsteman och det kan också vara ett privat företag. Jag vill därför säga att upphovsmannens egenskap, ett mer precist angivande av upphovsman, självklart är beroende av handlingens art. Men detta register kommer att vara i funktion den 3 juni nästa år, vi arbetar på det. Jag ville också, fru Maij-Weggen, tala om för er att vi faktiskt har central förvaltning vid generalsekretariatet. För en stund sedan sade jag att vi har en e-postadress, en " postlåde" -adress - om jag får säga så - och sedan ett faxnummer - detta utesluter inte någon. Medborgare som vänder sig till något av generaldirektoraten kan således få ett svar. Om det uppstår svårigheter får generalsekretariatet göra en bedömning, men vi har en central huvudadress och man kan få svar från våra olika generaldirektorat. Beslutet fattas självklart i första hand av det generaldirektorat som står bakom handlingen i fråga.
När det gäller frågan om definition av handlingar, som bekymrade flera av er, är det sant, fru Maij-Weggen, att vi har begränsat oss till att läsa, det sade jag alldeles nyss i mitt inlägg, till att respektera ordalydelsen i förordningen, som ger en vid och neutral definition. Detta var lagstiftarens önskan och vi har för vår del inte velat begränsa tillämpningsområdet med våra egna interna bestämmelser.
När det gäller de säkerhetsbestämmelser som ni också tog upp, i likhet med Cashman, vill jag bekräfta för er att dessa bestämmelser, som antogs i slutet av november, kommer att offentliggöras inom mycket kort tid. Den enda anledningen till denna försening hänger samman med rättsliga problem och problem med språklig anpassning, som jag ber er att förstå, men våra säkerhetsbestämmelser kommer att offentliggöras inom mycket kort tid. Under alla förhållanden kommer era två inlägg att få oss att ytterligare påskynda offentliggörandet.
Herr Cashman! Ni talade om behovet av en informationskampanj. Jag kan lova er att vi kommer att ge så stor spridning som möjligt åt denna nya förordning och de närmare bestämmelserna för tillämpningen av förordningen, liksom de nya bestämmelser som riktar sig till medborgarna. Om jag inte misstar mig har de tre institutionerna beslutat att inte bedriva en kampanj inom ramen för den interinstitutionella tekniska arbetsgruppen, att inte inleda en kampanj om denna förordning. I stället skall vår webbplats användas för att låta meddela, genom alla våra handlingar, att det finns en vägledning för medborgarna som kommer att bli tillgänglig under de närmaste dagarna, och vi kommer att meddela att vi numera har denna insyn och öppenhet som bekräftats eller understrukits tack vare denna förordning.
Fru Hautala! Ni talade om - vilket Maij-Weggen och Cashman för övrigt också gjorde - frågan om den interinstitutionella kommittén. Jag kan inte gå längre än det jag redan har talat om för er och den angelägenhet om ett gott politiskt ansvarstagande - som jag förstår - som Europaparlamentet har gett uttryck för. De Palacio har, i det kompromissförslag som hon lade fram, ansträngt sig för att gå så långt som möjligt åt parlamentets håll, det tror jag att ni har förstått. Jag sade till Bonde att vi har sett resultat, att de första förfrågningarna har inkommit till oss och att vi behandlar dem genom att följa den nya förordningen. Perry och van den Berg har visat att de är angelägna om vaksamhet. Med hjälp av denna förordning tror jag faktiskt att verkliga framsteg är möjliga, och kanske finns det andra som kommer att kunna gå längre. Vi kommer att befästa denna utveckling genom att gå framåt, och jag lovar er att kommissionen kommer att tillämpa denna förordning med största uppriktighet.
Jag kommer nu in på behovet av öppenhet, behovet av medborgarnas demokrati: detta behov får ett första svar med denna förordning och kommer att få fler, och det är också syftet med de institutionella reformerna, med Laekenförklaringen, med den öppna debatt som kommer att bli möjlig inom ramen för konventet och den framtida reformen år 2004. Jag anser att det fortfarande finns stora framsteg att åstadkomma för öppenhet och demokrati och för att få medborgarna att komma närmare de beslut som vi fattar.
Marinos ställde till sist en fråga till mig om tillgången till handlingar för utskottet för framställningar. Självklart är detta möjligt, med tanke på att vi måste respektera skyddet av personuppgifter. Tredje parts handlingar är tillgängliga men skyddas fortfarande - det är också en begränsning som vi måste iaktta - av artikel 4 i förordningen.
Herr Cashman! Jag hade slutligen en sista fråga som jag ville ge er ett svar på och som gäller den separata frågan om ombudsmannen. Ni känner till det, men jag vill bekräfta det här: ombudsmannens fördrag och status tillåter inte denne att behandla klagomål från tredjelandsmedborgare som inte bor i en medlemsstat. Det var vad jag ville säga er och än en gång tacka er för era inlägg och er vaksamhet, som inte förvånar mig och som vi kommer att ta hänsyn till i det konkreta och faktiska genomförandet av denna förordning, från och med nu.

Thors
Herr talman! Jag skulle vilja ställa en fråga till kommissionären. Är det så här principen om öppenhet kommer att tillämpas? I förrgår kunde man nämligen inte hitta vilka regler ni hade antagit om tillgång till dokument. Det liknar Orwells Djurfarmen där vissa är mera jämlika än andra. Trots eftersökningar har jag icke fått tillgång till ert beslut. Så här kan öppenheten inte fungera, att det skall ta mer än en vecka.
För det andra, er reaktion på den specialrapport av ombudsmannen som godkändes ...
(Talmannen avbröt talaren.)

Bonde
Herr talman! Kommissionären antyder att vi har fått svar. Det har vi faktiskt inte. Vi försökte få till stånd en uppgörelse med Prodi avseende en gammal begäran, allt enligt överenskommelse. Samma dag fick vi besked av tjänstemännen att man inte ens med hänsyn tagen till den nya förordningen kunde utlämna något som helst nytt. Vi tog upp en annan fråga med Prodi under talmanskonferensen och fick löften från både ...
(Talmannen avbröt talaren.)

Watson
Herr talman! Denna debatt har varit ganska otillfredsställande och, enligt den relevanta artikeln i vår arbetsordning, vill jag föreslå mitt utskott och kammaren att vi utarbetar en resolution för att avsluta denna diskussion, röstar om den under vår sammanträdesperiod i januari och undersöker vilka ytterligare åtgärder vi behöver vidta, med tanke på den fullständigt otillfredsställande karaktären hos svaren från rådet och kommissionen.

Talmannen
Ja, detta är ett förslag som vi kommer att ta upp.

Cashman
Herr talman! Angående en ordningsfråga. Jag gjorde ett ganska allvarligt påstående att det skett ett försök att omformulera förordningen. Detta har inte tagits upp. Jag hävdar fortfarande detta, eftersom både rådet och kommissionen har infört ett nytt obligatoriskt och gruppmässigt undantag på grundval av åsikter eller enskilda åsikter. Det står ingenting om detta i förordningen. Jag hänvisar ledamöterna till artikel 4.3 - allmänintresse av utlämnandet. Man måste bevisa att utlämnandet skulle undergräva institutionens beslutsförfarande.

Barnier
. (FR) Herr talman! Jag förstår att debatten är avslutad, men jag är här och är beredd att fortsätta den. Jag försöker förstå vad ordförande Watson stöder sig på när han säger att vi inte har svarat på frågorna. Jag ansträngde mig för att så snabbt som möjligt notera alla era inlägg, att svara så precist som möjligt, åtminstone på de huvudsakliga frågor som ställdes och de frågor som jag, naturligtvis, kunde ge ett omedelbart svar på. Herr Watson! Jag är beredd att än en gång komma till ert utskott och fortsätta denna dialog. Jag har talat om för er i vilken anda kommissionen fattade sitt beslut för några dagar sedan. Visst är det möjligt att få tillgång till detta, fru Thors, jag kommer att delge er texten i vårt beslut, om ni inte har kunnat få tag på den på annat sätt.
Jag har talat om för er att medborgarna har haft tillgång till kommissionens handlingar sedan den 3 december på de villkor som anges i förordningen, och att vi nu konkret skall bekräfta förordningens innehåll och bemöda oss om att uppriktigt tillämpa andan och ordalydelsen i denna förordning.
Jag har försökt svara så fullständigt som möjligt, vilket jag, med er tillåtelse herr talman, än en gång ville påpeka.

Frågestund (rådet)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestund (B5-0536/2001).
Vi skall nu behandla frågor till rådet.
Vi hälsar fru Neyts-Uyttebroeck, tjänstgörande ordförande för rådet, välkommen.

Talmannen
Eftersom de behandlar samma ämne, kommer frågorna nr1-4 att besvaras tillsammans.

Bart Staes
Fråga nr 1 från (H-0861/01):
Angående: Europeiska rådets informella möte i Gent om Laekenförklaringen Onsdagen den 4 juli uttalade sig det belgiska ordförandeskapet positivt om de konstitutionella regionernas roll i den europeiska integrationsprocessen. Neyts menade att " ni kan, och nu talar jag på egna och på Belgiens vägnar, räkna med att vi på bästa sätt kommer att ta upp detta, men det finns även 14 andra medlemsstater och det är således viktigt att de konstitutionella regionerna verkligen ser till att spela i takt" . Med en gemensam förklaring i slutet av maj har sju konstitutionella regioner redan uttalat sig tydligt och samstämmigt om en större och fördragsbaserad delaktighet i det europeiska projektet. På Europeiska rådets informella möte i Gent den 19 oktober föreslog åter EU:s medlemsstater metoden med ett konvent för att förbereda nya revideringar av EU/EG-fördragen.
Stöder rådet Kataloniens, Salzburgs, Skottlands, Flanderns, Valloniens, Bayerns och Nordrhein-Westfalens begäran om att få delta direkt vid konventet som skall förbereda revideringar av EU/EG-fördragen? Om så inte är fallet, varför motsätter sig rådet en större och fördragsbaserad delaktighet från de konstitutionella regionernas sida i Europas framtidsprojekt?

Nelly Maes
Fråga nr 2 från (H-0862/01):
Angående: Regionala befogenheter i en globaliserad värld I Nice fogades till fördraget en extra förklaring om Europeiska unionens framtid. I denna framtidsförklaring utlovades bland annat en mer precis avgränsning av befogenheterna mellan EU och medlemsstaterna, med beaktande av subsidiaritetsprincipen. Det är en uppfattning som delas av många att regioner med mer befogenheter är en förutsättning för ett Europa som är hanterligare, mer demokratiskt och öppnare. Dessutom står dessa europeiska regioner närmare medborgarna och utgör en ny identifikationsgrund. På så sätt kan man hindra att en rörelse som de " demokratiska globalisterna" kan bli en rörelse som rider på antieuropeiska känslor. Rådet, kommissionen och Europaparlamentet är skyldiga att vid denna avgörande punkt i den europeiska integrationsprocessen bestämt och samstämt välja en tydlig befogenhetsfördelning mellan EU, medlemsstaterna och regionerna.
Kommer rådet att konkretisera denna avgränsning av befogenheterna mellan EU, medlemsstaterna och regionerna vid mötet i Laeken? Om så är fallet, hur precis kommer denna avgränsning att vara och kommer subsidiaritetsprincipen att respekteras fullt ut? Om så inte är fallet, anser sig rådet vara tillräckligt rustat mot den växande klyftan mellan de europeiska medborgarna och institutionerna och mot vissa rörelsers allt större avståndstagande mot varje form av ökad storskalighet såväl på europeisk som på global nivå?

Camilo Nogueira Román
Fråga nr 3 från , som har övertagits av Josu Ortuondo Larrea (H-0863/01):
Angående: Europeiska rådets informella möte i Gent om Laekenförklaringen Onsdagen den 4 juli 2001 uttalade sig det belgiska ordförandeskapet positivt om nationaliteternas och de konstitutionella regionernas roll i den europeiska integrationsprocessen. Neyts menade att " ni kan, och nu talar jag på egna och på Belgiens vägnar, räkna med att vi på bästa sätt kommer att ta upp detta, men det finns även 14 andra medlemsstater och det är således viktigt att de konstitutionella regionerna verkligen ser till att spela i takt" . Vid Europeiska rådets informella möte i Gent den 19 oktober 2001 kom även Laekenförklaringen och Europas framtid på tal.
Skulle rådet kunna säga om man med anledning av Europeiska unionens process för att skapa en konstitution, som av vissa kopplas till en förenkling av fördragen, kommer att verka för att en konstitutionell pluralism förankras i Laekenförklaringen, så att medlemsstaternas konstitutioner och deras nationaliteter och delstater kan existera oberoende av en eventuell EU-konstitution och inte vara beroende av en sådan för sin status?

Miquel Mayol i Raynal
Fråga nr 4 från (H-0864/01):
Angående: Europeiska rådets informella möte i Gent om Laekenförklaringen Onsdagen den 4 juli uttalade sig det belgiska ordförandeskapet positivt om de konstitutionella regionernas roll i den europeiska integrationsprocessen. Neyts menade att " ni kan, och nu talar jag på egna och på Belgiens vägnar, räkna med att vi på bästa sätt kommer att ta upp detta, men det finns även 14 andra medlemsstater och det är således viktigt att de konstitutionella regionerna verkligen ser till att spela i takt" . Vid Europeiska rådets informella möte i Gent den 19 oktober kom även Laekenförklaringen på tal.
Skulle rådet kunna säga om de befogenheter och den ställning gentemot EU:s institutioner som de interna politiska enheterna i medlemsstaterna har när det gäller verkställande, lagstiftande och dömande makt skall förankras i Laekenförklaringen? Om så inte är fallet, varför vill inte rådet att de befogenheter och den ställning gentemot EU:s institutioner som de interna politiska enheterna i medlemsstaterna har när det gäller verkställande, lagstiftande och dömande makt skall erkännas i Laekenförklaringen?

Neyts-Uyttebroeck
. Herr talman, damer och herrar! Som svar på frågorna från Bart Staes, Camilo Nogueira Román, Miquel Mayol i Raynal och Nelly Maes angående innehållet i den kommande Laekenförklaringen kan rådet i första instans endast hänvisa till de kommande diskussioner i Europeiska rådet som fortfarande måste äga rum. Det är mycket riktigt Europeiska rådets sak att om några dagar fastställa de praktiska reglerna och tankeschemat för det konvent som skall förberedas vid följande regeringskonferens. Det schemat borde bland annat omfatta listan med de frågor som skall diskuteras och anvisningar för att kunna behandla de frågorna så bra som möjligt.
Rådet kommer inte att inskränka sig till beskrivningen av ovannämnda saker utan skall också påminna om att de innehållsmässiga svaren på de frågor som ställts måste ges av följande regeringskonferens.
I ljuset av Niceförklaringen om EU:s framtid står det väl helt klart att en bättre läsbar behörighetsgräns mellan Europeiska unionen och medlemsstaterna i enlighet med subsidiaritetsprincipen kommer att vara en av de frågor som måste behandlas under de kommande månaderna.
Redan i juli ställde flera av er diverse frågor till rådet, och det var då till mig personligen, angående dessa konstitutionella aspekter och jag svarade då och hänvisade inte bara å tjänstens vägnar till förberedelserna för den kommande regeringskonferensen utan även till rapporten från ordförandeskapet vid Europeiska rådet i Göteborg. I den rapporten nämns flera initiativ i medlemsstaterna i vilka de olika regionala myndigheterna var engagerade samt även de evenemang som organiserades inom ramen för debatten i Regionkommittén angående denna fråga.
Under tiden har ordförandeskapet med intresse tagit del av resolutionen om förstärkningen av regionernas roll inom Europeiska unionen, en resolution som den 15 november i år antogs i Liège av ordförandekonferensen för regioner med lagstiftningsbehörighet, som den nu kallas. Nu har också Regionkommitténs ståndpunkt angående kommitténs deltagande i det kommande konventet tillkännagivits. Det har dock ännu inte fattats något beslut om frågorna i samband med organiseringen av debatten och de frågor som skall tas upp där. Som jag redan sagt så är det saker för Europeiska rådet i Laeken.
Jag vill gärna personligen tillägga att jag är nyfiken på när debatten kommer att inledas i Regionkommittén eftersom det är en fråga som alla inblandade parter gör allt för att undvika. Utanför kommittén klagar ett antal ledamöter över att det ändå borde göras åtskillnad mellan de som har lagstiftningsbehörighet och de som inte har det. Inom kommittén tiger man still över den frågan. Det har jag mina, om jag får, små tvivel kring.

Staes
Herr talman, kolleger, fru rådsordförande! Ni förstår naturligtvis att frågeställarna planerat in den här frågerundan på en mycket strategisk tidpunkt bara några timmar, några dagar före rådet i Laeken. Vi är egentligen ute efter att ni skall lyfta en flik av slöjan. Premiärminister Verhofstadt har åkt runt till de olika huvudstäderna och i går besökte han Madrid. Madrid är en svår kund i det här ärendet, i regionalfrågan. Den spanska regeringen har gjort kampen mot terrorismen litet till sin högsta prioritet. I Spanien ser man det ofta som terrorism eller en del av terrorism om någon står upp för sina rättigheter, nationers och regioners verkliga rättigheter, och det går naturligtvis inte för sig, det är inte en europeisk hållning som vi kan acceptera. Jag skulle gärna vilja fråga er konkret om de svårigheter som spanjorerna ofta ställer till vad avser representationen i Regionkommittén nu har röjts ur vägen och för det andra om de verkligen inte kommer att motsätta sig att begreppet konstitutionell region tas upp i Laekenförklaringen. Jag skulle vara mycket tacksam om ni kunde svara på det.

Neyts-Uyttebroeck
. (NL) Ärade parlamentsledamöter! Jag kan inte svara på det av det mycket enkla skälet att jag inte vet svaret. Jag hade inte tillfälle att följa med premiärministern till Madrid och jag vet alltså inte exakt vad som togs upp där och utan den vetskapen kan jag alltså inte svara er. Jag är ledsen men jag vet inte. Jag är säker på att frågan har tagits upp men jag vet inte vad som sagts. Jag var inte där och jag har inte haft tid att ta reda på det, ursäkta.

Maes
Fru rådsordförande! Jag skulle kunna låna er min telefon men den är tyvärr trasig. Jag ville vad avser konventet fråga er vilken plats regionerna skall få. Jag vet att ni inte kan svara på en del saker men vi är dock nyfikna på att få reda på om regionerna där verkligen kommer att få den plats som det belgiska ordförandeskapet planerat. Vi hoppas att ni kunnat försvara den ståndpunkten även efter resan runt de olika huvudstäderna.
När det gäller er egen utmanande fråga angående era åsikter om Regionkommittén så skulle jag ändå vilja säga att de konstitutionella regionerna, som ni vet, är en kraftig minoritet i Regionkommittén och man behöver naturligtvis inte organisera sina egna nederlag. Man har ställt samman Regionkommittén på ett sådant sätt att de konstitutionella regionerna är i minoritet där och jag skulle vilja att de betraktades som delstater som under historiens gång inte fått chansen att utveckla sig till medlemsstat. Om ni tillåter så skulle jag även vilja påpeka att vi inom kort kommer att få välkomna ett antal små stater, Malta, Cypern, Slovakien, osv. Ni förstår att de konstitutionella regionerna skulle känna sig lurade om de inte fick några rättigheter alls i det här sällskapet.

Neyts-Uyttebroeck
. (NL) Jag skulle vilja säga till Maes att hon mycket väl vet hur farligt det är att låna varandra sina telefoner och sedan låta dem stå på men det är ett belgiskt internt skämt, herr talman, som alla landsmän fullständigt förstår och därför är det bäst att vi inte gör det. Det var det första.
För det andra har jag aldrig vetat att det faktum att man tillhör en minoritet är ett skäl att inte ta en strid som man anser vara berättigad. Tiderna har kanske förändrats men tidigare tänkte vi annorlunda om det. Det är naturligtvis sant att regionerna med lagstiftningsbehörighet är i minoritet i Regionkommittén men att man gjort det med avsikt? Det tror jag inte men det är en bedömningsfråga. Jag kan endast konstatera att diskussionen om den saken är mycket häftig utanför kommittén medan den inte förs över huvud taget inom kommittén. Ett konstaterande, kanske kommer det en dag att förändras men inte än i alla fall. En strid som man inte ens för där den kan föras, det har jag mina tvivel kring, men det är en personlig åsikt.
Fru Maes! Jag har tagit del av texten, den uppmaning till det belgiska ordförandeskapet som offentliggjordes i går eller i förrgår. Jag kan inte dela den ståndpunkten att regioner liksom är en sorts medlemsstater som olyckligtvis inte kan bli medlemsstater. Det är ett resonemang som ni naturligtvis kan driva till det absurda. Jag skall aldrig glömma det som en statsminister i den indiska staten Andarpradesh svarade när jag frågade honom hur många invånare provinsen hade. Han sade 79 miljoner. 79 miljoner för Andarpradesh, jämför det en gång. Det skulle vara en stor medlemsstat hos oss. Men så fungerar det alltså inte. Det är en enhets ställning enligt offentlig och enligt internationell rätt som avgör var i hierarkin den enheten befinner sig.
Belgien har hittat en lösning och den känner ni till. Jag tycker också att vi verkligen har rätt att propagera för den lösningen eller göra den känd hos andra men Belgien har gjort det. Det är alltså de övriga medlemsstaterna som i sådana fall borde göra det för sina egna delegationer och inte förvänta sig av unionen att den löser ett problem som de inte ens kan lösa inom de egna gränserna men, kära kolleger, det är en strängt personlig ståndpunkt.

Ortuondo Larrea
Herr talman, fru tjänstgörande rådsordförande! I dag vill vi gå djupare in på den nya identiteten, inte bara den ekonomiska, utan även Europas politiska och sociala identitet. För att göra detta anser jag det vara nödvändigt att finna en ny intern struktur som är anpassad till verkligheten, till vår mångfald.
Den verklighet vi nu lever i utgörs dock inte endast av medlemsstaterna. Det finns en större mångfald och rikedom än så, som på det kulturella och sociala området företräds av folken och Europas historiska nationer, och på det politiska området av de federala staterna, de konstitutionella regionerna och särskilt de självständiga regionerna och naturligtvis, även om det är på en annan nivå, de administrativa regionerna, provinserna och kommunerna.
Anser ni inte, fru tjänstgörande rådsordförande, att man i kraft av Nicefördraget uttryckligen bör inbegripa frågan om mångfaldens Europa och de olika kulturella, sociala och politiska verkligheterna i Europa som en viktig del i den debatt som kommer att föras under åren 2002-2003 om unionens framtid och fördelningen av befogenheter mellan institutionerna, för att på så sätt söka och finna den bästa möjliga strukturen, en struktur som gör det möjligt att fördela de olika och nödvändiga befogenheterna och metoderna för självbestämmanderätt som finns i Europa, utan att det varken uppstår spänningar eller konflikter?

Neyts-Uyttebroeck
. (FR) Herr talman! Som ett svar på de synpunkter som har formulerats är det viktigt att ta hänsyn till vissa saker. Å ena sidan finns de kulturella, språkliga och andra skillnader som utgör en del av rikedomen i Europeiska unionen och Europa i allmänhet. Jag vet att den nuvarande versionen av texten framställer denna rikedom i form av mångfald som en av Europeiska unionens viktigaste fördelar. Detta skapar inga problem.
Å andra sidan uppstår frågan om man bör bryta med det som hittills har varit brukligt i Europeiska unionen, dvs. att Europeiska unionens instanser inte blandar sig i för att döma de konstitutionella arrangemang som medlemsstaterna genomför, såvida inte - givetvis - dessa arrangemang är oförenliga med grundläggande principer såsom de mänskliga rättigheterna, skydd av minoriteter, osv. Denna politik förändras inte.
Enligt min mening bör man inte förväxla respekt för olikheter och ett sådant brott. I grund och botten skulle det innebära en brytning med en lång tradition som jag anser vara klok, men detta är en personlig bedömning.

Mayol i Raynal
Herr talman, fru ordförande! Belgien tycks faktiskt ha funnit en institutionell lösning på sin mångfald. Ni är nöjda med den lösningen, och det gläder mig. För dem som ser det utifrån har denna konstitutionella struktur en komplexitet som är ett slags hyllning till era skribenters uppfinningsrikedom, men det är en lösning som jag skulle beteckna som specifik. När det till exempel gäller Katalonien - som ni vet är jag en katalansk självständighetsivrare - verkar den lösningen inte vara genomförbar inom den spanska staten.
Min fråga är således mycket enkel. Vid sidan av de konstitutionella regionerna, som jag erkänner ställer till med ett antal svårigheter, skulle man inte kunna tillåta - i den framtida europeiska konstitutionen - en rättighet som för mig framstår som grundläggande, nämligen folkens självbestämmanderätt? Har inte det katalanska folket rätt att bestämma över sig självt, har det inte rätt till en egen stat, en dag, inom ramen för unionen? Med tanke på att Slovenien kan bli medlem av unionen i morgon, varför skulle inte Katalonien kunna bli det?

Neyts-Uyttebroeck
. (FR) Återigen: det är inte där frågan ligger. Staterna befinner sig på en viss nivå i den offentliga förvaltningsrättens och den internationella rättens hierarki över politiska enheter. Det är en faktisk realitet som man kan vilja ändra på, och det har ni rätt till - men det är en annan debatt.
Jag anser att det är alltför tidigt att säga vad nästa regeringskonferens kommer att göra. Den kommer, som ni vet, att agera med stöd av ett mandat som skall utformas och godkännas av alla EU-instanser. Men meningen är under inga omständigheter att den skall bli en Wienkongress eller en andra Versailleskongress, men jag skulle givetvis kunna missta mig.

Talmannen
Utan att uttrycka någon personlig åsikt, vilket jag naturligtvis inte får göra som talman, måste jag stödja den tjänstgörande rådsordföranden när det gäller att man inte bör gå ifrån ämnet för frågorna. Frågorna handlar om Europeiska rådet i Laeken och har med den nuvarande Europeiska unionen att göra, hur intressanta vissa ledamöters förslag än är.
MacCormick har ordet för en följdfråga.

MacCormick
Jag undrar om jag helt uppriktigt får säga att det är ett nöje att delta i frågestunden när Neyts är närvarande, därför att hon försöker verkligen att besvara frågan på ett fullständigt ärligt sätt. Detta uppskattas verkligen.
Jag hoppas att ni kommer att vidarebefordra detta budskap till er premiärminister och försöker att se till - när rådet sammanträder nästa vecka - att det tar upp frågan om demokrati i Europa. Vi står inför en demokratisk kris i unionen, och den kommer på vissa sätt att bli ännu allvarligare när unionen utvidgas. Om folket på det regionala och lokala planet i Europa känner att deras demokrati inte betyder någonting, eftersom alla beslut fattas långt borta; om de alltid blir tillsagda att " beakta ert lands författning om ni inte är nöjda med saker och ting" , kommer detta att skada demokratin i Europa, inte att stödja den. Jag ber er därför uppriktigt att försöka se till att man i Laeken verkligen diskuterar denna fråga som jag och mina kolleger nämner för er i kväll.

Neyts-Uyttebroeck
. Jag vill tacka MacCormick för hans vänliga ord. Eftersom detta är min sista frågestund, måste ni förlåta mig om mina svar på era olika frågor är en aning långa.
Den belgiske premiärministern känner till frågan, och han har sina egna åsikter i sammanhanget. Men i sin egenskap av ordförande i Europeiska rådet vet han också att han behöver enhällighet för att kunna anta förklaringen. Vilka hans personliga känslor än är, behöver han få samförstånd. Vi får se hur långt vi kan gå. Det är allt jag kan lova för tillfället.
  

Mayol i Raynal
Jag skulle bara vilja meddela, herr talman, att mitt namn var felskrivet. Det har nu försvunnit från tavlan och jag vill inte att det också blir felstavat i sammanträdesprotokollet.

Ortuondo Larrea
Herr talman! En ordningsfråga. Om alla ledamöter har rätt att ställa en följdfråga till sin fråga anser jag inte att det är rättvist att vi fyra endast får ställa en följdfråga tillsammans. Jag tror inte att detta står i arbetsordningen, herr talman.

Talmannen
Nej, jag har tillåtit de övriga ledamöterna som inte är frågeställare att ställa följdfrågor, och det är det som står i arbetsordningen. Vi kan läsa den tillsammans efteråt. Ni kommer att se att vi menar samma sak.
Det handlar om ett gemensamt svar. Ni vet mycket väl att variationerna i fyra frågor som ställs av fyra personer skulle ta upp hela tiden för dagens frågestund.
  

Wyn
Herr talman! Jag har en kompletterande fråga i sammanhanget, och jag undrar om ministern är beredd att svara på den. Den är en fortsättning på vissa av de kommentarer och frågor som jag redan har ställt.
Jag kommer från Wales, en nation med en folkmängd som är fyra gånger större än Luxemburgs, som naturligtvis är en medlemsstat i EU. I sin novemberresolution om styrelseformer, meddelade parlamentet kategoriskt att det kommer att välkomna förslag från konventionen om att omformulera artikel 5 i EG-fördraget, så att den omfattar en särskild hänvisning till konstitutionella regioner inom medlemsstaterna. Detta var en upprepning av en resolution från oktober i vilken man skrev att fördragen särskilt bör ändras för att därmed erkänna och ta hänsyn till de inre nationernas och regionernas politiska och lagstiftningsmässiga befogenheter. Är rådet medvetet om dessa resolutioner, och om detta inte är fallet, kommer det att försöka att se till att man diskuterar dessa under överläggningarna i Laeken?

