Öppnande av den årliga sessionen
Ordföranden
Jag förklarar Europaparlamentets årliga session 1998-1999 för öppnad.

Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Habsburg-Lothringen
Herr ordförande! Jag vill hänvisa till punkt 2 i gårdagens protokoll och återigen tala om brottsligheten i Bryssel. Det står här att ordföranden skulle ha sagt att denna punkt egentligen inte hör till protokollet, fastän den på fredagen vid förra sammanträdesperioden faktiskt stod i protokollet. Ordföranden nämnde också att han skriftligen skulle underrätta de båda som undertecknat begäran om brådskande ärende. Jag skulle vilja be er diskutera i presidiet, om inte detta skulle kunna ske här i kammaren. Vi har fastställt att mer än en tredjedel av ledamöterna är berörda av de kriminella händelserna i Bryssel, dvs. det angår verkligen alla och inte bara en eller två i denna kammare. Jag tror att det verkligen vore på tiden att det händer något här i kammaren i detta avseende.

Ordföranden
Herr ledamot, som ni vet står inte detta ämne med på föredragningslistan. I vilket fall som helst har jag inget mer att tillägga utöver det som ordföranden Gil-Robles sade i går. Ordförandeskapet är djupt engagerat i problemet och har, tillsammans med de belgiska myndigheterna, vidtagit alla nödvändiga åtgärder. Så snart vi får några konkreta nyheter att förmedla, kommer vi givetvis att göra detta.
Finns det några ytterligare synpunkter?

McMahon
Herr ordförande! Min punkt berör sidan 15 i protokollet. Det finns en lista där över frågor till frågestunden med kommissionen. Min fråga, som berör strukturfonder och berättigande till strukturfonder, har satts upp under " Övriga frågor" , och ändå besvarar Wulf-Mathies, kommissionär med ansvar för regonalpolitiska frågor, tidigare denna eftermiddag frågor. Jag skulle vilja be tjänstemännen att ta en titt på detta och se om inte denna fråga om strukturfonder kan flyttas så att den besvaras av ansvarig kommissionär. Tack för ordet.

Ordföranden
Herr McMahon, vi skall kontrollera om det är möjligt att genomföra er rättelse, men som ni vet tillkommer denna uppgift kommissionen.
(Protokollet justerades.)

Andrews
Herr ordförande! En ordningsfråga. Jag vill fästa er uppmärksamhet på det faktum att kampanjen för Roisín McAliskeys frigivande har fått ett slut, tack vare det brittiska ordförandeskapets goda vilja. Jag skulle vilja tacka det brittiska ordförandeskapet, och i synnerhet Jack Straw, för att ha sett till att denna långdragna historia med orättvisor mot Roisín McAliskey har fått ett mänskligt och anständigt slut, samt hedra det brittiska ordförandeskapet för dess generösa inställning.
(Applåder)

Euron och offentliga förvaltningar - Euron och turismen 
- Samordning avlagstiftningen (rapport från EMI)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debattan om följande betänkanden:
A4-0061/98 av Arroni för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om kommissionens meddelande " Praktiska aspekter av införandet av euron" (KOM(97)0491 - C4-0524/97) och om kommissionens arbetsdokument om förberedelser av offentliga förvaltningar inför införandet av euron (SEK(97)2384 - C4-0025/98), -A4-0078/98 av Torres Marques för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om euron och turismen, -A4-0070/98 av Wolf för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om Europeiska monetära institutets rapport om samordningen av lagstiftningen i Europeiska unionens medlemsstater (situationen i augusti 1997) (C4-0560/97).
Arroni
Herr ordförande! Elva medlemsstater har redan presenterat sina planer för övergången till den gemensamma valutan. Euron är nu en realitet som blir allt mer konkret för var dag som går, men det innebär inte att vi ännu kan betrakta euron utan speciell vaksamhet och uppmärksamhet. Konsumenterna, innehavarna av små butiker och andra småföretagare är de grupper som vi måste ägna speciell uppmärksamhet och som vi har tagit särskild hänsyn till när vi har planerat vårt betänkande och när vi har presenterat våra ändringsförslag, utan att för den skull glömma bort andra aktörer som också berörs av denna mycket betydelsefulla övergång, de stora finansinstituten eller storföretagen som ger arbete åt miljontals europeiska medborgare, finansinstitut och stora företag som lättare kan absorbera de ekonomiska reaktioner som inträffar i samband med att euron träder i kraft. Alla berörs, och den offentliga sektorn är ett bra exempel på detta. Genom den dubbla prissättningen kommer den offentliga sektorn att skapa en snöbollseffekt som genast de privata företagen tar efter. Tillsammans kommer de att bemöta oron från våra medborgare, som inte skall behöva betala priset för övergången.
Låt mig gratulera kommissionen som har ställt upp målet att den 2 maj komma fram till definitiva beslut rörande de praktiska aspekterna när det gäller euron. Då skall allt vara klart och öppet redovisat, inte bara när det gäller de stora aktörerna, utan även vad gäller småföretagarna. Det kommer att bli de enskilda medlemsstaternas uppgift - myndigheter, fackföreningar, branschorganisationer - att föra ut dessa beslut, att se till så att man förstår de val som görs, så att övergången till euron görs på de bästa tänkbara villkor, bevaka banksektorn så att den verkligen respekterar sina egna åtaganden och handelssektorn så att den verkligen respekterar kravet på dubbel prismärkning, vilket kommer att bli av fundamental betydelse när det gäller att förstå detta fenomen från medborgarnas sida. För att göra detta så verkar det vara mycket viktigt att man inte glömmer bort informationsaspekten i samband med dessa beslut, för de måste förstås och accepteras av medborgarna. Och för att dessa beslut verkligen skall förstås och accepteras av medborgarna är det nödvändigt att parlamentet och kommissionen tillsammans diskuterar sig fram till vilka som är de bästa metoderna för att göra euron populär. I detta syfte har jag föreslagit en rundabordskonferens, till vilken alla de stora professionella europeiska informatörerna skall inbjudas för att de skall kunna lämna sina bidrag till att förklara alla de nya aspekterna, inte bara för storindustrin, inte bara för de stora bankerna, utan framför allt för alla oss konsumenter, våra småbutiksägare, den lokala handel som vi absolut måste skydda och rädda.
Kommissionen organiserade den 26 februari en rundabordskonferens som föll väl ut och som redan till stor del har givit svar på de frågor jag redovisar i mitt betänkande. Låt mig bara helt kort ännu en gång påminna om några stycken. Särskild uppmärksamhet måste ägnas åt de socialt utsatta grupperna i samhället, som de äldre, låginkomsttagare och handikappade. Man måste undvika att de små och medelstora företagen riskerar att förlora i konkurrenskraft i jämförelse med större företag som har resurserna att skaffa sig bättre information. De dubbla prisuppgifterna bör vara obligatoriska för att marknaden skall bli så flexibel som möjligt. Den period under vilken det cirkulerar dubbla uppsättningar sedlar och mynt i euro och de nationella valutorna, bör vara så kort som möjligt, för att undvika komplikationer för konsumenterna och begränsa de extra kostnaderna för det ekonomiska systemet. Bank- och finanssektorn bör anta en uppförandekodex när det gäller skyldigheten att konvertera valutorna och att respektera principen om att den obligatoriska växlingen mellan den nationella valutan och euron skall vara gratis.
Informationssektorn spelar en extremt betydelsefull roll eftersom den utgör ett viktigt nav när det gäller eurons spridning. Övergången till euron är den viktigaste utmaning som Europa har ställts inför under detta sekel, och det är genom att korrekt och uppmärksamt bemöta denna utmaning som välståndet för oss européer beror under det nya millenniets första århundrade.

Torres Marques
Herr ordförande! Detta betänkande om euron och turismen är utan tvivel ett av de betänkanden där samhället i allmänhet har varit mest delaktigt. Förutom utfrågningen i underutskottet för monetära frågor, har jag nämligen skickat hundratals brev och e-post till vitt skilda organ som hör ihop med turistsektorn i hela världen. Och den samarbetsvilja jag har mött och intresset jag har märkt har varit mycket givande.
Jag vill speciellt tacka för, förutom stödet från mina kolleger här i Europaparlamentet, de bidrag som de främsta representativa organisationerna inom turistsektorn i Europa och hela världen har givit mig. Jag är särskilt tacksam för samarbetet med kommissionen och organisationerna inom turistsektorn i Portugal.
Jag ville att detta betänkande skulle bli så konkret som möjligt och påvisa konsekvenserna som införandet av euron medför för turisterna och turismföretagen. Inte bara fördelarna utan också de problem som de ställs inför, så realistiskt som möjligt, för dem som verkar inom området och dagligen måste ta itu med de nya situationer som införandet av euron kommer att skapa.
Detta är inte ett fullständigt eller definitivt betänkande. Men redan är så många konferenser om euron och turismen aviserade, att detta initiativ från underutskottet för monetära frågor åtminstone har haft denna förtjänst. Att få de ansvariga på alla nivåer att förstå att turistsektorn är bland de första som kommer att använda euron, att turisterna kommer att vara förtrupperna när denna operation genomförs. De kommer att använda den nya valutan, om de vill, från och med 1 januari 1999 i sina förflyttningar inom det nya Europa utan gränser, utan pass och visum och alla måste var förberedda på detta faktum.
Det är också ett betänkande som berör euron mer än turistverksamheten, då det är ett initiativ från underutskottet för monetära frågor. Därför har jag med stor glädje accepterat praktiskt taget alla ändringsförslag som de olika politiska grupperna har ingivit. De utgör tillskott som i hög grad förbättrar den slutliga texten.
Jag har bara uteslutit de ändringsförslag som vare sig direkt eller indirekt kan kopplas till euron, även om de i andra sammanhang stämmer överens med innehållet. Trots att turismen fortfarande är den sektor där Europa är mest konkurrenskraftigt, med en dominans på 60 procent av världsmarknaden, har dess relativa ställning kommit att försämras under de senaste tio åren. Euron kan bli ett väsentligt instrument för att vända på denna situation. Av de mer än trettio åtgärdsförslagen i denna riktning skulle jag vilja ta upp de som rör kommissionen, de nationella regeringarna, de regionalt och lokalt ansvariga och sektorns organisationer, särskilt de som föreslår:
att i informations- och upplysningskampanjer till medborgarna uttryckligen förklara fördelarna med euron för turisterna och inte glömmer att framgången med projektet med den gemensamma valutan i stor utsträckning är beroende av att medborgarna accepterar denna valuta, -att information till anställda skall prioriteras: kunderna kommer endast att kunna få korrekt information om euron hos de företag där de anställda tidigare erhållit denna information, -att man, därmed, snarast utarbetar program för stöd till yrkesutbildning och anpassning av anställda i denna sektor till den nya verkligheten med den nya valutan, -att ansträngningar görs, med tanke på den skärpta konkurrensen som turismföretagen kommer att drabbas av till följd av öppenheten och insynen i priserna som nu kommer att sättas i euro, för att de tusentals små och medelstora företagen, vilka utgör 95 procent av sektorn, varav många utan tillgång till kapitalmarknaden, förses med speciella finansieringsprogram för omställningen till euro och framtida investeringsfinansiering, -att man rekommenderar turismföretagen att använda elektroniska pengar och att avgifterna för detta skall vara så låga som möjligt med hänsyn till ett allt större utnyttjande av detta betalningssätt och en allt större konkurrens, -att den period då båda valutorna (nationell valuta och euro) skall finnas samtidigt på marknaden skall vara så kort som möjligt med tanke på att företagen i branschen är så små, -att de nationella, regionala och lokala offentliga förvaltningarna tar hänsyn till turismens behov under processen för anpassning till euron, särskilt på skatteområdet, -att åtgärder vidtas för att harmonisera de skatter som berör denna bransch, särskilt mervärdesskatten, så att olika behandling vad gäller skatter inte snedvrider konkurrensen och så att öppenheten och insynen i prissättningen blir så stor som möjligt, -att konferens- och affärssektorn används som ett sätt att locka turister och investerare till euroområdet, -att de stora händelserna och evenemangen på europeisk nivå, såsom världsutställningen i Lissabon 1998, i Hannover 2000, VM i fotboll i Frankrike, Romjubiléet och tusenårsfirandet i London år 2000, utnyttjas som stora tilldragelser för att sprida euron.Slutligen, att såväl kommissionen som medlemsstaterna utnyttjar sina externa representationer för att stimulera intresset för euron hos potentiella turister, aktörer som exporterar turister till Europeiska unionen och potentiella investerare, framför allt i Nord- och Sydamerika, Japan och Sydostasien samt Australien. Införandet av den gemensamma valutan, euron, är en av Europeiska unionens största utmaningar i slutet av detta sekel. Turismen kan bli ett väsentligt instrument för att den skall accepteras och nå framgång.

Wolf
Herr ordförande, kära kolleger! När det gäller konvergensen i fråga om de rättsliga grunderna för de nationella centralbankerna handlar det inte om en teknisk detalj. Det handlar trots allt om ett institutionellt villkor för införandet av euron. Det är inte rätt tidpunkt nu att mer allmänt diskutera problematiken med att konstruera europrojektet. Vi kommer att få tillfälle till det under debatten om Randzio-Plaths betänkande och under debatten om Cardiff-besluten, där det återigen handlar om huruvida man kommer att lyckas att parallellt med den europeiska enhetliga valutan även åstadkomma en europeisk effektiv, koordinerad sysselsättningspolitik.
Nu till det konkreta problemet. Som vänsterpolitiker har vi under en mödosam process måst lära oss att institutioner inte är några bygglådor, som man godtyckligt kan utsätta för uppbyggnad, ombyggnad, tillbyggnad eller rivning, utan att de absolut har sitt eget historiska liv och måste vara förankrade i förtroendet hos de människor som bär upp dem.
Detta säger jag därför att det finns en tendens hos Europeiska monetära institutet att skjuta ovanför kompatibilitetsmålet i sin rapport, vilken helt korrekt tematiserar de båda centrala punkterna om centralbankens respektive det Europeiska centralbankssystemets oberoende och detta systems funktionsduglighet som ett enhetligt system, och föreskriva något i stil med standardisering för alla de olika formerna av kommunikativt inlemmande som de nationella centralbankerna har, i Österrike till exempel genom deltagande i ledningsgrupper, i Tyskland genom rätt till deltagande i sammanträden och samråd, i Frankrike genom en mycket nära bindning till regeringen vad samråd och även målsättningar angår. Det existerar de mest skilda former, och jag tror att vi mycket noggrant måste ta itu med denna fråga. Vad är det som verkligen är oförenligt, oförenligt med utvecklandet av en enhetlig europeisk penningpolitik med hjälp av ECBS och oförenligt med det Europeiska centralbankssystemets funktion som enhetligt helhetssystem?
Det handlar om former för samråd med regering och parlament, om integrering av personer från samhället och arbetsmarknadens parter. Det handlar också om åberopande av nationell ekonomisk politik. På alla dessa områden måste man rekommendera en minimistrategi, nämligen att man koncentrerar sig på att undanröja oförenlighet och entydigt förankra målen för den enhetliga europeiska penningpolitiken.
Detta gäller även för förhållandet med det europeiska centralbankssystemet och de andra funktionerna, som återstår för de nationella centralbankerna, framför allt i några fall kontrollen av bankerna och i samtliga fall de kollaterala affärerna. Här måste man naturligtvis garantera en kompatibilitet, men man aviserar inte standardisering, harmonisering.
I denna process, som verkligen är en stor utmaning och även är behäftad med flera osäkerheter, får man inte gå lättfärdigt fram och utnyttja de existerande olika formerna av inlemmande som chans att få ett liksom kapillärt inlemmande av de nationella bankerna, så att säga en plantering av ECBS på de enskilda medlemsstaternas nivå, ungefär så som det historiskt sett skedde i Bank deutscher Länder.
Penningpolitiken är helt enkelt alltför viktig för att vi skall kunna överlåta den på en liten grupp bankmän i ett demokratiskt nirvana. Det skulle bara betyda att man överlåter den till finansmarknadernas diktat och avstår från varje form av politisk medverkan i utformningen av den. De olika formerna för inlemmande som våra nationella banker historiskt sett har utformat, och som består än i dag, kan här hjälpa oss att undvika en sådan felaktig utveckling. Låt oss alltså behålla dem där det över huvud taget är möjligt och låt oss undvika att ställa den omvända frågan: Vad allt kan vi bygga samman, vad allt kan vi standardisera?
Om vi närmar oss denna fråga på så vis, då tror jag att vi kommer att göra europrojektet en stor tjänst. I annat fall gör vi det en björntjänst.

Randzio-Plath
Herr ordförande, kära kolleger! Wolfs, Torres Marques och Arronis betänkanden belägger på samma sätt som Peres Rojos betänkande att vi inte längre för några teoretiska debatter om valutaunionen, utan att vi nu måste lösa de praktiska frågorna. Det stämmer att den rättsliga konvergensen nu har kommit så långt att de nationella centralbankernas oberoende blir en allt starkare realitet i Europeiska unionen, och våra samråd med centralbankscheferna visar att även den monetära dialogen med de nationella parlamenten nu praktiseras mer och mer från centralbankschefernas sida. Det är alltså också ett framsteg inom ramen för valutaunionen, som vi nu kan stödja.
Centralbankernas oberoende är den ena viktiga frågan när det gäller den rättsliga konvergensen. Men viktigt är också allt som har att göra med frågorna om det praktiska införandet av euron. Med all rätt har Torres Marques visat på att de medborgare som först kommer att märka att något ändrar sig, att de så att säga bor i eurolandet, är turisterna, och därför är det - vilket även utfrågningen av utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik med avseende på turismen har visat - så viktigt att vi förtydligar, att man sparar kostnader, om euron införs, och att euron därigenom också för de resande i Europeiska unionen kommer att ge prismässiga fördelar. Vi vet också från den internationella turismbörsen att européerna tycker om att resa och att denna bransch därför inte bara är en tillväxtbransch, utan att många människor mycket snabbt kommer att känna av euron och valutaunionen just på detta område.
Men viktigt är också allt annat som har att göra med det praktiska införandet av euron, och där måste vi som Europaparlament fastslå att medborgarna beklagligtvis inte, att de små och medelstora företagen inte är tillräckligt förberedda, och inte heller tillräckligt informerade. Det måste utgå en vädjan från detta Europaparlament så att inte bara de europeiska institutionerna förbereder människorna och de små och medelstora företagen, utan att också de nationella regeringarna, de nationella förvaltningarna måste bidra till det. Det är ett centralt krav, för utan information kan man inte förbereda sig. Dessutom måste vi också ta med konsumentsynpunkter i större utsträckning i förberedelserna inför valutaunionen, och här skulle jag än en gång uttryckligen vilja uttala mig för att vi räknar med dubbel prismärkning och dubbla värdeangivelser, för att det inte skall uppstå några omvandlingskostnader och för att omställningsfasen skall hållas så kort som möjligt, så att belastningen inte blir för stor för människorna, men inte heller för företagen.
Eftersom speciellt de små och medelstora företagen inte helt och fullt kan dra nytta av den inre marknaden förrän euron införs, så är det särskilt viktigt att också just dessa små och medelstora företag får någon typ av assistans. Här skulle det verkligen behövas att det allmänna spelade en mer konstruktiv och positiv roll, och att Europaparlamentet även genomför det som det har beslutat, genom att ta på sig en pionjärroll vid införandet av euron, även om finansministrarna har enats om att inte genomföra omställningen av den offentliga administrationen förrän den 1 januari 2002. Vi behöver ha partner på kommunal, regional och nationell nivå även i den allmänna förvaltningen, och vi behöver i synnerhet en övergång till euron hos skatteförvaltningen!

Thyssen
Herr ordförande! Om exakt 297 dagar införs euron i de länder som deltar i valutaunionen. För barn dröjer det kanske fortfarande en ganska lång tid innan det är dags att i termer som " när du sovit så många gånger ..." klargöra att övergången är nära. Men för vuxna styresmän är det mycket hög tid att fatta beslut om de praktiska aspekterna kring euron. Det är i varje fall vad mannen och kvinnan på gatan förväntar sig av staten. De vill ha tydliga svar på sina frågor, även frågorna in i minsta detalj om orsakerna, och de vill ha ett genomförbart förfarande utan onödiga skatter och utan kostnader.
Arronibetänkandet har således inte kommit för tidigt, och det är detta betänkande som jag nu för min grupps räkning kommer att tala om. Föredraganden har gjort sitt arbete på ett utmärkt sätt, vilket vi gärna gratulerar honom till. Betänkandet har inte bara stannat upp inför sådana aspekter som ligger nära hands som information och kostnader, det uppmärksammar med rätta också de svagare befolkningsgrupperna. Vår tes är att införandet av euron bara kan bli en framgång om även de handikappade, även de mycket gamla, även de fattiga människorna utan problem kan gå över till euron. Man måste till vilket pris som helst undvika att införandet av euron förstärker tudelningen av vårt samhälle.
Vad den parallella prisangivelsen beträffar, herr ordförande, är jag glad över att kunna konstatera att betänkandet är på kommissionens våglängd. Vid rundabordskonferensen för två veckor sedan, vilket föredraganden också hänvisade till, sade Europeiska kommissionen tydligt att den inte på förhand är företrädare för lagstiftningsåtgärder som gör den parallella prisangivelsen obligatorisk. Vår grupp ansluter sig fullständigt till detta. Parallell prisangivelse kan vara ett nyttigt informationsinstrument, men det är bara ett av många alternativ. Enligt vår uppfattning måste man undvika att konsumenten drunknar i ett överutbud av information, men man måste också undvika att detaljhandeln och tjänstesektorn för konsumentens skull tvingas till engångsinvesteringar som endast kan vara till någon nytta under en begränsad tid. Det är mycket bättre att överlåta de, per definition, temporära lösningarna för prisangivelse till marknaden och till de berördas egen kreativitet. Om detaljhandeln inte informerar sina kunder tillräckligt tydligt, då kommer den själv att vara den första som får känna av följderna av detta. Som talesman för PPE i denna fråga anser jag då att vi under en inledande fas måste ha tillräckligt förtroende för marknaden och konkurrenslagarna och att lagstiftningsåtgärder bara är meningsfulla där som, och på villkor att det kan konstateras, frivillig parallell prisangivelse inte leder till det resultat man hoppats på. Ändringsförslagen om att göra den parallella prisangivelsen obligatorisk i en förordning kan då inte heller åtnjuta vårt stöd.
En annan praktisk aspekt i samband med införandet av euron är den effektiva omräkningen av nationella mynt och sedlar till euro. På den punkten finns det fortfarande en hel del oenighet, och på nytt förs en debatt mellan företrädare för lagstiftningsåtgärder och företrädare för uppförandekodex och frivilliga åtgärder. Även här har Europeiska kommissionen bekänt färg och framträtt som företrädare för uppförandekodex. Min grupp instämmer i detta på villkor att den gyllene principen i dessa kodexar lyder att det inte får tillkomma några kostnader för obligatorisk omräkning.
Herr ordförande! Jag skulle ändå särskilt vilja uppmärksamma en aspekt. Bankerna överväger att kräva ersättning av små butiksägare om dessa vill växla in stora mängder mynt. Det är oacceptabelt. Det kommer att krävas av ägaren till en liten butik att han spelar en viktig roll i övergångsprocessen. Det är redan tillräckligt att man kräver detta av honom. Att bankerna skulle tvinga honom att betala för inväxlingsarbetet, vilket de gör gratis för en privatkund, det är lite väl magstarkt för oss.
Till sist kanske också detta. Kort övergångsperiod och avräkning av kostnadsminskning på grund av bortfallet av växelkurser vid ömsesidigt utbyte av nationella valutor under övergångsperioden. Dessa punkter ger min grupp naturligtvis också sitt samtycke till.
(Applåder)

Garosci
Herr ordförande! Som vi har förstått av föredragandena, så innebär euron en liten, fredlig revolution i seklets slut, något som uppenbarligen konkret kommer att förändra vårt sätt att agera, såväl som företag som i egenskap av medborgare och konsumenter. Men bakom varje revolution ligger aspekter som framför allt är av psykologisk natur.
Det stora problem som vi kommer att ställas inför under de kommande åren, framför allt under den period när den nationella och den gemensamma valutan skall samexistera, kommer att bli att få såväl företag som medborgare att förstå att euron är ett verktyg för att konstruera Europa och ett rent ekonomiskt verktyg. Naturligtvis önskar vi ett Europa som är såväl ekonomiskt som socialt, men just nu är euron det grundläggande verktyget för att visa att Europa kan skapas genom något som medborgarna kan ta på, kan se, kan hitta i sina egna fickor. Som föredragandena mycket riktigt har påpekat, så kommer den finansiella sektorn, dvs. bankerna, att beröras, men bankerna har breda axlar, de har organiserat sig för att vi redan från den 1 januari nästa år skall kunna använda den nationella och den gemensamma valutan samtidigt, bankerna har organiserat sig med hjälp av ett informationssystem som de använder sedan länge, men det verkliga problemet med euron är att få ut valutan, utan problem, till medborgarna i deras egenskap av konsumenter.
Det kommer med andra ord att främst vara det kommersiella systemet som kommer att ha denna tunga uppgift. Medborgaren, i egenskap av konsument, går in på en bar, i en affär, på ett varuhus, en restaurang, en resebyrå och betalar med den nationella valutan, får sin växel i euro och det kommer att vara då som han eller hon kommer i kontakt med den gemensamma valutan. Och då skall han eller hon där möta en anställd, en småföretagare, en kassör, en medarbetare som förstår sig på den gemensamma valutan, för annars kommer de psykologiska effekterna att bli förödande. En konsument som är förvirrad, en småföretagare som är förvirrad när det gäller det ekonomiska systemet vid inköpstillfället, skapar en fördröjning i själva inköpsprocessen, en minskning i konsumtionen som har psykologiska orsaker som i det ögonblicket är precis det som vi inte vill se. Det förekommer redan en minskning av konsumtionen på denna kontinent och om man till denna minskning skulle lägga de psykologiska konsekvenserna av en konsumtionsminskning på grund av att man är osäker på själva inköpssituationen så skulle vi skapa problem som det inte blir lätt att lösa.
Vi måste därför göra insatser på informations- och utbildningsområdet. Informationen skall naturligtvis riktas mot medborgarna, utbildningen skall vara av typen fortbildning och riktas mot olika kategorier, framför allt den kommersiella sektorn, där man med kommersiella avser handel, turism, tjänstesektorn, dvs. hela tertiärmarknaden, den som rent fysiskt kommer att möta den gemensamma valutan.
Våra franska vänner påminner oss om att de äldre i deras land, efter trettio år, fortfarande räknar med den gamla francen och den nya francen. För trettio år sedan tog man bara bort två nollor och fortfarande, jag upprepar, räknar men med den gamla francen. Tänk vad det kommer att innebära att multiplicera med olika belopp i var och en av de femton medlemsstaterna när euron blir verklighet, den 1 januari 2002. Då kommer det att vara av avgörande betydelse att vi verkligen gemensamt har genomfört denna informations- och utbildningsinsats och att vi har fått till stånd ett samarbete mellan de tre delar av marknaden som är industrin, distributionsnätet och, framför allt, den sektor som befinner sig högst upp i denna triangel, konsumenterna.

Gasòliba i Böhm
Herr ordförande, ärade ledamöter! Denna debatt är verkligen mycket viktig, på så sätt att den erbjuder oss flera praktiska perspektiv vad gäller genomförandet av europrocessen. Vi talar inte längre om dess möjlighet eller dess genomförbarhet, eftersom det i maj månad, av allt att döma, kommer att finnas en mycket bred och fast sammansättning medlemsstater i den monetära unionen, utan vi talar om konkreta frågor och i alla tre betänkandena - Arronis, Torres Marques och Wolfs - behandlas konkreta aspekter kring dess införande.
Jag tror att man måste betona behovet av att göra en stor ansträngning för att informera medborgarna, för att informera de små och medelstora företagen, för att öka förståelsen hos konsumentorganisationerna och för att uppnå en så välstrukturerad förberedelse som möjligt inom de två områden som citerats här, finans- och handelsområdet, som är två nyckelområden, utan att glömma att stödet för de små och medelstora företagen som kommissionen utvecklat under flera år, och som kommer att stärkas genom denna Ekonomiska och monetära union, bör intensifieras.
Turismområdet är möjligen det område där vi först kommer att varsebli denna monetära union, möjligheterna den för med sig och hur den stärker en sektor där det inte längre kommer att finnas växelkurs- eller valutaskillnader inom Europeiska unionen. Det finns också ett mer tekniskt, men precis lika viktigt, område - som Wolf talar om - och det är området accountability som britterna säger, det vill säga den verkliga öppenhet som bör prägla hela denna process, såväl vad gäller medlemsstaternas centralbanker som det Europeiska centralbankssystemet och den Europeiska centralbanken.

Ribeiro
Herr ordförande! Jag vill ta tillfället i akt att gratulera hjärtligt. Herr ordförande, ärade kolleger! Dessa betänkanden förbereder införandet av euron. De frågor de centreras på är av sådan vikt att den knappa tiden kräver än mer selektivitet och korthet i iakttagelserna. Turistsektorn är betydelsefull i vissa medlemsstaters ekonomi. Till sektorns komplexitet, med invecklade förbindelser hit och dit, läggs komplexiteten i de skilda situationerna från medlemsstat till medlemsstat. Denna komplexa komplexitet (om jag får lov att säga så) återspeglas inte i Torres Marques betänkande, ett betänkande jag anser vara alltför optimistiskt och, vågar jag säga, överdrivet färgat i rosa, uppfyllt av författarens orubbliga tro på det europeiska bygget, så som det nu ser ut.
Inom turismen kommer säkert en del turister att få diskutabla fördelar med euron. Men vi tvivlar inte heller på att det inte bara kommer att finnas fördelar och sådana som får del av fördelarna. Vissa turister, men framför allt, viss turism kommer att få växande svårigheter när en gemensam, stark, valuta dyker upp, vilken gör det omöjligt att använda de instrument och mekanismer man har tagit till hjälp. Det är sant att det inte alltid har varit bra. Men om vi skulle dra in människornas instrument som är deras erövring och som de har använt dåligt, skulle vi alla stå där med tomma händer ... och utan pengar, banksystem och monetär politik.
I den virtuella verkligheten med en gemensam och stark valuta, gemensam för länder med olika turistpolitik, kompletterande och konkurrerande, får man inte vara ovetande om eller undervärdera tendensen till förskjutningar av turistströmmarna till mål utanför Europa, med mer konkurrenskraftiga erbjudanden, och som utnyttjar möjligheter som växelpolitiken ger.
Vi gratulerar vi Torres Marques för hennes arbete, men vi har för vår del allvarliga invändningar, på grund av det jag har sagt och av andra skäl, mot hennes optimism, mot hennes ståndpunkt " turismen i eurons tjänst" och mot kraven på skapandet av en europeisk turistpolitik och, jag skulle hellre säga, för turismen som samexisterar inom Europeiska unionen.
Avslutligtvis måste jag säga ett ord om Wolfs betänkande, bara för att nämna den tillfredsställelse läsandet av motiveringen framkallar, där verkliga problem formuleras, balanserat, eftertänksamt, och som motverkar ett klimat av omedgörligt tänkande och av låsta möjligheter. Genom att det nu är omöjligt att göra den kommentar som jag anser rättvis och nödvändig, sparar jag några iakttagelser som det betänkandet förtjänar, till en röstförklaring.

Hautala
Herr ordförande! Under våren kommer Europaparlamentet att på ett mycket betydelsefullt sätt delta i debatten om den demokratiska kontrollen av den kommande Europeiska centralbanken. En viktig händelse är säkert den nära förestående behandlingen av Randzio-Plaths betänkande som den gröna gruppen kraftfullt stöder.
I dag handlar debatten om på vilket sätt de nationella centralbankerna och de nationella politiska institutionerna kan medverka i den demokratiska kontrollen av centralbanken och av centralbankssystemet. Hittills har det här debatterats alldeles för litet, men nu har Wolf skrivit ett mycket intressant betänkande om detta ämne. Han konstaterar att centralbankens betydelse accentueras speciellt i en situation där unionen tyvärr saknar en gemensam ekonomisk politik, eftersom den då på ett visst sätt tvingas använda sig av en sorts ekonomisk-politiska visdom när den fattar penningpolitiska beslut.
Europeiska monetära institutet har utarbetat en rapport om harmonisering av de nationella lagstiftningarna med Maastrichtavtalet. Vi, liksom också föredraganden, anser att monetära institutet går alltför långt när det betonar att även de nationella centralbankerna är oberoende av de nationella politiska institutionerna. Enligt vår mening är det av största vikt att även de nationella parlamenten och regeringarna behåller kontakten med ett system vars mål är att skapa en hållbar valutaoch prisstabilitet i Europa. Men precis som föredraganden påminner är inte prisstabilitet något neutralt begrepp. Ingenstans har man specificerat vilken inflationsprocent som är skadlig för ekonomin. I detta avseende kan Europeiska monetära institutet ingalunda ensamt debattera den här frågan.
Det är inte förnuftigt eller rätt att monetära institutet fördömer vissa nationella lagar som oharmoniska med centralbankssystemet. Här nämner jag ett exempel som även föredraganden har tagit upp. Monetära institutet har fördömt Finlands centralbankslag där det stadgas att landets president kan avskeda chefdirektören eller andra styrelsemedlemmar om dessa har visat sig vara olämpliga. Enligt vår mening måste detta även i fortsättningen vara möjligt. Europeiska unionen är ju inte något enhetligt ekonomiskt område, där finns det mycket stora olikheter och därför måste de nationella rösterna bli hörda även i centralbankssystemet.

Castagnède
Herr ordförande, kära kolleger! Vi vill först betona att vår grupp instämmer i Torres Marques och Arronis betänkanden och att vi förbehållslöst godkänner riktlinjerna.
Wolfs betänkande föranleder emellertid några kommentarer. Författaren ägnar sig åt att kritisera EMI: s rapport på olika nivåer. Vi vill för det första säga att enligt vår mening gör EMI helt rätt i att försöka fastställa rollen för bestämmelserna i nationell lagstiftning, vilken förefaller oförenlig med fördraget om Europeiska unionen och att det, utom om man ifrågasätter fördraget och alla de som föregått det, inte är frågan om att till unionens politiska instanser överlämna uppgiften med att tolka och fastställa kraven och målsättningarna i fördraget.
När det gäller driften av EBCS pekar Wolf i sakfrågan på kraven på öppenhet och information, vilka förefaller oss nödvändiga för att unionens medborgare skall ha förtroende för hur valutan förvaltas. Vi delar Wolfs önskan att EBCS inte skall bli ett elfenbenstorn avskärmat från sin institutionella miljö eller allmänheten. För att centralbankerna skall få bra information är det särskilt nödvändigt att de kan höra representanterna för regeringarna eller de nationella parlamenten. Det är också nödvändigt att ECB för unionens demokratiska institutioner, och i större utsträckning för medborgarna, kan lägga fram och förklara beslut som fattats i fullgörandet av dess uppgift. Men dessa krav på öppenhet och information skall enligt vår mening på intet sätt påverka EBCS oberoende, vare sig det gäller medlemmarnas eller beslutens oberoende.
Vi anser att detta oberoende är nödvändigt, inte av anti-keynesiansk övertygelse, utan av europeisk övertygelse. Det är denna övertygelse som gör att vi anser att varje ny debatt om det monetära instrumentets eventuella roll vid genomförandet av den nationella ekonomiska politiken är riskabel. Genom fördraget om unionen har medlemsstaterna avstått från att använda ett sådant instrument, för vissa av ekonomiska skäl, för alla, och mer grundläggande, av politiska skäl. Oavsett den ena eller andra ekonomiska preferensen är det uppenbart att valet av en gemensam valuta för Europa medför att den undgår varje form av nationell politisk press eller påverkan, direkt eller indirekt, med mindre än att den utgör en faktor för spänningar mellan staterna som skulle vara ödesdiger för Europeiska unionen. Det kan inte finnas en gemensam valuta utan en oberoende valuta. Detta är den verkliga grundläggande konsensus som Wolf för övrigt önskar. Vi är t.ex. inte överens med honom när han förebrår EMI för att beakta den lagbestämmelse som oförenlig med fördraget där en centralbank vid genomförandet av sin valutapolitik måste beakta sin regerings ekonomiska politik.
EBCS oberoende innebär självfallet inte att de europeiska demokratiska institutionerna skulle vara ekonomiskt maktlösa. Det är anledningen till att vi anser att det är bråttom med att, vid sidan av den gemensamma valutan, fastställa andra möjligheter för gemensamma ekonomiska åtgärder, vilka ligger hos unionens demokratiska institutioner och benämns europeisk budget, europeisk skatt och europeisk strukturpolitik.

de Rose
Herr ordförande, kära kolleger! I kommissionens meddelande, liksom i Arronis betänkande, uppmanas näringslivets aktörer att anstränga sig, men tar man hänsyn till dem på något annat sätt än genom att be dem acceptera euron eller, med andra ord, ta emot den bättre?
När man läser dessa betänkanden kan man konstatera att föredraganden och kommissionen oupphörligt vacklar mellan osäkerhet och inkonsekvens. Det är i första hand fysiska personer som avses, och i första raden återfinns de kategorier som är särskilt utsatta och för vilka eurons införande redan nu innebär att nya problem läggs till redan omfattande svårigheter. Det är i betänkandet fråga om att ge dem särskild uppmärksamhet, men vilka konkreta lösningar kommer att föreslås på deras praktiska problem? Med tanke på den tilltagande ökningen sedan 1996 av de ytterligt stora kostnaderna i media för att främja euron, hur mycket kommer då i sista hand detta främjande att kosta för Europa, för medlemsstaterna och, slutligen, för varje medborgare?
Trots avsevärda summor riskerar medborgaren som konsument att bli offer för permanenta oklarheter. Arroni förespråkar en så kort övergångsperiod som möjligt, i motsats till konsumentorganisationerna, som i en kort övergångsperiod ser risken med total förvirring för de mest sårbara kunderna. Vilket val skall man då göra mellan å ena sidan en kort övergångsperiod, som är mindre kostsam men kan leda till misstag och oklarheter och å andra sidan en lång övergångsperiod - kom ihåg att den kan vara upp till sex månader - vilket möjliggör en bättre förståelse tack vare en mjuk anpassning, men vars omfattande kostnader kommer att slå på konsumentpriset?
Beträffande den andra kategori aktörer i näringslivet som företag och affärsidkare utgör, om två plånböcker redan kan vara svårt att handha för husmor, vad skall man då säga om de två räkenskaper och två kassor som bl.a. affärsidkarna blir skyldiga att hålla, vilka verkligen inte var i behov av ytterligare pålagor? Även om Arroni erbjuder sig att anta åtgärder för de små och medelstora företagen vill han samtidigt göra dubbel prismärkning obligatorisk, under den bedrägliga förevändningen att ge affärsidkarna konkurrensfördelar. Och om det är fråga om att vilja hjälpa företagen visar det sig att den första möjliga hjälpen redan har förvägrats dem, nämligen skattehjälp i form av möjligheten att dra av moms som rör kostnader för övergången till euron.
Avslutningsvis förefaller det mig alltså som om kommissionen med stöd av Arronis betänkande navigerar på känn.

Antony
Herr ordförande, mina kära kolleger! Arronis betänkande uttrycker inte några originella tankar, men ger anledning till några kommentarer.
Hur kan man tala om förtroende när hela den europeiska monetära konstruktionen är byggd på lögn, eller åtminstone på att man inte säger hela sanningen? Namnet på själva valutan har ändrats, ett brott mot de fördrag som utan tvetydighet kallar den " ecu" . Vår kollega Berthu har med rätta lämnat in ett överklagande till EG-domstolen mot denna olämpliga ändring.
Ingen, vare sig rådet, kommissionen eller ännu mindre Europaparlamentet, har tagit risken att försöka utvärdera den praktiska kostnaden för övergången till euron och försöka mäta de makroekonomiska konsekvenserna. Man kan förvisso inte dölja att det blir kostnader. Det nämns en enda gång i betänkandet, i förbigående, när man kräver att den skall vara minimal. Det är medborgarna som kommer att betala de hundratals miljoner franc, mark eller lire det kommer att kosta att ha dubbel bokföring, dubbel prismärkning, konstant omräkning av euro och nationell valuta, vilket blir regel under tre år. De kommer att betala genom höjda detaljhandelspriser och bankavgifter.
I förbigående aktar man sig också för att nämna konsekvenserna för folkets sparande, bl.a. i Frankrike. Allt administrerat sparande, bankböcker och bostadssparande är ägnat att försvinna. Man nöjer sig med att outtröttligt upprepa de falska axiomen om den europeiska integrationen: " utan den gemensamma valutan fungerar inte den gemensamma marknaden, utan den gemensamma marknaden blir det kris och krig" och man gör denna logiska fortsättning till det första axiomet " utan enade europeiska stater och ett fullständigt enande av lagstiftningarna kommer inte den gemensamma valutan att fungera" . Den gemensamma valutan är inte en ekonomisk nödvändighet, utan en politisk vilja. Alla vet det och många låtsas som om de inte ser det.
Våra teknokrater värderar inte särskilt väl de psykologiska konsekvenserna av den monetära omvälvning de föreslår. Man kan informera medborgaren hur mycket man vill, valutan kommer av värdeskalor som det är mycket svårt att göra sig av med. Nära fyrtio år efter övergången till den nya francen föredrar fortfarande TV-journalister i Frankrike att tala om miljarder centimes i stället för hundratals miljoner franc, för att understryka hur stor summan är. Äldre personer, men även yngre, fortsätter att räkna om varje summa till gamla franc eftersom det är med den valutan de bäst förstår relativa värden.

Harrison
Herr ordförande! Jag tror att euron kommer att elektrifiera Europa, och dessa tre betänkanden klargör varför. När det gäller Wolfs betänkande om de nationella centralbankernas rättsliga konvergens och deras relation till ECB, är den viktigast punkten att försäkra sig om öppenhet och demokratiskt ansvar inom ECB och i dess relationer till de nationella bankerna. En sådan demokratisk exponering hindrar inte ett säkrande av ECB: s funktionella oberoende; sådana idéer är kompletterande. I detta sammanhang är det oförskämt att ta upp Wolfs hänvisning till Förenade kungarikets Bank of England som, under den nya labourregeringen, fått både större oberoende och en högre grad av offentligt ansvar.
När det gäller Arronis betänkande om eurons praktiska aspekter, finns det allmänt samtycke i de flesta frågor, inkluderande behovet av att uppmuntra medlemsländerna att publicera övergångsplaner och, vilket är mer spännande, presentera hur den nationella sidan av euromynten skall se ut. En fråga där jag inte har samma uppfattning som föredraganden är i min övertygelse om att vi kommer att behöva vidta åtgärder på europanivå för att försäkra oss om att bankerna inte överför kostnaderna för EMU: s tredje etapp på kunderna. En uppfördandekodex kanske inte räcker.
Slutligen, när det gäller turism, skulle jag vilja gratulera samtliga föredragande, och i synnerhet Torres Marques för hennes betänkande. Turism är Europas och världens största industri, trots det har vi i Europa förlorat 10 procent av vår marknadsandel sedan 1960. Turism en klassisk industri på den inre marknaden. Eurons födelse kommer att ge denna marknad en oerhörd knuff framåt, och hela turistindustrin i allmänhet.
Jag tror att vi kommer att få tre typer av vinnare genom introducerandet av euron. Först och främst de som arbetar inom industrin. Euron kommer inte bara att skapa fler arbetstillfällen, den kommer att ge större möjlighet till överblick av löner, vilka i sin tur kommer att förbättras.
För det andra, turisterna - konsumenterna. I stället för att skänka bort sina välförtjänta pengar till växlingskontor på flygplatser eller i hamnar, kommer de att få behålla mer pengar till att spendera efter att ha jämfört utbudet i olika affärer, vilket underlättats genom en bättre överblick av prisnivån. Detta kommer att göra det lättare att jämföra priser på varor ute i handeln och som en konsekvens av detta kommer konkurrensen att öka.
Slutligen kommer entreprenörer inom rese- och turistindustrin att göra Europas främsta industri mer konkurrensinriktad, eftersom eurons möjlighet till överblick kommer att driva ned kostnaderna. Dessutom, kommer de att investera och expandera eftersom låg inflation kommer att leda till lägre kostnader. Håll i minnet att ytterligare 3 procent av amerikanarna skulle, på grund av euron, enligt en bedömning av europeiska researrangörernas förbund, kunna tänka sig att välja Europa som resmål.
Sammanfattningsvis kommer turism och turister att bli eurons stormtrupper, och omedelbart göra alla medborgare i Europa uppmärksamma på eurons fördelar.

Rübig
Herr ordförande! En av de föregående talarna har nämnt de kostnader som vi kommer att få på grund av omställningen till euron. Men vi bör också helt tydligt visa på de kostnader som vi nu råkar ut för, därför att vi ännu inte har någon euro. Om jag till exempel åker på semester till Spanien med min familj, så måste jag åka via Tyskland, Italien och Frankrike, och måste ordna totalt fem valutor för att kunna betala kostnaderna för mat, dryck, hotell och bensin. Det betyder att jag i mitt hemland måste åka till banken, och där skaffa de fem olika valutorna. Ofta är det alls inte möjligt att få dem genast, utan de måste först rekvireras. Det uppstår alltså mycket arbete i banken, många medarbetare i banken måste ägna sig åt detta, och valutorna måste förvaras på platsen och ställas till förfogande.
Den är en enorm kostnadslavin, som drabbar turisterna här. Man kan säga att för turisterna utgör enbart avgifterna och provisionerna i genomsnitt 3-4 procent, och man skulle kanske kunna använda dessa pengar - i stället för att vara tvungen att ge ut dem på avgifter och provisioner - på ett kanske förnuftigare sätt, genom att förlänga semestern något. Men dessa 3-4 procent är bara ett genomsnitt. Det finns naturligtvis också extrema kostnadssituationer. Förra året till exempel stoppade min dotter i Jesolo in 100 österrikiska schilling i en växlingsautomat och fick ut 9 600 lire. När vi sedan var tillbaka i Österrike gav jag henne tillbaka 10 000 lire, jag rundade alltså till och med av det uppåt, och hon fick i Österrike ut 50 schilling för dem. Det betyder att när hon växlade det fram och tillbaka en gång, så förlorade hon 50 procent av värdet! Detta är säkert ett extremt exempel, men om man betänker att det redan när man växlar det fram och tillbaka en gång kan handla om sådana storleksordningar, då kan man förstå vilka nivåer det rör sig om, när miljoner turister växlar pengar.
Men till detta kommer även att turisterna naturligtvis också råkar ut för risken av en kursförändring. Under semestern kan valutakursen ändras, och särskilt om man har bokat långt i förväg. Vi vet att till och med turistströmmarna ändras på grund av de olika kurserna, att turismen tilltar snabbt i Italien, avtar i Österrike och avtar även i Frankrike. Det uppstår alltså också en osäkerhet inom turistnäringen. Detta är svårigheter, som vi dagligen måste kämpa mot, och som naturligtvis också orsakar relaterade problem.
Det är nödvändigt - även internationellt sett - att lösa valutafrågan för turismen. För turister som kommer till oss måste det vara helt klart hur man jämför priser. Man måste veta hur man räknar om dem. Många turister har naturligtvis också enorma problem med omräkningen. Det händer en ofta själv, när man räknar fram och tillbaka, att det inte är så lätt att genast fastställa vilket värde en vara har.
Men det är också nödvändigt att standardisera mervärdesskattebestämmelserna. Det är ofta mycket svårt att förstå när man får tillbaka sin moms, hur mycket moms måste man betala här, hur fungerar det exakt. När allt kommer omkring är också duty-free ett område som kommer att drabbas av dessa bestämmelser. Turisterna förstår klara bestämmelser, de vill resa på enkelt sätt och utan så stora problem.
Vi vet - och det är speciellt viktigt för Europa - att vi inte bara har turismen inom Europa, utan också den som kommer från länder utanför Europa. Vi har ungefär 60 procent av turistmarknaden i världen, vi har alltså helt enkelt konkurrenskraft när det gäller turism, och det är en jättechans för oss.

Gallagher
Herr ordförande! Efter toppmötet i Madrid, vid vilket man fastställde datumet för introducerandet av eurosedlar och euromynt, vidtog kommissionen en rad åtgärder för att påskynda de nödvändiga förberedelserna för både den offentliga och privata sektorn. Det är i dag uppenbart - och jag måste tillägga att det är välkommet - att de flesta sektorer inom ekonomiområdet har påbörjat arbetet med förberedelserna för övergången till den gemensamma valutan. Det måste emellertid påpekas - och det är målet med Arronis utmärkta betänkande - att mer information måste göras tillgänglig om vilka praktiska åtgärder som måste vidtas inom olika ekonomiska områden. Vi måste klargöra inom vilka områden man ännu inte tagit några beslut och ta reda på vilken grad av harmonisering som är önskvärd. Inledningsvis behöver vi veta vilka frågor som skall hanteras nationellt och vilka som skall hanteras på europanivå.
En av medlemsländernas prioriteringar var behovet att försäkra sig om att de kunde presentera sina övergångsplaner innan utgången av 1997. Detta inkluderade behovet att få veta vad man stod gällande redovisning av statens finanser, rapportering och redovisning av skatter i euro. Beslut om inlösen av existerande skuld skulle ha tagits innan utgången av 1997. Kommissionen bör informera oss om huruvida de olika tidsfristerna som fastställdes till slutet av 1997 i deras meddelande har uppfyllts och respekterats till fullo eller inte.
När det gäller de praktiska aspekterna för införandet av euron för de som kommer att använda den gemensamma valutan dagligen, skulle jag vilja understryka att behovet av information om övergången bör riktas mot alla användare, precis som det redan är på små och medelstora företag. Detta är den största enstaka ekonomiska händelsen i Europas historia, och det skulle vara en katastrof om den misslyckades på grund av bristande information.
När det gäller dubbel prismärkning under övergångsperioden, måste vi vara öppna för olika lösningar. De små och medelstora företagen bör få stöd i sina försök att stå till tjänst med dubbel prismärkning. Arronis förslag relaterade till bedrägeri och anpassning av informationstekniken till euron är ett steg i rätt riktning. Detta gäller även behovet av fortgående utvärdering av hur små och medelstora företag, inklusive ägare till små affärer, klarar av introducerandet av euron.
Avslutningvis så går alla med på att euron måste vara användarvänlig om den skall bli lyckad. Som Arroni påpekar, måste medlemsländerna visa särskild hänsyn till sårbara grupper i samhället, som äldre, synskadade, handikappade och låginkomsttagare, med siktet inställt på att försäkra sig om att mynten och främst sedlarna blir lätta att använda för dem. Jag säger detta i egenskap av irländare, beroende på att vi på Irland har praktisk kunskap och erfarenhet av detta från övergången till decimalsystemet, då priserna i vårt land steg. Skolor bör involveras i försöksprojekt gällande introducerandet av euron, främst i inledningsstadiet.

Ewing
Herr ordförande! Här står vi nu inför det som har beskrivits som den största utmaningen, den största ekonomiska händelsen, och här är jag, en ovillig ledamot från ett medlemsland vid namn det Förenade kungariket, ur stånd att vara något annat än en åskådare i stället för att vara en av deltagarna. Jag känner mig som barnet i sägnen om Råttfångaren i Hameln som var så långsamt, som inte kunde hålla jämna steg med de andra barnen och som inte steg in i det förlovade landet.
Jag önskar att vi hade ett annat betänkande framför oss här i dag som talade om för oss hur förhållandet mellan de länder som deltar och de som inte deltar kommer att se ut praktiken. Tanken svindlar när jag tänker på det. Ironin ligger i det faktum att det brittiska ordförandeskapet kommer att vara i hetluften när besluten om vilka som får gå med och vilka som inte får gå med kommer att tas, och ändå står det Förenade kungariket utanför. Jag vill säga till det Förenade kungarikets regering att det är bättre att kliva ombord vid starten än att försöka hoppa på vid ett senare tillfälle. Det senare kan bli mycket svårt.
Jag är besviken över att rådet inte finns representerat här i dag under denna viktiga debatt. Kanske känner det sig alltför generat. Finansminister Gordon Browns attityd i denna fråga har beskrivits som ett äktenskapsförslag där han skjuter upp händelsen fem år och säger att vissa villkor måste uppfyllas men vägrar säga vilka dessa villkor är. Det är ett skrattretande förhållningssätt. Det andra stora brittiska partiets ståndpunkt är inte ett dugg bättre. Dess ledare har stängt dörren, trots det faktum att många av de konservativa ledamöterna här är ganska pro-europeiska.
Mitt parti och mitt land är i stort sett pro-europeiska. Norr om den skotska gränsen är euro-skeptikern en ganska sällsynt fågel. När jag reser runt och talar om euron - sorgligt nog, som en utanförstående - känner jag ett enormt stöd från företag, exportörer, industrin och potentiella turister. Jag välkomnar allt som sagts om mindre företag och deras sårbarhet och jag undrar om Förenade kungariket kommer att introducera några åtgärder som förbättrar deras situation.
Turism är fortfarande Europas slumrande jätteindustri. Turistutbytet mellan länderna skulle kunna vara betydligt större. Nyligen talade jag vid en konferens för vandrarhemsorganisationernas ledare med deltagare från hela Europa, varav en del är medlemmar av unionen och andra inte. De är alla positiva till euron och ser oerhörda fördelar för deras typ av verksamhet, med relativt små resurser. Turisterna är de som först kommer att få denna storslagna upplevelse, en erfarenhet som jag tror kommer att svetsa oss samman - åtminstone de som är så lyckligt lottade att de får vara med i systemet - och göra riktiga européer av oss, när vi inte längre behöver byta ut pengarna i våra fickor när vi passerar gränserna. Jag känner beundran inför Irlands tigersprång på det ekonomiska området och dess beslutsamhet att gå med i den ekonomiska och monetära unionen. Sammanfattningsvis är detta ett magnifikt stycke europeisk historia. Jag är mycket ledsen över att jag tillhör ett medlemsland som ställer mig utanför.

Berthu
Herr ordförande! En del av kommissionens rapport om de praktiska aspekterna på införandet av euron ägnas åt framställning av mynt, men inget sägs om sedlarna. Jag måste alltså komma tillbaka till denna punkt som institutionerna försöker förbigå med tystnad och där jag hittills inte fått något svar på mina många frågor.
När det gäller de framtida mynten har rådet beslutat att de skall ha en europeisk och en nationell sida. Men när det gäller sedlarna finns inget sådant. Ett dunkelt beslut av Europeiska monetära institutet, som felaktigt fattats genom tillämpning av artikel 109f, innebär att sedlarna inte skall ha något bestämt nationellt utseende. I en fråga som inte alls är teknisk, men som ifrågasätter mycket viktiga principer, förefaller rådet ha valt att strunta i problemet och lita på att Europeiska monetära institutet gör något.
Mina kära kolleger! Vår kammare har oroat sig mycket den sista tiden över bristen på demokratisk kontroll i valutaunionen. Vi skall för övrigt tala om det vid nästa sammanträdesperiod. Här ställs vi inför ett mycket tydligt exempel på denna bristande demokrati. Vi måste reagera nu, annars kommer våra protester senare att inte förefalla äkta. Frågan om en nationell sida eller ej på eurosedlarna medför flera principiella punkter. Det handlar om att veta om man vill ha en odifferentierad valutaunion, eller en valutaunion som erkänner nationella identiteter. Det handlar också om att veta om man senare vid en allvarlig kris kommer att acceptera att ett land försvinner i tysthet, eller om man kommer att försöka att för alltid stänga in det i enandet kring valutan, även mot dess vilja och trots de konflikter som en sådan låsning oundvikligen skulle medföra. I det hänseendet måste vi förbereda oss för ett allvarligt demokratiproblem.
Det är anledningen till att gruppen Nationernas Europa anser att rådet borde ta sitt ansvar, utnyttja sina befogenheter enligt artikel 109l.4 och besluta att eurosedlarna skall ha en nationell sida.

Trizza
Herr ordförande! För Alleanza Nazionales räkning vill jag gratulera de tre föredragandena till det arbete de har utfört på ett verkligen hedervärt sätt. Förverkligandet av den monetära unionen och införande av den gemensamma valutan är ett av de viktigaste framstegen inom ramen för den europeiska utvecklingen och utan tvivel kommer turismen att vara en av de sektorer som mest berörs av den förestående förändringen.
Turisterna - och med detta menar jag alla de personer som förflyttar sig inom det europeiska territoriet oavsett anledning - behöver inte längre växla pengar och de kommer med andra ord inte längre att behöva betala några onödiga utgifter i samband med sådana operationer. De kommer att få en säker och stabil valuta och en större klarhet vad gäller priser på olika varor och tjänster som skall köpas i det främmande landet.
Till dessa, så att säga individuella, fördelar kan man lägga andra fördelar för aktörerna inom turismbranschen, för resebyråer och för alla de arbetstillfällen som genereras inom turismsektorn, och som utan tvekan får lättare att hantera ekonomin inom sina respektive verksamhetsområden. Det jag vill stryka under i mitt inlägg är att om dessa fördelar skall kunna förverkligas, så måste man utarbeta och snabbt förverkliga en strategi för att förbereda övergången, så att euron redan från början ger de önskade effekterna. Jag är med andra ord överens med Torres Marques när han i sitt betänkande insisterar på nödvändigheten av att de nationella regeringarna vidtar kraftfulla åtgärder för att främja och sprida euron inom sina respektive länder. Det finns redan exempel på förberedande åtgärder i Europa som riktas mot allmänheten, men det är nödvändigt att dessa åtgärder intensifieras och att man går över till verkliga simuleringar när det gäller användningen av den nya valutan, såväl från konsumenternas sida som från de olika företags sida som verkar inom turismsektorn, med lämplig information och utbildning av personal och en snabb anpassning av informationssystemen så att de kan hantera den nya valutan. Dessa åtgärder verkar än viktigare i de europeiska regioner som är eftersatta, där frånvaron av en snabb och effektiv strategi för hur övergången till euron skall genomföras skulle kunna leda till att man förlorar i konkurrenskraft på de europeiska marknaderna, med uppenbara negativa återverkningar för de respektive lokala marknaderna.
Min uppmärksamhet riktas med andra ord inte så mycket mot de stora turistmålen, som utan tvekan redan har den infrastruktur som krävs för att klara av övergången, utan mot Europas små länder, rika på kultur och traditioner, för vilka den genomsnittliga turistens intresse verkar vara i stigande. Det är dessa sistnämnda länder som måste hitta lämpliga stödåtgärder och som man måste ägna särskild uppmärksamhet, genom att inrätta strukturer som kan hantera övergången och leda till en minskning av kostnaderna.
Låt oss inte dölja att vi just nu går fram i oordning. Det finns ingen gemensam strategi. Om man fortsätter framåt i oordning kommer kostnaderna att öka och risken är att kostnaderna så småningom kommer att lastas över på konsumenterna. Den som i likhet med mig dessutom har erfarenhet av offentlig förvaltning är väl medveten om behovet av en preliminär strategi för övergången till euron. Den nya valutan borde framför allt för de lokala myndigheterna, men också för allmänheten, kunna innebära en möjlighet till tillväxt och utveckling. Därför borde man göra stickprov bland de olika europeiska offentliga myndigheterna och vara noggrann så att man inte väljer bara medelstora kommuner, utan även ta med de små kommunerna i undersökningen, vars behov skiljer sig åt, men som inte är mindre viktiga.
Genom att genomföra ett pilotprojekt i flera europeiska kommuner skulle man kunna skapa ett verkligt nätverk för samarbete, med möjligheten att sprida resultaten från analyserna till andra kommuner som inte deltagit i undersökningen.