Neyts-Uyttebroeck
. (EN) Jag har gett så ingående svar som möjligt på era olika frågor. Graden av kännedom om parlamentets resolutioner - som är många och mångskiftande, som ni vet - är direkt relaterad till folks intresse av den berörda frågan. Därför är de personer som är mycket intresserade av federalism, av staters inre organisation, av den effektivaste och rättvisaste fördelningen av befogenheter, förvisso medvetna om dessa ståndpunkter. De som är mindre intresserade av dessa frågor är förmodligen mindre medvetna om att dessa resolutioner finns. Jag anser att det är parlamentets uppgift och ansvar att göra folk medvetna om de resolutioner man har antagit, så jag uppmanar er alltså göra detta.

Talmannen


Alexandros Alavanos
Fråga nr 5 från (H-0865/01):
Angående: Efterfrågan på läkemedel mot mjältbrand I Förenta staterna har mjältbrandskrisen lett till ett uppsving i efterfrågan på läkemedlet Gipro som tillverkas av Bayer och skyddas av patentprivilegium. Det är betecknande för situationen att Kanadas regering uppmanat en inhemsk industri att producera " kopior" av läkemedlet i fråga. Förenta staternas regering verkar ha haft problem med att göra likadant, men det har visat sig att lagstiftningen i Förenta staterna ger regeringen rätt att, om ett läkemedel som är belagt med patenträttigheter behövs, bortse från de förbud som är förknippade med dessa rättigheter och ge någon fullmakt att framställa läkemedlet. Det är uppenbart att vi här har att göra med två olika bud i förhållande till utvecklingsländernas krav om prissänkningar och en mer liberal lagstiftning vad patentskyddet för läkemedel beträffar, när det gäller vård av sjukdomar som aids med flera.
Har rådet utrett hur det kommer att agera ifall efterfrågan på något läkemedel plötsligt ökar, precis som i Förenta staterna? Om någon av medlemsstaterna har en lagstiftning liknande den i Förenta staterna, som gör att den kan bortse från de förbud som är förknippade med patenträttigheterna - är detta då förenligt med gemenskapens lagstiftning? Ämnar rådet ge ett positivt svar på utvecklingsländernas krav om prissänkningar och om mer liberala rättigheter när det gäller läkemedel, något som skulle visa att rådet går, inte bara utvecklingsländerna utan även de europeiska och amerikanska konsumenterna till mötes?

Neyts-Uyttebroeck
. (FR) Jag vill svara Alavanos att rådet är helt medvetet om allvaret i den fråga som han väcker. Jag vill dessutom påminna honom om att artikel 152 - f.d. artikel 129 i Europeiska gemenskapernas fördrag - allmänt sett anger att gemenskapens åtgärder på hälsoområdet skall komplettera den nationella politiken. Gemenskapen uppmuntrar samarbete mellan medlemsstaterna på de områden som nämns i fördragen och stöder om nödvändigt deras agerande. I det sammanhanget garanterar gemenskapen också en hög hälsoskyddsnivå vid utformningen och genomförandet av all politik och alla åtgärder.
Vid WTO:s fjärde ministerkonferens, som ägde rum i Doha mellan den 9 och 14 november i år, antog man som ni vet en förklaring om TRIPS-avtalet - the TRIPS agreement, som man säger på engelska - och folkhälsa. I denna förklaring erkänner ministerkonferensen å ena sidan de allvarliga folkhälsoproblem som särskilt drabbar många utvecklingsländer och många av de minst utvecklade länderna, och å andra sidan vilken betydelse skyddet av immaterialrätten har för utvecklingen av nya läkemedel.
I den nämnda förklaringen kom WTO-medlemmarna överens om att TRIPS-avtalet inte får hindra medlemmarna från att vidta lämpliga åtgärder för att skydda folkhälsan, och man bekräftade att nämnda avtal kan och bör tolkas och tillämpas på ett sådant sätt att samtliga WTO-medlemmars rätt att skydda folkhälsan tryggas, framför allt rätten att främja tillgång till samtliga läkemedel.
Bland de flexibla lösningar som erkänns i TRIPS-avtalet nämner man i förklaringen mera precist varje medlems rätt att bevilja obligatoriska licenser och att avgöra vad som är en nationell katastrofsituation eller en situation av yttersta nöd, och då anses folkhälsokriser kunna utgöra en sådan nationell katastrofsituation eller en situation av yttersta nöd, t.ex. kriser som hänger samman med hiv/aids, tuberkulos, malaria och andra epidemier.
Dessutom bekräftas på nytt de utvecklade WTO-medlemmarnas åtagande att erbjuda incitament till sina företag och institutioner, i syfte att främja och uppmuntra överföring av teknik till de minst utvecklade länderna.
I förklaringen anges också att de minst utvecklade länderna inte är skyldiga, när det gäller farmaceutiska produkter, att tillämpa avsnitten V (patent) och VII (skydd av hemlig information) i del II av TRIPS-avtalet, samt att de inte behöver upprätthålla respekten för de rättigheter som anges i dessa avsnitt. Detta gäller fram till den 1 januari 2016, dock utan att det påverkar de minst utvecklade ländernas rätt att begära nya förlängningar av övergångsperioderna.
Jag kan tillägga att WTO:s medlemsstater i samma förklaring har åtagit sig att före juli 2002 presentera verkliga lösningar som är möjliga att konkretisera i syfte att lösa problemet för de utvecklingsländer och minst utvecklade länder som inte har kapacitet att tillverka läkemedel. Häri ligger hela problematiken med eventuella parallellimporter eller andra åtgärder som bör göra det möjligt för dessa länder att få tillgång till läkemedel till rimliga priser, så låga som möjligt.
Detta bör ha åstadkommits fram till nästa sommar, och jag kan försäkra er om att vi måste arbeta ihärdigt för att lyckas med det. Tiden kommer att vara begränsad. Problematiken är ytterst invecklad, men det rör sig om ett mycket viktigt åtagande, eftersom det avser en aspekt av problemet som inte kunde behandlas i avtalet.

Alavanos
Tack fru rådsordförande för ert omfattande svar och för allt detta samarbete som vi har haft dessa sex månader. Ett gott samarbete innehåller ibland också vissa spänningar. Jag tackar så mycket, ert svar skall bara utredas. En kompletterande fråga skall jag ställa med anledning av att Nigeria i dessa dagar har börjat framställa medicin mot aids, medicin som emellertid är föråldrad och vars verkan i hög grad kan ifrågasättas. I ert svar hänvisar ni också till överföring av den modernaste tekniken så att man särskilt i länderna i Afrika vilka är drabbade av massepidemier kan dra nytta av denna teknik och jag ställer frågan: Med vilka åtgärder skulle detta kunna ske?

Neyts-Uyttebroeck
. (EN) Jag har nämnt ett par av de saker som kommer att göra det möjligt att få tillgång till billigare läkemedel: obligatorisk licensiering, samarbete mellan de stora läkemedelsbolagen - ni känner till att Världshälsoorganisationen arbetar med denna fråga, och redan har infört en rad mekanismer - och samarbete mellan organisationer som t.ex. Läkare utan gränser, som också är verksamma inom detta område. Tills sist: Om det blir möjligt att sluta ett avtal nästa sommar, kommer vi att hitta vägar att importera dessa läkemedel till länder som inte själva har möjlighet att framställa dem.

Talmannen


Carlos Carnero González
Fråga nr 6 från (H-0869/01):
Angående: Rådets beaktande av Europaparlamentets resolutioner om konflikten i Västsahara samt bedömning av det besök som kungen av Marocko gjort i området Europaparlamentets plenum införde den 25 oktober en ändring i sin resolution om utvecklandet av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, så att följande stycke inlemmats i punkt 33: " uppmanar dessutom Europeiska unionen att aktivt samarbeta till förmån för en lösning på konflikten i Västsahara, i enlighet med FN:s resolutioner och i linje med Europaparlamentets begäran i resolutionen av den 16 mars 2000 samt synpunkterna i förklaringen från det tyska ordförandeskapet i juni 1999" .
Hur avser rådet att beakta parlamentets begäran? I FN:s fredsplan för Västsahara ingår en folkomröstning om självbestämmande, något som parlamentet kräver i punkt 6 i sin resolution från mars 2000. Kommer rådet att slutligen besluta om gemensamma åtgärder för att samarbeta för att denna fredsplan skall genomföras snarast och på ett korrekt sätt? Anser rådet att dessa gemensamma åtgärder skulle göra det möjligt att samordna sina medlemmars - särskilt Spaniens och Frankrikes - ståndpunkter till stöd för FN:s fredsplan? Hur bedömer rådet inom ramen för detta det besök som kungen av Marocko gjort i Västsahara, vilket Polisariofronten kritiserat så hårt?

Neyts-Uyttebroeck
. (NL) Herr talman, damer och herrar! Vid sammanträdet den 19-20 november i år tog rådet del av Europeiska parlamentets resolution om de framsteg som gjorts i samband med genomförandet av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och enades man om att beakta den resolutionen inom ramen för diskussionerna om de olika punkter som tas upp i den. Rådet gläder sig, vilket sades redan då, åt de insatser som Europaparlamentet gjort för att åstadkomma en lösning som är hållbar och som kan godtas av alla parter som är inblandade i konflikten i Västsahara och som utgör en viktig målsättning för stabiliteten och välfärden i regionen. Rådet stöder helt och aktivt den process som just nu pågår i Förenta nationerna, så som den formulerats i säkerhetsrådets resolutioner, och särskilt de insatser som görs av James Baker. Säkerhetsrådet har i resolution nr. 1359 av den 29 juni i år tydligt angivit vilken väg som skall följas. Förlängningen av mandatet för Minurso var viktigt i det här sammanhanget eftersom det givit möjlighet att fortsätta de nuvarande förhandlingarna mellan parterna under ledning av Baker. Ordförandeskapet håller kontakt med Baker. Huvudrollen i den här processen spelas av Förenta nationerna. I det sammanhanget är rådet berett att medla för att skapa ett klimat av förtroende mellan parterna och på så sätt underlätta en hållbar lösning men det tänker inte ta över Förenta nationernas plats.
Rådet är väl medvetet om det här ärendets känslighet och nödvändigheten av att vara strängt neutralt för att undvika att rådet av någon av parterna skulle missbrukas som ett instrument, vilket endast skulle vara ogynnsamt för strävandet efter en lösning samt för Europeiska unionens roll i området. Rådet uppmanar dessutom parterna att vidta ett antal brådskande humanitära åtgärder, så som möjliggörande av familjebesök och ett frisläppande av de politiska fångarna.
Vilken lösning som än väljs så måste den grundas på ett fullständigt följande av de demokratiska principerna och även respekt för de mänskliga rättigheterna, inbegripet den oroväckande flyktingfrågan men även de marockanska fångarna, speciellt när dessa människor har akut behov av omsorg i allmänhet och sjukvård i synnerhet. Samtidigt skulle jag vilja betona att Europeiska unionen även här är den klart största givaren av humanitärt bistånd till flyktingarna från Västsahara. Kommissionen har sedan 1996 redan avsatt 56 miljoner euro för det ändamålet. Besöket av Kung Mohammed VI till Västsahara har på inget sätt ändrat det handlingssättet som jag beskrivit nu.

Carnero González
Herr talman, fru tjänstgörande rådsordförande! Ett mycket intressant svar. Kanske är det första gången som kammaren lyssnar till ett offentligt uttalande med politiskt innehåll från rådet, som går längre än de strikt formella förklaringarna om konflikten i Västsahara. Jag välkomnar detta innehållsrika svar.
Jag måste dock säga er följande: efter att ha lyssnat till ert svar ligger det nära till hands att tänka att en åsikt väger mer i rådet än den bör göra: åsikten att konflikten i Västsahara inte handlar om att lösningen på konflikten endast kan nås genom att Förenta nationernas plan för självbestämmande genomförs, vilken innehåller en punkt om att det skall hållas en folkomröstning om självbestämmande för folket i Västsahara, en folkomröstning som sedan många år blockeras av en av parterna, Marocko.
Ni tog upp många olika punkter: till exempel rådets senaste resolution, men ni nämnde inte Förenta nationernas fredsplan vid något tillfälle, och tog inte heller upp folkomröstningen. Dessutom gick ni för långt in på vissa aspekter och glömde andra, till exempel de kränkningar av de mänskliga rättigheterna som sker i de ockuperade territorierna i Västsahara.

Sánchez García
Fru tjänstgörande rådsordförande! Under juli månad i år, i början av det belgiska ordförandeskapet, lade jag fram en skriftlig fråga till rådet om vissa uttalanden från Solana, ansvarig för unionens utrikes- och säkerhetspolitik, som handlade om Förenta nationernas fredsplan, framtiden för Västsahara och folkomröstningen. I dag, i december månad när det belgiska ordförandeskapet nästan är över, väntar jag fortfarande på ett officiellt svar från rådet.
Fru tjänstgörande rådsordförande! Även om det är offentligt och allmänt känt att ett halvofficiellt svar cirkulerade inom Förenta nationerna i oktober i år - som till och med orsakade en diplomatisk incident mellan vissa företrädare från medlemsstaterna - är min fråga till er: När tänker ni svara? Jag ber er att ge mig den här politiska julklappen innan ni går.

Neyts-Uyttebroeck
. (FR) Den ärade ledamoten tycks vara ytterst välunderrättad, vilket är ledamotens rättighet - om inte skyldighet. Detsamma gäller inte oss, för vi är ständigt på spaning efter er fråga. Jag tvivlar inte på att den har inkommit till oss, men vi kan inte finna ett spår efter den, så om ni kan hjälpa oss att lokalisera den kommer vi att göra vårt bästa för att svara er före årets slut. Jag ursäktar mig för detta förbiseende eller denna försummelse, eftersom de är de enda två hypoteser som jag vågar föreställa mig. Tack.

Talmannen
Vi uppmuntrar den tjänstgörande rådsordföranden att söka reda på frågan, eftersom den har fått stor uppmärksamhet i pressen, åtminstone i Spanien.

Scheele
Herr talman! Antagligen riktar vi frågan eller kommentaren till fel person, men ni företräder rådet som helhet här hos oss. Jag har en känsla av att frågan om Västsahara, som jag har ägnat mer än 50 procent av mitt politiska liv åt, är en verklig tragedi. Det är avgjort hur konflikten skall lösas. FN:s fredsplan existerar ju sedan början på 1990-talet. Det är också klart vilka europeiska länder som har ett mycket starkt geopolitiskt intresse av att FN:s fredsplan inte följs.
Därför noterar jag givetvis när man säger att man måste rätta sig efter vad som sker i FN. Med en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik för ögonen måste EU och medlemsstaterna välja ett samordnat agerande som står i samklang med FN:s fredsplan. Händelserna har kommit slag i slag sedan besöket av kung Muhammed VI. Och Västsahara har haft besök av Frankrikes president Jacques Chirac, som tvärtemot alla internationella rättslägen sade att det i Västsahara handlar om Marockos sydliga provinser, enligt våra diskussioner i rådet i EU.

Neyts-Uyttebroeck
. (FR) Herr talman! Den ärade ledamoten förstår säkert att det är omöjligt för mig att svara på så pass detaljerade frågor. Jag meddelade er rådets ståndpunkt och hur än diskussionerna har gått är detta rådets ståndpunkt och rådets svar.

Talmannen


Bernd Posselt
Fråga nr 7 från (H-0874/01):
Angående: Minoriteter i Republika Srpska Vilka åtgärder har vidtagits för att förtryckta och fördrivna minoriteter i den bosniska delstaten Republika Srpska - dvs. huvudsakligen kroater och muslimer - skall kunna återvända och återuppbygga sina hem, och stöder i detta sammanhang EU det förtroendeskapande och sociala arbete som utförs av den katolske biskopen av Banja Luka, Franjo Komarica?

Neyts-Uyttebroeck
. (FR) Rådet har redan, i sitt svar på den muntliga frågan H-0689 från sammanträdesperioden i oktober i år, uppmärksammat den ärade ledamoten på det faktum att fördrivna personers återvändande är ett av alla de villkor som Europeiska unionen har ställt upp inom ramen för stabiliserings- och associeringsprocessen, villkor som regionens länder skrev under på vid toppmötet i Zagreb.
I sin undersökningsrapport som godkändes den 11 juni 2001, om de framsteg som regionens länder har gjort i fråga om dessa villkor för en integration i EU, gjorde rådet bedömningen att flyktingars och fördrivna personers återvändande till hela Bosnien och Hercegovinas territorium måste påskyndas, och att man måste förstärka de åtgärder som vidtas för att åstadkomma villkor som gör det möjligt för dem att återvända under goda förutsättningar, i enlighet med Dayton-Paris-avtalet.
Ansvaret för att vidta nödvändiga åtgärder åligger i första hand lokala och nationella myndigheter. Europeiska unionen kommer självklart att följa den här frågan genom mekanismen för övervakning av denna process, när det kommer att handla om, eller handlar om, att kontrollera huruvida noterade framsteg i fråga om respekt för villkoren ligger i nivå med de etablerade förbindelserna och det tekniska och ekonomiska stödet.
Med Dayton-Paris-avtalet från 1995, som satte punkt för kriget i Bosnien och Hercegovina, inrättades befattningen som hög representant, som bl.a. försågs med uppdraget att övervaka genomförandet av detta avtal. Den som för närvarande innehar denna befattning, Wolfgang Petric, har tidigare inte tvekat att avskeda lokalt ansvariga från sina uppdrag när det har visat sig att de motsatt sig genomförandet av fredsavtalet, vilket innefattar bilaga VII om flyktingars och fördrivna personers återvändande. Detta har han gjort i överensstämmelse med de befogenheter som han fick av rådets ministerkonferens i Bonn för genomförande av fred, i december 1997. Rådet har upprepade gånger och med stor bestämdhet stött Petrics insatser för att fullgöra sitt mandat.
Frågan om Europeiska unionens materiella stöd till återvändande och bosättning på nytt riktar sig i första hand till kommissionen, som förvaltar gemenskapens stöd. Rådet har dock förstått att man sedan 1998 har, i överensstämmelse med rekommendationerna från den höge representantens kontor och arbetsgruppen " Återvändande och återuppbyggnad" , anslagit allt större belopp för att stödja minoriteters återvändande till Republika Srpska. Denna sektor bör dessutom fortsätta att ha den viktiga plats som det är tänkt att den skall ha inom ramen för det stöd från gemenskapen som ges genom Cards-programmet 2000-2006, där man i artikel 2 uttryckligen nämner stöd till flyktingars och fördrivna personers återvändande.
Jag kan försäkra er - när ordförandeskapets halvår nu närmar sig sitt slut - att rådet och dess olika medlemmar lägger stor vikt vid frågan om flyktingars återvändande och återintegrering i Bosnien och Hercegovina, men också på andra platser på Balkan, där den här frågan tyvärr uppkommer. Det verkar som om situationen avdramatiseras steg för steg och att antalet personer som återvänder och bosätter sig på nytt ökar, säkert inte i samma utsträckning överallt, men det hindrar inte att tendensen överallt är uppåtgående. För vår del fortsätter vi att tillmäta frågan betydelse och denna punkt står på dagordningen för alla möten där detta kan diskuteras.

Posselt
Fru rådsordförande! Ett stort tack för det utförliga svaret och för er intensiva insats i frågan. Jag har bara två konkreta frågor som jag vill ställa. För det första: Har rådet möjlighet att försöka få fram en exakt siffra över antalet fördrivna och flyktingar som hittills har återvänt till Republika Srpska? Här har det ju gjorts överenskommelser, och egentligen kan man endast kontrollera dem genom exakta undersökningar om hur många människor som har återvänt. Om ni inte kan meddela detta i dag skulle jag vara glad om ni ville meddela mig detta skriftligt.
För det andra: Den andra aspekten rör den konkreta hjälpen till minoriteterna. Jag har hört sägas att den katolska kyrkan bedriver en mycket intensiv och multikulturell sjukvård och många aktiviteter på det sociala planet och inom jordbruket framför allt i området kring Banja Luka, men att de anslag som hade utlovats helt enkelt inte har beviljats. Det var den andra frågan, och vad jag undrar är om ni vet något om detta.

Neyts-Uyttebroeck
. (FR) På den ärade ledamotens första fråga kan jag bara säga att jag just nu inte har exakta siffror, att vi kommer att söka reda på dem och meddela dem till er. Den andra frågan tycks snarare vara en fråga att ställa till kommissionen, som ägnar sig åt det konkreta genomförandet av alla former av humanitärt bistånd, katastrofstöd och övrigt stöd. Det är kommissionen som förvaltar, vilket jag för övrigt tror att ni vet, dessa mycket konkreta ärenden, och jag tror att det är till kommissionen man bör vända sig med denna fråga.

Talmannen


Niall Andrews
Fråga nr 8 från (H-0876/01):
Angående: EU och internationella åtgärder som leder till återbäring av tillgångar som överförts utan tillåtelse I slutsatserna från rådets möte i Tammerfors förpliktade sig medlemsstaterna att vidta konkreta åtgärder för att spåra, frysa, beslagta och konfiskera det som åtkommits genom brottslig verksamhet. Medlemsstaterna uppmanades också att helt och fullt förverkliga direktivet om tvätt av svarta pengar (vilket inkluderar omvandling eller transaktion av förmögenhet och identifiering av finans- och kreditinstitutens kunder), Strasbourgkonventionen 1990 och rekommendationerna från den internationella finansiella aktionsgruppen. Medlemsstaterna uppmanades vidare att anta de reviderade direktiven om tvätt av svarta pengar, vilket nu behandlas i förlikningsförfarande. Rådet efterfrågade att Europols myndighet även skall sträcka sig till tvätt av svarta pengar och att man skall utveckla gemensamma normer för att hindra att juridiska personer utanför EU:s rättskipningsområde kan gömma vinning av laga brott och pengatvätt. EU:s medlemsstater har skrivit under FN-fördraget mot Internationell organiserad brottslighet (Transnational Organized Crime), vilket tillåter varje regering att vidta nödvändiga åtgärder inom ramarna för de nationella lagarna för att konfiskera det som åtkommits genom brott.
Tycker rådet att åtgärderna och strategierna ovan av EU, FN och rådet bekräftar att Europeiska unionen har ett legitimt intresse av de pengar som illegalt har överförts av före detta diktatorer, i detta fall Nigeria? Kommer rådet nu att se till att dessa pengar som innehas av banker runt om i Europa, betalas tillbaka till den demokratiskt valda regeringen i Nigeria?

Neyts-Uyttebroeck
. (NL) Herr talman, damer och herrar! Såsom anges i frågan så har Europeiska gemenskapen och Europiska unionen redan vidtagit ett antal åtgärder och de har förberett andra, nämligen inom ramen för bekämpandet av den ekonomiska brottsligheten. Dessa åtgärder är i första hand inriktade på att bekämpa penningtvätt och beslagtagande av inkomster från brottslighet. Sedan händelserna den 11 september i år görs särskilda insatser på området bekämpande av finansieringen av terrorism.
Dessutom finns det en mångfald av andra instrument såsom den europeiska konventionen om inbördes rättshjälp i brottmål från 1959 och EU-avtalet från år 2000 angående detta. Båda avtalen innehåller ett antal allmänna bestämmelser med avseende på samarbete mellan stater och den här helheten av instrument bidrar utan tvekan också till bekämpandet av den ekonomiska brottsligheten.
Vidare kan ett antal instrument användas inom området materiell rätt, till exempel rambeslutet angående bekämpande av penningförfalskning.
Den 16 oktober i år träffades rådet vid ett gemensamt sammanträde med Ekofin och rättsliga och inrikes frågor. Då fattade rådet ett beslut om antagande av protokollet till avtalet av den 29 maj 2000 om inbördes rättshjälp i brottmål mellan Europeiska unionens medlemsstater. Det protokollet innebär en avsevärd förbättring av samarbetet mellan medlemsstaterna vid bekämpandet av ekonomisk och finansiell brottslighet och då speciellt bekämpandet av penningtvätt, korruption och penningförfalskning och det möjliggör även en stor överensstämmelse i fråga om spridningen av data angående finansiella transaktioner, konton och bankuppgifter.
Medlemsstaterna har förbundit sig att ratificera protokollet senast i slutet av nästa år. På den specifika frågan om återbäring av kapital som illegalt överförts till banker i Europeiska unionen av före detta diktatorer kan jag inte svara eftersom den frågan inte omfattas av rådets behörighetsområde, vilket redan meddelats parlamentsledamoten vid den första sammanträdesperioden i oktober 2001 som svar på en identiskt likadan fråga som han då ställde till rådet.

Andrews
Tack så mycket, rådsordförande, för ert ingående svar på första delen av min fråga. Återigen, emellertid, lyckas ni inte eller är ovillig att förstå tyngdpunkten i den senare delen av min fråga. Den antyder att det förs ut väldiga penningsummor från platser som t.ex. Nigeria och Kongo, och numera från europeiska banker, som många under årens lopp utan framgång har försökt hitta ett sätt att återföra till medborgarna i Nigeria och Kongo.
Det jag antyder är att ni, som rådsordförande, har ett ansvar - enligt de olika konventioner som jag hänvisar till - att se till att dessa pengar återförs till de olika före detta kolonierna. Nu förstår ni säkert helt och hållet min fråga och kan svara på den och se till att dessa pengar, som olagligt fördes ut av diktatorer och terrorister, återförs till medborgarna i de olika före detta kolonierna?

Neyts-Uyttebroeck
. (EN) Jag kan bara upprepa samma svar. För tillfället har rådet inga instrument för att göra det som ni vill att det skall göra. Det kan kanske framöver skapas sådana instrument, men för tillfället är inte detta fallet. I avsaknad av dylika instrument, kan rådet inte vidta några åtgärder.

Rübig
Herr talman, ärade ordförande Neyts, mina damer och herrar! I några av de länder som vill bli medlemmar är korruptionen en viktig fråga. I detta nu förhandlar vi om medlemskap med dessa länder. Framför allt är det medel från privatiseringen som på ett ofta tvivelaktigt sätt försvinner ur dessa länder. Tror ni att det är möjligt att inom ramen för medlemskapsförhandlingarna reda ut dessa punkter eller åtminstone tillämpa entydiga bestämmelser på detta område?

Neyts-Uyttebroeck
. (NL) Vad jag kan svara ledamoten är att rättsstatens kvalitet är en viktig del vid förhandlingarna med kandidatländerna, alltså att det undersöks om de mekanismer som gör att en stat kan bedömas som en rättsstat verkligen finns på plats och att det även ägnas stor uppmärksamhet åt kvaliteten på den rättsliga makten. Man kan till exempel läsa i enskilda rapporter om tillståndet i ett kandidatland att det hittills varit otillräcklig utbildning av domare, att de inte betalas tillräckligt bra och att det alltid gynnar verksamheter som inte kan tillåtas.
I det avseendet ja alltså, kollega, när det gäller maximal öppenhet och insyn, när det gäller stabilitet i rättskipningen, när det gäller att se till att det finns instanser dit man kan vända sig när man känner sig dåligt behandlad, och så vidare, i det avseendet alltså ja. Däremot inte när det gäller undersökning av enskilda ärenden.

Talmannen


Claude Moraes
Fråga nr 9 från (H-0879/01):
Angående: Fallet med Tracey Housel, en brittisk medborgare som väntar på att bli avrättad i delstaten Georgia i Förenta Staterna Känner rådet till fallet Tracey Housel? Housel är en brittisk medborgare som är dömd till döden och väntar på att avrättas i delstaten Georgia i Förenta Staterna.
Är rådet bekymrat över uppgiften att Housel inte fått en rättvis rättegång i enlighet med den standard som gäller för internationell rätt för mänskliga rättigheter?
Vilka åtgärder kommer rådet att vidta för att hjälpa Housel?

Neyts-Uyttebroeck
. (FR) Europeiska unionen anser att dödsstraffet, som givetvis är oåterkalleligt, är ett synnerligen omänskligt straff. Unionen motsätter sig därför detta straff under alla förhållanden och vi har kommit överens om att verka för att det skall avskaffas i hela världen. Unionen oroar sig över att ca 90 stater har kvar dödsstraffet, även om endast en minoritet - ett trettiotal stater, däribland Förenta staterna - fortsätter att tillämpa dödsstraffet varje år.
Mot bakgrund av detta mål - ett universellt avskaffande av dödsstraffet - slog unionen år 1998 fast en rad riktlinjer som skall avgöra under vilka omständigheter unionen bör vidta specifika och riktade åtgärder. Unionen anstränger sig för, där detta straff fortfarande existerar, att tillämpningen av det skall trappas ned gradvis och insisterar på att det verkställs med respekt för vissa miniminormer. Jag vet att detta är ett sätt att gradera en ohygglighet som är svår att uthärda, men det är så man måste gå till väga, även i ett så fasansfullt fall ...
Europeiska unionen följer noggrant situationen i Förenta staterna, där många dödsstraff verkställs. Under 2001 gjordes uppvaktningar till förmån för ett antal dödsdömda, i enlighet med unionens riktlinjer, i Georgia, Oklahoma och Texas. Dessutom beslutade unionen hösten 2000 att för första gången ställa upp som amicus curi i en rättegång i federala högsta domstolen avseende en dödsdömd, för att i denna domstol ta upp frågan om huruvida det är legalt, i förhållande till internationell rätt, att döma en person till döden som var minderårig vid tidpunkten för gärningen. Unionens ordförandeskap lämnade in en ansökan om att få intervenera som amicus curi till förmån för Alexander Williams, som dömdes till döden för ett brott han begick när han var under 18 år, ett mål som fortfarande inte har avgjorts i delstaten Georgias högsta domstol. I ett annat fall - Atkins mot Virginia - avser unionen att lämna in ytterligare en ansökan om att få intervenera som amicus curi i högsta domstolen, för att bekräfta sin ståndpunkt om tillämpning av dödsstraffet på personer som lider av efterblivenhet.
Rådet är underrättat om de närmare omständigheterna i målet Housel, framför allt det faktum att Förenta staternas högsta domstol kan komma att förkunna en dom före årets slut. Vi vill betona att när det gäller dödsdömda som är medborgare i en medlemsstat agerar Europeiska unionen på begäran av den medlemsstat, som har bäst förutsättningar att bedöma huruvida det är lämpligt att gemenskapen gör uppvaktningar. I det här skedet har rådet ännu inte fått någon begäran från Förenade kungariket till Housels fördel. Rådet har underrättats om att Förenade kungariket följer detta mål mycket uppmärksamt, i samarbete med den dömdes advokater.

Moraes
Jag vill tacka rådet för det mycket ingående svaret. Jag har inga ytterligare frågor, men jag vill uppmana rådet att upprätthålla sin inställning med tanke på EU-medborgarnas bästa, eftersom många ledamöter i denna kammare kanske har väljare som fått en uppenbart orättvis rättegång. Detta är någonting som blir allt vanligare. Jag anser att - såväl som den medlemsstat som intervenerar på dessa EU-medborgares vägnar - rådet också har en tydlig roll. Jag förväntar mig att den brittiska regeringen gör sina intressen gällande för rådet i vad som jag anser i detta fall vara ett exempel på en orättvis rättegång som resulterat i en oåterkallelig dödsdom.

Zacharakis
Avseende en ordningsfråga, vill jag påpeka att - med undantag för föregående talare - inte en enda av våra kolleger har respekterat sin talartid. Resultatet har blivit att vi bara har hunnit att ta upp nio frågor, av vilka de fyra första fick ett gemensamt svar.

Talmannen
Jag tänker detsamma som ni, herr Zacharakis, men jag är säker på att ni förstår att vi inte kan göra något så drastiskt som att ta ifrån ledamöterna deras mikrofoner. Som parlamentariker måste ni förstå att man måste vädja till ledamöternas solidaritet och sunda förnuft. Jag noterar mycket noga de tankar ni med hög röst har gett uttryck för.
Vi tackar fru Neyts-Uyttebroeck för ett mycket gott samarbete under dessa sex månader. Hennes förflutna som ledamot har säkert gjort henne mer lyhörd, även när det gäller att besvara ledamöternas frågor. Ett varmt tack.
(Applåder)
Eftersom tiden för frågor till rådet har tagit slut, kommer frågorna nr 10-38 att besvaras skriftligen.
Jag förklarar frågestunden med frågor till rådet avslutad.

Konfliktförebyggande
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande (A5-0394/2001) av Lagendijk för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om kommissionens meddelande om konfliktförebyggande (KOM(2001) 211 - C5-0458/2001 - 2001/2182(COS)).
Lagendijk har ordet.

Lagendijk
. (NL) Herr talman! Konfliktförebyggande har de senaste åren utvecklats till ett riktigt, för att säga det på fin nederländska, feel good-begrepp. Var och en är för konfliktförebyggande, varför skulle man vara emot? Det går alltid att göra något med det och varför skulle det inte kunna tas med i en hel serie åtgärder?
På det sättet har konfliktförebyggande långsamt utvecklats från en prioritet av och för pacifister via en sorts trevlig sidoverksamhet vid sidan av militär verksamhet till vad jag skulle våga kalla en just nu av många erkänt central strävan för Europeiska unionen. Det är inte längre en lek för en partigrupp det har blivit en central strävan för hela Europeiska unionen och det är också skälet till varför jag tror att det nu är dags att omsätta mycket av det som hittills har skrivits om konfliktförebyggande - det har lagts fram fantastiska rapporter de senaste åren, även från Europeiska kommissionen, vilket den skall hedras för - till praktisk handling. Lyckligtvis behöver vi i det sammanhanget inte börja helt från noll. På grundval av erfarenheterna från Balkan de senaste tio åren har det tydligt framgått vad Europeiska unionen kan göra och även har gjort när det gäller konfliktförebyggande.
Som ni kanske vet så är jag också föredragande för stabilitetspakten och den hyllar jag alltid som det största konfliktförebyggande projektet. Jag är verkligen övertygad om att sammanhanget i det programmet mellan demokrati, ekonomisk utveckling och säkerhet är ett exempel på hur konfliktförebyggande utvecklats från ett pappersbegrepp till ett medel som går mycket bra att använda i praktiken.
I mitt betänkande tar jag upp tre punkter och det vill jag göra i dag också. Den kanske enklaste, men i praktiken också mycket jobbiga, punkten är samarbetet mellan Europeiska unionen och OSSE. Var och en pratar övertygat om att det måste vara så, att det är bra att det sker och det gör det också redan. På flera platser är samarbetet med OSSE bra, men jag kommer allt för ofta till platser där samarbetet inte alls flyter så bra. Nyligen var jag i Makedonien tillsammans med ett antal kolleger och där ser man att Europeiska unionen har ett observatörsuppdrag, men det har OSSE också, och man ser då att samarbetet mellan de båda milt sagt inte fungerar riktigt optimalt.
Kommissionären lade för en vecka sedan i Bukarest lagt fram ett antal bra förslag om samarbetet mellan EU och OSSE, till exempel i södra Kaukasus och i Centralasien. Jag tror det vore bra om kommissionen i framtiden litet mer än nu vid varje ingripande - även på Balkan där det ofta går bra men allt för ofta inte gör det - ser till samarbetet med OSSE, som ofta har samma uppgifter och ofta är verksamma på samma område för att ge samarbetet och uppgiftsfördelningen bättre form.
En annan punkt i mitt betänkande är europeisk civil fredskår. Även i fråga om den punkten kan man med viss självironi säga att den utvecklats från en lek från De grönas sida till en viktig del i den verktygslåda som Europeiska unionen har till sitt förfogande. Jag vill därför också uppmana kommissionen att inte som för fem år sedan säga tack så mycket till Europaparlamentet för idén med en europeisk civil fredskår och sedan inte göra något mer med den, utan nu ta den chans som jag är övertygad om att den finns till att bygga upp den europeiska civila fredskåren till en central punkt i Europeiska unionens politik. Det går, inte bara för att jag tycker om det eller för att parlamentet tycker om det utan även för att man nu har erfarenhet av civila fredsobservatörer. Europeiska unionen har en fredskår och har observatörsuppdrag på flera platser i världen. I Tyskland och i Sverige har man erfarenhet av att utbilda civila observatörer och jag tror det är dags för kommissionen, för Europeiska unionen, att på ett bättre sätt samordna och upprätta en pool för dessa erfarenheter, dessa kunskaper och dessa personer så att Europeiska unionen i framtiden inte bara kan reagera snabbt militärt utan även när det handlar om att skicka civila observatörer.
Slutligen den tredje och kanske mest genomgripande punkten i mitt betänkande. Jag skulle vara mycket för att konfliktförebyggande tas bort från utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik. Vad menar jag med det? Det får inte längre vara så att vi pratar om en eller annan EU-politik, till exempel jordbruks- eller handelspolitik, vilken vi anser måste tjäna för att bättre utveckla ekonomin till exempel i Afrika och samtidigt fortsätta hantera delar av den politiken - jag nämner de kända exportbidragen - som vi vet att de på plats, till exempel i Afrika, inte har någon stabiliserande effekt utan i stället splittrar den ekonomiska strukturen eller hindrar en bra utveckling av den.
Jag skulle vara för att konfliktförebyggande i framtiden, precis som mänskliga rättigheter och miljö, blir en slutpunkt för all politik i Europeiska unionen, inte bara inom utrikesområdet utan även till exempel när det gäller handel och jordbruk. Om det lyckas att göra konfliktförebyggande till en central punkt inom alla EU:s politikområden så är jag nöjd och då har en som jag skulle vilja kalla de mjuka krafternas käpphäst utvecklats till en hård kärna i EU:s politik i utlandet och överallt i världen.

Oostlander
Herr talman! Jag skulle gärna vilja ansluta till det som konfliktförebyggandets hårda kärna nyss sagt. Föredragande Lagendijk! Jag instämmer väldigt ofta med vad han säger inom sådana här områden, det är nämligen mycket riktigt så - det skall han hedras för - att det är främst från den gröna sektorn som idén med konfliktförebyggande utan militära medel, och ofta med stor tydlighet, har lagts fram. Man kan också säga att det är extra aktuellt dessa dagar. Europeiska unionen är svag när det gäller det militära bidraget till internationell säkerhet och inrikes rättsordning i länderna runt omkring oss. Det har vi sett vid svårigheterna att upprätta en rapid reaction force (snabbinsatsstyrka). Det är en bra början men ofta reses tvivel, och kanske helt berättigat, om huruvida det kan leda till ett snabbt resultat eller inte.
Desto mer möjligheter har unionen när det gäller icke-militära medel. Det tycker jag också ligger mer inom kommissionens behörighetsområde. På det området har vi också behörigheter. Av den anledningen blir alltså de civila medlen allt viktigare, särskilt för Europeiska unionen, både med avseende på dess militära svaghet och med avseende på de civila medlens aktualitet vid hanteringen och förebyggandet av konflikter. Kalla kriget är över och hela säkerhetssammanhanget har ändrats. Inga storskaliga hot längre utan mindre, ibland hårdnackade, krig med ideologiska aspekter, maffiaaspekter och etniska aspekter. Uppblossandet av sådana konflikter kan undvikas mycket väl med civila medel och särskilt att de blossar upp på nytt. Det är också skälet till den stora aktivitet som just nu pågår, även genom Europeiska unionen, i områden med spänningar eller där spänningarna just frysts.
Tillstånd av laglöshet skall hanteras på ett helt annat sätt. Där handlar det om insättande av polis, regeringstjänstemän, biståndsorganisationer, tekniker, observatörer, ekonomer, personer som förstår sig på att utveckla ett civilt samhälle. Kort sagt, ett allomfattande handlingssätt. Jag håller därför med om det provocerande ställningstagandet: " Det måste bort från utrikesfrågorna" . Det betyder för mig att det måste röra sig om ett allomfattande sätt att hantera samhället. Det handlar det om vid konfliktförebyggande och där har antagligen utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik en fortsatt viktig roll att spela, men även andra sektorer i det här parlamentet.
Hela utvecklingen i ett land har nämligen även mycket att göra med förhindrandet av våldsamma konflikter och jag måste säga att kollega Lagendijk på ett utmärkt sätt rett ut de olika möjligheterna. Han säger helt riktigt att vi till exempel inte får finna oss i tvåpelarstrukturen, att vi måste ta upp den igen och att det måste komma en budget för de saker som vi skall göra på det här området. Jag tror att Europeiska unionens enighet, även på det här området, är ett direkt säkerhetsintresse. Vi måste även när det gäller konflikthantering tala med en enda röst, alltså även ha vår egen verksamhet som myndighet och även som näringsliv i våra länder under god kontroll.
Jag förstår föredragandens prioritet för en fredskår men jag vill påpeka att den rättelse som jag fick, det handlar om artikel 17, är en ändring som jag inte tycker är bra: artikel 17 är fortfarande en utmärkt artikel och jag har inte orätt sagt att fredskåren måste omfattas inom ramen för rapid reaction facility (mekanismen för akuta ingripanden). Den ramen har vi och jag hoppas att vi behåller den.

Wiersma
Herr talman! PSE-gruppen fäster stor vikt vid debatten om Europeiska unionens roll när det gäller konfliktförebyggande och vi uppskattar verkligen Europeiska kommissionens insatser på det området och naturligtvis också det utmärkta betänkandet av kollega Lagendijk. Det handlar om ett viktigt ämne och det är absolut inte endast en nederländsk hobby, även om man kanske kan få det intrycket av talarlistan med de första fyra talarna som av en händelse, enbart av en händelse råkar komma från det landet.
Europeiska unionen lämpar sig utmärkt för att spela en större roll vid förebyggandet av konflikter, lösandet av sådana eller återuppbyggnaden efteråt. Gemenskapen är ett uttryck för ett brett säkerhetskoncept på grundval av ekonomiskt och politiskt samarbete och på delade värden. Den framgångsrika modellen står klar att exporteras till Central- och Östeuropa, Cypern och naturligtvis även Malta. På Balkan har vi samma avsikter och EU står nu inför uppgiften att hitta en meningsfull roll att spela i återuppbyggandet av Afghanistan.
Alla dessa aktioner tycker jag omfattas av den gemensamma nämnaren konfliktförebyggande. Man kan dock fortfarande säga att det inom Europeiska unionen redan råder en konfliktförebyggande kultur. Man sneglar ibland avundsjukt mot Nato eller Förenta staternas militära slagkraft som om Europeiska unionen borde eftersträva den positionen. Det militära medlet är endast en av en hel rad som kan användas för säkerheten. Det är den sista instansens medel. Konfliktförebyggande syftar till att förhindra att våld uppstår eller upprepas genom att i tid ingripa med främst civila instrument. Om konfliktförebyggande skall bli ett effektivt instrument för EU:s säkerhetspolitik så måste det bli en integral del av våra tankar och våra handlingar. Det skall tvinga Europeiska unionen att, oftare än nu, blicka framåt och i tid upptäcka konflikthärdar. Det tvingar också Europeiska unionen att utveckla nya instrument såsom mekanismen för akuta ingripanden och avsevärt förbättra samordningen mellan de tre pelarna. Det är enkelt att hitta ett exempel då det krävs medel från alla tre pelarna för ett effektivt ingripande. I det nuvarande läget är det ofta fortfarande en byråkratisk och institutionell mardröm.
Europeiska unionens styrka ligger i mångfalden av befintliga instrument och instrument som fortfarande måste utvecklas, inbegripet även det militära om några år. För att kunna använda det på ett effektivt sätt på kort eller lång sikt behövs det ett sorts centrum för konfliktförebyggande. Vad kommer att ske var och vad skall vi göra åt det? Det handlar dock även om politisk vilja. Europeiska unionen är aktiv på många mer eller mindre stabila områden och regioner där konfliktorsakerna hopar sig och Europeiska unionen borde i högre grad än vad som nu är fallet göra sin politik i fråga om konfliktförebyggande mer synlig och betonad och även lägga fram regelbundna rapporter. Dess strävan borde vara att spela en lika synlig roll som Nato men då inom området konfliktförebyggande och ingripande med civila medel. En sådan roll borde de flesta EU-medborgare vara mycket stolta över, tycker jag.

Van den Bos
Det viktigaste undantaget från människans allmänna framsteg är oförmågan att förebygga våldsamma konflikter. Vetenskapen når oanade höjder, en kommunikationsrevolution äger rum och problem som ansågs olösliga kan nu lösas, men världen blir inte säkrare för det.
På nittiotalet dödades cirka fem och en halv miljon människor i hundra väpnade konflikter och många fler än så har fördrivits från sina hem. Krigsinsatserna blockerar i många länder varje form av ekonomisk och social utveckling.
Sedan den 11 september har även amerikanerna börjat inse att vårt ansvar inte slutar vid de egna gränserna eller de länder som är av strategiskt värde för oss. Det är inte bara ekonomierna som är globalt sammankopplade med varandra utan även det mänskliga lidandet.
Vi får alt mer insikt i orsakerna till våldsamma konflikter; det har både kommissionen och Lagendijk visat här. Orättvis fördelning av välfärden, religiösa och etniska motsättningar, brist på demokrati, dålig styrning. Att lösa dessa strukturella problem är lika viktigt som det är svårt.
Bättre strukturer måste göra det omöjligt för politiska ledare att ostörda ge fritt utlopp åt sin ohejdade hunger efter makt och rikedom. Det är hela tiden den stora massan av människor som får lida under kampen om en makt som de själva inte är en del av.
Våra generationer får för första gången bevittna storskaliga kontakter mellan civilisationer, kulturer och religioner och det leder åtminstone i början till oförståelse och intolerans. Orsaken till det är att kulturer och religioner ser de egna värdena och normerna som självklara.
Troende över hela världen tror förresten inte utan de vet med säkerhet. Om tron blir en funktion i den egna otillfredsställelsen så leder det enkelt till katastrofal fundamentalism.
Att leda konfliktförebyggande och globalisering av värdesystem i goda banor är nutidens största utmaning och Europa måste tillsammans med Förenta staterna, det är mycket viktigt, följa en strategi som går till botten med konflikterna.
Om Europeiska unionen vill förstärka sin konfliktförebyggande roll även i Cotonou-sammmanhang så måste den bli tillräckligt rustad för det. Flera regeringars motstånd mot att förstärka kommissionen och dess delegationer är ödesdigert för ett effektivt genomförande av den europeiska politiken.
Sacharovvinnarnas imponerande resonemang i morse har låtit oss ta del av den oerhörda sorgen och även den moraliska styrkan hos dessa offer för meningslöst våld. Det finns inte mycket hopp så länge tolerans betraktas som förräderi och principen om öga för öga leder till blindhet som i Mellanöstern och i Angola. Det finns endast hopp om vi verkligen gör något åt orättvisorna och tolerans, ömsesidig förståelse och intensiv dialog blir den ledande principen överallt i världen.
Efter ekonomin och vetenskapen är det nu dags för de moraliska värdena att göra framsteg.

Schroedter
Herr talman! Konfliktförebyggande kan faktiskt inte enbart bestå av snabba insatsmekanismer och polisiära trupper, konfliktförebyggande betyder för vår grupp, vilket Jost Lagendijk just nämnde, att EU:s hela politik ställs in på att lösa och förebygga konflikter. Detta innebär att bidragen till jordbruksexporten slopas, att EU:s marknader öppnas för känsliga produkter, det innebär en socialt rättvis handelspolitik och framför allt innebär det handelsföreträden endast på områden där de mänskliga rättigheterna är garanterade. För oss råder det ingen tvekan om att beslutet från toppmötet i Göteborg är en milstolpe i den europeiska utrikespolitiken. Ändå gäller det nu att inte bara tala om hur nödvändigt konfliktförebyggandet är, utan också att agera.
Detta betyder att vi måste skapa en kultur för förebyggande i Europeiska unionen, en kultur som präglar hela det politiska handlandet. Avgörande i det sammanhanget är ett stopp för all rustningsexport och leveranser av lätta vapen och handeldvapen till potentiella konfliktområden. Stödet för de mänskliga rättigheterna och en hållbar utveckling måste vara det centrala målet för den europeiska utrikespolitiken. Konfliktförebyggande blir dock framgångsrikt först när de civila aktörerna kopplas in. Därför föreslår vi att det upprättas en plattform för och ett samarbete med de icke-statliga organisationerna, det vill säga ett finansiellt stöd till de icke-regeringsstödda organisationerna, vilket dock är väsentligt mycket billigare än militära konflikter.

Marset Campos
Herr talman! Jag vill för det första säga att majoriteten av vår grupp är för Lagendijks utmärkta betänkande. Emellertid finns det ett faktum som ändrar grunden för betänkandet: den 11 september. Det finns ett före och ett efter den 11 september, som visar på svagheter i de så viktiga ansträngningar som Europeiska unionen har gjort när det gäller konfliktförebyggande. Jag anser att vi mycket tydligt måste påpeka att vi vill ha mer information från olika underrättelsetjänster, till exempel huruvida Förenta staterna har stött stater som exempelvis talibanstaten i Afghanistan, som sedan förvandlades till hela världens samhällsfiende.
Det finns även en annan mycket viktig aspekt - den finns med i betänkandet av Lagendijk - som inte har nämnts hittills: antingen väljer Europeiska unionen att genomgripande stödja FN och dess ansträngningar att tillämpa internationell rätt för att lösa konflikter eller så fortsätter vi att betrakta Förenta staterna som en viktig stormakt som bygger upp och river ned och vi försöker bara plåstra om såren. Det är därför det är viktigt att genomföra det som framförs i Lagendijks betänkande.
En annan aspekt jag vill nämna är vikten av den ekonomiska dimensionen. Det råder inget tvivel om att den är orsaken till många konflikter och att vi även måste se denna dimension på ett globalt sätt. Därför är det nödvändigt att nyansera vissa förklaringar, eftersom en omfattande avreglering ibland kan vara värre än det möjliga skydd den kan ge.

Belder
Herr talman! Det här korta anförandet vill jag använda till att uttrycka min uppskattning för Lagendijk-betänkandet. Föredraganden spetsar väl öronen nu för i utskottet var jag den enda som röstade emot. Oväntat bifall från en motståndare? När det gäller betänkandets grundlighet är det i alla fall så. Jag uppskattar kollega Lagendijks integrerade hantering av ämnet när det handlar om konfliktförebyggande. Inte bara i fråga om de direkta orsakerna till konflikterna utan även när det gäller de indirekta följderna av en politik som vid första anblicken inte har mycket att göra med konflikter. Jag stöder därför uppmaningen till kommissionen att grundligt undersöka den europeiska politikens följder för lokala konflikter.
Då det handlar om Europeiska unionens uppgifter när det gäller konfliktförebyggande skiljer sig dock min åsikt från föredragandens. Under erkännande av större internationella samband yrkar han på en omfattande roll för EU. Det har jag mina tvivel kring. Av uppskattning för betänkandet och för att inte ge intryck av att vara emot konfliktförebyggande, ändrar jag min röst emot till en nedlagd röst.

Ferrer
Herr talman! Jag börjar med att gratulera föredraganden till hans utmärkta betänkande om konfliktförebyggande, en fråga som parlamentet alltid har haft mycket klara åsikter om.
Det står klart att det bästa sättet att vinna ett krig är att undvika det och för att göra detta finns det inget bättre vapen än att förebygga det. Det vill säga, att gå till orsakerna till kriget och arbeta för att lösa dem. För att kunna göra detta är det mycket viktigt att man inte bara fokuserar horisontellt - utan väljer den vinkling föredraganden föreslår, vilket han har rätt i - det vill säga, ett sätt att se på saken som omfattar alla Europeiska unionens gemensamma politikområden och även globalt, som omfattar hela samhället.
Det är därför det är så viktigt med icke-strukturella åtgärder för att främja försoning, framför allt i områden som just upplevt en våldsam konfliktsituation. Utan dessa åtgärder kan alla fredsbevarande ansträngningar från det internationella samfundet eller från de lokala samhällena i de områden där konflikten har uppstått bli resultatlösa, eftersom vilken liten dispyt som helst kan få det hat som utlöste eller var orsaken till konflikten att blossa upp igen.
Förutom att det är viktigt att ägna större uppmärksamhet åt konflikterna - och jag riktar särskilt denna begäran till kommissionen - är det framför allt nödvändigt att bidra med större resurser till program för fredsfostran i linje med det arbete som Mayor Zaragoza genomförde när han ledde Unesco och som Kofi Annan erinrade oss om för några dagar sedan.
Kontrollen över vapenhandeln är viktig, men så är även kontrollen av handeln med diamanter och råvaror. I det här sammanhanget ber jag även kommissionen att ange vilka åtgärder den tänker vidta för att förbättra och göra uppförandekoden för kontroll av diamanthandel effektivare, eftersom kampen om råmaterial många gånger ligger bakom de konflikter som härjar i världen, särskilt på den afrikanska kontinenten, vilket de europeiska institutionerna och även Förenta nationerna har påtalat.

Fava
Herr talman, ärade kolleger! Jag tror att Europa fortsätter att betala priset för en etablerad brist i konfliktförebyggande politik: det vill säga, vi är långsamma, förutsägbara, och saknar tillräcklig auktoritet. Därför tycks det mig som att en av förtjänsterna med betänkandet av Lagendijk är att det bestämmer den punkt vari en politisk institution som Europa finner sitt berättigande mera i konfliktförebyggande än i styrka. Den finner detta berättigande även i vetskap om att en varaktig och rättvis fred måste anförtros åt politiken och alls inte åt styrkan.
I betänkandet av kollegan Lagendijk uppskattar vi framför allt hans betonande av konfliktförebyggande som en effekt av Europas sociala politik och inte endast som resultatet av ett nyttigt rättsligt samarbete, vilket vi dock aldrig får göra avkall på. Social politik innebär att konfliktförebyggande, förmågan att föregripa, att förebygga och lösa konflikterna medan de är i sin linda måste vara en del av all politik från Europeiska unionen, vilket andra kolleger redan har erinrat om, och förutskickar en investering i termer av ekonomiska medel och i mänskliga resurser. I den meningen tycks det oss att antalet delegationer från Europeiska unionen i de andra länderna absolut är inadekvat i förhållande till de krav som den konfliktförebyggande politiken ställer.
Vi måste, som kollegan Lagendijk erinrade om, undvika att utvecklingssamarbetet blir till ett samarbete i konflikten och vi måste därför se till att vi har en särskild uppmärksamhet, exakthet, förnuft i all vår ekonomiska politik. Slutligen delar jag hans kritik av rådet och kommissionen för att de under de senaste sex åren - sex år är en oerhört lång tid, under vilken hundratals konflikter utspelar sig - inte har hörsammat det förslag som parlamentet då lade fram om att inrätta en europeisk civil fredskår. Vi måste förebygga och för att förebygga måste man ofta ta risker och det är det som vi ber rådet, kommissionen och detta parlament att göra.

Maes
Herr talman! Det är bra att veta att det just nu är många fler som lyssnar än bara personerna här i kammaren. Jag skulle gärna vilja gratulera föredragande Lagendijk, just denna symboliska dag då vi delat ut Sacharovpriset till fredsaktivister från Israel, Palestina och Angola. Jag tror att en blick på världen gör oss realistiska. Vi måste utvärdera det vi håller på med i Mellanöstern, i Afrika, med tre miljoner offer i Demokratiska Republiken Kongo och vad vi skall behöva göra i Afghanistan. Vi måste undvika att det uppstår konflikter, att konflikter militariseras eller att konflikter blossar upp på nytt.
Därför behövs det ett integrerat handlingssätt och det har flera kolleger redan betonat. Under min en och en halv minut vill jag särskilt be om er uppmärksamhet för en punkt i betänkandet, nämligen den civila fredskåren. Jag förväntar mig av er, kommissionär Patten, ett verkligt initiativ. Jag är häpen över hur mycket pengar och människor som på ett par månader kan mobiliseras för att starta ett krig. Skulle vi inte kunna arbeta lika koncentrerat, koncentrera lika mycket medel, koncentrera lika många människor, när det handlar om att bevara freden och förhindra krig? Därför är det en så bra idé med en sådan civil fredskår. Pengarna finns och det finns en ram. Om den politiska viljan också finns så gör vi det väl!

Sacrédeus
Herr talman! Jag vill tacka föredraganden för ett gediget arbete och gärna lyfta fram tre punkter mot slutet av betänkandet.
Punkt 24 handlar om behovet av ökat samarbete mellan EU och FN men också mellan EU och OSSE. Jag vill i detta sammanhang ta tillfället i akt att fråga kommissionären med ansvar för yttre förbindelser, Patten, hur han ser på metoderna att stärka samarbetet med just FN och OSSE.
Jag vill också uppmärksamma punkt 27 som handlar om spridningen av lätta vapen och handeldvapen och behovet av en gemensam uppförandekod för vapenexporten.
Sist men inte minst vill jag lyfta fram punkt 28 som ägnas åt utbildningens betydelse som ett kärnelement i den konfliktförebyggande verksamheten.
Egentligen är det synd att det inte kan föras en debatt här mellan föredraganden och oss ledamöter. Jag undrar nämligen vilken människosyn, vilken etik och vilken moral som skall ligga till grund för detta konfliktförebyggande arbete. Är det inte så att konfliktförebyggande arbete och demokrati ytterst vilar på försoning, på kompromiss och på att var och en av oss kan tåla ett nederlag?
Avslutningsvis skulle jag vilja bli litet mera personlig. Såsom ledamot av detta parlament blev jag bestört då ungefär tvåhundra ledamöter tågade ut när Kim Dae Jung skulle tala. Kim Dae Jung är en av Asiens allra största kämpar för demokrati och mänskliga rättigheter som betalat ett högst personligt pris för kampen för demokrati. Tvåhundra ledamöter vandrade alltså ut när han skulle tala. Detta är inte ett sätt att bevara parlamentets värdighet. Det var en skam för detta parlament.