Caudron
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Den gemensamma diskussionen i dag om euron, på grundval av betänkandena från Torres Marques, Arroni och Wolf, är särskilt intressant nu, några veckor före den berömda helgen den 1 maj.
Naturligtvis godkänner jag helt Torres Marques betänkande och slutsatser. Jag anser, liksom hon, att eurons inverkan på Europeiska unionen blir gynnsam, inte bara för att turister utanför Europa skall komma, utan också för turismen inom gemenskapen. Liksom hon anser jag att det är brådskande att inrätta program som gör det möjligt att finslipa informationen om euron till företag och personal inom turismsektorn. Ju snabbare den blir klar, desto snabbare kommer de att kunna åtnjuta effekterna av euron.
Beträffande Arronis betänkande vill jag erinra om att vid vår givande debatt i januari röstade vi gemensamt för åtgärder för att förenkla övergången från nationell valuta till euron. Och i dag lägger vår kollega Arroni fram ett förslag som gäller frivillig dubbel märkning, vilket enligt min mening riskerar att medföra problem för s.k. sårbara sociala grupper. Jag kan dessutom bara konstatera att beträffande kostnaderna i anslutning till omräkningen föreligger en viss sänkning jämfört med vår kollega Pérez Royos text. I min egenskap av föredragande om industriell konkurrenskraft förstår jag naturligtvis vår kollegas vilja att bevara små och medelstora företag. Vi måste alltså ta fram särskilda åtgärder för dem för att så långt det låter sig göras begränsa deras kostnader för övergången till euron, men det är inte fråga om att offra konsumenterna.
Beträffande betänkandet från vår kollega Wolf avseende konvergensen: Även om jag kan instämma i hans tankegång att genomförandet av euron medför en ekonomisk konvergens, men också överensstämmelse mellan lagstiftningar, centralbanker och Europeiska centralbanken, måste jag ännu en gång motsätta mig vissa uppfattningar som bär spår av överdriven liberalism.
Europeiska centralbankens och centralbankernas roll kan inte vara absolut, inte mer än deras befogenheter. Att inrätta en dialog mellan dessa ekonomiska organ och de politiska befogenheterna är det minsta vi kan göra innan vi mycket snabbt bygger det politiska Europa, den enda garantin för demokrati och yttrandefrihet för medborgarna.
Avslutningsvis vill jag på nytt säga att euron inger mig ett stort hopp i termer av ekonomi och sysselsättning, och är framför allt en fantastisk motor för det europeiska medborgarskapet. Det finns tre villkor för detta: att de inte blir ytterligare en motor för en ohämmad liberalism, att medborgarna blir mer och snabbare informerade och att konsumenterna blir de första som drar nytta av det.

Peijs
Herr ordförande! Wolfs betänkande om samordningen av lagstiftningen har genomgått en stor förändring på grund av omröstningarna i ekonomiutskottet. Det ursprungliga betänkandet var oacceptabelt för PPE-gruppen eftersom det ifrågasatte Europeiska centralbankens självständighet. Så när som på en enda punkt kan min grupp nu leva med betänkandet. Det riktar nu den riktiga uppmaningen till medlemsstaterna att anpassa sina banklagar så att de överensstämmer med reglerna för systemet med centralbanker som kommer att träda i funktion från och med juli. Det säger också med rätta att de nationella centralbankscheferna kan välja att förklara den monetära politiken i de nationella parlamenten. Den nederländska centralbanken har redan valt detta. Föredraganden har inför plenarmötet lagt fram ytterligare ett ändringsförslag, och PPE-gruppen kan leva med detta.
Arronibetänkandet anger på ett mycket balanserat sätt hur vi skall förhålla oss till parallella priser. Thyssen har redan varit inne på detta. Låt det lilla och medelstora företaget använda sin egen kreativitet. De kommer inte att vilja lämna sina kunder i ovisshet. Det skulle inverka negativt på deras omsättning. De små och medelstora företagen och jobben som de skapar håller parlamentet ständigt sysselsatt, egentligen på ett ganska schizofrent sätt, måste jag säga. Å ena sidan kramar vi småföretagen sönder och samman i ord. Det har på nytt skett denna morgon. Alla talar om hur viktigt det är att tänka på det lilla och medelstora företaget. Därefter, en omröstning senare denna vecka om konsumtionsvaror försöker vi att klämma ihjäl det lilla och medelstora företaget genom att i parlamentet införa lagstiftning som står så ensidigt på konsumentens sida att det kommer att bli mycket svårt för det lilla och medelstora företaget att få ut något av det. Det skulle således inte skada om vi i parlamentet någon gång skulle kunna försöka att få lite jämvikt i det som vi säger och det som vi gör. Kommissionären har som svar på skriftliga frågor från mig, där jag frågade honom om det nu verkligen var meningen att man skulle kunna få notan för en kopp kaffe på en uteservering i gulden och euro, svarat att det var en sak för de nationella myndigheterna att ge närmare besked i den här typen av frågor.
Det är väl ändå inte så svårt att ge medlemsstaterna rekommendationer om hur vi lite mer kreativt och lite lättare skulle kunna hantera den period då euron skall införas och det lilla och medelstora företaget kommer att få känna av gigantiska problem som de själva inte har bett om. Det är väl ändå inte så svårt att i affärscentrum skapa växlingsställen så att affärsinnehavaren inte behöver konfronteras med växlingssituationer och så att konsumenten kan bli av med sina gulden, peseta eller vad det nu är på ett antal ställen i affärscentrumet och kan gå in i affären med enbart euro. Den sortens saker är ändå inte så svåra. Om vi verkligen skulle vilja göra något för det lilla och medelstora företaget borde vi uppmana medlemsstaterna - mycket riktigt, där är jag fullkomligt överens med de Rose - att vidta skatteåtgärder för att gå företagen som själva inte exporterar till mötes i deras kostnader.
Ett ord om turismen. Låt oss inte lova varandra guld och gröna skogar vad turismen beträffar. Torres Marques har skrivit ett bra betänkande, men lovsångerna om vad euron kommer att göra för turismen får mig att tänka på det paradis på jorden som utlovades oss när vi skulle införa den inre marknaden. Där har vi kommit ner på jorden. Låt oss inte belasta euron med för högt uppskruvade förväntningar på det turistiska området.

Kaklamanis
Herr ordförande! Jag skall bara ta upp Torres Marquez betänkande, som talar om eurons konsekvenser för turismindustrin. Jag skall inte referera till allt det positiva som sägs av kollegan i detta betänkande. Jag vill emellertid ta upp två punkter som hon refererar till såsom negativa men, enligt min åsikt, analyseras de inte tillräckligt och framför allt ger man inte svar på dem.
Den ena gäller behovet av att det skapas informationsprogram för de som arbetar inom turismen, men även anpassningsprogram i förhållande till euron, för små och medelstora företag inom turismen. Den fråga som jag ställer, herr kommissionär och kolleger, är följande: var skall man finna pengarna? Jag påminner er om att för en liten tid sedan röstade vi här i den här salen fram en budget. En budget där, trots ansträngningarna från vissa av oss i budgetutskottet, utgifterna för turismen drastiskt skars ned.
Kan ni alltså säga mig var vi skall finna pengarna till de anpassningar som behövs? Annars kommer vi med önskningar utan att lägga fram förslag.
Den andra gäller de små och medelstora företag som kommer att finnas i områden nära euro-zonen, men som inte kommer att ingå. I frågan som jag har ställt till Europeiska kommissionen bedömde jag, i enlighet med vad jag har läst i tidningarna, att varje sådant litet eller medelstort företag behöver cirka 100 000 ecu för att genomföra sin anpassning. Jag vill att ni talar om för mig om Interreg-programmet kan täcka denna utgift. För om det vid detta tillfälle inte finns pengar så beklagar jag, men jag är inte alls optimistisk angående de positiva resultaten av euron för turistnäringen och särskilt för de små och medelstora företagen inom turismindustrin som utgör 90 procent av denna.

Boogerd-Quaak
Herr ordförande, kolleger! För min grupps räkning kommer jag framför allt att tala om Wolfs betänkande, och för vår grupp står det ofrånkomligen fast att centralbanken måste vara så oberoende som möjligt, vilket innebär total självständighet, såväl för banken som dess chef. Det innebär för övrigt inte att vi inte skulle vara någon stor förespråkare av öppna processer i beslutsförfarandet, och vi utgår inte heller ifrån att banken befinner sig i ett sorts laboratoriestadium och att en sorts clean -mekanism fastställer dess politik. Vi utgår ifrån att den gör detta i dialog med den totala samhälleliga styrelsen som har medansvar i den har typen av processer.
Herr ordförande! Ett antal ledamöter i parlamentet vill hela tiden koppla frågor om socialt underläge till euron. Enligt vår grupps uppfattning är det frågor som man måste behandla fristående från varandra. Det hindrar för övrigt inte att det såväl inom medlemsstaterna som på europeisk nivå ligger ett ansvar att tala om området politisk konkurrens efter euron. Vad vår uppfattning beträffar innebär det att vi såväl på skattelagstiftningens område som på sysselsättningens och den sociala trygghetens område kommer att behöva eftersträva en viss konvergens och kommer att behöva fastställa var vi skall låta saker vara subsidiära och var vi tillsammans bör komma fram till ett entydigt förfarande. Detta är synnerligen viktigt för eurons framgång på längre sikt och för att sätta Europa på kartan på den globala scenen.

Nicholson
Herr ordförande! Införandet av den gemensamma valutan kommer säkerligen att medföra många förändringar som, vid vissa tillfällen, inte alltid kommer att vara till det bättre. Jag tror fortfarande att vi går onödigt snabbt fram mot det okända och utan att ha en klar bild av långtidseffekterna.
Jag lyssnar med oro på dem som obevekligt driver frågan om införandet av den gemensamma valutan i sina egna länder, oavsett vad väljarna där har för synpunkter. En del av de länder som strävar att gå med i första omgången har mer än en lätt chock att vänta. Jag skulle vara tacksam om någon kunde svara på en fråga: Om länder som uppfyller kriterierna i Maastrichtavtalet går med som medlemmar i den första omgången, kommer en del av dessa länder sedan vända om och begära mål 1-status? Säkerligen är väl dessa två ståndpunkter fullkomligt oförenliga?
Jag skulle vilja referera till ett av de problem som jag ser skymta vid horisonten mellan de medlemsländer som går med i den första omgången och de som står utanför. Min egen del av Europeiska unionen, Nordirland, är den enda del av det Förenade kungariket som har en landgräns med ett annat medlemsland, och det skiftande värdet mellan pundet och puntet har givit upphov till allvarliga problem på båda sidor om gränsen vid många tillfällen över en lång period - ibland åt det ena och ibland åt det andra hållet. Jag hoppas verkligen att man inte låter detta få katastrofala följder för både företag och jordbruk.
För tillfället finns det inget vi kan göra för att förbättra situationen. Men kan vi vara säkra på att orättvisa handelsfördelar kommer att tas i beaktande och att jämlikheten inom Europeiska unionen kommer att garanteras?

Raschhofer
Herr ordförande! Vi diskuterar i dag de praktiska förberedelserna inför införandet av euron, dvs. vi måste också tala om att ta till vara konsumenternas intressen. Den dubbla prismärkningen under övergångsperioden är ett absolut måste och inte, vilket betänkandet förutser, valfritt. Företagarnas intresse av att ha så stort spelrum som möjligt vid prismärkningen får inte leda till att konsumenternas intressen får stå tillbaka. Den dubbla prismärkningen är nämligen det instrument som under en fas av osäkerhet kan skapa förtroende hos konsumenterna, förtroende genom insyn.
På så vis kan den dubbla prismärkningen även vara en konkurrensfördel för företagarsidan, dvs. om den lyckas vinna konsumenternas förtroende med hjälp av den. Även om Europeiska unionens bankförbund och sparkassornas sammanslutning nyligen förklarade att man inte kommer att debitera sina kunder de egentliga omräkningskostnaderna, så måste man uppmärksamma om de håller detta löfte. Den som läser noggrant kommer nämligen att lägga märke till att bankernas representanter bara talar om att omställningen skall ske friktionsfritt och gynnsamt för konsumenterna. Reklambudskapet att omställningen skall vara gratis för konsumenten nämns inte.
Jag välkomnar därför en uppförandekodex för bank- och finanssektorn. Jag anser att det är anmärkningsvärt när föredraganden fastställer att särbehandling i skattehänseende för investeringar i samband med införandet av euron möjligen kan leda till snedvridning inom den existerande sektorn respektive gentemot andra sektorer, bara för några dagar sedan läste jag nämligen i en österrikisk tidning om just ett sådant krav från en österrikisk bank. Jag anser därför att det är viktigt, om jag får uttrycka mig så okonventionellt, att kräva lika rätt för alla. Men att värna om detta kommer också att vara en uppgift för de lagstiftande organen i medlemsstaterna.

Hendrick
Herr ordförande! Kan jag få börja med att gratulera föredragandena Arroni, Torres Marques och Wolf till tre utmärkta betänkanden som mycket detaljerat granskar frågan om euron.
Fram till i dag har vi varit mycket upptagna av tekniska frågor som budgetfrågor och konvergens. Det är mycket viktigt att ta upp de praktiska aspekterna av eurons införande. I synnerhet är det viktigt att förbereda allmänheten och företagen. Om de vill fortsätta bedriva handel på den inre marknaden måste små och medelstora företag genomföra mycket snabba förändringar så att deras mjukvaror kan hantera euron. Det gäller även länder som inte har visat intresse för att ansluta sig till den tredje etappen av den Ekonomiska och monetära unionen.
I det Förenade kungariket kastade den tidigare toryregeringen en hel del tvivel över frågan om euron skulle komma att förverkligas eller inte. Många skeptiker hävdade att om euron infördes skulle det kunna sluta olyckligt. Det har lett till att många små och medelstora företag inte har vidtagit nödvändiga åtgärder. Många av de här företagen bedriver internationell handel och kommer att bli tvungna att hantera euron som en utländsk valuta.
Jag instämmer till viss del om behovet av en uppförandekodex om övergångskostnaderna. Jag anser inte att övergångskostnaderna, i alla fall inte när det gäller bankerna, bör läggas direkt på kunderna, detta beroende på att euron från den 1 januari 1999 endast kommer att existera i elektronisk form. Det betyder i grunden att det inte kommer att finnas någon faktiskt kostnad för växling av valutor, sedlar och mynt, mot andra valutor. Allt som behöver ändras är det som ändå kommer att ske inom bankvärlden: ännu en valuta måste föras upp på listorna över de valutor som bankens system kommer i kontakt med. Samtidigt kommer elva valutor att utraderas, vilket jag tror kommer att förenkla det hela.
Jag frågar därför, vilken kostnad? Kostnaderna kommer att få betydelse när sedlarna och mynten introduceras, inte förr. Små och medelstora företag kommer att få utgifter men omständigheterna är desamma i hela Europeiska unionen. Därför ser jag inte några konkurrensnackdelar när det gäller företagen beroende på att alla kommer att bli tvungna att genomföra samma förändringar.
För turismen är det extremt viktig att euron införs. Det säger jag som kommer från en valkrets som är mycket beroende av turismen. Min valkrets sträcker sig från Blackpoolkusten genom Ribble Valley och in i Pendle Hills. Nu när turismen står för 20 procent av de ekonomiska aktiviteterna i Europeiska unionen, direkt eller indirekt, är det viktigt att euron introduceras och att de som är beroende av turism för sitt välstånd drar fördel av detta.

von Wogau
Herr ordförande, ärade kolleger! I de flesta medlemsstaterna tycks förutsättningarna för införandet av den gemensamma valutan den 1 januari 1999 till största del vara uppnådda. Detta gäller framför allt för inflationssiffrorna, där vi under tiden har uppnått ett i EU-genomsnitt historiskt lågt värde.
Två aspekter är fortfarande problematiska. För det första statsskulden, där dock nu alla tecken visar på en fortskridande förbättring av läget, och för det andra, vilket enligt min åsikt knappast berörts i den offentliga debatten, säkerställandet av centralbankernas oberoende i medlemsländerna. Denna aspekt är av avgörande betydelse. Europeiska centralbankens oberoende kan bara garanteras om de nationella centralbankerna, i sin egenskap av väsentlig beståndsdel i Europeiska centralbankssystemet, är oberoende av statliga direktiv. Europeiska centralbankens styrelseråd fastslår gemenskapens penningpolitik. Det består av ledamöterna i styrelsen för Europeiska centralbanken och ordförandena i de nationella centralbankerna. Därför är det av avgörande betydelse att medlemsländerna ser till att de senare faktiskt är oberoende. Jag beklagar att kollegan Wolfs betänkande, så som det för närvarande föreligger, inte går in på detta i tillräcklig utsträckning. Där finns det fortfarande vissa betänkligheter.
Jag vill först komma med de goda nyheterna. Vi kan slå fast att alla nationella centralbanker som kommer i fråga nu är oberoende när det gäller fastläggandet av räntesatserna. Det är det första och viktigaste steget. Men det finns ännu vissa problem med riksbankschefernas personliga oavhängighet. Man har till exempel meddelat att Finlands president fortfarande har möjlighet att avsätta centralbankschefen. Detta skulle inte vara förenligt med Maastrichtfördraget. Vidare oberoendet av instruktioner. I ett medlemsland, som jag känner väl till, hade man till exempel möjlighet att skjuta upp beslut från centralbanken i 14 dagar. Inte heller detta skulle vara förenligt med Maastrichtfördraget. Bestämmelser av detta slag finns det fortfarande, och de måste ändras. Vidare oberoendet inom administrationen. Även detta är ett väsentligt element i centralbankernas oberoende. Även här skulle jag vilja sätta ett eller annat frågetecken.
Jag vill klart säga, att Europeiska monetära institutet den 25 mars kommer att lägga fram sin rapport för oss och där också säkerligen kommer att utförligt gå in på centralbankernas oberoende, dvs. den 24 mars kommer först Europeiska kommissionen att avge sin utvärdering, och den 25 mars kommer Duisenberg i utskottet för ekonomi, valuta och industripolitik att lägga fram sin rapport. För båda rapporterna, herr kommissionär, kommer vi att ge noga akt på denna aspekt av centralbankernas oberoende.

Van Bladel
Herr ordförande! Nu när införandet av euron kommer närmare ökar de positiva och negativa uppfattningarna om den, inte bara inom EU utan också i Förenta staterna, vilket framgår av Herald Tribunes ledare. Jag citerar: vad som är bra för Europa är också bra för Amerika, och uppfattningen att euron är en potentiell orosstiftare. I denna amerikanska miljö talar man till och med om risken för ökade konflikter, motsättning och mindre stabilitet, enligt de amerikanska ekonomerna. Jag lämnar nu denna amerikanska uppfattning som den ögonblicksbild den är. Det viktigare att se på vad den europeiske medborgaren anser om det.
Även då det gäller införandets alla praktiska aspekter, som Arronibetänkandet och kommissionen på det mycket konkret sätt pläderar för, är medborgaren ännu inte särskilt övertygad om nyttan med euron. Informationen om detta börjar egentligen alldeles för sent, tyvärr ofta dikterat av politiska valmotiv, även i mitt land; egentligen är det antidemokratiskt. Inte ett enda parti, inte ett enda politiskt program i mitt land lämnar egentligen något utrymme för att vara mot euron. Det är väl ändå mycket underligt i ett Europa som säger sig vilja vara öppet. Det börjar lite grand att likna monetär diktatur.
Framför allt äldre, en ansenlig del av den europeiska befolkningen, undrar ofta om pensionens värde och storlek kommer att kunna upprätthållas under trycket från euron. Dessa frågor måste vi behandla seriöst. Om vi inte gör det, då blir euron ett debacle, och det kommer inte längre att finnas något stöd för de därpå följande stegen inom EU - och då tänker jag på utvidgningen och anpassningen av jordbrukspolitiken och strukturfonderna. Då uppnår vi precis motsatsen till det som vi avsåg med denna euro.
Kommissionsförslaget och Arronibetänkandet handlar om de praktiska aspekterna i samband med införandet, de är utmärkta, men otillräckliga för att inhämta medborgarens politiska stöd.

Teverson
Herr ordförande! Jag skulle vilja börja med att gratulera Winnie Ewing till hennes inlägg, vilket jag instämmer med till fullo.
Turism är en nyckelsektor i Europa, och euron kommer definitivt att ge ett stort mått av ökad öppenhet. Men den kommer dessutom att avslöja skillnaderna i indirekt beskattning, främst när det gäller momsen. Det är därför som jag har lagt fram ett ändringsförslag till betänkandet om euron och turismen, för att uppmärksamma detta för kommissionen och ministerrådet. Om vi, exempelvis, tar inkvartering för besökare i Luxemburg, Frankrike och Portugal, är momsen i dessa länder så låg som 3 till 5, 5 procent, medan den, ironiskt nog, i två av de länder som står utanför euron - det Förenade kungariket och Danmark - ligger på 17, 5 procent och 25 procent. Detta skapar dubbla hinder för dessa länder och för turistindustrin i dessa medlemsländer: för det första saknar man eurozonens bekvämlighet och, för det andra, kommer de att utkonkurreras rent prismässigt på den inhemska marknaden.
Det gladde mig när jag i går fick höra att finansministrarna höll på att sätta samman en kommitté som skall granska frågan om harmonisering av de indirekta skatterna. De måste ge prioritet åt turistsektorn. Ett misslyckande kommer att resultera i förlorade arbetstillfällen inom denna värdefulla sektor.

Féret
Herr ordförande! Förklaring nr 6 som bifogas fördraget om Europeiska unionen anger att gemenskapen åtar sig att underlätta omförhandling av valutaarrangemang mellan Europeiska unionens medlemsländer och tredje land med mindre befolkning, som antar ett grannlands valuta som nationell valuta.
Genom en trollkonst som utförts med största diskretion anser kommissionen att denna bestämmelse borde göra det möjligt för republiken San Marino, Vatikanstaten och Furstendömet Monaco att automatiskt utnyttja euron som officiell valuta. Även om beviljandet av euron till Vatikanen och San Marino inte utgör något som helst moraliskt problem, är det inte samma sak med det monegaskiska furstendömet, som styrs av en absolut monark, som inte respekterar de mänskliga rättigheterna och regerar över ett pyttelitet territorium där en ofantlig skatteflykt organiseras på bekostnad av Europeiska unionens samtliga medlemsstater, med undantag av Frankrike.
Jag anmodar parlamentet att göra sin stämma hörd och motsätta sig ett beslut i kommissionen till förmån för Monaco. Ett beslut som skulle vara både orättvist och omoraliskt.

Fayot
Herr ordförande, herr kommissionär! Jag skulle framför allt vilja peka på några praktiska aspekter på euron, aspekter som får allt större betydelse vartefter de politiska problemen blir lösta och medborgarna intresserar sig för euron.
En första fråga som jag ställer mig är: eftersom tillverkningen av mynt med nationell sida skall påbörjas senast den 1 eller 3 maj i år, enligt ett redan fattat beslut, skulle det vara intressant att få veta om de länder som sannolikt kommer att ingå i eurosamarbetet redan valt de nationella symboler de skall använda. Jag uppskattade mycket Italiens åtgärd, som bestod i att försöka utnyttja valet av denna nationella symbol för att få uppmärksanhet kring euron och göra medborgarna delaktiga. Jag anser att det skulle vara på det sättet i alla länder och att detta val inte skulle vara ett teknokratiskt val av en finansminister och statstjänstemän. Medborgarna, parlamentarikerna och gemenskapen måste delta i detta val.
Det finns en annan fråga som intresserar mig mycket. Alla förefaller i dag överens om att så mycket som möjligt minska perioden med parallell användning av sedlar och mynt i nationell valuta och euro. Denna användning skall som beslutat inledas den 1 januari 2002. Kan kommissionären upplysa mig om huruvida några länder redan nu meddelat att de har för avsikt att begränsa denna period till en kortare period än de planerade sex månaderna?
Jag tror för min del att det skulle vara möjligt att begränsa perioden med parallell användning, i handeln t.ex., till en så kort period som möjligt - två, tre eller fyra veckor - även om växlingen av nationell valuta till euro i bankerna kan fortsätta en tid, t.ex. fram till den 30 juni 2002. Vissa affärsinnehavare skulle på så sätt kunna spara stora belopp. Jag skulle vilja veta om en sådan situation är möjlig.
En sista fråga slutligen, herr kommissionär. Mellan åren 1999 och 2002 kommer yrkessammanslutningar, t.ex. inom handeln, att ha stort behov av pengar för sina program för kommunikation och utbildning. Man måste ta fram videokassetter för utbildning av försäljningspersonal och elektroniskt tryckt kommunikationsmaterial, man måste närma sig grunden för handeln och konsumenterna. Kommer de många planerade programmen snart att frigöras av samarbetspartnerna i medlemsstaterna?

Herman
Herr ordförande, kära kolleger! Det är tradition här att börja med att lovorda föredraganden. Trots den artighet som bör visas en värderad kollega, skulle jag vilja säga att Wolfs betänkande är dåligt. Det är dåligt eftersom det inte når upp till målsättningarna. När man har möjlighet att lägga fram ett initiativbetänkande - och Gud skall veta att presidiet inte ofta beviljar dem - använder man det för att ta poäng gentemot antingen opinionen, rådet eller kommissionen.
I detta fall fruktar jag att ingen blir intresserad av betänkandet. I motiveringen nöjer han sig med att tjata om nostalgiska teorier om de nationella bankernas förlorade makt medan det vi huvudsakligen förväntade oss var att få veta vad varje land hade gjort för att rätta sig efter föreskrifterna i fördraget. Men det är det absolut inte fråga om här, utom möjligen i tysthet för att försvara länder som inte rättat sig efter normen. På så sätt försvarar Wolf svenskarna eller finländarna som inte fått ordning på sitt, och ger dem rätt att för detta åberopa motiv om demokratisk kontroll. Jag anser att det är vansinnigt. Den kamp Wolf bedriver på detta område är en eftertrupps kamp. Därför är betänkandet orimligt. I utskottet rensades betänkandet för övrigt på de flesta iögonfallande punkterna.
Jag skall följaktligen nöja mig med att här erinra om det viktigaste. Von Wogau har rätt när han frågar vilken attityd som skall intas om det den första dagen när systemet med centralbanker trätt i kraft fortfarande finns länder som inte fått ordning på sin lagstiftning. Kommer kommissionen först då att kräva att detta ordnas? Skulle det inte vara att föredra att precisera det hela redan nu, så att de berörda länderna får de sex eller åtta månader på sig som behövs för att göra sin plikt, snarare än att bli tvungen att meddela dem senare att eftersom de inte gjort sin plikt kan de inte ingå i unionen? Det skulle vara en åtgärd som under nuvarande omständigheter minst skulle få effekten av en politisk bomb. Om man den 1 eller 2 maj skulle säga att ett visst land kan gå med, men att det inte rättsligt är i stånd att göra det eftersom det ännu inte anpassat sin inhemska situation, skulle det åtminstone utgöra en viktig åtgärd och sannolikt tvinga detta land att rätta till det hela. Det förefaller mig svårt att ta med medlemsländer under suspensiva villkor, det måste alltså finnas ett klart och tydligt beslut. Jag hoppas att denna situation kommer att lösas. Jag beklagar att alla dessa problem inte tagits upp i betänkandet.

Kestelijn-Sierens
Herr ordförande, herr kommissionär, kolleger! Vi konstaterar med tillfredsställelse att det i Europa växer fram en konsensus om hur EMU-övergångsperioden skall gestalta sig. Europa har fastställt den rättsliga ramen och har därigenom på ett utmärkt sätt fullgjort sina viktigaste uppgifter. Emellertid har det varit många hinder att klara av på banan. Till en början ifrågasattes startdatumet, senare togs Madridscenariot upp till diskussion, och under tiden blossade diskussionen om tre-procentnormen upp rejält. Europa har simmat i de stormigaste haven men hela tiden haft kusten i närheten. Nu har turen kommit till medlemsstaterna att sätta en snygg punkt för övergången. Det gläder oss, för grundlagarna, rättssystemen och de institutionella traditionerna skiljer sig ordentligt från varandra, vilket gör att en långtgående harmonisering av övergångsåtgärder är av ondo.
En andra positiv punkt är att den parallella prisangivelsen inte kommer att bli obligatorisk och att man har valt en flexibel lösning. Kommissionen yrkar framför allt på uppförandekodex och frivilliga avtal. Ge de berörda handelsföretagen, bensinstationerna och resebyråerna tillräckligt utrymme för frihet.
Den tredje punkten beträffar uttaget av kostnader vid omräkningar. Principen är att man inte får ta ut några kostnader av människor för det obligatoriska utbytet till euro, det vill säga för omräkning av nationella valutor till euro och vice versa. Det finns ännu ingen klarhet om detta. Vi är överens med föredraganden om att denna princip eventuellt måste införas med tvång. Skulle jag i samband med detta kunna få fråga kommissionären om han också delar denna ståndpunkt?

Pérez Royo
Herr ordförande! Jag vill först och främst gratulera de tre föredragandena - och alldeles särskilt Elena Torres Marques, vars framställning jag delar helt och fullt - för de betänkanden som vi debatterar den här förmiddagen, när det endast återstår några veckor till valet av de första euro länderna och mindre än 300 dagar till den monetära unionens början. Och vad gäller detta vill jag betona några av de idéer som tidigare talare nämnt.
Den första har att göra med den stora betydelse som steget in i den Ekonomiska och monetära unionen har. Det handlar helt säkert om det viktigaste steget som tagits i Europa sedan gemenskapens födelse för så där fyrtio år sedan.
Den andra understryker att denna radikala förändring kommer att vara närvarande i våra liv redan från och med den 1 januari 1999, även om eurosedlar och mynt inte börjar användas förrän tre år efter detta. Från och med den 1 januari 1999 kommer det endast att finnas en monetär politik för länderna inom eurozonen, från Lappland längst upp i norr till Lepe eller Kap San Vicente längst ner i söder.
För det tredje vill jag betona en punkt som jag anser grundläggande: de verkliga och definitiva huvudpersonerna i euroäventyret är medborgarna, som ekonomisk kraft i produktionen, som konsumenter och, slutligen, som användare av den nya valutan.
Eurons framgång kommer inte enbart att bero på dess användande på de finansiella marknaderna till dess att man uppnår den berömda kritiska massan, utan också - och jag skulle till och med säga framför allt - på medborgarnas acceptans av den som betalningsmedel från första stund.
Och på tal om detta skulle jag vilja rikta uppmärksamheten på en fråga - vilken redan nämnts tidigare, till exempel av min kollega Hendrick - som jag tycker är viktig, och det är frågan om transaktionskostnaderna för växlingen till euro eller för växlingen mellan de deltagande valutorna under denna långa övergångsperiod på tre år.
Medborgaren, till vilken man upprepade gånger sagt att från och med den 1 januari 1999 kommer marken, francen, liran, pesetan etc. att smälta in i euron och bli decimallösa fraktioner av euron, kommer inte att kunna förstå att han får betala en avgift för att växla från en av dessa fraktioner - låt oss säga marken - till en annan - som, till exempel, escudon - eller att han får betala en avgift för att förvandla sitt konto från ett markkonto till ett eurokonto.
Den medborgare som behandlas på detta sätt kommer att sluta sig till att han blivit lurad när man sade att det från och med den 1 januari 1999 skulle finnas en enda valuta; han kommer inte att betrakta euron som en gemensam valuta, utan som en valuta utöver de nationella.
Därför anser vi att det är nödvändigt med en mer bestämd inställning än den som kommissionen meddelade för några dagar sedan, då den sade att allt som är obligatoriskt kommer att vara gratis men, däremot, att allt som är frivilligt kommer att bero på marknaden. Jag tror att en mer bestämd inställning är nödvändig och, för att avsluta, påminner jag vad gäller detta om den omröstning som hölls i denna kammare med anledning av betänkandet om euron och konsumenterna, som jag hade äran att presentera inför detta parlament för några veckor sedan, i vilket man på ett direkt sätt behandlade detta problem och föreslog att den här typen av förfarande skulle förbjudas.

Porto
Herr ordförande! Jag gratulerar kollega Helena Torres Marques för betänkandet om euron och turismen, vilket kommer vid ett lägligt tillfälle som gör det möjligt att understryka sektorns betydelse och det växande stöd som den gemensamma valutan kommer att ge den.
Det är den tredje största industrin i världen, efter olje- och bilindustrin, och det handlar om en sektor där Europas roll är överlägsen med totalt 60 procent. Förlusten av den relativa betydelsen som har visat sig, beror naturligtvis på att andra poler, i andra världsdelar har dykt upp, vilket emellertid inte har hindrat den europeiska turismen att också växa i absoluta termer genom det förutsedda skapandet av 1 850 000 arbetstillfällen fram till år 2007. Det handlar fortfarande om en sektor med en rimligt balanserad geografisk situation, då många regioner, även många landsbygdsregioner, som saknar andra alternativ, är attraktiva som turistområden.
Med euron slipper man transaktionskostnader, osäkerhet och behandling av valuta, vilka i dag innebär begränsningar av påtaglig betydelse, så som flera kolleger redan har understrukit. Vi kan därför vänta en kännbar ökning av resor från ett stort antal europeiska medborgare. Det handlar dessutom om fördelar som inte begränsas till de europeiska medborgarna, då naturligtvis efterfrågan från medborgare i andra världsdelar kommer att öka, då de får lättare att röra sig inom ett område där de kan göra alla sina betalningar i samma valuta. Aktörerna inom turistsektorn har därför ingen anledning att hysa misstro mot euron. Tvärtom kommer de med all säkerhet att dra fördelar av den. Vi måste också kräva, på det sätt som betonas i betänkandet, att de inte genomför avrundningar uppåt och oberättigade prishöjningar av de produkter och tjänster som de skall stå för.

Pomés Ruiz
Herr ordförande, herr kommissionär! De tre betänkanden som vi i dag debatterar har en grundläggande fråga, som i stor utsträckning kommer att bestämma den gemensamma valutans framgång, gemensamt. Alla tre betänkanden behandlar frågor som kommer att avgöra om medborgarna accepterar euron eller ej. Det är de europeiska medborgarna som är huvudpersonerna inför den stundande förändringen; det är de som bör styra denna övergång, som är unik i världshistorien. Turismen, som förvandlats till ett massfenomen under den andra halvan av 1900-talet, bör fungera som draghjälp för euron, 2000-talets valuta. Samtidigt bör euron fungera som drivkraft för turismen i Europa och mot Europa.
Jag vill gratulera Torres Marques för hennes utmärkta betänkande. Tillväxtprognoserna för turistsektorn utgör ett verkligt hopp för att lösa arbetslöshetsproblemet. De fördelar som den gemensamma valutan kommer att innebära för denna sektor är uppenbara. Euron kommer att accepteras av medborgarna om den bidrar till att lösa de problem som bekymrar dem: arbetslösheten är det största bekymret; turismen kommer att bidra till att lösa det; euron kommer att hjälpa turismen. Vi bör kunna förmedla detta till medborgarna om vi vill att projektet skall nå framgång.
Vad gäller Arronis betänkande, vill jag uppriktigt gratulera föredraganden för hans utmärkta arbete. Vi måste lyckas minimera de besvär som uppkommer genom införandet av euron, minska kostnaderna, koncentrera oss på de sektorer som kommer att ha mest problem: småföretagen, pensionärerna, medborgarna, de handikappade. Vi bör inte snåla med resurser vad gäller information till, och utbildning av, medborgarna.
Slutligen, vad gäller Wolfs betänkande, som handlar om den Europeiska centralbankens självständighet och det Europeiska centralbankssystemet, skulle jag vilja uttrycka någon nyansering, några överväganden. Den Europeiska centralbankens självständighet och dess juridiska underställande till prisstabilitetsmålet är en garanti för medborgarna. Den ekonomiska historien är fylld av ögonblick då de monetära myndigheterna drivit fram inflationen med syfte att minska bördan av statsskulden. Detta kommer inte längre att vara möjligt. Den dolda skatt som inflationen utgör kommer inte längre att kunna tillämpas i Europa. De som lidit mest av den här typen av politik är de mest utsatta medborgarna. Det framtida Europeiska centralbankssystemet kommer att förhindra detta. När en regering eller en regional eller lokal myndighet måste betala sina skulder kommer de vara tvungna att göra det öppet inför sina medborgare. Detta gläder mig, och jag är övertygad om att det gläder medborgarna också. I början av eurons införande är det är dock nödvändigt att centralbankerna anpassar lagstiftningarna så snart som möjligt; vi kan inte tillåta att den framtida centralbanken och det Europeiska centralbankssystemet inte ges alla möjligheter till framgång som, nödvändigtvis, sammanflödet av så många centralbanker med så lika regler som möjligt kan ge dem. Det är, som min kollega Herman sade, nödvändigt att korta tidsfristerna och påpeka vilka normer som det är mest brådskande att ändra.

Hoppenstedt
Herr ordförande, mina högt ärade damer och herrar! Under förmiddagen har allting sagts, tyvärr inte av alla och i synnerhet inte av mig. Därför vill jag understryka några väsentliga saker. Arronis betänkande behandlar ju just frågan hur omställningen kan utformas optimalt, och här har han berört väsentliga saker. För det första har han nämnt optimeringen av informationsstrategierna, och jag tror att man här, just när det gäller elektroniska medier, i samband med nyhetssändningar ändå kunde och borde besvara medborgarnas frågor mer exakt, och detta skulle vara till god hjälp för de närmaste månaderna, men också för de närmaste åren.
För det andra skulle det enligt min åsikt kunna vara till hjälp - det är ett speciellt påstående som jag gör här - om man vid stora evenemang, som t.ex. Världsutställningen 2000 i Hannover, dit man väntar 60 miljoner besökare, skulle använda euron som elektroniskt betalningsmedel. Jag tror att det skulle vara ett utomordentligt pilotprojekt. För det tredje skulle jag än en gång vilja framhäva att det statliga ansvaret vid omställningen till euron är av särskild betydelse; det handlar om den dubbla prismärkningen. Jag tror, vilket redan har berörts här några gånger, att man inom de små statliga områdena som t.ex. kommuner, städer, församlingar och regioner och naturligtvis ända upp till de stora statliga enheterna, under tre år skulle kunna praktisera dubbel prismärkning vid fastläggandet av avgifter och taxeringar, men också vid utbetalning av löner och liknande, eftersom man på så vis skulle leda medborgaren in i detta tema fram till år 2002, och han på ett självklart sätt skulle kunna räkna om denna euro i relation till den nationella valutan. Detta kommer också att leda till att de - inte alltid väl förberedda - små och medelstora företagen vänjer sig vid denna process och kan förbereda sig mer intensivt på omställningsdatumet 2002, och det kommer också att få branschorganisationerna att medverka intensivt, vilket de också delvis redan gör respektive försöker göra.
Jag anser att det är viktigt att de statliga myndigheterna, just när det gäller finansadministrationen, redan på ett tidigt stadium blir i stånd att öppna sig mer för euron vid taxeringen och liknande. 9 eller 10 medlemsländer, som sedan antagligen kommer att delta i valutaunionen, gör redan detta. Jag hoppas att framför allt Förbundsrepubliken Tyskland kommer att öppna sig för detta system. Det skulle kunna vara till stor hjälp för framtiden. Staten skulle med ett högt statligt deltagande kunna gå i spetsen för rörelsen och inte ta itu med denna fråga som sista instans.

Secchi
Herr ordförande, kära kolleger! Även jag vill gärna delta i denna diskussion, och då i första hand ta upp Arroni-betänkandet och Torres Marques betänkande om euron och turismen, väl medveten om att mycket redan har sagts och att utrymmet för ytterligare bidrag därför är begränsat. Men låt mig ändå understryka ett par saker inför kammaren.
Framför allt måste vi börja med att konstatera att turismen är en viktig utgångspunkt för en fördjupad diskussion om hur euron skall införas. Det utmärkande för turismen är att den spelar en enande roll inom ramen för unionen, genom att främja en ömsesidig förståelse och en ökad känsla av gemensamt medborgarskap. Förutom att vara en av de viktigaste källorna till välstånd och sysselsättning, så är turismen en av de miljöer, tillsammans med systemen för distribution och handel, vilket redan har påpekats, där sätten på vilka euron introduceras kommer att avgöra om den blir en framgång eller om den kommer att hamna i svårigheter, eftersom detta är sektorer som står i direkt kontakt med medborgarna och konsumenterna.
Euron kommer dessutom att ha en djupgående effekt på turismen, eftersom den å ena sidan kommer att bidra till att transaktionskostnaderna sänks och å andra sidan kommer att göra priserna lättare att jämföra. Detta kommer att stimulera konkurrensen, och i slutändan stärka företagens konkurrenskraft, även i förhållande till marknaderna utanför Europeiska unionen. Turismen är med andra ord inte bara av grundläggande betydelse för att euron skall bli en framgång, utan vi står inför ett historiskt tillfälle att vitalisera denna viktiga sektor även om vi, vilket redan har påpekats, med beklagande måste konstatera att budgeten har gjort omfattande nedskärningar i resurserna för de specifika program som planerats.
De praktiska aspekterna i samband med introduktionen av euron har med andra ord utan tvekan en avgörande betydelse, med huvudsyftet att få medborgarna att i största möjliga utsträckning acceptera denna nya verklighet och att minska kostnaderna i sammanhanget till ett absolut minimum. Ur denna synpunkt stöder jag uppfattningen, som redan har hävdats av andra kolleger - främst av Thyssen - att det är viktigt att insistera på att de berörda sektorerna träffar frivilliga överenskommelser vad gäller informationssystem och eliminering eller minimering av transaktionskostnaderna. Detta kommer bland annat att stimulera en fruktbar interaktion på marknaden mellan utbud och efterfrågan när det gäller att komma fram till bästa möjliga villkor - för konsumenterna. Endast om denna självdisciplin saknas i branschen kan det bli aktuellt att införa regler ovanifrån, regler som det under alla omständigheter är bäst att begränsa till enbart speciella fall, för att inte sätta käppar i hjulet för övergången med åtgärder eller regler som är alltför komplicerade.

Cornelissen
Herr ordförande! Det finns goda nyheter och dåliga nyheter i fråga om turism. Den goda nyheten är att slutet på eländet med att hela tiden behöva växla pengar är i sikte för turisten. Ett elände som dessutom kostar mycket pengar. I helgen var jag vid ett gränsväxlingskontor vid den belgisk-nederländska gränsen och konstaterade att skillnaden mellan inköpskurs och säljkurs för portugisiska escudo uppgick till 15 procent. Det är en rejäl kostnad. Genom införandet av euron får semesterfiraren för varje fjorton dagars semester en dag i present av Europa. Det är vinst som kommer väl till pass eftersom Europas andel i världsturismen stadigt avtar, och det är dåliga nyheter för sysselsättningen. Skulle jag därför kunna få fråga kommissionären hur det ligger till med planerna på att tillåta experiment i medlemsstaterna med att placera arbetsintensiva sektorer som turism i den lägsta momssatsen?

de Silguy
Herr ordförande, mina damer och herrar parlamentsledamöter! När jag lyssnade på er gjorde jag en första reflexion: vilken förändring jämfört med debatten för arton månader eller två år sedan, vilken enighet, vilken konsensus nu när det gäller övergången till euro och den gemensamma valutan. Vad det är tillfredsställande att äntligen intressera sig för de konkreta och praktiska problem som vi möter i denna process!
Den gemensamma debatten i dag om de tre betänkandena visar i vilken grad de nödvändiga förberedelserna för införandet av euron gått framåt och att de är nödvändiga för en bra anpassning och för att den allmänna opinionen skall acceptera den europeiska valutan. Och för att bekräfta det skulle jag, i ljuset av resultaten från det senaste rundabordsmötet som kommissionen arrangerade den 26 februari, först vilja ta upp de praktiska aspekterna på införandet av euron, som er föredragande Arroni behandlar, och jag skall sedan ta upp de konkreta tillämpningarna av dessa bestämmelser på en särskild sektor, nämligen turismen, vilket Torres Marques uppmanar oss till, och slutligen kommer Wolfs betänkande att göra det möjligt för mig att ta upp de framsteg som gjorts inom det man kallar rättslig konvergens.
Jag börjar alltså med de praktiska aspekterna av införandet av euron. Kommissionens meddelande den 11 februari, samt rundabordsmötet den 26 februari, visar på de avsevärda framsteg som gjorts sedan maj 1997. Vare sig det gäller förberedandet av den offentliga förvaltningen eller andra praktiska aspekter gjorde rundabordsmötet, som arrangerades med stöd av Europaparlamentet, det möjligt att notera flera anledningar till tillfredsställelse som jag tror besvarar en stor del av de frågor ni nyss ställt.
Beträffande för det första den offentliga sektorns förberedelser, har 11 medlemsstater i dag lagt fram en plan om övergången till euron, dvs. planerat för möjliga relationer, i euro, mellan enskilda, företag och myndigheter, vilket skall gälla fr.o.m. 1999. Samtliga medlemsländer erbjuder också vad man kallar en mycket omfattande " euromöjlighet 1999" för företag och många av dem även till enskilda. Lagstiftningsarbetet på nationell nivå, som syftar till att överföra dessa beslut till fakta, fortskrider också normalt.
Såsom er föredragande önskar övervakar och uppmuntrar kommissionen dessa anpassningar, bl.a. de nationella lagstiftningsanpassningarna, och kommer under våren att lägga fram en uppdatering av läget inom de offentliga myndigheternas förberedelser. Fayot frågade mig om antalet länder som beslutat om en nationell sida på mynten. Enligt de beräkningar jag nyss gjort är det sju länder i Europeiska unionen som redan antagit en nationell sida: Belgien, Tyskland, Österrike, Frankrike, Italien, Portugal och Irland.
När det gäller de övriga praktiska frågorna har alla svåra punkter, sedan maj förra året, granskats ingående av expertgrupper där konsumenterna varit representerade, vid sidan av berörda yrkesverksamma och representanter för offentliga myndigheter. Detta arbete, vars kvalitet enhälligt hyllats, gjorde det möjligt för rundabordssammanträdet att uppnå påtagliga resultat på fyra specifika punkter, vilka också besvarar era frågor.
Den första punkten gäller dubbel prismärkning, där konsensus har uppnåtts. Dubbel prismärkning är ett grundläggande instrument, fru Raschhofer, men att föreskriva en skyldighet på gemenskapsnivå är inte önskvärt. Ni har rätt, fru Thyssen, man skall inte börja med att föreskriva skyldigheter. Det är däremot lämpligt att förvissa sig om att vissa spelregler respekteras, vilket er föredragande med rätta föreslår.
För det andra har konsensus också uppnåtts om bankkostnaderna för växling till euro. Två principer gjorde sig gällande under rundabordssammanträdet: icke-diskriminering av priset för tjänster i euro eller nationell valuta samt regeln att alla obligatoriska operationer skall vara kostnadsfria. På den punkten finns ingen tvetydighet och jag har därmed svarat Hendrick och Amadeo. Kommissionen noterar för övrigt med tillfredsställelse att banksektorn redan skriftligt bekräftat sitt åtagande när det gäller dessa två principer.
Uppmuntrande framsteg har även gjorts på tre områden. För det första beträffande den särskilda situationen för de små och medelstora företagen, vilket tagits upp flera gånger i dag. Framför allt har ett antal framsteg noterats när det gäller deras förbindelser med de stora koncernerna som hunnit längre i sina förberedelser inför övergången till euro. Jag tror - och framtiden kommer att utvisa det - att det är svar på Peijs och Gallaghers frågor. Det jag kan säga till Fayot är att informationskampanjerna för de små och medelstora företagen håller på att inledas och till Kestelijn-Sierens att informationskampanjen för 1998 särskilt prioriterar de små och medelstora företagen.
Beträffande undervisning, herr Garosci, har ni rätt. Vi saknar information och utbildning. Jag säger regelbundet att man måste utbilda sin personal för att motivera den och informera sin kundkrets för att den skall förbli trogen. I det hänseendet är undervisning grundläggande och vi skall snart inrätta, vilket jag nu berättar för er, ett särskilt kontaktnät med ursprung i de offentliga myndigheternas befintliga nät i de olika medlemsstaterna.
Och slutligen - ingen har tagit upp denna punkt, och det förvånar mig, men jag vill ändå nämna det - har också uppmuntrande resultat noterats när det gäller inrättandet av lokala observatorier för euron, avsedda att förebygga missbruk, vilket kammaren och Hoppenstedt önskar, om jag rätt förstod vad han nyss sade.
Den fjärde punkten från rundabordssamtalet slutligen är problemet med hur länge parallell användning av sedlar och mynt skall förekomma, en fråga som tagits upp vid flera tillfällen i dag. Förslaget till förordning om eurons juridiska ställning innebär att denna period på högst sex månader, fr.o.m. den 1 januari 2002, kan minskas för varje medlemsstat. Det är subsidiaritet, det är fråga om nationell befogenhet. Vi kunde emellertid uppnå omfattande konsensus vid rundabordssammanträdet kring det faktum att en period på sex månader är för lång, att det skulle vara lämpligt att förkorta den och, för det andra, att perioden med parallell användning av nationell valuta och euro borde harmoniseras i samtliga länder som ingår i eurosamarbetet.
När man konstaterat att medlemsstaterna för närvarande inlett diskussioner eftersom detta medför ett antal praktiska och tekniska problem kom man överens om - och kommissionen erbjöd sig att göra det - att genomföra en diskussion med medlemsstaterna. Men ni har rätt Fayot, vi måste gå framåt i frågan. Vi måste emellertid nu vänta på resultatet av de nationella studierna och de kontakter vi skall bedriva och fortsätta. I vilket fall som helst är det viktigt att medlemsstaterna tydligt anger sin avsikt i denna fråga innan 1998 års slut. På alla dessa punkter som jag nu lagt fram för er kunde jag så sent som i går få stort bifall i Ekofinrådet som hölls i Bryssel.
Nu inleds därför en ny fas för kommissionen, fortfarande i samma anda av dialog och öppenhet, vilket inom några veckor kommer att resultera i detaljerade rekommendationer, och jag hoppas, fru Peijs, att dessa kommer att ge svar på era frågor. Dessa rekommendationer kommer att överlämnas till er och även till rådet, samt till yrkesorganisationer, då vår avsikt är att ni skall kunna diskutera dem på ett konkret och exakt sätt. För det andra hoppas jag att rådet den 2 maj, när förteckningen över de länder som övergår till euron antas, även kommer att kunna anta dessa riktlinjer.
Och slutligen, eftersom dessa riktlinjer samtidigt överlämnas till berörda yrkesgrupper, önskar vi att de omarbetar dem till en uppförandekodex och goda tillämpningar. Detta är andan i rekommendationerna, för att så långt det låter sig göras undvika att övergå till en mer reglerad, och alltså mer tvingande, fas. Jag vill tillägga att särskild uppmärksamhet måste ägnas åt ömtåliga och sårbara befolkningar, och ni, fru Thyssen, tog i det hänseendet med rätta upp de äldre och handikappade. Så långt det praktiska aspekterna.
Jag kommer nu till det andra betänkandet, om turismen. Ni gör rätt i, fru Torres Marques, att fästa vår uppmärksamhet på turismen. Den utgör ett mycket diversifierat verksamhetsområde, som också skapar sysselsättning och som kommer att ha stor nytta av införandet av euron, vilket jag tror Harrisson och Rübig betonade.
Turismen har en särskild betydelse för den europeiska ekonomin. 5, 5 procent av BNP, nio miljoner direkta arbetstillfällen, 6 procent av den totala sysselsättningen. Det är en sektor som till 85 procent består av små och medelstora företag och som motsvarar en tredjedel av tjänsteexporten inom unionen. Utvecklingen av denna sektor har därför omfattande inverkan på hela den lokala och regionala ekonomin. Införandet bör därmed, och det måste vi se till, medföra positiva effekter inom all verksamhet på detta område. Herr Ribeiro, det kommer inte på fråga att begränsa dessa fördelar till några få större företag i branschen. Och införandet av euron bör ge effekter så snart som möjligt, dvs. redan i början av övergångsperioden.
Vilken blir då effekten? Såsom er föredragande betonar tror jag att turismen blir en av de ekonomiska sektorer, ett av de verksamhetsområden som snabbast kommer att åtnjuta de positiva effekterna av eurons införande. Varför? Därför att den undanröjda valutarisken kommer att stimulera turismen inom gemenskapen. Rübigs exempel nyss om hans dotter är i det hänseendet mycket intressant. Men euron kommer också att underlätta för turismen från tredje land.
Jag hänvisar till en studie som kommissionen offentliggjorde i går den 9 mars, tror jag, om européernas semestervanor, vilken min kollega Papoutsis lade fram för den internationella kongressen om turism i Berlin, och som är mycket signifikant. Den visar att en av två medborgare i Europeiska unionen reste på semester under 1997. Man konstaterar där att 91 procent av luxemburgarna, 74 procent av belgarna och 73 procent av tyskarna reser på semester till andra länder. Det visar vilket intresse de kan ha av euron, med tanke på att en fjärdedel av européerna, vilket man kan anse lite, men som jag ändå tycker är mycket, reser inom Europeiska unionen. Det är ändå en marknad på 75 miljarder euro. Införandet av euron gör det möjligt för både turister och resenärer inte bara att inte längre förlora pengar på provisionen vid växling, utan också att spara pengar för kostnaderna för resor, husrum och mat. Inrättandet av en stabil valuta kommer också att göra det möjligt att använda euron som faktureringsvaluta i internationella turismkontrakt. Det är en källa till besparingar, alltså ökad konkurrenskraft, för de europeiska reseföretagen.
Jag vill instämma i vissa frågor som tagits upp, men vissa aspekter behöver ändå fördjupas. Därför kommer kommissionen i år tillsammans med samtliga berörda yrkesgrupper, och ni kommer naturligtvis att ingå, att arrangera ett seminarium om bestämmelserna för övergången till euron. Jag betonar att de skatteaspekter som togs upp av er föredragande självfallet noggrant kommer att studeras. Jag vill inte här gå in på detaljerna. Men ni skall veta att dessa frågor inte kan isoleras från det allmänna synsätt som kommissionen förespråkar på skatteområdet. Till Kaklamanis vill jag upprepa att jag hänvisar till den kommande debatt ni sannolikt kommer att ha med min kollega Papoutsis om turismen, eftersom dessa frågor med råge överskrider eurozonen och för övrigt gäller turismen som verksamhetsområde, vilket bygger på de små och medelstora företagen.
Slutligen skall jag kort ta upp rapporten från Europeiska monetära institutet om den rättsliga konvergensen. Tillåt mig att " kort" säga något, eftersom jag i min egenskap av representant för kommissionen inte har någon rätt att kommentera EMI: s arbete, men jag skulle ändå vilja precisera att sedan den publicerades i augusti förra året har den rättsliga konvergensen utvecklats mycket i Europa och i rätt riktning. Ni har rätt, herr Wolf, när ni säger att det inte är en detaljfråga. Castagnède har också rätt när han säger: mer öppenhet och mer information. Och ni, herr von Wogau har naturligtvis också rätt när ni säger: ja, men allt detta med respekt för den Europeiska centralbankens oberoende. Herr Caudron, en oberoende Europeisk centralbank innebär inte att den skall isoleras. Det behövs därför kontakter samt instrument för förfarande, samråd och diskussion. Det var vad kommissionen lade fram förra veckan i sitt förslag avseende sammansättningen av den ekonomiska och finansiella kommitté som skall förbereda arbetet för Ekofinrådet.
Ett stort antal reformer avseende nationell lagstiftning och stadgar för centralbanker har genomförts eller inletts av staterna, sedan rapporten från Europeiska monetära institutet publicerades, för att de skall överensstämma med kraven i fördraget.
Jag kan säga till Herman och von Wogau att de får svar på sina frågor i konvergensrapporten som kommissionen lägger fram den 25 mars. Efter att ha arbetat med den 14 timmar per dag, kan jag säga att jag vet vad jag talar om när jag säger att ni får svar på era frågor, eftersom vi i kommissionen själva måste bedöma om de nationella lagstiftningarna är förenliga med fördraget och stadgarna för det europeiska centralbanksystemet. Herr ordförande för utskottet för ekonomi, vi ses den 25 mars angående den punkten.
Avslutningsvis, och jag ber om ursäkt för att jag med två minuter överskridit den tilldelade tiden, skulle jag helt enkelt vilja betona att, liksom jag, konstaterar ni att arbetet med att förbereda införandet av euron i dag håller på att avslutas, att det grundläggande nu består i att göra euron mer känd och få våra landsmän att acceptera den. Arbetet med att mobilisera och övertyga som man begär av oss måste vara utan motstycke. I det sammanhanget noterar kommissionen med intresse ert förslag, herr Arroni, om att, om parlamentet så önskar, gemensamt arrangera ett rundabordsmöte med representanter för kommunikationssektorn för att diskutera de psykologiska aspekterna på eurons införande.
Mina damer och herrar! Vi har inte sparat några ansträngningar för att införa euron enligt tidtabellen och enligt bestämmelserna i fördraget. Vi får inte släppa taget nu när det fortfarande återstår att informera de europeiska medborgarna om fördelarna med att införa en europeisk valuta och att skingra den oro som fortfarande kan finnas bland vissa av dem.

Ordföranden
Jag tackar er, herr kommissionär, och jag tackar de tre föredragandena och alla kolleger som deltagit i debatten.

Cornelissen
Herr ordförande! Jag ställde en enda fråga. Skulle kommissionären vilja besvara den nu eller senare? Hur ligger det till med att tillåta medlemsstaterna att genomföra provprojekt för lägre moms inom arbetsintensiva sektorer som turism?

Sisó Cruellas
Herr ordförande! Kommissionären har refererat till de länder som antagit eurons nationella utformning. Och jag vill här säga att Spanien också redan antagit den nationella utformningen, närmare bestämt förra veckan.

De Silguy
Jag har noterat er fråga och ni kommer att få svar direkt. Jag har inte de uppgifter som krävs för att i dag svara er i detalj och jag föredrar att inte säga några dumheter. Tack för informationen om Spanien. Jag ber om ursäkt, jag trodde jag hade aktuell information. Det går så snabbt med euron att man aldrig är helt uppdaterad.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00.

Ökad vägtrafiksäkerhet inom EU
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0065/98) av Cornelissen för utskottet för transport och turism om meddelande från kommissionen till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén om " Ökad vägtrafiksäkerhet inom EU - Programmet för åren 1997-2001" (KOM(97)0131 - C4-0180/97).