Carrilho
Herr talman, herr kommissionär! Vi lyssnade för några timmar sedan till tre personer som vi har tilldelat Sacharovpriset. Vi berördes av talen och inspirerades av exemplen, men vi kände oss också obekväma. Obekväma därför att även om Europaparlamentet har lyckats fastställa sätt att förebygga och lösa konflikter och erkänna, även inför andra, vem som leda dessa, saknar vi en effektiv förmåga att påverka dessa processer. Jag minns att jag deltog i ett möte som leddes av talman Nicole Fontaine i början av året med befälhavaren Massoud. Då var det få som intresserade sig för besöket och vi lyckades inte få ihop tillräckligt med stöd för att stärka befälhavare Massouds ställning och kanske förebygga stora delar av de stora tragedier som följde därefter.
Vi välkomnar därför kommissionens meddelande och ger den erkännande för sitt förtjänstfulla arbete. Vi instämmer helt i den strategiska principen som kommissionen formulerat, och jag citerar " utvecklingspolitiken och andra samarbetsprogram utgör de viktigaste instrument gemenskapen förfogar över för att hantera konfliktorsakerna" . Vi stöder i stort sett dokumentets förslag, dock anser vi, precis som föredraganden, att det finns vissa vaga punkter, som kanske missgynnas genom det nuvarande system av pelare. Vi anser att vi måste prioritera en stark och seriös förstärkning av det interinstitutionella samarbetet. När det gäller specifika aspekter har föredraganden räknat upp dem ganska komplett, och vi gratulerar honom. Jag vill understryka en aspekt: kommissionens delegationers roll måste stärkas, vilket också gäller unionens yttre representation. I kommissionens talas det på ett bra sätt, när det gäller EU:s partnerskap med Medelhavsstaterna, om en gemensam diplomatutbildning. Och jag vill ställa frågan: när skall gemensamma utbildningsprogram för diplomater genomföras i Europeiska unionen?

Frahm
Herr talman! Förvarningar saknades inte, innan krisen i Kosovo verkligen tog fart. Före den 11 september fanns Afghanistan med på EU:s lista över glömda krisområden. Jag tycker att detta är två exempel på att vi alltför ofta är alldeles för kloka alldeles för sent. Tyvärr är det så, att när det väl är för sent, så finns det ett överflöd av god vilja att använda helt osannolika summor på militära aktioner. Detta står i stark kontrast till viljan att använda resurser på krisförebyggande på det civila planet och på fredsbevarande insatser. Nu har EU beslutat att spela en aktiv roll när det gäller konfliktförebyggande åtgärder i Afrika. Det tycker jag är positivt. Men vi bör också spela en mer aktiv och självständig roll i fråga om konflikten i Mellanöstern. Den rollen har tyvärr kommit i skymundan efter den 11 september. Sacharovpriset är inte tillräckligt, vi måste använda tullavtalet offensivt när det gäller denna kris.

Korakas
Herr talman! Vi är rädda för att konfliktförebyggande utan militära medel är en annan sida av samma mynt, det vill säga Europeiska unionens interventionspolitik, med EU självutnämnd till internationell fredsstiftare och det just vid kriser och konflikter som EU själv underblåser för att därefter ingripa som räddare. Ett ständigt mål är att kväva den progressiva folkliga rörelsen och att främja den europeiska storfinansens intressen.
Betänkandet, föredraget av företrädaren för De gröna Lagendijk, är tyvärr inte fritt från en anda av intervention med politiska och ekonomiska, men också med militära medel. Det råder inga tvivel om att den oumbärliga medarbetaren för den föreslagna icke-militära snabbinsatsstyrkan och europeiska polisstyrkan kommer att vara - som föredraganden själv erkände i dag - Europaarmén vars förberedelser kommer att tas upp om några dagar vid toppmötet i Laeken. Det har för övrigt förklarats från högsta ansvarigt håll inom Europeiska unionen att varhelst politiska rekommendationer inte godtas kommer militära lösningar att påtvingas.
Av ovannämnda skäl kan inte vi, Greklands kommunistiska partis ledamöter av Europaparlamentet, rösta ja till betänkandet ...
(Talmannen avbröt talaren.)

Patten
. (EN) Herr talman! Jag vill tacka Lagendijk för ytterligare ett utmärkt betänkande. Jag vill också välkomna hans utmanande anmärkningar i dag om, t.ex., den civila fredskåren, som jag misstänker kommer att fortsätta att vara ett ämne för livliga diskussioner. Jag vill framför allt tacka honom för det han sade om de yttre aspekterna av hållbar utveckling. Vi bör alla uppmärksamma denna fråga vid inledningen av konferensen i Johannesburg nästa år. Jag hoppas i synnerhet att parlamentet ägnar särskilt intresse åt vissa av de frågor som han tog upp, som är av grundläggande betydelse om vi skall vara trovärdiga när det rör hållbar utveckling.
Detta är en diskussion om ett aktuellt ämne. Wiersma antydde att det var en nederländsk hobby. Jag måste säga att, om så är fallet, är det en oerhört bra nederländsk hobby och jag rekommenderar den till alla medlemsstater. Det finns en växande förståelse för behovet av att stärka våra initiativ för att ta itu med de faktorer som gör att det uppstår konflikter och våld. Under föregående århundrade brukade konflikterna främst uppstå mellan stater; jag menar inte att denna typ av konflikter tillhör historien. Men i dagens värld står vi inför en ny typ av fara - den misslyckade staten, staten som är en fara för sitt eget folk och ett hot mot resten av världen.
Låt mig vara fullständigt tydlig. Det finns inget som ursäktar eller förmildrar terrorism. Men för att kunna gå till botten med terrorismen, måste vi arbeta för att världen skall vända sig emot - inte stödja - terroristerna och de som ger dem skydd och stöd. Detta kan innebära att man vidtar tuffa militära åtgärder, som vi gör i bland. Men det innebär också att vi exporterar och värnar om demokrati, rättssäkerhet och sund offentlig förvaltning; det innebär en avreglering av världshandeln, och en användning av denna och vårt utvecklingsbistånd för att minska klyftan mellan de rikaste och de fattigaste i en värld där planetens tre rikaste personer äger lika mycket som de 48 fattigaste ländernas BNP.
Tidigare i år offentliggjorde kommissionen meddelandet i vilket vi angav vår nya strategi för konfliktförebyggande åtgärder. Den grundas på fyra huvudsakliga mål. För det första vill vi - för att kunna gå till botten med konfliktorsakerna - använda Europeiska unionens instrument på ett mer systematiskt och samordnat sätt. Vi vill helt enkelt få bättre avkastning på vår ställning som världens största biståndsgivare och största handelsblock. Vi börjar med att integrera konfliktförebyggande åtgärder i våra strategier gentemot partnerländer, då vi tar hänsyn till konfliktindikatorer, t.ex., i våra landstrategidokument.
Det andra målet med vårt meddelande är att öka effektiviteten hos våra åtgärder genom att ta itu med övergripande problem, såsom narkotika- och vapensmuggling, handel med olagliga varor, miljöförstöring, osv. På alla dessa fronter är utmaningen oerhörd. Låt mig bara nämna, t.ex., frågan som togs upp av Ferrer. Kommissionen har under de senaste månaderna spelat en aktiv roll i Kimberleyprocessen, som har att göra med diamanter i krigsdrabbade länder. Målet är att upprätta ett internationellt kontrollsystem för import och export av rådiamanter. Efter det politiska avtal som slöts i Gaborone, för två veckor sedan, mellan parterna i denna process, har nu kommissionen inlett arbetet för att fullständigt genomföra kontrollsystemet under nästa år.
Det tredje målet är att utveckla vår förmåga att snabbt kunna svara på uppkommande kriser. Man har lagt fram konkreta rekommendationer, i synnerhet för att förbättra instrumenten inom ramen för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, såsom politisk dialog eller användning av särskilda företrädare. Jag kan bara hålla med Lagendijk om att " konfliktförebyggande kräver att medlemsstaterna visar ett starkare engagemang och en politisk styrning, eftersom de styrmedel som gemenskapen har till sitt förfogande är otillräckliga för att ensamma erbjuda lösningar på de olika konfliktorsaker som kan uppstå" . Det som krävs är litet mer av den gammalmodiga varan, dvs. politisk vilja.
På gemenskapsnivå har vi, på mitt initiativ, upprättat en särskild mekanism för akuta ingripanden, för att göra det möjligt för oss att reagera med den snabbhet som händelserna i den verkliga världen kräver, men som kommissionens förfaranden inte alltid är perfekt utformade för att klara av. Den är nu fullt operativ och har visat sig vara ovärderlig under kriser, t.ex. i före detta jugoslaviska republiken Makedonien och i Afghanistan, där jag hoppas kunna använda mekanismen först och främst för att kunna stödja ambassadör Brahimis grupp, för det andra för att kunna stödja den tillfälliga förvaltningen och, för det tredje, för att kunna inleda minröjningsarbetet.
Det fjärde budskapet är att främja internationellt samarbete med regeringar, internationella organisationer och det civila samhället. Ledamoten tog upp detta. Det gjorde också Sacrédeus. FN är en viktig partner i sammanhanget. Vi har en ny ram att arbeta inom, som antogs av rådet (allmänna frågor) i juni, för ett förstärkt samarbete mellan EU och FN i frågor som rör konfliktförebyggande åtgärder och krishantering. Som rekommenderas av Lagendijk, är jag beredd att samarbeta med rådet om en förstärkt ram för samarbete med OSSE.
Låt mig avsluta med att ge er ett exempel på vad vi har gjort och vad vi konkret är i färd att göra i ett viktigt konfliktområde. Jag har just återvänt från regionen kring de stora sjöarna, där en delegation från trojkan gjort ett nyttigt besök. Förra månaden avsatte vi medel enligt mekanismen för akuta ingripanden för att stödja den övergripande dialogen i Kongo, för att vidta förberedande åtgärder för återanpassning av barnsoldater och för att stödja oberoende medier eller andra förtroendeskapande initiativ.
I november avsatte vi också pengar från GUSP-budgeten för att finansiera " South African Guard Support Unit" , för skydd av de politiska ledare i Burundi som nyligen återvänt. Jag hade turen att få träffa dem och diskutera med dem. Vi fortsätter att utföra rehabilitering, leverera humanitärt bistånd och bidra till en minskning av fattigdomen. Vi är beredda att finansiera demilitariserings- och demobiliseringsprogram, så snart som dessa inleds.
Vi ökar alltså, hoppas och tror jag, våra insatser. Vi hade börjat med det före de fruktansvärda händelserna för tre månader sedan, som ledamoten hänvisade till. Men vi vet nu hur mycket det är som står på spel; vi vet att förebyggande av konflikter utomlands är av yttersta vikt för vår egen säkerhet. Vi vet att vi inte kan minska våra ansträngningar, utan att vi snarare - som Lagendijk säger - måste öka dem. Det är det minsta vi kan göra som ett gensvar på illdåden den 11 september.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 10.00.

Förbindelserna EU/Iran
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande (A5-0418/2001) av Gahler för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om kommissionens meddelande till Europaparlamentet och rådet om EU:s förbindelser med Iran (KOM(2001) 71 - C5-0338/2001 - 2001/2138(COS)).
Innan vi inleder debatten, kommer jag att informera er om förutsättningarna för den, eftersom vi har en liten ändring: även om vi anstränger oss, kommer vi ändå att överskrida tidsgränsen som är utsatt till kl. 19.00. Med tolkningstjänstens samarbete tror jag att vi kan arbeta till kl. 19.15, vilket innebär att ni från och med kl. 19.15 blir utan tolkning, utan kommissionär och utan talman, eftersom vi har andra förpliktelser. Jag beklagar detta, men så ligger det till.
Därför tror jag att det bästa sättet är att föredraganden gör sitt inlägg först, följd av kommissionären, och därefter alla ledamöter, i den mån vi har tid kvar. Ju mer kortfattade ni är, desto fler möjligheter har vi att avsluta debatten innan kl. 19.15. De ledamöter som inte kan delta i debatten, kan göra det från och med kl. 21.00 i kväll.
Gahler har ordet.

Gahler
Herr talman! Jag tror att vi kommer att hinna med de sista talarna före paus. Den 7 januari i år offentliggjorde kommissionen ett meddelande om förbindelserna mellan EU och Iran. Där konstaterar man att dialogen, med start 1995, sedan 1998 har antagit karaktären av en omfattande dialog med rådfrågningar varje halvår mellan trojkan och den iranska regeringen. Dessa omfattar globala frågor som terrorism, mänskliga rättigheter, spridning av kärnvapen samt regionala frågor och samarbetet kring narkotika, flyktingar, energi, handel och investeringar.
Av meddelandet framgår att EU med runt 40 procent av den iranska importen är Irans största handelspartner, dock sägs avsaknaden av en avtalsram ha en hämmande verkan på de bilaterala förbindelserna. Kommissionen rekommenderar en utveckling med närmare förbindelser i enlighet med de framsteg som har gjorts på följande områden: rättsstatlighet, rättigheter för minoriteter, pressfrihet, ordningsmässiga ramvillkor för näringslivet liksom en insats från Irans sida rörande utrikes förbindelser och säkerhetsfrågor.
Sedan meddelandet offentliggjordes har president Khatamis ställning befästs med tre fjärdedelars majoritet, och terrorattentaten i USA har riktat världens uppmärksamhet mot Irans omedelbara närhet. Iran fördömde utan att tveka dessa terrordåd. Den 20 november fick rådet ta del av kommissionens förslag till rådets beslut om riktlinjer för förhandlingar om ett handels- och samarbetsavtal med Iran.
Med mitt betänkande har jag framför allt försökt belysa Irans inre utveckling på det politiska, ekonomiska och sociala området och dra politiska slutsatser av detta för vår ståndpunkt gentemot Iran. Med tanke på landets stora råvarutillgångar har jag varit angelägen om att reda ut vad EU har för intresse av ett förstärkt handelsutbyte, men även av en politisk dialog om frågor som rör bekämpning av terrorism och handel med narkotika, liksom av allt som kan bidra till en lösning på konflikten i Mellanöstern.
Dessutom vill jag vara särskilt tydlig med att parlamentet tar kommissionen och rådet på orden när de talar om att använda framgångarna på områden som rättsstatlighet, rättigheter för minoriteter och pressfrihet som en måttstock för hur intensiva förbindelserna skall vara. Vi välkomnar principiellt de handels- och samarbetsavtal som man vill få till stånd, utan att vi för den skull vill koppla samman genomförandet av ett sådant avtal med en på förhand uppnådd grad av rättsstatlighet och respekt för de mänskliga rättigheterna.
Låt mig lyfta fram två skäl till varför detta kan ses som överflödigt. För det första förväntar vi oss att avtalet skall innehålla en klausul som kan jämföras med klausulen om de mänskliga rättigheterna i Cotonouavtalet, som alltid gör det möjligt att på ett effektivt sätt kräva att Iran skall följa de internationella överenskommelser som landet har undertecknat. I förslaget till mandat och i den allmänna hänvisningen till de slutgiltiga bestämmelserna ser jag de inledande formuleringarna, att avtalet kan komma att hävas i händelse av allvarliga brott mot viktiga delar av avtalet, som otillräckliga.
För det andra är jag övertygad om att det iranska civila samhället av egen kraft kan genomföra reformerna på ett sätt som motsvarar utvecklingen i ett modernt islamiskt samhälle. Den intellektuella potentialen tydliggörs utåt framför allt bland studenterna, inom press och kulturliv. Totalt sett har landet med sin kultur, sina naturliga råvaror i kombination med de mänskliga resurserna i grund och botten alla möjligheter att styra kursen mot en bättre framtid. Behovet hos delar av rättsväsendet och prästerskapet att ständigt förbjuda tidningar, vilka ofta återskapas under andra namn, är dock samtidigt ett bevis på den dualism och den motsägelse och, faktiskt, den avgörande maktfråga som behärskar detta samhälle på nästan alla områden.
Det senaste exemplet är försvinnandet av journalisten och filmkritikern Siamak Pourzand, som Pen-klubben uppmärksammade den 5 december. Det ökade antalet verkställda dödsstraff - vi har även sett skakande foton i tidningarna -, de upprepade rapporterna om stening som metod att verkställa dödsstraffet och det stora antalet spöstraff under året visar att det uppenbarligen krävs allt större ansträngningar för att tygla det civila samhället.
Även FN:s senaste rapporter och ställningstagandet den 12 november från det särskilda sändebudet i Europakommissionen för mänskliga rättigheter, Copithorne, har i sina bedömningar och i ordvalet blivit betydligt mer kritiska än tidigare år. Allt detta gör det i mina ögon absolut nödvändigt att från vår sida stärka förbindelserna och därmed stärka de krafter som vet att de har den stora majoriteten av folket bakom sig. Jag talar om de krafter som i parlamentet kämpar för ökad pressfrihet och kvinnors rättigheter, för ekonomin, de som vill bryta mark på det ekonomiska området och mjuka upp de stela strukturerna och stödja Irans konstruktiva roll i fredsprocessen i Mellanöstern. Genom en parlamentarisk dialog vill vi hjälpa dessa krafter att göra rättvisa åt sina väljaruppdrag och motsvara samhällets förhoppningar och förväntningar. Den nämnda motsägelsefullheten genomsyrar ytterligare områden. Rörande Afghanistankonferensen i Bonn har jag hört att Iran, trots att man inte satt med direkt vid bordet, spelade en mycket konstruktiv roll i bakgrunden. Detta är något som uttryckligen skall omnämnas positivt. Å andra sidan skulle landet också kunna utöva ett mer dämpande inflytande på särskilda grupper i Mellanöstern som snarast är ute efter konfrontation. Men Europaparlamentet tummar aldrig på respekten för de mänskliga rättigheterna i utbyte mot ett deltagande i antiterrorkoalitionen.
Jag förväntar mig samma ställningstagande från rådet och kommissionen. Kvinnorna har tillkämpat sig några platser i parlament, regering, administration och kultur. Kanske mer än i andra stater i grannskapet. Å andra sidan är det inte bara föreskrifter om klädseln som manliga korantolkare ålägger dem. Och på många områden i samhället är de alls inte relevant företrädda. På många rättsliga områden är de uttryckligen inte jämlika, exempelvis när det gäller familjerätt. Allt detta måste vi och kommer vi att behandla, på samma sätt som vi berömmer de framsteg som görs.
Jag vill passa på att tacka alla kolleger som med sina ändringsförslag ytterligare har förbättrat betänkandet. För mig har detta handlat om att inte förtiga fakta, men att heller inte genom ordval försvåra inledandet av en dialog i onödan. På det ekonomiska området är det viktigt att tydliggöra för iranierna att de grundläggande reformerna är nödvändiga, exempelvis en anpassning till Världshandelsorganisationen och att öppna upp för utländska investerare och deras produkter; samarbetet kring narkotikabekämpningen ligger i ömsesidigt intresse - med avseende på förändringarna i Afghanistan måste även vi bidra till att få ett slut på genomfarten genom Iran. Det finns en omfattande dagordning för denna dialog. Som parlament vill vi också ta upp kontakten med våra kolleger i det iranska parlamentet. Och jag hoppas på ert stöd för detta.
(Applåder)

Patten
. (EN) Jag välkomnar verkligen detta betänkande och gratulerar föredraganden, Gahler, till hans utmärkta arbete. Jag hoppas att kammaren förstår om jag inte har möjlighet att vara här ända till debattens slut, men kommissionen kommer att vara företrädd i kammaren.
I egenskap av regional maktfaktor har Iran ett stort inflytande på utvecklingen i sitt närområde, som i bland har kallats " krisernas valvbåge" . Vi i Europeiska unionen har all anledning att uppmuntra myndigheterna i Iran att använda sitt inflytande på ett konstruktivt sätt, för att främja stabilitet, samarbete och utveckling i regionen. Och då reformprocessen och liberaliseringen fortsätter i Iran, har vi också all anledning att utveckla våra bilaterala förbindelser, som vi försökte att göra i och med vårt trojkabesök för några veckor sedan.
Under de senaste åren, och särskilt sedan president Khatami valdes för första gången 1997, har Europeiska unionen haft en bred dialog med Iran. Den har varit nyttig, men vi bör nu gå mycket längre. Detta är skälet till varför vi nyligen lade fram förslag till direktiv för förhandling av ett handels- och samarbetsavtal. När vi väl har fått en avtalsgrundad bas för våra förbindelser, kommer vi att få mycket bättre möjligheter att utveckla samarbetet - inte bara på det ekonomiska området, utan också i frågor som rör migration, narkotika, energi och miljö.
Detta kommer också att ge oss en sundare grund - med faktiska, delade intressen - för en fortsatt djup politisk dialog med Iran om regionala och internationella frågor.
Vi har välkomnat Irans konstruktiva och avvägda reaktion på illdåden den 11 september, till vilka ledamoten hänvisade. Till och med före dessa fruktansvärda händelser tog president Khatami ett mycket bra initiativ i FN till en dialog mellan civilisationer. Jag hade själv intresse av att samtala med presidenten om Nicolo Machiavellis arbeten.
Jag har fått intrycket att Iran helt och fullt förstår vikten av att genomföra FN:s säkerhetsresolution 1373 i samband med den ekonomiska kampen mot terrorismen, behovet av att ratificera de tolv befintliga konventionerna mot terrorism, och behovet av en heltäckande konvention.
I efterdyningarna av den 11 september och i linje med den globala koalitionens initiativ mot terrorismen, kommer det att bli en ökad övervakning och mindre tolerans gentemot stater som försöker att bygga upp arsenaler av massförstörelsevapen. I detta avseende har Iran följt de tillämpliga fördragen och konventionerna, men vi vill se ytterligare åtgärder och större öppenhet. En fullständig efterlevnad av dessa avtal är nödvändig. Vi välkomnar också ett samarbete för att få till stånd en bättre framtid för Afghanistan, under ledning av en ny, brett förankrad förvaltning.
Vi stöder helhjärtat och uppmuntrar reformprocessen i Iran. Men olyckligtvis har saker och ting inte gått så bra under det senaste året. Vi delar den oro som uttrycks av FN:s särskilde rapportör, Copithorne, i hans senaste rapport om de mänskliga rättigheterna i Iran. Det återstår alltså för oss att anta FN-resolutioner om denna fråga. Jag anser att vi bör undersöka andra vägar för en effektivare dialog om de mänskliga rättigheterna med Iran, och jag har inlett denna dialog med den iranske utrikesministern. Jag har upprepade gånger sagt till mina iranska motparter att vi är villiga att göra detta, om även de visar ett verkligt intresse att vilja genomföra reformer. De allt mer intensiva kontakterna mellan de iranska myndigheterna och FN:s höge kommissarie för mänskliga rättigheter, Mary Robinson, är ett lovande tecken - det är även det nyligen slutna avtalet mellan UNDP och den islamiska kommissionen för de mänskliga rättigheterna om mänskliga rättigheter som omfattar övervakning och kapacitetsuppbyggnad. Man bör och kan göra mycket mer, och kommissionen kommer att bevaka utvecklingen ingående och bidra på alla sätt den kan.
Möjligheterna för samarbetet mellan EU och Iran inom handel, energi och ekonomiska frågor är enorma. Detta uppmärksammas i vårt förslag till uppdrag för ett handels- och samarbetsavtal. Diskussionen bland medlemsstaterna i rådet har redan inletts, och jag hoppas att de snart kommer att leda fram till ett beslut som gör det möjligt för oss att inleda förhandlingarna. Som alltid blir det meningskiljaktigheter om detaljerna, men jag är säker på att alla håller med om att vi har en strategisk möjlighet att utveckla vårt förhållande med Iran.
Som svar på vissa av frågorna i betänkandet, kan jag bekräfta att det naturligtvis kommer att finnas en klausul om mänskliga rättigheter i avtalet, precis som det finns i alla avtal med tredjeländer. På samma sätt kommer vi att införa bestämmelser om återtagande av olagliga invandrare, samtidigt som vi också utvecklar vårt samarbete med de iranska myndigheterna om de bredare aspekterna av migrationen.
Till sist: Jag delar ledamotens tankar om narkotikakontrollfrågan. Jag vet också att våra iranska motparter gör detta. Jag förväntar mig alltså att avtalet också kommer att hjälpa oss att utvidga och fördjupa samarbetet på detta område. När det gäller strukturen i vår dialog med Iran, stöder jag helhjärtat förslaget om närmare parlamentariska kontakter.
Låt mig avslutningsvis återigen tacka herr Gahler för ett mycket välformulerat och balanserat betänkande om EU:s förbindelser med Iran. Jag noterar de konstruktiva kommentarerna, och är glad att föredraganden stöder den linje som kommissionen förespråkar, vilken omfattar upprättandet av avtalsgrundade förbindelser med Iran. Jag kommer att rapportera till parlamentet om de framsteg som görs.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär.
Om debatten fortsätter efter kl. 21.00 kommer naturligtvis kommissionen att vara företrädd och beredd att svara. Jag ansåg dock att det lämpligaste var att den ansvariga kommissionären gjorde sitt inlägg nu.

Oostlander
Herr talman! Iran fångar vår uppmärksamhet eftersom det är ett område som ligger mitt emellan diverse oroliga länder: Afghanistan, södra Kaukasus, Irak och längre bort Palestina. Redan det är ett skäl för att uttryckligen bry oss om Iran och särskilt då det vi ser där inte bara är negativt utan att det också finns en viss positiv utveckling. Därför är det meningsfullt att yrka på en dubbelspårig politik: å ena sidan ett bra samarbete när det gäller handel, narkotikabekämpning, terrorismbekämpning och liknande frågor samt eventuellt samarbete vid mottagandet av flyktingar, vilket just nu är ett stort problem i Iran, och å andra sidan stenhård kritik, tydlig och öppenhjärtig kritik, mot allt som där är i strid mot rättsstaten, demokratin, de mänskliga rättigheterna. Jag tror att vi på det sättet och med grundinställningen att vi gärna vill ha mer demokrati i Iran och att en rättsstat utvecklas, - då kan detta på diverse sätt främjas - och att den förlamning bryts som uppstått i Iran på grund av konflikten med Förenta staterna. En egen hållning från Europeiska unionens sida skulle möjligen kunna bryta den förlamningen och därför välkomnar jag verkligen det som föredraganden har sagt. Vi måste i det sammanhanget vara uppmärksamma på att Iran egentligen, när det gäller en shiamuslimsk islam, representerar en modern version av islam, även om det finns flera saker som vi inte tycker om och särskilt det faktum att en kleresi utropar sig själv till en teokrati, vilket jag alltid tycker låter ganska blasfemiskt och som får till följd att ungdomars och kvinnors normala mänskliga önskningar förtrycks. Å andra sidan måste man påpeka att även kvinnors karriärmöjligheter ändå kan klara en modernitetstest. När det gäller utvecklingen av demokratiska önskningar hör vi ganska mycket som gör oss glada. I varje fall skulle jag vilja skriva under föredragandens slutsats att det för oss är logiskt att ta kontakt med parlamentet i Iran och mina gratulationer till föredraganden.

Fava
Herr talman! Jag anser att detta är ett balanserat betänkande i en svår fråga och att dess förtjänst är att det samlar de gradvis ökande indikationerna om öppning som kommer från Iran, i synnerhet från dess folk som i de senaste valen gav en tydlig signal till förmån för en politik av ekonomiska, sociala och politiska reformer. Men samtidigt måste vi alltid betrakta respekten för mänskliga rättigheter som avgörande för oss, för Europeiska unionen och för detta parlament. I den meningen må det tillåtas oss att säga till föredraganden att vi inte är överens i fråga om några av de ändringsförslag som han har lagt fram för detta plenarsammanträde och som förefaller oss vara motiverade av ett alltför stort överseende i en fråga, den om mänskliga rättigheter, i vilken vi alltid måste vara omedgörliga.
Visst, den iranska regeringen har fördömt det våldsamma blodbadet som ägde rum i New York den 11 september, visst, den har tillkännagett att den vill diskutera frågorna om mänskliga rättigheter, vi gläds åt allt detta, vi gläds åt den roll som även kvinnorna har lyckats återvinna inom institutionerna under dessa år, åt universitetsutbildningen, åt skolutbildningen och även åt den iranska regeringens ansvarskänsla för att bidra till att stabilisera regionen. Fakta kvarstår dock, det vill säga en förväntan från det iranska samhället och det internationella samfundet att tortyren skall avskaffas, att dödsstraffet skall avskaffas, att de religiösa specialdomstolarna och specialdomstolarna för pressen skall avskaffas, att särskilt förnedrande och förödmjukande straff skall avskaffas. Jag anser att vår uppgift är att uppmuntra de demokratiska krafterna, det civila samhället, de talrika kvinnor och talrika studenter som anser att i konfrontationen mellan en teokrati och en demokrati kan det vara så att det är den senare som segrar.
Det krävs att man driver på den iranska regeringen att fullt ut respektera det mandat den har fått av sitt folk.
Det krävs, slutligen, att man främjar en politisk dialog mellan Europeiska unionen och Iran. I den meningen är vi för att man skickar dit en ad hoc-delegation och vi önskar framför allt att Europeiska unionen skall kunna spela en fullständig politisk roll, till gagn för att Iran så snart som möjligt finner sin väg till demokrati.
Jag anser, herr talman, att det aldrig kan vara vår uppgift att döma. Pådrivning och uppmuntran utgör en del av andan i detta förhållande och det bör även utgöra en del av det sätt på vilket Europeiska unionen återknyter sitt förhållande med Iran.