Cornelissen
Herr ordförande! I fredags kväll var jag tillsammans med min fru bjuden på middag. Under måltiden kallades värden till telefonen och ombads att så fort som möjligt komma till sjukhuset i samband med att hans äldste son råkat ut för en trafikolycka. I lördags morse besökte vi värden och hans fru på nytt. Deras son hade avlidit. De verkade vara tio år äldre. Deras liv kommer aldrig mer att bli detsamma.
Detta var en av de 45 000 som dödas varje år i trafiken inom Europeiska unionen. 45 000 per år, det innebär 900 per vecka. Med andra ord, varje vecka en trafikkatastrof med samma omfång som färjan Estonias förlisning. Mer än 2 miljoner européer skadas varje år i en trafikolycka, av vilka många får bestående handikapp. Sorgen och det mänskliga lidandet bakom dessa siffror är oändligt. Dessutom vållar otryggheten i trafiken även stor ekonomisk och social skada. Experter uppskattar denna till mer än 150 miljarder ecu per år. Detta lidande och dessa förspillda människoliv och förspillda finansiella medel är inte acceptabelt i ett civiliserat samhälle med närapå obegränsade tekniska möjligheter.
Utifrån undersökningar och studier vågar jag dra slutsatsen att trots den förväntade ökningen av trafiken kan antalet offer för trafikolyckor under de kommande 15 åren halveras. Det innebär en reducering av antalet dödade i trafiken till under 25 000 år 2010. Det trafiksäkerhetsprogram som Europeiska kommissionen presenterade förra året är en viktig ansats till detta. Jag återfinner i detta kommissionär Kinnocks stora oro över otryggheten i trafiken och hans beslutsamhet att göra det han förmår inom ramen för kommissionens befogenheter.
Vi vill dock skärpa vissa punkter. En konkret politisk målsättning för att åtminstone halvera antalet offer för trafikolyckor de kommande femton åren anser vi vara nödvändig och genomförbar. Det är tydligt att i ljuset av subsidiariteten är förverkligandet av denna målsättning inte bara EU: s ansvar. Jag vill dock framhålla att länderna inom EU som har uttryckt sin målsättning i konkreta siffror har uppnått goda resultat. Jag kan nämna Förenade kungariket, de skandinaviska länderna och Nederländerna. Ett konkret mål kommer också att fungera som en signal till medborgarna och ge alla berörda ett mål så att de vet vad de skall inrikta sig på.
För att uppfylla målsättningen måste man göra prioriteringar bland de 65 åtgärderna i kommissionens program. Skulle jag kunna få nämna ett par? Först och främst lagstiftning för säkrare motorfordon. Säkrare för passagerarna, men också bättre skydd vid fram- och baksidan för att begränsa skadorna för cyklister och fotgängare vid kollisioner. Även vägen måste och kan bli säkrare. Vi vill ha en rapport om trafiksäkerhetseffekterna för vägar som anläggs med europeiskt stöd. Införande av 30 km/t-zoner i bostadsområden och omkring skolor skonar många barn. Ansvarslösa hastigheter är dödliga för trafiksäkerheten. Rattfylleri är inte bara asocialt utan också kriminellt. Är kommissionären beredd att på nytt ta upp det förslag om en europeisk lagstadgad gräns för alkohol i blodet på högst en halv promille som legat på rådets bord i åratal? Färska studier visar tydligt att även bruket av droger i trafiken bär ansvaret för tusentals trafikolyckor med dödlig utgång. Även många läkemedel har en negativ effekt på förmågan att köra bil. Skulle kommissionären i samråd med berörda organisationer vilja undersöka på vilket sätt dessa problem bäst kan hanteras?
Jag skulle också vilja be om speciell uppmärksamhet för de möjligheter som ny teknologisk utveckling erbjuder, som till exempel system som förhindrar att bilen startar om föraren har druckit för mycket. Att köra med tända strålkastare på dagen och att oftare använda säkerhetsbältet leder till betydligt färre olyckor. Förbättring av första hjälpen vid olycksfall är viktigt.
Till sist, säkert trafikbeteende - mer än 90 procent av olyckorna förorsakas av mänskliga fel. Bra körutbildning, trafikundervisning i skolan, upplysningskampanjer, kontroll av efterlevnaden av trafikregler som kör- och vilotid, med en stor risk att åka fast vid överträdelse, är därför omistligt. Införande av ett system med straffpoäng ser vi som önskvärt. Får jag fråga kommissionären hur det nu kommer att fortsätta? Kommer han efter denna debatt att utarbeta sina planer närmare, och kan han lova att det under 1998 och de kommande åren finns tillräckliga medel i budgeten eller kommer att finnas?
Herr ordförande! Trafiksäkerhet är ett gemensamt ansvar för EU, medlemsstaterna, biltillverkare, målsmän, trafiksäkerhetsorganisationer, aktörerna i trafiken naturligtvis och många andra. För att nå framgång krävs ett gemensamt förfarande med tillräckligt stöd i samhället.
Subsidiaritetsprincipen måste respekteras. EU måste koncentrera sig på de åtgärder där ett förfarande på EU-nivå leder till ett mervärde. Otrygghet i trafiken är inget naturfenomen som vi skall stå maktlösa inför. Tvärtom, det är vi själva som utgör trafiken och vi själva kan göra den så säker som vi själva vill. Herr kommissionär! Ni kan räkna med oss i den kampen, men vi räknar också med er.

Watts
Herr ordförande! Jag vill verkligen tacka föredraganden, Cornelissen, både för hans tal och betänkande. Cornelissen talar med både hjärna och hjärta när det gäller hans engagemang för vägtrafiksäkerhet. Jag ger honom en eloge för det skickliga sätt han fört detta betänkande genom parlamentet, täckt in så många uppfattningar som möjligt och kommit fram till en slutsats som kommer att få ett överväldigande godkännande i parlamentet i morgon.
Vi bör även ge kommissionär Kinnock vårt erkännande. Han har med rätta placerat denna fråga högst upp på dagordningen i kommissionens arbetsprogram. Varför har han gjort detta? Han är medveten om att 45 000 människor - vilket Cornelissen redan nämnt - dödas i trafiken varje år och mer än en miljon skadas. Kostnaden för samhället ligger förmodligen runt 100 miljarder ecu. Han har i sitt betänkande lagt fram dessa skrämmande siffror. En av åttio av oss kommer att dö till följd av en trafikolycka; en av tre kommer att behöva sjukhusvård på grund av en trafikolycka; den vanligaste dödsorsaken bland unga människor är vägtrafikolyckor. Så jag ger honom en eloge för att han på ett så målande sätt lyckats mana till handling på detta område.
Vi får inte underskatta omfattningen av den uppgift som ligger framför oss. Det är väldigt lätt att göra det beroende på att dessa olyckor oftast är väldigt privata, men sammanlagt motsvarar de två eller tre fullastade jumbojetplan med dödade människor per vecka. Om det hände ett, två eller tre stora flygplan varenda vecka, skulle vi inte helt enkelt inte låta de här planen flyga; vi skulle inte acceptera något sådant. Och ändå av någon anledning, accepterar samhället att ett motsvarande antal dödade och många, många fler skadade på våra vägar. På grund av detta har vi ett kollektivt ansvar för att dessa frågor får den uppmärksamhet de förtjänar av parlamentet, kommissionen, rådet och samhället i övrigt.
Vi stöder därför de ambitiösa men realistiska mål som satts upp av Cornelissen - nämligen, en minskning på 40 procent fram till år 2010. Kommissionär Kinnocks förslag ger oss de verktyg vi behöver för att uppnå detta mål. Det finns kanske de som säger att detta är orealistiskt men vi kan inte tolerera en situation där tusentals medmänniskor varje år dör i onödan på våra vägar. Vi måste vidta omfattande och kraftfulla åtgärder. Det är därför som vi socialister är mycket stolta över att kopplas samman med Cornelissens betänkande och Kinnocks meddelande.
Vi skulle vilja prioritera sex områden för vidtagande av åtgärder. Många av dessa prioriteringar reflekterar föredragandens och kommissionärens synpunkter, men de belyser mycket tydligt var åtgärder kan och måste vidtas.
För det första måste vi bekämpa rattfylleri. Det sker årligen ungefär 9 000 alkoholrelaterade dödsolyckor på våra vägar. Vi har verktyg att bekämpa detta genom att stödja kommissionärens förslag om en högsta nivå på 50 milligram - ett förslag, som jag förstår, har varit aktuellt sedan 10 år. Låt oss göra något åt detta. Vi skulle ge vårt bifall till Kinnocks försök att förankra denna överenskommelse i rådet så fort som möjligt.
För det andra vill vi se ett forskningsprogram i EU: s regi om den närliggande frågan om droger i syfte att förhindra att människor kan ta droger, köra och orsaka olyckor på det sätt som nu sker, i allt större omfattning.
För det tredje vill vi stödja föredragandens förslag om att ett nytt direktiv om fordonens utformning för att försäkra oss om att de är så fotgängar- och cyklistvänliga som möjligt. Teknologin finns. Det som fattas är politisk vilja.
För det fjärde vill vi begränsa hastigheterna och införa fler begränsningar på 35 kilometer i timmen. För det femte vill vi se ömsesidigt respekterande av körkortsåterkallelser och avslutningsvis, mer forskning om bilförares beteenden.
Alla dessa åtgärder bidrar till vår gemensamma kamp mot den oacceptabla, skrämmande och skandalösa siffran på 45 000 dödsoffer per år.

Jarzembowski
Herr ordförande! Kära kolleger, käre herr kommissionär! Jag ser att ni har kommit fram välbehållen, och det är vi glada för. Jag vill gärna på samma sätt som föregående talare tacka föredraganden Cornelissen mycket hjärtligt för hans mycket, mycket bra betänkande. Han har lagt ned oändligt mycket arbete. Vi har förstått att uppskatta hans engagemang för vägtrafiksäkerheten i flera årtionden. Såtillvida var det inte förvånande att han utsågs till föredragande och att han har sammanställt ett utmärkt betänkande.
Först vill jag - för att inte allt skall bli så samstämmigt - dock visa på en sak: Kommissionens meddelande om åtgärderna för att förbättra vägtrafiksäkerheten 1997-2001 innehåller ju 65 förslag, och många av förslagen måste läggas fram till 98/99. Därför, herr kommissionär, skulle min första bön till er vara att påskynda alla de enskilda förslagen. Ni vet lika bra som jag att ingenting kommer att hända efter nästa vår. Vi går in i en valkampanj, kommissionen går i pension eller till omval. Det betyder att allt som är brådskande, måste gå till första behandling här i kammaren senast denna höst. Annars kommer dessa förslag i själva verket att bli liggande i två år, innan parlamentet och kommissionen återigen blir arbetsföra. Därför, herr kommissionär, skulle ni kanske än en gång sätta era medarbetare på att påskynda framläggandet av de enskilda förslagen för parlamentet och rådet.
För det andra skulle jag gärna vilja veta om ni kommer att ansluta er till prioriteringarna från föredraganden och förmodligen från församlingen, om vi i morgon röstar på detta vis. För Cornelissen har ju med all rätt sagt att det inte tjänar någonting till att lägga fram 65 förslag, om alla kommer droppvis. Vi behöver ha ett massivt antagande av de prioriterade projekten, som kan höja trafiksäkerheten. Därför skulle vi vara intresserade av att få veta om ni verkligen också är införstådd med den prioriteringslista som Cornelissen föreslår och som vi i morgon skall besluta om, och om ni är beredd att stödja den.
Jag vill än en gång ta upp några punkter som min grupp anser vara brådskande, och även två, tre punkter som vi kommer att avslå i betänkandet. Vi anser också att det är viktigt - som min kollega Watts med all rätt utförligt har förklarat - att göra bilen säkrare som transportmedel, ty det är det instrument som dödar och skadar människor. För det andra är majoriteten i min grupp uttryckligen för en europeisk lagstiftning, som sänker promillegränsen till 0, 5. Vi måste helt enkelt klara av det. Vi beslutade med Maastrichtfördraget i november 1993 att parlament och råd är behöriga att vidta åtgärder. Jag tror att åtgärder mot rattonykterhet vid är en avgörande sak, som vi nu gemensamt måste besluta om.
Den tredje punkten är: Jag anser att det är viktigt att bygga upp ett enhetligt europeiskt straffpoängsregister eller att först besluta om ett sådant, att enas om det. I några länder är det fortfarande så att rattfylla är något man vid stambordet nästan fortfarande hurrar åt, som en kavaljersdelikt, dvs. vi måste inte bara lägga fast ett gränsvärde, utan vi måste också se till att vi genom att införa ett europeisk straffpoängsregister och genomföra straffen även förändrar människornas medvetande och agerande.
Tillåt mig att nämna ytterligare två punkter som vi inte kan rösta för. Föreskriften att även bilar, inte bara motorcyklar, måste köra med tända strålkastare, är enligt min åsikt något som vi i hela gemenskapen ännu inte anser vara nödvändigt. I Skandinavien kan det vara motiverat på grund av andra ljusförhållanden, men vad är det för mening med tända bilstrålkastare i Spanien på sommaren? Vi måste ta med subsidiariteten och klimatskillnaderna inom gemenskapen i beräkningen, innan vi beslutar om sådana principiella bestämmelser.
Den sista punkten är kuriös. Det skulle vara oklokt att nu kräva ett förbud mot försäljning av alkoholhaltiga drycker på alla bensinstationer. Jag tror att man måste komma åt dem som kör bil, men att också vilja bestraffa de bussresenärer som vill dricka en öl på en bensinstation genom att förbjuda alkohol skulle vara en överdriven reglering, och det vill vi inte ha!

Santini
Herr ordförande, herr kommissionär! Det är viktigt att tala i klartext om de här problemen, även om vi redan har konstaterat att det inte räcker med bara ord för att antalet offer skall minska. Vi diskuterade till exempel detta intensivt vid den alleuropeiska konferensen i Helsingfors - jag har själv presenterat ett betänkande om säkerheten och om informationssystemen - men tyvärr har vi inte kunnat påverka olycksstatistiken. Statistiken är, det håller jag med om, mycket viktig för att man skall kunna bedöma problemets omfattning - 45 000 döda per år är utan tvekan en siffra som gör ett starkt intryck; 45 miljarder i utgifter för samhället är ytterligare ett faktum som gör intryck. Men statistiken skulle vara en rent matematisk övning och ett självändamål om den inte syftade till att ge näring åt idéer och att hjälpa oss att dra rätt slutsatser. Vid sidan av förslagen om att registrera olyckorna och att utvärdera deras effekter för att kunna hjälpa de drabbade, så anser jag det vara intressantare och viktigare att analysera instrument och initiativ för att försöka förebygga olyckor. Vi har redan sett att de enkla tillbehör som vi alla har i våra bilar inte längre räcker. Säkerhetsbälten, airbags, hjälmar och intelligenta system för hastighetsövervakning är enbart komplement till något annat som vi fortfarande inte har uppfunnit.
En god idé i Cornelissens utmärkta betänkande tycker jag verkar vara att försöka övertyga biltillverkarna att ändra bilarnas frampartier för att göra dem säkrare för fotgängare och cyklister och samtidigt motståndskraftigare mot krockar. Det verkar som om bara dessa åtgärder skulle kunna rädda 20 000 liv per år och de är därför värda att pröva. Jag tror fortfarande på olika system för assistans och för övervakning av trafikanternas beteende, till exempel datoriserade system för kontroll, men även för undsättning. Men framför allt tror jag på utbildning av de unga i skolan. Det är meningslöst att skapa olika system som sedan utnyttjas dåligt. Vi måste med andra ord börja från grunden och införa riktig trafikundervisning i skolan, dvs. lära ut hur man på ett civiliserat sätt skall bete sig på vägarna.

Wijsenbeek
Herr ordförande! Vägtrafiksäkerhet angår oss alla, och det har under förmiddagen återigen visat sig, inte bara hos kommissionären, utan även av föredragandens introduktion som vi i detta fall stöder i alla avseenden, även vad presentationen beträffar, men vi känner också medkänsla med honom. Det kan vi egentligen allesammans göra eftersom vi alla fortlöpande konfronteras med sådana fruktansvärda följder som förorsakas av otryggheten i trafiken. Jag hänvisar till att det i min släkt skedde en olycka mellan en nederländsk och en fransk bilist i Belgien, men att följderna ännu i dag, två och ett halvt år efter olyckan, inte är över.
Om det visar sig att mycket beror på den mänskliga faktorn finns det väl ändå bättre åtgärder att vidta än att bara säga: folk måste se sig för bättre och lära sig mer. Om vi ser att det i dag sker en olycka på väg A 17 vid Kortrijk under samma omständigheter och vid samma tidpunkt med minst lika många döda som för ett år sedan, då säger man: när skall vi nu verkligen lära oss och när kan vi göra något åt det?
Jag har lagt fram ett ändringsförslag för min grupps räkning som framhåller att vi i samband med utbildningen av våra unga bilförare också måste tänka på att de måste känna till något om vad de skall göra utifall det inträffar personskador och självfallet också vad de inte skall göra. Det finns ett ändringsförslag som har föreslagits av Röda korset, och det vill jag rekommendera kammaren.

Van Dijk
Herr ordförande! För min grupps räkning kan även jag säga att vi till största delen är mycket nöjda med Cornelissens betänkande. Det sätter fingret på den ömma punkten och det tillkännager för femtioelfte gången att 45 000 döda per år och ett stort antal skadade därtill är oacceptabelt och att det således måste vidtas åtgärder.
Det finns två viktiga saker att peka på när det gäller det enorma antalet offer, nämligen hastighet och alkoholkonsumtion. Just på dessa punkter skulle jag ändå vilja skärpa betänkandet något. Vad 30 km/t-zonerna i städerna beträffar så har vi verkligen inget mer behov av forskning. De befintliga 30 km/t-zonerna har mer än tillräckligt bevisat sin effektivitet, och låt oss därför övergå till handling.
Vad alkoholkonsumtionen beträffar: en halv promille framstår som en ganska bra kompromiss, men jag kan berätta för er att stora, tjocka och tunga personer fortfarande tror att de kan få dricka mer än andra. Det är således enklare att helt enkelt förbjuda alkoholkonsumtion. Då behöver de inte längre tänka efter hur mycket mer de kan dricka, hur mycket de redan har druckit och hur mycket de kan dricka. Vad är det som säger att bilister nödvändigtvis vill dricka innan de sätter sig bakom ratten? 0, 2 förefaller mig vara mer tillräckligt.

Van Dam
Herr ordförande! Vi intygar regelbundet vår medkänsla med offren för olyckor. På asfalten inom Europeiska unionen omkommer årligen 45 000 personer och mer än en och en halv miljon skadas. Det har redan sagts ett flertal gånger. Ändå är inte detta det pris vi oundvikligen måste betala för utvecklingen, utan resultatet av vårt val av otrygga transportsätt. Det hedrar Europeiska kommissionen att de har satt otryggheten i trafiken överst på dagordningen. Jag kan helhjärtat stödja handlingsprogrammet, varvid tonvikten enligt min åsikt måste ligga på att skydda utsatta grupper som cyklister och fotgängare.
Kommissionen anser att med tanke på kostnaderna för en dödad i trafiken måste en åtgärd som kostar en miljon ecu och sparar ett människoliv vidtas enbart av ekonomiska skäl! Sådan ekonomisk nytta visar hur nonchalant man handskas med människoliv i trafiken. Men jag motsätter mig principiellt att sätta värdet av ett människoliv till en miljon ecu. Som kronan på Guds skapelse är varje människa unik och av oskattbart värde.
Testet kan till och med leda till att skyddet av exempelvis arbetande yngre människor sätts före skyddet av åldringar! Föredragande Cornelissen pekar med rätta på att siffran en miljon ecu kan leda till missbruk genom att man väljer de billigaste åtgärderna. Tyvärr är kommissionen bara inriktad på att göra trafiken säkrare.
Jag anser det nödvändigt att också överväga att bromsa bilismen. Minskad bilism sparar direkt människoliv. Dessutom saknar jag stimulans till att välja säkrare färdmedel som tåg och cykel. Men allt detta hindrar inte att jag vill ge handlingsprogrammet ett stort erkännande. Jag vill gärna tacka kollega Cornelissen för hans goda betänkande.

Baldarelli
Herr ordförande, herr kommissionär! De uppgifter som har lämnats är oroväckande. En person på åttio råkar ut för trafikolyckor och kostnaderna för detta uppgår till 1 procent av Europeiska unionens BNP. Det sägs att detta är lågt räknat och att man i stället bör räkna med det dubbla. Jag tror inte att det räcker med trafikundervisning i skolorna, även om detta naturligtvis är viktigt, och inte heller tror jag att det räcker med skärpta promillegränser. Vi måste utveckla de kollektiva transportsystemen och vi måste ge medborgarna en möjlighet att utnyttja dessa transportsätt, framför allt under bestämda perioder som till exempel semestrar eller veckoslut. Vi måste också utveckla övervakningen på ett betydligt mer målinriktat vis.
Ett förslag skulle kunna vara att harmonisera tiderna för utskänkning av alkohol, som verkligen inte är harmoniserade i Europa för närvarande. Vi har redan talat om möjligheten att använda nyskapande tekniska lösningar. Utan tvekan kan telematiken, om den tillämpas på transportsektorn, innebära stora fördelar, på samma sätt som satellitnavigering är viktigt när det föreligger speciella meteorologiska förhållanden. Man måste dessutom mjuka upp biltillverkarnas motstånd, framför allt när det gäller säkerhetsnormerna. I det här sammanhanget måste man framför allt uppskatta de pilotprojekt som redan har startats av GD XIII tillsammans med GD VII och som innebär direkta ingripanden för att förbättra säkerheten i de olika systemen för individuella och kollektiva transporter.
Här tror jag att telematiken skulle kunna spela en viktig roll när det gäller såväl den visuella som den muntliga kommunikationen. I det sammanhanget bör man även utveckla pilotprojekt som berör städerna, men framför allt, låt oss inte glömma detta, eftersom det rör alla medborgare, så anser jag att man bör betrakta säkerhetsåtgärderna som något som har att göra med livskvaliteten. Livskvalitet skall bedömas utifrån ett helhetsperspektiv, där man gör en harmonisk avvägning mellan människor och ting, och ur den synpunkten tror jag det är nödvändigt att än mer utveckla en äkta europeisk inställning, en mer ansvarsfull hållning från medborgarnas sida, något som är av avgörande betydelse om vi vill hitta en radikal modell och utgångspunkt.

McIntosh
Herr ordförande! Jag välkomnar verkligen tillägget till Maastrichtfördraget om gemensam kompetens i säkerhetsfrågor mellan medlemsländerna och Europeiska unionen. Jag välkomnar även varmt kommissionens meddelande och Cornelissens utmärkta betänkande. Emellertid är den enda vägen framåt mot ökad vägtrafiksäkerhet att försäkra oss om att redan existerande lagar efterlevs. För närvarande är situationen den att en del länder misslyckas med att se till att dessa lagar efterlevs, medan andra, som mitt eget, fäster stor vikt vid dem och kompletterar dem med ytterligare tillägg.
Om vi tar exemplet med en minskning av maximinivån för alkoholkoncentrationen i blodet till 0, 5 mg per ml, kommer detta bara att ha en marginell effekt på vägtrafiksäkerheten. Vi borde i stället vidta hårdare åtgärder mot personer som för närvarande gång på gång åker fast för rattfylla, bryter mot lagar, orsakar dödsfall och skador och vars alkoholhalt ligger tre eller fyra gånger över den nuvarande tillåtna gränsen. Jag hoppas att kommissionen kommer att kontrastera detta mot de föreslagna åtgärderna mot insulinberoende diabetiker i Storbritannien, vilka faktiskt står utom all proportion i förhållande till den förmodade skada de skulle kunna orsaka ute på vägarna. Dessa förare kommer nu att bannlysas i det Förenade kungariket och förlora sin rätt att köra lastfordon på över sju och ett halvt ton. De kommer emellertid fortfarande att kunna köra sådana fordon i samtliga medlemsländer utom det Förenade kungariket. Jag frågar kommissionären här i dag, är detta förenligt med frågan om den inre marknadens vägtrafiksäkerhet? Jag uppmanar kommissionen och denna kammare att vidta åtgärder.

Fitzsimons
Herr ordförande! Denna debatt om Europas framtida vägtrafiksäkerhet äger rum samtidigt som användningen av mobiltelefoner på Irland och över hela Europa ökar mycket snabbt. Användningen av mobiltelefoner måste regleras genom lagstiftning på europanivå för att garantera bättre vägtrafiksäkerhet. Europeiska unionen bör försäkra sig om att biltillverkare utrustar alla bilar för den europeiska marknaden med ett komplett mobiltelefonset. De europeiska biltillverkarna måste ta på sig kostnaden för att utrusta alla nytillverkade bilar med biltelefoner i syfte att både på kortare och längre sikt öka trafiksäkerheten på vägarna för bilförarna och deras passagerare. På Irland kan bilförare som använder sina biltelefoner samtidigt som de kör åtalas för vårdslöshet i trafik enligt vägtrafikförordningen från 1961. Europeiska unionen måste komplettera den irländska lagstiftningen i denna fråga, främst beroende på att det i slutet av 1998 kommer att finnas en miljon mobiltelefoner på Irland.
Avslutningsvis kommer telefonens användning på Irland, som för närvarande berör 15 procent av befolkningen, att fördubblas innan årets slut. Med så många biltelefoner i omlopp på Irland och i Europa, kommer man i framtiden inte att se mobiltelefonset i bilar som en lyx utan som en nödvändighet för ökad vägtrafiksäkerhet, och Europeiska unionen måste agera i denna fråga omedelbart. Jag ger Cornelissen en eloge för hans utmärkta betänkande.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avbruten. Debatten kommer att återupptas kl. 15.00.
Vi skall nu genomföra omröstningen.

Rübig
Fru ordförande! Jag vill med tanke på arbetsordningen meddela att det är två processer på gång mot kriminaliteten. Det ena är det brådskande förfarandet i parlamentet och det andra är rådets behandling; förslaget till detta kan man underteckna just här i Palais 1155 bredvid disken där man lämnar ut dokument.
För det tredje skulle jag vilja fråga om utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet redan har tagit upp avvisandet av det brådskande förfarandet under det senaste sammanträdet.

Ordföranden
Herr Rübig! Jag kan tala om för er att man har gjort vad som behövs i det hänseendet, att ordföranden i Europaparlamentet omedelbart kommer att ta kontakt med de belgiska myndigheterna om detta allvarliga problem och att kvestorerna, som träffas i morgon eftermiddag, satt upp denna punkt på sin föredragningslista. Det visar att vi tagit er begäran på det allvar den förtjänar.

Omröstning
Falconer
Fru ordförande! Var vänlig att notera att min kollega Smith är sjuk i dag. I annat fall skulle han varit närvarande här i kammaren. Vill ni i enlighet med presidiets instruktioner vara så vänlig att notera min närvaro i kammaren.

Ordföranden
Jag noterar att ni är här, herr Falconer.
Före omröstningen med namnupprop om ändringsförslag 63

Falconer
Fru ordförande! Skulle jag kunna få min närvaro i kammaren registrerad? Jag kommer inte att delta i denna omröstning. Jag skulle också vilja informera de ledamöter av denna kammare som är intresserade av att skydda sina rättigheter om att dessa röster är regelrätta när man gör som jag gör. Det finns en överväldigande majoritet mot det gröna förslaget och inget politiskt slag kommer att förloras vid en eventuell protest.
Efter omröstningen med namnupprop om ändringsförslag 67

Falconer
Fru ordförande! Jag är ledsen över att behöva ta till orda. Jag är vanligtvis vänlig mot er men jag måste protestera. Presidiets instruktioner var mycket tydliga. När en person begär ordet innan en omröstning med namnupprop, är det upp till den personen att meddela om han eller hon kommer att delta i omröstningen och inte upp till er. Jag ber er följa presidiets instruktioner i denna fråga. Vid förra sammanträdet sade ni att ni agerade på ett sätt vilket inte skulle komma att användas som ett prejudikatsfall. Därför hoppas och tror jag att ni kommer att följa presidiets småsinta instruktioner.

Ordföranden
Kära kollega! Jag respekterar fullständigt presidiets instruktioner när jag nyss sade att ni deltog i sammanträdet, jag ville med det säga att ni hade full frihet att rösta eller inte, och att jag hade noterat er närvaro. Jag anser att det hela är fullständigt korrekt, i enlighet med vad vi beslutat.
(Applåder)
Efter omröstningen med namnupprop om ändringsförslag 58

Falconer
Fru ordförande! Jag hade för avsikt att meddela att jag ville delta i den där omröstningen. Skulle ni vilja vara så vänlig att följa presidiets instruktioner!

Ordföranden
Herr Falconer, jag respekterar fullständigt er frihet. Som jag sade nyss: ni röstar eller ni röstar inte. Det viktigaste är att vi noterat er närvaro.

Corbett
Fru ordförande! I detta parlament röstar vi för att anta texter eller ändringsförslag eller för att avslå texter eller ändringsförslag. Om man vill anta en text eller ett ändringsförslag, röstar man för; om man önskar avslå en text eller ett ändringsförslag, röstar man mot; om man inte vill göra något av detta men visa att man är närvarande, kan man alltid trycka på den tredje knappen - knappen för nedlagda röster.
(Blandade reaktioner) Jag vet att det finns många som hävdar att det finns en skillnad mellan att lägga ned sin röst och att vara närvarande i kammaren utan att rösta. Personligen kan jag inte se denna skillnad.

Ordföranden
Kära kolleger, vi skall naturligtvis inte inleda någon debatt. Personligen anser jag att det föreligger en viktig skillnad mellan att avstå från att rösta och att inte delta i omröstningen. Det är tydligt.
(Applåder) Jag tror att Falconer instämmer i det.

Falconer
Fru ordförande! Jag hade hoppats på att Corbett, med sin långa erfarenhet som hög tjänstemän vid utskottet för institutionella frågor, skulle inse denna skillnad.
Före omröstningen med namnupprop om ändringsförslag 59

Argyros
Fru ordförande! Frågan om en obligatorisk omröstning är mycket allvarligare än att hamna i en skriftlig meningskiljaktighet mellan presidiet och Falconer.
Efter detta meddelar jag att också jag är närvarande och att jag inte kommer att rösta.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Antony
Jag kommer inte att delta i omröstningen om detta betänkande, fru ordförande.

Ordföranden
Då skall vi notera det.
(Parlamentet antog genom separata omröstningar de 9 lagstiftningsresolutionerna.)

Graenitz
Fru ordförande! Jag vill gärna, innan vi går till omröstning, be er uppmärksamma att två ändringsförslag i omröstningslistan inte har hamnat under rätt punkter, och att ändringsförslag 19 från Europeiska folkpartiets grupp inte borde höra till punkt 18, utan till punkt 19. I detta fall är jag emot detta, eftersom det skulle ersätta punkt 19. Ändringsförslag 28 från den liberala och demokratiska gruppen bör det inte röstas om efter punkt 36, utan som tillägg till punkt 45, eftersom frågan behandlas där och passar bra in där. Jag ber er att uppmärksamma detta vid omröstningen.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Torres Marques
Fru ordförande! Jag vill inte fördröja omröstningen. Jag skulle vilja att ni ser till att en allmän korreigering görs i texten vars original är på portugisiska. Vad gäller de språk jag behärskar finns felaktigheter i texten som inte får gå igenom. Jag har många beställningar på detta betänkande och det måste skickas på flera olika språk som jag inte behärskar. Jag vill begära ordet angående ändringsförslagen nr elva och fem.
Om ändringsförslag 11

Torres Marques
Fru ordförande! Det handlar inte om ett lingvistiskt problem. Jag vill säga att denna text är exakt den som Paul Rübig i Europeiska folkpartiets grupp har föreslagit. Denna text avvisades i kommissionen, och jag tog upp den på nytt då jag anser att det är den som bäst förklarar det vi menar. Således är detta den text som Paul Rübig ingav.
Om ändringsförslag 5

Torres Marques
Fru ordförande! Jag vill bara säga att jag inte kan acceptera detta ändringsförslag därför att det inte har något att göra med euron.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Chichester
Fru ordförande! Jag försökte att fånga er uppmärksamhet innan den sista omröstningen med namnupprop. Jag skulle vilja få min närvaro i kammaren registrerad. Jag deltog inte i omröstningen.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Corbett
Fru ordförande! Jag ville inte orsaka förseningar tidigare men ert svar till mig var att en nedlagd röst inte var desamma som att inte delta i omröstningen. Jag skulle vilja få detta hänvisat till utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet. Denna tolkning innebär att man skapar två olika typer av nedlagda röster. Det kommer att finnas ledamöter som varken vill rösta för eller emot ett förslag, men som vill registrera sin närvaro i kammaren genom att trycka på knappen för nedlagda röster. Det kommer även att finnas ledamöter som varken vill rösta för en text, eller emot en text, genom att inte trycka på knappen för nedlagda röster utan vill meddela er detta muntligen vilket, vi har sett i dag, orsakar en rad problem.
Jag ber om att detta hänvisas till utskottet för arbetsordningen.

Ordföranden
Herr Corbett! Eftersom vi är en liten samling skall jag säga vad jag tycker.
Det har ofta hänt att jag avstått från att rösta för att jag inte ville ta ställning vare sig för eller mot i en omröstning, även om jag accepterade att frågan skulle tas upp till omröstning. Det har också hänt - men mer sällan - att jag inte deltagit i omröstningen för att visa på en mycket bestämd avsikt, som var helt annorlunda från att avstå.
Vi skall inte inleda en debatt om detta nu, men frågan är mycket intressant såväl på konstitutionell som institutionell nivå. Vi skulle kunna överlämna den till utskottet för arbetsordningen och starta en mycket intressant debatt i ämnet.

Falconer
Fru ordförande! Denna särskilda fråga har debatterats länge och livligt i denna kammare under förra sammanträdesperioden och under denna sammanträdesperiod. Den har även debatterats i socialdemokratiska partiets grupp. Uppfattningen inom gruppen är ganska klar. Om Corbett vill ändra på detta, borde han återigen ta upp frågan i socialdemokratiska partiets grupp. Det framgår ganska tydligt att när ledamöter inte vill rösta, så behöver de inte rösta. De behöver inte trycka på någon knapp för nedlagda röster eller göra något annat. De behöver bara meddela att de inte har för avsikt att rösta.
Detta har sin upprinnelse i ett beslut taget av presidiet. Frågan har aldrig behandlats i denna kammare. Om Corbett vill driva någon fråga, kanske han kan ställa sig bakom min uppmaning - framlagd vid tidigare sammanträden i parlamentet - att man skall ge ledamöterna i detta parlament möjlighet att rösta i denna fråga, så att den kan klaras upp en gång för alla. Jag skulle med glädje delta i den omröstningen. När vi väl har blivit av med de regelavvikelser som presidiet skapat, kan vi återgå till parlamentsfrågorna. Fram till dess skulle det vara mycket bättre om Corbett sköt de institutionella aspekterna åt sidan och ägnade sig åt de politiska aspekterna. Då kanske vi kunde föra in politiken i diskussionen.

Ordföranden
Mina kära kolleger! Även om vi är en liten krets och eftersom det återstår lite tid, även om vi måste räkna med tid för tolkarna och de väntande muntliga röstförklaringarna, skulle vi kunna fortsätta denna diskussion, men eftersom den inte är upptagen på föredragningslistan är det inte möjligt. Herr Falconer, jag ber om ursäkt, men det finns kolleger som väntar, som är hungriga och som har möten och jag är tvungen att övergå till röstförklaringarna.
Jag anser att jag verkligen och djupt respekterat er rätt, herr Falconer, att rösta eller inte rösta. Allt detta har noterats mycket noga. Jag kunde verkligen inte göra mer.
(Flera parlamentsledamöter begärde ordet för en ordningsfråga.) Eftersom ni insisterar skall vi, till att börja med och för att tillrättalägga det hela gentemot våra kolleger, genomföra röstförklaringarna. Vi sitter sedan kvar för att reda ut frågan. Den är mycket intressant.

Watson
Fru ordförande! Detta gäller inte frågan som socialdemokratiska partiets grupp har tagit upp. Jag vill helt enkelt att ni registrerar att jag inte deltog i en del av de tidigare omröstningarna beroende på en flygkontroll. Jag beklagar verkligen detta eftersom jag hade förberett ett uttalande gällande Kuhns betänkande. Det var helt enkelt en flygkontroll som hindrade mig från att vara här i Strasbourg i tid.

Lis Jensen, Sandbæk och Bonde
Vi har valt att rösta ja till Mendiluces förslag till rekommendation om Västsahara, även om vi har några invändningar. Vi kan stödja innehållet i rekommendationen fullt ut, i synnerhet som den fredsplan som det talas om här har formulerats och godkänts i FN: s säkerhetsråd. Vi stöder även idén om en rättvis folkomröstning om självbestämmande. Däremot har vi invändningar mot det sätt på vilket rekommendationen skall omsättas i praktiken, eftersom den är en del av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken (GUSP), som vi principiellt är motståndare till. GUSP är bara ett av de medel som EU använder sig av för att bygga upp en ny stat.
Betänkande: Kuhn (A4-0029/98)
Bébéar
Att konsumenten garanteras att en inköpt produkt överensstämmer med hennes förväntningar är en grundläggande rättighet.
Förslaget till direktiv som i dag lagts fram för oss visar sig nödvändigt, särskilt som det ekonomiska sammanhanget blir alltmer komplicerat: den gemensamma marknaden fullbordas, vi övergår till den europeiska dimensionen och harmoniserar vår lagstiftning.
Jag bifaller därför Kuhns ansats att försöka upprätta en balans mellan konsumentens intresse och industrins och affärsidkarens intressen. Det har lett till ett realistiskt och framför allt ekonomiskt livskraftigt förslag till direktiv som är genomförbart för företagen.
Jag beklagar emellertid att de två ändringsförslag jag överlämnat till utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd, som jag ingår i, inte antagits. De hade gjort det möjligt att på ett annat sätt ta sig an tillverkarens ansvar och garantitidens längd.
Det är beklagligt att tillverkaren och importören inte ifrågasätts när det uppstår brister, eftersom de är ansvariga. Om säljaren bevisar att han inte är ansvarig, kan konsumenten inget mer göra.
I artikel 3 har garantitiden fastställts till två år efter att produkten levererats och inte när bristen upptäcks. Den tiden är lite kort för produkter med lång livslängd. Det är också ett steg bakåt jämfört med fransk inhemsk rätt, där garantin för närvarande börjar gälla när bristen konstateras.
Jag bifaller ändå Kuhns betänkande i princip. Vi måste se till att inte ytterligare komplicera förfarandet, eftersom det skulle bli till nackdel för konsumenten utan att hon för den skull garanteras ett mer omfattande skydd.

Buffetaut
Den viktigaste målsättningen för all lagstiftning måste vara att utarbeta rättvisa, tydliga texter som är enkla att genomföra och som garanterar medborgarna stor juridisk säkerhet. Men vare sig kommissionens ursprungliga text om försäljning och garantier för konsumtionsvaror eller ändringsförslagen i Kuhns betänkande motsvarar dessa kriterier. Dels för att de är obalanserade och lägger alltför mycket på säljaren och eventuellt producenten, dels för att de inrättar en juridisk osäkerhet som är gynnsam för tvisteförfaranden och som, i stället för att vara till förmån för konsumenten, sannolikt kommer att gynna advokater och jurister.
Tre exempel illustrerar väl hur obalanserade de föreslagna texterna är. För det första garantitiden som varierar mellan två (den ursprungliga texten) och fem år (gruppen De grönas ändringsförslag), medan en laglig tid på ett år förefaller tillräcklig, särskilt som utbudet av varor med garanti är mycket brett, alltifrån hårtorkar till bilar. Låt oss komma ihåg att det här handlar om en lägsta laglig nivå och att kontraktens garantier naturligtvis kan förlängas och utnyttjas i konkurrens- och reklamsammanhang. För det andra att begagnade varor omfattas av direktivet, trots att vissa bestämmelser är olämpliga för dessa varor där begreppet brist är svårt att definiera, eftersom det handlar om varor som redan använts. För det tredje, den ändrade bevisbördan på bekostnad av säljaren, trots att det är en allmän rättsprincip att det åligger den som påstår något att också bevisa det. Redan de romerska juristerna kallade denna typ av omkastad bevisning för " diaboliska bevis" , eftersom det är så svårt att fastställa.
När det gäller den juridiska osäkerheten, en källa till rättsliga tvister utan slut, beror den på de alltför många oprecisa definitionerna, vilka ändå är grundläggande.
Kammaren har alltså antagit vissa ändringsförslag från miljöutskottet som tillägg till begreppet om konsumentens förväntningar och köparens rätt till valmöjlighet, vilket gör texten ytterligt luddig och bidrar till att tvister utvecklas.
Av dessa anledningar och enligt juridisk praxis, har det inte varit möjligt för de franska ledamöterna i gruppen De oberoende för nationernas Europa att rösta för denna text. Den behandlar dessutom grundläggande principer inom civilrätt, vilket inte ingår i gemenskapens befogenheter.

Ferrer
Varje politisk handling eller initiativ till lagstiftning som främjar konsumentskyddet är berömvärt och som sådant bör det mottagas väl. Men detta innebär inte att nämnda skydd bör ses som ett mål i sig, isolerat från det allmänna sammanhang inom vilket nämnda skydd bör införas.
Det är väl känt att en rättighets område slutar där andras fri- och rättigheter börjar. Alltså, konsumentskyddet som Kuhns betänkande vill garantera kring förslaget till direktiv om försäljning och garantier avseende konsumtionsvaror krockar, på grund av några av de godkända förslagens natur - i flera fall och på ett ogrundat sätt -, med de andra inblandade krafterna i detta förslag, vilket innebär ett potentiellt och onödigt dåligt juridisk skydd för tillverkare och säljare, samtidigt som det kan innebära en särskilt stor börda för de mindre handlarna och småföretagen i ett skede då alla ansträngningar för att få små och medelstora företag konkurrenskraftiga, och att denna konkurrenskraft tillåter skapandet av nya arbetstillfällen, är för små.
Av denna anledning har jag röstat emot Kuhns betänkande, i hopp om att man inför en andra behandling lyckas uppnå en balans - som i dag inte finns - tack vare vilken konsumentskyddet skall vara förenligt med skyddet, också det legitimt, av tillverkarnas intressen.

Jackson
Idén om att konsumenter bör känna till vad de har för rättigheter gällande garantier när de köper varor i andra länder än sina egna är viktig. Om den gemensamma marknaden skall få någon verklig betydelse, då måste marknaden ha den fördelen att människor när de köper varor i andra Europeiska länder kan känna sig trygga i fråga om sådant som garantier.
Frågan gäller i vilken grad Europeiska unionen inte bara bör försäkra sig om att konsumenterna har en klar uppfattning om sina rättigheter, utan även bör harmonisera lagarna så att samma rättigheter gäller överallt.
Enligt min uppfattning är ett förhållningssätt som involverar denna grad av harmonisering inte det rätta. Den ignorerar subsidiaritetsprincipen. Graden av inblandning i internationella lagar rörande försäljning av varor är alltför hög för att kunna accepteras. Detta är lagar som, i mitt eget lands fall, det Förenade kungariket, har grundats och byggts på rättspraxis sedan en lång tid tillbaka. Det föreslagna direktivet är verkligen ett mycket klumpigt verktyg till att försöka införliva de detaljerade bestämmelserna från 1979 års lag om försäljning av varor.
Direktivet självt har orsakat stor oro bland de människor som kommer att vara mest inblandade i hanteringen av dess konsekvenser. Detta beror på att kommissionens text ger kunden rätt att begära kostnadsfri reparation, vara i utbyte, prisavdrag eller hävning av köpeavtalet. Rätten att få en vara reparerad skulle gälla två år från inköpsdatumet; rätten att få en vara utbytt skulle gälla ett år efter inköpet. Inte undra på att de företag som skulle påverkas av direktivet är oroade. Kuhns ändringsförslag komplicerar situationen ytterligare. De bidrar verkligen inte på något sätt till att lösa problemet.
Det sätt kommissionen har utformat direktivet gör att kunden sitter med alla trumfkort. Det är knappast troligt att en kund som klagar över vad som kallas " brister i överensstämmelse" hos den vara han köpt kommer att acceptera en reparation när han har chans att få varan utbytt? Som en av mina väljare i Swindown frågade: " Det finns ett oändligt antal tolkningsmöjligheter när det gäller vad som kan betecknas som 'smärre brist i överensstämmelse' och skrupulösa konsumenter kan uppmuntras till att utnyttja den osäkerhet som dessa förslag ger upphov till, vilket kommer att resultera i en uppsjö av rättsfall vilka domstolarna kommer att bli tvungna att ta upp. Vem är det som kommer att få betala dessa rättegångskostnader?"
Svaret på denna fråga är i slutändan, andra konsumenter. Det är detta som är det dumma med detta förslag, en dumhet som vi ser upprepas om och om igen i de halvfärdiga förslag som kommisisionens direktorat för konsumentfrågor lagt fram. Konsumenterna kommer att få betala på två sätt: för det första beroende på att dessa extra kostnader kommer att bidra till prisökningar. För det andra beroende på att denna typ av lagar avhåller mindre återförsäljare från att lagerföra varor som kan ge upphov till kostsam lagstiftning - eller så kommer dessa lagar att lägga sten på börda och göra att företag får slå igen för gott.
Vilken typ av lagstiftning skulle då kunna vara till hjälp i en situation som denna? Jag tror att det är en typ av lagstiftning som det är minst troligt att den europeiska kommissionen skall lägga fram. Komissionen tror på storstilad lagstiftning - generaldirektiv och bestämmelser som medför stora förändringar tvärsöver hela gemenskapens handelssektor. Det som behövs här är mycket små förändringar. Det som krävs är ett arrangemang som försäkrar att när en konsument, som kommer från ett medlemsland, köper varor i ett annat medlemsland, då informeras om de rättigheter han eller hon är garanterad enligt det lands lagstiftning där varan har inhandlats. Det skulle eventuellt också vara önskvärt, då det är relevant, att informera konsumenten om agenten för det företag som tillverkar varorna i det land där konsumenten har sin hemort så att det finns en informationskanal om konsumentens garantirättigheter i det land där varan inhandlades.
Det är något helt annat än att försöka skapa helt nya lagar om konsumentens garantirättigheter på EU-nivå och tvinga på dem på medlemsländer med väldigt olika rättslig struktur. Det skulle vara till stor hjälp för konsumenterna och det skulle vara en lagstiftning som visar att kommissionen har fötterna på jorden. Komissionärens dunkla svar till parlamentet under måndagens debatt visar, utan tvekan, att så inte är fallet. Jag och mina brittiska konservativa kolleger motsätter oss detta direktiv och Kuhns betänkande.

Lienemann
Jag gläds åt att ett europeiskt direktiv försöker förbättra konsumentskyddet i Europa vid försäljning av och garantier för konsumtionsvaror.
Förslaget till direktiv, som ändrats av parlamentet, försöker uppnå den bästa balansen mellan konsumentens intresse och säljarnas och producenternas ansvar, utan att tvinga till slöseri som skulle kunna uppstå vid ett systematiskt utbyte av varje vara som uppvisar problem, även mindre, och som i vilket fall som helst kan repareras under villkor där produktens kvalitet bevaras.
Om marknaden för begagnade varor behöver blir föremål för ytterligare garantier för köparen, samt öppenhet, bör man ifrågasätta det välgrundade i att ställa upp regler för marknaden för nya varor. Man kan frukta att denna assimilering är svår att genomföra. Jag skulle därför föredra att ett särskilt direktiv för begagnade varor beaktar komplexiteten på detta område och effektivt skydda konsumenterna.

Rübig
Jag har avstått från att rösta om ändringsförslag 24, eftersom jag på basis av den österrikiska rättsliga ordningen, som förutser en garantiperiod om bara sex månader, förhåller mig negativ till en fyrfaldig ökning av perioden till 2 år.
En dylik uttänjning drabbar inte bara handeln, utan framför allt och i första hand konsumenterna själva. Ty dessa kommer från och med nu att konfronteras med prisstegringar, som ett resultat av den större risken som företagarna måste räkna med. Dessutom blir rättsprocesserna desto mer besvärliga och kostsamma, ju längre tid som gått sedan produkten köpts.
Slutligen motsäger det fullständigt principen om god tro, om säljaren måste ta ansvaret för problem med kontraktet, fastän köparen abstrakt och konkret har lagt märke till bristen.

Souchet
Man kan inte annat än instämma i målsättningen för förslaget till direktiv om försäljning och garantier för konsumtionsvaror: att stärka konsumentskyddet och främja produkternas kvalitet.
Tyvärr förefaller flertalet av de medel som föreslås i den framlagda texten långt ifrån motsvara dessa målsättningar på något lämpligt sätt. De framstår i stället som överdrivna, olämpliga och farliga.
Genom att uppmana konsumenten på en rad områden att inleda osäkra förfaranden kommer vi kanske att bidra till att juristerna blir rika, men vi kommer inte att skydda konsumenterna bättre och framför allt belastar vi de små produktions- och distributionsföretagen på hantverksområdet med ytterligare besvärliga skyldigheter, och dessa företag ställs redan inför mycket omfattande krav. Vi kommer att öka tillverkarnas och affärsidkarnas juridiska osäkerhet och därmed kommer de ursprungligen positiva förutsättningarna att resultera i ett negativt resultat för ekonomin och sysselsättningen.
Vi kommer därför att rösta emot en rad farliga bestämmelser, som riskerar att öppna vägen för oändliga tvister och skapa ett allmänt juridiskt osäkert klimat som blir negativt för alla.
Vi motsätter oss att begagnade varor skall omfattas av direktivet. Begreppet laglig garanti förefaller oss inte tillämpbart på en begagnad vara, såsom t.ex. ett fordon, vars skick varierar beroende på hur det använts, ålder, underhåll ... Hur skall man under sådana villkor kunna ersätta en begagnad vara med en jämförbar? Det verkar helt enkelt inte rimligt.
Vi är också emot att garantitiden skall utökas till två år: den omfattningen är överdriven bl.a. med tanke på den höga grad av konsumentskydd som direktivet syftar till. En garantitid på ett år förefaller rimlig och rättvis och därmed fullständigt tillräcklig.
Vi anser det också oacceptabelt att överföra bevisbördan till producenten och konsumenten vid felaktigheter, och det strider även mot allmänna rättsprinciper. Artikel 3.3 innebär ett antagande om att varan är felaktigt vid leverans, om felet visar sig inom sex månader efter att den levererats. Vi kommer att rösta emot denna bestämmelse som förefaller oss mycket överdriven och t.o.m. farlig.
Själva begreppet bristande överensstämmelse definieras på ett mycket subjektivt sätt i förslaget till direktiv. Ändringsförslaget från miljöutskottet bara förvärrar saken genom att införa begreppet " konsumentens förväntningar" , vilket är ännu mer luddigt och därmed innebär en ännu större risk för en mängd tvister.
När det gäller möjligheten för köparen att i samtliga fall erhålla en ersättningsvara vid bristande överensstämmelse öppnar den farliga möjligheter till avsteg, bl.a. inom områden med hög teknikalitet, såsom bilar eller fritidsbåtar, t.ex. Vi för vår del anser att det är säljaren som skall erbjuda reparation eller ersättningsvara, i annat fall kan köparen kräva att priset sänks eller att avtalet hävs.
En annan risk för farliga avsteg föreligger också: den som miljöutskottet möjliggör genom att föreslå att konsumenten skall kunna agera direkt mot tillverkaren, trots att denne inte är delaktig i försäljningsavtalet. Vi förkastar mycket bestämt detta förslag.
Inrättandet i samtliga europeiska länder av ett nät för " kundservice" vid direkt köp av en produkt i ett annat medlemsland innebär också problem och behöver granskas ytterligare.
Även om det är berättigat att på ett lämpligt sätt skydda konsumenten, får det inte ske på bekostnad av hantverksföretagen, genom att införa orimliga krav som riskerar att ifrågasätta deras alltid sköra finansiella balans. Och i Frankrike är det i dag dessa små företag, ca 800 000 till antalet, som skapar mest sysselsättning. Inom hela Europeiska unionen har de under perioden 1988-1995 skapat 1 750 000 arbetstillfällen. Vi måste därför vara mycket uppmärksamma på att inte riskera deras balans genom att införa orimliga krav: det måste vara en prioriterad fråga för oss.

Valverde López
Förslaget till direktiv om försäljning och garantier avseende konsumtionsvaror har ställt oss inför verkliga problem på grund av en alltför knapphändig information om lagstiftningens tillämpbarhet i medlemsstaterna.
Jag har vid mer än ett tillfälle bett Europeiska kommissionen komplettera sina förslag med en komparativ studie av den specifika lagstiftningssituationen i de olika medlemsstaterna. Samtidigt borde kommissionen tillföra parlamentet de väsentliga dokument som utgjort grunden för genomförandet av dess förslag. Denna stöddokumentation skulle förstås bara behöva deponeras i biblioteket eller utformas med ett tekniskt hjälpmedel som tillät ett enkelt återgivande.
Den andra svårigheten har uppkommit genom den mycket varierande tolkningen av innehållet i förslaget. I det gör man ingen skillnad på två väsentliga faktorer, säljare och tillverkare. Detta har givit upphov till en bedrövlig förvirring. Man har inte heller gjort någon skillnad på konsumtionsvaror och fast egendom, vilket är en avgörande aspekt för att särskilja garantier. Det råder inte heller någon klarhet vad gäller tillverkarens respektive säljarens särskilda förpliktelser. Den sistnämnde kan endast ta ansvar för de krav i kontraktet som skiljer sig från tillverkarens ansvar.
Samtidigt har det faktum att man i förslaget inte påpekat vilka de grundläggande principerna är som reglerar denna fråga i de nationella lagstiftningarna medfört en stor variation på ändringsingsförlagen.
Den föreslagna texten och de ändringsförslag som presenterats ger svårligen ett klart resultat som gynnar konsumenten och samtidigt inte försvårar handelsförbindelserna.

Wibe
Jag röstar för detta betänkande under förutsättning att det som står i motiveringsdelen är riktig. I denna motivering sägs klart att det handlar om en minimiharmonisering av medlemsstaternas nationella lagstiftning. Att den minimiharmonisering som genomförs skall underställas respektive nationellt parlament är givet, dvs. det är upp till varje nationellt parlament att besluta om vilken nivå man vill lägga sig på. Minimiharmoniseringen är alltså en rekommendation.
Förutsättningen är därmed också att det svenska konsumentskyddet på intet vis försämras med denna harmonisering.
Direktiv om prydnadsväxter (C4-0044/98)
Ahlqvist, Theorin och Wibe
Detta ärende är ytterst känsligt; att bara rösta för ett rådsdirektiv utan debatt är felaktigt, eftersom ledamöterna har så små möjligheter att sätta sig in i vad direktivet handlar om.
Fröodlare som säljer av EU ej registrerade grönsakssorter hotas av åtal om de inte upphör med försäljningen. Endast växter som är upptagna på EU: s gemensamma sortlista får säljas; för att en sort skall hamna på denna lista krävs att den har en ägare. Ägarskap kostar 20 000 svenska kronor per sort.
Med hänvisning till ovanstående, speciellt de ringa möjligheterna att sätta sig in i detta direktiv, väljer vi att avstå vid omröstningen.
Betänkande: Kellet-Bowman (A4-0035/98)
Bourlanges
Fru ordförande! Jag skulle först vilja tacka er för att ha gjort det möjligt att förena två av undertecknads grundläggande passioner: glupskheten, som gör att han vill äta lunch och slöheten, som hindrar honom från att skriva sin röstförklaring.
Jag skulle vilja säga några ord om Kellet-Bowmans betänkande. Jag röstade inte för betänkandet av en enkel anledning: det organiserar på ett intelligent sätt ansvarsfriheten, det sätt på vilket ansvarsfriheten beviljas för ett antal specialiserade organ. När det gäller organ utan finansiell självständighet är förslagets system intressant. När det gäller organ som förfogar över självständiga tillgångar är Kellett-Bowmans system, som godkänts enhälligt så när som på en röst av budgetutskottet, och till mycket stor del av parlamentet, djupt otillfredsställande, eftersom det resulterar i att makten över ansvarsfriheten överlämnas till styrelsen för det berörda organet, vilket skulle kunna vara motiverat, men också ger parlamentet endast en möjlighet till yttrande.
Jag anser det allvarligt att gå in på den vägen och göra parlamentet till ett slags konsulterande organ, underställt det högre skiljeförfarandet hos ett tekniskt organ inrättat av lagar och förordningar, som vi röstar igenom här i kammaren. Vad som skulle ha behövts är antingen att parlamentet helt avstår från att delta eller att man vänder på steken och ger parlamentet sista ordet. Jag ville bara säga det.
Betänkande: Graenitz (A4-0009/98)
Blak och Sindal
De danska socialdemokraterna i Europaparlamentet har i dag röstat ja till betänkandet om allmänna principer för Europeiska unionens livsmedelslagstiftning. Det är mycket positivt att kommissionens grönbok erkänner att en utvidgning av direktivet om produktsäkerhet för den primära jordbruksproduktionen, kan förbättra det övergripande konsumentskyddet. De danska socialdemokraterna anser att de gällande rättsakterna bör revideras, så att man garanterar att de grundas på försiktighetsprincipen, och principen om hänsyn till konsumenternas hälsa och säkerhet. Utgångspunkten för livsmedelslagstiftningen i Europa bör vara miljöskyddet, och målsättningen bör vara en hållbar livsmedelsproduktion. Dessa förslag är alla en del av det samlade betänkande, som vi stöder.
EU skall med det nya Amsterdamtraktatet säkra minimiktrav för konsumentpolitiken, därunder ta tillbörlig hänsyn till konsumenternas hälsa och säkerhet, när det lagstiftas på livsmedelsområdet. Men detta ändrar inte att medlemsländerna kan behålla eller införa bestämmelser som ger ett bättre skydd än de gemensamma bestämmelserna. De danska socialdemokraterna uppfattar Europaparlamentets betänkande om livsmedelslagstiftningen som ett steg i den riktningen.

Díez de Rivera Icaza
Det är ingen tvekan om att denna grönbok om livsmedelslagstiftningens nuvarande situation, med tanke på livsmedelssäkerheten och konsumentskyddet, kommer mycket lägligt, med anledning av BSE-skandalen.
Amsterdamfördraget, genom artiklarna 129 och 129a, vidgar den rättsliga grundvalen för ett mer effektivt skydd och förebyggande av politiska beslut som gäller konsumenter, och detta tvingar fram ett klargörande och en förenkling av gemenskapens livsmedelslagstiftning, såväl som dess tillämpning och kontroll.
Vi får inte glömma att många kroniska sjukdomar är kostrelaterade och att livsmedelsprodukter inte är en vara som andra. Därav skall, som Graenitz mycket riktigt begär, ansvarsaspekten bestämmas på ett glasklart sätt för att stärka konsumenternas sargade förtroende.
Slutligen, med tanke på vilken vikt märkningen av produkter har för konsumenterna, då den är deras främsta och nästan enda informationskälla, är det nödvändigt att denna märkning är fullständig, klar och riktig. Enligt min mening borde man också, efter BSE-krisen, informera om vilka bekämpningsmedel eller gödsel som använts vid produktion och bearbetning, beroende på vilken produkt det gäller.

Ephremidis
Livsmedelsfrågan är av största betydelse för hälsan och för konsumentsäkerheten och för medborgarnas livskvalitet. Det är dock en komplicerad fråga som, om vi skall kunna värna om den och omvärdera den, kräver en kombination och en samordning av politiska riktlinjer och verksamheter.
BSE förde återigen fram den aktuella debatten om livsmedelsskyddet och konsumenternas hälsa, problemen med en otillräcklig rättslig ram samt behöriga myndigheters bristande kontroll av dess tillämpning, på grund av att de tjänar konkreta intressen och är likgiltiga för de kriminella konsekvenserna för medborgarnas hälsa. Dessa fakta, allvarliga sjukdomar " utan motstycke" med dödlig utgång, måste få oss att ta itu med allvarliga frågor beträffande kvaliteten på våra livsmedel och de enorma risker som konsumentskyddet löper.
Upprättandet av tydliga lagstiftande regler och förordningar är naturligtvis oumbärligt för fastställandet av kvalitetsmodeller och garantier för livsmedelskontrollen. Men innan vi gör något som helst lagstiftande ingripande måste vi "slå huvudet på spiken" vad gäller orsakerna till misskrediteringen, förvridningen och förändringen inte bara av livsmedlen utan av hela livsmedelskedjan.
Det är inte bara frånvaron av moderna direktiv - för övrigt kränks de redan existerande tydligt - som visar tyngden av ansvaret angående den beklagliga situationen på livsmedelsområdet.
Då synen på livsmedel kommersialiseras och hanteringen styrs av lagen om vinst, då marknaden fastställer livsmedelskvaliteten i enlighet med sambandet mellan kostnad och vinst, finns det inte i något fall effektiva garantier för konsumentens hälsa.
Påståendet att hela ansvaret för rubbningen av livsmedelskedjan ligger hos jordbrukaren eller uppfödaren är naivt och gör det inte möjligt att konkret bekämpa problemet.
Tvärtom måste man söka efter ansvaret i intensifieringen av produktionen, i de påtryckningar som producenterna får utstå från uppköpare och distributörer, från stora multinationella livsmedelsföretag, med de pressade produktionskostnaderna och ökningen av volymen, som kräver en orimlig användning av gödningsmedel, växtbekämpningsmedel och foder, som är förgiftade eller beträffande vilka vi ofta ignorerar beskaffenhet och konsekvenser av användningen.
Ännu viktigare är dock ansvaret som ligger hos industrin, som utformar och standardiserar råvaran innan den förs ut på marknaden och som använder substanser som inte bara förstör livsmedelskvaliteten, utan som också är skadliga för hälsan hos konsumenten som används som försöksdjur.
Livsmedelspolitiken, kvalitetsgarantin samt konsumenthälsan kräver att den politik som utövas inom områdena för den primära produktionen - jordbruk, uppfödning, fiske - är inriktad på en effektiv kontroll av råvaruförädlingen och användningen av kemikalier och andra substanser i produktionen, för konservering och förpackning av livsmedlen, för en ständig kontroll av resultaten av undersökningarna som genomförs för produktionen av den sortens substanser och för att åtgärder vidtas och regler utfärdas, särskilt inom ramarna för de handelsavtal som utformas inom ramarna för WTO och Codex alimentarius, som skall förhindra det omåttliga missbruket inom de multinationella livsmedelsföretagens verksamheter.