Gahrton
Herr talman! Vi i gröna gruppen har absolut ingenting emot att man förbättrar ekonomiska, kulturella och andra förbindelser med Iran. Som både kommissionär Patten och föredragande Gahler har sagt sker det positiva saker, men det sker också många negativa saker. Förbättrade förbindelser får inte betyda att kritiken försvagas. Detta betänkande väcker frågan om man måste försvaga kritiken mot ett land som man förbättrar det allmänna samarbetet med. Jag tror att det är en helt felaktig ståndpunkt. Tyvärr verkar det vara den ståndpunkt som man har på högersidan här i kammaren där man vill försvaga betänkandet Gahler.
Vi menar tvärtom att betänkandet Gahler har förtjänster, men att det är för svagt och att det måste skärpas på ett flertal punkter. Vi har därför lämnat in inte mindre än tio ändringsförslag. Jag vill nämna bara två. Ändringsförslag 13 bygger på det förslag som man från EU:s sida har lämnat in i FN, där man från rådets sida alltså är starkare i sin kritik än vad Gahler är i sitt betänkande. I ändringsförslaget nämns bl.a. stening, som fortfarande förekommer. Jag hörde att Gahler nämnde det nu muntligt, men det finns inte med i resolutionen. Jag anser att det är en försvagning. Det är en brist att det inte klart ut sägs att vi bestämt fördömer en sådan fruktansvärd strafform. Det är en mängd andra saker som vi tycker skall vara med och som vi har tagit upp i vårt ändringsförslag 13.
I ändringsförslag 19 slår vi fast att Iran icke är något säkert land för flyktingar. Det är mycket viktigt att poängtera i dessa tider, då det finns starka strömningar för att kasta ut folk ifrån EU-området på ganska lösa boliner, att Iran absolut inte är något säkert land för flyktingar.

Alavanos
Herr talman! Jag vill säga att jag tror att händelserna den 11 september har gjort oss alla visare. Den mänskliga kostnaden var enorm men händelserna har gjort oss alla visare, både oss och Iran skulle jag vilja säga, och vi inser behovet - inom ett sådant utsträckt, betydande och farligt område av instabilitet - av att börja bygga broar för kontakt samt utveckla dialog, samtal och samarbete mellan Europeiska unionen och Iran.
Jag anser att såväl trojkan som kommissionär Patten har utfört ett mycket intressant arbete och jag skulle vilja säga att både betänkandet och resolutionsförslaget generellt sett har rätt inriktning. Jag måste emellertid hänvisa till att denna inriktning är litet kluven. Jag är rädd för att det i betänkandet finns ett dubbelt budskap. Det är som om man skulle säga till en granne med vilken man har ett dåligt förhållande och som man ännu inte särskilt uppskattar: " Kom så sätter vi oss vid samma bord men du skall veta att du är vulgär och oduglig och att du är en tjuv" . Ungefär så uttrycker man sig i vårt betänkande. I punkt 19 till exempel ingriper vi direkt i Irans interna angelägenheter samtidigt som det traditionellt finns en misstro även bland de mest godtrogna människorna i Iran och man ser på Förenta staterna, Storbritannien och Europeiska unionen med en misstänksamhet om att de åter skall komma för att utöva kontroll.
I detta avseende tror jag att vi bör vara särskilt försiktiga. Vi måste vara för reformer. Inte för reformatorerna eller mot de konservativa. Vi har ingen annan rätt - vilket gäller alla länder - förutom den att lägga fram våra egna förutsättningar, vilka utgår från principerna för Europeiska unionen och den europeiska kulturen, såsom förutsättningar när det gäller möten och diskussioner; detta innefattar emellertid inte inlägg som gäller huruvida Khatami är bra och prästerskapet är dåligt. Därför att i så fall skapar vi själva en skådeplats för opposition mot Europeiska unionen.
Jag anser att den filosofi vi har använt oss av och som vi kommer att använda för närmandet till Turkiet - som i dag är kandidatland för anslutning till Europeiska unionen - även bör ingå i våra förbindelser med Iran. Detta betyder inte - det säger jag åter - att vi måste minska betydelsen av grundläggande frågor rörande mänskliga demokratiska rättigheter samt rättigheter för kvinnor, fångar och religiösa minoriteter. Om vi är uppmärksamma på det så tror jag att dessa steg kommer att tas, steg som är viktiga för båda sidor.

Belder
Herr talman! Som historiker och före detta journalist har bildandet av och utvecklingen i den islamiska republiken Iran fascinerat mig oerhört. Det gäller särskilt för den interna maktstrid som nyligen brutit ut. Ett intressant fenomen i det sammanhanget är att flera reformvänliga tidigare ivrade för det maktsystem som de nu kritiserar.
Det är logiskt att de konservativa krafterna i Iran betraktar den reformlustan som en urholkning av det politiska systemet. De har de viktigaste maktpositionerna i sina händer och neutraliserar reforminitiativ för fullt. I det sammanhanget drar de sig inte för att använda tunga medel för att förtrycka.
Härmed har vi egentligen skissat upp tudelningen i det iranska samhället. Den analyseras i det mycket detaljerade betänkandet av kollega Gahler. Vår sympati ligger hos de iranska reformisterna. De strävar efter ett öppnare samhälle och förkastar öppet tvångsmedel i trosfrågor. Deras kraftiga motståndare skapar däremot ett osäkert inrikesklimat.
Två av dess kännetecken gör att vi tvekar att instämma i ett formellt handels- och samarbetsavtal mellan EU och Iran. Det är kränkningarna av de grundläggande rättigheterna - tänk på de religiösa minoriteternas hotade ställning i landet - och det materiella stödet till libanesiska och palestinska terroristorganisationer.
Å andra sidan ger oss ett avtal den formella grunden för att fortsätta för Teheran påpeka de missförhållanden i samhället som kollega Gahler tagit upp. Av avgörande betydelse är dock att vi inte internationellt vill isolera de förändrande krafterna i det urgamla Persien. Den kursen överensstämmer för övrigt med vad en övervägande del av befolkningen vill. Liksom de reformvänliga krafterna i den islamiska republiken räcker iranska medborgare ut handen mot Västvärlden, mot Europa. Den måste vi verkligen gripa fast.

Talmannen
Tack så mycket, herr Belder.
Ordförandeskapet tackar särskilt herr Souladakis för hans samarbete under sammanträdets gång. Ni kan naturligtvis göra ett inlägg som en röstförklaring under den extra frågestunden i morgon. Om ni önskar att upprepa hela ert inlägg som röstförklaring har ni tillfälle att göra detta i morgon.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 10.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.22 och återupptogs kl. 21.00.)

Sjösäkerhet
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om:
betänkande (A5-0440/2001) av Watts för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 95/21/EG om tillämpning av internationella normer för säkerhet på fartyg, förhindrande av förorening samt boende- och arbetsförhållanden ombord på fartyg som anlöper gemenskapens hamnar och framförs i medlemsstaternas territorialvatten (PE-CONS 3657/2001 - C5-0525/2001 - 2000/0065(COD))
betänkande (A5-0441/2001) av Ortuondo Larrea för Europarlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 94/57/EG om gemensamma regler och standarder för organisationer som utför inspektioner och utövar tillsyn av fartyg och för sjöfartsadministrationernas verksamhet i förbindelse därmed (PE-CONS 3656/2001 - C5-0526/2001 - 2000/0066(COD))
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0344/2001) från utskottet för regionalpolitik, transport och turism om rådets gemensamma ståndpunkt (10221/1/2001 - C5-0389/2001 - 2000/0067(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets förordning om påskyndat införande av bestämmelse om dubbelskrov eller likvärdig konstruktion för oljefartyg med enkelskrov och om upphävande av rådets förordning (EG) nr 2978/94 (föredragande: Hatzidakis)

Watts
. (EN) Herr talman! Jag vill börja med - vilket kanske är ovanligt för att vara jag - att tacka de olika personer som har gjort denna kväll möjlig, i synnerhet kommissionären och hennes personal som har hand om sjöfartsfrågor vid hennes generaldirektorat, i synnerhet sjösäkerhetsenheten. Även rådet, som inte är företrätt i kväll, men det bör noteras att det belgiska ordförandeskapet har varit hjälpsamt. Jag vill också säga att det franska ordförandeskapet varit ett stöd när det gällt att se till att vi har gjort snabba framsteg. Jag bör också tacka mina kolleger i Europaparlamentet som har stött varandra under denna process, med de svåra utmaningar vi erfor, men som vi klarade av tillsammans. Tack vare detta kan vi i kväll fira en historisk seger för de europeiska institutionerna på sjösäkerhetsområdet. Vi har åstadkommit mycket tillsammans.
Jag kommer inte att ta upp de andra betänkandena. Det gör mina föredragande kolleger. Jag skulle vilja koncentrera mig på mitt betänkande om hamnstatskontroll, som är en nödvändig del av vårt system för att se till att händelser som t.ex. den där Erika var inblandad, aldrig sker igen.
För två år sedan var Erika ett symptom av ett misslyckat sjösäkerhetssystem. Den var inte den första i sitt slag, och tyvärr inte heller den sista sjöolyckan i sitt slag. För mig och mina kolleger i Europaparlamentet symboliserade den det faktum att flaggstatskontrollerna hade misslyckats och att själva IMO hade misslyckats. Det är bara p.g.a. Europeiska unionens och dess institutioners gemensamma åtgärder som vi under de senaste två åren har kunnat stimulera en oförliknelig verksamhet inom sjösäkerhetsområdet. Utan Europeiska unionen skulle vi inte ha kommit så långt som vi har gjort i dag. Vi borde alla vara mycket nöjda med att vi har Europeiska unionen som kan leda insatserna på detta område.
Vad är det då vi kan vara så nöjda med och stolta över? Låt mig räkna upp en del av det som vi har säkrat när det rör hamnstatskontroll. För det första kommer det att äga rum obligatoriska inspektioner för vissa fartyg. Detta är en nyhet och jag välkomnar den. Det innebär att de farligaste fartygen kommer att inspekteras i framtiden. För det andra, förbättrad inspektion för andra fartygskategorier och, för det tredje, riktlinjerna om själva inspektionerna kommer att bli obligatoriska. Med andra ord måste myndigheterna som utövar hamnstatskontrollen inspektera vissa typer av fartyg på ett särskilt sätt.
För det fjärde vill vi att medlemsstater som varit en svag länk i systemet utbildar och rekryterar ett lämpligt antal inspektörer som skall utföra hamnstatskontrollen. De har möjlighet att göra detta fram till 2003, men det är en utmaning för dem och det är en utmaning som jag hoppas att de kan klara av.
För det femte - och detta är en absolut nödvändighet för att det nya systemet skall bli en framgång - vill vi att informationen skall vara offentlig. Detta står, återigen, i det ändrade direktivet och det kommer att finnas tillgängligt genom Equasis-databasen.
För det sjätte vill vi att medlemsstaterna och i synnerhet de aktuella myndigheterna ger information till kommissionen, så att den kan göra sitt jobb och se till att det ändrade direktivet genomförs på ett enhetligt sätt i Europeiska unionen.
Den sjunde punkten, som jag nämner med en viss glädje, har att göra med möjligheten att förbjuda och kvarhålla vissa fartyg - man kan förbjuda de farligaste fartygen, särskilt de som seglar under en svartlistad stats flagga. Jag välkomnar de stränga kontrollerna - vi måste förbjuda vissa fartyg att segla i Europeiska unionens farvatten om det ofta har kvarhållits i hamn. Detta kommer i praktiken att bli ett varningsskott som riktas mot dessa svartlistade stater: Under en tidsperiod kommer deras fartyg att förbjudas ett efter ett, om de inte förbättras. Detta parlament kommer att ge ett mycket viktigt budskap. Det kommer också att finnas befogenheter att kvarhålla - i synnerhet att kvarhålla fartyg som inte senast 2008 har ett fullt fungerande VDR-system, en svart låda. Vi kan, återigen, skicka ut budskapet i kväll att alla fartygskategorier, om de vill anlöpa en hamn i EU, senast 2008 måste vara utrustade med ett VDR-system. Om de inte har ett, kommer vi att kvarhålla fartyget fram till dess man har säkrat ett. Jag välkomnar, återigen, det faktum att vi alla har samarbetat för att få till stånd detta specifika resultat.
Den svarta lådan kommer att förändra kulturen inom rederinäringen. Den kommer inte bara att bli ett verktyg genom vilket vi kan lära oss av katastrofer och tillämpa kunskaperna i framtiden. Ett fartyg med en svart låda är ett säkert fartyg. Vårt gemensamma mål i kväll är att se till att katastrofer som den med Erika aldrig sker igen.
Jag tror inte att vi åstadkommer detta bara genom att anta dessa betänkanden i morgon, men vi kommer att ha nått långt när det handlar om att säkra vårt mål att skydda liv till havs och att skydda havsmiljön. Men vi måste fortsätta att vara vaksamma. Vår plikt måste nu vara att se till att den lagstiftning som vi antar i morgon tillämpas av alla - kommissionen, medlemsstaterna och myndigheterna som utövar hamnstatskontrollen. Detta är vår plikt och vårt ansvar. Jag hoppas att vi kan leva upp till det.

Ortuondo Larrea
. (ES) Herr talman, fru kommissionär! Efter oljetankfartyget Erikas förlisning den 12 december 1999 krävde parlamentet och rådet en betydande förstärkning av gemenskapens regler om sjösäkerhet och förebyggande av föroreningar. Kommissionen svarade snabbt på dessa krav genom att lägga fram tre förslag kända som " Erika I-paketet" , vilket vi fortfarande håller på att diskutera två år efter denna katastrof, även om vi äntligen har nått överenskommelser med rådet om dessa, som är definitiva för de två första.
När det gäller ändringen av direktivet om gemensamma regler och standarder för de organisationer som klassificerar, inspekterar och undersöker fartygen för sjöfartsadministrationernas räkning handlade parlamentets ändringar av kommissionens ursprungliga förslag framför allt om praktiska aspekter av tillämpningen av klassificeringssystemet, förbättring av öppenheten i fråga om information om kvaliteten på inspektionerna, regelbundna översyner av nämnda organisationer och återkallande av erkännande vid svåra olyckor samt organisationernas ekonomiska ansvar för skador och olyckor där någon form av försumlighet i inspektionerna kan bevisas.
När rådet antagit sin gemensamma ståndpunkt gick betänkandet till andra behandlingen i parlamentet, där vi betonade frågor om de intressekonflikter som kan uppstå mellan klassificeringssällskapet och fartygsägaren eller redaren samt olika aspekter av gränserna för dessa bolags ersättningsansvar till följd av försummelse eller underlåtelse vid inspektionerna.
Efter att rådet meddelat att det inte kunde godkänna samtliga parlamentets ändringar gick man vidare till förlikningsförfarande mellan företrädarna för de båda gemenskapsinstitutionerna. Diskussionerna koncentrerades huvudsakligen till frågan om intressekonflikter, där rådet slutligen godkände att en organisation inte får vara kontrollerad av redare eller skeppsbyggare eller av andra personer, företag eller organ som har kommersiella intressen i tillverkning, utrustning, reparation eller drift av fartyg. Samtidigt skall klassificeringssällskapen och deras inspektörer i samband med begäran om erkännande förpliktiga sig skriftligen och individuellt att inte åta sig lagstadgade uppgifter när det finns en risk för intressekonflikt, i synnerhet då organisationen är identisk med eller har affärs-, person- eller familjeanknytningar till redaren eller den som är ansvarig för fartygets drift.
Även om parlamentets delegation ansåg att en stor del av det arbete som inspektörerna utför egentligen är sjöfartsadministrationens ansvar och att denna därför bör vara subsidiärt ansvarig, godtog den å sin sida att det inte skall vara obligatoriskt för medlemsstaterna att fastställa gränser för det ekonomiska ansvaret för maximibeloppen vid fall av lindriga olyckor som orsakas av försummelse som kan tillskrivas klassificeringssällskapen, dock under förutsättning att om dessa - medlemsstaterna - vill fastställa sådana maximibelopp, får de inte vara lägre 2 respektive 4 miljoner euro beroende på om skadorna endast är materiella eller även personliga.
Emellertid ansåg de båda institutionernas delegationer att den här frågan bör prövas inom ramen för den utvärderingsrapport som kommissionen inom en tidsperiod av tre år skall lägga fram om de ekonomiska konsekvenserna av ansvarssystemet, i synnerhet i fråga om konsekvenserna för de erkända organisationernas finansiella balans. Vid behov skall kommissionen mot bakgrund av denna utvärdering lägga fram ett förslag till ändring av direktivet som kort sagt skall omfatta principen om ansvar och de maximala ersättningsbeloppen.
Min åsikt är att Europaparlamentet kan anse att förlikningens slutresultat är tillfredsställande, eftersom de flesta av våra ändringsförslag har införts i sin helhet, i ändrad form eller till sin anda i det gemensamma utkastet och vi föreslår därför att texten godkänns i plenum i tredje behandlingen.
Slutligen vill jag fästa de berörda rättsliga myndigheternas uppmärksamhet på det faktum att vissa av de skadelidande från Erika-olyckan fortfarande inte har fått skadestånd för de skador de lidit, trots att det nu har gått två år sedan denna tragiska händelse.

Jarzembowski
Herr talman, ärade fru vice talman, kära trosfränder - får jag väl lov att säga - för alla som sitter här har i flera år drivit detta projekt framåt och kämpat för sjösäkerheten. Låt mig tala för Europeiska folkpartiets grupp och säga att vi officiellt sett visserligen är lite sent ute med ett beslut om lagstiftningspaketet två år efter olyckan med Erika, men om man betänker alla problem som varit, är tidsplanen inte alls så dålig. På två områden har vi faktiskt varit tvungna att gå via en andra behandling och medlingsförfarandet. Med avstamp i kommissionens första förslag, som lades fram efter olyckan med oljefartyget Erika för två år sedan, kan vi i dag konstatera att vi har kommit framåt tack vare våra gemensamma ansträngningar, och jag vill passa på att ännu en gång tacka er, fru kommissionär, för att ni så engagerat stödde oss genom era medarbetare under medlingsförfarandet! Genom medlingsförfarandet och den gemensamma ståndpunkten har vi ökat sjösäkerheten väsentligt, men inte bara säkerheten för fartygen, utan även för besättningen, miljön och människorna som bor längs kusterna. Jag tror att vi genom en ökad hamnstatskontroll, skärpta regler för klassificeringssällskap och allmänt införda dubbelskrov för oljefartyg faktiskt har lyckats komma en bit på väg för att förhindra olyckor liknande oljetankern Erika eller att åtminstone mildra följderna av en sådan.
Fru kommissionär, jag skulle vilja säga följande om hamnstatskontrollen. Det var bra att vi - och särskilt Mark Watts - under medlingsförfarandet vidhöll att frågan om svarta lådan nu måste lösas. Som ni ser har Erika II-paketet ännu inte kommit så långt. Visserligen hoppas jag att vi snart skall komma dithän, men som ni vet återstår fortfarande vissa problem. Därför var det också rätt att vi i fråga om svarta lådan stod fast vid att denna förpliktelse tas med i Erika I-paketet.
Ni alla vet att jag inte är särskilt glad över resultatet i frågan om klassificeringen av fartygen. Vi har visserligen ingen övre gräns, men väl en översynsklausul. Jag förlitar mig på att kommissionen efter tre år kommer att skriva en rapport och lägga fram nya förslag om hur skador kan ådagaläggas. Detta berör såväl redare som avlastare och klassificeringssällskap - hur ser en rättvis kompromiss ut i fråga om skadeståndsansvar?
I vår gemensamma ståndpunkt om dubbelskrov för oljefartyg har vi enligt mitt förmenande handlat mycket klokt. Det bör få sägas öppet. Man förebrår oss alltid för att komma upp med europeiska normer och strunta i globala överenskommelser. Nej! Vi har accepterat att det är Internationella sjöfartsorganisationen (IMO) som fastslår de grundläggande reglerna, vi har endast i någon mån gjort ändringar i tillämpningen och tidsplanen. Men om man tittar på vad amerikanerna har genomfört, då har vi varit harmlösa i frågan om hur införandet har tillämpats!
Det är min förhoppning att vi skall kunna fatta beslut om det andra paket under nästa år. Sätt press på rådet, fru kommissionär! Vi tänker inte låta skadeståndsregeln cope fund förhalas i fem år till. Jag litar på att ni sätter press på rådet.

Hatzidakis
. (EL) Herr talman, fru vice kommissionsordförande! Det betänkande vi diskuterar om påskyndad utfasning av tankfartyg med enkelskrov verkade till en början vara en ytterst komplicerad fråga och vi hade framför oss - innan vi kom fram till dagens resultat - en lång och svår väg. Trots detta anser jag att vi till slut lyckades med det på ett mycket tillfredsställande sätt och på ett sätt som överträffar allas våra förväntningar.
Dels lyckades vi effektivt reagera på oron hos Europas medborgare när det gäller miljöskyddet, särskilt i Frankrike efter förlisningen av tankfartyget Erika. Samtidigt vidtog vi väsentliga åtgärder för sjösäkerheten eftersom - vilket godtas av alla parter - tankfartyg med dubbelskrov, åtminstone efter vad man kan sluta sig till och utan att detta utgör något universalmedel, är säkrare än tankfartyg med enkelskrov.
Vi lyckades dock även med ett annat mål. Detta mål gäller skyddet av sjöfartens konkurrenskraft. Vi får inte glömma att sjöfarten är ett område som är mycket viktigt för vår ekonomi, sysselsätter tiotusentals arbetstagare i hela Europa och vars skydd bör vara något vi prioriterar.
Dessutom har vi lyckats med något annat, vilket jag anser är särskilt viktigt att framhålla. Vi har lyckats nå en internationell lösning på ett problem som ligger utanför de nationella gränserna. Vi har nått en lösning som nu har antagits av alla länder inom Internationella sjöfartsorganisationen (IMO). Jag anser att förtjänsten för detta bör tillskrivas Europeiska kommissionen, medlemsstaterna och Europaparlamentet, eftersom IMO skred till handling och beslutade att vidta vissa åtgärder vilka inte avviker från de ursprungliga förslag som kommissionen och medlemsstaterna hade lagt fram, det sagda tack vare vårt initiativ och tack vare vårt - kan man kanske säga - hot om att vi ensidigt skall gå vidare om IMO inte agerar; sant är att IMO inte alltid fungerar så snabbt som vi alla skulle vilja. Man vidtar alltså tydliga och effektiva åtgärder för alla kategorier av de aktuella tankfartygen och jag kan säga att vi i dag har lyckats med något som för inte så länge sedan verkligen tycktes vara ouppnåeligt.
Dels känner medborgarna i Frankrike, tror jag, en relativ tillfredsställelse över de åtgärder vi beslutar att vidta och även alla européer som är miljövänner tror jag är tillfredsställda med de viktiga framsteg vi har lyckats uppnå, samtidigt som å andra sidan aktörerna inom industrin, de människor som sysslar med sjöfart, sjömän och redare, inte känner att vi nått en sådan punkt att vi slutligen undergräver intressena för denna viktiga gren av ekonomin.
Av denna anledning skulle jag vilja tacka alla de kolleger med vilka vi har haft ett givande samarbete så att vi slutligen har denna text framför oss och naturligtvis vill jag tacka och lovorda Europeiska kommissionens vice ordförande, de Palacio, för det sätt på vilket hon har hanterat frågan, för hennes beslutsamhet men också för hennes välvilliga inställning till Europaparlamentet.

Piecyk
Herr talman! Jag instämmer med de föregående talarna och vill tacka er, fru kommissionär, era medarbetare och även föredraganden, för jag tror att det är bra att parlamentet och kommissionen har haft ett så nära samarbete i denna fråga. I dag är det den 12 december, årsdagen av olyckan med oljetankern Erika, och vi bör inte enbart vara stolta, för det har faktiskt gått två år innan vi genomför debatten i dag och omröstningen i morgon. Sedan kommer det att dröja ytterligare ett tag innan allt kan börja tillämpas. Nästa gång bör det gå snabbare!
Resultaten tål att visas upp. Väldigt snabbt kommer vi att få säkra dubbelskrov för oljefartyg. Från 2003 skrotas de gamla enkelskroven, och hamnstatskontrollen kan äntligen göra rättvisa åt namnet.
Strängare kontroller betyder för mig en icke förhandlingsbar hantering av de svarta listorna och i förlängningen att de svarta fåren, eller svarta fartygen, i längden inte har något att hämta i de europeiska hamnarna. Klassificeringssällskapen för olika typer av fartyg får hårdare krav på sig. Visserligen vet vi att majoriteten av dessa sällskap gör ett seriöst arbete, men dessa sällskap måste helt och hållet upphöra att vara en fullmakt för försumlighet.
Medlemsstaterna har nu 18 månader på sig för genomförandet. Den rättsliga ramen finns. Men - lagar som enbart existerar på papperet är bara skrattretande. Vilken nytta gör hamnstatskontroller utan kontrollanter? Därför tror jag, och här sätter vi vår tilltro till er, fru kommissionär, att ni mycket noggrant måste granska hur medlemsstaterna tillämpar det som vi nu har fått till stånd. Det kommer att kosta medlemsstaterna pengar, men säkerheten ute till havs måste vara värd dessa pengar.
Därför har jag ytterligare två kommentarer. Den första rör det jag just nämnde: Erika II får inte dröja lika länge som Erika I. Oljeolyckor är en sak, och skador på människor, natur, fiske och turism är en annan, och dessa orsakas nu inte enbart av oljeolyckor, utan även av olyckor där kemikalier och andra skadliga ämnen är inblandade. Låt oss därför vara snabbare med att genomföra de förslag som parlamentet ju har lagt fram.
Den sista punkten: Vi står inför utvidgningen av unionen. Dit hör två kandidatländer, nämligen Malta och Cypern, som det upprepade gånger har talats om. Därför vill jag återigen ur djupet av mitt hjärta be kommissionären att tillämpa acquis communautaire (EG:s regelverk) mycket, mycket strängt även på dessa stater om de vill bli medlemmar i EU, så att det inte är några svarta får som blir medlemmar, utan endast vita. Jag har redan nämnt att det åtminstone hos oss finns ett ordspråk som lyder: Inför lagen och på öppna havet är man i Guds hand! På öppna havet har vi möjlighet att ge den gode Guden lite hjälp att göra det hela lite säkrare, och detta är vad vi bör göra med Erika-paketet.
(Applåder)

Pohjamo
Herr talman, bästa kolleger! På min grupps vägnar tackar jag föredragandena för en bra beredning av betänkandena samt även för goda resultat i förlikningen. I dessa förslag till rättsakt, vilka hör till Erika 1-paketet, är det verkligen viktigt att verka för en förbättring av sjösäkerheten. Ärendena har dessutom avancerat tämligen snabbt och texterna i samband med förlikningen har kompletterats med parlamentets viktigaste ändringskrav.
När det gäller klassificeringsverken måste gemenskapens befogenheter utökas att gälla godkännandet och övervakningen av verken. Såsom föredraganden konstaterade får klassificeringsverket inte vara underordnat fartygens ägare eller konstruktörer eller övriga som idkar kommersiell verksamhet i branschen. Man måste även utöka inspektionerna av fartygen. De utvidgade inspektionerna måste riktas uttryckligen mot riskfartyg. Beträffande svartlistade fartyg med hög risk bör kriterierna för att få anlöpa en hamn vara strängare. För att man redan på förhand så effektivt som möjligt skall kunna förebygga olyckor, är fartygens skyldighet att anmäla sig på förhand samt obligatoriska inspektioner av riskfartyg nödvändiga. Med hamnövervakningsdirektivet förbättrar man harmoniseringen av och effektiviteten i hamnstaternas granskningsförfarande. Det är på sin plats att fartygen i fortsättningen skall utrustas med färdskrivare, och att man kan neka fartyg i klart dåligt skick att anlöpa EU:s hamnar. Den påskyndade övergången till fartyg med dubbelskrov måste skötas så att det inte uppstår oöverkomliga problem när det gäller skrotning av fartyg och byggandet av nya. Samtidigt måste man garantera flexibiliteten i oljetransporterna. Sjösäkerheten och förebyggandet av föroreningen av havet kan främjas om flaggstaterna verkställer de multilaterala avtal som för tillfället är i kraft på ett sätt som förpliktigar. Vid sidan om en ytterligare åtstramning av reglerna måste man se till att lösningarna är realistiska och genomförbara.
En av tyngdpunkterna i EU:s vitbok om transportpolitiken är gynnandet av transporter på vattenvägar. Tack vare att transporter på vattenvägar är så miljövänliga lämpar de sig också mycket bra för tunga godstransporter. Vid en olycka är vattenlederna dock mycket sårbara, och miljöförstöringen känner inga gränser. Därför är lösningar enbart inom unionen inte tillräckliga, utan de sjösäkerhetsrättsliga ansvarsfrågorna måste skötas på ett globalt plan. Vi behöver internationella avtal där bland annat Ryssland, vars fartyg i framtiden allt oftare trafikerar världshaven via Finska viken och Östersjön, är med.