Holm
Det är bra att föredraganden har intagit en position som är konsumentvänlig. Jag vill här bara lyfta fram tre viktiga områden som är angelägna, och som föredraganden ej har lyft fram tillräckligt.
För det första gäller det frågan om antibiotika. Det är viktigt att vi minskar användningen av antibiotika i djurfoder, i synnerhet eftersom det undantag som Sverige har från EU: s sämre lagstiftning med stor säkerhet kommer att upphöra. EU måste inse faran med användningen av antibiotika. Jag stöder därför ändringsförslag 28.
För det andra måste reglerna kring märkning av livsmedel förbättras avsevärt så att konsumenterna får veta vad de äter. EU: s regler har i Sverige lett till stora problem för bl.a. allergiker, eftersom de i dag inte kan få fram information om vad produkten innehåller. De regler som Sverige hade tidigare var bättre och tydligare än dagens EU-regler.
För det tredje har jag också invändningar kring den rättsliga ram som föreslås. Jag skulle vilja att EU fastslog minimiregler i stället för som nu harmoniseringsregler. Det är bättre med minimiregler, eftersom man då ger enskilda medlemsländer en möjlighet att införa strängare regler än de som EU fastställer. Med EU: s harmoniseringsregler låser man fast nivåerna och stoppar därmed utvecklingen av bättre och strängare regler. Detta är minst sagt dåligt och hämmar utvecklingen av miljövänliga regler.

Lindqvist
Framtidens livsmedelslagstiftning måste bygga på producentansvar, förädlar- och leverantörsansvar. Huvudmålet skall vara skydd för konsumenternas hälsa och säkerhet. Produktmärkning skall vara obligatoriskt och gälla för alla ingredienser i en vara.
Varje land skall ha rätt att låta hänsyn till miljö, hälsa och säkerhet gå före den fria rörligheten för varor. EU-regler om livsmedels- och övrigt konsumentskydd skall vara minimiregler, dvs. ett medlemsland skall ha rätt att tillämpa egna hårdare regler. Medlemsländer skall ha rätt att utan begränsningar i internationella organ föra fram livsmedels- och konsumentkrav som går längre än EU: s.

Rovsing
Kommissionen har med sin grönbok tagit ett viktigt steg i riktning mot en nödvändig rationalisering av gemenskapens livsmedelslagstiftning. Det betyder att den existerande EU-lagstiftningen på området skall genomgås med avsikt att förenkla. Detta har mitt fulla stöd. Det är emellertid klart att även en framtida lagstiftning om livsmedel måste garantera att konsumenterna skyddas, samtidigt som den inre marknaden skall fungera utan hinder. Utskottet har i sitt betänkande kompletterat ovannämnda viktiga mål med krav om ansvar hos producenter och myndigheter för att garantera sunda livsmedel och grundlig konsumentinformation. Det är enligt min mening välgrundat. Därför ger jag betänkandet mitt fulla stöd, och jag ser fram emot de konkreta initiativ som kommissionen kommer att ta mot bakgrund av grönboken.

Souchet
Vår grupp har lämnat in sex ändringsförslag som gäller tre huvudsakliga målsättningar.
Den första fastställer nödvändigheten av tydlig och läslig märkning av livsmedel som säljs i lösvikt, för att ge konsumenten öppen information om benämning, pris och, i förekommande fall, ursprung. Den text som föreslås av föredraganden gör en överdriven skillnad mellan produkter som säljs i " konsumentenheter" och produkter som säljs i lösvikt. Oavsett förpackning är det nödvändigt att konsumenten får tillgång till tydlig information.
Den andra gruppen ändringsförslag gäller rollen för gemenskapens vetenskapliga kommittéer. Dessa kommittéer finns, de måste därför fungera som vetenskaplig referens vid utarbetandet av förordningar, direktiv och rekommendationer.
För det tredje, slutligen, förkastar vår grupp principen om yttersta ansvar för jordbrukarna och uppfödarna avseende det " vetenskapliga" beviset för den hygieniska kvalitén på produkterna. Det är alla aktörer inom livsmedelsindustrin och dess leverantörer som måste tillhandahålla detta vetenskapliga bevis. Man får inte glömma att jordbruksprodukters hygieniska kvalitet kan ändras, beroende på den tekniska process som används vid förädlingen, bl.a. med bioteknikens användning. Jordbrukarna kan inte ha fördjupad kännedom om den sanitära kvalitén hos alla deras produktionselement. Jag tänker särskilt på produkter för utfodring av boskap som de använder och den sanitära och miljömässiga kvalitén på avloppsslam som de kan lägga ut på åkrarna.
Vår grupp kräver att principen om särskilda vertikala bestämmelser avseende märkning respekteras. Ett antal jordbruksprodukter genomgår en särskild förädlingsprocess - jag tänker särskilt på vinsektorn - där produkter säljs i befintligt skick direkt till konsumenterna (frukt- och grönsakssektorn) och de måste därför omfattas av mer tvingande vertikala bestämmelser än de horisontella direktiv som tillämpas på märkning av alla livsmedelsprodukter.
När det gäller genetiskt modifierade organismer erinrar vår grupp om att det är nödvändigt att tydligt informera konsumenten om att genetiskt modifierade organismer eventuellt ingår i sammansättningen av livsmedelsprodukter. Kommissionen har ännu inte publicerat tillämpningsföreskrifterna avseende denna särskilda märkning och i dag konsumerar konsumenten livsmedelsprodukter som bygger på genetiskt modifierade organismer utan att veta om det. Det är oacceptabelt.
Läxan om galna ko-sjukan har konsumenterna lärt sig. En undersökning som Sofres nyligen genomfört i Frankrike visar att 69 procent av fransmännen är fientligt inställda till genmodifierad odling. Det gäller alltså för oss att göra det möjligt för den europeiska konsumenten att tydligt och enkelt, och till oförändrat pris, utöva sin rätt att fritt välja mellan produkter med genetiskt modifierade organismer och produkter utan. Tydligt innebär i detta sammanhang att det skall vara möjligt att spåra genetiskt modifierade organismer från åkern till tallriken.
Principen om märkning har behållits. Den skall tillämpas på samtliga ingredienser där DNA har manipulerats och inte bara på några få, vare sig det gäller importerade produkter eller produkter som producerats inom gemenskapen. Jag påminner om importens omfattning: för enbart den franska livsmedelsindustrin rör det sig om 5 000 ton soja och 8 000 ton lecitin per år, huvudsakligen från Förenta staterna. Men förhållandena för odling, lagring och transport leder till sådana blandningar att det inte i dag är möjligt att identifiera om det förekommer genetiskt modifierade organismer i importen eller ej. Det är denna grundläggande fråga som måste angripas, eftersom den europeiske konsument som inte vill konsumera genetiskt modifierade organismer inte, om han skall kunna välja fritt, skall belastas med extra kostnader för inrättande av särskilda branscher för produkter utan genetiskt modifierade organismer, för produkter som är svåra att finna och identifiera, och därmed är dyrare. Denna extra kostnad skall läggas på dem som ändrar spelreglerna och skulle vilja införa ett nytt konsumtionssätt. Vi måste se till att de kan föreslå det men inte införa det. Idén att slutkonsumenten skulle betala ett högre pris för att slippa inmundiga genetiskt manipulerade livsmedel är fullständigt oacceptabel. Detta är enligt vårt förmenande det prioriterade problem inom livsmedelssäkerhet som gemenskapens lagstiftare bör ta sig an om han vill göra nytta.
När det gäller små och medelstora företag och jordbrukare måste kommissionen utvärdera deras möjlighet att införliva samtliga gemenskapsnormer. Man måste komma ihåg att bestämmelser bara är relevanta om de tillämpas av samtliga aktörer.
Vår grupp vänder sig slutligen mot staplingen av strukturer och därmed mot inrättandet av ett europeiskt kontor för livsmedelssäkerhet, eftersom det skulle utföra samma arbete som gemenskapens vetenskapliga kommittéer och medlemsstaternas kontrollorgan, vilka spelar en grundläggande roll. Vissa önskar att kommissionen skall vara närvarande som sådan i Codex alimentarius , det vetenskapliga organ som erkänts av WTO. Vår grupp anser att det är en dålig idé, eftersom 15 röster, nämligen medlemsstaternas, alltid kommer att väga tyngre än en enda röst från Europeiska gemenskapen. Som vi sett vid de internationella fiskekonferenserna försvagar kommissionen medlemsstaternas positioner när den ersätter dem, i stället för att stärka dem.

Wibe
Livsmedelssäkerheten är en oerhört viktig fråga. Några saker tycker jag saknas i detta i övrigt utmärkta betänkande. Det är oacceptabelt att det i dag exempelvis förekommer att till Sverige importerade köttpartier med friskhetsintyg visar sig vara salmonellasmittade. Likaså bör krafttag tas för att se till att rutinmässigt tillsättande av antibiotika i djurfoder upphör.
I punkt 36 i förslaget till betänkande uppmanas kommissionen att ställa rådet inför rätta för att det inte har beaktat den tidsfrist som fastställts till den 1 januari 1995 för beslut om de åtgärder som krävs för att bekämpa salmonella hos värphöns. Givetvis är det allvarligt att rådet inte har beaktat detta, men att dra in ett domstolsförfarande i detta sammanhang är inte lämpligt.
Betänkande: Arroni (A4-0061/98)
Ahlqvist, Theorin och Wibe
Eftersom Sverige inte skall delta i införandet av euron 1999-2002, har vi valt att avstå vid omröstningen om detta betänkande. Detta är en fråga för de medlemsstater som skall ingå i eurozonen.
Det bör dock nämnas att betänkandet på intet sätt berör de stora omställningskostnader som införandet av en ny valuta innebär i fråga om byte av myntautomater, datasystem m.m. Det är givet att det blir konsumenterna - medborgarna - som får betala allt detta i form av högre priser och avgifter.

Fourçans
På det stora hela är Arronis betänkande om de praktiska aspekterna på eurons införande tillfredsställande. Han insisterar med rätta på nödvändigheten av att informera konsumenterna och förbereda dem för införandet av den gemensamma valutan. Han försummar inte att betona de svårigheter denna valutarevolution kan medföra för den sårbara befolkningen, såsom äldre personer eller handikappade.
Även om det nu till stor del erkänns att det krävs information om euron måste den också äga rum, och det snabbt, vilket vår föredragande också mycket riktigt betonar.
Särskilt intresse bör också ägnas de små och medelstora företagen, eftersom dessa skapar en mängd arbetstillfällen. Jag godkänner Arronis idé att be medlemsstaterna att fästa särskild betydelse vid den inverkan införandet av euron kan ha på dessa företag, så att de kan dra alla fördelar av det, och att effekten för sysselsättningen därmed blir så gynnsam som möjligt.
Två kommentarer vill jag emellertid göra. Den första gäller dubbel prismärkning. Även om den är nödvändig, framför allt under den period när euron och den nationella valutan kommer att användas parallellt, förefaller det mig oklokt att göra den obligatorisk, såsom föredraganden föreslår. Att kräva dubbel prismärkning skulle medföra kostnader och stelhet som sannolikt skulle vara skadligt för den gemensamma marknaden. Däremot skulle det vara bra att inrätta en uppförandekodex, åtminstone för detaljhandeln.
Den andra kommentaren gäller kostnaderna för omräkning av nationell valuta till euro. Såsom föredraganden begär är det också här nödvändigt att i bank- och finanssektorn införa en uppförandekodex som respekterar principen om kostnadsfri omräkning när den blir obligatorisk. Av den anledningen förefaller mig såväl socialisternas som De grönas förslag, om att göra denna princip om kostnadsfrihet obligatorisk genom en förordning, inte genomtänka. En sund och lojal konkurrens mellan samtliga växelaktörer syns mig tillräcklig för att lösa frågan.
Hur jag skall rösta om betänkandet beror på hur dessa förslag kommer att behandlas.

Lindqvist (ELDR), Eriksson, Seppänen och Sjöstedt (GUE/NGL), Gahrton, Holm och Schörling (V), Bonde, Lis Jensen och Sandbæk (I-EDN)
EMU är ett centralistiskt högriskprojekt med svag folklig förankring. EMU prioriterar prisstabilitet och låg inflation. Risken är stor att den redan höga arbetslösheten kommer att öka ytterligare. De regionala skillnaderna mellan tillväxtregioner och avfolkningsbygder kan komma att förstärkas. EMU leder till en stark centralisering av penning- och valutapolitiken som i sin förlängning kan komma att omfatta också skatte- och finanspolitiken. EMU är ett politiskt projekt som ökar de federala inslagen i EU och stärker inriktningen mot en gemensam statsbildning.
I syfte att försöka öka EMU-projektets folkliga stöd föreslår nu kommissionen riktade informationskampanjer till allmänhet och företag. Bland annat skall en uppdiktad seriefigur, Captain Euro , få folk att ändra åsikt om EMU och euron. Det är oacceptabelt och ett utmanande sätt att använda skattebetalarnas pengar på. Det riskerar bara att ytterligare öka avståndet mellan EU och allmänheten. Vi har mot bakgrund av ovanstående röstat nej till betänkandet.

Rovsing
Kommissionen beskriver i sin rapport grunden till en rad initiativ som skall påskynda förberedelserna för eurons införande i såväl den privata sektorn som den offentliga administrationen. Om tio månader är euron en ekonomisk realitet, och om knappt tre år kommer världshistoriens största valutabyte att äga rum. Men länderna i Europa har knappt hunnit få en fullständig överblick över den enorma betydelse som införandet av euron kommer att få för alla ekonomiska aktiviteter - även i de länder som inte har den gemensamma valutan från första början.
Därför är det glädjande att utskottet i sitt betänkande ser till att användarna av den nya valutan naturligtvis skall vara väl förberedda och välinformerade. En uppförandekodex mellan de ekonomiska instituten för att säkra ett friktionsfritt införande av euron är ytterligare ett av de initiativ som understryks i utskottets betänkande, och som jag ger mitt fulla stöd.

Theonas
Införandet av euron skapar tveklöst allvarliga problem, av vilka enbart vissa verkar sysselsätta kommissionen. Det centrala faktum som, enligt vår åsikt, fattas i kommissionens problematik och vars förberedelser sker på unions- och medlemsstatsnivå, är vem som direkt eller indirekt skall ta hand om, vem som slutligen skall vara den som betalar kostnaden för anpassningen. Vi bedömer att under de rådande förhållandena med en fri marknad och avregleringar, kommer det slutligen att bli konsumenten, dvs. arbetstagarna.
Det är inte en tillfällighet, vilket kommissionen själv påpekar i sitt meddelande, att kapitalorganisationerna hotar med just detta för att uppnå nya skattelättnader och liberaliseringar, nya privilegier för att man inte skall inrätta det som ursprungligen hade ett mycket brett stöd som konstituerande element under övergångsperioden för genomförandet av den nya valutan, dvs. det obligatoriska dubbla angivandet av priser.
Vi anser att det obligatoriska dubbla angivandet av priser, åtminstone inom detaljhandel och distribution, är ett grundläggande och ett minsta medel för en begränsning av de spekulativa tendenser som karakteriserar varje växling från en valuta till en annan. I enlighet med föredragandens position angående behovet av en " flexibilitet" på marknaderna och den dubbla nedskrivningens frivilliga karaktär betonar vi att marknaderna ensamma aldrig har lett till " bättre lösningar" och att det inte finns någon garanti för att undvika de inflationistiska tendenserna.
Samtidigt måste ansträngningarna för att bekämpa bedrägerier förstärkas, med direkta administrativa och straffrättsliga sanktioner och det måste finnas krav på ett beslut om konsumentorganisationernas rätt att bli målsägare för skydd av kollektiva stadgeenliga intressen.
Vi är särskilt oroade vad gäller de speciella problem som kommer att uppstå för små och medelstora företag vilka under press från konkurrensen från de stora multinationella företagen, men också inom ramarna för slutandet av avtal med underleverantörer, kommer att, redan från början av övergångsperioden, behöva företa nödvändiga tekniska anpassningar (logistiska, strukturella etc.), något som kanske blir ödesdigert för många av dem och skyndar på deras nedläggning.
Inom dessa ramar skulle vi kunna komma överens om vissa speciella åtgärder av positivt särskiljande för små och medelstora företag och särskilt för de minsta av dem som sysselsätter mindre än tio personer, så att de kan klara den ökade kostnaden för en anpassning till euron. Dessa skulle antingen kunna vara av logistisk karaktär (t.ex. snabbare avskrivning av investeringarna) eller särskilda finansieringsprogram, eller underlättandet av tillgången till kreditetableringar.
Vi är kategoriskt mot varje ansträngning för att den tekniska förberedelsen för introduktionen av euron skall utgöra en förevändning för en ökning av vinsterna för det stora kapitalet, via skattesänkningar för investeringskostnader och omstruktureringskostnader med anledning av inrättandet av euron " samt av vinsten som uppstår genom elimineringen av riskerna vid växlingen!!!" , lösningar som emellertid studeras.
Vi vill upprepa vår begäran om att kommissionen skall publicera en rapport angående eurons konsekvenser i de länder som inte kommer att delta, samt att den lyfter bort osäkerheten i samband med relationerna och växlingen mellan de deltagande och de icke deltagande länderna, men även mer generellt angående eurons sociala kostnad, som officiellt godtas som befintlig, dock på ett varsamt sätt - som densamma och övriga försvarare av EMU - undviker att fastställa.
Vi vill betona motsägelsen och den skandalösa inkonsekvensen i den politik som består av hårda finansiella begränsningar och sanktioner vid överträdelser och det slöseri av budgetresurser för " informations" - och utbildningskampanjer för arbetstagarna för att de skall acceptera en politik som, liksom den tragiska situationen som de upplever i dag och framtidsperspektiven visar, de inte kan dra någon fördel av.
Betänkande: Torres Marques (A4-0078/98)
Berthu
Med Torres Marquez betänkande om euron och turismen kan man säga att anhängarna av euron skrapar ihop sina besparingar. Jag vet inte vilken exakt betydelse man skall fästa vid detta tecken, men jag är däremot säker på att de hellre skulle ha låtit texten vara som den är.
Den bygger faktiskt på en fullständig missuppfattning. Enligt föredraganden kommer turisterna att bli nöjda när de ser att deras liv förenklas genom det europeiska monetära enandet och att de också sparar växlingskostnader. I förbigående sagt tvekar inte betänkandet inför de mest extravaganta påståendena. Enligt detta skulle euron t.ex. för turisterna innebära - och jag citerar - en enorm fördel om man betänker att för närvarande försvinner upp till två tredjedelar av valutans värde i växlingstransaktioner innan de ens haft några utgifter. Det här bär spår av ett gammalt synsätt som är svårt, verkligen mycket svårt, att smälta.
Det är ändå mycket möjligt att växlingen av nationell valuta mot det besökta landets för turisten är en del av charmen med att resa och inte alls upplevs negativt. Genom att tillämpa samma princip om enande talar föredraganden för att kontrollen vid gränserna fullständigt skall upphöra, sannolikt för att turisterna inte skall upptäcka att de är på väg från ett land till ett annat. Kommer man i morgon att be oss använda esperanto för att underlätta livet för turisterna? Vi är snart där. Har man inte redan för att smycka de framtida sedlarna i euro uppfunnit det virtuella europeiska monumentet, som inte står för något särskilt nationellt kännetecken? Totalt sett går Torres Marques betänkande fullständigt utanför ämnet, turisterna kommer till ett land för att uppskatta dess identitet, men om man för att underlätta turisternas liv dödar identiteten går vi verkligen ur askan i elden. Jag tar också tillfället i akt, eftersom Corbett fortfarande befinner sig i kammaren, att tacka våra brittiska vänner för att de vägrar att gå med i eurosamarbetet, för som turist skulle jag verkligen bli ledsen om jag inte längre fick se drottningens ansikte på era sedlar.

Ahlqvist, Theorin och Wibe
Eftersom Sverige inte skall delta i införandet av euron 1999-2002, har vi valt att avstå vid omröstningen om detta betänkande. Detta är en fråga för de medlemsstater som skall ingå i eurozonen.
Betänkandet innehåller dock kanske litet väl stora glädjekalkyler vad gäller turismens ökning tack vare ett gemensamt valutaområde. Vi skall i detta sammanhang komma ihåg att en stor turistindustri i Europa har sin grund i en hög allmän välfärd och har väldigt litet att göra med ett gemensamt valutaområde. Växlingskostnader är trots allt marginella i sammanhanget. Denna välfärd kan mycket väl riskeras med skapandet av ett gemensamt valutaområde i ett område som inte är optimalt.

Holm
Turismen är en viktig sektor som kommer att beröras i stor utsträckning av införandet av euron. Skrivningarna i detta betänkande får mig emellertid ändå att bli skeptisk. Det gäller framför allt skrivningarna i punkt 17 och 20, där man vill lägga sig i de frågor som är av nationell betydelse och där EU inte har rätt att agera. Det gäller nationella skatter och, som det står i punkt 20, att åtgärder vidtas för att harmonisera skatter, särskilt mervärdeskatten. Detta visar att införandet av EMU är första steget i byggandet av det federala EU där också skatteregler kommer att harmoniseras och beslutas från EU-håll i stället för att de sköts av de nationella parlamenten. Detta kan jag inte verka för och kommer därför att rösta mot betänkandet.

Sindal och Blak
skriftlig. (DA) De danska socialdemokraterna har i dag röstat nej till Torres Marques betänkande om euron och turismen. Föredraganden föreslår i sitt betänkande en rad medel som kan underlätta övergången till den nya myntenheten för turistindustrin. Föredraganden uppmanar till att ta steg mot harmonisering av de skatter och avgifter, som har relevans för turistsektorn, nämligen mervärdesskatten (momsen). Föredraganden fokuserar på avveckling och harmonisering av nationella avgifter. Det framgår inte klart huruvida det är tal om harmonisering inom euroområdet eller inom unionen över huvud taget. De danska socialdemokraterna i Europaparlamentet är principiellt motståndare till harmonisering av skatter och avgifter, eftersom detta skulle undergräva budgetunderlaget för det danska välfärdssamhället. Därför har delegationen valt att rösta nej till betänkandet.

Theonas
Vi är överens med föredraganden om turismens strategiska karaktär i allmänhet, som område för att skapa tusentals arbetstillfällen, och framför allt som utvecklingsområde för små och medelstora företag, som medel för ekonomisk utveckling och uppgång, som kommunikation mellan folken. Vi skulle dock vilja uttrycka vår oro över den viktiga procentuella minskningen av den europeiska turismindustrin på den internationella marknaden de senaste åren, samt över det faktum att utifrån arbetstillfällen karakteriseras den rådande situationen av tusentals uppsägningar, en utbredning av deltidssysselsättningen, av svart arbetskraft med visstidskontrakt, av fenomenet med social dumpning. Generellt sett och i motsats till den eufori som föredraganden visade under beskrivningen av situationen inom branschen, har vi ett alltmer allmänt behov av en flexibel arbetsmodell och ett de facto-främjande av flexibla arbetstillfällen. Också för de hundratusentals småföretag, huvudsakligen av familjekaraktär, som bara vegeterar och försöker att klara en allt större konkurrens från de stora organiserade kedjorna.
I allt detta saknas all problematik och man föreslår endast (i det ursprungliga betänkandet) inrättandet av en gemensam turismpolitik med införandet av ett kapitel i fördraget om Europeiska unionen. Det verkar som om de som stöder förslaget tar sin inspiration från de sektorer som utgör en gemensam befogenhet, såsom de hundratusentals katastrofdrabbade hushållen inom jordbruket, avregleringen, uppsägningarna och förnekandet av varje möjlighet till nationellt ingripande, som inom flygtransporterna och telekommunikationerna.
Inom dessa ramar kommer den väntade introduktionen av euron att leda till allt bredare omstruktureringar av branschen. Till detta bidrar det faktum att, i motsats till andra branscher, där beslutet om deltagande i den gemensamma valutan kommer att gälla den första etappen, problemet i samband med det gränsöverskridande utbytet, endast berör ett begränsat antal personer (dvs. huvudsakligen relationerna mellan köpmän samt ett begränsat antal konsumentavtal). Inom turistbranschen kommer dock problemet att bli större med tanke framför allt på den internationella karaktären och mängden av direkt inblandade. Kommissionen ger inte branschen den minsta information om hur situationen kommer att bli i de länder som står utanför euron samt om vilka konsekvenserna blir.
Existensen av en gemensam valuta skulle i verkligheten kunna bidra till en förenkling av vissa förfaranden och till en besparing av vissa resurser från avvecklingen av valutaväxlingen, men inte i något fall får man göra sig illusioner om resultaten. Varken ökningen av konkurrensen eller minskningen av den indirekta kostnaden leder till en konkret sänkning av priserna, vilket erfarenheten från liberaliseringen och beviljandet av skattelättnader eller andra finansieringslättnader visar. Samtidigt leder ökningen av konkurrensen till en koncentration av kapitalet, till en minskning av sysselsättningen, till en intensivare exploatering och till nedläggningar av småföretag.
Enligt de senare är många av dem säkra på att de inte kommer att klara av att övergå till den nya valutan samt att de inte kommer att klara utgifterna för en anpassning till euron och konkurrensen, särskilt som de har ytterst liten tillgång till information och till kapitalmarknaden och man redan från och med den 1 januari 1999 främjar tillämpningen av principen " inget tvång, inget förbud" beträffande cirkulationen av euron såsom elektroniskt betalningsmedel.
Inom dessa ramar anser vi att det är nödvändigt att speciellt stödja de allra minsta av de små och medelstora företagen, antingen genom att underlätta tillgången till kreditsystem och deltagandet i finansieringsprogram eller med fördelaktig skattebehandling.
Vi anser att den grundläggande faktorn som avgör utvecklingen av turismen är den ekonomiska situationen och arbetstagarnas levnadsnivå, medan turismen med framför allt flexibla omkostnader är en av de första offren för nedskärningspolitiken. För övrigt har " den progressiva minskningen av arbetstiden som ökar fritiden" som enda resultat att man söker en kompletterande sysselsättning, om den följs av en sänkning av den redan begränsade lönen. Med de politiska riktlinjer som Maastricht och EMU ålägger och med en oupphörligen allt starkare problematik angående konsekvenserna av införandet av euron, kan vi omöjligt förstå att föredraganden kan förutse " en väntad förbättring av konsumentens levnadsnivå" . Om EU i verkligheten vill ha en utveckling av turismen, måste den grunda sin politik på arbetstagarna och på förbättringen av deras levnadsnivå och överge sina hårda monetaristiska ståndpunkter som har visat sig enbart leda in i en återvändsgränd.
Betänkande: Wolf (A4-0070/98)
Berthu
Fru ordförande! Min grupp oroas mycket över den effekt som eurons införande kan få på de små och medelstora företagen. Hittills har denna grundläggande fråga behandlats mycket lättfärdigt, som om det bara gällde ärendets ekonomiska aspekt. Men det är inte fallet. De små och medelstora företagens jämvikt kan allvarligt rubbas av eurons införande, vilket självfallet är mycket oroande, eftersom denna kategori företag tillhandahåller ca två tredjedelar av arbetstillfällena i våra länder.
Fördelarna med och kostnaderna för den gemensamma valutan, om den slutligen genomförs, kommer att fördelas mycket orättvist mellan företagen. Fördelarna får i första hand de största eller de större små och medelstora företagen som arbetar på europeisk nivå. Men kostnaderna kommer att ligga på alla, och de kommer att bli ännu tyngre att bära, eftersom företagen inte kommer att ha tillräckligt kompetenta data- och bokföringsavdelningar, de kommer inte att vara tillräckligt organiserade och de kommer inte att ha disponibla reserver för att finansiera kostnaderna för övergången, allt detta beskriver de små och medelstora företagen ganska bra.
Under dessa förhållanden riskerar de små och medelstora företagen att förlora en stor del av sin konkurrenskraft gentemot de stora företagen. Effekten kommer att bli ännu allvarligare om inte euron medför alla förväntade positiva konsekvenser. Om, vilket min grupp tror, de stimulerande effekterna av att kostnaderna för omräkning och valutaosäkerheten försvinner samtidigt undanröjs av den vikande effekten av den nya valutastramheten och övergångskostnaderna, kommer den minskade tillväxten att först drabba de mest sårbara företagen, alltså ännu en gång de små och medelstora företagen.
Totalt sett kommer den nya eurozonen att vara snäll mot de stora företagen, men hård mot de små. Hur kan vi rätta till det? De ansvariga för övergången håller fortfarande sina tal om att öka medvetenheten och ge bättre information till allmänheten. Det är helt otillräckligt, men hur kan vi förbättra det? Staterna kan naturligtvis inte subventionera alla. Då skulle de ruineras.
Vi kan konstatera ett praktiskt problem som beror på själva utformningen av systemet, nämligen en allomfattande och obligatorisk övergång till euron. Om vi hade valt en successiv och frivillig utveckling hade inte alla dessa problem uppkommit.

Ahlqvist, Theorin och Wibe
Eftersom Sverige inte skall delta i införandet av euron 1999-2002, har vi valt att avstå vid omröstningen om detta betänkande. Detta är en fråga för de medlemsstater som skall ingå i eurozonen.
Vi kan bara notera att vi anser det vara felaktigt i Sveriges fall att svensk riksbank nu står oberoende från politisk påverkan. Vi anser inte att det skall vara så.

Lienemann
Wolfs betänkande om samordning av medlemsstaternas lagstiftningar inför eurons införande ställer på ett indirekt sätt frågan om Europeiska centralbankens roll och oberoende.
Jag beklagar att det inte tillräckligt betonar nödvändigheten av att inrätta en europeisk ekonomisk regering som skulle vara en motvikt till ECB för att undvika att den rena monetarismen tar överhanden i vissa skiljeförfaranden, trots att stödet till tillväxt och sysselsättning måste garanteras.
Även om inrättandet av eurorådet möjliggör utbyte om den ekonomiska och monetära politiken och är ett positivt försök till samordning har det ändå ingen som helst makt.
Jag skulle ha önskat att förslag som syftar till att stärka eurorådets roll fogas till betänkandet.
Även om betänkandet talar om ECB: s demokratiska plikt, att hänvisa till gemenskapsnivå, skulle man ha behövt klargöra och förstärka Europaparlamentets roll och befogenheter i dialogen med ECB.

Ribeiro
Om vi skulle rösta om motiveringen, som ligger till grund för resolutionsförslaget, skulle vi entusiastiskt rösta för den text som utgör den så kallade B-delen i detta betänkande.
I denna motivering konfronteras tre nivåer för samordning av lagstiftningen i medlemsstaterna. En första och ännu (!) existerande, behandlar medlemsstaternas egen lagstiftning, en annan, det som redan tagits upp i de mellanstatliga avtalen vilket åtföljer och främjar eller skyndar på det så kallade europeiska bygget och en tredje som härrör från Europeiska monetära institutets ståndpunkter, liksom betänkandets, vilka är föremål för denna motivering och Europaparlamentets resolutionsförslag.
Det blir tydligt att den svåra samordningen och sammanfogningen av de nationella nivåerna och överstatligheten förefaller lättlöst av EMI, som definierar och inför mycket utöver det som i ett demokratiskt sammanhang skulle vara deras befogenheter. Man kommer till och med fram till att gå med på att det även i fortsättningen kan få finnas nationella särdrag ... förutsatt att det inte hindrar att, som det står i fördraget " senast då ECBS upprättas skall varje medlemsstat säkerställa att dess nationella lagstiftning, inbegripet stadgan för dess nationella centralbank, är förenligt med detta fördrag och ECBS-stadgan" . Portugal har för övrigt snabbt redan gjort detta genom sin konstitutionella översyn, vilken anpassar definitionen av befogenheterna för dess centralbank till de åtaganden som är gjorda i internationella organisationer.
Wolf framställer tydligt denna svårighet i betänkandets motiveringsdel, och anmärker på den snabbhet varmed EMI löser det. Därav uppstår några frågor som är grundläggande i en demokratisk process. Vi skulle kunna citera mycket ur betänkandets uppfattningar men vi väljer frågan " Vad avses då med kravet på centralbankernas oberoende?" vilken besvaras: " Europeiska monetära institutets konstateranden, som de återgivits i föreliggande rapport och i synnerhet i 1996 års rapport (...) betonar ensidigt 'oberoende' på bekostnad av 'öppenhet' och demokratisk insyn" .
Resolutionsförslaget är inte, som det borde vara, lika tydligt. Bara på det viset undkommer det den ångvält som inte tillåter några tvivel, frågor, alternativ. Trots den mycket otydligare formuleringen, fick den ett betydande antal röster mot sig men lyckades bli godkänd i kommissionen. Och vi kommer att rösta för det i kammaren, även om detta framför allt innebär ett stöd till motiveringen.
Betänkande: Arroni, Torres Marques och Wolf
Blokland
Ovannämnda tre betänkanden beträffande olika aspekter av den förestående monetära unionen har inte fått mitt bifall.
Resolutionen om de praktiska aspekterna av införandet av euron väcker det minsta motståndet hos mig. Det är dock synnerligen oönskvärt att man låter statlig upplysning om euron urarta i reklam för euron, vilket punkterna 10 och 17 föreslår. Jag kan inte heller finna mig i ståndpunkten att göra parallell prisangivelse obligatorisk för detaljhandlare under övergången till euron.
Kollega Torres Marques betänkande verkar vara en uppblåst ballong. Med fart och kläm framhålls eurons enorma fördelar för turister. Men dessa gäller framför allt för turister som gör en rundresa genom olika länder inom Europeiska unionen, inte så mycket för semesterfirare som åker till ett enda land. Och den som använder sig av elektroniska betalningsmedel märker inte mycket av euron. Dessutom kommer diverse kostnader som sammanhänger med övergången att ha en prishöjande effekt. För en stor del kommer den " enorma" fördelen således att omintetgöras. Jag förmår därför inte att inse nyttan av detta betänkande, i synnerhet som politiken för den turistiska sektorn är en nationell angelägenhet.
Av kollega Wolfs betänkande - som skulle ha handlat om samordningen av lagstiftningen i medlemsstaterna - visar det sig att Europaparlamentet inte har någon ordentlig insikt i monetär politik. Prisstabilitetsmålsättningen bedöms i detta betänkande och på andra ställen som ensidig. Däremot visar sig Europaparlamentet vara så upptaget av att öka välfärden och sysselsättningen att man tror att allt detta går att förverkliga med monetär politik. Min första invändning är att det kommer att ha ett negativt inflytande på den ekonomiska utvecklingen om man överger prisstabiliteten som enda målsättning. Min andra invändning gäller kortsiktigheten: den eftersträvade ekonomiska utvecklingen måste i ekologisk mening vara beständig om den också skall vara till nytta för kommande generationer. Om dessa invändningar inte beaktas kommer den europeiska befolkningen knappast att vara behjälpt av att Europeiska centralbanken har ett demokratiskt ansvar gentemot Europaparlamentet.

Corbett
Fru ordförande! Falconer har helt rätt i att ledamöter inte är skyldiga att delta i omröstningar. Det finns ingen skyldighet att rösta för eller emot en särskild text, inte heller att ge uttryck för sina åsikter om en text. Om ledamöter emellertid önskar att få sin närvaro i rummet registrerad, utan att ta ställning, har de möjlighet - inte skyldighet - att trycka på knappen för nedlagda röster, vilket innebär att de visar att de har varit närvarande, även om de inte önskade att ta ställning till just denna text eller detta ändringsförslag.
Ni säger att det finns två typer av nedlagda röster. En nedlagd röst kan eventuellt ha en annan innebörd. Det är precis det som är syftet med röstförklaringar, vilket vi just har bevittnat. Om man vill uppmärksamma att man röstade ja eller nej, eller avstod från att rösta av något speciellt skäl, är detta den möjlighet som står till buds i arbetsordningen för att förklara dessa nyanskillnader. Men vi behöver inte två särskilda och fundamentalt olika sätt att visa att man avstår från att ta ställning för eller emot en särskild text.
Jag vill till er, och genom er, säga till utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet att ett sätt räcker. Det skulle underlätta våra omröstningar betydligt. Det kan faktiskt också finnas ytterligare sätt att förenkla dem när vi inte har elektroniska omröstningar eller omröstningar med namnupprop. Det kan vara tillräckligt om ordföranden meddelar vilka som är för, och vilka som är emot. Vi behöver inte, under dessa omständigheter, då det räcker med enkel majoritet veta vem som avstår. Men det är en annan fråga.
Jag skulle vilja avsluta med att återgå till en kommentar av Falconer vilken antydde att detta var en institutionell fråga och inte en politisk, eller något i den stilen. Jag undrar om det inte ligger politiska motiv bakom agerandet hos de personer som gjort upprepade anmärkningarna under en lång rad omröstningar under de senaste sammanträdena.

Ordföranden
Herr Corbett och herr Falconer! Ni har begärt ordet. Jag erinrar om att klockan är 13.29. Vi kan inte missbruka tolkarnas tid.
Jag skall ge er ordet men bara för en minut. Sedan kan ni fortsätta konversationen över ett glas konjak eller vatten, vilket ni vill.

Falconer
Fru ordförande! Jag instämmer i vad ni säger. Jag vill inte uppta mer av tolkarnas tid. Tolkarna borde ha gått för länge sedan. Det är Corbett som håller kvar tolkarna. Eftersom han går till angrepp mot något som jag har sagt, har jag rätt att svara. Jag kommer att tillvarata och skydda denna rättighet. Alla som är ledamöter av denna kammare och som representerar ordförandeskapet borde också skydda rätten att gå i svaromål.
Corbett säger att vi har möjlighet att lägga ned våra röster, vilket är en form av deltagande. Frågan om att inte delta i en omröstning innebär att man inte vill delta i omröstningen över huvud taget, så det finns inget alternativ.
Denna kammare beslutade för länge sedan att ha röstförklaringar. Det är för närvarande det bästa sättet att hantera denna fråga. Jag skulle vilja att de hanterades på samma sätt som tidigare, men det var länge sedan vi tog upp dem till behandling och denna kammare röstade om dem.
Slutligen vill jag säga till Corbett: ja, det finns ett politiskt motiv bakom mitt agerande. Jag vägrar att låta mig behandlas som ett barn. Jag vägrar att låta mig behandlas på samma sätt som de människor som inte kommer hit på måndagar och fredagar. Jag är normalt här från måndag till fredag och jag är en arbetsam människa, i likhet med 99 procent av denna kammare. Jag vägrar att låta mig behandlas som ett barn för en liten minoritets skull. Ju snabbare presidiet tar upp dessa regler till förnyad granskning desto bättre, vilket jag har förstått att de just nu håller på att göra. Jag uppmanar er att bortse från Corbetts förfrågan om en hänvisning av denna fråga till utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet. Presidiet har redan tagit upp denna fråga. Det är också där frågan borde stanna tills presidiet gjort en förnyad granskning av den idiotiska situation man för närvarande har försatt oss i.

Ordföranden
Era uttalanden kommer att noggrant tas till protokollet.
Jag tackar tolkarna för deras tålamod.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.35 och återupptogs kl 15.00.)

Ökad vägtrafiksäkerhet inom EU (fortsättning)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den fortsatta debatten om betänkande (A4-0065/98) av Cornelissen för utskottet för transport och turism om meddelande från kommissionen till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén om " Ökad vägtrafiksäkerhet inom EU - Programmet för åren 1997-2001" (KOM(97)0131 - C4-0180/97).

Piecyk
Herr ordförande, kära kolleger! När vi talar om säkerheten på Europas vägar, då måste vi först tala om okunnighet, om förträngningar, om allmänfarlig vårdslöshet och om ansvarslös underlåtenhet. Med detta avser jag både trafikanterna och politiken. Den springande punkten i varje diskussion som rör ökad säkerhet måste vara de siffror som i dag redan har nämnts ett par gånger: 45 000 döda och 1, 6 miljoner skadade varje år, dvs. 123 döda per dag på Europas vägar. Om man bara överför antalet döda på invånartalet så betyder det att en mellanstor stad i Europa varje år blir praktiskt taget utraderad. Därför är det bra att kommissionären och kommissionen har lagt fram ett program om vägtrafiksäkerheten. Kollegan Pam Cornelissen har mitt erkännande för ett mycket omfattande betänkande som går in på olycksorsakerna. Jag skulle inte heller ha väntat något annat från honom.
Ökad vägtrafiksäkerhet betyder en hel knippe åtgärder, hållbar trafikpedagogik för ung och gammal, tekniska åtgärder av alla slag både på vägarna och när det gäller fordonssäkerhet - krockkudde, säkerhetsbälte, belysning är bara nyckelord - särskilt skydd för de mest utsatta trafikanterna - barn, äldre människor, fotgängare, cyklister. Men för mig är det framför allt två punkter som måste stå i centrum, två punkter, där man efterfrågar mer insikt från medborgarna men också mer mod inom politiken, och det är alkohol och hastighet. Den tumregel som gäller, är: Ju onyktrare man kör och ju hastigare, desto fler döda och skadade blir det. Det gäller naturligtvis också i omvänd ordning. Därför behöver vi en radikal begränsning när det gäller alkohol och därför behöver vi också hastighetsbegränsningar i hela Europa.
Det krav som också kommissionen har ställt på en hastighetsbegränsning är enligt min åsikt alltför vagt och tolkningsbart. Parlamentet fattade redan 1990 ett tydligt beslut om detta: Högsta hastighet för personbilar skall för de EU-medlemsstater, där det hittills inte funnits några bestämmelser, begränsas till 120 km på motorvägar, 100 på landsvägar och i bostadsområden respektive samhällen till 30 respektive 50 km i timmen. Här måste vi som parlament även i fortsättningen hålla fast vid det 1990 fattade beslutet och kämpa för det. Om enskilda medlemsstater fastställer ännu lägre maximala hastigheter, så är detta bara aktningsvärt, och då borde man också stödja detta. Den som säger att det inte går att göra detta generellt måste man visa på hastighetsbegränsningen för lastfordon. Där har Europa klarat av det; för tung trafik finns det en hastighetsbegränsning, därför skall det finnas också för personbilarna, tack! För vårt mål på gemenskapsnivå att reducera siffrorna för år 2010 till 25 000, bör man inte lämna något oprövat. Varje trafikoffer på vägarna är ett offer för mycket, och därför ber jag om stöd för mitt förslag.

Sisó Cruellas
Herr ordförande! Först och främst vill jag gratulera föredraganden, Cornelissen, för det utmärkta arbete han gjort vid författandet av detta betänkande. Och jag hoppas och önskar att hans jobb tjänar till att medvetandegöra alla de inblandade - institutioner, bildesigners och konstruktörer, användare, säkerhetstekniker, trafikpoliser, transportföretag, försäkringsbolag, bilverkstäder, bilskolor, etc. som bör dra objektiva slutsatser kring det verkliga skälet till de trafikolyckor som inträffar på våra landsvägar och i stadstrafik och, följaktligen, möjliggöra att man vidtar åtgärder som undviker eller minskar antalet olyckor och offer så mycket som möjligt.
Vi är mycket känsliga - och så bör det vara - inför alla sorters katastrofer, men obegripligt nog accepterar vi med en irriterande resignation och lätthet denna stora katastrof som, vecka efter vecka, inträffar på Europeiska unionens vägar och vars årliga bokslut närmar sig 50 000 döda och överstiger 1 650 000 skadade, vilket, som det står i betänkandet, medför en halv miljon intagningar på sjukhus av vilka 25 procent slutar med invaliditet.
Följaktligen, herr ordförande, är det nödvändigt att göra en större ansträngning i den här frågan, både från gemenskapens och från var och en av medlemsstaternas sida, som är skyldiga att främja säkerhetens teknologiska utveckling och göra uppfinningsrika ansträngningar vad gäller utformandet av vägtrafiksäkerheten; och man bör inte längre acceptera den eviga ursäkten - att de inte har tillräckliga resurser -, eftersom den ekonomiska och sociala, utöver den mänskliga som är omöjlig att uppskatta, kostnaden av dessa olyckor är mycket hög, möjligen högre än den nödvändiga kostnaden för att undvika dem om det fanns en politisk vilja till det. Av alla dessa anledningar, herr ordförande, välkomnar jag kommissionens uttalande, såväl som Cornelissens utmärkta betänkande.

Paasio
Herr ordförande! Eftersom det årligen dödas 45 000 människor i trafiken inom Europeiska unionen skulle vi ur den här synvinkeln kunna karakterisera trafiken som en gigantisk katastrof. Det gör vi emellertid inte, för det första därför att några moderna samhällen inte skulle kunna existera utan trafik, och för det andra därför att olyckorna inte händer samtidigt på en och samma plats.
Trafiksäkerheten liknar på ett sätt miljöskyddet. Alla säger att det är viktigt, men det är bara få som vill vidta konkreta åtgärder för att förbättra det.
Eftersom det är odiskutabelt att en betydande del av olyckorna orsakas av att fordonen håller för höga hastigheter borde man, förutom att strama åt reglerna och göra dem mera exakta, även fästa uppmärksamhet på de orsaker som gör att förarna kör med för höga hastigheter. En sådan faktor är säkerligen det att man i reklamen åberopar bl.a. bilarnas och motorcyklarnas topphastigheter, dvs. sådana egenskaper som knappast kan användas någonstans. Ganska ofta används en bilmärkes framgångar i tävlingar, såväl i rally som i banracing, för att göra reklam för bilar som är avsedda för vanligt bruk. Detta är säkert en av grundorsakerna till att biltillverkarna investerar mycket stora belopp i tävlingsverksamheten. Härvid uppstår emellertid lockelser till en sådan körkultur som är lämplig endast på tävlingsbanorna och inte alltid ens där.
Det finns anledning att stödja införandet av hastighetsbegränsningar med gemensamma grunder för hela EU: s område. Då skulle inte längre bristande kunskaper i trafikreglerna i samma omfattning vara orsaken till och än mindre motiveringen för ett farligt körsätt.
Fortfarande ser man att medborgerliga friheter åberopas som motivering mot hastighetsbegränsningar. Det handlar om medborgarnas frihet att använda trafiknäten på ett så säkert sätt som möjligt. Rätten att äventyra säkerheten kan inte räknas bland medborgerliga friheter. På samma grunder borde man genom en alleuropeisk lagstiftning påbjuda användning av huvudstrålkastare även när det är ljust. Det gäller att i tid upptäcka både mötande fordon och fordon som åker åt samma håll.

Koch
Herr ordförande, kära kolleger, herr kommissionär! Vägtrafiksäkerheten är en komplex tvärvetenskaplig fråga, där de mest varierande tekniska men framför allt mänskliga faktorer spelar in. Jag ser på Cornelissens utmärkta betänkande huvudsakligen med stor glädje, men samtidigt också med en viss farhåga. Jag gläder mig över mångfalden viktiga och fundamentala hänvisningar och de praktiska förslagen till förbättring av vägtrafiksäkerheten. En sådan förbättring anser jag personligen inte bara är brådskande nödvändig på grund av de årligen ekonomiskt påvisbara kostnaderna till följd av vägtrafikolyckor i en storleksordning om över 100 miljarder ecu, och på grund av det icke kvantifierbara, men omätliga mänskliga lidandet, utan också därför att jag som varje annan medborgare skulle vilja känna mig säker på vägarna i grannländerna.
Detta gäller för övrigt också i händelse av en nödvändig räddningsaktion respektive assistans efter en olycka. I en stat, som lyckligtvis inte längre existerar i dag, har jag haft goda erfarenheter av att det till körkortsutbildningen också hörde en kurs i första hjälpen. Jag ser med oro att man försöker, att med hjälp av det planerade åtgärdsprogrammet, ta legislativa beslut på europeisk nivå som inte man har kompetens till enligt fördraget. Saken skulle säkert betjänas på samma sätt av frivilliga överenskommelser och man skulle sätta stopp för byråkratin respektive flödet av bestämmelser.
Jag kan rekommendera att man godkänner betänkandet bara om man avslår sex av de sju ändringsförslagen som i morgon skall läggas fram för omröstning, och också bara i visshet om att punkterna 7b och 7e " stelbenta bestämmelser om maximihastigheter" och " införande av ett straffpoängssystem över hela Europa" inte kommer att gå igenom.

Morris
Herr ordförande! Jag skulle vilja börja med att välkomna betänkandet och givetvis även syftet bakom kommissionens vilja att se handling i denna fråga.
Jag kan inte tillföra särskilt mycket till det som redan sagts, förutom att belysa kanske två viktiga områden. Det ena gäller sambandet mellan alkohol och olyckor. Mindre än 5 procent av motorförarna överskrider hastighetsbegränsningarna men de ensamma orsakar 20 procent av alla olyckor med dödlig utgång. Jag stöder verkligen förslaget att begränsa nivån av alkoholhalten i blodet till 0, 5 mg per ml blod, tillsammans med förslaget om att förbjuda försäljning av alkohol på bensinstationer och en standardisering av utrustning för mätning av alkoholhalten i utandningsluften.
Min andra punkt är att: det nu är dags att harmonisera lagar och straff över hela gemenskapen, så att förare som straffats, till exempel, i England, Wales eller Frankrike inte tillåts köra i Tyskland eller Belgien. Jag hoppas att kommissionen kommer att lägga fram sådana lagförslag. Jag önskar kommissionen all framgång i sina strävanden att göra våra vägar säkrare.

Schierhuber
Herr ordförande, herr kommissionär, mina högt ärade damer och herrar! Jag vill uttryckligen välkomna kommissionens initiativ att starta ett åtgärdsprogram för främjande av vägtrafiksäkerhet i unionen. Det stora antalet döda i trafiken på Europas vägar är förfärligt. Det måste absolut bekämpas! Reduceringen av olyckorna måste vara allas vår angelägenhet. Rattonykterhet är en av de vanligaste olycksorsakerna. Därför borde gränsen om 0, 5 promille alkohol i blodet hos fordonsförare inte överskridas. Österrike har redan infört denna gräns. Men inte bara alkohol enbart kan inverka på förarnas skicklighet, utan framför allt kan också mediciner och droger verka störande. Detta faktum borde man ta hänsyn till i rättsliga bestämmelser, och man måste kunna gripa till åtgärder som medger att man agerar mot detta. En sträng och konsekvent kontroll av trafikanterna är absolut nödvändig. Som stickord för detta hänvisar jag här till kontrollen av hastighetsbegränsningarna.
I samband med körkortsindragning och erkännande av denna indragning över hela Europa skulle jag vilja be er uppmärksamma att det inte finns någon harmonisering av de rättsliga systemen över hela Europa, vilket dock är en nödvändig förutsättning för detta. Det kan inte finnas något ömsesidigt erkännande av indragningen av körkortet innan det existerar administrativa och straffrättsliga föreskrifter över hela Europa, eftersom förutsättningarna för en sådan indragning är så olika från medlemsland till medlemsland.

Sindal
Herr ordförande! Det råder inget tvivel om att det är förnuftigt att vi strävar efter att behandla denna fråga på det europeiska planet. Jag vill säga tack till Cornelissen, till kommissionen och till alla som har bidragit till att göra denna sak europeisk. Det har nämnts flera gånger i dag hur många som omkommer i bilolyckor. Det gör ett starkt intryck varje gång en färjeolycka inträffar. Jag skulle vilja påpeka att 45 000 personer omkommer varje år i bilolyckor, vilket motsvarar en Estoniaolycka 45 gånger. Det vi skall se på gemensamt är bilarnas konstruktion, den gränsöverskridande trafiken och den ökade trafiken på landsvägen, så nog finns det tillräckligt med uppgifter att ta itu med. Jag är enig med kollegerna, men jag vill bara påpeka att det finns olika trafikkulturer, så vi gör oss själva en tjänst genom att låta det växa nedifrån och inte så mycket uppifrån, när vi skall skapa gemensamma regler. Mina rekommendationer skiljer sig inte från mina kollegers. Jag vill bara påpeka att när man talar om alkohol och medicin, så bör man också nämna trötthet, alltså, kör-/vilotid.
Men för att kunna nå målet måste handlingsplanen alltså komma från medlemsländerna och inte bara från kommissionen, även om jag stöder kommissionen - och parlamentet - i utspelet. Trafiksäkerhet är något som angår oss alla. Låt mig nämna en sådan sak som hastigheterna. Det är viktigt att vi ställer upp gemensamma ramar för hastigheter, och inte har för olika hastighetsbegränsningar. Bara det att köra från ett land med högre hastigheter till ett annat land med lägre hastigheter ger upphov till olyckor.
Så vill nämna ytterligare en sak som det inte bara är Röda korset som har uppmärksammat. Det är inte bara professionell läkarhjälp man behöver ute på landsvägen, när olyckan har varit framme. Vi bör även göra något för att säkra första hjälpen på plats. Om det skall vara en del av körkortet är jag mindre säker på, men det är i varje fall något som är värt att ta med i beräkningen. Till sist vill jag understryka vikten av att ha säkra ramar för samfärdsel, medborgarnas säkerhet osv. Vi går alla omkring och tänker på att vi inte vill dö på grund av en engelsk ko. Om vi skulle kunna vara lika uppmärksamma på vad som händer på trafikområdet så skulle vi komma långt i ett Europa, där framtiden baseras på samhörighet och mobilitet.

Kinnock, Neil
Herr ordförande! Jag bör först be kammaren och i synnerhet Cornelissen om ursäkt för det faktum att jag i dag anlände en aning sent. Som Cornelissen känner till, beror detta uteslutande på det faktum att jag hölls upp av en fasansfull seriekrock på det franska motorvägsnätet. Detta understryker på ett tragiskt och mycket konkret sätt, hur viktigt det ämne som vi skall ta under övervägande här i dag är, nämligen Cornelissens betänkande om kommissionens meddelande angående ökad vägtrafiksäkerhet inom unionen under de kommande åren.
Jag gratulerar Cornelissen till grundligheten i det betänkande som han och hans kolleger i utskottet för transport och turism har lagt fram. Jag är nöjd men inte överraskad över att det finns en stor enighet mellan parlamentet och kommissionen i dessa frågor, inte bara i vår önskan om en höjd standard på vägtrafiksäkerhetsområdet utan också antagandet av en generell strategi på gemenskapsnivå i syfte att genomföra dessa förbättringar.
Jag gläder mig särskilt åt att vi är överens om några av de nya inslagen som vi presenterade i vårt senaste meddelande, som utvecklandet av ett integrerat EU-informationssystem för vägtrafiksäkerhet. Det kommer att tjäna som stöd vid identifikation av särskilda problem och vara tillgängligt för medlemsländer för att uppmuntra dem till ytterligare ansträngningar gällande strategier för vägtrafiksäkerheten.
Det råder enighet om behovet av ett förbättrat genomförande av lagar på vägtrafiksäkerhetsområdet, oavsett vilka övriga förändringar som vi kommer att genomföra. Behovet av ett konsekvent genomförande gäller alla och kommer även att gälla i framtiden. Behovet av förstärkt vägtrafiksäkerhetsutbildning har kommenterats i betänkandet och i denna debatt. Vi skulle ge detta vårt fulla stöd. Behovet av en mer allmän användning av säkerhetsbälten, inte bara i framsätet utan även i baksätet på bilar där antalet döda och sårade är skrämmande, även i länder där användandet av bilbälten är mycket högt. Behovet av ändrade hastighetsbegränsningar som har tagits upp av många talar här i dag. Det råder inget tvivel om att hastigheten dödar under alla väg- och väderleksförhållanden och att det är värt att understryka detta. Behovet av att bekämpa rattfylleri är uppenbart och jag välkomnar ännu en gång det stöd parlamentet givit kommissionens förslag, vilket nu har nio år på nacken, om ett allmänt införande av ett lågt gränsvärde för högsta tillåtna alkoholhalt i blodet. Det finns ett ökande medvetande om behovet av att utveckla tekniska och rättsliga metoder för att på ett mer effektivt sätt kunna förhindra att människor kör bil under påverkan av alkohol.
När det gäller harmoniseringen av straffen, instämmer jag personligen med de många talare här i dag som skulle vilja se en harmonisering och allmän skärpning av straffen över hela Europeiska unionen. Emellertid faller detta, vilket parlamentet säkerligen inser, under den tredje pelaren och förblir i stort sett en fråga för medlemsländernas regeringar. Olyckligtvis är kommissionen ännu inte ännu i en sådan position att det kan ta initiativ i dessa frågor. Jag är säker på att den dagen kommer, av rent praktiska skäl och av gemensamt intresse, då en sådan förändring kommer att genomföras.
Det finns även bred enighet gällande ansträngningarna att utveckla ett bedömningssystem för samtliga bilkategorier i syfte att förse konsumenterna med relevant information om ett fordons säkerhetsstandard. Och stor enighet om behovet av en fullständig redovisning av de mycket höga ekonomiska och finansiella kostnader som vägtrafikolyckor medför och om antagandet av ett lönsamhetsperspektiv för åtgärder inom vägtrafiksäkerhetsområdet. Kommissionen kommer inom kort komma med ett meddelande i denna fråga Det är oundvikligt att ett betänkande som är så grundligt och omfattande som Cornelissens inte på någon punkt skiljer sig från kommissionens ståndpunkt. Jag skall mycket kortfattat kommentera dessa punkter som oftast handlar om mycket små meningskiljaktigheter.
För det första har vi frågan om det är lämpligt att på gemenskapsnivå fastslå ett mätbart mål för minskningen av antalet dödade i vägtrafikolyckor från den nuvarande skrämmande siffran på 45 000 per år till ett maximum på 25 000 per år till år 2010. Jag motsätter mig fastställande av ett mätbart mål av tre anledningar. För det första: medlemsländerna har helt olika praxis och syn när det gäller genomförandet av målsättningar. En del har redan satt upp mål som de ovilligt skulle gå med på att granska ännu en gång. Andra är ovilliga att sätta några mål alls. Det är därför inte trovärdigt av komissionen eller parlamentet att sätta upp mätbara mål beroende på att vi inte har några lagliga medel för att se till att dessa mål uppfylls av medlemsländerna. Bortsett från dessa överväganden, skulle vi med de bästa intentioner i världen kunna sätta upp mål. Sedan, när omständigheter utanför vår kontroll förhindrar att dessa mål uppfylls, kommer man bara att minnas vår överdrivna optimism. Den kritik som skulle komma av detta oroar mig inte det minsta. Men avledandet av uppmärksamheten bort från de ansträngningar som gjorts för att minska antalet döda och skadade däremot vore något att oroa sig över. Med tanke på att vissa delar av den europeiska pressen, inkluderande den brittiska, har en viss tendens att trivialisera även denna fråga om dödade och svårt skadade på våra vägar, föredrar jag att undvika de problem som ett mätbart mål skulle innebära och i stället fokusera på de grundläggande frågorna.
Mot bakgrund av allt detta, tror jag inte att det skulle vara realistiskt att sätta upp ett mätbart mål på gemenskapsnivå. Jag skulle emellertid vilja påminna kammaren om kommissionens övertygelse om att om de förslag vi lagt fram i vårt meddelande följdes och genomfördes, skulle gemenskapen rimligtvis kunna se fram emot en minskning av antalet dödsolyckor med 7 000 fram till år 2000 och omkring cirka 27 000 till omkring år 2010. Dessa siffror och resonemangen bakom dem hoppas jag kommer att sporra medlemsländerna till större ansträngningar och förare till bättre underhåll och trafikbeteende, förändringar som kan rädda många liv. Detta förhållningssätt medför inte de problem som ett fastställande av ett mätbart mål kan medföra.
En annan punkt där vi skiljer oss från Cornelissens betänkande gäller budgetposten för trafiksäkerhet som godkänts av detta parlament och som sköts av gemenskapen. Liksom Cornelissen tar jag avstånd från nedskärningen med 50 procent av budgetposten för trafiksäkerhet (B-2702), och jag instämmer i att man bör göra allvarliga överväganden om användande av pengar från B-2704 under 1998. 2704 täcker emellertid andra viktiga prioriteringar för vår transportpolitik vilka delas av denna kammare och man gör som det föreslås i betänkandet innebär det att man lånar av den ena för att ge till den andra. Jag är säker på att ingen i denna kammare eller i utskottet för transport och turism vid närmare eftertanke skulle vilja detta.
Nedskärningen av budgeten kommer oundvikligen göra så att vissa åtgärder som vi hade hoppats kunna genomföra i år kommer att försenas. Detta är ytterst beklagligt men realistiskt eftersom våra framtida åtgärder måste bygga på de pengar vi har tilldelats. Jag hoppas att de som är ansvariga för att göra beräkningar och ställa upp budgeten i framtiden kommer att ta hänsyn till det faktum att det finns få frågor som är viktigare för Europeiska unionens medborgare i allmänhet än försöken att förbättra trafiksäkerheten på våra vägar. Budgeten bör reflektera denna prioritering.
För det tredje, och avslutningsvis, håller jag med Cornelissens om behovet av att rangordna åtgärderna i relation till vilken minskning av antalet döda och skadade de ger. Förutom detta kriterium, bör emellertid andra viktiga faktorer tas med i beräkningen, som åtgärdernas lönsamhet, deras extra värde utifrån europeisk synvinkel eller utifrån nivån på de framsteg som redan gjorts på gemenskaps- eller nationell nivå.
När det gäller resten av betänkandet, kan jag bekräfta att vi ärligt och öppet stöder de förslag som lagts fram. Vi kommer att fortsätta arbeta så effektivt vi kan för att åstadkomma den allra minsta lilla minskning av dessa skrämmande siffror med 45 000 dödade och 1, 6 miljoner skadade per år, och, naturligtvis, det mänskliga lidande och ekonomiska kostnader dessa dödsoch olycksfallssiffror ger upphov till. Vi har utan tvivel stärkts i våra ansträngningar genom kammarens aktiva stöd och intresse, samt av ledamöter som Cornelissen och hans kolleger som under många år har visat och fortsätter att visa ett konsekvent engagemang i vägtrafiksäkerhetsfrågor.