Bouwman
Herr talman, fru kommissionär, kolleger! Jag vill i alla fall tacka var och en, även till exempel arbetsgruppen bakom kommissionären som har utfört mycket arbete och bra arbete.
Jag har dock regelbundet mardrömmar, jag vaknar upp och tänker: Å nej, bara det inte åkt en oljetanker på grund igen! Jag hoppas att jag inte heller behöver uppleva det igen under de närmaste tre åren för, det har alla redan sagt, det har tagit lång tid, det dröjer egentligen alldeles för länge innan vi kan lagstifta och vi har egentligen bara kommit till hälften än. Ett påskyndande av den här sortens processer kan absolut inte skada.
En sådan där Erika-katastrof är helt enkelt en riktig katastrof, en miljökatastrof, och det är också en ekonomisk katastrof, det är en social katastrof och det hela går att härleda till 80 000 fartyg, av vilka cirka tio procent, 8 000 fartyg, är absolut undermåliga. Det är då också problemet till en viss nivå, eller i varje fall till en stor del. Trots det som skett i klassificeringssällskapen och det som skett eller föreslagits kring de dubbla skroven så vill jag främst koncentrera mig på hamnstatskontrollen eftersom det ju egentligen handlar om att det blir en effektiv kontroll. Piecyk och andra har redan påpekat det. Egentligen vill vi att 25 procent kontrolleras, som ett mått. Det handlar dock främst om att det görs av välutbildade personer och att det blir av. Transportministern i Frankrike borde vi till exempel vädja till angående det faktum att hans land har ett utomordentligt lågt resultat med avseende på antalet kontroller som utförs. Även om vi nu har en perfekt och förstärkt lista verkar dock upprätthållandet av den vara det största problemet. Det är ofta så med lagstiftning och i det här fallet är det absolut så. Jag tänker därför också under de kommande perioderna med hjälp av andra följa årsöversikterna över Paris memorandum of understanding (Paris-samförståndsavtalet) och andra saker och undersöka om kontrollen verkligen ökar. Jag ber också kommissionen se till att vi varje år får en översikt så att vi aktivt och proaktivt kan se till att det som vi vill ha på bordet också hamnar där.
För det andra vill jag främst uppmana till att så snabbt som möjligt slutföra behandlingen av Erika II och främst skynda på med tanke på industrins tjat om åtskild fondbildning och liknande.
Slutligen en sista punkt. Man har talat om Malta och Cypern med avseende på utvidgningen. Det är två som, låt oss säga, står under Rumänien på väntelistan. Rumänien är också ett sådant land med ett mycket dåligt läge på den svarta listan och jag skulle vilja be om extra uppmärksamhet för det.

Souchet
Herr talman! Ett sammanträffande i tidsplanen gör att det just i dag är, sorgligt nog, tvåårsdagen för oljefartygets Erikas haveri. Det var den 12 december 1999 som ett oljefartyg under maltesisk flagg, certifierat av ett italienskt bolag, med en indisk besättning, försäkrat av ett bolag med säte i Bermudas, finansierat av en skotsk bank, befraktat av ett brevlådeföretag som hade överlåtit befraktningen till ett fjärran dotterbolag till Totalgruppen, transporterade extremt förorenande olja som tillhörde ett annat dotterbolag till Total, led skeppsbrott utanför den franska kusten och därmed förorenade en 400 km lång kuststräcka och orsakade betydande skador, för vilka kostnaderna utvärderas till fem miljarder franc.
Var står vi två år efter denna tragedi? Ersättningen till offren drar ut på tiden. Av 5,5 miljarder franc i skadestånd kommer FIPOL (internationell fond mot oljeföroreningar) endast att stå för 1,2 miljarder och rättegångarna visar sig vara långdragna, nitiska och ineffektiva. Resten kommer de drabbade, de lokala myndigheterna och den franska staten att få betala i enlighet med, inte principen att den som förorenar skall betala, utan den abnorma principen att den som drabbas skall betala.
De olika åtgärder som vi nu diskuterar i samband med de tre betänkandena av Watts, Ortuondo Larrea och Hatzidakis har bara låtit vänta på sig alltför länge. Ja, herr Watts, man måste förstärka hamnstaternas kontroller; ja, herr Ortuondo Larrea, vi måste göra klassificeringssällskapens verksamhet effektivare, mer tillförlitlig och öppnare; ja, herr Hatzidakis, vi måste göra en samordnad internationell insats för att avskaffa oljefartyg med enkelskrov, även om vi vet att dubbelskrov inte är någon garanti mot haverier och strandning. Men varför behövde vi vänta i mer än två år efter katastrofen för att vidta så pass elementära åtgärder på dessa tre områden?
Det är framför allt två grundläggande frågor som än i dag inte har fått något svar, och det är för övrigt inte säkert att EU-nivån är en relevant nivå för att vidta lämpliga åtgärder.
Den första är ersättningsfrågan. Ersättningen till offren får inte vara annat än fullständig. Men i dag går vi bet på grund av en stor oenighet på europeisk nivå. Somliga är positiva till en särskild europeisk fond, medan andra föredrar en utbetalning från FIPOL. Oenigheten kvarstår och ärendet är blockerat, samtidigt som Förenta staterna ensidigt har byggt upp ett mycket effektivt heltäckande ersättningssystem, som konsumenten av oljeprodukten i sista hand finansierar, vilket är helt logiskt och legitimt. I Europa är medlemsstaterna inte alls på samma nivå när det gäller risker för föroreningar till havs, och det vore därför helt legitimt om de länder som i det avseendet befinner sig längst fram själva tar de initiativ som krävs. Jag uppmanar dem att göra det.
Den andra grundläggande fråga som ännu inte har lösts är ansvarsfrågan. Vi kan inte längre godta att ett sådant fall som Erika upprepas, där, med allt från brevlådeföretag till skatteparadis, bekvämlighetsflaggade fartyg till överlåtelse av befraktning, underleverantörer till offshorefilialer - inte mindre än elva olika företag hade att göra med fartyget och dess last - vilket utgör en verklig labyrint där de verkliga beslutsfattarna kan gömma sig, de verkligt ansvariga. Den här situationen är oerhört skadlig. I de stater som är mest berörda, men även internationellt, måste man nu genast ägna sig åt att garantera ett förtydligande och en öppenhet när det gäller ansvarsfrågan, eftersom, herr talman, det endast är hot om mycket stora och allvarliga sanktioner som kan avskräcka morgondagens potentiella förorenare.

Langenhagen
Herr talman, fru kommissionär! Jag är hoppfull. Det är en bra väg vi har slagit in på när det gäller säkerheten för fartyg. Vi har nu tydligt definierat de första åtgärderna som kan bidra till att väsentligt förbättra sjösäkerheten. Avgörande är införandet av den svarta låda som vi känner till från flygplanen liksom dubbelskrov för oljefartyg. Parlamentet har gett impulser - även i förlikningskommittén där så har varit nödvändigt, vilket Ortuondo Larrea nämnde. Men gäller detta även i fråga om ersättningsskyldighet? Alla känner vi ju till de regelbundna tekniska undersökningarna av personbilar. Klassificeringssällskapen har en liknande funktion för säkerheten till sjöss.
Inspektörernas bedömning av fartygens tillstånd är grunden för hur stort ansvaret blir i händelse av ett haveri. Därmed befinner vi oss i centrum för diskussionen, för frågan om en enhetlig övre gräns för ansvaret för klassificeringssällskapen, särskilt i händelse av mild försumlighet kräver en samstämmig förklaring. Genom att vi benar upp de olika intressena mellan klassificeringssällskap, redare och andra inblandade ges kontrollanterna redan nu ökad öppenhet och ett större oberoende. Uppdelningen får dock inte gå så långt att aktörerna börjar utmanövrera varandra. Och det är här som frågan om ansvar får sin grundläggande betydelse.
I slutändan är det nämligen klassificeringssällskapen som har den svagaste ställningen i ansvarskedjan. Visserligen ger de med sin bedömning ett utslag för hur omfattande ansvaret blir, dock har de exempelvis inga som helst polisiära befogenheter att till exempel hålla kvar ett fartyg i hamn om så skulle behövas. Det är ändå ägaren som måste ta ansvaret för fartygets skick och skötsel. Klassificeringssällskapen och redarna liksom andra inblandade måste arbeta för samma mål, och vi måste skapa förutsättningarna för detta.
I nuläget har alla medlemsstater fortfarande sina egna övre gränser för ansvaret. Dock vore det rättvist om ansvaret begränsades på ett och samma sätt överallt. Om tre år kommer vi att granska de nu gällande reglerna med olika övre gränser. Det resultat som detta ger kommer att påverka och prägla vårt fortsatta agerande. Här ser jag vårt uppdrag för den närmaste framtiden. Vi vill ju få till stånd en balanserad ansvarskedja. Vi behöver dessa bindande regler för att stärka konkurrensen och minska riskerna. Detta är helt nödvändigt för en fungerande marknad och säkerheten på sjön. Vi underställer klassificeringssällskapen strängare kontroller, det stämmer. Men samtidigt bör vi ge dem en möjlighet att beräkna sitt risktagande. Jag ser detta som ett rättvist regelverk som tar skälig hänsyn till alla parter. Nu gäller det för oss att fullfölja den väg som vi har slagit in på.
(Applåder)

Mastorakis
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Som ledamot av förlikningskommittén känner jag mig tillfredsställd över det faktum att vi har kommit fram till ett positivt resultat och att vi på så vis kan gå vidare och vidta effektiva åtgärder både för att skydda våra hav och vår sjöfart.
Med en känsla för vad som är lagom kom vi fram till realistiska åtgärder genom vilka vi inte bemöter sjöfarten som en " fiende" utan som en vän vilken kan bättra sig - jag påminner om att sjöfarten är ansvarig för bara 12 procent av de totala föroreningarna i havet. De fartyg som utsätter våra hav för allvarlig fara skall alltså förbjudas tillträde till gemenskapens hamnar och färdskrivare skall installeras på fartygen så att kontroll är möjlig av fartygens rutt efter en eventuell olycka - måtte en sådan inte inträffa. Stegvis införs också kravet på dubbelskrov och en förbättring sker av de regler som rör organisationerna för inspektion och kontroll av fartyg. Även detta lyckade resultat uppnåddes efter initiativ av unionens medlemsstater och avgörande var, åtminstone när det gäller den ena delen, Internationella sjöfartsorganisationens riktiga ställningstagande.
Låt oss nu lägga vikt vid ett snabbt genomförande - även här tror vi på en snabb reaktion av kommissionen - och inte glömma att fem medlemsstater, bland vilka inte Grekland återfinns, anklagas av kommissionen för att inte tillämpa ett tidigare, mildare direktiv. Låt mig också påminna om och betona att mitt land, Grekland, vars ekonomi som bekant är beroende av sjöfarten i mycket större utsträckning än vad som är fallet med övriga medlemsstater, står i spetsen för och är en föregångare i kampen för sjösäkerheten och ansträngningarna för att skydda människors liv och miljön.
Därtill bör vi särskilt tacka alla dem som har bidragit till det lyckade resultatet av denna ansträngning, särskilt kommissionären, och jag skulle vilja att vi inte glömmer att de europeiska haven inte utgör en avskild del av vår jords övriga hav.

Piétrasanta
Herr talman, fru kommissionär! På denna årsdag för Erikas haveri, som inträffade den 12 december 1999, gläder sig min grupp och jag själv åt att förlikningsförfarandet om tre förslag har avslutats. När det gäller betänkandet av Watts gläder vi oss särskilt åt det faktum att Europaparlamentets delegation lyckades göra de svarta lådorna obligatoriska, vilket inte var det lättaste. Detta innebär att ett fartyg hädanefter inte får förflytta sig om det inte är utrustat med ett fungerande VDR-system. När det gäller betänkandet av min kollega Ortuondo Larrea har frågan om intressekonflikter bl.a. lösts på ett sådant sätt att klassificeringssällskapen inte längre får ha några kopplingar till fartygstillverkarna, ägarna, skeppsredarna och befraktarna. Man har också löst frågan om gränserna för sällskapens finansiella ansvar med hänsyn till erkända organisationers finansiella balans. Och så problemet, vilket Souchet talade om, om ersättning skall utgå från FIPOL eller en europeisk fond, vilket måste garanteras så effektivt som möjligt.
Slutligen brådskar det, som Hatzidakis sade, att vid en tredje behandling få slut på problemet med fartyg med enkelskrov, framför allt i fråga om tidsfristen år 2015, eftersom sjösäkerhetsfrågorna inte får vänta längre, i dag när det redan har gått två år sedan Erikas haveri. De återkommande föroreningarna och skeppsvraken, t.ex. det som nyligen var nära att gå till botten längs kusten utanför Brest, är fortfarande i högsta grad aktuella, och att sätta stopp för den här situationen handlar också om unionens trovärdighet.

Ripoll y Martínez de Bedoya
Herr talman, fru vice kommissionsordförande, ärade kolleger! Efter Erikas förlisning blev det tydligt att de europeiska medborgarna känner en djup och fullständigt berättigad oro i den här frågan och det brådskande behovet av att befästa gemenskapens lagstiftning på området för sjösäkerhet framstod klart.
Kommissionen utarbetade sitt förslag med anledning av denna oro och därför vill jag nu gratulera kommissionen och dess vice ordförande, fru de Palacio, eftersom vi alla har personligen har bevittnat den ihärdighet som hon har tagit sig an dessa frågor med. Jag gratulerar även de två föredragande till deras utomordentliga arbete som kompletterar detta åtgärdspaket.
Ärade ledamöter! Jag sade redan under mitt inlägg i plenum i maj att vi kunde vara förhållandevis nöjda med hur vi har bemött våra medborgares förväntningar, eftersom vi har strävat efter att anta dessa initiativ på kort tid - och jag säger detta lite ironiskt -jämfört med gemenskapens standarder.
Erika I-paketet och Erika II-paketet, vilket kommer att antas senare, ger oss möjligheten att skapa ett verkligt europeiskt område för sjösäkerhet där en optimal skyddsnivå för havsmiljön och de europeiska kusterna måste garanteras.
I dag upprepar jag helt enkelt vad jag sade då, eftersom förhållandena inte har förändrats. Parlamentet har visat stort intresse under hela förhandlingsprocessen. Nu är det nödvändigt att fortsätta arbeta i den riktningen och driva på de åtgärder som återstår att vidta. Vi får inte vila på lagrarna och vi måste fästa rådets uppmärksamhet på att det är nödvändigt att arbetet med Erika II-paketet går framåt. På det området, fru kommissionär, är er uppgift att med er ihärdighet, vilken jag anser vara viktig, åter försöka övertyga rådet för att vi skall få igenom Erika II-paketet så fort som möjligt.

Savary
Herr talman! Jag skulle först vilja gratulera alla de av våra kolleger som jag anser har gjort ett enastående arbete. Parlamentet kommer att ha påverkat dessa texter i hög grad. Jag skulle också vilja gratulera vår kommissionär, Loyola De Palacio, som jag anser har agerat så snabbt som möjligt inom ramen för gällande förfaranden. Vår kollega Souchet ansåg att det har gått långsamt. Jag tror att han har rätt. Å andra sidan har vi nu kommit till slutet av ett parlamentariskt förfarande som det är svårt att tidsbegränsa så snart en förlikning har inletts. Jag anser således att vi har agerat så snabbt som det har varit möjligt, och ändå kommer det att krävas tre och ett halvt år, dvs. tills det att bestämmelserna införlivats, för att Erika I skall bli verklighet. Allt detta för in mig på ett antal funderingar om styrelseformerna. Detta diskuteras på annat håll, utanför transportområdet, och enligt min mening bör man i samband med dessa frågor kodifiera parlamentets förfaranden för brådskande frågor, för att göra det möjligt för oss att helt lagligt gå fortare framåt. Jag tror att det är ett förslag som är väntat och som skulle kunna formuleras på ett område som vårt. Det ser man mycket väl när det gäller tunnlarna - där finns samma problematik, och när det gäller Seveso-direktiven har man också samma problematik. Jag tror att vi måste, mina kära kolleger, överväga förfaranden för brådskande frågor som skrivs in i fördragen. Jag tror också att man måste se till att dessa bestämmelser verkligen införlivas. I dag har vi en samling rättsakter och en sjöfartsrätt som saknar tidigare motsvarighet på europeisk nivå, och dessutom diskuteras för närvarande Erika II-paketet. Staterna kommer inte längre att kunna leka kurragömma med Europeiska kommissionen, såsom de kunde göra i början av Erika I-krisen. Men vi har ändå ingen garanti - vilket ordförande Prodi påminde om nyligen - för att bestämmelserna införlivas inom de angivna tidsfristerna. Och även om vi i dag kan glädja oss åt att ha uppnått ett gott resultat i fråga om produktion av gemenskapslagstiftning, vet vi när allt kommer omkring fortfarande inte vad som kommer att hända med genomförandet av alla dessa åtgärder, och när det kommer att ske, åtgärder som är så väntade av offren för dessa föroreningar och olyckor. Till sist anser jag att kontrollerna inte är tillräckligt säkra, och det gäller alla system. Det rör sig ofta om nationella egenkontroller, och mot bakgrund av frågan om styrelseformer tror jag att vi också på det området måste ställa oss frågan hur kontrollerna skall kontrolleras, om vi verkligen vill att saker och ting skall gå framåt.

Stenmarck
Herr talman! När oljefartyget Erika havererade utlöstes en lång rad aktiviteter från kommissionen. Detta var självfallet bra. Jag kan dock inte komma ifrån min tidigare reflexion att det är bättre att agera innan en olycka har inträffat än att reagera efteråt. Både föredraganden och förlikningskommittén har gjort ett bra arbete när det gäller kommissionens förslag om att förbättra diverse olika åtgärder ytterligare. Parlamentet har förbättrat kommissionens förslag ytterligare. Nu har vi fått igenom vår ståndpunkt angående intressekonflikter. Vi har dessutom lyckats få den nedre gränsen för sällskapens ersättningsskyldighet på den nivå som vi hela tiden önskat. Detta måste anses som ett klart framsteg.
Betänkandet om hamnstatskontroll ser också betydligt bättre ut nu. I förlikningen lyckades parlamentet driva igenom kravet på svarta lådor, vilket jag anser vara synnerligen positivt.
Det tredje ärendet om införandet av dubbelskrov eller liknande för oljetankers med enkelskrov har också fått en betydligt positivare lösning än vad det länge verkade bli. Även i det fallet har parlamentet fått med nästan samtliga sina ändringsförslag i rådets gemensamma ståndpunkt.
Sammanfattningsvis vill jag säga att parlamentet i dessa frågor har visat att det är klart handlingskraftigt. Vart och ett av förslagen skulle inte ha varit nog, men tillsammans utgör de ett betydelsefullt steg i rätt riktning. Vi har på ett konkret sätt drivit utvecklingen åt rätt håll mot en säkrare och bättre sjöfart och en bättre havsmiljö. Förhoppningsvis kommer detta att leda till att olyckor som den med Erika eller Levoli Sun inte inträffar i framtiden.

Thors
Herr talman! I förrgår nåddes vi finländare av ett tragiskt besked: de vackra stränderna kring Runsala vid Åbo hade drabbats av oljeutsläpp från okänt håll. Tyvärr kommer de förslag som vi debatterar i dag inte att hjälpa i denna typ av fall. Detta är ett klassiskt exempel på utsläpp från okänt håll, och trots nyordningar med hamnavgifter som vi har beslutat om på EU-nivå, har just de små utsläppen ökat i Östersjön. Risken att bli dömd är också mycket liten.
Samtidigt ser vi tyvärr att hamnen i Primorsk nu öppnas. Denna hamn lider av svåra isförhållanden, och vi vet att paketet som vi godkänner i dag kanske först 2017 leder till att fartygen utrustas med dubbelskrov. Dubbelskrov hjälper dock inte idag när isen redan har lagt sig i Primorsks hamn. Det är bara med lotsningsplikt, effektiv förstärkning av skrovet mot isen, effektiv trafikövervakning och gott räddningssamarbete som vi kan göra någonting för denna hamn och denna unika del av världen. Jag ber er, kommissionär, att ni i era fortsatta kontakter med Ryssland fäster uppmärksamhet vid säkerheten för trafiken till Primorsk.

De Palacio
. (ES) Herr talman, ärade ledamöter! Erikas förlisning påminde världen om den ständiga risk som sjötransporten i allmänhet utgör på grund av vissa föroreningar, särskilt olja och dess biprodukter. Genom olyckan uppdagades även de otillräckliga säkerhetskontrollerna och bristen på öppenhet i förfarandena inom sjötransporten och ett djupt missnöje uppstod bland de berörda samhällena på grund av att skadeståndsprocesserna framskred så långsamt. Som föredraganden, Ortuondo, så väl uttryckte det, har offren för denna olycka fortfarande inte fått ersättning.
Olyckan visade även på Europeiska unionens förmåga att reagera snabbt och bemöta medborgarnas oro på lämpligt sätt. Trots att allt inte har varit perfekt och att vi kanske kunde ha antagit detta i första behandlingen - vilket jag gärna hade sett - och att kanske såväl parlamentet som rådet borde ha visat prov på en större flexibilitet, måste jag säga att verkligheten trots allt att vi i dag, ett och ett halvt år sedan kommissionen lade fram initiativet och två år efter olyckan, äntligen godkänner förslagspaketet " Erika I" .
I det här sammanhanget är det viktigt att komma ihåg att det inträffade en allvarlig katastrof för tio år vid samma kust. Kommissionen lade då fram initiativ, men de kom inte förbi de hinder som rådet satte upp. Därför vill jag betona att den anmärkningsvärda framgång som dagens godkännande av paketet " Erika I" utgör, säkert inte hade nåtts om det inte hade varit för parlamentets framhärdande och fasthet, som systematiskt har pressat rådet under förhandlingsprocessens gång.
Jag vill uttryckligen tacka Watts, Hatzidakis och Ortuondo Larrea för det arbete som har genomförts och för den envishet de visat prov på under dessa två år. Deras beslutsamhet, som jag välkomnar, har gjort det möjligt för oss att få rådet att anta en text som till en början hade mycket lågt stöd och som till slut har övervunnit alla reservationer.
Vi har avsevärt förstärkt den lagstiftningsarsenal som Europeiska unionen har till sitt förfogande. Dessutom kommer de antagna texterna att få viktiga konkreta konsekvenser omedelbart blir märkbara. Medlemsstaterna måste rekrytera ett stort antal inspektörer för att klara av de utökade kontrollskyldigheterna av fartyg i hamn. Likaså kommer de fartygsägare, redare, flaggstater och klassificeringssällskap som är försumliga i driften och uppföljningen av fartygen från och med nu riskera stränga sanktioner, som till exempel förbud för de fartyg som inte uppfyller miniminormerna att anlöpa europeiska hamnar, offentliggörande av namn på försumliga redare eller återkallande av erkännande av klassificeringssällskapen i fall av dåliga prestationer.
Avslutningsvis anser jag att det är viktigt att betona ett annat centralt faktum: Europa har definitivt vunnit insteg på den internationella scenen när det gäller sjösäkerhet och alla de aspekter som är förknippade med sjöfartssektorn och är nu en viktig samtalspartner. När det gäller det känsliga ärendet med fartyg med dubbelskrov, har unionens medlemsstater enats om att inga oljetankfartyg med enkelskrov tillåts anlöpa gemenskapens hamnar från och med år 2015, men framför allt har unionen lyckats få Internationella sjöfartsorganisationen (IMO) att införa dessa krav för alla oljetankfartyg i hela världen.
Det är även viktigt att betona det faktum att arbetet med förslagspaketet " Erika II" , som kompletterar helheten, har framskridit i betydande omfattning under den senaste tiden. Förra fredagen antog rådet (transport) en gemensam ståndpunkt i väntan på det slutliga och formella godkännandet nästa vecka av gemenskapens system för uppföljning av trafik och Europeiska sjösäkerhetsbyrån.
När det gäller förslaget till förordning om gemenskapens skadeståndsfond för skador på grund av oförutsedda föroreningar är det sant att vi än en gång väntar på att saker och ting skall röra på sig inom Internationella sjöfartsorganisationen. Jag vill dock säga att det redan är en stor framgång att den internationella debatten - och konkret inom IMO - genom gemenskapens initiativ har inriktats mot ett inrättande av en internationell fond där principerna i kommissionens förslag finns med. Det är naturligtvis viktigt att se till att våra krav och ambitioner finns med i slutresultatet från IMO. Vi arbetar på det och precis som vi har lyckats få saker och ting att röra på sig - tack vare Watts envishet - när det gäller de svarta lådorna, hoppas vi även att det händer samma sak med detta inom IMO.
Jag vill klargöra ett par saker. Ärade ledamöter, Malta och Cypern gör för närvarande - och jag vill säga detta offentligt - stora ansträngningar för att få ordning på sina fartygsregister och utesluta dem som inte uppfyller unionens krav.
För att avsluta mitt inlägg vill jag tacka parlamentet och de tre föredragandena, som har arbetat på ett fantastiskt sätt, för deras stöd till kommissionen. Jag vill även be dem att samarbeta med de övriga parlamentarikerna för att förslagspaketet Erika II kan behandlas i kammaren inom kort, så att det kan träda i kraft så snabbt som möjligt. Jag vill även offentligt ge uttryck för min tacksamhet till kommissionens tjänster, som har gjort en mycket stor och enastående ansträngning. För att ni skall förstå vad vi talar om när det gäller styret kommer jag att ge er ett exempel: antalet anställda på Generaldirektoratet för transport - inklusive sekreterarna -uppgår inte ens till 40 personer. Det är dessa personer som är den mänskliga resurs som står bakom alla dessa initiativ, förutom att de har en rad andra uppgifter och funktioner som är förknippade med sjöfartssektorn, hamnsektorn och övriga sektorer. På så sätt får ni en föreställning om arbetsbördan och de ansträngningar som har gjorts under den här tiden.
Europeiska unionen har den här gången visat att vi verkligen har tagit bekämpningen av föroreningar på allvar.
Jag avslutar med att säga att två år efter tragedin med Erika bör den tillfredsställelse och den framgång som dagens godkännande av förslagspaketet " Erika I" innebär verkligen vara en hyllning till alla medborgare vars liv har påverkats till följd av det som inträffade för två år sedan: Erikas förlisning. Det är en hyllning till alla européer som under dessa två år har sett hur katastrofer med mycket stora föroreningar som följd upprepats gång på gång utan att man vidtog lämpliga och tillräckligt stränga och krävande åtgärder och egentligen även till dem som verkligen uppskattar havet och miljön. Det är bra att vi inte bara tänker på nuet, utan även på kommande generationer. Jag tackar er alla för gott samarbete.

Talmannen
Oändligt stort tack, fru kommissionär, för ert viktiga uttalande.
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 10.00.

Tillhandahållande av tjänstepensioner över gränserna
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0388/2001) av van den Burg för utskottet för ekonomi och valutafrågor om kommissionens meddelande om avskaffande av skattehinder för tillhandahållande av tjänstepensioner över gränserna (KOM(2001) 214 - C5-0533/2001 - 2001/2212(COS)).

Van den Burg
. (NL) Det gläder mig att i dag presentera ett mycket enhälligt förslag till ståndpunkt för Europaparlamentet i fråga om två ändå ofta mycket omstridda ämnen: skattepolitik och pensioner. Det visar hur brådskande det här ärendet är. Åldrandet, arbetsrörligheten, det är två saker som just nu är mycket aktuella i Europeiska unionen och det visar att betänkandet har ett brett stöd.
Redan för över ett år sedan utsågs jag till föredragande av det här ärendet. Kommissionens meddelande hade ännu inte lagts fram. Vi väntade på ett direktivförslag och var i början mycket kritiska eftersom ni, kommissionär Bolkestein, endast lade fram ett meddelande. Dessutom dröjde det mycket länge, till april i år, innan det lades fram. Nu är vi i parlamentet också försenade med plenarbehandlingen av mitt betänkande, även nu sent på kvällen, men det beror endast på tekniska skäl som har att göra med föredragningslistan. Under tiden har arbetet med betänkandet gjorts i delar. Ekofin-rådet den 16 oktober beslutade att handlingskraftigt ta till sig mina rekommendationer: det automatiska informationsutbytet och bistånd vid indrivning. Den första framgången har alltså redan bokats.
Egentligen är det väl bra att betänkandet står på dagordningen först nu. Det för nämligen den fördelen med sig att det nu behandlas alldeles före toppmötet i Laeken nästa fredag och lördag. Vid det toppmötet står nämligen också pensionsfrågan på dagordningen. Det finns en gemensam rapport som nyss antagits i rådet (sociala frågor) och Ekofin-rådet på uppdrag av Europeiska råden i Stockholm och Göteborg och den handlar om den sociala kvaliteten, moderniseringen och pensionernas finansiella hållbarhet. Ministrarna har åtagit sig att inleda en öppen samordningsprocess; medlemsstater skall före september nästa år lägga fram nationella rapporter och vid toppmötet våren 2003 kommer en EU-politik att utarbetas för det området.
Som ni kan se så har jag också i mitt betänkande när det gäller skatt på pensioner yrkat på att en sådan öppen samordningsprocess inleds. Medlemsstaternas skattepolitik hänger nära samman med medlemsstaternas politik avseende pensionssystemens innehåll och kvalitetsaspekter. Ett skatteunderlättande av pensionsuppbyggnad och skatt på pensionsinkomster har ställts upp på grundval av krav som härrör från medlemsstaternas syn på vad som är ett bra pensionssystem och slutsatsen i mitt betänkande är inte alls att vi lägger de kraven åt sidan för att öppna pensionsmarknaden i Europeiska unionen, såsom vissa kanske gärna skulle vilja. Nej, jag gör en tydlig skillnad mellan två olika situationer: den situation i vilken flyttande arbetstagare på grund av tidigare direktiv får ta med sig sitt pensionssystem till en annan medlemsstat. Där måste medlemsstaten villkorslöst behandla dessa system skattemässigt lika och där måste kommissionen - och det stöder jag helt - aktivt ta upp ärenden i EG-domstolen.
Den andra situationen är att alla arbetstagare, även de som helt enkelt fortsätter att bo och arbeta i sitt eget land, borde få skatteavdrag för deltagande i ett pensionssystem i ett annat land. För min del får det inte ske utan begränsningar. Här gäller främst de nationella kraven och villkoren. Men för att just kunna växa till en integrerad pensionsmarknad yrkar jag på den öppna samordningsprocessen. Då kriterierna för skatteunderlättande har allt att göra med de innehållsmässiga kvalitetskraven tycker jag det verkar rimligt att i den processen haka på det som nu börjar i Laeken. Det skulle jag alltså gärna också vilja ge med Bolkestein och det belgiska ordförandeskapet till toppmötet i Laeken. För min del får ni då för övrigt även haka på den tidsplanering som valts där och ta toppmötet våren 2003 som riktpunkt i stället för Barcelona, eftersom det ärendet inte kommer att stå på dagordningen där.
Slutligen tror jag att jag också kan hänvisa till yttrandet från utskottet för sysselsättning och socialfrågor och utskottet för framställningar. Jag vill också tacka dessa föredragande för deras bidrag och jag hoppas att det här betänkandet kan bidra till att strömmen av klagomål och framställningar, som utskottet för framställningar också hänvisar till, kan dämpas eftersom de EU-medborgare som gärna vill att Europa inte har några gränser och hinder för rörligheten för kapital och arbete och för stimulansen av en bra pensionsuppbyggnad och en rättvis beskattning på gamla dar.