Wijsenbeek
Herr ordförande! Eftersom detta är ett initiativbetänkande kanske kommissionären skulle kunna kommentera det faktum att där vi har ett direktiv om det europeiska körkortet, föreslog jag att vi skulle inkludera utbildning i första hjälpen för akutsituationer, liksom han gjorde denna förmiddag; det vill säga, att kunna ge första hjälpen och inkludera detta i körkortsutbildningen.

Kinnock, Neil
Jag kan verkligen se fördelarna med ett sådant system. Jag vill emellertid komma med en varning till Wijsenbeek att även om det finns människor som är väldigt professionella och kan bidra till att rädda liv, lindra smärta och förhindra ytterligare skador, så gäller det inte alla. Vi måste, av denna anledning, vara mycket försiktiga med att inkludera några former av utbildning eller instruktioner om detta i körkortet eller andra dokument vilka kan uppmuntra folk utan nödvändiga förkunskaper, men med de allra bästa intentioner, att försöka ge första hjälpen. Fruktansvärda ytterligare skador kan orsakas av människor med god vilja men utan tillräckliga kunskaper. Så vi måste undersöka detta mycket noga.

Cornelissen
Herr ordförande! Vi har olika uppfattningar då det gäller att sätta upp en politiskt konkret målsättning. Vi skulle behöva tala ytterligare om detta. Jag hänvisar till att de länder som haft modet att sätta upp ett konkret mål haft större framgång än andra, och det tycker jag är ett ytterst viktigt argument.
En andra punkt, herr ordförande, budget. Kommissionären vet att det inte är ovanligt att kommissionen under årets lopp kommer med en kompletterande budget, och min konkreta fråga för vårt utskotts räkning är, att om det blir så detta år, om kommissionären då, om det är nödvändigt, herr ordförande - och vi har indikationer på att det är nödvändigt - kommer att ta tillfället i akt att ställa tillräckliga medel till förfogande för den nödvändiga undersökningen?
Herr ordförande! Det räcker inte med att bara säga hur viktigt det är med vägtrafiksäkerhet. Vi borde också vara konsekventa i budgeten. Noblesse oblige.
En tredje punkt, herr ordförande, har jag uppfattat det riktigt att kommissionären kommer med ett närmare utarbetande av sitt åtgärdspaket; det skulle vi uppskatta så att vi kan hålla ett öga på det, så att vi vet när kommissionen kommer att föreslå vilken åtgärd. Jag skulle gärna vilja ha ett konkret svar av kommissionären på dessa tre punkter nu eller vid ett senare tillfälle.

Kinnock, Neil
Herr ordförande! Det finns en checklista i vårt meddelande och vi är glada över frågor, krav, korrespondens och kontakter av olika slag i syfte att försöka garantera att vi praktiskt taget varje vecka kan rapportera om de framsteg som görs när det gäller verkställandet av de omkring 65 olika åtgärder som finns längst bak i vårt meddelande. Vi kommer inte endast att besvara dessa frågor, utan vi välkomnar dem helt enkelt beroende på att de hjälper oss att hålla intresset vid liv och skapar ett allmänt och politiskt intresse för behovet av framsteg inom detta område.
När det gäller budgeten är det inte så mycket en fråga om noblesse oblige som vitesse oblige. Vi är kapabla att vilken tidpunkt som helst på året finna mycket god användning, en mycket effektiv användning, utan att förslösa ett enda öre för några ytterligare budgetresurser. Jag skulle helt enkelt vilja uppmana de som redan argumenterar om ytterligare resurser till säkerhetsbudgeten att fortsätta med detta, med vetskap om att ifall ytterligare resurser ställs till komissionens förfogande - som har mycket lite inflytande och makt i dessa frågor - kommer alla medel som tilldelas säkerhetsprogrammet att användas på ett mycket effektivt sätt.
Den första delen av frågan gällde fastställandet av målsättningar och jag respekterar verkligen de medlemsländer som använder sig av ett målsättningssystem. Skillnaden mellan dem och oss som arbetar på gemenskapsnivå är, naturligtvis, att de har direkt suveränitet och styr över förstärkningssystem och en mängd andra medel som gör att de kan försäkra sig om att målen verkligen uppfylls. Dessa medel nekas vi tillgång av en mängd uppenbara skäl. Det är också därför som det finns en skillnad mellan att försöka sätt upp mål på gemenskapsnivå för 350 miljoner människor som har någon effekt på de 45 000 döda i trafiken mot att sätta upp mål på nationell eller lokal nivå där man har större möjlighet att se till att målen uppfylls helt enkelt beroende på att man kan vidta stödåtgärder. Skillnaden i dimension gör också skillnad i strategin och jag hoppas att de ärade parlamentsledamöterna inser detta.

McIntosh
Herr ordförande! Jag är mycket besviken över att kommissionären helt enkelt ignorerade min mycket enkla fråga. Delar inte kommissionären min oro över att samtidigt som det finns människor som överskrider gällande hastighetsbegränsningar med två eller tre gånger den tillåtna hastigheten och orsakar dödsfall och skador tillåts fortsätta köra efter en kort fängelsevistelse medan oskyldiga diabetiker, insulinberoende förare, nu förhindras att köra i det Förenade kungariket. Skulle det inte vara bättre för komissionen att koncentrera sig på att skärpa redan existerande lagar i stället för att stifta nya?

Kinnock, Neil
Herr ordförande! Jag skulle bara vilja påpeka en eller två saker. Först av allt ignorerade jag inte McIntosh fråga. Om de sedvanliga reglerna för arbetsordningen gäller, gjorde hon helt fel när hon tog upp denna fråga i en debatt om ett betänkande gällande vägtrafiksäkerhet. För det andra, vilket är långt ifrån att ignorera henne, hade jag redan talat i tio minuter trots att jag hade blivit tilldelad fem, och jag kunde inte få med alla svar. För det tredje, vilket är långt ifrån att ignorera henne, vet jag att jag har skrivit ett mycket långt brev till henne och förklarat exakt vad lagen innebär och vad den får för konsekvenser i det Förenade kungariket. För det fjärde missledde hon oavsiktligt kammaren denna förmiddag eftersom det inte stämmer att lagar om insulinberoende förare endast tillämpas i det Förenade kungariket. De finns sträng tillämpning av dessa lagar på andra håll.
Var och en av oss kan ha sin egen uppfattning om denna lags betydelse, relevans, effektivitet och proportionaliet i förhållande till andra lagar. Som jag påpekade i mitt brev och vilket jag även sagt till andra ärade parlamentsmedlemmar och övriga personer som har talat med mig om frågan om bilförare som är diabetiker, den grundläggande makten att tolka och tillämpa denna lag ligger hos medlemsländerna, inte hos kommissionen. Medlemsländerna agerar utifrån råd från den allra skickligaste medicinska expertisen som finns på området. Deras bedömning är att lagen skall tillämpas på den sätt den nu tillämpas. Det är inte kommissionens sak att göra en tolkning. Vi har inte makt att driva igenom ett genomförande av denna lag. Jag skulle vara tacksam om ledamöterna, innan de anklagar mig för att ignorera deras frågor, ville ta i beaktande vad jag har gjort i längden och vid tidigare tillfällen för att besvara deras frågor, likväl den tid jag har anslagit till att besvara frågor.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionär Kinnock.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Registrering av personer på passagerarfartyg
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A4-0068/98) från utskottet för transport och turism om rådets gemensamma ståndpunkt (C4-0620/97-96/0281(SYN)) inför antagandet av rådets direktiv om registrering av personer som färdas ombord på passagerarfartyg som ankommer till eller avgår från hamnar i gemenskapens medlemsstater (föredragande: Watts).

Watts
Herr ordförande! Innan vi undersöker de detaljerade förslag som vi har framför oss kanske vi bör påminna oss om varför vi diskuterar frågan om registrering av passagerare och göra en sammanfattning av de huvudsakliga målsättningarna bakom förslaget.
Ledamöterna behöver inte påminnas om den fasansfulla Estoniaolyckan 1994 och minns säkert att man vid ministerrådsmötet i december gjorde ett antal viktiga framsteg i frågan om sjösäkerhet och i synnerhet vad gäller säkerheten på passagerarfärjor, man beslutade även att enhälligt uppmana kommissionen att lägga fram ett förslag om registrering av passagerare. Jag till exempel - och jag tror även många andra i denna kammare - är mycket glada över att kommissionär Kinnock har gjort just detta, på ett mycket snabbt och effektivt sätt. Därför är det så att vi i hög grad endast svarar på kommissionens utspel, vilken helt riktigt reagerat på den fasansfulla Estoniaolyckan.
Det vi, rådet och kommissionen försöker att göra är att försäkra oss om är att alla passagerare som avreser från en gemenskapshamn på en resa som är längre än tjugo mil skall lämna uppgifter om efternamn, förnamn eller initialer, kön, ålderskategori och, vilket är frivilligt, information om eventuella handikapp. Det finns ett överväldigande stöd får sådana åtgärder över hela Europeiska unionen. En del medlemsländer rättar sig redan efter sådana bestämmelser.
Det är också viktigt att vi kommer ihåg varför denna information är så nödvändig. För det första, för att försäkra oss om att fartygen inte överbelastas - vilket sorgligt nog sker i en del av medlemsländerna. För det andra, för att räddningstjänsten i händelse av en olycka skall ha tillgång till så mycket information som möjligt så att de kan utnyttja sina resurser effektivt. Ni behöver bara fråga räddningstjänsten själva för att få en bekräftelse om att detta skulle hjälpa. Sjöräddningen i det Förenade kungariket, till exempel, stöder detta.
För det tredje, när en olycka har inträffat, är det inte mer än rätt att vi kan underrätta anhöriga om vad som har hänt. Ärendet är därför mycket självklart. Vi kommer att stödja det lika entusiastiskt vid den andra behandlingen som vi gjorde vid den första.
Det finns emellertid några punkter där vi har avvikande uppfattning om logiken i den gemensamma ståndpunkten. För det första har det gjorts vissa förbättringar vad gäller vår oro över att uppgifterna skall sammanställas senast 30 minuter efter avgång, till att räkningen måste vara klar innan avgång. Vi välkomnar detta steg i rätt riktning. Men vi anser fortfarande att artikel 8 är tvetydig när det gäller fullständig information till land innan avgång. Vi rekommenderar därför kommissionären att anta ändringsförslag 6, vilket garanterar att fartyget inte kan lämna hamnen innan denna information meddelats till land.
Vi är också oroade över konkurrensen från och säkerheten inom konkurrerande transportsätt. Även om det allmänt i EU har accepterats att denna åtgärd är tillfredsställande, vill jag göra kommissionären uppmärksam på en huvudfråga, en fråga som jag är säker på att han stiftat bekantskap med, och den är, konkurrensen i den engelska kanalen. Detta förslag baseras på SOLAS-bestämmelserna om 30 mil. Det har medvetet sänkts till 20 för att inkludera engelska kanalen. Jag accepterar detta. Men vi måste överväga konsekvenserna, och de är att färjeföretagen själva kommer att försättas i en specifik situation som är till deras nackdel i förhållande till tunneln, något som detta parlament bör oroa sig för med tanke på rättvisan på den inre marknaden.
Vi vill även göra kommissionären uppmärksam på att det finns, enligt vår uppfattning, överväldigande bevis om att en tillämpning av sådana åtgärder för tunneln är berättigade av säkerhetsskäl. Jag skulle i synnerhet vilja göra honom uppmärksam på brandkårens officiella rapport om branden i tunneln den 18 februari 1996, i vilken de säger att räddningsmanskapets liv sattes på spel beroende på att de var tvungna att skicka in dem igen och igen för att försäkra sig om att alla passagerare och all personal hade räddats. Av säkerhetsskäl, likväl som av konkurrensskäl, bör ändringsförslag 4, 5 och 7 inte bara få denna kammares stöd, utan även, hoppas jag, kommissonärens.
Avslutningsvis upprepar vi att vi fortfarande känner oro inför säkerheten på våra färjor. Jag underskattar inte på något sätt kommissionärens arbete i denna fråga - han har gjort oss stolta, och han har förmodligen gjort fler än de flesta i Europa för att åstadkomma framsteg när det gäller färjesäkerheten. Vi tror emellertid inte att vi kan slå oss till ro med detta. Våra ändringsförslag 1, 2 och 3 kommer av att vi anser att vi måste underhålla de framsteg som gjorts.
I synnerhet skulle jag vilja göra kommissonären uppmärksam på den ganska oroande rapporten i det senaste numret av Which (våren 1998), där man gjort en förteckning över en rad brister i färjesäkerheten överallt i hela gemenskapen, men främst i Medelhavet. Jag är säker på att det är en fråga som vi kommer att få anledning att återkomma till.
Jag uppmanar kammaren att anta förslaget samt ändringsförslagen. Jag ser fram emot en positiv dialog med kommissionären om en utvidgning av direktivets omfattning så att det även kommer att inkludera kanaltunneln och Le Shuttle-förbindelsen.

Klironomos
Herr ordförande! Jag vill gratulera kollegan eftersom han har lagt ned mycket stort arbete för att lyckas uppnå en nödvändig konvergens mellan parlamentets och rådets synpunkter angående utfärdandet av ett direktiv som uppriktigt syftar till att stärka säkerheten för resande med passagerarfartyg.
Jag skulle dock vid detta tillfälle vilja formulera min personliga åsikt angående det sätt på vilket rådet försöker stärka de förutsättningar som måste sammanlöpa för att en båtresa skall vara säker. Efter de tragiska båtolyckorna de senaste åren, och särskilt efter Estoniakatastrofen, råkade rådet och till stor del även kommissionen i något av en paniksituation och med upprepade förslag, direktiv och rekommendationer försökte de framför allt återupprätta en känsla av säkerhet för den allmänna opinionen i unionen som, för övrigt med rätta, visade att de oroade sig för säkerhetsnivån på båtresor. Dock är jag rädd att de åtgärder som vidtas under påtryckningar av sådana händelser emellertid är krampaktiga, tillfälliga och lösryckta och den naturliga konsekvensen är att de blir ineffektiva. Och jag vill tro att varken rådet eller kommissionen och naturligtvis inte heller parlamentet önskar vidta åtgärder enbart för att tillfredsställa den allmänna opinionen, när de i verkligheten minimalt kan bidra till en förbättring av säkerhetsnivån på båtresor.
Jag har intrycket av att det föreslagna direktivet om ett passagerarregister med persondata kommer att förbli en åtgärd på papperet och detta därför att utöver det globala passagerarantalet som är ganska lätt att få kännedom om och att meddela vid avgång, kommer ett detaljerat register med övriga persondata helt enkelt att kräva inrättandet av en extremt byråkratisk procedur som, några månader efter början av tillämpningen antingen kommer att försvagas och falla i glömska eller kringgås och kvarstå för syns skull, då de ansvariga för att det efterlevs, under den tidspress som skapas av passagerarnas på- och avstigning, så småningom kommer att ge felaktiga uppgifter. Låt oss vidta åtgärder, men låt oss vidta dem med klarsynthet och lugn och se till att vi bemöter problemet på ett övergripande sätt. Framför allt är vi dock skyldiga, med inrättandet av ett system för strängare kontroll från fartygs- och hamnmyndigheternas sida, att kräva att redan gällande säkerhetsregler och direktiv, som gudskelov är många, efterlevs, tyvärr kränks de emellertid systematiskt och till en grad som överskrider 60 procent.

Stenmarck
Herr ordförande! Låt mig få inleda med att rikta ett tack till föredraganden, Watts, för det ambitiösa arbete som han har lagt ned under hela behandlingen av detta betänkande, ett arbete som nu leder fram till att vi får passagerarlistor i färjetrafik inom hela EU. Jag tycker också att det är på sin plats att få rikta ett tack till kommissionär Kinnock för det engagemang som han ständigt visar när det gäller att föreslå åtgärder i säkerhetshöjande syfte.
Runtom i Europa har ett flertal mycket stora färjeolyckor inträffat under de senaste decennierna. Det har efter dessa olyckor vuxit fram en inställning att göra allt som står i mänsklig makt för att förhindra att det någonsin skall inträffa igen. Parlamentet har ställt krav på långtgående åtgärder, och kommissionen har i olika sammanhang lagt fram förslag för att stärka säkerheten. Med en röst driver EU allt tydligare det säkerhetshöjande arbetet inom Förenta nationernas sjöfartsorgan IMO.
Det beslut som vi i dag kommer att ta är ytterligare ett steg i denna riktning. På samma sätt som det alltid har varit en självklarhet inom flygets område, blir det nu också naturligt för färjetrafiken. Var och en som reser med ett flyg i reguljär trafik får, oavsett hur lång denna flygsträcka är, ett boarding pass och förs upp på en lista över de passagerare som är med på samma flygplan. Det har länge funnits internationella regler för detta, allt annat skulle förmodligen vara fullkomligt oacceptabelt.
Nu får vi samma bestämmelser för färjetrafiken. Det skall finnas en lista som klart och tydligt anger vem som finns ombord och hur många passagerarna är. Det har förts en diskussion mellan parlamentet, rådet och kommissionen om exakt när dessa listor skall vara avlämnade. I rådets gemensamma ståndpunkt sägs att uppgifterna skall samlas in före avgång, men inte nödvändigtvis meddelas den registreringsansvarige förrän 30 minuter efter fartygets avgång. Transportutskottet säger att dessa uppgifter skall lämnas innan färjan lämnar kaj. Detta sista tror jag är en nödvändighet. Det borde inte heller vara något större problem att få det att fungera på detta vis. Med datateknikens hjälp går en omedelbar registrering till den ansvarige. Detta hindrar inte att det, som jag ser det, är nödvändigt att göra detta tillägg. Jag vore tacksam för en kommentar från kommissionären i denna del.
Med det förslag som nu har lagts fram finns egentligen bara en enda begränsning, nämligen resans längd. Den är begränsad till 20 nautiska mil mellan två hamnar; i annat fall anses inte passagerarlistor vara nödvändiga. Även i detta avseende gör transportutskottet en mindre komplettering. Jag vill understryka att även om detta är en mindre förändring, så är den nödvändig.
Det är positivt att en sammanhängande ram för EU: s politik när det gäller säkerhet till havs nu växer fram. Europaparlamentet har länge drivit krav på detta. Det är tacksamt om vi kan fortsätta detta arbete för att nå den säkerhet som passagerarna kan acceptera.

Berès
Fru ordförande! Direktivet om registrering av personer på passagerarfartyg kommer att innebära avsevärda krav för sjöfarten mellan Dover och Calais, medan det inte alls kommer att tillämpas på järnvägstransporter som går i tunneln under kanalen.
Denna skillnad i behandling mellan de två transportsätten är orättvis när det gäller säkerhet, lika konkurrensvillkor, ekonomisk och social sammanhållning och regional balans.
Det är anledningen till att jag stöder ändringsförslagen från transportutskottet och vår brittiske kollega Mark Watts, där han föreslår att färjor och tåg på nytt skall behandlas lika, trots att kommissionen inledningsvis var emot det.
Kommissionen anser att förbättrad säkerhet kräver nya förfaranden vid passagerarnas ombordstigning. Det skulle betyda att det innebär större risk att åka över kanalen än att åka i tunneln under den. Detta argument motsägs emellertid av två saker. Brandmännens rapport om branden i tunneln under engelska kanalen den 18 november 1996 visar att räddningsarbetet försvårades av att det saknades exakt information om antalet passagerare ombord på tåget. Tunneln innebär alltså också den risker.
De studier om vågornas medelhöjd i Engelska kanalen, som genomförts av de franska och brittiska meteorologiska instituten, visar dessutom att en särskild behandling inte är befogad, enligt kommissionens egna kriterier. Hypotesen att kanalen skulle vara ett svårt hav kan alltså inte användas för att motivera större kontroll.
För att garantera säkerheten för båda transportsätten och återupprätta rättvisa konkurrensvillkor i regioner där tunnelns öppnande avsevärt påverkat färjetrafiken, kan tre lösningar föreslås. Den första innebär att kommissionen och rådet accepterar de ändringsförslag som jag hoppats parlamentet antagit, vilket innebär lika skyldigheter för båda transportsätten.
Den andra är att kommissionen, om de juridiska kraven föreskriver det, föreslår ett nytt direktiv som särskilt avser riskfylld järnvägstransport. I väntan på denna nya text borde tillämpningen av den text som för närvarande diskuteras, och som berör sjöfarten över kanalen, skjutas upp till dess att detta andra direktiv antas.
Den tredje mer pragmatiska lösningen består i att undanta sjöfarten över kanalen från bestämmelserna i texten.
När man vet att 57 procent av passagerarna som tar färjan mellan Dover och Calais reser fram och tillbaka samma dag, är det lätt att inse att nya bestämmelser, av den typ som planeras i dag, skulle innebära dödsdomen för detta slags transport och därmed också för balansen i hela regioner.

McIntosh
Herr ordförande! Den bakomliggande orsaken till denna andrabehandlingsrekommendation är helt uppenbart de två förödande katastroferna omfattande först the Herald of Free Enterprise och mer nyligen Estonia och de internationella åtaganden som medlemsländerna antog i SOLAS-överenskommelsen 1995. Färjeföretag i det Förenade kungariket registrerar redan antalet passagerare. Det huvudsakliga problemet med förslaget i dess nuvarande form är att hanteringen av detaljuppgifter med namn, adress och speciella behov i händelse av en olycka kommer att utgöra ett praktiskt problem för färjeoperatörerna, i synnerhet för kanaloperatörerna, vilka verkar på en redan mycket konkurrensutsatt marknad.
Kommissionen har mycket tydligt klargjort att målet med detta förslag är att öka säkerheten. Watts har understrukit det faktum att om detta görs i syfte att öka säkerheten, måste dessa åtgärder utökas till att även omfatta passagerare som färdas genom eurotunneln. I händelse av en brand är det precis lika viktigt att vi har uppgifter om de passagerare som färdas genom eurotunneln så att de kan få en säker evakuering. Jag vill påminna kammaren om att det redan har förekommit en allvarlig brand som, beklagligt nog, kunde ha lett till en ännu värre katastrof.
Behovet av tillgång till namn, adress och övriga uppgifter är ännu större vid dödsfall så att myndigheterna i händelse av en katastrof i eurotunneln kan underrätta anhöriga.
Mitt budskap till kommissionen är mycket enkelt: minimikravet måste vara ett konkurrensmässigt rättvist spelfält med maximal säkerhet för passagerare, oavsett om de färdas med färja eller genom eurotunneln. En situation där de passagerare som färdas via eurotunneln inte skulle omfattas av samma säkerhetsåtgärder vore fullkomligt oacceptabel.

Provan
Herr ordförande! Det är alltid någon som har en avvikande avsikt och i dag tycks det vara jag.
Personligen reagerar jag alltid när en begränsning av individens rättigheter kommer på tal. De åtgärder som föreslås i dag - registrering av namn, kön, ålder, barn etc. är faktiskt en kniv i ryggen på rättigheten för människor att röra sig fritt inom Europeiska gemenskapen.
Jag erkänner behovet av säkerhet. Säkerhet är naturligtvis ett viktigt krav. Alla vill ha det. Men jag anser att all lagstiftning vad gäller säkerhet bör vara enkel, praktiskt och lätt att genomföra. Denna åtgärd kommer att innebära - för det Förenade kungariket - en kostnad på 2, 5 miljoner pund per år. Incheckningen kommer, oavsett om det gäller kanaltunneln eller en färja, att innebära en förlängning av restiden med, gissningsvis, åtminstone en timme och kommer att göra alla resor på land eller till havs mindre konkurrenskraftiga i förhållande till flyget. Så vad är det vi försöker att åstadkomma med våra förslag?
Jag är oroad över all byråkrati; jag är oroad över att vi faktiskt inkluderar andra transportsätt bara för att vi behöver bättre säkerhet till sjöss. Det är inte bra lagstiftning. Det är enligt min uppfattning dålig lagstiftning.
I ett uttalande har Vägtransportorganisationen sagt att registrering av passagerare på färjeförbindelser, i synnerhet den mellan Dover-Calais, skulle vålla allvarliga problem. Det kan missgynna vår handel när människor försöker att klara av att uppfylla utsatta tidsgränser. Detta, tillsammans med, avskaffandet av taxfree-försäljningen, kommer att slå ut färjeverksamheten och innebära stora försämringar när det gäller transporter till och från Storbritannien.
Detta är onödigt. Allt som krävs är att man räknar antalet passagerare så att man känner till hur många passagerare som finns ombord och inte nödvändigtvis vilka som finns ombord.

Kinnock, Neil
Herr ordförande! Jag skulle vilja säga att jag är mycket tacksam för Watts sedvanligt grundliga arbete och hans rekommendation till kammaren att anta den gemensamma ståndpunkten i denna fråga. Jag är också naturligtvis glad över att kammaren ger sitt fortsatta stöd till frågan om harmonisering av registreringen av passagerare över hela gemenskapen, både ur säkerhetssynpunkt och i syfte att kunna handla effektivt efter det att en olycka har inträffat.
Jag vill även säga att medan jag till fullo håller med Klironomos om att det är nödvändigt med ett grundligt genomdrivande av lagarna, instämmer jag inte alls i hans beskrivning av hur denna fråga har hanterats. Rådet och kommissionen anklagades, med hans ord, för " panik" . Det har nu sedan förra veckan gått tio år sedan Herald of Free Enterprise sjönk vid Zeebrugge, och det är tre och ett halvt år sedan Estonia sjönk och 950 människor omkom. Inget av det vi har gjort kan beskrivas som panikslaget eller som panikhandlingar. Det vi har är en omfattande uppsättning regler som vi utökar, i syfte att försäkra oss om att säkerheten för passagerare och besättning ombord på ett fartyg är så hög som havet någonsin kommer att medge, och vi kommer att fortsätta detta arbete.
Eftersom de flesta ändringsförslagen upprepar förslagen från den första behandlingen, känner jag mig tvingad att förklara varför kommissionen ställer sig bakom rådets gemensamma ståndpunkt och även försäkra kammaren om att de specifika frågor som togs upp i samband med det ursprungliga betänkandet har tagits under ordentligt övervägande.
Ändringsförslag 1-3 i Watts betänkande relaterar till de begränsade framsteg som gjorts gällande säkerheten vid sjötransporter. Jag förstår till fullo vilka känslor som ligger bakom detta: det är känslor som en Europaparlamentariker med brinnande engagemang visar, och vi väntar alla otåligt på ytterligare framsteg. Men vi bör inte glömma bort, i rättvisans namn, de framsteg som åstadkommits av internationella sjöfartsorganisationer och på gemenskapsnivå, vilka nu är på genomförandestadiet, och vilka kommer att, hoppas jag - eller i sanning är jag ganska säker på - leda till förbättringar.
Under tiden, håller jag med om att internationella överenskommelser bör gälla alla s.k. ro-ro-färjor som anlöper europeiska hamnar. Jag instämmer i att de bör inkludera regler om stabilitet, när det är nödvändigt, och jag instämmer i att allt detta bör kontrolleras mycket noggrant.
För att åstadkomma detta och övertyga allmänheten om att ro-ro-färjorna i Europa har bästa möjliga säkerhetsstandard och för att upprätthålla förtroendet för färjeverksamheten, är jag glad över att kunna meddela att kommissionen förra månaden antog ett nytt förslag relaterat till ro-ro-färjor och höghastighetspassagerarfartyg som går i reguljärtrafik inom gemenskapen. Jag hoppas att detta förslag kommer att uppmuntra kammaren och, vilket är viktigare, ytterligare förbättra sjösäkerheten.
Jag måste säga till Provan att jag till fullo förstår hans motstånd mot all onödig byråkrati och begränsningar av människors rörelsefrihet. I detta fall kommer det inte att orsaka några problem och hans oro kommer när systemet är i full gång vara oberättigad. Naturligtvis kommer den oro han uttryckt, och vilken även andra givit uttryck för, läggas på minnet.
Artiklarna 8 och 9 i den gemensamma ståndpunkten kommer att försäkra att information om passagerare alltid kommer att vara tillgänglig när den behövs, på samma gång som de tillåter sedvanlig hantering av resor kortare än två timmar, ger de samtidigt den flexibilitet som är nödvändig för dem som kommer att bli tvungna att upprätta system för registrering. Följaktligen kan jag inte stödja ändringsförslag 6 och 8.
Ändringsförslag 4, 5 och 7 tar upp frågan om Le Shuttle och säkerheten i kanaltunneln. Som jag lovade i maj förra året, bad jag mina tjänstemän att undersöka fördelarna av en gemenskapsåtgärd gällande tillämpning av principer om passagerarregistering för fordon som använder en tunnel som går under havet. Vi kom fram till följande slutsatser. För det första skulle ett introducerande av bestämmelser som för närvarande reglerar hanteringen av tågtjänster i den föreslagna lagstiftningen om färjor medföra en risk för försenat genomförande beroende på att det skulle innebära ett försök att åstadkomma en blandning av två helt olika typer av åtgärder.
För det andra finns det inga övertygande argument för ett införande av regler för järnvägstunnlar som särskiljer sig genom att de går under havet i stället för under jord. För det tredje finns det allvarliga tvivel om att en plan för registrering av passagerare av den typ som föreslås för färjeförbindelser, skulle tillföra tillräckligt mycket av värde till det detaljerade säkerhetsprogram som utvecklats speciellt för tunneln av franska och brittiska myndigheter och som nu tillämpas. På grund av detta kan jag inte acceptera de föreslagna ändringarna relaterade till kanaltunneln. Jag skulle vilja säga till Watts och till Berès att säkerheten i tunneln är en fråga som är specifik för just denna tunnel och är sålunda en fråga som Frankrike och Storbritannien bör begrunda gemensamt. Jag tror verkligen att denna fråga bäst hanteras av de två medlemsländers regeringar som är direkt involverade, och att åtgärder på gemenskapsnivå inte skulle vara lämpligt.
En del ledamöter, bland annat McIntosh, har tagit upp frågan om att tillämpningen av detta direktiv kan medföra en eventuell snedvridning av konkurrensen mellan olika transportsätt. Naturligtvis försöker kommissionen att uppnå rättvisa konkurrensvillkor mellan olika transportsätt på en mängd olika sätt, men av mycket praktiska skäl, kan inte det innebära att vi stiftar lagar inom en transportsektor bara för att vi har stiftat lagar som innebär nya åtaganden för en annan transportsektor.
Som kammaren känner till har behovet av passagerarlistor aktualiserats av tragiska fartygskatastrofer, som olyckorna med Estonia och Herald of Free Enterprise samt åtaganden under IMO-konventionen om sjösäkerhet. Ingen av dessa erfarenheter, inte heller internationella lagar, går att tillämpa på tunnelverksamheten under engelska kanalen.
Det avslutande tillägg som jag skulle vilja göra är relaterat till operatörernas kapacitet att hantera denna lagstiftning. Den europeiska databearbetningsindustrin har de tekniska förutsättningar som krävs för att klara av de uppställda kraven och det föreslagna datumet för genomförande ger tillräckligt med tid för förberedelser. Komissionen är därför övertygad om att kanaloperatörer som är intresserade av en hög säkerhets- och servicenivå, kommer att kunna finna fungerande lösningar baserade på dessa teknologier, och på samma gång, trygga sin konkurrenskraft.
Emedan kommissionen inte kan stödja de föreslagna ändringarna i Watts andrabehandlingsrekommendation här i dag, vet jag att han och utskottet för transport och turism kommer att ge sitt fulla stöd till de särskilda åtgärderna relaterade till passagerarlistor för färjor. Jag välkomnar, naturligtvis, detta. Jag är också övertygad om att det uppriktiga engagemang som Watts och andra ärade ledamöter visat gällande förbättrad säkerhetslagstiftning kommer att garantera ett fortsatt stöd när det är dags att debattera det nya förslaget om licens för färjor och höghastighetsfarkoster för passagerare, vilket jag nyligen nämnde.

Watts
Herr ordförande! Jag skulle vilja tacka kommissionär Kinnock för hans uttalande. Meningskiljaktigheterna mellan oss borde inte påverka den allmänna överenskommelse som finns gällande principerna för denna åtgärds tillämpning tvärsöver hela Europeiska unionens vatten. Jag vill understryka detta. Jag välkomnar hans åtgärder gällande licenser, en fråga som jag är övertygad om att vi alla ser fram emot att diskutera. Jag måste emellertid varna honom om, tyvärr, att jag är säker på att vi kommer att få anledning att återkomma till frågan om Le Shuttle. Tyvärr instämmer vi inte i hans analys av detta problem. Jag är säker på att han respekterar oss för detta och att vi kommer att höra mer från varandra om detta och om andra frågor.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Multilateralt avtal om investeringar (MAI)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0073/98) av Kreissl-Dörfler för utskottet för externa ekonomiska förbindelser med Europaparlamentets rekommendationer till kommissionen om förhandlingarna inom ramen för OECD om ett multilateralt avtal om investeringar (MAI).

Kreissl-Dörfler
Herr ordförande, kära kolleger! Det är mig en särskild ära att här i dag få lägga fram ståndpunkten från utskottet för externa ekonomiska förbindelser om förhandlingarna om en multilateral investeringsöverenskommelse - kallad MAI - i synnerhet som därmed ett parlament för första gången ägnar sig utförligt och officiellt åt den utan tvivel viktigaste multilaterala överenskommelsen efter GATT-rundans avslutning.
Vi gör detta med den tydliga avsikten att ge Europeiska kommissionen, i sin egenskap av en av de viktigaste parterna, ett rättesnöre för de kommande rundorna i Paris före den till april planerade sista förhandlingsomgången. MAI har en belysande förhistoria. I mars 1995 framlade bland andra den europeiska företagarorganisationen UNICE ett dokument, där man föreslog ett MAI och skisserade det väsentliga innehållet i det. De bestående bilaterala investeringsavtalen skulle ersättas av ett multilateralt regelverk, som enligt principerna om mest gynnad nation och likabehandling av inhemska och utländska företag skulle undanröja hinder för investeringar över hela världen, vittgående avreglera och skydda investeringar på ett omfattande sätt.
Alla väsentliga av UNICE krävda åtgärder ingår i det utkast från OECD som föreligger i dag. I maj 1995 gav OECD: s ministermöte grönt ljus för överenskommelsen om MAI. Sedan dess har förhandlingarna ägt rum bakom lykta dörrar i Paris, bakom ryggen både på allmänheten och parlamenten, men med deltagande av branschorganisationena.
Man planerar ett så kallat free standing agreement , som också står öppet för länder som inte är medlemmar i OECD, men dock utan möjligheter för dem att ingripa i fördragets text. Just därför är initiativbetänkandet från utskottet för externa ekonomiska förbindelser utomordentligt viktigt. Vi gör där bruk av vår medbestämmanderätt i ett löpande förfarande. Vi utgår dessutom uttryckligen från att MAI efter slutandet av överenskommelsen kommer att läggas fram för utlåtande från EG-domstolens, och att vi efter godkännandeförfarandet kommer att höras av kommissionen och rådet. Det skulle glädja mig mycket om ni tydligt och klart kunde bekräfta detta i ert svar, herr kommissionär.
Vi vill inte att MAI skall förbli ett uppdragsarbete från storindustrin, för vi får inte överlämna vårt ansvar för den politiska regleringen av den ekonomiska politiken till de ekonomiska kaptenerna. Tvärtom, om vi nu skulle behöva ett MAI, så skulle det vara ett som gör slut på nuvarande race to the bottom i konkurrensen om den lägsta sociala och ekologiska standarden.
Beträffande själva avtalet: Det främsta budet i det planerade avtalet är ett omfattande diskrimineringsförbud för utländska investerare. Men när vi undanröjer investeringshinder får vi inte kasta ut barnet med badvattnet! Det går inte an att multilaterala miljööverenskommelser, som t.ex. Kyoto-protokollet, blir överkörda. Detta befarar man nämligen i ett arbetspapper från de ansvariga inom själva OECD. En ren läpparnas bekännelse i inledningen, om tillvaratagande av sociala och miljönormer, räcker inte. OECD: s ledande princip för multinationella företag måste tas upp som bindande och sanktionerbar princip i avtalet.
Utskottet har också tungt vägande betänkligheter när det gäller frågorna om " expropriering" och " kompensation" . En investerare får inte besvära sig över förlorad vinst enbart därför att man vidareutvecklar miljö- och sociala lagar i staterna eller kanske inför en socialekologisk skattereform. En region måste även i fortsättningen på ett demokratiskt kontrollerat sätt få besluta om huruvida man vill locka till sig stora projekt, eller hellre små och medelstora företag med lokal anknytning för den lokala konsumtionen. De långa listorna med önskemål om undantag, som nu föreligger i OECD: s sekretariat, ifrågasätter inte bara rättmätigheten hos den första principen om lika behandling. För oss är inte heller förfarandena med standstill och rollback acceptabla i denna form.
Vidare uttalar sig utskottet mot det föreslagna tvistlösningsförfarandet, som rättsligt jämställer investerarna med staterna. Ty vi är av den åsikten att de redan existerande nationella och internationella förfarandena är tillräckliga. Därför borde vi ta oss tid att noggrant pröva målen och effekterna av ett MAI, ty social sammanhållning, ekologisk förmåga för framtiden och demokratisk förmåga att leda utvecklingen bör i ett MAI inte underkastas allvarliga inskränkningar, utan tvärtom vara den högsta principen för detta.
Jag tackar härmed också mycket hjärtligt de andra rådgivande utskotten och utskottssekretariatet för deras engagerade arbete, och ber er, ärade kolleger, att ni godkänner detta betänkande. Det är vår viktigaste uppgift att staka ut den spelplan, där den ekonomiska politiken kan utveckla sig.
(Applåder)

García-Margallo y Marfil
Herr ordförande! För det första vill jag gratulera utskottet för externa ekonomiska förbindelser för att de tagit initiativ till det här betänkandet; jag gratulerar också utskottet för valet av föredragande, vars redogörelse jag delar till punkt och pricka. Jag skulle dessutom, herr ordförande, vilja lyfta fram en av de frågor som föredraganden betonat: hemlighetsmakeriet kring förhandlingarna om detta avtal. Jag vill inte här läcka uttalanden från ansvariga nationella parlamentariker; det räcker att kommissionen vet att detta parlament inte är nöjt med den grad av information och deltagande som man ger behandlingen av ett avtal som har kallats världens ekonomiska författning, det viktigaste dokument som vi kommer att diskutera den närmaste tiden. Utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik har utarbetat ett yttrande och formulerat några anmärkningar, vissa på min rekommendation, andra införda av mitt utskott, men som jag kommer att försvara med samma engagemang.
För det första betonar vi nödvändigheten av att detta förpliktande avtal bör tillämpas på samtliga regeringsnivåer som har lagstiftningsbefogenheter i investeringsfrågor, oberoende av om det gäller federala stater, regionalt decentraliserade stater eller länder som antagit andra former för att decentralisera lagstiftningen - jag tänker framför allt på Förenta staterna och Kanada.
För det andra betonas nödvändigheten av att informera de länder som inte är medlemmar av OECD och som, i framtiden, vill ansluta sig till detta avtal, om förhandlingarnas gång, och att man respekterar dessa länders rätt att formulera reservationer.
För det tredje anser vi att det multilaterala avtalet om investeringar skall överensstämma med Fördraget om Europeiska unionen, med de beslut som antogs under Uruguayrundan och med övriga internationella fördrag.
För det fjärde - och möjligen är detta den viktigaste klausulen - anser detta parlament att de länder som ingår i regionala organisationer för ekonomisk integration - och jag tänker särskilt på unionens länder - inte skall vara skyldiga att utvidga behandlingen av mest gynnad nation till länder som inte ingår i nämnda organisation. Om man inte inför en klausul av det här slaget omkullkastar man hela den process av handelsintegration som vi européer genomfört.
För det femte ber vi att en klausul som förbjuder avtalsparterna att tillämpa åtgärder som har extraterritoriella följder införs i avtalet; det är ingen hemlighet att jag tänker på Helms-Burton lagen.
Slutligen, och med detta avslutar jag, anser vi att det under inga omständigheter får ske en sänkning av de internationellt fastställda kraven på arbetsvillkor eller av internationellt erkända nivåer av miljöskydd inom ramen för detta avtal.

Ahern
Herr ordförande! Även jag gratulerar utskottet för externa ekonomiska förbindelser och föredraganden för att de har gjort Europaparlamentet uppmärksamt på detta. Investering på MAI: s villkor är extremt omfattande och långtgående, faktiskt så långtgående att utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt skulle kunna se detta som ett skrotande av acquis communautaire. Vi måste vara medvetna om detta. Det skulle kunna tvinga medlemsländer att behandla utländska investerare lika förmånligt som EU-företag, och detta skulle kunna betyda att miljöskydd, anställningsskydd och andra gemenskapslagar skulle kunnas ses som illegala och därför ratas.
Europaparlamentets roll i detta är mycket viktig. Det är skyldigt att påverka innehållet i ett fördrag som är så viktigt som MAI, vilket riskerar att förhandlas fram och avslutas utan något demokratiskt deltagande. För det andra måste det bevaka sina rättigheter och även unionens i allmänhet, vilka skulle kunna inskränkas av en sådan internationell konvention.
I sina slutsatser uppmanar utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt Europaparlamentet att fastslå att det inte kan gå med på att ge sitt stöd till någon överenskommelse som skulle få den konsekvensen att EU: s lagstiftning åsidosattes och insisterar, därför, på användandet av undantagsklausuler och införande av en klausul om organisationer för ekonomiska integrationsområden. Det kan inte gå med på att ge sitt stöd till någon överenskommelse som skulle ha den effekten att den förhindrade ytterligare harmonisering av EU: s lagar, och insisterar därför på införandet av en separat klausul om organisationer för ekonomiska integrationsområden som tillåter nya harmoniseringsåtgärder, det vill säga, miljölagar antagna inom ramverket för sådana organisationer och utbytande av bestämmelser som tidigare tillämpats av dessa länder.
Det kräver att förslagen skall vara förenliga med internationella konventioner som redan ratificerats av EU, och drar uppmärksamhet till det allvarliga problemen med konsekvens och rättssäkerhet vilka kan hotas genom inkluderandet av immaterialrätt inom området för multilaterala avtal om investeringar, med tanke på ämnets komplexitet vilket faller inom WIPO: s ramar och, helt nyligen, Världshandelsorganisationens.
Slutligen uppmanar det kommissionen, rådet och medlemsländerna att lämna in, i enlighet med artikel 228, hela definitiva MAI-förslaget till EG-domstolen för grundlig granskning innan det ratificeras.

Elchlepp
Herr ordförande! Jag skulle vilja tacka herr Kreissl-Dörfler så mycket för hans utmärkta betänkande om detta ytterst komplexa ämne. Det handlar här inte bara om sysselsättningssäkerhet och ekologi, utan också om den europeiska identiteten. Om det med all rätt fortfarande finns förbehåll gentemot detta utkast till avtal och man därför nu inte kan avisera något godkännande, så förnekar man ändå inte nödvändigheten av att skapa mer insyn och rättssäkerhet för internationella investeringar på alla områden. Men det står ännu några frågor öppna, vitala sociala, ekologiska och även kulturpolitiska frågor.
Som ledamot av utskottet för kultur skulle jag vilja ta upp det eventuella äventyrandet av EU: s kultur- och mediapolitik genom detta avtal. Det måste absolut innehålla undantagsbestämmelser för den audiovisuella industrin och för skydd av upphovsrätt? Kulturellt skapande är nu ingen rent ekonomisk investering. Om till exempel the national treatment -principen i avtalet skulle tillämpas på kulturområdet, skulle även USA: s mediakoncerner erhålla EU-anslag, anslag som just är avsedda att stödja den europeiska kulturindustrin. Direktivet om TV utan gränser eller Media II-programmet skulle då vara ogiltiga. Om EU inte skyddar den europeiska kulturpolitiken genom undantagsbestämmelser i investeringsavtalet, motarbetar den därigenom sin egen politik om säkrande av kvalitet och mångfald inom den europeiska audiovisuella produktionen och därigenom tillvaratagandet av en europeisk identitet. Jag uppmanar därför denna församling att följa utskottet för externa ekonomiska förbindelser och kulturutskottet i omröstningen och ta bort den audiovisuella politiken och upphovsrätten från detta avtal.

McKenna
Herr ordförande! En av de mest oroande aspekterna vad gäller MAI är avsaknaden av en allmän debatt och det strider mot principen om demokrati, öppenhet och deltagande av allmänheten. MAI-avtalet skulle kunna få mycket allvarliga konsekvenser för fiskerisektorn både sociala och miljömässiga. Även om den allmänna fiskeripolitiken inte varit särskild lyckad, har den åtminstone den fördelen att EU bär ansvaret för politiken och den nuvarande röran. Fiskeriutskottet oroade sig för att MAI skulle kunna tvinga EU att ändra sin syn på skötseln av fisket så att den anpassas efter önskemål från en del länder och faktiskt även företag.
Om till exempel gemenskapen, som en bevarande åtgärd, beslutade om att minska fisket i syfte att låta fiskebestånden återhämta sig, skulle då andra länder och i synnerhet stora företag kunna hävda att det var orättvist och på så sätt köra över gemenskapen? Skulle EU förlora kontrollen över sina egna tillgångar? Utskottet var orubbligt i sin uppfattning om att EU måste behålla sina möjligheter etablera och genomföra politiska åtgärder för bevarande av fiskebestånd och skötsel av gemenskapens fiskeri. Kommissionen försäkrade utskottet om att denna oro var obefogad, att lämpliga reservationer skulle framföras för att försäkra att EU skulle få behålla sitt oberoende. Men hur idiotsäkra kommer dessa reservationer att bli? Världen förändras snabbt, man undrar om det är möjligt att förutse alla MAI: s konsekvenser och lägga fram reservationer som kommer att garantera att hanteringen av EU: s fiskeri kommer att förbli en europeisk fråga.
Låt oss inte glömma att effekterna av denna överenskommelse kommer att bestå i minst tjugo år och att det utan tvekan kommer att bli hårda påtryckningar att utelämna reservationer.
Även om fiskeriutskottets ståndpunkt bara gäller fiskeri är det lätt att föreställa sig liknande situationer inom andra områden: till exempel, inom utvinningsindustrin, skogsbruket, jordbruket, gruvdriften etc. Likaså delas nog EU: s oro av andra runtom i världen med liknande bekymmer. Avslutningsvis antogs yttrandet från fiskeriutskottet enhälligt, det är väldigt komplext och det är viktigt att slutsatserna i detta yttrande inkluderas i sin helhet och inte helt enkelt sammanfattas i ett kort, nästan meningslöst ändringsförslag.

Mann, Erika
Herr ordförande! Först vill jag uttryckligen tacka föredraganden även i min grupps namn. Han har här lagt fram ett utmärkt arbete, men han har också tagit initiativet till detta betänkande, annars skulle det antagligen inte bara ha gått Europaparlamentet förbi, om vi - även från utskottets sida - inte hade handlat snabbt, utan det skulle inte heller ha haft den signaleffekt på de nationella parlamenten som det nu har.
Min grupp har lämnat in ett ändringsförslag, och jag hoppas att alla grupper har tagit del av det. Vi ber därför om att vi uppmanar de nationella regeringarna och i framtiden även parlamenten att i maj inte godkänna slutuppgörelsen för förhandlingarna och för detta avtal. Sir Leon Brittan är närvarande, och jag hoppas att han också kommer att uppfatta detta som en signal till Europeiska kommissionen.
Vi tror att det är nödvändigt att nu ge en signal till regeringarna och allmänheten och även de nationella parlamenten att förbereda sig inför det och också göra det klart och tydligt för dem, vad som egentligen är föremål för detta avtal, och att det är tvingande nödvändigt att fortsätta att förhandla för att komma fram till ett tillfredsställande förhandlingspaket. Vi är helt medvetna om att det kan inträffa att det då kanske inte längre är någon mening med att fortsätta med förhandlingarna inom ramen för OECD, utan att det kanske är tillrådligt att driva förhandlingarna vidare direkt på WTO-nivå.
Jag vet, Sir Leon Brittan, att ni kanske inte blir helt lycklig över detta, eftersom ni tror att det är helt meningsfullt att ha ett paket som ger en investeringssäkerhet för OECD-staterna och framför allt för investerarna. Vi bestrider inte heller detta, men vi ställer frågan om det inte är mer tillrådligt att göra detta redan inom ramen för WTO som helhet. Vi hyser en sund skepsis inför det som rör några punkter och denna delas för övrigt också av de flesta förhandlande staterna.
Den ena punkten gäller, om jag kort får nämna det, bredden av definitionen av vad en investering är. Här skyddas direktinvesteringar, portfolio -investeringar och allt som rör - jag ber om ursäkt, jag använder mig nu av det engelska ordet - intangible -investeringar, och dit hör även upphovsrätten. I synnerhet detta tredje område går långt utöver de överenskomna resultaten inom ramen för WTO, och där bör man absolut sätta ett kritiskt frågetecken.
Den andra punkten är att vi har en fortsatt avreglering och att vi dessutom inför ett tvistlösningsförfarande som ger investerarna möjlighet att anföra besvär mot staterna, men som å andra sidan inte ger staterna rätt att också anföra besvär mot investerare på de områden där förhållandena kan vara kritiska. Detta är ytterligare en kritisk punkt.
Jag har här ett helt paket till med kritiska punkter, som jag nu tyvärr inte hinner med. Det skulle glädja mig - och jag vet att kommissionen är informerad om detta - om ni kunde ta med detta i era förhandlingar, och jag skulle än en gång vilja be om att ni inte avslutar förhandlingarna nu i maj.

Valdivielso de Cué
Herr ordförande! Jag vill börja mitt inlägg med att tacka föredraganden Kreissl-Dörfler för det utmärkta betänkande som han utarbetat.
Slutandet och undertecknandet av det multilaterala avtalet om investeringar kommer, utan tvekan, att ge parterna den första multilaterala rättsliga ramen som på ett brett sätt reglerar villkoren och behandlingen av de internationella investeringarna, i detta vida begrepp ingår direkta investeringar, lån, immateriell äganderätt, licenser, tillstånd och hela det breda fält av rättigheter och skyldigheter som vi, inom handelsområdet, har att ta ställning till.
Med tanke på den roll som utlandsinvesteringarna spelar i dagens ekonomi och med tanke på den ökade globalisering som vi är mitt uppe i, kan vi säga att ramavtalet för investeringar kommer att betyda lika mycket för investeringarna som GATT-avtalet en gång betydde för handeln, det vill säga skapandet av ett världsomspännande och stabilt referensramverk som ersätter de 1 800 bilaterala avtal som finns i dagsläget.
Vi kan helt enkelt sammanfatta det hela i en mening: MAI kommer att förändra världen. MAI kommer att bli en av OECD: s och, så småningom, WTO: s stora framgångar.
Detta avtal innebär en garanti för staterna och företagen, och man hoppas att dess normer kommer att spridas över hela världen. Vi måste beakta att investeringarna i världen de senaste åren uppgår till 10 biljoner dollar -allt detta är internationella direktinvesteringar-, med en tillväxttakt på omkring 500-600 miljarder dollar om året -tillväxttakt som, å andra sidan, är mycket ojämnt fördelad, eftersom det i det som betecknas som det " svarta" Afrika knappt investeras alls. Jag skulle vilja uppmana till att vi inte bara investerade där vi anser att investeringarna kan få en omedelbar avkastning; vi måste tänka på investeringarnas solidaritet i hela världen.
Hur som helst, efter att ha upplevt arbetsprocessen bakom det här betänkandet mycket intensivt, med tanke på alla ändringsförslag som presenterats (det har inkommit mer än 80 ändringsförslag till utskottet för externa ekonomiska förbindelser), och trots att det på intet sätt speglar PPE-gruppens åsikt, manar vi till att rösta för detta betänkande därför att vi anser att det utgör en oundviklig kompromiss. Och vi hoppas att detta betänkande, just tack vare den förtroenderöst som det kommer att få av detta parlament, beaktas av kommissionen inför nästa förhandling och undertecknande av avtalet i april, då vi, som föredraganden sagt, får se om man beaktar parlamentet.
Vi - jag skulle säga parlamentet i allmänhet och, i det här fallet, utskottet för externa ekonomiska förbindelser i synnerhet - har många gånger en känsla av -och jag tror att det är en allmän åsikt - att vi försöker arbeta, försöker utarbeta avtal och betänkanden och att kommissionen, i slutändan, förbigår det fullständigt. Jag gläder mig över Sir Leon Brittans närvaro här för att be honom om att han lyssnar på oss, hörsammar oss och att man beaktar oss.

Baldi
Fru ordförande, kära kolleger! Vi ser positivt på en liberalisering av investeringarna, vilket kommer att stimulera konkurrensen och främja den ekonomiska utvecklingen i Europa. Naturligtvis måste ett avtal om investeringar respektera de principer och förutsättningar som Europa har konstruerats på. Tydlig och öppen information om förhandlingarna skall ges till allmänheten, framför allt de nationella parlamenten som spelar en avgörande roll när det gäller tillämpningen av de internationella avtalen. Det multilaterala avtalet om investeringar bör under alla omständigheter ta hänsyn till Europeiska unionens lagstiftning, utan att hindra en ytterligare harmonisering, och det får inte kollidera med de avtal och utvecklingsprogram som redan finns. Europeiska rådet bör konsulteras om MAI för Europeiska unionens räkning, i enlighet med artikel 228.3. i fördraget, enligt proceduren för samtycke.
Men det är av grundläggande betydelse att de nationella regeringarna och parlamenten är vaksamma i samband med att förslaget presenteras. En sådan vaksamhet är av absolut fundamental betydelse när det gäller den kulturella sektorn som helhet. Kulturpolitiken behöver ett eget utrymme, en särbehandling som inte kan styras av enbart ekonomiska faktorer. Denna särbehandling blir det svårt att garantera inom ramen för det multinationella avtalet om investeringar, åtminstone i förhandlingarnas nuvarande läge, och det skulle därför vara lämpligt om den kulturella sektorn uteslöts från MAI. Men detta bör under alla omständigheter inte förväxlas med en protektionistisk inställning. Vi måste sluta vara rädda för USA, för det är inte genom att stänga in den europeiska kulturen i en särskild nisch som vi kan rädda den. Vi bör i stället anstränga oss för att identifiera och stödja de initiativ som stimulerar och stärker den europeiska konkurrenskraften och kreativiteten, och detta skulle man även kunna uppnå genom någon form av avreglering, vilken emellertid borde utvecklas ad hoc , dvs. skräddarsys för att skydda principerna om stöd till den mångfald och individualitet som utgör den europeiska kulturens rikedom och identitet.
Vår grupp stöder därför betänkandet.

Plooij-Van Gorsel
Herr ordförande, kolleger, herr kommissionär! Den liberala gruppen sätter stort värde på förverkligandet av MAI. Internationella investeringar representerar belopp på tusentals miljarder dollar per år. Om världshandeln växer med 7 à 8 procent per år så växer investeringar dubbelt så fort. Internationella investeringar håller på att bli viktigare än internationell handel.
Handel regleras i olika WTO-avtal. Emellertid finns inga ordentliga, enhetliga regler för direkta investeringar. För närvarande finns det mer än 1 800 bilaterala avtal. MAI är ett lyckat initiativ för att få till stånd multilaterala överenskommelser om investeringar, i första hand mellan OECD-länderna, men avtalet står öppet för utvidgning med andra länder.
Trots att det under förhandlingsprocessens gång har varit många tunga politiska akter inom ramen för MAI har enighet nu uppnåtts på de flesta punkter. Emellertid trampar Förenta staterna nu på bromsen. De påstår att de behöver mer tid. Har denna hundraprocentiga frihandelsnation avfallit från sin tro?
Min sista punkt, kolleger, beträffar Europeiska unionens befogenheter vid ingåendet av internationella avtal. Artikel 113 ger inte kommissionen några explicita befogenheter att underteckna MAI för medlemsstaternas räkning. Europeiska gemenskaperna deltar dock som partner vid förhandlingarna för medlemsstaternas räkning. För att nu utesluta konkurrensförfalskning inom EU och orättvis behandling beträffande investeringar ber jag kollegerna att stödja den liberala gruppens ändringsförslag 11. Detta ändringsförslag syftar till fullvärdigt medlemskap i MAI för EG. Vi uppmanar också medlemsstaterna att inte godkänna den slutliga texten så länge Europeiska gemenskaperna inte är garanterade medlemskap i MAI. Jag ställer frågan till Sir Leon: har han samordnat detta inom rådet med medlemsstaterna? Vilken är egentligen den exakta proceduren som skall genomföras? Jag skulle gärna vilja höra Sir Leons reaktion på detta.