Pronk
Jag vill verkligen tacka föredraganden, inte bara i allmänhet utan även eftersom hon verkligen införlivat viktiga delar av yttrandet från utskottet för sysselsättning och socialfrågor.
Medlemsstater hanterar olika skattesystem för företagspensioner med avseende på beskattning eller skattebefrielse av bidrag, pensionsinstitutioners investerings- och kapitalvinster samt pensionsutbetalningar. Elva medlemsstater hanterar EET-systemet, tre medlemsstater ett ETT-system och två medlemsstater ett TE-system. När man läser upp den sortens nederländska så låter det väl som om elva medlemsstater hela tiden äter och två medlemsstater dricker te medan tre medlemsstater får sig ett konstigt mellanmål serverat och jag måste säga att jag tror att det konstiga mellanmålet ibland underskattas i diskussionen. Jag tror att det egentligen är det mest negativa system som vi har här i Europa eftersom det, under uppbyggandet av en pension, delvis äts upp av skatter och det är alltså riktigt ätande och kanske underskattas det ibland. Man tittar för mycket på skillnaderna mellan de två andra systemen. Dessa skillnader i skattebehandling kan ge anledning till problem i fråga om arbetsrörligheten och pensionärers rörlighet. Det är ju möjligt att sådana skillnader leder till dubbelbeskattning av en migrant. Omvänt kan dessa skillnader leda till att någon inte beskattas alls. Det skall stå klart att det här strider mot den inre marknadens filosofi. Dessutom har den situationen ett negativt inflytande på arbetsmarknadens flexibilitet och därmed förloras en viktig förutsättning för den monetära unionens framgång.
Något måste alltså göras åt den här situationen och därför är vi också glada åt meddelandet. Föredraganden konstaterar helt riktigt att vi på grund av kravet på enhällighet för beslut om skattefrågor kan vänta länge innan något kommer att ändras. Jag uppmanar därför med kraft kommissionen att via EG-domstolen göra något så att medlemsstater på ett eller anat sätt tvingas anpassa sig till den inre marknadens verklighet och inte längre skall diskriminera pensionsberättigade.

Kauppi
Herr talman! Jag beklagar verkligen att företrädarna för ordförandeskapet inte är närvarande när vi diskuterar denna mycket viktiga fråga. Vårt åldrande europeiska samhälle kräver tydliga strategier för att få till stånd lämpliga pensionssystem. Flera åtgärder, som t.ex. att höja pensionsåldern hos en allt friskare befolkning och därmed öka storleken på den yrkesverksamma befolkningen, är en viktig åtgärd för att förbättra kvoten mellan den yrkesverksamma befolkningen och pensionärer. Men det är tydligt att man också måste genomföra andra åtgärder. Betydelsen av tjänstepensionssystemen kommer att öka i många medlemsstater.
Den europeiske medborgaren skulle vinna på en gemensam marknad för tjänstepensionssystem. Mängden av tjänstepensionssystem och tillhandahållare av dessa skulle öka. Medborgaren och dennes arbetsgivare skulle sålunda kunna välja det bästa och mest lämpliga systemet, dvs. det som ger bäst avkastning, samtidigt som det erbjuder fullständigt säkra investeringar.
Fler och fler européer arbetar under relativt korta tidsperioder i en annan medlemsstat. De är fortfarande missgynnade när det handlar om deras tjänstepensioner. Skattehinder står i vägen för en fullständigt fungerande gemensam marknad. I kommissionens meddelande anges en strategi för att få bort hindren som är en tydlig hämsko för enskilda personer som vill bidra till tjänstepensionssystem utanför sin egen medlemsstat, såväl som för pensionsinstitut som vill tillhandahålla pensioner över gränserna.
Jag välkomnar kommissionens meddelande som ett första steg i riktning mot en lösning av denna fråga. I likhet med Pronk, stöder jag helhjärtat det s.k. EET-systemet, i den form som det skisseras i kommissionens meddelande och i betänkandet från vårt utskott. EET-systemet innebär att pensionsinsättningar undantas från beskattning. Även pensionssystemet skulle undantas, och det enda som skulle beskattas är avkastningen. Genom systemet skulle man skjuta upp beskattningen av pensionen till denna betalas ut, och därigenom undvika dubbelbeskattning utan att behöva harmonisera skattenivån och utan att man därmed behöver blanda sig i medlemsstaternas beskattningspraxis.
Skattefrågorna handhas av medlemsstaterna. I likhet med vår föredragande, van den Burg, som har gjort ett utmärkt arbete i samband med detta betänkande, stöder jag också helhjärtat den öppna samordningsmetoden. Det är endast på detta sätt som vi kan nå de resultat som de europeiska medborgarna behöver.
Jag uppmanar kraftfullt medlemsstaterna att arbeta effektivt för att nå de resultat som är nödvändiga och till nytta för vår åldrande befolkning. Även om vi i Europaparlamentet för tillfället olyckligtvis inte har några rättsliga medel att fatta beslut i dessa frågor, kan jag försäkra er att vi följer dem mycket noga och kommer att göra vårt bästa för att genomföra en gemensam marknad för tjänstepensioner.

Thors
Herr talman! I kväll talar jag lika mycket i egenskap av föredragande av yttrandet från utskottet för framställningar som i egenskap av finländare och finlandssvensk och på ELDR-gruppens vägnar.
Jag är tacksam för att föredraganden hänvisar till yttrandet från utskottet för framställningar och det faktum att vi har tagit de problem som medborgarna har på allvar. Jag skulle vilja hänvisa till den statistik som publiceras i yttrandet där man konstaterar att över 500 framställningar under de senaste 10 åren har berört denna fråga - nästan 100 under denna mandatperiod - och att 14 av dem gäller detta ämne i förhållandet mellan Finland och Sverige.
Den höga andelen av framställningar rörande just denna fråga i förhållandet mellan Finland och Sverige är naturligtvis ett uttryck för att en fri arbetsmarknad existerat mellan de nordiska länderna sedan 1950-talet, och att de finländare som flyttade till Sverige då nu funderar på att flytta tillbaka. Enligt en uppgift bor flera tusen av dem i staden Haparanda, på gränsen till Finland, eftersom de inte har råd att återvända till Finland. Detta förhållande visar på vilka problem vi kommer att ställas inför.
Problemet är så aktuellt att det har uppmärksammats i jubileumsskriften till den finländska EG-domaren Leif Sevón på hans 60-årsdag, där professor Edward Andersson berör frågan, och likaså i kommissionens meddelande.
Ett av problemen som kunde belysas ännu tydligare är att vi i Europa tillämpar så olika varianter av dubbelbeskattningsavtal inom ramen för OECD. De olika varianterna av avtal på detta område är ett problem, och jag tror att den öppna samordningsmetoden också borde beröra detta.
Det är fascinerande att denna fråga har tagits upp av kommissionen. Jag gratulerar er! När motsvarande utredning gjordes i Norden konstaterade f.d. nordiske samarbetsministern Ole Norrback att myndigheterna inte ansåg att det fanns något problem på detta område, medan medborgarna ansåg att det gjorde det. Han fann även att han genom utredningen hade lärt sig mer än under åtta år som minister.
Jag hoppas därför att flera av de åtgärder som föredraganden föreslår blir verklighet, t.ex. tillgången till bättre informationen om vilka regler som faktiskt gäller. Jag understöder å det varmaste ett modigt agerande från kommissionens sida, dvs. att de för ett ärende till domstolen också när det gäller en tolkning, i syfte att få fram riktiga tolkningar både vad gäller beskattningen och beskattningsliknande avgifter som vi har problem med.
Jag tror också att tillgodoräknandet av skatteavdragen och nivån på källskatteuttagen är ett par av problemen. Särskilt viktigt är det att vi tillsammans verkar för god tillgång till information för medborgarna inom detta område.

Blokland
Känslan av att " leva i Schweiz" ger mig en obehagskänsla när det gäller pensioner, en känsla som kännetecknas av ropen på fel sorts solidaritet och en brist på samarbete mellan medlemsstaterna. Det faktum att det finns medlemsstater där arbetstagare bygger upp en pension för sig själva under ett helt arbetsliv kräver fullständig respekt för de rättigheter som byggts upp och medlemsstater där medborgarna inte bygger upp sin egen pension bör då också inom en snar framtid ordna ett lämpligt system för att klara de problem som väntas till följd av åldrandet. Ropen på solidaritet mellan generationer med avseende på pensioner bör i första hand besvaras i medlemsstaterna själva. Internationell rörlighet för arbetskraft bör inte hindras genom de olika sätt på vilka pensioner beskattas. Det är medlemsstaternas uppgift att på kort sikt och i samråd få de befintliga hindren ur vägen och bättre anpassa de olika pensionssystemen till varandra. Samarbetet mellan medlemsstaterna tjänar inte heller på gynnandet av de egna intressena utan ställer medborgarnas intressen främst.
Om Europeiska unionen vill skapa en inre marknad på ett för sina medborgare trovärdigt sätt så måste samarbetet mellan medlemsstaterna leda till en inbördes anpassning av skatterna på pensioner. EET-modellen, enligt vilken premier inte beskattas utan i vilken utbetalningarna beskattas får då ange en riktning för den inbördes anpassningen av pensionsskatterna. Vi stöder därför också kommissionens och föredragandens, Van den Burg, linje för att åstadkomma en inre marknad där uppbyggnad, förvaltning och utbetalning av gränsöverskridande företagspensioner inte längre hindras av skatteåtgärder.

Karas
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar, ärade föredragande! Låt mig inledningsvis hjärtligt tacka föredragandena, framför allt van den Burg, men även Kauppi, för deras samarbete kring betänkandet och även för samarbetet med mig kring betänkandet om tillhandahållande av tjänstepensioner över gränserna.
Betänkandet om skattefrågan i dag är nämligen en komplettering och fortsättning på det betänkande som följdes av ett medbeslutandeförfarande redan i juli i år. Vi är alla av den uppfattningen att tjänstepensionerna, men inte endast dessa, måste underställas en förstärkt skattemässig samordning. Vi föreslår IET-systemet, dvs. beskattning i samband med uttag av pensionen, eftersom detta redan är verklighet i den stora majoriteten av medlemsstaterna. Utan skattemässig samordning snedvrids nämligen konkurrensen på den inre finansmarknaden av ett antal olika skattesystem, vilket vi inte vill ha på den inre marknaden som ju skall kunna användas även när euron införs i mynt och sedlar.
Kauppi har i ändringsförslag 1 uttryckligen krävt snabba framsteg i förslaget till direktiv om vad pensionsinstituten gör för tjänstepensionerna, vilket garanterar ett ömsesidigt accepterande av tjänstepensionssystemet och i stort bidrar till aktiviteter för en effektiv samordning av skatterna. Det är beklagligt att ändringsförslaget över huvud taget skall behövas bara därför att Ekofin-rådet liksom Europeiska rådet i Lissabon, i Feira, i Stockholm och när helst det sammanträder, slår fast prioriteringarna men ändå aldrig kommer längre än till att skicka ut ett frågeformulär. Därför vill jag fråga rådet: Vad är skälet till att rådet betonar frågans brådskande karaktär samtidigt som agerandet inte svarar mot detta? Vad är det för problem rådet har med kommissionens förslag från oktober förra året? Vad anser rådet om Van den Burgs betänkande och Europaparlamentets beslut från juli i år? Vilka enskilda krav ser rådet som ett problem?
Vi behöver svar för att kunna fortsätta förhandlingarna och nå de mål som har satts upp i handlingsplanen för finansiella tjänster och för att i enlighet med de så ofta omtalade gemensamma målsättningarna äntligen kunna förverkliga Europaparlamentets krav för medborgarnas och företagens bästa.

Bolkestein
. (NL) Ärade herr talman! Jag skulle i första hand vilja ta tillfället i akt att för Europeiska kommissionens räkning reagera på det som Van den Burg och hennes kolleger sagt här i kväll. Jag kanske kan få börja, herr talman, med att tacka parlamentet för det enhälliga stödet som det via betänkandet av Van den Burg ger till kommissionens meddelande om pensionsbeskattning. Jag säger enhälliga stöd såsom det också visat sig här i kväll, inte bara av föredragandens, Van den Burg, ord utan även det som Thors, Kauppi, Blokland, Pronk och andra sagt. Det är mycket glädjande eftersom det här ändå handlar om ett mycket viktigt ämne. Herr talman! Det är tre saker som jag gärna skulle vilja ta upp och de sakerna är i första hand den öppna samordningen, för det andra de gemensamma europeiska pensionsinstituten och för det tredje den rättsliga utvecklingen.
I resolutionen efterfrågas en öppen samordningsprocess och jag skulle vilja säga att kommissionen i princip är för mer samordning i skattefrågor. Ett exempel på det är den arbetsgrupp som leds av den brittiska ministern Primarollo, en arbetsgrupp som arbetar på skadlig skattekonkurrens, med mycket aktivt deltagande av kommissionen. Jag skulle dock vilja säga till Van den Burg att det är en viktig subtil skillnad mellan öppen samordning och samordning.
Öppen samordning tillämpas i princip på skatteområden som ingår i de nationella behörigheterna. I resolutionen nämns dock bland annat nödvändigheten av att göra något åt dubbelbeskattning och dubbel icke-beskattning och det betyder definitionsmässigt ett gränsöverskridande element som per definition är en av aspekterna på den inre marknaden. Det finns här alltså antagligen utrymme för en formell öppen samordningsprocess vilken, som sagt, omfattar de saker som ingår i de nationella staternas beslutsbehörighet. Och det är inte fallet i den här frågan.
Å andra sidan godkände Ekofin-rådet den 16 oktober uttryckligen kommissionens förslag att vidta åtgärder mot dubbelbeskattning och dubbel icke-beskattning. Det blir alltså fråga om en viss samordning varvid kommissionen självklart förbehåller sig rätten att lägga fram mer detaljerade initiativ.
Den andra punkten gällde de gemensamma europeiska pensionsinstituten, vilka även nämnts av Van den Burg och även av Pronk tror jag. På det området skrev Ekofin-rådet den 16 oktober inte under förslaget om gemensamma europeiska pensionsinstitut. Det betyder dock inte alls att förslaget förlorat kommissionens sympati. Å andra sidan är jag kanske litet mindre entusiastisk över det förslag som Van den Burg lagt fram i betänkandet och nyss även nämnt om att kommissionen skulle lägga fram ett förslag om en stadga för internationella pensionsfonder. Som jag nyss sade så kunde Ekofin-rådet inte godkänna förslaget om gemensamma europeiska pensionsinstitut fastän de skulle kunna fungera utan ny europeisk lagstiftning. Under dessa förhållanden hyser jag starka tvivel på de politiska chanserna för förslaget om att införa gemensamma europeiska pensionsinstitut genom lagstiftning.
För det tredje och sista några ord om de juridiska aspekterna. Förra veckan, 6 december, togs fallet Danner upp i domstolen och det gäller, som jag tror att ledamöterna vet, en tysk som utvandrade till Finland och som ville fortsätta med sitt tyska pensionssystem men tyvärr vägrade de finska skattemyndigheterna honom skatteavdrag för det bidrag han betalade till det tyska systemet. Under processen har kommissionen stött Danner och har även hänvisat till sitt meddelande om pensioner. Domen i det här fallet kan väntas nästa år.
Förra månaden, ett annat fall, hänvisade en svensk domstol ett fall till EG-domstolen som rörde avdrag för bidrag som betalats till en utländsk pensionsförsäkring av en fast boende invånare i Sverige och det betyder att kommissionens juridiska analys kommer att sättas på prov två gånger under den närmaste framtiden. Pronk betonade vidare att kommissionen måste hålla sitt löfte att vidta åtgärder mot medlemsstater som bryter mot fördragsfriheterna och jag skulle gärna vilja försäkra Pronk, och även andra ledamöter som tagit upp detta, att kommissionen för en aktiv dialog med medlemsstaterna. Kommissionen har formellt bett medlemsstaterna om information om deras nationella regler och undersöker just nu de svar som inkommit och jag kan försäkra parlamentets ledamöter om att kommissionen om det behövs skall inleda förfaranden mot medlemsstaterna. Såsom kommissionen angivit i sitt meddelande om skattepolitik i maj i år så är en proaktiv strategi för domstolsförfaranden en viktig del av åtgärderna för framsteg i skattefrågorna.
Herr talman! Allt sammantaget verkar det med parlamentets och rådets stöd uppstå en viss dynamik i fråga om beskattning av pensioner. Avslutningsvis skulle jag vilja säga: låt oss försöka hålla fast vid det samarbetet och i det sammanhanget antar jag gärna Van den Burgs erbjudande om vidare förhandlingar.
Jag skulle än en gång vilja tacka ledamöterna så hjärtligt för deras utmärkta arbete och för stödet till kommissionen och slutligen får jag kanske till Karas säga att kommissionen också sörjer att det skett så få framsteg med arbetet på det direktiv som kommissionen föreslagit om pensionsfonder.
De senaste sex månaderna under det här ordförandeskapet som nu nästan är över har det hänt mycket litet på det området. Det har skickats runt ett rundbrev, ett formulär med frågor till medlemsstaterna. De frågorna har mottagits, det har arbetats på dem men där slutar det egentligen också. Jag tror mig veta att det spanska ordförandeskapet har för avsikt att lägga ner mer kraft på det. Karas, och även andra ledamöter tror jag, kommer att hålla med kommissionen om att sådana framsteg verkligen behövs och att de är brådskande på grund av den demografiska tidsinställda bomb som vi står inför och jag behöver inte förklara det närmare, alla känner till det ämnet.
Herr talman, När det gäller den här frågan om beskattning av pensioner så vill jag alltså än en gång tacka parlamentet så hjärtligt och även alla talare för deras stöd till kommissionens förslag och jag hoppas att vi på det sätt som angivits kan gå vidare så snabbt som möjligt.

Talmannen
Tack så mycket, herr Bolkestein.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 10.00.

Finansiella säkerhetsordningar
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande (A5-0417/2001) av Pérez Royo för utskottet för ekonomi och valutafrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om finansiella säkerhetsordningar (KOM(2001) 168 - C5-0131/2001 - 2001/0086(COD)).

Pérez Royo
. (ES) Herr talman! I kommissionens förslag om finansiella säkerhetsordningar fastställs den europeiska lagstiftningsramen för denna typ av ordningar och det förslaget är av grundläggande vikt för att den finansiella marknaden på europeisk nivå skall fungera. Detta förslag är en grundläggande faktor i paketet med lagstiftningsåtgärder som inriktas på detta mål.
De huvudsakliga målen med förslaget är - mycket kortfattat - att se till att det finns effektiva ordningar som är så enkla att tillämpa som möjligt för såväl pantsättning som för äganderättsöverföring, inbegripet återköpsavtal, så kallade " repor" . För att genomföra detta är det nödvändigt att införa vissa ändringar i flera medlemsstaters rättsliga ordningar, främst när det gäller bestämmelser om pantsättning och även inom konkurslagstiftning och konkursförfaranden. Det handlar kort sagt om att inrätta en stabil och effektiv rättsordning för begränsning av kreditrisker och på så sätt ge ökad stabilitet åt de europeiska finansiella marknaderna och få dem att fungera bättre.
Ur Europaparlamentets synpunkt är den största tvistefrågan i förslaget direktivets tillämpningsområde. Det ursprungliga förslaget handlade om att begränsa direktivets tillämpningsområde till att gälla finansiella institut och de riktigt stora finansföretagen, det vill säga stora kommersiella och industriella företag eller tjänsteföretag, alltså juridiska personer, vilka alla måste ha över 100 miljoner euro i kapitalbas eller över en miljard i bruttotillgångar.
Detta förslag innehöll två nackdelar ur Europaparlamentets, eller åtminstone ur föredragandens synpunkt. För det första när det gäller begränsningen av direktivets tillämpningsområde, eftersom detta skulle leda till att de flesta företag som inte är finansiella företag i strikt mening, inte bara de små och medelstora företagen, utan till och med de stora företag som inte når upp till de mycket höga tröskelvärden jag tog upp tidigare, hamnar utanför.
För det andra orsakar fastställandet av tröskelvärden problem när det gäller att se över och uppdatera dessa. I förslaget till direktiv löstes detta problem tekniskt med hjälp av en delegering av befogenheter till kommissionen för att kommissionen skall kunna genomföra en översyn. Den skall då biträdas av värdepapperskommittén, den så kallade " Lamfalussy-kommittén" . Detta handlar om en delegering av lagstiftning, av befogenheter, som parlamentet omöjligt kan godta, åtminstone inte i sin helhet, vilket är ett välkänt faktum, det är nämligen inte första gången vi tar upp Lamfalussy-kommittén på det här området och även på andra, med kommissionär Bolkestein.
Det ändringsförslag som parlamentet vill införa på det här området handlar huvudsakligen om följande: att avskaffa tröskelvärdet och i stället kräva att juridiska personer endast skall få ingå en säkerhetsordning där den andra parten, som vanligen är säkerhetstagaren, är ett finansiellt institut. Fördelen med detta är att man kan lösa båda de problem jag nämnde samtidigt, det vill säga problemet med att de företag som inte är så stora utesluts och problemet med delegering av befogenheter - eller rättare sagt Lamfalussy-kommitténs befogenheter, för att vi skall vara på det klara vad vi talar om.
Förutom detta ändringsförslag, som i sin tur leder till flera andra, finns det andra som handlar om ingående av avtal och medel för att bevisa anskaffning av finansiella säkerheter, reglering av förfoganderätt i fall av pantsättning och om andra frågor som jag inte kommer att ta upp här.
Avslutningsvis, herr talman, vill jag betona - och detta är mycket viktigt - att jag ända sedan början har strävat efter att arbeta i nära kontakt med kommissionen och med det belgiska ordförandeskapet och jag tackar dem uppriktigt för deras hjälp. Målet var att nå enighet för att kunna anta förslaget till direktiv i första behandlingen, eller åtminstone för att den andra behandlingen endast skulle bli en formalitet.
Vi arbetade mot detta mål eftersom de flesta aktörer, såväl medlemsstaterna som de industriella aktörerna, var överens om att detta är ett viktigt förslag och att det var nödvändigt att nå ett grundläggande samförstånd, förutom när det gällde vissa punkter, om detta förslag. Det såg ut som om vi skulle lyckas och att rådets arbetsgrupp hade kommit fram till ett avtal som samtidigt tillfredsställde parlamentets grundläggande krav. I sista stund sprack förhandlingarna om det slutliga avtalet i rådets arbetsgrupp och i morgon antas eventuellt ett annorlunda avtal i Ekofin, vilket innefattar andra punkter som parlamentet inte har haft tillfälle att överväga tillräckligt ingående.
Jag är därför rädd för att den föresats jag nämnde tidigare, att bespara oss andra behandlingen, eller åtminstone begränsa den till en formalitet, inte kommer att kunna infrias, och vi blir tvungna att arbeta vidare på detta direktiv från och med nästa månad. Inför morgondagens omröstning ber jag att ni röstar för de ändringsförslag som antogs i parlamentets utskott för ekonomi och valutafrågor med någon mindre ändring, och att ni röstar emot ett ändringsförslag som har införts i sista stund, eftersom rådet, det vill säga medlemsstaterna inte har kunnat enas, vilket även lett till att den enighet som fanns i parlamentets utskott för ekonomi och valutafrågor har spruckit.

Lehne
Herr talman, mina damer och herrar! Låt mig göra en inledande kommentar. Detta är ytterligare ett exempel på att en viktig lagstiftning normalt behandlas strax före midnatt här i kammaren medan vi under dagtid delvis befattar oss med mer eller mindre meningslösa resolutioner om ett toppmöte någonstans, som mestadels inte får fram några resultat i tid. Jag skulle önska att vi i fortsättningen kunde avhandla viktig lagstiftning vid lämpliga tidpunkter inom plenarveckan.
I övrigt vill jag på utskottets för rättsliga frågor vägnar tacka föredraganden för ett mycket balanserat betänkande. Betänkandet, eller kommissionens förslag om man så vill, är en följd av direktivet om betalningssystem som gick igenom 1998. Jag var då föredragande av direktivet i utskottet för rättsliga frågor - som då fortfarande var ansvarigt utskott - och kan bara säga att de problem vi då hade och som nu också har lösts, i grund och botten var desamma som de problem vi ser i dag.
Vi måste helt enkelt se till att det finns en förnuftig balans mellan intresset att hålla sådana system för kreditsäkerhet stabila och andra självklara intressen som också måste beaktas, som exempelvis fordringsägare i konkursförfaranden, och vi måste se till att det finns en rättvis balans mellan dessa.
Det kan inte råda något tvivel om att detta inte enbart handlar om att skydda finanssystemen, utan att det även måste finnas garantier för att andra som berörs av regelverket inte missgynnas på ett otillbörligt sätt. Jag anser att man härmed har funnit en rättvis balans, och detta är en helt avgörande aspekt.
En annan aspekt, som också togs upp av föredraganden och som hade betydelse även för utskottet för rättsliga frågor, är det faktum att gränserna med avseende på privilegier är relativt - låt mig säga generöst - dragna. Vi ansåg att man faktiskt antingen skulle låta detta gälla även medelstora företag eller att man faktiskt skulle begränsa detta till banker och direkta aktörer på finansmarknaderna. Jag anser att utskottet för ekonomi och valutafrågor har kommit fram till ett bra resultat, och med tanke på den sena timmen skall jag runda av mitt inlägg. Jag kan på utskottets för rättsliga frågor vägnar säga att vi är införstådda med och stöder det som föredraganden har lagt fram.

Karas
Herr talman! Detta går ju snabbare än någon av oss trodde. Låt mig först framföra en hälsning från vår kollega Villiers. Hon har i avslutningen till en omröstning i den konservativa delegationen i vår partigrupp utsetts till ställföreträdande delegationsledare, till vilket jag gratulerar henne hjärtligt. Mycket har ju redan sagts. Jag skall bara komplettera med ett par saker.
För det första: Talarna i denna och föregående punkt på föredragningslistan har ett stort mål. Vi vill satsa allt för att handlingsplanen för finansiella tjänster skall kunna fastslås och förverkligas på ett snabbt, kvalitativt högvärdigt sätt inom ramen för tidsplanen. Direktivet är en del av handlingsplanen för finansiella tjänster, och vi hoppas att rådet åtminstone i denna fråga, till skillnad från i andra fall, skall följa kommissionens och parlamentets förarbete och så snabbt som möjligt komma med ett eget ställningstagande.
Föregående talare, Klaus-Heiner Lehne, har redan pekat på att den första milstolpen i finanspolitiken på europeisk nivå sattes genom direktivet från 1998 om effekten av avräkningar. Hittills är detta den enda lagstiftning som reglerar den gränsöverskridande säkerheten i samband med finansiella transaktioner. Vi behöver enhetliga regler för att skapa en effektiv inre marknad för detta. Vi måste komma till rätta med osäkerheten kring vilka lagar som gäller vid gränsöverskridande transaktioner av värdepapper som överlåts via girering. Vi måste komma till rätta med de höjda administrativa kostnader som står i motsats till en kostnadseffektiv och integrerad EU-marknad. Vi måste komma till rätta med den rättsliga osäkerhet som är följden av 15 olika rättssystem, eftersom dessa olika rättssystem medför risken att man i stället använder sig av säkerheten utomlands. Vi måste komma till rätta med de olika lagstiftningarna med avseende på insolvens. Det finns därför ett behov av enhetliga minimiregler.
Direktivet är det enda sättet att nå dessa mål. Därför välkomnar utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden direktivet och stöder föredragandens och Lehnes betänkande. Ett stort tack! Vi hoppas att parlamentets betänkande och kommissionens förslag snabbt skall kunna bli verklighet och börja tillämpas inom kort.