Castellina
Fru ordförande! Den resolution som Europaparlamentet skall rösta om och som ingår i Kreissl-Dörflers utmärkta betänkande, är av stor betydelse, både vad gäller utformning och innehåll. Det rör sig om att formulera en strategi i förhållande till förhandlingar som kan få djupgående konsekvenser och som under närmare tre år har pågått i ett tillstånd av halvsekretess. Avtalet var faktiskt på väg att undertecknas utan att den allmänna opinionen eller parlamenten getts tillfälle att fullständigt sätta sig in i dess konsekvenser. Det är visserligen sant att, när avtalet väl en gång undertecknats, så skulle det ha diskuterats i parlamentet, men för sent, enbart i samband med ratificeringen, när man bara kan säga " ja" eller " nej" , när man med andra ord inte längre kan påverka inriktningen.
Jag tror att det till stor del är vårt parlaments förtjänst att man i tid blev medveten om hur viktiga de förhandlingar var som ägde rum i OECD och att ha tagit initiativet - det första och hittills enda parlamentet som har gjort det - till att med utgångspunkt i arbetsordningens artikel 90.5 rösta om en resolution som kan påverka förhandlingarna medan de fortfarande pågår, för att bidra med synpunkterna från en representativ demokratisk institution. Denna handlingsberedskap är än viktigare i de här aktuella förhandlingarna, med tanke på de enorma konsekvenser - vilket jag redan har påpekat - som detta MAI-avtal kommer att få, ett avtal som inte innebär att vi skall bedöma om utlandsinvesteringarna är bra eller dåliga, utan om de enskilda staternas rätt och befogenheter att styra de direkta utlandsinvesteringarna och att rikta in dem efter sina egna prioriteringar, att underställa verksamheten bestämda regler, att bestämma över investeringarnas rörlighet på samma sätt som man bestämmer över den avkastning de ger.
MAI skulle kunna leda till en omfattande urgröpning av de enskilda staternas suveränitet, som skulle avstås till förmån för företagen som skulle kunna motarbeta de val som görs av alla de länder som de har investerat i och anmäla dem som diskriminerande, som ett slags expropriering a priori av en tänkbar framtida vinst. Som diskriminerande skulle man då kunna betrakta alla lagar som avser att skydda medborgarnas hälsa, skydda miljön, bevara den sociala standard som garanteras de anställda i lagar och kollektivavtal och slutligen - en mycket viktig aspekt på problemet - de lagar som finns till skydd av den egna identiteten och kulturen, för att inte tala om en annan dramatisk konsekvens: ett stopp för alla initiativ som syftar till att minska de regionala obalanserna eller att styra resurserna mot vissa områden, ett problem som är speciellt allvarligt för de länder som befinner sig under utveckling, och som är utsatta för riskerna i samband med en ökande flyktighet och instabilitet vad gäller de egna finansmarknaderna och utan möjlighet att kontrollera den egna betalningsbalansen.
Det är något av en paradox att, efter tio års mödosamt arbete med att bygga upp gemenskapen och att harmonisera reglerna inom ramen för Europeiska unionen och efter de ansträngningar som gjorts för att länderna i Östeuropa skall kunna införa gemenskapens hela regelverk, man nu förbereder sig för att skjuta alltsammans i sank och ifrågasätter meningen med de regionala organisationerna för ekonomisk integration, även om man behåller dem inom ramen för WTO, i enlighet med " REIO" -klausulen, men på ett sätt som i utkastet till MAI-avtal verkar vara helt utan effektivitet.
Slutligen en annan oroväckande fråga: vad kommer det sig att man som säte för förhandlingarna valde OECD, en organisation som har en helt annan funktion, när det borde har varit lämpligare att genomföra förhandlingarna i WTO? Misstanken om att man valde som man gjorde därför att bara de 29 rikaste och mäktigaste länderna sitter med i OECD, riskerar att allvarligt äventyra trovärdigheten för de institutioner som påstår sig ha mandat att reglera globaliseringen, till att börja med WTO själv.
Den mobilisering som " upptäckten" av MAI har lett till i det europeiska samhället, framför allt inom kulturen och i USA, där de icke-statliga organisationerna har meddelat att de kommer att inleda en verkliga kampanj mot förslaget har redan lett till att avtalets undertecknande har skjutits upp.
Den enhälliga omröstningen, med undantag av en frånvarande, i utskottet för externa ekonomiska relationer och de utskott som kallats att avge yttrande, vilkas ändringsförslag har upptagits i sin helhet, hoppas jag kan bli en uppmaning till de europeiska förhandlarna att, om inte förkasta avtalet i sin helhet - något som inte bara vår grupp, men även flera andra grupper i parlamentet skulle önska - så åtminstone drastiskt revidera det aktuella avtalsutkastet.

Lannoye
Fru ordförande! De ökande utländska investeringarna i världen motiverar sannolikt inrättandet av en universell gemenskapsrättsram, inte för att betona avregleringen utan för att inrikta de transnationella företagens initiativ på en socialt och ekologiskt hållbar utveckling.
Det aktuella förslaget motsvarar inte alls detta problem, och detta i tre hänseenden. Det förslag som för närvarande diskuteras, och som kommissionen aktivt deltar i, syftar till att ge investerarna maximal säkerhet, och den berörda befolkningens intresse beaktas bara i andra hand. För det andra leder samtliga föreslagna grundprinciper och bestämmelser till att de politiska institutionerna berövas företrädesrätter som är normala i en demokrati och att demokratiska institutioner och regeringar underställs de transnationella företagens strategier och intressen, med särskilt inrättande av skiljedomsförfaranden där dessa företag skulle kunna döma staterna. För det tredje liknar, såsom kollegan Castellina nyss sade, diskussionerna i OECD tydligt de rikas klubb. De mest sårbara länderna, dvs. utvecklingsländerna, står utanför, trots att de är mest utlämnade till de multinationella företagens strategier. Det handlar om ett förslag som inte kan ändras ytligt eller nöja sig med undantag, nej, själva principerna måste revideras grundligt.
Jag skulle vilja illustrera mitt uttalande med tre konkreta exempel. För det första: en av de grundläggande bestämmelserna, förbudet mot skyldighet till resultat, the performance requirements , går tvärtemot en politik som innebär riktad och särskild kamp mot för stor arbetslöshet i drabbade regioner. Det tillstånd som beviljas en investerare kan åtföljas av villkor att obligatoriskt anställa regional arbetskraft, preferensavtal med regionala företag eller andra åtgärder av det slaget. På sikt skulle t.o.m. den europeiska strukturpolitiken då ifrågasättas.
Det andra exemplet: expropriering och den därpå följande kompensationen. Antagande av ny lagstiftning inom skatte- eller miljöområdet, eller på det sociala området, skulle kunna betraktas som om det hade samma effekt som en expropriering, det som UNICE kallar krypande expropriering, eftersom den skulle leda till en successiv erosion av de villkor enligt vilka beslutet att investera fattats och automatiskt medföra rätt till skattekompensation.
Det tredje exemplet: principen om icke-diskriminering eller nationell behandling. Vad skulle hända om man i de gamla östeuropeiska länderna, eller i ett land som Brasilien där omfördelningen av jord, antingen genom privatisering av kolchoserna eller för att bemöta kraven från den inhemska befolkningen eller bönder utan jord, gjorde de multinationella företagen och den berörda befolkningen jämbördiga?
Svaret är givet: det är oacceptabelt för oss. Kreissl-Dörflers betänkande är utmärkt i det att han pekar på dessa problem och jag tror att parlamentet skulle bättra på sitt skamfilade rykte om det röstade igenom detta betänkande med stor majoritet.

Leperre-Verrier
Fru ordförande! Det fanns sannolikt tusen bra anledningar till att OECD: s representanter i största hemlighet kokat ihop detta multilaterala avtal, men det finns några, som inte är mindre viktiga, som gör att vi måste motsätta oss denna nya ekonomiska ordning som man vill tvinga på oss. Man förstår naturligtvis vilka fördelar de multinationella företagen kan dra av ett sådant avtal, särskilt som förslaget, som skulle kunna sammanfattas i principen " skyldigheter för staterna och vinst åt investerarna" , erbjuder dem omfattande garantier.
Att ta bort hindren för investeringar är sannolikt bra, men principen om icke-diskriminering eller denna vida tolkning av investeringsbegreppet får inte medföra skadliga konsekvenser för våra länder, för genom att utöva ett verkligt hot mot den nationella suveräniteten riskerar avtalet att på sikt ifrågasätta folkens rätt och deras sociala och miljömässiga krav. Det skulle för utvecklingsländerna, som ändå står utanför förhandlingarna, innebära klausuler som ofta strider mot deras eget intresse. Vi vet att ekonomins inflytande på politiken ifrågasätter demokratin. Det räcker med att se hur detta avtal förhandlats för att få bevis för det.
Det är därför grundläggande att vi som Europaparlamentariker upphäver avtalet, som allvarligt skulle skada den europeiska integrationen vid ett tillfälle när dess utvidgning står på dagordningen.
Vad skulle vår gemensamma jordbrukspolitik, vår europeiska socialmodell, våra kulturella identiteter blir om MAI i morgon tillämpades? Det är anledningen till att vi måste glädjas åt initiativet från utskottet för externa ekonomiska förbindelser och tacka Kreissl-Dörfler för kvalitén på hans arbete. Vår grupp kommer utan tvekan att rösta för betänkandet, men det skulle också vara bra om rådet tar ställning. På samma sätt förväntar vi oss, herr kommissionär, att kommissionen som deltar i förhandlingarna fortsätter sina ansträngningar, men fortfarande på vägen mot förnuft och klokhet, för det är vår Europeiska gemenskap som står på spel och i det hänseendet är det mycket viktigt att försvara våra kulturella särfall.
Detta undantag förvärvades tack vara mobilisering av kulturarbetare som nyligen på nytt medvetandegjort opinionen om riskerna med MAI. Det har förvärvats genom hård kamp i GATT-förhandlingarna och måste utvidgas till MAI. På samma sätt måste avtalen om upphovsrätten bibehållas, eftersom, mina kära kolleger, det är på tiden att vi förstår att världen inte är ett stort Monopolspel och att vår kulturs öde inte avgörs med tärningskast.

Souchet
Fru ordförande, herr kommissionär! Jag vill hylla initiativet från utskottet för externa ekonomiska förbindelser. Mot bakgrund av hemlighetsmakeriet kring en redan långt framskriden förhandling ansåg den det nödvändigt att offentligt varna allmänheten för betydelsen av utmaningarna mellan initierade, i processen med att utarbeta ett multilateralt avtal om investeringar. Det är därför vi i dag, tre år efter att förhandlingarna inletts, i Europaparlamentet håller den första offentliga debatten om MAI som någonsin ägt rum i ett parlament.
Jag skulle även vilja gratulera föredraganden som lyckats upprätthålla en viss samstämmighet i sin text, trots angreppen från stora grupper för vilka smaken för kompromiss till vilket pris som helst och faddheten i varje förslag blivit en andra natur.
Kreissl-Dörfler visar tydligt att det som står på spel med MAI inte bara är försvar av en verksamhetssektor, även om den är lika viktig som kulturen, det är en logik, en rangordning av aktörer på den internationella scenen. Att organisera skyddet för investerarna är i huvudsak en nationell befogenhet och bör så förbli, även om en nära samordning mellan de femton medlemsländerna borde göra det möjligt att fortsätta ett antal gemensamma målsättningar. Jag vill bl.a. nämna fördömandet av lagstiftning som gäller utanför territorierna, förbjudande av all form av konkurrens som syftar till att locka till sig investeringar genom att sänka de sociala normerna eller reglerna för miljöskydd, det omöjliga för en instans för skiljeförfarande avseende investeringar att rasera bestämmelserna i en gemensam politik, t.ex. för jordbruket eller fisket, angripa det kulturella särdraget eller ifrågasätta beslutet i en inhemsk domstol eller gemenskapsdomstol som äger laga kraft.
Det är grundläggande att investerarnas lagliga rätt till skydd av sin investering inte omvandlas till en absolut rätt att investera utan några som helst restriktioner, på bekostnad av ansvarsfrågan och staterna när det gäller lagstiftning och regler.
Enligt MAI: s nuvarande logik skulle staternas roll begränsas till att garantera investerarna fullt åtnjutande av sina investeringar, medan nationell och gemenskapsmässig lagstiftning, som syftar till att bevara miljön och villkoren för det sociala livet, i första hand skulle betraktas som potentiella hinder mot investeringar. Det är alltså både den logik som de aktuella förhandlingarna om MAI vilar på, och ramen som undantar utvecklingsländerna, som det förefaller oss nödvändigt att ifrågasätta, snarare än att hålla sig till en undantags- och reservpolitik, som bara skulle tjäna till att ange förhandlingsplats för i morgon. Förfarandet inom GATT och WTO borde tjäna som läxa för oss. I det hänseendet är betänkandet en varningssignal och det är därför vi stöder det.

Sichrovsky
Fru ordförande! Även vi välkomnar debatten om detta betänkande. Med några få undantag finner vi det också mycket intressant, ett mycket intelligent arbete. Naturligtvis skulle det vara önskvärt om de i Europa och västvärlden existerande miljö-, social- och strukturvillkoren skulle accepteras över hela världen och om investerare över hela världen måste hålla sig till dem. Men det är också tyvärr ett slags förmätenhet om man i väst mätt och bekvämt sätter sig över nöden och livsbetingelserna i tredje världen och tänker ut eller kräver investeringshinder, som på sluttampen förhindrar en förbättring av de ekonomiska grundvalarna i andra delar av världen.
Det är en realitet att den globala moderniseringen av infrastrukturer och kommunikationssystem i hela världen har skapat en benhård konkurrenssituation för lokaliseringen av investeringar. Investerare kommer alltid att på sina kapitalgivares uppdrag välja den lokalisering, som utlovar en maximal profit. Att protestera mot detta eller att blockera denna process med hjälp av lagar vore jämförbart med att förstöra maskinerna under den industriella revolutionen.
Det som betänkandet lämnar öppet är frågan om i vilken form Europa i framtiden skall ha del i ansvaret för ett ekonomiskt uppsving i tredje världen med hjälp av investeringar, utan att på ett skolmästaraktigt sätt föreskriva för dessa länder på vilka villkor detta uppsving skall uppnås.
De krävda inskränkningarna på det kulturella området är problematiska. Jag kan här bara hänvisa till rapporten från den holländska regeringen, som säger: " Inte bygga upp en rustning, utan stärka ryggraden" .
De i betänkandet krävda åtgärderna för reglering av investeringarna från utländska företag får inte leda till att det blir möjligt med en öppen konkurrens inom alla kultursektorer. Om man tidigare här kritiserat att amerikanska företag kommer åt pengar från EU, så kommer samma personer säkert inte att ha någonting emot om amerikanska företag bidrar med sitt kapital till europeiska filmer.
Det kan särskilt välkomnas att betänkandet befattar sig med hotet mot skyddet av upphovsrätten. Här finns det ett stort behov att ta igen, och det borde diskuteras noga.

Falconer
Fru ordförande! Det är ett nöje att tala i kammaren och inte notera min närvaro.
Jag och min grupp stöder Kreissl-Dörflers betänkande. Vi stöder i synnerhet punkt 5, 14, 23 och punkt 15 om OECD: s riktlinjer. Får jag på detta stadium säga, oavsett var de framtida diskussionerna om investeringar kommer att hållas, oavsett om det kommer att bli i OECD, WTO, eller UNCTAD, skulle vi uppskatta om de som bestämmer över våra frågorskulle kunna vara lite mer öppna i hanteringen av dem. Vi parlamentariker bör stå i främsta ledet i diskussionerna, inte längst bak. Parlamentet måste gratuleras till att ha lagt fram detta betänkande.
Det huvudsakliga stödet ges till den frivilliga uppförandekodexen. Den kommer från OECD-länderna. Vi kan uppenbarligen inte samtycka till att de frivilliga riktlinjerna görs om till obligatoriska. I ett uttalande av Charles Bridge från DTI, om OECD: s riktlinjernas frivilligstatus, hävdas att den framträngande allmänna synen är att frivilligstatusen inte bör ändras. Men vidare säger han att OECD-länderna, sedan 1991, har stått under en bindande överenskommelser om upprättande av nationella kontaktpunkter som är förpliktade att sköta marknadsförande aktiviteter, hantering av förfrågningar och föra diskussioner med inblandande parter i alla frågor som är relaterade till riktlinjerna. Vi kanske vill fundera på exakt vad dessa nationella kontaktpunkter har åstadkommit.
Enligt OECD: s rådgivande fackföreningskommitté, antyder resultaten från deras undersökningar, med några få anmärkningsvärda undantag, att de nationella kontaktpunkterna är reaktiva snarare än proaktiva och gör mycket lite för att uppfylla sina åtaganden. En del nationella fackföreningar som inte svarade på undersökningen sade att det inte fanns mycket att rapportera om beroende på det faktum att de nationella kontaktpunkterna i deras land hade lagts ned.
Det rapporterades också om att förfrågningar om information vad gäller riktlinjerna ofta ignorerades och det hade lett till en hög grad av apati bland många fackföreningsmedlemmar gentemot NCP, det vill säga, de nationella kontaktpunkterna.
Rapporten ställer vidare frågan: " har de nationella kontaktpunterna i ditt land konsulterat fackföreningarna när det gäller villkoren?" De svenska nationella kontaktpuntkerna är de enda som aktivt konsulterar fackföreningar. De belgiska nationella kontaktpuntkerna gör det reaktivt och alla övriga medlemmar gav ett negativt svar. Så kanske kommissionen skulle kunna tala om för oss vad den kan vidta för åtgärder, om den tänker driva frågan om frivilligbestämmelserna, för att verkligen gör något åt de nationella kontaktpunkterna i syfte att se till att de blir relevanta för de människor som är tänkta att gynnas av de multilaterala avtalen om investeringar.
Kan jag också be kommissionen att granska frågan om värdepappersinvesteringar, beroende på att medan vi talar om utländska direktinvesteringar har många av dessa företag sina vinster som ett resultat av aktieägarnas investeringar i värdepapper.
Kan kommissionen tala om för oss om den vid dessa förhandlingar kommer att överväga, och uppmuntra medlemsländerna till att ta upp, försäkringar om att förvaltarna till de många pensions-, sysselsättnings-och försäkringsfonderna faktiskt konsulteras innan någon investering äger rum i något av de företag som opererar under det multilaterala avtalet om investeringar i många av de länder som, för närvarande, inte är betjänta av de frivilliga riktlinjerna. Detta skulle vara ett steg mot demokrati och kommissionen borde välkomna detta.

Porto
Fru ordförande! De utländska direktinvesteringarnas växande betydelse är imponerande (11 procent om året), mycket högre än tillväxten för övriga grundvariabler i ekonomierna, och har det senaste decenniet haft en fördubblad tillväxt i handeln och fyrdubbel tillväxt av avkastningen. Det vore därför märkligt om det inte skulle finnas en multilateral uppförandekodex.
Då kapitalets fria rörlighet är en faktor för maximalt utnyttjande av resurserna, har handelstillväxten ingen ställning som ifrågasätts genom den fria rörligheten av produkter och tjänster, vilket skulle kunna befaras och vara icke önskvärd. Ur ett rumsligt perspektiv, då det leder till investeringar i mindre gynnade områden, har det varit en balanserande faktor, som har lett till ett bibehållande av en arbetskraft här, som i annat fall hade tvingats flytta, med ett högt mänskligt och socialt pris som följd (de multinationella företagens strategier, med placering av enheter och underleverantörer i olika länder och regioner understryker också detta).
Då vi har pekat ut potentialerna, måste vi emellertid fastställa rigorösa regler om uppförande, med risk för att de utländska direktinvesteringarna förvandlas till en oacceptabel form av exploatering och överträdelser av konkurrensreglerna. Alldeles särskilt, så som det korrekt har markerats av föredraganden, Kreissl-Dörfler, vilken jag gratulerar, måste vi ställa högsta krav på att de sociala och miljömässiga kraven skall uppfyllas. Om detta inte sker, har våra arbetstagare och företagarna anledning att klaga, då man inte kan acceptera omlokaliseringar av investeringarna. Och som vi har understrukit åtskilliga gånger handlar det om krav med vilka vi samtidigt ger en god service till arbetstagarna och medborgarna i de mest eftersläpade länderna, och undviker deras exploatering och ett sänkande av deras livskvalitet.
Slutligen beklagar vi också att vissa framsteg inom området för bidragskontroll inte åtföljs av framsteg inom beskattningsområdet eftersom konkurrensen bestyrks genom sänkningen av kapitalbeskattningen, vilken leder till en försämring av den redan existerande obalansen, genom en överdriven beskattning av arbete.
Som enda invändning mot föredraganden och några av de tidigare talare, befarar vi att undantagen som föreslås inom det kulturella området för oss in på en protektionistisk väg, då den europeiska kulturen bör hävda sig själv och inte genom en protektionism som får den att blekna. Jag är, i denna fråga, helt enig med det holländska perspektivet.

Daskalaki
Fru ordförande! Jag vill säga att även jag delar den upprördhet och den oro som existerar och som uttrycktes här med anledning av det multilaterala avtalet om investeringar. Denna oro existerar lika mycket i Europaparlamentets parlamentariska utskott som i konstnärskretsar och akademiska kretsar. Tillika berättigat är det som publiceras i den europeiska pressen som slår larm om risken med det sannolika och förhastade undertecknandet av detta avtal. I utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media, vilket jag är ledamot av, har vi utkämpat hårda slag mot försöken att nedvärdera och skada Europas kulturindustri och att förändra vår mångkulturella identitet, som detta avtal hotar att göra. Den europeiska kulturpolitiken hotades redan under den tid som GATT-förhandlingarna varade, där vi slutligen lyckades uppnå en kulturell undantagsklausul, vilken inte bara bör förbli intakt utan förstärkas. Jag påminner om att det finns andra nationella delegationer som försöker uppnå undantagsklausuler som ligger i deras intresse och det gör också amerikanerna på vissa områden där de har speciellt fördelaktiga regleringar för deras medborgare inom ramen för OECD.
Vi är skyldiga att avvärja den ansträngning som görs för att upplösa den europeiska politiken och den europeiska strukturen i sin helhet, beträffande områdena för kulturella varor och tjänster, inklusive de nya teknologierna, upphovsrätten och våra konstnärers och kreatörers andra rättigheter, utan att glömma att problemet existerar på andra områden - man har redan refererat till dem - som t.ex. transport, fiske och jordbruk.
Den europeiska solidariteten måste ända till slutet förbli fredad, trots de allt starkare påtryckningarna som existerar och de attacker denna solidaritet får utstå och jag skulle på denna punkt vilja betona att det tyvärr finns medlemsstater med delegationer som vill gå fortare fram i undertecknandet av detta avtal, utan att studera problemen som skapas. Vi förnekar inte behovet av att förhandlingarna avslutas, men inte innan vitala frågor för Europa har reglerats på ett tillfredsställande sätt.

Teverson
Herr ordförande! Jag välkomnar denna överenskommelse i hög grad eftersom den arbetar för icke-diskriminering, i alla fall när det gäller investeringar, för tillämpning av lagen på villkor av medlemsländernas undertecknande, och för att den är till för att öka internationella investeringar och därigenom internationell handel. Alla dessa saker är mycket bra och jag välkomnar dem.
Det som oroar mig är att när man börjar gå igenom detta avtal - jag har försökt att läsa det vid flera tillfällen, även om det för tillfället är långt ifrån avslutat - uppstår en rad frågor. Uppenbarligen kommer det, beroende på att internationella investeringar är ett område som är extremt konkurrensbetonat, en av de saker som kommer att inträffa, trots att det är en OECD-överenskommelse, att bli hårt tryck på de andra nationer som söker internationella investeringar att också underteckna avtalet. Ännu en gång vill jag säga att jag välkomnar detta, i princip. Jag är oroad över graden av inblandning från utvecklingsländer i synnerhet när det gäller beslutsprocessen, även om det för närvarande huvudsakligen är ett OECD-dokument.
Tillsammans med Falconer skulle även jag vilja peka på OECD.s riktlinjer för multinationella företag. Även om OECD tillverkar en hel del eget publicitetsmaterial skulle jag vilja se att det hade en mer framträdande roll när det gäller detta avtal. Ännu en gång vill jag säga att om man läser igenom överenskommelsen uppstår kanske fler frågor än de svar om hur väl miljöbestämmelser kommer att hanteras i den slutliga versionen.
Min andra kommentar, vilken kanske kan uppfattas som en aning spydig, är att fråga om diskriminering av inhemska företag kommer att fortgå när det gäller incitament för utländska investeringar gjorda av länder som tenderar att diskriminera inhemska företag till förmån för utländska investeringar.
Avslutningsvis skulle jag vilja fråga när överenskommelsen nu kommer att skrivas under - det antogs att det skulle ske i maj, och det ser ut som det blivit försenat - och om det kommer att gå igenom samtyckesförfarandet i Europaparlamentet.

Moreau
Fru ordförande! MAI-avtalet är en verklig krigsmaskin mot folken, länderna och staterna. De utländska investerarnas intressen privilegieras utom all rimlighet, rätten utvidgas till alla områden, eftersom de direkt kan vidta rättsliga åtgärder mot regeringarna för att erhålla skadestånd, som kompensation för alla åtgärder som anses ha minskat deras vinst.
Därmed skulle sociala rättigheter, miljöskydd, regionalpolitik, bevarande av naturresurser, omsorgen om det kollektiva intresset och fackföreningsfrihet utgöra områden som skulle kunna motivera sanktioner, liksom för övrigt gemenskapspreferensen.
I den nuvarande internationaliseringsprocessen kränks folkens intressen. Med MAI är det regeringarna själva som hunsas och bara skulle ha skyldigheter gentemot de multinationella företagen. En sådan logik är fullständigt oacceptabel, och den ifrågasätts för övrigt till stor del. Medan förhandlingar sedan 1995 bedrivits med allra största diskretion exploderade MAI: s hemlighet och medförde en stor proteströrelse i Förenta staterna, Kanada, Indien och Europa. I Frankrike bedömde konstnärer och kreatörer att kulturen har allt att förlora på ett sådant köpslående och mobiliserade sig kraftigt.
Den franska regeringen säger genom sin premiärminister att ett avtal av det här slaget inte på något sätt kan ifrågasätta regeringarnas valfrihet. Frankrike, säger han, kräver tvingande bestämmelser, som förbjuder konkurrens mellan länder i syfte att locka till sig investerare genom att sänka de sociala normerna och miljöreglerna.
Kreissl-Dörflers betänkande lägger fram ett stort antal befogade kritiska synpunkter och kräver med rätta en offentlig dialog samt öppenhet beträffande OECD-förhandlingarna. Men han löper inte linan ut när han i slutändan bara håller sig till en rekommendation - jag citerar - att underteckna MAI först efter att ha genomfört en fördjupad analys. Europaparlamentet som är den första utvalda instansen för att diskutera MAI, framför allt tack vare utskottet för externa ekonomiska förbindelser, borde enligt min mening kräva av medlemsstaternas regeringar att de inte undertecknar MAI, att de ajournerar förhandlingarna och genomför en omfattande offentlig debatt först, tillsammans med de nationella parlamenten.
Samma krav kan ställas beträffande förslaget till transatlantisk gemensam marknad, som är känt som " Brittan-förslaget" och inspireras av samma ultraliberala principer som MAI. Som franska parlamentsledamöter avser vi att bidra till att utveckla den sociala rörelsen för att motarbeta dessa förslag, som parasiterar på sysselsättning och frihet, och i stället framhålla en logik för samarbete och hållbar utveckling, vilket är den verkliga utmaningen inför nästa århundrade.

Schörling
Fru ordförande! Jag skulle vilja rikta ett varmt tack till min kollega Kreissl-Dörfler för att han verkligen har " satt myror i huvudet" , inte bara på oss, utan även på de nationella parlamenten, så att vi verkligen har fått upp ögonen för detta.
Det sägs att det skall bli den globala ekonomins grundlag. Med det är också sagt att det här inte är bara ekonomiska intressen som står på spel, utan också miljöintressen, sociala intressen, nationernas rätt att bestämma själva m.m.
Jag skulle vilja fråga kommissionen: Varför har vi i Europaparlamentet inte fått reda på att en diskussion har pågått? Var är dialogen med medborgarna och de folkvalda parlamenten? Jag är oerhört besviken på den svenske handelsministern som sedan 1995 har suttit i dessa förhandlingar utan att ge minsta lilla tecken på att de har pågått. Han är också socialdemokrat som i förra valet sade att de skulle " tygla marknadskrafterna" . Nu ser vi hur det går med sådana löften. Så fram för mer demokrati! Och som föregående talare sade: " Stoppa avtalet tills vi har fått en ordentlig dialog!"

Sainjon
Fru ordförande! Det förefaller mig som om det är dags för oss ansvariga politiker, som har vårt berättigande genom allmän rösträtt, att sätta stopp för de teknokratiska avarterna inom vissa internationella institutioner.
En fråga uppstår och jag skall ställa den tydligt: för vem arbetar OECD? Är det för att bidra till den ekonomiska, sociala och kulturella utvecklingen av folken och deras länder eller står OECD i de mäktiga multinationella företagens tjänst? Det multilaterala avtalet om investeringar ger svaret. Hur kan vi tolerera att några rika länder förhandlar i smyg, i de hemliga korridorerna i Muette-slottet, OECD: s säte i Paris, om avtal som sedan skall tillämpas på mindre rika länder? Dessa avtal förbereds trots all demokratisk kontroll av höga tjänstemän som bara har ett mål, att undanröja alla hinder, såväl kulturella som sociala och miljömässiga.
Med MAI får vi en verklig lektion i saken. Det handlar inte om olycksfall i arbetet, det är en fullständigt ultraliberal utformning som syftar till att trycka ned alla sociala och demokratiska framsteg, som ofta uppnåtts efter omfattande kamp. Att säga nej till MAI är i grunden detsamma som att säga nej till OECD: s nuvarande uppfattningar, men det innebär kanske också att man startar en diskussion om möjligheten att bibehålla eller avskaffa en sådan institution, eller åtminstone omdefiniera dess uppgift. Skulle det inte vara mycket klokare och effektivare att förstärka Världshandelsorganisationens roll, som kommer att få behandla ärenden som i dag diskuteras i OECD? Faktum kvarstår att i vilket fall som helst uppstår mer än någonsin problemet med en demokratisk kontroll av de internationella institutionerna, om man vill undvika avarter som är skadliga för folken.

Van Dam
Fru ordförande! För närvarande finns det ungefär 1 800 bilaterala avtal om utländska direktinvesteringar. Detta leder till otydlighet och motstridigheter mellan avtal. Det är då logiskt med ett multilateralt avtal för investeringar i OECD-sammanhang. En majoritet av OECD-länderna är goda för utländska direktinvesteringar, och det går mycket snabbare och effektivare att uppnå ett avtal i OECD-sammanhang än i WTO-sammanhang.
Tillsammans med kollega Kreissl-Dörfer sätter jag några frågetecken. Hotar inte ett sådant överordnat avtal att sätta multinationella företags och organisationers intressen före allmännyttan? Har utvecklingsländer fortfarande förhandlingsutrymme vid anslutning till avtalet, eller ställs de inför ett fullbordat faktum?
Med rätta uppmärksammar föredraganden detta ordentligt i sitt värdefulla betänkande. Detta avtal begränsar suveräna befogenheter avsevärt, en utveckling som vållar mig bekymmer. På viktiga politiska områden som miljö och även på socialt och kulturellt område skulle detta kunna få negativa följder. Vid GATT-förhandlingarna har vi tidigare råkat på denna stötesten vid ett flertal tillfällen.
Vi måste segla mellan klipporna Skylla - ett för liberalt avtal, och Charybdis - överreglering och protektionism. I Nederländerna tycks uppförandekodex som företagen själva har utformat på områden som miljö, mänskliga rättigheter och sociala förmåner fungera bättre än statliga regler.
Betänkandet lägger något för stor tonvikt på " överbeskydd" , som vid kultur. Kommissionen har kommit med väldigt många förslag här, men allt behövde väl ändå inte vara med i detta betänkande? Var är då rubriken miljö? Överdåd är aldrig bra. I mitt agerande vid omröstningen kommer denna ståndpunkt att återfinnas.
Trots några skönhetsfel vill jag av full övertygelse ge mitt stöd till detta betänkande och framför mina hjärtliga gratulationer till föredraganden för det.

Lienemann
Fru ordförande, kära kolleger! Detta avtal är ytterst allvarligt för Europeiska unionens och våra folks framtid.
Kreissl-Dörflers betänkande visar tydligt på alla risker och alla villkor som måste uppfyllas för att slutligen en organisation för investeringar skall bli både öppnare och enklare, men också till tjänst för folken. Vår grupp har avslutningsvis ändå lagt fram ett ändringsförslag för att parlamentets meddelande skall blir ännu tydligare. Vi vill inte att avtalet, så som det nu diskuteras, den logik som underförstås, skall ratificeras av våra regeringar, och Europaparlamentet måste säga det klart och tydligt. Avtalet skulle beröva våra stater, själva Europeiska unionen, dvs. gemenskapsinstanserna, alla möjligheter att agera på ett effektivt sätt för att fastställa sociala normer, miljönormer eller föra en politik som främjar lokal utveckling och sysselsättning.
Jag skall ge några exempel som visar på detta. Den mest skandalösa punkten är sannolikt klausulen som innebär att staterna kan dömas om de vidtar åtgärder som kan minska eller skada ett multinationellt företags möjliga vinst. Det innebär att ett multinationellt företags vinst har större betydelse än folkens intresse. Men varför är den amerikanska kongressen delvis betänksam? Denna klausul finns i Alena och den har fått ett amerikanskt företag i Kanada, " Ethyl" att kräva ersättning från den kanadensiska regeringen, eftersom denna hade fastställt en norm som förbjuder produkter som är skadliga för en organism som krävs för kampen mot nedsmutsningen. Kanada skulle alltså straffas för att ha bekämpat miljöförstöringen och för att ha berövat ett företag dess vinst. Amerikanerna ser tydligt faran, åtminstone ser en del av den amerikanska kongressen faran. Vi får inte vara döva. Faran är avsevärd, inte bara på miljöområdet, utan också på det sociala området.
Jag skulle vilja avsluta med att säga att man naturligtvis måste inrätta en mer öppen och mer rationell världsorganisation för investeringar, men flera villkor måste vara uppfyllda för att det skall kunna göras. För det första skall ramen för organisationen inte bara omfatta de rika länderna utan WTO eller t.o.m. FN. För det andra måste sociala och miljömässiga klausuler vara möjliga, och t.o.m. upprättas på världsnivå, och för det tredje måste staterna och Europeiska unionen själv bevara suveräniteten och möjligheten att agera, för om säkerheten är ett krav för investerarna är den absolut nödvändig för folken.

Habsburg-Lothringen
Fru ordförande! Näringslivet måste ju i första hand betjäna människorna. Därför är det, tror jag, också så viktigt att vi i dag ägnar oss åt det multilatera avtalet om investeringar. I Kreissl-Dörflers betänkande saknas visserligen några uttalanden som passar in i bilden för den kampanj från diverse grupperingar som pågått någon tid, vilken utnyttjar MAI för att underblåsa en diffus rädsla inför den s.k. globaliseringen. Jag måste anföra denna kritik direkt, herr Kreissl-Dörfler, eftersom ni ju vet att jag uppskattar ert arbete mycket och vill kunna tala ärligt med er även i fortsättningen.
Naturligtvis kan vi som parlament inte finna oss i att förhandlingarna kommer att fortsätta med att vittgående utesluta både offentligheten och parlamenten, som det fastslås i betänkandet. Men denna kritik rör inte OECD, utan rådet. I Bryssel sammanträder nämligen i dag rådets arbetsgrupp om denna fråga. Ni kräver i ert betänkande exempelvis en socialt och ekologiskt balanserad ekonomisk politik, och den andra sidan i kammaren - Castellina är ju också här - insinuerar där att MAI skulle motarbeta gällande miljö- och socialstandarder.
I ett yttrande från det österrikiska ekonomidepartementet sägs det: MAI berör inte ett lands rätt till självständiga normer för miljö och arbetstagarskydd, så länge utländska investerare inte är underkastade strängare villkor än de inhemska. Det planeras en bestämmelse mot social- och miljödumpning, dvs. ett förbud mot sänkning av miljö- och arbetsnormer som skall dra till sig utländska investeringar.
MAI leder inte heller till någon inskränkning av EU-rätten. Det finns ett motsvarande förbehåll medtaget. Problemet med upphovsrätten är löst på det viset att MAI inte kan påverka TRIPS. Dessutom är OECD-avtalet redan underkastat en demokratisk ratificeringsprocess. Om vi faktiskt vill att näringslivet skall vara till gagn för människorna, då får vi inte stoppa ett investeringsavtal fullt med bestämmelser, som bara en mängd advokater kan förstå. När allt kommer omkring berörs här också små och medelstora företag, som inte sysselsätter några jättelika organisationer.
Rådet uppmanas naturligtvis också att alltid ofördröjligen informera parlamentet om överläggningarna.

Monfils
Fru ordförande! Kreissl-Dörflers utmärkta arbete och betänkande har visat att även om avregleringen av investeringar är en grundläggande målsättning så är texten, såsom den är känd, farlig och på vissa punkter oacceptabel. Den är farlig för att den är obalanserad: alla rättigheter till investeraren, alla skyldigheter till staterna. Staterna skulle t.o.m. kunna bli skyldiga att inför en internationell pseudo-domstol motivera vad som styrt dem när de fattat vissa beslut, t.ex. på det sociala eller miljömässiga området.
Texten är också oacceptabel när det gäller upphovsrätten och kultursektorn, särskilt audiovisuella hjälpmedel. Vi har kämpat här för att bidra till att skapa en stark och dynamisk kulturindustri, bl.a. genom direktivet " TV utan gränser" . Men fördragets text riskerar att förstöra alla ansträngningar.
Men jag vill lägga till ett nytt problem, fru ordförande. I dag får jag veta att kommissionen skall förhandla med Förenta staterna, inom ramen för en transatlantisk gemensam marknad, New Transatlantic Market Place, som vi aldrig informerats om och som också skulle kunna gälla upphovs- och konstnärsrätt. Det börjar bli mycket. Det mest fullständiga dunkel råder i dessa förhandlingar. Det är dags att kommissionen såväl när det gäller MAI-fördraget som förslaget avseende New Transatlantic Market Place tydligt informerar oss om att man omförhandlar ett stort antal punkter i MAI-avtalet, att man undantar hela den audiovisuella sektorn och royalties från de internationella fördragen och slutligen att vårt parlament, liksom de nationella parlamenten, tar sitt ansvar avseende dessa texter.

Hautala
Herr ordförande! Jag måste tala om för kollegan Seppänen att hans och min regering visst har deltagit även som en helt självständig part i förhandlingarna om detta avtal.
Men till saken: vi är vittnen till ett slags skandal. Kommissionen har varit med i förhandligarna om ett avtal som tillintetgör en mycket stor del av Europeiska unionens sammanhållande styrka och idé. Många stödformer ifrågasätts därför att de skulle gynna de egna på främmandes bekostnad, och man skall inte inbilla sig att undantagen skall bli särskilt långvariga. Jag är övertygad om att alla så småningom kommer att stöpas i samma form och därför är det ingen idé att sätta något fåfängt hopp till att sakerna skulle kunna regleras genom undantag. Dessa blir på sin höjd provisoriska. Det behövs absolut bindande klausuler om att följa arbetslagstiftningen och om miljöskyddet.
Herr kommissionär! Jag tvekar inte att säga att om Europaparlamentet hade möjlighet att avskeda enstaka kommissionärer kunde detta vara en situation där er fortsättning som kommissionär skulle stå på spel.

Vecchi
Fru ordförande! Målet att komma fram till internationella multilaterala avtal som främjar investeringar är av stor betydelse. Att ge ett säkert ramverk åt dem som tänker investera är utan tvekan ett grundläggande villkor för att kunna rikta deras uppmärksamhet även mot mindre traditionella mottagare, dvs. mot länder som anses mindre pålitliga än andra av just de internationella investerarna.
Detta måste emellertid ske på ett sätt som är fullt acceptabelt för samtliga berörda länder och som stämmer överens med strävandena att få till stånd en balanserad och hållbar utveckling för de berörda länderna och befolkningarna.
Och det är på de här punkterna vi kritiserar metoderna och innehållet i det avtal som man förhandlar om, sedan över två år, inom OECD. Det betänkande som presenterats av Kreissl-Dörfler stryker under de här aspekterna på ett kraftfullt och övertygande vis, och därför stöder vi betänkandet.
Det finns tre olika frågeställningar som jag skulle vilja peka på. För det första finns det ett problem när det gäller demokrati och öppenhet. Förhandlingarna inleddes och har genomförts i hemlighet, utan att något parlament i världen fått ens den minsta information och till och med med en bristfällig kunskap om avtalets omfattning från de flesta av de berörda regeringarna. Detta är fullständigt oacceptabelt eftersom ett sådant här avtal med nödvändighet kommer att få djupgående och långsiktiga effekter på alla länder i världen.
För det andra vill vi opponera oss mot att OECD valts som lämpligt säte för ett avtal som med nödvändighet kommer att få betydelse för praktiskt taget samtliga länder i hela världen. På så sätt kommer framför allt behoven och problemen i utvecklingsländerna att inte heller denna gång ägnas den minsta uppmärksamhet, trots det faktum att det är just för de fattigaste länderna som konsekvenserna kommer att bli som allvarligast.
Innehållet i avtalet verkar med andra ord fullständigt oacceptabelt, eftersom det i realiteten kommer att förhindra alla möjligheter för de enskilda länderna och för olika regionala block - som till exempel Europeiska unionen - att självständigt utveckla kvaliteten inom områden som socialpolitik, miljöpolitik, samhällsservice, skydd och vård av kulturarvet, och eftersom det skulle innebära ett allvarligt hot mot befintliga politiska utvecklingsprogram.
Det är av dessa skäl som vi kräver att man inte på något sätt går vidare mot ett undertecknande av MAI-avtalet, åtminstone inte förrän man har gjort djupgående förändringar vad gäller avtalets innehåll och karaktär.

Thors
Fru ordförande! Jag konstaterar med glädje att organisationer har lyckats bättre än förhandlarna med att försöka skapa debatt om detta avtal, vilket också förhandlarna har försökt göra. Men det som har sagts om följderna av avtalet är nog på många punkter väldigt överdrivet.
Jag tycker att vi först och främst skall slå fast att det behövs ett regelverk när globaliseringen de facto sker, och att EU och parlamentet har en viktig roll att spela. Jag hoppas också att kommissionen stöder de medlemsländer som kraftfullt krävt att avtalet skall förbjuda att miljö och sociala normer försvagas i syfte att locka investeringar. Hur ligger det till med detta, herr kommissionär? De facto kan MAI alltså leda till upprustning av normer och inte, som det påstås, till nedrustning. Jag hoppas också att vi får ett slut på den shopping i subsidies som vi kan uppleva på många håll. Det skulle också kunna leda till att mindre företag vågar investera utomlands.
Det som är oklart är hur skiljedomstolsförfaranden skall gå till. Skall de vara öppna eller slutna? Vilka är bevisningsreglerna? Jag tror att detta är något som vi måste fästa uppmärksamhet på. På denna punkt är inte avtalet färdigt att underteckna. Vidare måste vi fundera på OECD-församlingens ställning. Jag tror också att det är nödvändigt med detta avtal på sikt, så att u-länderna frivilligt kan komma med om de uppfyller de standarder som krävs.

Pailler
Fru ordförande! Jag är glad att Sir Leon Brittan är närvarande vid debatten eftersom mycket har sagts om MAI-avtalet, och jag skall bara återkomma till nödvändigheten av att vara fortsatt vaksam även när det gäller andra problem än kulturen. Det handlar förvisso om en risk för allvarligt angrepp på upphovsrätten, men som dessutom kan beröra, vilket man också sagt, jordbruket, miljön och de sociala rättigheterna. Det må vara hur det vill med den saken, vad omfattar begreppet kultur för oss? Vi vet mycket väl här i kammaren och i kommissionen att kulturen alltmer reduceras så att den snart bara omfattar de minst strategiska sektorerna och därmed kringgår audiovisuella hjälpmedel, utgivning och allt som berör informationsmotorvägarna.
Om jag vänder mig till er i dag, Sir Leon Brittan, är det för att ni har kokat ihop ett förslag som skall antas i morgon och därför att jag tror att MAI kommer att göra det möjligt för er att undersöka det faktum att folken, men också parlamentarikerna i ett stort antal grupper här, inte längre vill ha några hemliga förhandlingar, inte längre vill att det i våra europeiska institutioner skall finnas dessa nyliberala attacker som ofta inspireras av Förenta staterna. Förslaget om New Transatlantic Market Place borde enligt mitt förmenande revideras med tanke på hur MAI-förslaget i dag tas emot. Men inte bara det. Bangemann skulle ha varit här i dag, eftersom grönboken om konvergens också tar upp denna typ av problem.
Avslutningsvis vill jag bara säga att detta fördrag inte är ett fördrag utan en ideologisk text, ett verkligt manifest för nyliberalismen, och att min grupp kommer att lämna ett ändringsförslag som kräver ajournering, för att ge tillfälle till en verklig offentlig debatt som respekterar den allmänna opinionen vilken alltmer påverkar den internationella politiken.

Blak
Fru ordförande! Jag skulle vilja inleda med att säga att detta avtal inte borde ha förhandlats fram enbart i OECD. Därtill är det alltför viktigt. Det som jag skulle vilja uppehålla mig vid är att arbetstagarnas rättigheter är förlagda till förordet i MAI-avtalet. Det är oroande att det i OECD: s utkast till avtal om multilaterala investeringar finns en stor obalans mellan investerarnas rättigheter och förpliktelser. Det är viktigt att investerarna är bundna till förpliktelser i de länder där de opererar. Jag vill understryka att det finns anledning till oro när man i detta MAI-avtal har valt att referera till arbetstagarnas rättigheter och miljöhänsyn i inledningen av texten. Det betyder, att de hänvisningar som finns till arbetstagarnas rättigheter inte är juridiskt bindande, utan har mera karaktären av en avsiktsförklaring.
Jag anser att det är rimligt att man i texten tillfogar att länderna skall ha ratificerat ILO: s sju konventioner om arbetstagarnas grundläggande rättigheter. Länderna skall erkänna ILO: s regler om arbetsvillkor och skydd av rätten att organisera sig, förbud mot barnarbete osv., så att sådana saker inte kan bli en konkurrensparameter, med vilka staterna försöker dra till sig investerare. Det är viktigt att man undviker att både staten och investerare spekulerar i social dumpning. Det är viktigt att vara uppmärksam på, att liberaliseringen av bestämmelserna kring utländska direktinvesteringarna inte bara skall vara till fördel för investerare och ursprungslandet. Den skall också bidra till en hållbar ekonomisk utveckling i värdlandet. Detta parlament är det enda parlamentet - såvitt jag vet - som diskuterar MAI-avtalet. Det är viktigt att få i gång en debatt i medlemsländerna och i de nationella parlamenten om detta avtal.

Nordmann
Fru ordförande! Frågan om MAI-avtalet har verkligen börjat illa och det är kanske synd. Synd, därför att det skulle vara bra om vi kunde uppnå, och det är målet med MAI, att en rätt avseende internationella investeringar inrättas och fastställs, en rätt som kan ge investerarna förtroende och alla en känsla av säkerhet. Om MAI leder till att antalet tvister ökar är det självklart att det går åt fel håll. Om man ersätter hindren med tvister tror jag inte att man vinner något alls.
Det sätt som förhandlingarna förs på lider dessutom uppenbarligen brist på öppenhet. Förslagets samstämmighet med det som redan finns och principerna i demokratin, samt politikens företräde framför ekonomin, måste absolut bekräftas ytterligare. Annars kommer vi att få uppleva en invasion av myter om komplotter och MAI riskerar att misslyckas och sälla sig till kyrkogården med dödfödda förslag.

Sjöstedt
Fru ordförande! Generaldirektören för Världshandelsorganisationen, WTO, Ruggiero, har kallat detta avtal för " en konstitution för en enda global ekonomi" . Det ger en föreställning om vilka oerhörda konsekvenser MAI-avtalet kan få.
Vilka är det då som har rätten att skriva globala konstitutioner? Jo, det är tydligen de 29 rikaste industriländerna i världen. De andra länderna är i praktiken utestängda, vilket också är meningen, eftersom när motsvarande avtal diskuterades inom WTO, så mötte man alltför stort motstånd från andra länder i världen. Det enda rimliga vore naturligtvis att detta avtal diskuterades i FN, eller möjligtvis i WTO, i stället för inom OECD.
I OECD-länderna har förhandlingarna skett under tystnad och minsta möjliga parlamentariska kontroll. Men avtalet är inte bara oacceptabelt på grund av det sätt på vilket det förhandlas fram, utan också till sitt innehåll. I avtalet ges de transnationella företagen rättigheter på staternas bekostnad. Det är fullständigt orimligt att företag skall ges möjlighet att via domstol upphäva demokratiskt fattade beslut på viktiga områden som miljö, förvaltning av naturresurser och sociala villkor.
Jag tycker inte om allt i detta betänkande, t.ex. inte punkt 7 och 8. Men betänkandet innehåller också mycket viktig kritik, inte minst i punkterna 5, 14 och 23, vilket räcker för att jag skall rösta för det.

Karamanou
Fru ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Kollegan Kreissl-Dörfler är sannerligen värd varje lovord för ansträngningen beträffande detta utomordentliga betänkande.
Det faktum att förhandlingarna som äger rum har framkallat så intensiva diskussioner och motsägande åsikter bevisar behovet av att det finns tillräcklig tid för en uttömmande dialog under förhållanden av insyn och en fortsatt parlamentarisk uppföljning, för en världsekonomisk fråga av så avgörande betydelse.
Det är naturligt att, när generalsekreteraren för världshandelsorganisationen karakteriserar MAI såsom en grundlagför världsekonomin, framkallar detta med rätta en oro och en problematik angående de troliga begränsningar som kommer att äga rum i staternas rättigheter i samband med den nationella politiken och särskilt inom områdena för industri-, social-, miljöoch kulturpolitik samt för upphovsrätten.
Naturligtvis är ingen berättigad att vara emot fastställandet av regler för motiv och säkerhet i samband med utländska investeringar för att undvika situationer som förvrider den internationella konkurrensen.
Likväl har vi rätt att bli förvånade över den hastiga och brådskande karaktären som hela frågan har tagit. Beträffande andra allvarliga frågor, som också dessa är resultatet av en globalisering av ekonomin, konstaterar vi ingen liknande brådska, som t.ex. vad gäller arbetsrätt, barnarbete, beskattningen av multinationella företag, miljöskydd, främjandet av en genomförbar regional stabil ekonomisk utveckling, bevarandet av en kulturell mångfald. Gudskelov förfogar de multinationella bolagen och de internationella företagen redan över mycket stora krafter och det är inte tillåtet att ge dem något försteg gentemot de nationella företagen, som den automatiska rättigheten att vända sig till internationella domstolen och kringgåendet av lagstiftningen trots principen om lika behandling.
Slutligen anser jag att Europaparlamentet bör försvara och beskydda såväl Europaparlamentets som unionens rätt och makt från något som helst försök till inskränkning av dessa befogenheter i detta investeringsavtal.

Theonas
Fru ordförande! Europaparlamentet måste helt enkelt kräva ett omedelbart förkastande av det multilaterala investeringsavtalet. Detta avtal har utformats i hemlighet av de stora ekonomiska intressena, utan de nationella parlamentens och Europaparlamentets, men också utan själva regeringarnas vetskap. Det utgör en multilateral, ideologisk aggression från det stora multinationella kapitalet och ett första steg i utformningen av de multinationella företagens världsherravälde, som det redan har sagts. Konsekvenserna av dess tillämpning kommer att bli tragiska för folken och ekonomin i de minst utvecklade länderna.
Detta världskapitalismens nya manifest kommer att leda till en total omstörtning av de sociala friheterna och arbetsrätten för arbetstagarna och i kombination med EMU kommer det att leda till en totalt avreglerad marknad, där marginalerna för utövandet av en statlig politik och medlemsstaternas nationella suveränitet inskränks avsevärt till förmån för de multinationella företagen, de internationella bankerna och de internationella kapitalistiska organisationerna, som Internationella valutafonden, Världsbanken och OECD.
Jag upprepar, fru ordförande, att Europaparlamentets enda krav är ett förkastande av avtalet och ändringsförslagen som har lagts fram måste röstas fram av Europaparlamentet.

Pollack
Herr ordförande! MAI: s förenlighet med miljöskyddet har ännu inte tagits upp på ett tillfredsställande sätt av förhandlingsparterna. Det är av stor vikt. Eftersom vi är på väg mot fler och fler multilaterala miljöavtal tror jag att det finns ökad risk för att hamna i svårigheter om MAI, i sin nuvarande form, skulle förverkligas. I ett dokument från OECD: s sekretariat om rättsliga aspekter noterades följande: " Frånvaron av någon som helst rättsligt icke-förenlighet behöver inte nödvändigtvis innebära att det inte finns anledning till oro gällande den potentiella interaktiva relationen mellan MAI och multilaterala miljöavtal" .
I synnerhet finns viss oro över att överenskommelsen om överföring av miljövänlig teknologi för att bekämpa klimatförändringar inom Kyotoprotokollet kan vara i riskzonen. Mekanismen för en miljövänlig utveckling är viktig för om protokollet skall nå framgång och har potential att gå stick i stäv mot MAI. En bindande miljöklausul bör inkluderas, en som kommer att erbjuda åtminstone liknande säkerhetsspärrar som artikel 20 i GATT och inte visar sig vara en inadekvat frivillig klausul, som artikel 114 i NAFTA-överenskommelsen.
Vidare behövs bestämmelser om miljögranskning av alla utländska investerare. Utan dessa säkerhetsspärrar för en hållbar utveckling, måste vi på detta stadium känna stor oro inför överenskommelsen.

Caudron
Fru ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Förslaget till multilateralt avtal om investeringar - MAI - som förhandlats i största hemlighet, är en tydlig symbol för den ohämmade liberalismens absoluta triumf, viljan att garantera de multinationella finanskoncernernas överlägsenhet över staterna och viljan att stödja de rika industriländernas överlägsenhet över utvecklingsländerna, och det är därmed fullständigt oacceptabelt så som det ser ut i dag.
Därför, och utan att avge ett förhastat omdöme om min slutgiltiga uppfattning i sakfrågan, bifaller jag fullständigt begäran från föredraganden Kreissl-Dörfler, som jag vill gratulera till hans arbete. Ja, kära kolleger, jag godkänner föredragandens begäran till Europeiska unionens stater att inte underteckna MAI utan en omfattande offentlig debatt som är det enda som kan garantera den fullständiga öppenhet som absolut krävs i ärendet.
När det gäller återstoden, och utan att gå in på detaljerna, instämmer jag till stor del i föredragandens frågor och anmärkningar, vilka alla visar på nödvändigheten av både en fördjupad studie och en fullständig öppenhet.
Om MAI dessvärre skulle undertecknas i sitt nuvarande skick, skulle vi inte längre ha någon som helst möjlighet att bromsa internationaliseringen i sin mest negativa dimension, nämligen djungelns lag. Jag tror och hoppas att alla våra regeringar inom Europeiska unionen inser det.
En sista kommentar om frågan om den europeiska kulturen och det audiovisuella skapandet. Även om jag godkänner att föredraganden på nytt kräver undantag, vill jag insistera på att det inte bara gäller inom ramen för MAI, utan också med hänvisning till GATT. Frågan är alltför allvarlig för att man på det ena eller andra sättet skall ge intryck av att man backar, om än aldrig så lite.
Sammanfattningsvis vill jag säga att parlamentet ännu en gång i detta ärende måste visa på sin roll som avantgardist. Jag tror att vi är på väg att göra det här i kväll.

Kinnock, Glenys
Fru ordförande! Jag skulle vilja ta upp några saker som jag oroar mig för vad gäller utvecklingsländerna i relation till MAI, främst, vilket andra har påpekat, att de har uteslutits från förhandlingarna, trots att förhandlingarna kommer att påverka dem i mycket hög grad. De behöver också ta upp frågan om vilken effekt liberaliseringen har på utvecklingsländernas möjligheter att anta program mot fattigdom vilka är så viktiga för deras framsteg. Det är också så, vilket andra har sagt, att anställnings-, miljö-, och arbetskraftslagar måste utgöra en integrerad del av processen, inte bara naglas fast som någon sorts eftertanke. Jag är också oroad över den ökade makt MAI kommer att ge multinationella företag i utvecklingsländerna, där de inom utvecklingsländerna kommer att ges nästan överstatlig status. Det ligger alltför stor betoning på deras rättigheter snarare än deras skyldigheter och ansvar. De innehåller inga bindande, tvingande åtaganden om företagen beteende och den liberaliseringsnivå som skulle krävas skulle vara opassande för utvecklingsländer.
Reglerna om investeringar bör omfatta mer än ekonomisk liberalisering och bör inkludera ett väldigt tydligt ställningstagande för en hållbar utveckling och kvalitativa långtidsinvesteringar. Jag skulle vilja se en omfattande revision av de nuvarande förslagen och uppskjuten förhandling med ett betydligt mer öppet förfaringssätt. Jag skulle vilja se ett legitimt internationellt forum där utvecklingsländer kan inkluderas och där internationella institutioner som UNCTAD kan vara involverade. Bara då kan vi känna oss övertygade om att vi har ett rättvist förfarande gällande multilaterala investeringar.

Brittan, Sir Leon
Fru ordförande, mina damer och herrar! Får jag först tacka utskottet för externa ekonomiska förbindelser och dess föredragande Kreissl-Dörfler för ett utmärkt betänkande om MAI-förhandlingarna. Jag skulle även vilja tacka de övriga utskotten och deras föredraganden för deras ansträngningar i förberedandet av det aktuella betänkandet.
Detta är en debatt i rättan tid. Förhandlingarna är inte avslutade. Europaparlamentets beslut om att hålla denna debatt har den stora betydelse Castellina tillmätte det. Jag delar denna syn och jag kan även försäkra Schörling om att vi har haft en riktig debatt och att det kommer att ha inverkan på förhandlingsarbetet. Europeiska gemenskapen är den största utrikesinvesteraren i världen, hälften av våra investeringar går till OECD-länder och hälften till länder utanför OECD. Samtidigt är vi dem som är mest öppna för ingående investeringar i världen. Gemenskapen har därför ett stort intresse i etablerandet av öppna, icke-diskriminierande och tvingande regler för direkta utländska investeringar på plurilateral likväl som multilateral nivå. Det är därför som jag i hög grad instämmer med Valdivielso de Cué, Baldi, Plooij-van Gorsel och Teverson, vilka alla betonade dessa förhandlingars vikt och potentiella fördelar.
Det måste finnas en balans mellan de investeringsmöjligheter som ges och nödvändigheten av att det finns nationella möjligheter att reglera och kontrollera vissa saker. Det är det som förhandlingarna har handlat om och denna debatt har bidragit till denna balans. Jag kan försäkra Plooij-van Gorsel att detta kommer att bli en förhandling där EG i slutändan kommer att bli en del. I kommissionens meddelande om ett rättvist spelfält för direkta investeringar runtom i världen, tog vi upp frågan om att starta förhandlingar i OECD och sätta i gång med diskussioner i WTO. Låt mig påminna er om att rådet och Europaparlamentet, i dess resolution från december 1995, stödde denna syn. Jag anser fortfarande att en lyckad avslutning på MAI-förhandlingarna är den bästa möjliga startpunkten för multilateral regelstiftning i WTO i syfte att åstadkomma ett världsomspännande rättvist spelfält för utländska direktinvesteringar.
Låt oss inte glömma att en stor majoritet av utvecklingsländerna anser att det ligger i deras intresse att utländska direktinvesteringar uppmuntras och inte motarbetas. Därför kommer en ordentlig överenskommelse hjälpa dem lika mycket som det kommer att hjälpa de investerande länderna. Sambandet mellan det vi gör i MAI-förhandlingarna och det vi vill göra i WTO är nyckeln, vilket Mann helt riktigt konstaterade. Det sambandet var något mycket relevant för Lannoye, Leperre-Verrrier och Kinnocks kommentarer.
Vi har varit väl medvetna om betydelsen av förhållandet att allt griper in i vartannat. MAI-förhandlingarna är förhandlingar mellan huvudsakligen industriländer. Det är förhandlingar som ingen behöver delta i och ingen behöver gå med och resultatet behöver inte accepteras av någon som inte är med i förhandlingarna, även om det står öppet för dem. Det är beroende på detta och beroende på min uppfattning, vilken jag beslutsamt håller fast vid, att för att komma fram till en överenskommelse som på ett tillräckligt adekvat sätt reflekterar utvecklingsländernas intressen likväl som industriländernas, bör man företa diskussioner inom WTO som leder till förhandlingar inom WTO där man tar MAI-förhandlingarna i beaktande, men som inte behöver vara samma sak.
Det är det bästa sättet att försäkra sig om att MAI inte utövar ett alltför hårt tryck på utvecklingsländerna att gå med. Vi har emellertid en del hinder att ta itu med där. Än så länge har vi bara enats om diskussioner i WTO och hindret för att gå vidare till en förhandling i WTO är det faktum att en del utvecklingsländer har motsatt sig detta. Jag hoppas därför väldigt mycket att de - och det finns många i denna kammare - som har inflytande över utvecklingsländerna kommer att uppmuntra dem till att ändra ståndpunkt och välkomna en förhandling inom WTO likväl som en förhandling inom OECD, just därför att den överenskommelse som detta eventuellt kommer att resultera i, och i vilken de kan delta, kommer att bli en som till fullo reflekterar deras intressen och de kommer inte bara att ställas inför alternativet att skriva under MAI-förhandlingarna eller inte skriva under något alls.
Händelsevis så tror jag inte att MAI-förhandlingarna måste resultera i en avslutning som strider mot utvecklingsländernas intressen. Jag kan emellertid förstå deras uppfattning att de inte har haft någon del i de förhandlingarna. Det bästa de kan göra är att komplettera förhandlingarna i OECD med förhandlingar i WTO så snart som möjligt. Misslyckandet i OECD-förhandlingarna kommer inte att hjälpa dem beroende på att det kommer att användas som argument mot att inleda förhandlingar i WTO av människor som kommer att säga: " om inte ens utvecklingsländerna kan komma fram till en överenskommelse om detta, hur kan ni då förvänta er en världsomspännande överenskommelse?" Om det inte blir någon världsomspännande överenskommelse om detta, då kommer den balans som lockar investeringar till utvecklingsländerna, vilka de under rätta villkor är i så desperat behov av, aldrig att infalla och de som försökt försvara sina intressen genom att ha motsatt sig OECD-förhandlingarna kommer att ha motverkat sina egna intressen.
Det var med dessa överväganden i åtanke som förhandlingarna i OECD sammanhang sattes i gång i maj 1995, och vid ministerkonferensen i Singapore i december 1996 lyckades vi inrätta en WTO-arbetsgrupp som skulle arbeta med utländska investeringar. Tidsfristen för avslutandet av förhandlingarna i OECD är satt till slutet av april 1998. Alla som deltagit i förhandlingar av detta slag vet att den sista en och en halv månaden innan förhandlingarna skall avslutas är en mycket viktig och avgörande period då mycket kan göras.
Jag kan inte säga om vi kommer att nå fram till en slutsats. Om vi gör det, kommer den att vara mycket inspirerad av vad som har sagts här i dag. Men jag kan säga att vi bara kommer att gå med på en överenskommelse om vi kan införliva Europeiska unionens rättmätiga intressen. Jag instämmer i de flesta, om inte alla, rekommendationer i förslaget till resolution vilket är ämnet för dagens debatt. Vi instämmer i att det är nödvändigt att i MAI säkra rätten för medlemmar att skydda miljön, inte bara nu utan även i framtiden. Därför har jag inga som helst problem med vad som har sagts av Pollack. Inom arbetskraftsområdet, anser vi att det är mycket viktigt att respekten för arbetstagarnas rättigheter skall skyddas i förhandlingarna. Så jag instämmer med Kreissl-Dörfler och, i synnerhet, med Habsburg-Lothringen när det gäller detta. Vi insisterar också på en bestämmelse som täcker nuvarande och framtida politiska åtgärder relaterade till europeisk integration. Det är därför som jag välkomnar det som sades av García-Margallo y Marfil, Ahern och Castellina om vikten av en klausul för ekonomisk integration som medger både ytterligare harmonisering bland existerande medlemmar av Europeiska unionen och en progressiv samordning av EU-politiken när det gäller våra europeiska avtalspartners lagar och praxis.
Jag skulle vilja säga till Falconer att denna överenskommelse - om den går igenom - kommer att förstärka de nationella kontaktpunkternas status, och att de riktlinjer han refererade till som inadekvata, kommer att granskas.
Förslaget till resolution tar också i stor utsträckning upp kulturella rättigheter och immaterialrätt under MAI, som sig bör. Jag skulle vilja säga några ord om detta. Målet att bevara den europeiska kulturens identitet genom specifika politiska åtgärder och handlingar, i synnerhet inom den audiovisuella sektorn, delas till fullo av kommissionen. Jag delar den oro som många givit uttryck för, i synnerhet Elchlepp och Daskalaki. Bland förhandlarna finns nu en konsensus om att MAI inte bör underminera GATT: s acquis , med undantag av audiovisuella tjänster, med vilket menas, avslutandet av Uruguayrundan. Det är bara en fråga om exakt hur detta skall göras. Vår åsikt är att ett generellt undantag, vilket på ytan kan tyckas mycket attraktivt, är inte den bästa lösningen. En euro-specifik detaljerad reservation ger faktiskt större rättslig säkerhet för den nuvarande och framtida politiken än en enda allmänt utformad mening.
Det finns en sak som jag skulle vilja försäkra denna kammare om så att den står utom allt tvivel: jag hade vid Uruguayrundan privilegiet och äran att å Europeiska unionens vägar leda förhandlingarna. Under dessa förhandlingars sista dag, när hela världen stod och väntade och ville ha en avslutning på dessa förhandlingar, utsattes vi för intensiva påtryckningar av USA att gå med på bestämmelser relaterade till audiovisuella och kulturella frågor, vilket kunde ha försvagat och utgjort en risk för vår egen politik inom den audiovisuella- och kulturella sektorn. Jag kände ingen som helst tvekan över att stå emot detta tryck eller över att säga att vi inte skulle gå med på hela överenskommelsen från Uruguayrundan om vi tvingades att underkasta oss sådana påtryckningar för att komma fram till en överenskommelse. Och vi lyckades. Det var USA som backade. Jag kan försäkra denna kammare att, ställd inför en situation av den typen, om Europeiska unionen, genom sin förhandlare, kommissionen, var beredd att stå emot de påtryckningarna, så tro inte att vi kommer att vara så naiva att vi i MAI-förhandlingarna ger upp det vi lyckades tillkämpa oss på ett så lyckat sätt i förhandlingarna vid Uruguayrundan. Något sådant är absolut inte på tal och eventuella meningskiljaktigheter kan bara röra sig om det sätt på vilket vi är mest effektivt skyddade.
När det gäller IPR vill jag säga att vi fortfarande söker efter en lösning som skulle respektera europeiska regler och WIPO-regler inom området och samtidigt, å andra sidan, tillföra extra värde huvudsakligen inom området tvistlösning. Jag kan försäkra McKenna att reservationerna gällande fiskeri kommer att bli effektiva, men alla dessa frågor är fortfarande under förhandling. Med politisk vilja, och i beaktande av de frågor som tagits upp i denna kammare, kan vi nå fram till en överenskommelse i Europeiska unionen intresse i egenskap av en av de största investerarna utanför Europeiska unionen, i utvecklingsländernas intresse och i alla de politiska områdens intresse som vi värnar. Vi kommer bara skriva under en överenskommelsen om vi kan uppnå detta.
Jag tror inte själv att det är nödvändigt eller värdefullt att få EG-domstolens åsikt. Vi förhandlar för jämnan om mycket viktiga frågor, vi har våra rättsliga rådgivare, och om vi vid alla förhandlingar sprang till EG-domstolen skulle det underminera den institutionella balansen.
Jag kan naturligtvis glatt bekräfta, vilket Kreissl-Dörfler inbjöd mig till att göra, att kommissionen kommer att rekommendera rådet att om det blir en överenskommelse som medlemsländerna och kommissionen stöder, skall vi be om Europaparlamentets samtycke innan genomförandet.
När vi presenterar MAI för rådet kan jag försäkra García-Margallo y Marfil att kommissionen kommer att analysera denna överenskommelses förenlighet med de viktiga internationella överenskommelser som vi är delaktiga i, inkluderande multilaterala-, miljö-, och sociala överenskommelser, och med vår egen lagstiftning och politik inom områden som fiske, transport och utveckling, likväl som med Europeiska unionens egna fördrag. Men vid detta stadium ser jag inget som är oförenligt och i de fortsatta förhandlingarna kommer vi att försäkra oss om att det förblir så.
För närvarande är förhandlingarna inne i en svår fas. Våra amerikanska partner har antytt att de, med hänsyn till behovet av fortsatta förhandlingar om ett antal viktiga frågor, inte tror att vi kan klara tidsfristen som är utsatt till april. De säger att de inte är i ett läge där de kan föreslå ett alternativt datum för avslutandet av MAI. Det ger en dålig signal gällande vår beslutsamhet att hålla kvar OECD-länderna vid deras nuvarande ekonomiska politiska kurs trots nyliga kriser i, främst i, Asien, och möta globaliseringens utmaningar genom att stödja det nuvarande öppna systemet för handel och investeringar. Vi kan inte acceptera det amerikanska uttalandet som en fait accompli.
Under den period som ligger framför oss kan vi om den politiska viljan finns göra viktiga framsteg. Det är sedan upp till ministrarna att besluta om MAI: s öde utifrån demokratiskt valda regeringars önskningar. Det är nu upp till oss under de kommande veckorna att pröva om den politiska viljan finns. Vi är beslutna att göra allt vi kan för att åstadkomma ett lyckat slut på förhandlingarna, men en överenskommelse till varje pris är inte vad vi är ute efter.
Det är också viktigt att understryka att behovet att finna ett lämpligt arrangemang med USA inom och utom MAI, för att hantera problemet med extraterritorial lagstiftning vilket Souchet refererade till i allmänhet och till Helms-Burton-lagen och ILSA i synnerhet.
OECD: s ministermöte som kommer att hållas i slutet av april måste ta ut färdriktningen. Vi kommer att försöka göra viktiga substantiella framsteg från i dag fram till det datumet. Under tiden har gemenskapen och dess medlemsländer ett tydligt intresse av att ha ett MAI som skyddar våra intressen, skyddar utvecklingsländernas intressen och säkrar våra möjligheter att fortsätta med den politik som vi värnar. Vi skall försöka att uppnå detta; vi skall inte ge vika för några försök att krossa våra intressen.
Om vi går framåt djärvt men obevekligt, redo att försvara våra intressen och även att erkänna att rätt typ av MAI under rätt förhållanden ligger i Europeiska unionens intressen, då kommer vi att göra något som reflekterar de europeiska folkens vilja.

Plooij-van Gorsel
Jag ställde en mycket specifik fråga. Jag bad Sir Leon Brittan kasta lite ljus över förfarandet beroende på att det kan finnas en intressekonflikt mellan Europeiska gemenskapen och de medlemsländer som vill ansluta sig. Jag skulle vilja få veta om beslutsförfarandet. Kommer det att bli ett enhälligt beslut i rådet gällande detta innan man skriver på, eller är det möjligt att det finns...
(Ordföranden avbröt talaren)

Brittan, Sir Leon
Jag trodde att jag hade besvarat frågan. Det måste finnas ett enhälligt stöd bland medlemsländerna och parlamentet måste ge sitt samtycke, vilket jag sade i mitt tal.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon klockan 11.30.

Frågestund (kommissionen)
Ordföranden
Ärade ledamöter! Med 35 minuters försening i förhållande till den tidsplan som vi godkände i vår föredragningslista, skall vi nu inleda frågestunden till kommissionen. Jag ber om ursäkt för denna försening, som jag inte är ansvarig för och som jag talat med ordföranden om, och jag hoppas att vi i framtiden kan vidta de nödvändiga åtgärderna för att hålla de tidtplaner som vi fastställer i våra föredragningslistor.
McMahon begär ordet för en ordningsfråga.

McMahon
Jag ställde en fråga i morse om min egen fråga som jag lämnat in om NUTS-nomenklaturen och kvalifikationerna för en benämning under de olika fonderna.
Som ni mycket väl känner till tar jag frågestunden på stort allvar. Jag såg att kommissionär Wulf-Mathies var här denna vecka för att svara på frågor om regional- och strukturfonder, så jag beslutade mig för att lägga fram denna fråga. Olyckligtvis ser den ut att ha lagts in på slutet, under " Övriga frågor" . Den bör placeras där den hör hemma. Den dåvarande ordföranden åtog sig att höra med tjänstemännen vad som hade hänt. Skulle ni kunna ge mig ett svar, tack?

Ordföranden
Herr McMahon, jag var själv närvarande i morse när ni formulerade denna fråga, och vi har, tillsammans med kammarens tjänstemän, tagit kontakt med kommissionen. Kommissionen har förklarat för oss - först och främst påminner jag er om att det är kommissionen som har befogenheten att bestämma vilken kommissionär som svarar på vilken fråga - att det, vad gäller fråga 102 från er, ankom de Silguy att besvara den då den gällde Eurostat: s siffror. Följaktligen låg den inte under Wulf-Mathies ansvarsområde.
Då är nästa punkt på föredragningslistan frågor till kommissionen (B4-0260/98).

Flynn
Strukturfondsreformen från 1993 införlivade lika rättigheter för kvinnor och män på arbetsmarknaden som ett politiskt mål, och lika rättigheter i socialfonden är definierad i artikel 1.1d som en särskild prioritering. Medlemsländerna har valt att genomföra denna prioritering av de nuvarande reglerna genom ett dualistiskt synsätt. Majoriteten har antagit specifika jämlikhetsprogram medan de nordiska länderna och det Förenade kungariket har antagit en helhetssyn med mainstreaming. Även om synsätten skiljer sig åt är de åtgärder som vidtas väldigt likartade: främjande av större kvinnligt deltagande inom områden där de är underrepresenterade, teoretisk utbildning och yrkesutbildning av arbetslösa kvinnor och kvinnor som återvänder till arbetsmarknaden samt gynnande av kvinnligt företagande och andra relaterade åtgärder.
I förberedelserna av det nya förslaget till allmänna strukturfondsbestämmelser är ett av målen att minska existerande skillnader och främja jämlikt deltagande av kvinnor och män i ekonomiska och sociala aktiviteter genom en helhetssyn. Syftet är att låta mainstreamingstrategin genomsyra hela processen från planeringen av programmen ända till rapporterandet. Vid alla faser och nivåer av beslutsfattande är syftet att för det första ha ett balanserat deltagande av kvinnor och män och för det andra ett medansvar, vilket inkluderar representanter från behöriga myndigheter och instanser inom jämlikhetsområdet. Man vet på förhand att Europeiska socialfondens aktiviteter kommer att baseras på fem olika politiska områden: en aktiv arbetsmarknadspolitik, främjande av social delaktighet, livslångt lärande, förutseende och underlättande av ekonomiska och sociala förändringar och lika rättigheter för kvinnor och män. Förutom den särskilda prioriteringen av lika rättigheter i socialfondens bestämmelser är den tänkt att implementera helhetsstrategin inom alla politiska områden och bygga på faktiska erfarenheter när det gäller regional och lokal utveckling inkluderande lokala sysselsättningsinitiativ och territoriella sysselsättningsöverenskommelser. Jag hoppas att den nya föreskriften kommer att ge ett tydligt budskap som uppmuntrar till positiva åtgärder.
Slutligen skulle jag vilja påminna den ärade medlemmen om att riktlinjerna för sysselsättningspolitiken, vilka antogs vid det speciella toppmötet om arbetsmarknaden i Luxemburg i november förra året, är konstruerade runt fyra pelare och en av dessa stärker jämställdhetspolitiken. I dessa sammanhang är medlemsländerna tvungna att vidta åtgärder som minskar könsskillnaderna när det gäller arbetslöshet likväl som segregationen i yrkeslivet, att öka nivån på vårdtjänsterna vilket mycket ofta utgör det huvudsakliga hindret för kvinnor som skulle vilja återvända till arbetslivet och att underlätta återgången till arbetslivet. Kommissionen förväntar sig att man ägnar särskild uppmärksamhet åt dessa riktlinjer i åtgärdsplanerna som medlemsländerna för närvarande håller på att förbereda och som kommer att presenteras vid ministerrådets möte i Cardiff i juni.

Izquierdo Rojo
Herr kommissionär! Denna fråga svarar precis på min önskan att kvinnorna skall vara föremål för en prioritering vad gäller de nya sysselsättningspolitiska åtgärderna. Jag tackar er följaktligen för ert utmärkta, så uttömmande, så hoppfulla svar och skulle bara vilja fråga er om ni verkligen tror att dessa fördelar kommer att nå alla Europas kvinnor, även de från Granada, och, ekonomiskt, vilken summa det handlar om exakt.
Jag skulle också vilja veta om dessa fördelar även kommer att nå de platser där kvinnorna behöver dem som mest. Och, slutligen, om man kommer att vaka över att det skapas fler program och för att dessa får ett större stöd där problemen är som störst.

Ordföranden
Tack, fru Izquierdo Rojo, för er fråga och för att ni höll er inom tidsramen.
Flynn har nu ordet för att besvara denna kompletterande fråga som - vilket ni säkert märkt - också refererar till kvinnorna från Granada. Jag vet inte om ni känner till Granada, herr Flynn, men om inte så rekommenderar jag er att besöka denna magnifika stad.

Flynn
Jag tackar för er inbjudan herr ordförande och jag ser fram emot detta besök väldigt mycket. Jag har varit där privat ett antal gånger och jag är tacksam för ert intresse.
Jag skulle vilja säga till den ärade ledamoten att jag inte bara är full av hopp utan även av förväntningar, och naturligtvis är ni medvetna om att alla dessa förändringar kommer att bero på de program som medlemsländerna lägger fram när de söker assistans vad gäller främjandet av lika rättigheter. Kom ihåg detta: det är en fördragsstadgad plikt och sedan toppmötet i sysselsättningsfrågor har alla stats- och regeringschefer från de 15 medlemsländerna undertecknat ett personligt åtagande att göra framsteg när de gäller lika rättigheter och ordna speciella aktiviteter för detta. Jag kommer att vara särskilt intresserad av vad socialfonden gör beroende på att jag förutser ett ramverk där som kommer att ge sysselsättningsstöd och stöd åt egenföretagare. Det kommer att utveckla nya anställningsformer och ge hjälp med anordnande av tjänster för betalningsmottagare. Här står jag och pratar om vårdtjänster vilket jag tror att ni håller med mig om väldigt ofta är en fundamental fråga när det gäller att ge sysselsättning åt kvinnor som återvänder till arbetslivet. Jag ser framåt med ganska stora förhoppningar till följd av förpliktelserna från toppmötet om sysselsättningsfrågor.

Sornosa Martínez
Herr kommissionär! Valenciaregionen inkluderas i mål 1 och dess fortsatta existens inom detta mål har inte beslutats ännu, eftersom regionen befinner sig några tiondelar över eller under 75 procent av gemenskapens medelinkomst.
Arbetslösheten befinner sig, utan tvekan, över, inte bara gemenskapens, utan även Spaniens medel. Och detta är i sin tur dubbelt så högt som EU: s och, vad gäller kvinnor, tre gånger så högt.
Tycker kommissionen att Valenciaregionen bör bibehållas som mål 1, med tanke på att sysselsättningen är ett prioriterat mål i alla europeiska regioner och såväl utbildning som arbetstillfällen, dessutom, är livsnödvändiga, framför allt för kvinnor, som utgör 30 procent av de arbetslösa i Valenciaregionen?

Flynn
Mycket kort skulle jag vilja säga till den ärade ledamoten att Valencia faktiskt har särskilda problem. Något beslut har ännu inte tagits gällande de särskilda områden som kommer att kvalificera sig som mål 1-region under den nya perioden från år 2000-2006. Allt detta måste tas under förhandling mellan i dag och någon gång i början av nästa år. Jag skulle vilja påpeka att de regler som kommer att gälla för strukturfonderna kommer att tas upp för godkännande av kommissionen den 18 mars och efter det får vi se hur det går.

Ordföranden
Tack, herr Flynn, för er närvaro, för era svar och för att ha accepterat de förslag ni fått om att besöka två mycket vackra spanska städer - Granada och Valencia - av olika anledningar, men båda väldigt intressanta.

Ordföranden
Fråga nr 42 från John McCartin (H-0176/98):
Angående: Marknaden för nötkött
De fem största stormarknadskedjorna i Storbritannien har monopol på försäljning av kött; de täcker över 80 % av den totala köttmarknaden.
Kan kommissionen förhindra dessa kedjor från att använda sin dominerande ställning på marknaden på ett sätt som motverkar konkurrens? De utesluter nämligen irländskt nötkött från sitt sortiment.

Brittan, Sir Leon
Detaljhandeln för kött i Storbritannien inbegriper ett antal stormarknader med betydande marknadsandelar, men kommissionen har ingen information som tyder på att de kollektivt eller individuellt är i en sådan position att de kan dominera marknaden. För närvarande har vi inte tillräckligt med konkret information för att göra en bedömning av hur situationen är på marknaden. Kommissionen försöker för närvarande verifiera rapporter om att irländskt nötkött har utestängts från stormarknaderna och utreda om så är fallet, huruvida utestängandet beror på restriktiv praxis eller har andra anledningar; om medlemmen eller någon annan har relevant information skulle kommissionen vara intresserad av att få ta del av den.

McCartin
Vad jag förstår så finns det en mängd information om att en del stormarknadskedjor i Förenade kungariket öppet deklarerat att de för närvarande utestängt irländskt nötkött från sina hyllor. Under dessa omständigheter, såvitt jag förstår, med tanke på att detta är en marknad som traditionellt har försetts med irländskt nötkött, är detta en medveten diskriminerande handling som har deklarerats och erkänts av inblandade parter. Jag skulle vilja fråga kommissionären - förutsatt att han kan bevisa det - om han har makt att åtala människorna i fråga för denna deklarerade och erkända diskriminering.

Brittan, Sir Leon
Vi måste undersöka fakta. Mycket beror på om utestängningen beror på restriktiv praxis, eller om det är ett unilateralt utestängande. Så jag kan faktiskt inte säga om det går att göra något, och ifall något bör göras, tills vi lyckats få tag i och analyserat ytterligare information.

Ordföranden
Fråga nr 43 från Simon Murphy (H-0192/98):
Angående: Idrott och sponsring genom företag som marknadsför alkohol
Kan kommissionen med anledning av de spekulationer som nyligen förekommit i brittisk press bekräfta huruvida grönboken om kommersiella meddelanden på den inre marknaden kommer att leda till ett omedelbart förestående beslut om idrott och sponsring genom företag som marknadsför alkohol inom EU?
Vilka planer har kommissionen när det gäller dryckesreklam i framtiden inom EU, särskilt med tanke på den franska Evin-lagen som begränsar sponsringen från företag som marknadsför alkohol, och som i Frankrike har lett till att man faktiskt har förbjudit sändning av utländska idrottsevenemang i TV som gynnats genom alkoholreklam eller sponsring av företag som marknadsför alkohol?

Brittan, Sir Leon
Den ärade ledamoten hänvisar till tidningsartiklar nyligen vilka har spekulerat i om grönboken om kommersiella meddelanden på den inre marknaden kommer att resultera i ett nära förestående beslut om alkoholindustrins sponsring av sporten inom EU. Så är inte fallet: grönboken, vars förslag antogs den 4 mars, ställer upp en metod för analys av om effekterna av restriktionerna gällande kommersiella meddelanden över gränserna står i proportion till de uppsatta målen om allmänhetens bästa vilka sådana åtgärder är menade att uppnå.
Meddelandet har även fastställt en expertgrupp bestående av representanter från medlemsländerna med uppgift att undersöka skillnader i nationell lagstiftning i syfte att undersöka omfattningen av en överenskommelse om ömsesidigt erkännande inom detta område. Meddelandet ställer upp ett ramverk inom vilket frågan som den ärade medlemmen har ställt skulle kunna diskuteras öppet i syfte att lösa de interna marknadsproblem som kan uppstå.
Pressen blandar ihop denna konsultativa övning med ett kränkningsfall, vilket den ärade parlamentarikern har hänvisat till, mot en bestämmelse i den franska loi Evin . Denna bestämmelse bannlyser TV-sändningar av franska TV-bolag när det gäller vissa sportevenemang som hålls utanför Frankrike, men som huvudsakligen är av intresse för den franska publiken, och som är sponsrade av alkholindustrin. Denna restriktion av återutsändningar har lett till att idrottsorganisationer i andra medlemsländer bryter sina sponsringskontrakt med alkolholindustrin, av rädsla för att deras evenemang inte skall sändas i Frankrike, och förlorar därför sina TV-rättigheter. Kommissionen skickade 1996 ut ett utlåtande med angivande av skäl där man betonade sitt tvivel när det gäller denna restriktions proportionalitet, och den håller för närvarande på att diskutera frågan med de franska myndigheterna. Jag skulle vilja betona, att i detta fall, bekämpar inte kommissionen loi Evin som sådan, men konsekvenserna av lagens tillämpning när det gäller evenemang utanför Frankrike som visas i TV. Kommissionen försöker att säkra högsta möjliga nivå av skydd för folkhälsan, och för det ändamålet är den ytterst försiktig i sin utvärdering av denna restriktions proportionalitet.
Vad beträffar vår villighet att vidta harmoniserande åtgärder inom detta område, kommer det att bero på resultaten från undersökningarna. Vi har makt att föreslå sådana åtgärder men för tillfället har vi inga planer på att göra det.

Murphy
Jag har inga ytterligare frågor, förutom att jag vill tacka kommissionären för ett mycket tydligt svar som gick rakt på sak. Vi ser fram emot framtida framsteg.

von Habsburg
Jag skulle vilja fråga om huruvida ni håller med mig om att det vi har här i förhållande till loi Evin i Frankrike är det som vi i Europa protesterar mot när det gäller lagarna som blockerar handeln med Kuba. Med andra ord, detta är en internationell intervention vilken inte har något som helst berättigande, och vi skulle försvaga vår ställning om vi genomförde detta inom Europa. Vi skulle inte längre kunna strida mot den amerikanska lagstiftningen om internationell handel.

Brittan, Sir Leon
Jag håller verkligen med om med tanke på vad vi säger om vad andra människor utanför Europeiska unionen gör, att vi borde vara mycket noga med att försäkra oss om att vi är konsekventa och inte protesterar mot sådant som händer utan för Europeiska unionen, samtidigt som vi låter bli att protesterar mot liknande saker inom Europeiska unionen. Jag har redan nämnt att kommissionen 1996 skickade ut ett utlåtande med angivande av skäl där den underströk sina tvivel när det gäller loi Evins restriktioners proportionalitet och att gå längre än så är så långt jag är frestad att gå, men längre än vad som är klokt.

Larive
Som föredragande, Sir Leon Brittan, om kommersiella meddelanden är jag glad över det meddelande som utkom förra veckan, även om det naturligtvis finns mycket kritik mot det. Min fråga är, med tanke på den gångna perioden med många klagomål, i synnerhet om loi Evin , som inte behandlats seriöst, om ordförande Santers kabinett eller ordföranden själv ansåg det nödvändigt att vänta tills meddelandet hade kommit ut, och kommer således klagomålen att studeras grundligt på mycket kort sikt i den kommitté med nationella experter som skall tillsättas? Skulle ni kunna berätta något mer för mig och parlamentet om de olika ståndpunkterna inom kommissionen om behandlingen av de föreliggande klagomålen?

Brittan, Sir Leon
Det skulle inte vara regelrätt att redovisa alla detaljer när det gäller diskussionerna inom kommissionen, bortsett från det faktum att jag inte känner till dem alla. Men det normala förhållandet är detta: man skickar ut ett utlåtande med angivande av skäl som uttrycker tvivel när det gäller lagenligheten i det som har gjorts och man ingår sedan i diskussion med de franska myndigheterna om de är beredda att diskutera, vilket de är, och det är för närvarande så långt vi har kommit. Jag kan inte gå längre än så.

Ordföranden
Fråga nr 44 från Graham Watson (H-0257/98):
Angående: Fördelning av biljetter till världsmästerskapen i fotboll 1998
Europeiska kommissionen har bett den franska myndighet som organiserar VM i fotboll att omfördela biljetterna till matcherna i fotbolls-VM. Kan kommissionen med tanke på detta uttala sig om vilka åtgärder som vidtagits av den franska organisationskommittén (CFO)?
Anser kommissionen att dessa åtgärder gör att biljettfördelningssystemet är i överensstämmelse med gemenskapens konkurrenslagstiftning?

Brittan, Sir Leon
Kommissionen skrev till organisationskommittén för VM den 20 februari och redogjorde för sina protester gällande det nuvarande biljettsystemet och bad kommittén, att inom två veckor från att de mottagit brevet, informera kommissionen om vilka åtgärder som den ämnade företa för att försäkra sig om att dess distributionssystem för biljetter inte diskriminerade supporters som bodde utanför Frankrike. Denna förfrågan följde på en preliminär utvärdering av de nuvarande biljettarrangemangen, vilken fick kommissionen att tro att organisationskommittén kanske missbrukade sin dominerande ställning på biljettmarknaden för VM, i strid mot artikel 86 i EG-fördraget.
Kommissionen mötte organisationskommittén torsdagen den 5 mars för att diskutera sin oro över de nuvarande biljettarrangemangen och i synnerhet CFO-reglerna, vilka kräver att alla som vill köpa biljetter direkt från CFO måste lämna en adress i Frankrike till vilken biljetterna kan sändas.

Watson
Betyder detta att kommissionen inte kommer att vidta några åtgärder för att förbjuda utfärdandet av biljetter som redan har sålts, även om många av dessa biljetter ännu inte har utfärdats utan bara beställts? Kan kommissionären garantera att om att formella överträdelseförfaranden att initieras om man har brutit mot fördragen? Eller söker kommissionen bara mutor till fotbollsfans hoptråcklade med CFO i en mysig pakt i omklädningsrummen?

Brittan, Sir Leon
Jag föreställer mig ingenting mysigt av den typ som den ärade ledamoten beskriver. Om lagen har brutits kommer åtgärder att vidtas, såvida inte överträdelsen korrigeras på ett mycket specifikt sätt. Det kommer att vara kommissionens ståndpunkt. Som jag har sagt ägde diskussioner rum så sent som förra torsdagen. Jag kan inte ge ett specifikt svar på den fråga den ärade ledamoten har ställt beroende på, faktiskt, att utgången av dessa diskussioner för närvarande är under övervägande och min kollega kommer att göra ett uttalande i en debatt här på torsdag då jag inte hyser några tvivel om att han kommer att meddela utgången av mötet, slutsatserna kommissionen har dragit och vilka åtgärder som har vidtagits.

Evans
Med den situation som kommissionären har beskrivit och de restriktioner den lägger på distributionen av biljetter, kommer det utan tvivel att finnas människor som försöker att kringgå detta. Har kommissionen haft någon kommunikation med de franska myndigheterna för att granska potentiella problem när det gäller återförsäljning av biljetterna? Det kommer alltid att finnas legitima reseföretag som, på det ena eller andra sättet, får tag på biljetter och börjar erbjuda alternativa paket men det kommer också att finnas personer som säljer biljetter svart till ett mycket högt pris. Detta skulle kunna skapa massiva problem sett ur uppläggningssynpunkt, när det gäller balanseringen och hela den latenta risken för problem med åskådarmassorna. Det skulle kunna spoliera hela programmet. Det skulle kunna skapa en mycket fri marknad, vilket jag är säker på att kommissionären skulle stödja, men det är en som skulle kunna leda till problem. Har man haft någon kontakt med de franska myndigheterna när det gäller detta?

Brittan, Sir Leon
Jag är ledsen över att jag inte kan ge ett definitivt svar på exakt vad som händer. Jag kan försäkra den ärade ledamoten att som ett resultat av diskussionerna som ägde rum förra torsdagen, håller man på att gå igenom hela frågan. Kommissionen kommer absolut inte att samtycka till några lösningar som tillåter mycket uppenbara överträdelser och som kan kringgås på ett mycket enkelt sätt. De som överväger dessa frågor har adekvata kunskaper om vad människor kan hitta på och kan inte luras på några lösningar med uppenbara kryphål.

Ordföranden
Fråga nr 45 från Gary Titley (H-0229/98):
Angående: Antidumpningstullar
Har kommissionen för avsikt att mot bakgrund av de upprepade klagomålen från EUROCOTON om antidumpning göra en översyn av sina förfaranden, så att upprepade klagomål inte längre blir möjliga?

Brittan, Sir Leon
Det aktuella klagomålet från Eurocoton följde efter rådets förkastande av kommissionens förslag om definitiva antidumpningsskyldigheter vad gäller oblekta bomullstyger i maj 1997.
Detta klagomål gällde även oblekta bomullstyger men, till skillnad från den gamla handlingen, baserades den på bevis om dumpning och skada under en annan tidsperiod. Efter mottagandet av det nya klagomålet undersökte kommissionen om den var inlämnad av ett tillräckligt representativt antal gemenskapsproducenter och om den innehöll prima facia -bevis om dumpning och skada.
Eftersom dessa krav uppfylldes beslutade kommissionen den 11 juli 1997 att starta en ny undersökning vilket den var tvungen att göra enligt EU: s antidumpningslagar, vilka är i överensstämmelse med WTO-reglerna. Upprepade klagomål om antidumpning är extremt ovanliga. Grå bomullstyger är det enda fallet i EU: s antidumpningslagars historia då ett andra klagomål lades in efter att rådet förkastat ett förslag från kommissionen. Under dessa omständigheter har kommissionen ännu inte bildat sig en uppfattning om huruvida en lagändring som skulle kunna förhindra upprepade klagomål är berättigad.

Titley
För att kunna undersöka klagomål om antidumpning måste kommissionen bestämma sig för huruvida de är till skada för Europeiska unionens sak eller inte. Är det inte så att upprepade klagomål antidumpning i sig är till skada för gemenskapens intresse med tanke på vad det kostar att ta itu med undersökningarna, med tanke på den ovisshet som företag utsätts för, vilket gör det mycket svårt att engagera sig i någon typ av framtidsplanering? Går kommissionen med på att upprepade klagomål i sig är till skada för gemenskapens intressen?
Har han någon åsikt om huruvida upprepade klagomål fundamentalt underminerar EU: s engagemang i Världshandelsorganisationen, med tanke på att de kan ge intryck av att stå för handelstrakasserier av importerande länder?

Brittan, Sir Leon
Jag accepterar till fullo att alla klagomål innebär en börda för inblandade parter men jag går inte med på att mottagandet av ett andra eller ett tredje klagomål strider mot WTO: s regler. Jag är en aning ovillig att gå med på att betrakta ett inläggande av klagomål som något som i sig självt borde ses i förhållande till gemenskapens intressen. Men jag försäkrar den ärade medlemmen om att när det gäller detta klagomål är, hela frågeställningen om gemenskapens intressen och balanserandet av alla gemenskapens intressen - i motsatt mening jämfört med den skada som tillfogats producenterna som har lagt in klagomålet - något som undersökts och kommer att undersökas mycket noga.

McCarthy
Jag har lagt fram en fråga om detta men den kom inte med i dagens sammanträde.
Jag skulle vilja följa upp Titleys fråga. Mot bakgrund av morgondagens debatt om EU-industrins konkurrenskraft i allmänhet samt kommissionär Bangemans handlingsprogram om europeiska textilindustrins konkurrenskraft, skulle ni inte hålla med om att Eurocotons klagomål hör till historien för våra industrier? Går inte kommissionären med på att gemenskapens intressen inte gagnas, inte heller EU: s textilindustri gagnas, genom påläggande av sådana plikter? Faktiskt har vi redan bevis om att det kommer att leda till förlorade arbetstillfällen inte bara inom tillverkningssektorn utan också i slutändan till ökad import av färdiga varor.
Därför frågar jag er, herr kommissionär, vilka förslag kommer ni att lägga fram för ministerrådet och för expertgruppen för förbättring och förstärkning av gemenskapens intressen inom detta område? Kommer ni att ha starka bevis för gemenskapens intressen? Är ni beredd att lägga fram förslag inom detta område i framtiden? När det gäller representation är 30 företag som producerar bomull inte representativa för hela EU: s textilindustri.

Brittan, Sir Leon
Det är verkligen inte något mystiskt med detta. Vi har undersökt om det förekommit dumpning eller skada - och vi vet alla vem som påstår att man har åsamkats skada. Mot detta har vi vägt alla de synpunkter som en annan sektor av europeiska industrin lagt fram och som säger att vidtagande av antidumpningsåtgärder skulle orsaka skada. Den har faktiskt sagt att nettoeffekten av åtgärderna skulle vara till fördel för europeiska ekonomin i stort. Det är ett legitimt argument. Det finns ett förfarande för att ta det under övervägande. Det är viktigt att frågan om gemenskapsintressen tas under ordentligt övervägande. Det har vi gjort i detta fall. Jag är inte i en sådan position att jag nu kan göra något uttalande om slutresultatet, men jag kan försäkra den ärade medlemmen att alla punkter han har tagit upp har tagits under mycket noggrant övervägande.

Hardstaff
Jag har mottagit klagomål gällande antidumpningsåtgärder. De har kommit från småföretag som anser att det kommer att vara till stor nackdel för dem om de inte längre kan importera bomull. Jag skulle vilja fråga: Är det inte till mycket stor nackdel för både utvecklingsländer och en del småföretag som är beroende av importerad bomull? När man ser på intresseförhållandena, tar ni upp även upp dessa frågor. I de svar ni redan har givit, har ni till viss del antytt det.

Brittan, Sir Leon
Jag är mycket tacksam över vad den ärade ledamoten sade om mitt inledande svar. Detta är mycket svårt. Det råder inget tvivel alls om att det finns människor inom Europeiska unionen som klagar över att de skadas av dumpning och det finns andra som klagar över att de skulle skadas ännu mer om antidumpningsåtgärder vidtogs. Utan att blanda in någon utanför Europeiska unionen, måste vi balansera dessa intressen. Det är anledningen till att detta har visat sig vara en av de svåraste och mest kontroversiella fall som vi har haft att göra med. Jag är ledsen över att jag för tillfället inte kan säga hur det kommer att sluta men jag kan säga att jag har personligen försäkrat och varit personligen involverad i en allvarlig undersökning av argumenten som alla lagt fram - producenterna utanför Europeiska unionen och de som representeras av min ärade dam. Det är omöjligt att göra alla till lags. Det enda vi kan göra är därför att försöka vara rättvisa och det är vad vi skall försöka att vara.

Ordföranden
Fråga nr 46 från Inger Schörling (H-0007/98):
Angående: Salmonellasmitta
Salmonellasmittade varor kan skickas i retur till avsändarlandet men först måste man inhämta medgivande från avsändarlandets behöriga myndighet. Det förefaller besynnerligt att avsändarlandets behöriga myndighet måste ge sitt medgivande för retur av det smittade köttet. Det borde snarare vara leverantörens skyldighet att ta tillbaka dessa partier, samtidigt som behörig myndighet informeras.
Anledning till min fråga är att kontroller av importerat kött till Sverige i alltför många fall visat på salmonellasmitta. Detta trots att alla intyg från avsändarlandet varit i sin ordning.
Detta ger upphov till komplikationer, inte bara för de personer som förtär det smittade köttet, utan också för importörer och försäljare, som förutom de ekonomiska konsekvenserna detta medför också drabbas av det byråkratiska krånglet.
I denna hantering har också en tolkningsfråga uppstått om vem som skall anses ha hanterat varan först. Är det importören, distributören eller någon annan?
Är det möjligt för avsändarländernas behöriga myndigheter att ej medge retur av smittat kött?

Fischler
Högt ärade herr ordförande, mina högt ärade damer och herrar ledamöter! De av ledamoten berörda frågorna gäller artikel 7 i direktivet 89/662 från rådet av den 11 december 1989 om reglering av de veterinärrättsliga kontrollerna inom gemenskapens handel med tanke på den inre marknaden och i synnerhet de kontroller som skall genomföras på respektive bestämmelseort. I detta sammanhang måste man skilja mellan två hypoteser: I svåra fall måste det levererade partiet oskadliggöras eller behandlas i enlighet med gemenskapens rättsliga föreskrifter på så sätt att det inte längre kan utgöra någon risk. I andra fall - alltså i de mindre svåra fallen - kan ansvariga myndigheter i bestämmelselandet överlåta valet åt avsändaren eller avsändarens representant, om villkoren för ätbarhet respektive de hälsovårdsmässiga villkoren tillåter det, dvs. att antingen oskadliggöra varorna eller använda dem på annat sätt, inklusive möjligheten att sända tillbaka dem med tillstånd från ansvariga myndigheter i det land där det ursprungliga företaget befinner sig.
Detta tillstånd från myndigheterna i avsändarlandet betraktades som absolut nödvändigt för att dessa myndigheter skall kunna försäkra sig om var det nedsmittade partiet befinner sig, och slutligen kunna förhindra att det tas i bruk. Om kontrollen genomförs med otillfredsställande resultat vid en senare tidpunkt i försäljningskedjan gäller de rådande nationella föreskrifterna. För produkter med ursprung i en annan medlemsstat gäller samma föreskrifter som för produkter med ursprung i själva den berörda medlemsstaten.

Schörling
När Sverige blev medlem i EU, fick vi ett unikt undantag, eftersom vi inte har någon salmonella i Sverige. Det gick ut på att all köttimport från andra EU-länder skulle åtföljas av ett intyg om att köttpartiet var fritt från salmonella. Nu har det visat sig att detta blev mycket mer komplicerat än vad våra myndigheter någonsin hade trott, bl.a. för att det visar sig att många av intygen är falska eller inkorrekta.
Inte mindre än 25 procent av alla nöt-, fläsk- och fjäderfäpartier har ofullständiga intyg, och 20 procent av de köttpartier som har korrekta intyg visar sig vara salmonellasmittade. Inte mindre än 85 procent av proverna på fjäderfäkött från Frankrike visade att köttet var smittat. Då förstår man att det inte handlar om några små partier som skall hanteras.
Ytterligare ett problem är att man inte vet eller kan tolka vem det är som har ansvaret. Jag tycker att kommissionen har ansvaret för att detta undantag som Sverige har fått skall fungera . Jag tycker inte att det svar som kommissionär Fischler gav, och som jag visserligen tackar för, var riktigt klargörande. Jag skulle därför gärna vilja höra litet mer om hur kommissionären har tänkt sig att det skall fungera.

Fischler
Herr ordförande, högt ärade fru ledamot! Till att börja med måste man här hålla fast vid att det stämmer att det fastställts undantagsbestämmelser för Sverige i samband med Sveriges inträde i Europeiska gemenskapen. Enligt dessa bestämmelser kan Sverige - och detta gäller för övrigt också för Finland - för olika produkter - och här handlar det om färskt kött, om ägg och om kött från fjärderfän - tillämpa särskilda garantier, efter det att kommissionen har godkänt de operativa program om salmonellabekämpning som Sverige har lagt fram. Kommissionen har godkänt dessa program i sitt beslut av år 1995. Vad alltså kontrollerna anbelangar kommer vi i samband med nästa begäran att än en gång att komma tillbaka till denna fråga, men i huvudsak kan det påpekas att man här absolut har planerat ett förfaringssätt, där ansvaret naturligtvis också ligger hos avsändarländerna, eftersom kommissionen ju inte kan kontrollera varje enskilt parti på plats, som skickas från vilken medlemsstat som helst. Kommissionen kan bara se till att det finns tillämpliga regler. Naturligtvis krävs det då också av respektive medlemsstat att den ser till att dessa regler också iakttas.

Redondo Jiménez
Herr kommissionär! I dag har kommissionen frågor om smittat kött, om köttets hygien, om BSE, om förruttnelse av kött etc. på bordet.
Jag vill, för kommissionären, betona den uppmaning som FAO riktat till Europeiska unionen med syfte att öka och stärka systemen för förebyggande åtgärder och kontrollen av bearbetningen, vad gäller överförandet av sjukdomar, inom området för jordbrukshälsa. Dessutom har vi elva central- och östeuropeiska länder som knackar på dörren vars garantier inom det området, i dagsläget, är minst sagt osäkra.
I syfte att garantera konsumenternas och våra jordbruksproducenters hälsa inför denna mycket oroande situation, vill jag fråga kommissionären vilka åtgärder kommissionen vidtagit i syfte att garantera att medlemsstaterna följer denna lagstiftning - med tanke på att lagstiftning finns det tillräckligt - både vad gäller djurhälsa och skyddande av växter och, dessutom, om samma åtgärder kommer att krävas från tredje land och övriga länder.

Fischler
Herr ordförande! Jag skulle gärna vilja besvara denna fråga, eftersom den egentligen leder till frågan om vilken generell politik kommissionen driver på området. Som ni förmodligen vet har vi börjat omarbeta hela hygienen för köttprodukter och hela lagstiftningen på detta område, varvid vi huvudsakligen syftar till följande: Å ena sidan vill vi ställa upp klara gemenskapsregler, som föreskriver de nödvändiga kontrollerna, dvs. från början av ett födoämnes produktionskedja fram, så att säga, till konsumentens bord. Men vi vill i det sammanhanget också slå in på nya vägar med det s.k. HACCP-systemet. Det är ett system där också de privata förädlingsföretagen tas med i det faktiska kontrollarbetet, men där de å sin sida återigen underkastas en kontroll från myndigheterna, så att man alltså kontrollerar även detta nödvändiga genomförande av kontrolluppgifter.
Detta är det synsätt som också FAO har enats kring. Det är det synsätt som stöds av Världshälsoorganisationen, och jag tror att vi här faktiskt är på rätt väg. Naturligtvis är det nödvändigt att dessa krav, som vi ställer på våra egna företag, också gäller gentemot tredje land, dvs. vid import skall exakt samma kriterier tillämpas. För att ta ett exempel: Vid det bilaterala avtalet med USA, som nu diskuteras, kommer i framtiden exakt detta system att begäras för import.

Lindqvist
Jag skulle vilja fråga kommissionär Fischler vad han har för råd att ge till ett medlemsland om intygen också i framtiden fortsätter att vara felaktiga, och om det också i framtiden kommer in salmonellasmittat kött, i detta fall till Sverige. Är det inte så att det bör vara varje lands självklara rätt att kunna skydda sig mot hälsofarliga produkter? Vilket råd har kommissionären alltså att ge vårt land om dessa felaktiga intyg och smittade produkter fortsätter att komma in i landet?

Fischler
För att skydda sig på det viset mot sändning av kött som inte motsvarar de normer, som gäller speciellt för Sverige och Finland, har man - som sagt - egna bestämmelser som är i kraft. Det handlar vid det praktiska genomförandet om att, när det påträffas sådana brister, man vid kontroll fastställer att de levererade partierna inte motsvarar direktivens krav, det står mottagarlandet fritt att antingen - när det handlar om svåra fall - förbereda oskadliggörandet av ifrågavarande levererade partier eller att i andra fall, efter kontakt med det levererande landet, fatta motsvarande beslut, alltså antingen oskadliggöra det eller alternativt sända tillbaka det.
I samband med de uppstådda bristerna, särskilt för leveranser av kött från fjärderfä från företrädesvis en viss medlemsstat, är nu en överläggning på gång med denna medlemsstat och den svenska regeringen, och efter denna överläggning skall man gemensamt klarlägga hur man i framtiden skall kunna undanröja dylika brister. Detta kommer förmodligen att slutgiltigt klarläggas mellan de berörda parterna.

Ordföranden
Fråga nr 47 från Sören Wibe (H-0210/98):
Angående: Salmonellakontroller
Sverige har sedan EU-inträdet flera gånger upptäckt att importerat kött från andra EU-länder varit smittat med salmonella trots att det funnits intyg från exportlandet att det aktuella partiet varit fritt från sådan smitta.
På en skriftlig fråga från mig (P-3933/97) svarar kommissionen (19/1-98) att detta bl.a. kan bero på " manipulationer eller bristande överensstämmelse mellan olika kontrollmetoder" . Vill kommissionen med detta antyda att det finns brister i de svenska kontrollerna eller litar kommissionen på att de svenska testerna är helt korrekta? Har kommissionen i övrigt analyserat denna fråga (dvs. problemen med salmonellasmitta i kött importerat till Sverige) och kommit till något resultat?

Fischler
Högt ärade herr ordförande, mina damer och herrar! Frågeställaren har önskat att jag i mitt svar än en gång fördjupar några aspekter i den skriftliga förfrågan nr 3933. Frågorna det här handlar om hör, liksom den tidigare av Schörling ställda frågan, samman med frågan om iakttagande av tilläggsgarantier, som i samband med Sveriges och Finlands inträde beviljades beträffande salmonella i kött.
Till att börja med skulle jag här helt kort vilja skildra kontrollbestämmelserna, som de svenska myndigheterna har planerat för importerat kött. Enligt den information som föreligger kontrolleras kött, som importeras från ett annat medlemsland till Sverige, av det mottagande företaget inom ramen för bestämmelserna om egenkontroll. Oegentligheter i samband med intygen anmäls till ansvarig myndighet. Ifrågavarande leveranser undersöks sedan officiellt av ett laboratorium som har behörighet för fastställande av salmonella. Dessa undersökningar har ingenting att göra med de rutinundersökningar som företagen och de ansvariga lokala myndigheterna själva genomför. Vid alla dessa undersökningar tillämpas EU-bestämmelserna för provtagning. De svenska myndigheterna har för analyserna själva tillämpat en egen metod - man kallar detta den nordiska metoden. Däremot tillämpar de andra medlemsstaterna för kontrollerna i ursprungslandet den s.k. ISO-metoden, så som det är föreskrivet i EU: s föreskrifter.
Dessutom har de svenska myndigheterna under tiden från 1 mars till 1 september 1997 på försök föreskrivit en särskild övervakning för att testa den korrekta tillämpningen av bestämmelserna om tilläggsgarantierna. Totalt har 569 partier provats och tolv av dessa befanns ha salmonella. Dessutom är det, enligt den information som föreligger, huvudsakligen fågelkött som kommer från en bestämd medlemsstat, som det uppstått problem med, dvs. här har man påträffat salmonella.
I dessa fall tillämpas artikel 8 i direktivet från 1989, där man som ett första steg föreskriver bilaterala samtal, så som jag redan har beskrivit, mellan berörda medlemsstater, och dessa samtal pågår just nu. Som det också föreskrivs i direktivet avvaktar kommissionen först resultatet av dessa samtal innan man tar några vidare steg. Vad gäller frågan om analysmetoderna diskuteras för närvarande just i rådets ansvariga instanser huruvida den s.k. nordiska metoden kan erkännas som referensmetod vid sidan av ISO-metoden, dvs. målet är att generellt tillåta den nordiska metoden som andra rutinmetod i Europeiska unionen.

Wibe
Vi diskuterade ju detta även i förra frågan, så det behövs kanske inte så många kommentarer.
Det är ju uppenbart, herr kommissionär, att vi på detta område har två olika metoder. Inom samma parti hittar man med den svenska metoden salmonellabakterier, medan man med den andra metoden inte hittar några salmonellabakterier. Nu är det ju så att det finns hundra olika sätt att missta sig, dvs. att inte hitta bakterier där det finns bakterier, men det finns inget sätt att hitta bakterier om det inte finns bakterier. I detta fall måste väl ändå dessa resultat klart och tydligt peka på att av dessa två metoder så är den nordiska metoden överlägsen, eftersom man när den tillämpas uppenbarligen hittar bakterier där den andra metoden inte lyckas.
Jag tolkar slutet av ert svar som att ni skall använda den nordiska metoden också som en rutinåtgärd, och att den åtminstone kommer att likställas med den nuvarande metoden som tillämpas enligt gällande EU-direktiv. Är detta en korrekt uppfattning av ert svar?

Fischler
För att än en gång göra det fullständigt klart vad vi planerar och vad som nu pågår i rådets ansvariga instans: För det första är referensmetoden för Europeiska unionen enligt gällande bestämmelser den s.k. ISO-metoden. För det andra tillämpas hittills i Sverige den nordiska metoden, och Sverige har begärt att denna metod också skall erkännas som referensmetod. Utan tvivel finns det vissa skillnader mellan dessa båda metoder, och målet är att ta hänsyn just till detta, så att i framtiden också den nordiska metoden skall gälla som referensmetod. Det är det mål som skall uppnås.
Men efter det att det blivit en del av rådets krav respektive är planerat i rådets bestämmelser, måste rådet besluta om huruvida det accepterar detta. Så länge som det inte accepteras, gäller i händelse av en tvistefråga, om det verkligen kommer till en rättslig dispyt, det nuvarande direktivet, dvs. referensmetod ISO.

Ordföranden
Fråga nr 48 från Mark Watts (H-0032/98):
Angående: Reform av den gemensamma jordbrukspolitiken och jordbrukets djurskydd
Är kommissionen positiv till att säkerställande av en hög nivå på boskapens hälsa och skydd tas upp bland de viktigaste målen för en reformerad gemensam jordbrukspolitik? Är den även positiv till reformer i syfte att stödja blandat jordbruk vilket kommer att leda till att fler djur hålls utomhus, eller, eftersom halm finns tillgängligt efter skörden, i bra uppstallning med strö i form av halm? Är den positiv till reformer av bestämmelserna om nötkött och mejeriprodukter för att motverka överproduktion av nötboskap, vilket skulle möjliggöra att Europeiska unionen avskaffar de bestämmelser som syftar till att undanröja överskottsdjur, som bestämmelserna för stöd till förädling av kalvar och exportbidrag för export av levande boskap till tredje länder, bestämmelser som är både dyra och leder till utbrett lidande bland djuren? Och till reformer av bestämmelserna om mejeriprodukter som motverkar att man försöker höja produktionen per ko ännu mer vilket leder till allvarliga djurskyddsproblem?

Fischler
Herr ordförande, mina högt ärade damer och herrar! Först vill jag påpeka att kommissionen verkligen vill ta protokollet om djurskydd och djurens välfärd i bilagan till Amsterdamfördraget på allvar. Enligt detta protokoll, jag citerar, skall gemenskapen och medlemsstaterna vid utformning och genomförande av gemenskapens politik i fråga om jordbruk, transport, inre marknad och forskning, " fullt ut ta hänsyn till djurens välfärd" .
Detta protokoll har naturligtvis också effekter på den kommande utvecklingen av den gemensamma jordbrukspolitiken. Den viktigaste målsättningen i jordbrukspolitiken är för det första att uppnå en situation där jordbruksprodukter produceras i enlighet med konsumenternas önskemål och krav, och för det andra att säkerställa att de europeiska producenterna är mer konkurrenskraftiga också på de internationella marknaderna.
Med det i Agenda 2000 av juli förra året kommenterade synsättet vill kommissionen öka konkurrenskraften inom det europeiska jordbruket på den inre marknaden och den internationella marknaden och förhindra uppkomsten av nya överskott - smör- eller spannmålsberg eller andra berg så som vi haft i det förflutna. Till sitt förslag om en ytterligare förskjutning bort från prisstödet i riktning mot ett direkt inkomststöd knyter kommissionen förväntningen att produktionen i framtiden, vad gäller mängd och kvalitet, i större utsträckning kommer att orientera sig mot konsumenternas behov.
På detta sätt kommer nya överskott att förhindras, och det kommer på det sättet inte heller längre att vara nödvändigt att exportera överskott av nötkött. Men marknadsorienteringen är inte bara en prisfråga. För konsumenten är det lika viktigt med födoämnenas säkerhet, kvalitet och framför allt med ursprungsgarantin. Till dessa aspekter hör naturligtvis frågor om djurens hälsa och också om djurens välfärd.
I Agenda 2000 har vi därför föreslagit att man inom ramen för en ny politik för landsbygden, som en andra pelare, ställer ytterligare medel till förfogande för miljöåtgärder på jordbruksområdet och även ytterligare medel som till slut kommer djurens välfärd till godo. Även denna politik kommer förhoppningsvis att få en positiv effekt. Men jag ber er betänka att gemenskapen redan har givit ut ett omfångsrikt regelverk för djurskyddsåtgärder och för boskapens välbefinnande, och internationellt sett, det bör här också påpekas, ligger Europeiska unionen mycket bra till.
Dessa föreskrifter kontrolleras också ständigt och vidareutvecklas, om nödvändigt. Vad gäller djurtransport handlar det för dessa åtgärder huvudsakligen om en förbättring av transportvillkoren och mindre om ett fullständigt förbud mot transporter, för vissa transporter kommer hur som helst alltid att vara nödvändiga.
För att förbättra villkoren för djurskyddet vid export av nötkreatur antog rådet nyligen ett förslag, som gör utbetalningen av exportersättning beroende av iakttagande av de djurskyddsföreskrifter och djurtransportföreskrifter, som EU har givit ut. Förvaltningskommittén för handelsmekanismer har nyligen också godkänt motsvarande genomförandedirektiv till detta, så att vi nu också kan utfärda dessa.

Watts
Jag skulle vilja börja genom att välkomna kommissionärens tydliga engagemang för att ta protokollet på stort allvar. Jag tackar honom verkligen för det.
För det andra skulle han exempelvis kunna kommentera huruvida han skulle vara villig att fundera över program för att hjälpa gris- och fjäderfäproducenter som sysslar med intensivuppfödning att gå över från nuvarande intensiva metoder till extensiva metoder i framtiden. Skulle han kunna föreställa sig sådana program under sina reformförslag till den gemensamma jordbrukspolitiken?
Som avslutning vill jag säga att medan jag förstår det han säger om att god standard gällande djurskydd redan regleras av EU-lagar, så genomdrivs dessa lagar inte alltid, vilket han är medveten om. Jag kan ta ett exempel: den 7 april i år fruktar vi att de franska myndigheterna under Eid-ul-Kebir i Frankrike inte kommer att genomdriva reglerna för djurskyddet vilket han helt riktigt påpekar. Det är mycket bra att vi har dessa regler, men vi måste alla verkligen arbeta tillsammans för att försäkra att de efterlevs.

Fischler
Jag tror att frågan från ledamoten Watts framför allt gäller två aspekter, vilket han själv har betonat. För det första kommer det också att utgöra en del av det här nya paketet för utvecklingspolitiken som gäller landsbygden, att främjandet av investeringarna som kommer jordbruksidkarna till godo knyts till vissa villkor. Just när det gäller de två exempel som ni nämnde kommer det i vart fall att vara nödvändigt att man iakttar de nödvändiga minimivillkoren för djurens välbefinnande vid nybyggnad eller ombyggnad i samband med höns- eller svinskötsel. För det andra: Om jordbrukare är beredda att bygga om sina stallbyggnader eller bygga nytt på sådant vis att man därigenom åstadkommer en särskild nyttoeffekt som gynnar djurskyddet, kommer sådana investeringar att prioriteras framför andra.
Vad gäller hela frågan om hönsskötsel, så kommer i morgon ett förslag från kommissionen att läggas fram, där vi rapporterar om hittillsvarande erfarenheter med burhållning av höns och som planerar en hel rad åtgärder för förbättring av hönsskötsel, som visserligen sedan också måste tillämpas på tredje land, eftersom vi ju inte kan acceptera att vi visserligen själva håller oss duktigt till bra föreskrifter och skapar goda villkor, men sedan så att säga konfronteras med en situation, där våra producenter hamnar i konkurrens med importörer, som producerar under helt andra, väsentligen sämre villkor.

Ferrer
Herr kommissionär! Inom ramen för ert svar vad gäller djurens välbefinnande, som ni själv anser vara tätt sammankopplat med djurens hygien, ville jag fråga er om inte kommissionen anser att det vore lämpligt och nödvändigt att också vidga åtgärderna för djurskydd och djurens välbefinnande, och följaktligen för skyddet av djurens hygien, till processen kring den nödvändiga renhet som djuren måste ha när de kommer till slakthuset. Eftersom detta skulle bidra starkt till att förbättra djurens hygien och, samtidigt, förbättra läderkvaliteten och, följaktligen, innebära det första steget i den kedja som ni refererade till i ert svar till Redondo. Lädret är det första steget i kedjan och på samma gång är dess kvalitet nödvändig för garvarna.

Ordföranden
Tack, fru Ferrer. Tillåt mig gratulera Ferrer för den skicklighet med vilken hon ställt den fråga som hon hade rätt att formulera.
Ni har ordet, herr Fischler, för att besvara denna subtila kompletterande fråga från Ferrer.