Bolkestein
. (EN) Herr talman! Jag vill börja med att verkligen tacka er föredragande, Pérez Royo, och ledamöterna i utskottet för ekonomi och valutafrågor för deras utmärkta arbete och mycket konstruktiva förhållningssätt till förslaget till direktiv om finansiella säkerhetsordningar. Detta förslag, som Karas betonade alldeles nyss, prioriteras i kommissionens handlingsplan för finansiella tjänster, och det är en viktig del för att kunna genomföra handlingsplanen för en integrerad värdepappersmarknad i Europeiska unionen senast 2003, och hela handlingsplanen senast 2005.
Med tanke på att de resterande återköpsavtalen (s.k. " repor" ) bara på den europeiska marknaden överstiger 1,8 miljarder euro, är de förväntade vinsterna oerhört stora. Dessa avtal kommer - när direktivet tillämpas i medlemsstaterna - styras genom ett rättsligt system, i stället för genom 15 olika system. En sådan alleuropeisk rättslig ram för tillämpningen av finansiella säkerhetsordningar kommer att bidra till de europeiska finansiella marknadernas bredare integration och kostnadseffektivitet, genom att främja företag som driver verksamhet över gränserna och genom att man skapar en konkurrenskraftigare europeisk finansiell marknad.
Jag tar nu upp de framlagda ändringsförslagen. Kommissionen stöder rent allmänt alla ändringsförslag, utom ändringsförslagen 16 och 21, som handlar om ordningar med kompletterande säkerheter respektive begränsning av räckvidden. Vi stöder fullständigt ändringsförslagen 1, 2, 18 och 19 i deras nuvarande lydelse. Vi kan dessutom - och enligt vissa omformuleringar som vi inte tror kommer att innebära några svårigheter för parlamentet - kan vi också godta i huvudsak ändringsförslagen 3-15, 17 och 20. Men vi kanske behöver en viss flexibilitet för att nå en slutlig överenskommelse.
Genom att stödja ändringsförslag 1, överger vi inte skyddet av kreditrelaterade kompletterande säkerheter. Kommissionen kan dock inte godta ändringsförslag 16, genom vilket man skyddar kompletterande säkerheter med kreditrisk enligt direktivet, och vi anser inte heller att rådet kan göra det. Det är emellertid möjligt - i enlighet med ändringsförslag 1 - att skydda denna typ av säkerhetsordningar genom nationell lagstiftning.
För att uttrycka sig tydligare, kan inte ändringsförslag 16 godtas av kommissionen därför att det allvarligt kan strida mot insolvenslagstiftningen, som i allmänhet inte främjar en förbättring av en borgenärs ställning som ett resultat av en insolvensrelaterad händelse, eller åtminstone i ett sammanhang där kreditvärdigheten håller på att försämras.
Kommissionen kan inte godta ändringsförslag 21, eftersom kommissionen vill att så många icke-finansiella företag som möjligt vinner på detta direktiv. Dessa företag använder redan denna teknik på marknaden.
Sammanfattningsvis vill jag återigen tacka parlamentsledamöterna för deras fullödiga samarbete. Jag känner också till det som hänt i dag i Coreper, som föredraganden, Pérez Royo, nämnde. I morgon, som han sade, kommer det att hållas ett sammanträde i rådet (ekonomiska och finansiella frågor), där jag själv kommer att närvara. Jag vet inte vad denna diskussion kommer att leda fram till. Jag beklagar av förståeliga skäl att det behövs en andra behandling, men det är inget som jag kan göra något åt. Kommissionen är i händerna på rådet, å ena sidan, och parlamentet, å andra sidan.
Till sist: Jag vill säga till Lehne att jag helt håller med honom om valet av tidpunkt för denna diskussion. Det är en oerhört viktig diskussion och trots det äger den rum nästan kl. 23.00., och allmänhetens intresse är mycket litet. Jag försäkrar er, herr talman, att jag skulle ha varit mycket glad om diskussionen hade kunnat äga rum tidigare i dag. Jag är säker på att de närvarande ledamöterna också hade varit det.

Talmannen
Trots den sena tidpunkten och att det inte finns särskilt många parlamentsledamöter här, har debatten haft en hög nivå, och som talman för detta sammanträde är jag mycket nöjd med att ha kunnat delta vid den här tidpunkten och i den sista nattliga debatten i Strasbourg för år 2001. Vi tackar er å parlamentets vägnar.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 10.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 22.55.)

Utdelning av Sacharovpriset 2001
Talmannen
Kära Nurit Peled-Elhanan, käre Izzat Ghazzawi, käre Dom Zacarias Kamwenho! Det är en stor glädje för Europaparlamentet att välkomna er i denna församling för att ge er Sacharovpriset för tankefrihet. När jag välkomnar er vill jag samtidigt välkomna de personer, framför allt era familjemedlemmar, som har kunnat följa med er.
Sedan 1988 har Europaparlamentet varje år delat ut Sacharovpriset för att hedra personer eller organisationer som har satt sin prägel på kampen för mänskliga fri- och rättigheter i sina egna länder. I centrum för deras agerande finns en mycket stark övertygelse: rätten att få leva där varje människas värdighet respekteras, oavsett hennes etniska ursprung, kön eller övertygelse.
I år har Europaparlamentet beslutat att för första gången ge Sacharovpriset till tre personer. Det är ett exceptionellt beslut som motsvarar exceptionella omständigheter.
Kära Nurit Peled-Elhanan! Ni kommer från Israel och har personligen lidit mycket. En dag skrev ni: " För att få slut på kriget måste man förstå att blodet har samma färg för alla och att varje barns död är hela världens död."
När er 13-åriga dotter Smadar dödades i ett palestinskt självmordsattentat ville ni inte svara det avskyvärda med hat. Ni valde att kritisera, jag citerar er: " en närsynt politik som vägrar att erkänna den andres rättigheter och som underblåser hat och konflikter." Vem av oss skulle kunna påstå att vi skulle ha ett sådant mod och en sådan värdighet inför den värsta av orättvisor - att förlora sitt eget barn? Vem av oss känner sig inte djupt inom sig själv berörd av denna klarsynthet och denna styrka, som har gjort er till en symbol för alla dem bland det israeliska folket som kämpar för en fred som tar hänsyn till båda folkens önskningar, det israeliska folket och det palestinska folket?
Genom att ge er Sacharovpriset vill vi visa hur angelägna vi är om att stödja alla dem som med sina dagliga handlingar oförtröttligt verkar för att folken skall närma sig varandra - i ett så pass svårt historiskt sammanhang och trots trycket från händelseutvecklingen.
Käre Izzat Ghazzawi! Ni kommer från palestinsk mark och har också lidigt mycket. I ett av de brev som ni skrev i fängelset vänder ni er till en israelisk vän, en poet som nyligen hade dött, Ya'ir Horowitz, och försöker återuppta en dialog som döden hade avbrutit, genom att teckna konturerna av den fredsdröm ni båda delade, i hopp om att kunna stå emot det missmod som hängde som ett hot över er eftersom denna fredsdröm blev alltmer avlägsen med årens lopp.
Ni har outtröttligt strävat efter fred och gynnat en dialog mellan det israeliska och det palestinska folket. Outtröttligt - trots fängelsevistelsen, trots censuren och, framför allt, trots den oersättliga förlusten av Ramy, er 16-årige son som dödades av den israeliska armén när han hjälpte en sårad vän på deras skolgård. Ni har med bestämdhet fullföljt denna dialog i era skrifter, i era kurser vid universitetet i Birzeit, i er drivande roll inom den palestinska författarorganisationen, där ni är ordförande, i era kontakter med israeliska författare och i gemensamma publikationer. Ni har ägnat er åt att konkretisera målet om tolerans och ömsesidig förståelse mellan kulturerna, religionerna och folken i hela regionen.
Kära Nurit Peled-Elhanan, käre Izzat Ghazzawi! Genom att hedra er gemensamt vill Europaparlamentet bidra till att hjälpa fredens öde på traven mot krigets påtaglighet, manifestera toleransens och förståelsens styrka och upprätthålla hoppet.
Käre Dom Kamwenho! Ert land har varit i krig i 25 år. Två generationer angolaner vet inte vad ordet fred innebär, och summeringen av detta ändlösa krig är graverande: en miljon döda, nära fyra miljoner fördrivna människor, hundratusentals föräldralösa barn, krigsinvalider, en undernärd befolkning - vilket innebär att ett barn av fem dör före fem års ålder - en förväntad livslängd som ligger under 45 år, ett land där miljoner truppminor ligger nedgrävda, extrem fattigdom - trots naturresurserna, som tyvärr huvudsakligen tjänar till att underblåsa kriget.
Europaparlamentet har alltid engagerat sig för att främja en politisk lösning på konflikten i Angola och vi har regelbundet betonat att alla inblandade parter omedelbart måste inleda en övergripande dialog som kan leda till varaktig fred, som garanterar att de mänskliga rättigheterna främjas och skyddas. Parlamentet har många gånger välkomnat kyrkornas och det civila samhällets insatser i den riktningen. Som ärkebiskop i Lubango, ordförande i Angolas och Sao Tomés katolska episkopalkonferens och ordförande i den ekumeniska kommittén för fred i Angola har ni gjort er till talesman för grundläggande rättigheter och fred. Därigenom symboliserar ni det angolanska folkets hopp och förkroppsligar dess önskan om fred, frihet och rättvisa.
Vi vill hedra er väg - den väg som en man har gått, hans ekumenik, hans beslutsamhet och styrkan i hans röst. Vi vill också hedra talesmannen för önskningarna hos alla dem i det angolanska civila samhället som arbetar för dialog och försoning.
Av alla dessa skäl, käre Dom Kamwenho, tilldelar vi er i dag Sacharovpriset för tankefrihet.
Jag skulle vilja avsluta genom att hedra minnet av alla dem som har fallit offer - barn, kvinnor, män - för konflikterna i Israel, Palestina och Angola. Vårt stöd till de fredsivrare som de tre mottagarna av 2001 års Sacharovpris är, vittnar om våra starka känslor för deras tragiska öde och vårt gemensamma förkastande av alla former av våld.
(Livliga applåder)

Nurit PELED-ELHANAN
. (FR) Fru talman, ledamöter av parlamentet, kära Luisa, min kära familj, kära fru Sartaoui! Jag skulle vilja tillägna mina ord minnet av min far och hans palestinske vän, Dr Issam Sartaoui, som tillsammans drömde om fred för 30 år sedan.
Men jag är skyldig, jag känner att jag är skyldig att tillägna mina ord de barn som dödades i går av den israeliska armén, endast för att de föddes som palestinier.
Det är en stor ära att få vara tillsammans med er i dag som mottagare av Sacharovpriset. Jag vet mycket väl att man vid ett sådant tillfälle bör tala om hopp och mänskliga egenskaper som kan föra oss till en seger för medkänslan och brödraskap mellan människor. Förlåt mig för att jag knappt kommer att tala om detta här.
I mitt land, som är Jerusalem, dör hoppet och mänskligheten. Israel är på väg att bli en barnkyrkogård, och den växer för var dag som går, liksom ett underjordiskt kungarike som sträcker ut sig under våra steg och ödelägger allting runtomkring. Det är det kungarike där min dotter bor vid sidan av sin palestinske mördare, vars blod som blandats med hennes breder ut sig över Jerusalems stenar, som för länge sedan slutade att beröras av blod. De vilar där med oräkneliga barn och de är alla besvikna. Min dotters mördare är besviken, eftersom hans dödliga självmordsdåd inte förändrade något. Det gjorde inte slut på den israeliska ockupationen, det förde honom inte till paradiset och de som lovade honom att hans handling skulle ha en mening och ett värde fortsätter som om han aldrig hade existerat. Min lilla dotter är besviken eftersom hon trodde, i likhet med hennes tusentals nya små bröder och systrar, att hennes liv var i säkerhet, att hennes föräldrar skyddade henne från det onda och att ingenting kan hända söta små flickor som går över gatan i sin stad på väg till en danslektion. Och alla de barn som finns vid deras sida är besvikna, eftersom världen inte slår av på takten, som om deras blod aldrig hade utgjutits.
I mitt land, i Jerusalem, har de män som säger sig vara våra ledare tillåtit döden att härska. Inte desto mindre verkar dessa herrar kunna leva i fred när behovet gör sig gällande. Fredagen den 1 december fick vi veta, genom ledaren i det sörjande Jerusalems lokaltidning, att lugn hade rått i staden Jeriko sedan två månader tillbaka. Inga israeliska soldater, inga palestinska poliser, inga skott.
Tro inte att amerikanerna hade lyckats övertyga Sharon om att sluta skicka unga israeliska 18-åringar för att döda oskyldiga palestinier, eller att de hade lyckats övertyga palestinierna om att sluta spränga sig själva tillsammans med oskyldiga israeliska offer. Inte alls. I Jeriko är det lugnt för att de israeliska och de palestinska ledarna tillsammans hade beslutat att åter öppna kasinot ...
När jag läste den artikeln kunde jag inte hindra mig från att tänka att min dotter inte ens är värd en roulettemark. Nästan 200 barn som dödats sedan intifadan inleddes, denna ändlösa massaker, är mindre värda än roulettemarker. Och ändå var jag inte särskilt förvånad, eftersom jag alltid har vetat att vårt krig inte är det israeliska folkets krig mot det palestinska folket, utan ett krig som förs mot folket av dem som förstör liv och som säger sig vara statschefer, på den ena sidan såväl som på den andra.
Dessa förslagna politiker använder sig av Gud, nationens välgång, frihet och demokrati och t.o.m. vår sorg som politiska redskap, och våra barn som små figurer i deras hasardspel: " ni har tagit ner tio av de mina, jag kommer att ta ner 300 av era, och då är vi kvitt till nästa gång."
Allt detta är inte nytt i människans historia. Ledare har alltid använt sig av Gud och andra heliga värden, som heder och mod, för att rättfärdiga sina megalomaniska ambitioner. Och den enda röst som genom hela historien har höjts för att utsätta dem för obehag och för att göra motstånd har alltid varit mödrarnas röst, rösten från dem som födde det hebreiska folket, de som inte lydde Faraos order att döda de små pojkarna vid deras födelse, Rachels röst, vår bibliska moder som grät över sina barn och som vägrade låta sig tröstas, rösten från Trojas kvinnor, Argentinas mödrar, Irlands, Israels och Palestinas mödrar. Rösten från dem som ger liv och som kämpar för att bevara det. Den enda röst som finns kvar efter våldet och som verkligen förstår innebörden av alltings syfte.
Endast en moder förstår att ett barns död, oavsett om det är ett serbiskt eller albanskt barn, irakiskt eller afghanskt, judiskt eller palestinskt barn, är hela världens, dess förflutnas och dess framtids död. När Luisa talade om för mig att jag hade tilldelats Sacharovpriset sade jag till henne att jag inte förtjänade det, eftersom jag aldrig har räddat ett barn, inte ens mitt eget. Men sedan tänkte jag att priset inte tilldelades mig som person, utan den röst som jag har fått av döden och som överskrider nationalitet, religion och även tiden. Den röst som politiker och generaler gör sitt yttersta för att kväva, så länge det har funnits män och de har krigat mot varandra.
Man har ofta frågat mig om jag inte känner ett behov av att hämnas min dotters död, eftersom hon dödades enbart för att hon var född israeliska, av en ung man som berövats allt hopp, så till den grad att han dödade och dödade sig själv endast för att han var palestinier. Som svar citerar jag alltid den store hebreiske poeten Bialiks vers: " Satan har ännu inte skapat dem som skulle hämnas ett litet barns blod." Och det är inte för att Satan inte kan göra det, utan för att det efter ett barns död inte finns mer hämnd, ingen mer död, inget mer liv. Den enda känsla som finns kvar, den enda önskan och det enda behovet, som för alltid kommer att vara ouppfyllt, är att skydda barnet. De mödrar som har förlorat sina barn kan tala om för er att deras armar värker av det ständiga behovet av att omfamna barnet och skydda det från det onda. Ingen mor skulle någonsin drömma om att trösta sig genom att döda någon annans barn.
Om vi inte vill att hela vår planet skall bli ett kungarike av döda barn måste vi höja våra mödraröster så att alla andra röster tiger still. Vi måste åter lyssna till Guds röst som sade: " Lägg inte hand på barnet" , i annat fall kommer det snart inte att finnas mer att säga, inget mer att höra, förutom ett oupphörligt skrik av sorg. Jag ber er, mina damer och herrar, att lyssna till de röster som stiger upp från de dödade barnens underjordiska kungarike. Det är där den verkliga rättvisan finns i dag, det är där den verkliga mångkulturalismen råder, det är där man vet att det inte finns någon skillnad i blod eller hud, eller identitetshandlingar eller flaggor. Lyssna till de döda barnens skrik och hjälp mödrarna att rädda de barn som lever.
(Ihållande livliga applåder)

Ghazzawi
. (EN) Fru talman, ärade ledamöter av Europaparlamentet, mina damer och herrar, kära vänner! Det är med stor sinnesrörelse och upprymdhet jag i dag mottar detta erkännande. Detta pris är en troshandling när det rör världens förmåga att främja en varaktig dialog om tolerans och förståelse. Det gjorde mitt engagemang för en vackrare framtid för konflikten i vår region starkare och ihärdigare än någonsin.
Det finns så många händelser som jag skulle vilja berätta om, men den tid som jag har fått till mitt förfogande är begränsad. Under nästan tre år i fängelse, skrev jag en bok med titeln " Letters Underway" , och under de dystraste ögonblicken ställde jag följande fråga till mig själv: skulle det vara möjligt för mig att i min bok tala till en israelisk karaktär som är en konstnär, en fader, en verklig medmänniska, en man eller en kvinna som skulle utplåna bilden av en soldat som vaktar min ensamcell? Eftersom svaret var jakande, fortsatte jag med mitt skrivande. När jag hade släppts från fängelset deltog jag i en författarsammankomst i Oslo, där några intellektuella från båda sidor träffades för att diskutera hur de kunde bidra till freden. Under tio dagar av uppgångar och nedgångar, talade israelerna mycket om den historiska smärta som drabbat den judiska nationen och det judiska folket. Palestinierna talade om sitt dagliga lidande under ockupationen.
Men till sist, efter tio dagar, kunde vi förstå varandras behov. Jag kunde inte glömma en kommentar av en israelisk författare. Under denna sammankomst, på den tionde dagen, sade han: " Jag har alltid trott att människan är ond ... jag är inte så säker på det längre" . Samma år, 1993, dödades min son i sin skola av en soldats kulor. Händelsen förändrade min syn på allting, men jag vet att en god människa är en levande människa.
Lidandet, om vi bestämmer oss för det, kan användas som en kraft för att hela, i stället för att vara en grund till en blind kamp i hämndens och hatets tecken. Principen om ett öga för ett öga gör hela världen blind. Jag visste hur jag skulle använda underdriften som ett kompromissmedel i min litteratur.
Det är emellertid så att striden i en människas hjärta är den ädlaste formen av kamp. Det är tråkigt att denna strid utkämpas mellan nationer och kulturer. I händerna på krigets och illviljans herrar, kommer det att bli en blodig historia fylld av fasa. Om de får styra kommer vi att godta idén att vår värld antingen är ond eller galen. Men de som har läst historia på ett tolerant sätt, förstår att det som krävs är ett ömsesidigt moraliskt engagemang i förhållande till existensvillkoren och människans skyldighet att betrakta livet som den enda gåvan av värde.
Alla former av abnormiteter har ingen ras, religion eller särskild hemvist. Det är endast civilisationen som har sin egen religion, tro och hemvist. Skälet till detta är att det inte har funnits någon unik civilisation som skapats på egen hand: Under historiens lopp har civilisationerna lånat från varandra och fungerat bäst när de lyckats dela sina förtjänster och värderingar.
Den senaste tidens rädsla för en strid mellan kulturer är inte grundlös. Det finns en häpnadsväckande obalans mellan rika och fattiga, och det finns många orättvisor som hotar själva principen om tolerans i världen.
Ändå är vår vilja till dialog mellan kulturer som störst just nu, eftersom vi måste gå till botten med skräcken. I egenskap av författare som bor i ett exceptionellt problemfyllt område, måste jag se på denna fråga om mellankulturella samtal som en lockande och upphetsande historia. Vad som än händer i vår region, så kommer det att påverka hela världen.
Detta beror inte på att vi är världens mittpunkt. Det beror på att de andliga rötterna har sitt ursprung här, och att deras kraft påverkar oss alla. Både lockelse och upphetsning härrör från detta oerhörda förflutna.
Det är nu hög tid att betrakta detta oerhörda, andliga förflutna som en del av en mänsklig kultur. Det är viktigt att se det som en del av en mänsklig kultur och inte en gudomlig begäran om ett heligt land som förtär sina avkomlingar. Människan är helig. Ingenting annat är heligt om människan förödmjukas och berövas sina rättigheter att få leva ett värdigt liv.
Det finns inga skäl till en detaljerad karta, om det mänskliga hjärtat krossas hos oss i brytningen mellan hopp och förtvivlan. Vi är trötta på illusionen om seger. Ingen nation kan besegras om den kämpar för att livet är ett värde i sig självt. Vår isolering och oro har inget motstycke, men vår framtidstro är också stor. Vi kommer alltid att behöva ert stöd för en hållbar fredsprocess, och ett stöd för de fredsläger som tände ljusen för alla dem som förlorat sina liv i den okunniga kampen.
Jag tackar er återigen - från djupet av mitt hjärta - för att ni, tillsammans med mina partner, tilldelat mig detta ansedda pris; men jag vill också uttrycka den oro jag känner för Palestinas och Israels framtid, och min beundran för alla de män och kvinnor som finns där, som har en dröm och en vision.
(Ledamöterna gav talaren stående ovationer.)

Don Zacarias Kamuenho
Fru talman, mina damer och herrar, kära vänner! Där solen är brännande het och horisonten är som allra bredast, där bor jag. Där jorden är som rikast och folket är som minst ambitiöst, där skogen inte har något slut och inte heller förhoppningarna, det är där jag bor. Därifrån kommer jag med hälsningar till er, fru talman för Europaparlamentet, fru Nicole Fontaine. Därifrån kommer jag med vänskapliga hälsningar till er, ärade ledamöter av detta ädla parlament. Jag kommer med broderliga hälsningar till Nurit Peled-Elhanan och till Izzat Ghazzawi, de två jag delar detta pris med. Från det land som heter Angola kommer jag med hälsningar till de ärade inbjudna gästerna till denna kammare. Vi får inte heller glömma massmedia, den skrivna, talade och filmade, som gör de fem kontinenterna till en enda stor ort av alla människorna. Slutligen kommer jag, och det är med detta jag borde ha börjat, från Angola med hälsningar till denna historiska stad Strasbourg som hyser Europaparlamentet, en stad som jag lärde känna när jag fortfarande var ung, lockad inte bara av dess kulturella klimat utan framför allt av minnet av de många elsassare som tillsammans med portugisiska missionärer predikade evangeliet i vårt land. Till alla er, mina damer och herrar, kommer jag helt enkelt från Angola med en stor kram.
Fru talman Nicole Fontaine, ärade ledamöter av Europaparlamentet, herr José Ribeiro e Castro, det sällskap som följer mig där jag vill framhålla vice kulturministern och Angolas ambassadör, Europaparlamentets talman, i ert vänliga brev där ni officiellt meddelade den hedersbetygelse som föll på min ringa person och där ni gratulerade mig, sade ni att freden alltid har funnits i ert medvetande bland era främsta mål och att ni rördes av mitt ekumeniska arbete. Faktum är att biskopskonferensen i Angola och São Tomé, som jag leder i fyra år, skrev i sitt herdabrev från mars 200 att " vi kan inte sprida evangeliets budskap utan att arbeta för fred" . Och den Mellankyrkliga kommittén för fred i Angola, som också konstituerades förra året, försöker vara de troendes röst i den avgörande fredsfrågan.
I ett brev av den 11 januari 2001, önskade mig hans excellens, Republikens president, ingenjör José Eduardo dos Santos, i ett svar på mitt julmeddelande, fullständig framgång i det pastorsarbete jag bedriver för fred och för den angolanska befolkningens lycka. Och dagen efter offentliggörandet av Sacharovprisets vinnare hördes en kör av gratulationer från alla håll och alla social skikt, även från republikens president och från Jonas Savimbi, denna kör framhävde den enande funktionen hos priset, Europa, Mellanöstern, Afrika, liksom dess egenskap att stimulera strävan efter fred. Tyvärr har det de senaste dagarna inte saknats händelser och uttryck i pristagarnas länder, och särskilt i mitt, som mänskligt talat skulle kunna tömma priset på det innehåll som Europeiska unionens ledamöter har gett det. Men vårt sjätte sinne säger oss att det inte är så. Sacharovprisets budskap 2001 är säkrat, och jag säger att det är mycket som inte kommer att bli som tidigare.
Jag trodde och därför talade jag. Det är omöjligt att inte tala i den dramatiska situation vi har i Angola. Våra liv sida vid sida med ett enkelt och lidande folk ger oss möjlighet att tala i deras namn, dels för att ge ett erkännande till regeringens ansträngningar, dels i att sträva efter de förbättringar som själva befolkningen kräver. Jag sade för några dagar sedan att under de 14 år av krig mot kolonialismen var det ett år, 1973, då det skedde en ekonomisk tillväxt som aldrig uppnåtts tidigare, när det gäller de 25 år av inbördeskrig har vi bara kunnat notera nedgångar som ökar för varje dag, framför allt från och med 1998. Hunger, klädbrist och sjukdomar har skapat bilder som, om de filmades och projekterades på krigsherrarnas dukar, kanske skulle göra att de låg sömnlösa den natten och började tänka på Angola. Undernäringen i vissa provinsen når en nivå på 47 procent, vilket visas i FN:s vädjan om humanitär hjälp nyligen.
Orsaker: Det finns flera orsaker till kriget i Angola. Om vi tittar på det skyddshelgon som förde oss hit till Strasbourg, i dag den 12 december, mellan den 10:e, dagen för den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna, och den 14, dagen för helgonets död, ser jag att jag kan koncentrera mig på en av dess orsaker: intoleransen. Det var ingen slump att FN förklarade år 1995 som FN-året för tolerans. Vi bär fortfarande med oss och kan fortfarande höra ljudet av påven Johannes Paulus II:s ord på världsfredsdagen det året, liksom Doktor Frederico Mayor Zaragozas ord, dåvarande Unesco-ordföranden, när de sade, och jag citerar: " Mänskligheten måste viga sig åt freden, bevara den, återställa den och återuppbygga den genom att skapa utrymme för dialog, samråd och förlikning. Aldrig mera våld!"
Att tala om tolerans i mitt land har varit mycket svårt eftersom intoleransens rätter går mycket djupt då den är förankrade i den politiska polariseringen mellan de två största partierna: MPLA och UNITA. I detta klimat ses talet om tolerans som förräderi mot dessa två största partier, och som en krigsironi, eller som en tillbakasträvande reaktion ser man sig som självständiga personer. Att i detta klimat tala om förändringar skulle betyda att tala om en alternering vid makten med rivalen, men för oss, kyrkan och det civila samhället skulle förändring vara att acceptera toleransen som en överlevnadsfråga som således kulle införas från botten till toppen, från de politiska partierna till regeringen, från det civila samhället och kyrkan till det nationella projektet. Tolerans är nyckelordet, som Locke sade, om vi vill finna en mänsklig helhetslösning på konflikterna, inklusive vår, för att nå en harmonisk utveckling. När det gäller Angola skulle toleransen förverkligas i den specifika nationella försoningen, som bara kan bygga på ständig och integrerad dialog med kraft att bryta denna ständiga krigscykel. Tolerans innebär solidaritet och broderskap, och den lektion vi lärt oss av Europa är den lektion som kommer från den församling som är samlad här och nu. Det mänskliga broderskapet, som genomsyrar alla faser av relationer, pockar även på uppmärksamhet när det gäller den ekonomiska sidan och dess misstag. I detta " Syd" där vi ingår skapar rikedomarna såväl krig som solidaritetstecken. Om vi talar konkret om exploateringen, skulle jag vilja säga att det är dags att öka den insyn som gör det svårare att finansiera konflikter, men också att stödja förverkligandet av sociala investeringar ...
(Applåder) ... med betydelse för medborgarnas livskvalitet, och detta genom egen rätt och inte genom en skenbar godvillighet.
För att avsluta vill jag ta upp de tankar som fick i gång den kampanj som i dag har fört mig till Sacharovprisets tribun: hjälp Angola att leva! Det var den utmaning som den katolska kyrkan lade fram 1986 för Sovjetunionen och USA när man summerade de första tio åren av nationell självständighet. När nu ytterligare 16 år av krig har gått ropar vi samma sak. Till vem denna gång? Till MPLA och det väpnade UNITA, till vilka vi med brustna hjärtan upprepar: vi har 26 års blodsbefläckad historia, blod som spills av bröder, och att stänga dörren för dialog är att öppna den för ett krig utan några förhoppningar om ett slut. Detta står i biskoparnas herdabrev.
I dag, inför Europeiska unionens förtroende där parlamentsledamöterna har satt det prestigefyllda Sacharovpriset i våra händer, ber jag ödmjukt om ett bilateralt och samtidigt eld upphör som kan påbörja vägen mot ett stopp på fientligheterna, i enlighet med den vädjan vi så många gånger har uttryckt. För fortfarande har vi tid att vinna tillbaks den förlorade tiden. Agostinho Neto, landets första president, gav oss följande mystiska verser som jag återger:
Jag väntar inte längre
Bara den man väntar på
Varje angolan är den man väntar på. Hjälp honom att leva! Detta är skälet till att den ekonomiska delen av detta pris går till den ekumeniska fredsfonden, det vill säga, för att främja utbildning i samfund för fred och nationell försoning. Alltså, kära vänner, hjälp Angola att leva! Tack så mycket!
(Livliga och ihållande applåder)
(Talmannen gav Sacharovpriset till de tre pristagarna.)
(Ledamöterna i kammaren applåderade länge.)(Det högtidliga mötet avslutades kl. 12.50.)