Fischler
Fru ledamot, denna fråga inkluderar naturligtvis den egentliga fråga som ni ställde, men går egentligen något längre. För det första skulle jag vilja säga att vi för denna utveckling kan uppnå, i synnerhet genom våra reformförslag, att det man alltid anklagar oss för, dvs. att vi subventionerar export av levande djur till utländska slakthus, absolut inte gäller. Det är redan nu så att transporten inte subventioneras. Det är redan nu så att fördelat per djur främjas exporten av levande djur i mindre utsträckning än export av kött, och det har trots allt lett till att totalt endast ca 10 procent av exporten sker med levande djur.
Men för framtiden gäller det desto mer, och just tack vare återtagandet av prisgarantierna kommer det att bli så, att vi vittgående kan avstå från tillämpning av exportsubventioner för levande djur. Men vad sedan beträffar den mer näraliggande frågan om djurens tillstånd, när de kommer fram till slakthusen, så måste jag säga en sak: Det stämmer inte att alla djur kommer fram till slakthusen i dåligt skick. För det första ligger det i säljarens eget intresse, ty ni har helt rätt, kvaliteten drabbas om djuren kommer fram i dåligt skick. Vilket intresse skulle uppköparen ha av att betala ett högre pris för en sämre kvalitet, när djuren kommer fram?
Men å andra sidan är det också riktigt att man helt nyligen anmält några fall, där det hade överförts sjukdomar, där man förmodade ett samband med otillräckliga hygieniska förhållanden. För att reglera dessa problem har kommissionen efter att ha hört de ansvariga vetenskapliga kommittéerna beslutat att genomföra en ändring av direktivet 433 för att om möjligt förhindra att djuren smittas vid ankomsten till slakthusen. På kommissionsnivå överlägger man just nu om ett förslag som tar hänsyn till detta.

Ordföranden
Då tiden för frågor till Fischler tagit slut, kommer frågorna nr 49 till 61 att besvaras skriftligt.

Wulf-Mathies
Herr ordförande, fru ledamot! I Agenda 2000 har kommissionen föreslagit att antalet mål för gemenskapsinitiativen skall minskas och att åtgärderna skall koncentreras på transnationella områden av gemenskapligt intresse, varvid den innovativa karaktären, det gemenskapliga mervärdet och omfattningen av partnerskapet skall bibehållas respektive förstärkas. Tre frågor har valts ut, det gränsöverskridande, transnationella och interregionala samarbetet, utvecklingen av landsbygden och de mänskliga resurserna när det gäller jämlikhet.
Det faktum att kommissionen inte har föreslagit några nya initiativ till förmån för de områden som är särskilt berörda av nedgången inom vapenindustrin och reduceringen av militärbaserna, betyder inte att dessa områden principiellt inte längre skall kunna främjas. Snarare existerar denna möjlighet i fortsättningen inom ramen för mål I, mål II och mål III och inom ramen för de nämnda nya förslagen till gemenskapsinitiativ.
Bidragsberättigade utanför målområdena inom ramen för det nya mål III är åtgärder för anpassning och modernisering av utbildnings-, vidareutbildnings- och sysselsättningssystem med hänsyn till förbättring av konkurrenskraft och lindring av effekterna av den socio-ekonomiska omvandlingen.

McIntosh
Medan jag tackar kommissionären för det svaret, måste jag säga att jag är mycket besviken. I områden som Essex, Suffolk, Yorkshire och Cumbria, har man förlorat en betydande andel arbetstillfällen inom den försvarsrelaterade industrin till följd av fredsuppgörelsen. I synnerhet om man skulle ta två städer - Witham och Chelmsford - där Marconi och EVV-företagen verkar, är de stora minskningarna av arbetsstyrkan ganska oroande. Vilka garantier kan kommissionären ge mig i kväll om att områden som dessa, där man har haft stor nytta av ett program skräddarsytt för arbetskraftsnedskärningar inom försvarsindustrin och utbildningsprogram till hjälp för de människor som har förlorat sina jobb genom fredsuppgörelsen, i fortsättningen kommer att få stöd i samma omfattning som nu? Det är frågan. De kommer att konkurrera om en mindre summa pengar under de tre bredare målprogrammen utan några direkta fonder för nedskärningar inom försvaret.

Wulf-Mathies
Jag kan inte ge något som helst svar på någon som helst fråga om en konkret region och det framtida främjandet av den, eftersom vi hittills i kommissionen inte ens har beslutat om förslagen till de nya förordningarna för strukturfonderna, och även då kommer vårt bidragssystem ju att i mycket högre utsträckning vara uppbyggt på partnerskap, dvs. omfatta både europeiska och nationella kriterier. Jag kan inte redan i dag säga er vilka förslag som den brittiska regeringen konkret kommer att lägga fram. Därför måste jag tyvärr göra er besviken i detta avseende.

Elliot
Min valkrets har haft stor behållning av Konver-programmet. Stadsdelarna Hounslow, Ealing och Richmond i London har alla någon gång dragit nytta av det och det är jag mycket glad över. Men problem har uppstått och jag undrar om kommissionären kan gå med på att ta upp dem för behandling, oavsett vilka förändringar och variationer som kommer att ske i framtiden, och det är detta: i områden som mina där befolkningen är extremt rörlig, har det varit mycket svårt att under Konver-reglerna att styra hjälpen till just de som har förlorat sina jobb, beroende på att många av dem har försvunnit till andra delar av landet eller till och med utomlands för att hitta annat arbete. Lokala myndigheter har försökt att lägga fram förslag om att rusta upp området med Konver-medel för att generera fler arbetstillfällen, men de har stött på svårigheter med de existerande reglerna. Jag undrar om vi skulle kunna, i framtiden, oavsett vilka förändringar som kommer att äga rum, ta upp dessa problem för behandling?

Wulf-Mathies
Ja, kanske är det som kommissionen har för avsikt att föreslå helt och hållet ägnat att behandla era problem, eftersom vår erfarenhet i själva verket är att isolerade program i den strukturpolitiska aktiviteten var mycket mindre framgångsrika än de som rörde regioner i ett något större sammanhang, varför vi också för mål 2-områdena i framtiden snarare kommer att utgå ifrån större regioner, där programmen läggs ut, för att i möjligaste mån säkerställa att man på platsen skapar en måttsydd möjlighet också för dem som är arbetslösa, där å ena sidan infrastruktur och investeringar och å andra sidan kvalificeringsåtgärder för arbetslösa är avstämda mot varandra. Hur som helst tar jag gärna upp detta tips från er.

Howitt
Jag ser att kommissionären ler, men det är inte första gången vi diskuterar de här frågor och jag kommer inte att ställa frågor om någon särskild region. Jag vill emellertid fråga henne följande om Konver-programmet: om svaret från kommissionen är att områdena kommer att kvalificera sig för det nya mål 2, återstår det fortfarande för oss att reda ut vilken mekanism som kommer att göra att de kvalificerar sig. Det verkar som om kommissionen inte tycks vara inställd på att ha ett speciellt arrangemang som den har tänkt att ha för mål 6-regioner. Om jag har fel om detta, så var vänlig och tala om det för mig. Om det inte är avsikten förstår jag fortfarande inte varför det inte kommer att bli några program för gradvis avveckling för Konver-regioner och andra initiativregioner i gemenskapen, som det kommer att bli för mål 2-regioner som faller utanför nätet. Om samma behov av strukturförändringar grundade på arbetslöshet och låg tillväxt existerar för mål 2-regioner, så varför inte för Konver-regionerna?
Avslutningsvis är 50 procent av Konver-regionerna över hela Europa för närvarande inte kvalificerade som mål 2-regioner - eller andra regionala fonder. Håller inte kommissionären med om att det finns ett särskilt fall här för henne att noggrant studera?

Wulf-Mathies
Jag vet att Europeiska unionen inte kan undanröja och lösa alla problem som finns i gemenskapen med hjälp av medlen från strukturfonderna. Jag är mycket medveten om att den ena eller andra förändringen i regionerna också kommer att leda till problem. Men jag ber å andra sidan också om förståelse för att vi, när vi för målområdena 1, 2 och 5b planerar vidsynta bestämmelser för utfasningen av de regioner, som i framtiden inte längre är bidragsberättigade, därigenom verkligen också, tror jag, tar hänsyn till det som är nödvändigt, för att vi skall kunna fortsätta med att befästa uppnådda framgångar.
Jag vill än en gång uttryckligen hänvisa till att det för Konver-områdena liksom för alla andra initiativ även i fortsättningen naturligtvis skall finnas en möjlighet att ta anslag från mål 3 i anspråk, dvs. för kompetensutveckling för arbetslösa och människor som hotas av arbetslöshet. Jag utgår ifrån att det också just på detta område kan utgöra en effektiv hjälp i framtiden.
Låt mig som ett sista påpekande bara säga att gemenskapsinitiativen totalt sett - det kan ni också se av absorptionssiffrorna - inte har rönt den framgång som vi hade hoppats, och att vi också därför måste koncentrera oss på att införliva sådana åtgärder. Naturligtvis är försvarsindustrin också industri. Om relevanta kriterier stämmer, så kan absolut också anslag från mål 2 komma i fråga. Om dessa kriterier inte stämmer, då stannar det vid de övergripande möjligheterna med mål 3.

Ordföranden
Fråga nr 63 från Ian White (H-0172/98):
Angående: Urban II
Vilka bestämmelser tillämpar kommissionen vid tillsättande av uppföljningskommittéer för program och var offentliggörs sådana bestämmelser?

Wulf-Mathies
Herr ordförande, mina damer och herrar! De allmänna bestämmelserna om övervakningskommittéer inom ramen för deltagandet i strukturfonderna innehåller artikel 25 i den ändrade förordningen från rådet nr. 4253/88. Genomförandedirektiven för utnyttjande av övervakningskommittéer för kontroll av de inom ramen för gemenskapsinitiativet Urban genomförda programmen fastläggs av kommissionen gemensamt med berörda medlemsstater. De finns med i besluten från kommissionen om godkännande av de enskilda Urban-programmen.

White
Jag skulle ha lyssnat till originalsvaret i stället för översättningen, men jag förstod inte var de skriftliga källorna för de regler som styr Urban-programmet kan återfinnas. Jag tänkte tala om varför jag är intresserad av det. Det tycks från rapporter som jag har fått från intresserade organisationer att det finns en viss grad av anarki bland dem som önskar ansöka om medel ur Urban-fonden. Naturligtvis antog jag att det skulle finnas regler och föreskrifter som styrde detta. Vad kommissionären just har sagt tycks inte förse mig med en pålitlig källa. Jag skulle vilja gå till en broschyr, eller själva regeln, så att jag på egen hand kan avgöra om de berörda medlemsländerna, kommissionen och Förenade kungariket verkar på samma grundval av en beslutad regelsamling som jag själva kan kontrollera. Finns det någon sådan regelsamling? Finns det någon sådan bestämmelse, bortsett från 25.2 till vilken ni redan refererat?

Wulf-Mathies
I kommissionens beslut om godkännande av de enskilda Urban-programmen finns också ärendena som gäller respektive program. Jag vill också nämna dem kort här, eftersom jag tror att det är bättre att vi talar om hur det faktiskt ser ut, och inte om nummer på förordningar. För Urban finns det övervakningskommittéer för mål 1 och mål 2, som är de allmänna övervakningskommittéerna för mål 1 och mål 2. Utanför stödområdena, det gäller ju Bristol om jag förstår det rätt, finns det en självständigt övervakningskommitté. Jag kan tyvärr inte protestera mot att förfaringssättet är komplicerat, såtillvida som denna övervakningskommitté rådgör med ett förvaltningsutskott, Urban management committee , som är ett underkommitté för övervakning av förvaltningen utanför målområdena, och att det finns en Urban partnership-group, där de lokala partnerna och icke-statliga organisationerna samarbetar.

Spiers
Jag noterade att kommissionären i sitt tidigare svar sade att gemenskapsinitiativen inte hade haft de framgångar man hade hoppats på. Men jag hoppas att hon erkänner att Urban givit en idealiskt möjlighet till att utveckla den typ av botten-upp-initiativ som kommissionen har stött i sin ekonomiska utvecklingsplan och vilken har givit ett mycket bra redskap för att verka för gemenskapen med dess medborgare beroende på dess fokusering på mycket lokal, grannskapsnivå. Jag hoppas att det lokala inslaget inte kommer att gå förlorat i Urban II och kommer att, verkligen, erkännas i de övervakande utskotten, oavsett deras sammansättning. Jag hoppas att hon kan lugna oss på den punkten.

Wulf-Mathies
Jag kan bara hålla med er. Urban hör - även om absorptionssiffrorna inte heller är glädjande överallt - till de gemenskapsinitiativ, som visat sig vara speciellt framgångsrika, eftersom de ligger särskilt nära människorna lokalt, och som framför allt med hjälp av integrering av medborgare från olika lokala grupper också har möjliggjort en positiv mobilisering. Där har ingenting ändrats gentemot Urban 1 vad gäller förvaltningsförfarandet, utan generellt kan man utgå ifrån att man med Urban 2 också bearbetat erfarenheterna från Urban 1 på ett positivt sätt. Eftersom Urban var en sådan framgång, vill vi ju i framtiden ta upp anslag till sociala oroshärdar i städer, de minst gynnade områdena, också i mainstream-bidragen, dvs. i det nya mål 2. Det visar att detta i själva verket var en förberedelse för att också i större omfattning ta med städernas problem i gemenskapens stödåtgärder.

Ordföranden
Fråga nr 64 från José Apolinário (H-0173/98):
Angående: Genomförandet av Interreg II C
Kan kommissionen klargöra vilka stöd i form av gemenskapsmedel som beviljats de regioner som drabbades av oväder i slutet av 1997, på Azorerna, i Algarve och i Alentejo? Och hur förklarar kommissionen det förslag om att bevilja finansiellt stöd genom Interreg II C till vissa medlemsstater när den nekat att bevilja stöd till Portugal?

Wulf-Mathies
Herr ordförande, herr ledamot! Kommissionen är bestört över skadorna efter stormen i Portugal, framför allt på Azorerna, i Algarve och i Alentejo. Den har därför omedelbart efter katastrofen från sin sida förklarat sig villig att omfördela medlen. Vid halvtidsutvärderingen av gemenskapens stimulanskoncept för Portugal, vilken avslutades i februari, garanterades den berörda regionen ytterligare, ännu inte bundna medel och medel från den årliga indexeringen, nämligen med prioritering av åtgärder för miljöförbättringar. Kommissionen har därför arbetat för och också uppnått att medlen för förstärkning av programmen för dessa tre regioner, som ni har nämnt, skall höjas i förhållande till vad de portugisiska myndigheterna ursprungligen föreslagit, dvs. dessa regioner erhåller ytterligare 73 miljoner ecu i stället för de av Portugal ursprungligen föreslagna 44 miljonerna.
Vad gäller gemenskapsinitiativet Interreg II C vill kommissionen påminna om att detta bl.a. är avsett till åtgärder för att förebygga översvämningar och bekämpa torkan med hjälp av regionala planeringsåtgärder. Under tidsperioden 1997/98 har någon gemenskapsfinansiering inte planerats för att förebygga översvämningar, eftersom den portugisiska regeringen inte kommit med någon sådan begäran. Däremot godkände kommissionen den 29 september 1997 ett program för bekämpning av torkan i Portugal. Indirekt bidrar även detta program till ett strukturellt förebyggande av översvämningar genom att det bidrar till förbättring av vattenreglering, hydrologiska undersökningar, främjande av undersökning av vattenresurser och förbättring av den ekologiska balansen. Kommissionen skulle vara beredd att undersöka ett förslag från de portugisiska myndigheterna för ett program Interreg II C avseende översvämningar inom ramen för de allmänna riktlinjerna och med beaktande av de för Portugal redan fastställda budgetmedlen.

Apolinário
Herr ordförande! Jag vill först tacka kommissionären för svaret. Jag är överens med kommissionären i det som gäller värnandet av miljöprioriteringar och iordningställande av landområden. Jag vill dock betona att kommissionären, vad gäller den del av svaret som rör den portugisiska regeringen, inte talar sanning angående att fördelningen av anslagen ur Interreg II C tydligt säger att, vad gäller Portugal, Spanien, Grekland och Italien, ansökningar bara gäller för torka, medan det för Belgien, Tyskland, Förenade Kungariket, Frankrike, Italien och Nederländerna, skulle gälla för översvämningar. Och det är denna punkt jag inte kan förstå, då jag anser att det är en alltför teknisk tolkning från den avdelning som kommissionären är politiskt ansvarig för.
Men jag vill inte gå längre. Jag vill ställa en annan fråga: vad gäller de ytterst perifera områdena, framför allt Azorerna kommer det inte att finnas något Regis-initiativ i framtiden, hur tänker sig kommissionen att ingripa i situationer som olyckligtvis har upprepats? För medan kommissionen kommer med mängder av tekniska rättfärdiganden, erbjuder till exempel den amerikanska armén samarbete om att tekniskt återställa Ribeira Quente-området. Det är bara en skillnad i behandling.

Wulf-Mathies
För det första kommer Azorerna som perifert område även i framtiden att höra till den mest gynnade gruppen regioner. För det andra utgår jag ifrån att också de andra områdena som ni har nämnt även i fortsättningen kommer att erhålla bidrag från Europeiska unionen. Problemet med strukturfonderna består i att de inte utgör någon katastrofhjälpsmekanism, och att Europaparlamentet har avskaffat katastrofhjälpen inom Europa. Därför har vi ingen möjlighet att åstadkomma någon specifik katastrofhjälp.
Det som vi emellertid kan göra är att vi, när katastrofer inträffar, och så har vi också hanterat det i Portugal, bemödar oss om att omfördela de medel som står till förfogande inom ramen för bidragskoncepten, och utnyttja dem för ekonomisk stimulans och bekämpning av miljöskador, som har uppstått på grund av sådana katastrofer. Det har vi gjort i detta fall. Hur långt man i framtiden i större utsträckning skall utnyttja till exempel instrumentet Interreg II C även i de södra länderna för bekämpning av översvämningar, måste man säkert diskutera. Men jag ber er enträget att komma ihåg att vi här under mycket lång tid har talat om hur vi effektivt skall kunna bekämpa torkan, och att därför varken kommissionens eller möjligen också den portugisiska regeringens förutseende har räckt till för att ta med detta i förebyggande syfte i planerna för Interreg II C och Portugal. Men jag hoppas att detta inte heller kommer att vara nödvändigt för framtiden, och vi borde vara tillräckligt flexibla för att vid behov då granska sådana program.
Jag tror dock att de medel som vi nu ställer till förfogande verkligen kommer att ge regionerna en enorm ytterligare hjälp för att bättre få bukt med följderna av katastroferna.

Pimenta
Kommissionären uttrycker på ett bra sätt att problemen med torka och översvämningar i Portugal och Spanien hör ihop. Som bekant föds alla stora portugisiska floder i Spanien och hälften av det vatten som når Portugal kommer från Spanien. Som kommissionären också vet genomförs alla hydrauliska arbeten, i Portugal och Spanien, med hjälp av gemenskapens pengar. Och som kommissionären också känner till har det varit en tvist, en konflikt mellan Portugal och Spanien, på grund av de spanska hydrologiska planerna. Jag anser att det går att komma förbi detta med litet sunt förnuft, och Bryssels och kommissionens medverkan är viktig eftersom finansieringen av de hydrauliska arbetena kommer från Bryssel. Vilken roll tänker kommissionären och kommissionen spela nu när förhandlingarna skall återupptas?

Wulf-Mathies
Vid bilaterala förhandlingar har kommissionen i normala fall ingen medbestämmanderätt, och detta inte enbart beroende på subsidiariteten, utan medlemsstaterna är i normala fall också på grund av suveräniteten mycket intresserade av att kommissionen inte lägger sin näsa i blöt i saker som medlemsstaterna själva kan sköta bättre.
Men vi har trots detta gjort lite mer än bara tittat på. Vi har nämligen till exempel finansierat en gemensam studie mellan Spanien och Portugal, för att äntligen skapa klarhet om de gemensamma vattenresurserna. Vi hör också till dem som till exempel inom ramen för godkännandeförfarandet rörande vattenregleringsdammen har sett till att ge en impuls till en gemensam vattenreglering i de planer, som ju skall säkerställa att vattnet sedan också flyter in i regleringsdammen i tillräcklig mängd och med tillräcklig kvalitet. Jag utgår ifrån att tillståndet och de åtgärder som vidtagits, hjälper till i det avseendet.

Ordföranden
Då tiden för frågor till kommissionen är slut, kommer frågorna nr 65 till 109 att besvaras skriftligen.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.45 och återupptogs kl. 21.00.)

Fartyg som transporterar farligt gods
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendation (A4-0069/98) av Novo Belenguer för utskottet för transport och turism om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av rådets direktiv om ändring av direktiv 93/75/EEG om minimikrav för fartyg som anlöper eller avgår från gemenskapens hamnar med farligt eller förorenande gods (C4-0621/97-96/0231/SYN)

Novo Belenguer
Fru ordförande! Betänkandet som vi skall debattera i kväll är andra behandlingen i samarbetsförfarandet om ändring av direktivet om minimikrav för fartyg som anlöper eller avgår från gemenskapens hamnar med farligt eller förorenande gods.
För att göra en kort summering av processen som följts i betänkandet, bör vi för det första nämna att vårt parlament, i april 1997, vid den första behandlingen antog elva ändringsförslag som vi skulle kunna dela in i tre stora grupper. En första grupp för att stärka de krav på upplysningar som befälhavaren för fartyg som transporterar radioaktiv last måste lämna. En andra grupp om åtgärder som syftar till vidga detta direktiv, 93/75/EEG, så att det även omfattar transittrafiken i gemenskapens vatten. Och, slutligen, en tredje grupp för att göra tillägg i detta direktivs bilagor.
Kommissionen och rådet godtog ändringsförslagen om möjligheten att införa framtida ändringar av INF-koden i direktivet såväl som de som handlar om kravet att fartygsbefälhavare skall överlämna en förteckning över besättningsmedlemmarna till hamnmyndigheterna på destinationsorten innan de avgår och inte efter det att en eventuell olycka har inträffat.
Betänkandet som vi nu debatterar och som vi skall rösta om i morgon har ett trefaldigt syfte. För det första uppdatera direktiv 93/75/EEG genom att införliva bestämmelser om frakt ombord på fartyg av bestrålat kärnbränsle, plutonium och högaktivt radioaktivt avfall; för det andrakomplettera den information som måste tillhandahållas då man fraktar denna typ av gods; och, slutligen, att genom det enkla kommittéförfarandet underlätta framtida ändringar i bilagorna, i syfte att anpassa de nationella normerna till de tillägg i säkerhetsföreskrifterna som godkänts på internationell nivå.
I detta avseende gör vi i detta betänkande fyra ändringsförslag -s om alla godkändes nästan enhälligt i utskottet för transport och turism.
I det första ändringsförslaget, som hänvisar till det femte stycket i ingressen i direktivet, föreslår vi en redaktionell ändring av rådets text och den nya texten, då den är vidare och mer generell - åtminstone tolkar vi den så - uttrycker vår reservation mot att man genom kommittéförfarandet skall kunna göra viktiga eller stora ändringar i direktivet.
Det fjärde ändringsförslaget, som hänvisar till artikel 1.2 andra strecksatsen, står i direkt relation till det ovanstående och syftar till att senare ändringar av detta direktiv inte mynnar ut i en försvagning av gällande bestämmelser avseende säkerheten och skyddet av den marina miljön. Det vill säga, vi upprättar en minimigräns för att på så sätt undvika en försvagning av de garantier som erkänns i samma direktiv.
Vårt andra ändringsförslag hänvisar till artikel 1.1 andra strecksatsen och i det föreslår vi att införandet INF-koden aktualiseras till den 1 januari, som det står i direktivet, men att det gäller den utformning den hade 1998. Och vi föreslår detta därför att, förutom att den är mycket nyare och mer aktuell, IMO förra året, i november, antog några ändringsförslag som stärkte säkerhetsföreskrifterna, och om vi inte inför dem vid det angivna datumet ger vi upphov till att kommittéförfarandet ingriper för ändra direktivet.
Vad gäller det tredje ändringsförslaget vidhåller vi ett förslag som vi framförde redan vid den första behandlingen av betänkandet. Rent konkret yrkar vi på en skyldighet att lämna de upplysningar som framgår av listan i bilaga 1 till de medlemsstater vars vatten trafikeras av fartyg med de kännetecken som detta betänkande hänvisar till.
Å andra sidan, fru ordförande, och vad gäller innehållet i betänkandet, anser jag att detta förslag är lämpligt och passande, trots att vi hoppas att bestämmelserna även kan omfatta transittrafik. Man bör komma ihåg att ett sådant system redan fanns beskrivet i Eurorep-förslaget från 1993, men att det inte har utvecklats vidare. Följaktligen, med tanke på hur svårt det är att ändra detta förslags inriktning, föreslår vi att kommissionen, om den finner det lämpligt, tar tillbaka det ursprungliga förslaget från Eurorep och lägger fram ett nytt där man inför de senaste lagändringarna av IMO-bestämmelserna och de framsteg som gjorts på det teknologiska området.
Jag slutar nu, fru ordförande, med hopp om att ledamöterna i denna kammare tänker på de ändringar som presenterats när det är dags för omröstning om mitt betänkande, i vilket vi yrkar på tillämpningen av en rad gemenskapsnormer med syfte att, bland annat, försöka förbättra sjösäkerheten och skydda den marina miljön för kommande generationer.

Ferber
Fru ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! I den andra behandlingen ägnar vi oss i dag åt minimikraven för fartyg som anlöper hamnar inom gemenskapen, och som fraktar farliga eller miljöfarliga varor. Jag tror att vi här har att göra med en ytterst viktig fråga, som berör medborgarna när något har hänt. Målet för vår lagstiftning är att det över huvud taget inte skall kunna ske någon katastrofal olycka, eller att de eventuella skadorna, om en olycka sker, skall hållas så minimala som möjligt, så att medborgarna inte skall grubbla över denna fråga. Jag tror att det sällan funnits något bättre angreppssätt för europeisk lagstiftning.
Jag vill uttryckligen tacka föredraganden för att han har ägnat sig så seriöst åt denna fråga, både i den första behandlingen och nu också i den andra behandlingen. Europeiska folkpartiets grupp delar föredragandens uppfattning. Vi stöder alla ändringsförslag, i synnerhet också anhållan om att motsvarande information skall ställas till förfogande också för fartyg som transporterar farligt gods och inte anlöper någon EU-hamn, men som passerar genom Europeiska unionens territorialvatten. Det handlar inte bara om olyckor i samband med anlöpande eller avgång, utan det handlar om att avvärja faran i så stor utsträckning som möjligt, även om territorialvattnen bara tangeras, eftersom erfarenheterna de senaste åren visar att det säkert kan dyka upp problem på europeisk mark, utan att någon europeisk hamn ursprungligen skulle anlöpas.
Jag skulle därför verkligen enträget vilja be kommissionen att ta med denna anhållan. Det rör sig ju tyvärr här bara om samarbetsförfarandet. Amsterdamfördraget är fortfarande inte i kraft, annars skulle vi delta i större utsträckning i lagstiftningsförfarandet. Jag ber om att ni också verkligen godkänner denna anhållan, så att vi kan komma fram till en bra lösning för alla medborgare i Europa.

Kaklamanis
Fru ordförande! Jag önskar gratulera föredraganden eftersom han har behandlat en särskilt känslig, men också särskilt svår fråga.
Och ännu mer vill jag gratulera honom till att han fortsätter att stå emot påtryckningarna från rådet och kommissionen, som skulle kunna godta, fru ordförande, vissa ändringsförslag, men som bara godtog ofarliga ändringsförslag. De viktigaste ändringsförslagen som ni hade föreslagit och vi hade röstat fram här under första behandlingen antogs inte.
Jag är glad över att ni kom tillbaka och vi skall stödja dessa ändringsförslag, för uppenbarligen glömmer rådet och kommissionen eller vill kanske inte komma ihåg att kärnavfallet inte bara är en miljöskyddsfråga, det är en fråga om tvätt av svarta pengar och det är, under vissa förhållanden, en fråga om att visst kärnavfall, efter anrikning med plutonium, används till andra syften, herr kommissionär, till krigssyften. Rådet och kommissionen skulle alltså inte bara ha godkänt föredragandens ursprungliga ändringsförslag, som satte upp stränga villkor gällande kontroll och säkerhet för den här sortens laster, men kommissionen skulle också ha föreslagit ännu strängare villkor. Ni känner alla väl till vad som sker med handeln med kärnavfall. Jag talar om handeln med avfall för krigssyften från länderna i f.d. Sovjetunionen och ni vet mycket väl att detta kärnavfall skickas till olika länder, att vi vid någon tidpunkt kommer att upptäcka att det utgör en risk för intilliggande länder och vi beslutar oss för att ingripa antingen i form av Nato eller i form av vad vet jag. Medan vi enligt vår åsikt har försett dem med detta kärnavfall därför att vi inte hade ställt villkor för kontroll och säkerhet.

Tamino
Fru ordförande! Låt mig först av allt påminna om att gruppen De Gröna anser att detta är ett mycket positivt direktiv, som ändrar det tidigare direktivet nr 75 från 1993, i syfte att framför allt utsträcka det tidigare direktivets tillämpningsområde till att även omfatta villkoren för transport av kärnbränsle - plutonium, högaktivt avfall - ombord på fartyg. Detta är utan tvekan någonting positivt, lika positivt som direktivet som helhet. Vi anser framför allt att parlamentet har framfört seriösa och trovärdiga förslag, varför vi inte kan acceptera de ändringar som gjorts av rådet på de punkter där man inte har upptagit parlamentets förslag. Av dessa skäl anser vi att vi måste kraftfullt stödja alla de ändringar som föreslås av föredraganden, framför allt ändringsförslag nr 3, för vi anser att det är av avgörande betydelse att fartyg som färdas genom våra vatten, även om de inte angör någon av gemenskapens hamnar, bör informera om att de har giftiga eller radioaktiva ämnen ombord.
Detta är av den yttersta vikt för våra havs framtid och för skyddet av våra medborgares hälsa och miljö.

Camisón Asensio
Herr kommissionär! I denna rekommendation som vi debatterar, som försöker fastställa minimikrav som de fartyg som transporterar farligt gods och som anlöper hamnar inom Europeiska unionen måste uppfylla, finns det en omständighet som, tyvärr, upprepar sig väldigt ofta: Å ena sidan anstränger sig kommissionen för att gemenskapens lagstiftning skall efterlevas, i det här fallet sjösäkerheten och bevarandet av den marina miljön, och å den andra finns det medlemsstater som helt och hållet går sin egen väg -det är därför vi, i det här fallet, fortfarande har fyra medlemsstater som inte ens har infört det ursprungliga direktivet.
Med dessa utsikter för ögonen, herr kommissionär, stöder vi kommissionen. Vi står, som det sagts, verkligen inför frågor av yttersta vikt. Till exempel det faktum att passagerartrafik bör vara oförenligt med transporten av farligt gods, eller skyldigheten att lämna ett säkerhetsintyg för passagerarna. Låt oss inte glömma, mitt herrskap, att vi har att göra med mycket farliga ämnen, som bestrålat kärnbränsle, plutonium, eller högaktivt avfall vars livslängd, i många fall - och jag överdriver inte - överstiger 30 000 år, vilket ju är en lång tid.
Följaktligen är ansvaret enormt inför framtiden. Och om man vad gäller vägtransporter - ännu en marktransport - beaktar dessa ämnens riskfaktor på ett bra sätt, bör man göra detsamma vad gäller transporter till sjöss.
Av dessa anledningar kommer vi att stödja ändringsförslagen av Novo Belenguer, föredraganden, som vi gratulerar för desamma.

Sarlis
Fru ordförande! Jag skulle helt enkelt vilja säga att jag samtycker till föredragandens ändringsförslag, men jag måste påpeka en annan sida av problemet, att rådet utfärdar direktiv och förordningar som inte tillämpas av medlemsstaterna. Ett sådant klassiskt exempel utgör det betänkande som vi diskuterar i dag.
Jag måste säga att direktiv 93/75 som ändrats genom kommissionens nya förslag ännu inte har införlivats i lagstiftningen i fyra medlemsstater, bland andra Förenade kungariket, som i dag utövar ordförandeskapet i Europeiska unionen.
Låt oss inte gå in på internationell nivå där IMO: s beslut inte utgör nationell rätt i en stor majoritet av medlemsstaterna. Vi måste följaktligen protestera mot denna situation, åtminstone inom ramen för Europeiska unionen, och det måste utifrån den här debatten och omröstningen i morgon, med omröstningen om föredragandens ändringsförslag, synas att det ännu inte är möjligt att rådet och själva medlemsstaterna godkänner och utfärdar direktiv och att dessa direktiv inte införlivas på nationell nivå.
Det handlar om en mycket allvarlig fråga, som inte ens har att göra med sjöfartens säkerhet i sig, den står i relation till säkerheten för jordens befolkning och på grund av detta måste vi alla oavbrutet visa vår lyhördhet.

Flynn
Fru ordförande! Lagförslaget om fartygstransporter med farligt gods som kammaren här har att ta ställning till är sannerligen ett mycket viktigt lagförslag. Jag skulle vilja börja med att säga att jag självklart är mycket glad över att rådet, i sin gemensamma ståndpunkt, godtog parlamentets ändringsförslag vilka accepterades av kommissionen vid den första behandlingen.
Jag måste säga att kommissionen delar den oro som ligger till grund för ändringsförslagen i den andrabehandlingsrekommendation som antagits av utskottet för transport och turism. Ändringsförslag 2, till exempel, föreslår en hänvisning till den version av INF-koden som trädde i kraft den 1 januari i år, i stället för den som trädde i kraft den 1 januari 1996. Kommissionen välkomnar detta praktiska förslag, vilket även omfattar de ändringar av koden som antogs under IMO-mötet i november förra året.
Kommissionen kan även acceptera ändringsförslag 4, vilket fastslår att ändringar av bilagorna antagna genom kommittéförfarandet inte skall kunna försvaga bestämmelserna om sjösäkerhet och skydd för den marina miljön. Jag kan försäkra ledamöterna av denna kammare att kommissionen, som har initiativrätt under kommittéförfarandet, inte skulle lägga fram något förslag som försvagar den egna ursprungliga lagstiftningen.
Kommissionen kan, i princip, förstå den oro som ligger till grund för ändringsförslag 1, vilket syftar till att klargöra kommittéförfarandets räckvidd, i synnerhet mot bakgrund av ändringsförslag 4. Kommissionen kan emellertid inte acceptera detta ändringsförslag av två anledningar. För det första, det erkänner inte bestämmelsen som fastslår att fartyg i transit inte kan omfattas av detta direktiv. Texten är ett tillägg som kommissionen gjorde till den gemensamma ståndpunkten, mot bakgrund av det oavslutade Eurorep-förslaget, vilket antagits av kommissionen. För det andra är detta ändringsförslag, i alla händelser, onödigt beroende på att man i texten till den gemensamma ståndpunkten fastslår att ändringsförslag antagna genom komittéförfarandet inte kan påverka de krav som ställs i direktivet. Detta gäller även alla försvagningar eller utökningar av direktivets omfattning.
Slutligen kan inte kommissionen acceptera ändringsförslag 3, vilket inför rapporteringsplikt för fartyg i transit utanför medlemsländernas kuster.
Som jag sade vid den första behandlingen, gör bestämmelserna i det föreslagna Eurorep-direktivet ändringsförslaget överflödigt och, för konsekvensens och samhörighetens skull, står kommissionen därför fast vid sin ståndpunkt.
Jag vet att föredraganden har full förståelse för denna ståndpunkt, eftersom han har fört fram den i sitt eget betänkande. Jag skulle därför vilja be honom ännu en gång att fundera över att dra tillbaka sitt stöd till detta ändringsförslag eftersom jag kan försäkra honom om att kommissionen delar hans uppfattning. Vi håller för närvarande på att undersöka alternativen i syfte att försäkra att diskussionerna återupptas i rådet, om det är nödvändigt, på grundval av en omarbetad version av Eurorep-förslaget. Detta är en synpunkt som delas av Ferber och Kaklamanis. Vi delar de synpunkter de givit uttryck för i denna fråga.
Sammanfattningsvis: kan kommissionen acceptera ändringsförslag 2 och 4 men inte 1 och 3. Jag skulle vilja tacka kammaren, i synnerhet Novo Belenger och utskottet för transport och turism, för att de konsekvent stött förslaget. Till Camisón och Sarlis skulle jag vilja säga att omgrupperingen av det ursprungliga direktivet har kraftigt försenats men överträdelser av bestämmelser åtgärdas: det finns för närvarande fyra förfaringssätt rörande länder som inte införlivar bestämmelserna i den nationella lagstiftningen, och vi ser fram mot en snar lösning, i rättslig bemärkelse, när det gäller hanteringen av dessa frågor.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Statistikrapportering rörande varutransporter på väg
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0072/98) av Bazin för utskottet för transport och turism om förslag till rådets förordning om statistikrapportering rörande varutransporter på väg (KOM(97) 0443 - C4-0514/97-97/0233(CNS))

Wijsenbeek
Fru ordförande! Jag hoppas att ni ursäktar att Bazin är frånvarande, på grund av de regionala valen hos er i Frankrike, och att ni förstår att man beviljat Bazin det som man förvägrat de Silguy, dvs. att ställa upp som kandidat för den vackra regionen Bretagne. Vi önskar honom all framgång.
Statistik är väsentligt för transportsektorn. Därför är det inte tillräckligt att vi enbart samlar in statistik utan, framför allt, att vi hanterar den på ett samstämmigt sätt över hela gemenskapen. För att vara mer exakt har kommissionen lagt fram ett förslag varigenom statistiken om vägtransporter stämmer bättre överens i de olika medlemsländerna. Utskottet för transport och turism har lagt fram två ändringsförslag. Eller rättare sagt har Bazin gjort det, med vårt fulla stöd. Av den anledningen är det inte särskilt svårt för mig att vara hans ställföreträdare här i dag. Bazins betänkande är inte enbart ett tekniskt betänkande. Beroende på att vi inom Europeiska unionen är på väg mot en hållbar mobilitet är det viktigt att veta exakt vad våra transportörer gör samt varifrån de kommer och vart de skall inom gemenskapen. Detta kommer att bli en svårare uppgift med konkurrensen på den fria inre marknaden och, i synnerhet, under ett år som detta med införandet av fri cabotage. När vi tittar på statistiken över vägtransporter kommer det att bli svårare att veta huruvida lastbilar med utländska registreringsskyltar - från andra länder än det land till vilket de transporterar varor - är engagerade i lokala eller internationella transporter.
Oundvikligen kommer kortare transporter huvudsakligen att genomföras på vägarna. För närvarande genomförs tre fjärdedelar av transporterna inom gemenskapen på vägarna. Transporterna ökar med ca 7-10 procent per år. Om vi vill - vilket ledamöter från alla grupper vill - övergå till andra transportsätt som järnvägen, inhemska vattenvägar eller kortare sjötransporter, måste vi fortfarande räkna med det faktum att kortare transporter huvudsakligen kommer att genomföras på vägarna. Därför måste vi om vi vill byta från ett transportsätt till ett annat, veta exakt vilka transporter som inbegriper flera transportsätt och vilka som enbart är vägtransporter. Vi behöver ett mer exakt system.
Herr kommissionär, ni känner till det bättre än någon annan, eftersom ni även sysslar med transportsektorns sociala sida, att de rapporter som vi får från kommissionen om körtider och vilotimmar är mycket värre än vi hade väntat oss. Vi har just fått rapporterna från 1993/94 vilka visar att flera medlemsländer inte ens för statistik över detta. Det är ett stort misslyckande. Ett av de medlemsländer som inte lämnade in några statistikuppgifter är en av grundarna till Europeiska unionen. Femtio år borde räcka för att få dem att inordna sig. Vi räknar med att kommissionen gör sitt bästa för att få ordning på detta. Under tiden har vi, då vi har förstått att huvuddelen av arbetet kommer att utföras av de nationella statistikbyråerna, tack vare budgetutskottet lagt fram ett ändringsförslag om en mindre sänkning av de tillgängliga medlen.

Stenmarck
Fru ordförande! Låt mig få inleda med att tacka Bazin, som i och för sig är frånvarande, för det arbete som han har lagt ned på detta betänkande. Avsikten med förslaget är att komplettera den årliga harmoniserade statistikinformationen för varutransporter på väg, så att information finns tillgänglig för kontroll och utvärdering av den gemensamma politiken. Ursprungs- och destinationsregion skall registreras på samma sätt för transporter mellan medlemsstaterna som inom dem. Lagtexten omfattar även cabotage som nu blir möjligt inom unionen. För detta skall en kodning finnas av ursprungs- och destinationsregion samt av den sträcka som tillryggaläggs.
Statistik i någon utsträckning måste naturligtvis alltid finnas. Ändå tycker jag att varje gång som denna typ av förslag och denna sorts ärende kommer upp, finns det anledning att ifrågasätta om detta verkligen är något som behövs, eftersom det innebär nya uppgifter som skall lämnas in och därmed ytterligare byråkrati. Det är alltid företag, ofta små företag, som skall lämna in dessa uppgifter. Alltför mycket av detta är redan i dag onödiga arbetsbördor som läggs på företagen runtom i unionen, och som i förlängningen har lett till den besvärliga situation som företagsamheten i dag befinner sig i.
Det finns två saker som i sammanhanget ändå är positiva. Det ena är att det inte skall byggas upp någon särskild europeisk statistikbyrå för just denna verksamhet; ansvaret för denna extra arbetsbörda kommer att läggas på medlemsländernas statistikbyråer. Det andra är att förordningen uttryckligen undantar små fordon. Det innebär att fordon med en last på högst 3, 5 ton eller en totalvikt på max 6 ton undantas. Orsaken till detta är att sådana transporter ofta är lokala transporter för egen räkning.
Dessa båda undantag är positiva. Ändå finns det anledning att ställa sig frågan vad som egentligen hade hänt om vi inte hade fått en förordning som denna. Det finns en ständig kritik som allt tydligare riktas mot EU, en kritik som handlar om byråkrati, en kritik som handlar om alltför mycket uppgiftslämnande från företagen. Jag tror att vi måste ha klart för oss att varje gång som det läggs fram ett nytt förslag, i likhet med det som vi nu har att ta ställning till här, hur vällovligt syftet än är, så ökar byråkrati och pappersexercis i ett Europa vars företag redan i dag har alltför mycket av detta.

Flynn
Fru ordförande! Som kammaren känner till, möjliggjorde de i sammanhanget relevanta direktiven från 1978 och 1989 att gemenskapen kunde utveckla en uppsättning av grundläggande statistik rörande varutransporter på vägar och den har visat sig vara mycket användbar för utformandet och utvecklingen av den gemensamma transportpolitiken.
Gemenskapspolitiken har emellertid genomgått flera förändringar, vilket gör det nödvändigt för oss att förbättra våra system för sammanställning av statistik rörande vägtransporter. Det gäller i synnerhet förändringar relaterade till liberaliseringen av cabotage från den 1 juli 1998, samt till utvecklingen av de transeuropeiska nätvärken och till framstegen inom miljöpolitiken.
Mot denna bakgrund, vilket kammaren kommer att inse, kommer denna nya bestämmelse att ge ett mer aktuellt statistiskt system som baseras på en rad olika variabler anpassade efter det aktuella informationsbehovet, i synnerhet för regional- och miljöpolitiken, för insamlande och överföring av data till Eurostat om enskilda fordon och resor.
Detta kommer att möjliggöra betydligt mer detaljerade analyser än tidigare och det kommer att förenkla den nödvändiga kontrollen, korrigeringar och förståelsen för sambandet mellan olika strategiers utfall. Den nya bestämmelsen skulle uppenbarligen kunna medverka till att vissa transportverksamheter åläggs ytterligare rapporteringsskyldighet av statistik. Jag skulle vilja betona att Eurostat har gjort allt vad det kan för att minimera alla extra bördor genom att förbereda så att statistiken kan samlas in genom stickprovsundersökningar på ett litet antal fordon och så att modern datateknik kan användas för överföring av data när detta skulle underlätta den administrativa bördan.
Likheten i inställning hos Bazin, utskottet för turism och transport samt kommissionen betyder lyckligtvis nog att jag med lätthet kan acceptera båda ändringsförslagen. Jag tackar därför Bazin och hans kolleger för deras stöd och för deras betydelsefulla hjälp i ansträngningarna att utveckla förändringar som kommer att möjliggöra större öppenhet och mer effektivt bruk av de statistiska systemen. Jag kan med lätthet acceptera Wijsenbeeks synpunkt att statistik är viktigt för transportsektorn och bör vara konsekvent.

Wijsenbeek
Fru ordförande! Beklagligtvis har inte kommissionären, som inte är ansvarig för transportfrågor i stort men som är ansvarig för den sociala sidan av transportfrågorna, inte kommit med några upplysande kommentarer om min förfrågan rörande förbättringar när det gäller de medlemsländer som inte lämnat in någon statistik om körtimmar och vilopauser - statistik som enligt min bedömning utgör ett komplement till statistiken om vägtransporter i stort, eller som utgör en betydande del av den, detta gäller i synnerhet de medlemsländer som inte lämnat in något över huvud taget.

Flynn
Fru ordförande! För att ge ett snabbt svar till den ärade ledamoten, är denna specifika fråga inte relevant för Eurostat-situationen, det är en fråga för generaldirektorat GD VII. Kanske han kan ta upp frågan där och förhoppningsvis få ett relevant svar.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Förebyggande av personskador - Ovanliga sjukdomar - Sjukdomar orsakade
av miljöföroreningar - Hälsoskyddskrav - Alzheimers sjukdom
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden och muntliga frågor:
betänkande (A4-0067/98) av Trakatellis för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om förslag till Europaparlamentets och rådets beslut om antagande av ett program för gemenskapsåtgärder 1999-2003 om förebyggande av personskador inom ramen för insatser på folkhälsoområdet (KOM(97)0178 - C4-0229/77-97/0132(COD)), -betänkande (A4-0074/98) av Viceconte för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om förslag till Europaparlamentets och rådets beslut om godkännande av ett program för gemenskapsåtgärder 1999-2003 för ovanliga sjukdomar inom ramen för insatser på folkhälsoområdet (KOM(97)0225 - C4-0236/97-97/0146/(COD)), -betänkande (A4-0075/98) av Cabrol för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om förslag till Europaparlamentets och rådets beslut om godkännande av ett program för gemenskapsåtgärder 1999-2003 avseende sjukdomar orsakade av miljöförorening inom ramen för insatser på folkhälsoområdet (KOM(97)0266 - C4-0276/97-97/0153(COD)), -betänkande (A4-0022/98) av Flemming för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om kommissionens andra rapport till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén om införandet av hälsoskyddskrav i gemenskapens politik (KOM(96)0407 - C4-0663/96), -muntlig fråga från Poggiolini för PPE-gruppen till kommissionen (B4-0170/98-0-0018/97) om gemenskapsprogram för att bekämpa Alzheimers sjukdom och de syndrom som är förbundna med sjukdomen, -muntlig fråga från Gutiérrez Díaz, Gonzáles Alvarez, Papayannakis och Ojala för GUE/NGL-gruppen till kommissionen (B4-0171/98-0-0027/97) om gemensamma forskningsprogram, förebyggande och behandling av Alzheimers sjukdom, -muntlig fråga från Kouchner och Lalumière för ARE-gruppen till kommissionen (B4-0172/98-0-0040/97) om kampen mot Alzheimers sjukdom, -muntlig fråga från Cabrol för UPE-gruppen till kommissionen (B4-0173/98-0-0050/97) om Alzheimers sjukdom, -muntlig fråga från McKenna, Lannoye, Breyer och Tamino för V-gruppen till kommissionen (B4-0266/98) - 0-0066/98) om kampen mot Alzheimers sjukdom.
Trakatellis
Fru ordförande! De flesta av oss har ofta riskerat att skada någon eller att skadas under våra sysslor i vardagslivet eller på vår fritid. Följaktligen har vi många erfarenheter i frågan.
Dessa olyckor sker tyvärr ofta. Tillsammans med självmorden och de självtillfogade skadorna utgör de en betydande del av de årliga förlusterna i vårt samhälle. Förslaget har försummats och programmet för ett förebyggande och en minskning av dem måste antas.
I Europeiska unionen i dag utgör de skador för vilka föreliggande program har utformats en av de främsta orsakerna till död, nedsättning av hälsan och invaliditet. De beror framför allt på olyckor i hemmen eller på fritiden. De mest sårbara åldrarna är mellan 1 och 34 år och över 75 år. Behovet av ett första närmande av problemet ledde gemenskapen till skapandet av ett gemensamt informationssystem, Ehlass-systemet. Nya data i detta system uppger att förlusterna på grund av dessa olyckor uppgår till 83 000 döda varje år och cirka 22 miljoner skadade om året, av vilka 20 miljoner behövde medicinsk hjälp och 2 miljoner krävde sjukhusvård.
Låt oss också påpeka att ungefär 300 000 personer av alla de som skadades kommer att bli handikappade för återstoden av livet eller kommer att få något bestående men.
Den andra kategorin av skadade härrör från självmord, vilka vi inte får underskatta, eftersom de resulterar i 43 000 döda och cirka 700 000 skadade per år. Den direkta ekonomiska kostnaden för sjukhusvistelse uppgår till 7, 7 miljarder ecu, medan den globala kostnaden för de skadade beräknas till 23 miljarder ecu, utan att räkna med kostnaden för de döda. Nödvändigheten av ett program för förebyggande och epidemiologisk uppföljning av de skadade på unionsnivå är således uppenbar. Det återstår att studera om programmet, såsom det har utformats, är effektivt.
Kommissionen har fastställt konkreta områden för programmets verksamheter, som t.ex. olyckor som drabbar barn i skolan, självmord, med underkategorier för avsiktlig självtillfogad skada. Det finns emellertid ingen anledning att utesluta andra åldersgrupper, som till exempel vuxna som skadar sig i hemmet eller på fritiden. Likaledes skulle det vara bra att innefatta skador som härrör från en tredje persons förehavanden och från personer som skadas avsiktligen eller av tillfällighet på grund av självtillfogad skada. Av denna anledning föreslås en skillnad mellan å ena sidan skador som är avsiktliga eller oavsiktliga, med särskild referens till sårbara kategorier, och å andra sidan självmord och självtillfogad skada. Dessutom måste de sårbara kategorierna innefatta kvinnor som tillsammans med barn utstår skador på grund av våld.
Samtidigt måste det finnas åtgärder för skador på grund av våld inom ramen för idrottsaktiviteter. Med en epidemiologisk studie av skador och självmord skulle vi kunna inventera och analysera statistiskt, i tid och rum och efter ålder och kategori, skador och självmord och följaktligen illustrera orsakerna och grunda de påföljande åtgärderna på slutsatser från dessa analyser.
En central axel i programmet är följaktligen möjligheten att samla in och att utarbeta alla respektive data. Det finns redan ett sådant system, Ehlass, som redan har visat sin betydelse, för det första genom att lokalisera vissa ämnen som är inblandade i olyckor och för det andra genom informationskampanjer. Tyvärr innefattade inte kommissionen i sitt förslag detta system som är mycket användbart för att uppnå programmets syften. På grund av detta ansåg jag att Ehlass-systemet måste införlivas i och utgöra grunden för verksamheternas utveckling beträffande de oavsiktliga och avsiktliga skadorna och dessutom breddas och samordnas med andra nätverk som kanske kommer att uppstå.
Vad gäller självmord och självtillfogade skador krävs här ett annorlunda system för insamling och utarbetande av information och verksamheter som ingriper på ett annat sätt. Därför att motiven för självmord är annorlunda jämfört med tillfälliga skador och det förebyggande bemötandet dessutom är annorlunda. Det enda gemensamma som finns för de båda kategorierna är skadorna, döden, sjukhusvistelserna och den ekonomiska bördan.
Programmet under utformning måste svara mot utmaningen i problemet. Kommissionen föreslår endast 1, 3 miljoner ecu för 1999 och jag anser att denna budget är fullständigt otillräcklig i förhållande till målen och programmets dynamik. På grund av detta föreslås att den finansiella ramen för åren 1999-2003 skall innehålla 14 miljoner ecu.
Fru ordförande! Vi tycker att programmet såsom det har förändrats med våra ändringsförslag, kommer att bidra konkret till de europeiska medborgarnas hälsoskydd genom att betydligt minska de mänskliga och ekonomiska förlusterna på grund av de skador som vi refererar till.

Viceconte
Fru ordförande, kära kolleger! Handlingsprogrammet mot ovanliga sjukdomar, som vi har till uppgift att diskutera, utgör en del av gemenskapens åtgärder inom området allmän hälsovård, en sektor inom vilken Europeiska unionen är skyldig att vidta förebyggande åtgärder till skydd för samtliga medborgare, inte bara när det gäller att bekämpa de allmänt spridda sjukdomarna utan också när antalet personer som drabbats av en viss ovanlig, eller kanske till och med sällsynt, sjukdom är mycket begränsat. Det är i själva verket just när det gäller ovanliga sjukdomar som åtgärder från gemenskapens sida är nödvändigare än någonsin.
I de flesta av medlemsstaterna är fallen av ovanliga sjukdomar i regel alltför få för att detta skall kunna prioriteras inom sjukvården, och därför glöms sådana fall ofta bort. Begreppet " ovanliga sjukdomar" gäller totalt mer än 5 000 olika infektioner eller tillstånd som inte har någon gemensam nämnare. Problemet att klassificera de olika sjukdomarna innebär svårigheter när det gäller att upptäcka, behandla och förebygga dessa sjukdomar.
I det femåriga programmet 1999-2003 anges ett antal åtgärder inom tre nyckelsektorer: information om ovanliga sjukdomar, vilket innebär att man bygger upp en europeiska databas; främjande och förstärkning av patientstödgrupper; avsättningar av resurser för skapande av svarsgrupper för olika typer av ovanliga sjukdomar. De resurser som kommissionen föreslår är på 1, 3 miljoner ecu för 1999, medan finansieringen för de följande fyra åren skall avgöras efter hand, beroende på det ekonomiska läget. Och det är just den här punkten som jag vill rikta er uppmärksamhet på, innan jag går vidare med en presentation av programmet. Här uppkommer faktiskt ett visst tvivel om huruvida kommissionen över huvud taget har för avsikt att anta ett handlingsprogram mot ovanliga sjukdomar som skulle kunna vara effektivt. Hur i all världen kan man få för sig att föreslå åtgärder och ta fram program om man i slutändan inte är beredd att ställa de nödvändiga ekonomiska resurserna till förfogande? I så fall skulle det vara bättre att ägna sig åt andra initiativ och att utnyttja de befintliga resurserna till något annat. Om man i stället verkligen har en vilja att göra något konkret för att hjälpa den del av befolkningen inom unionen som lider, vars livskvalitet är i fara - oavsett om det gäller patienterna eller deras familjer - då måste man utgår ifrån förutsättningar som är seriösa. Jag upprepar: den förslagna avsättningen är meningslös.
Som ren information kan jag nämna att, när det gäller åtgärder mot ovanliga sjukdomar, så har USA under de senaste tre åren avsatt 3, 2 miljoner dollar och bara Frankrike har, under det första året som deras databas om läkemedelsanvändning fungerat, spenderat 3 miljoner franc. Därför har utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd röstat för att man avsätter 14 miljoner ecu till förmån för ett handlingsprogram mot ovanliga sjukdomar som skall delas upp på fem år, för att programmet inte bara skall få en rent symbolisk betydelse.
Om man sedan gör en mer djupgående analys av handlingsprogrammet, så är det internationella samarbetet av stor betydelse och ett faktum som man inte kan bortse ifrån. Samordningen av gemenskapens åtgärder och åtgärder som vidtas av olika nationella och internationella organisationer gör det möjligt att rationalisera arbetet, undvika onödigt dubbelarbete och att öka tempot när det gäller att uppnå de mål som ställts upp.
En annan viktig punkt i programmet är den som gäller informationen. Här gäller det framför alt att upprätta en gemensam databas där alla sjukdomar, symtom, orsaker och tillgängliga behandlingar finns upptagna.
En annan aspekt som jag skulle vilja peka på är den som gäller definitionen av de olika grupperingar, eller clusters , som utskottet anger i sitt förslag. Definitionen är naturligtvis inte invändningsfri och som ett förtydligande skulle jag vilja precisera att en sådan gruppering skulle kunna ske utifrån en onormal förekomst av ovanliga sjukdomar, som, just på grund av detta, gör snabba kontrollåtgärder nödvändiga. Därför är det med andra ord lämpligt att skapa ett övervaknings- och kontrollsystem vad gäller ovanliga sjukdomar som gör det möjligt att ingripa snabbt och effektivt och som gör det möjligt att diagnostisera, bedöma och behandla ovanliga sjukdomar.
Låt mig också lägga till ett par ord om kommittéförfarandet. Med tanke på de speciella omständigheterna bör den konsultativa kommittén bestå av två representanter per medlemsstat, under förutsättning att den ena av dessa tillhör en patientstödgrupp.
Låt mig slutligen, kära kolleger, göra en sista reflexion när det gäller samordning och rationalisering på gemenskapsnivå. Kommissionen måste absolut göra ansträngningar för att samordna arbetet med ovanliga sjukdomar som för närvarande bedrivs inom ramen för tre olika generaldirektorat, GD V, GD III och GD XII. Handlingsprogram mot ovanliga sjukdomar, regler som gäller läkemedel och forskningsprogram som avser ovanliga sjukdomar hänger intimt samman och kräver en sammanhängande och gemensam strategi.
Antagandet av detta program innebär ett framsteg i riktning mot bättre kunskaper och en bättre förståelse när det gäller ovanliga sjukdomar och det gör det möjligt för de personer som drabbats att slippa ifrån den marginalisering och isolering som de hamnat i och erbjuda dem behandling och moraliskt och psykologiskt stöd. Dessutom kan forskning om ovanliga sjukdomar även leda till upptäckter som kan vara av avgörande betydelse när det gäller att behandla sjukdomar som är betydligt vanligare och som drabbar stora delar av befolkningen och som ännu inte har kunnat övervinnas. I så fall skulle ingen betvivla den nytta som detta skulle innebära för samhället som helhet.

Cabrol
Fru ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Detta meddelande från kommissionen är ett viktigt dokument. Det är välgjort, seriöst, klart och tydligt och insisterar på de prioriteringar vi betonat i våra ändringsförslag 1 och 2.
Men det är tyvärr begränsat i sin omfattning, eftersom det endast tar upp sjukdomar i luftvägarna vilka orsakas av luftföroreningar. På grund av vissa kriterier, som vi förstår mycket väl, har kommissionen valt sjukdomar som odiskutabelt beror på mycket individualiserade föroreningar, vars skadliga effekter är störst och därmed lättast att förebygga samt föroreningar där gemenskapens åtgärder kan komplettera otillräckliga åtgärder i medlemsstaterna.
Meddelandet kräver emellertid tre huvudsakliga kommentarer. Den första är att det förefaller oss viktigt att utvidga meddelandets åtgärdsområde. Det är ämnet i våra ändringsförslag 4, 11 och 12. När det gäller luftföroreningar, utan att begränsa betydelsen av föroreningar från biltrafiken, måste vi betona de mycket skadliga effekterna av tobaken, såväl för rökaren som för omgivningen - den passiva rökningen - som inte värderas till sitt rätta värde av en mycket stor del av befolkningen.
Till denna luftförorening kommer ljudföroreningar från bullriga arbetsplatser, dåligt isolerade bostäder, men också musik som spelas alltför högt i vissa diskotek, eller walkmans som ungdomarna använder med för hög ljudvolym, vattenföroreningar som också överför infektioner och förgiftningar, föroreningar av livsmedel som orsakar infektioner eller förgiftningar, vilket vi påpekar i vårt ändringsförslag 16, föroreningar i bostäder på grund av asbest eller målarfärg, särskilt bly, som kan vara mycket skadligt, liksom lukten av vissa målarfärger eller lim. Vi behöver slutligen inte betona föroreningarna i de höga atmosfäriska lagren som förstör det skyddande ozonlagret och riskerar att medföra en hög frekvens hudcancer, vilket man noterat hos australiensare med nordeuropeiskt ursprung.
Den andra kommentaren gäller de åtgärder som kommissionen planerar för att minska omfattningen av de sjukdomar som orsakas av föroreningar. Kommissionen planerar naturligtvis inte att direkt bekämpa dessa föroreningar eftersom fenomenet varit föremål för andra direktiv om föroreningar i luften, vattnet, marken, etc. I detta fall planerar kommissionen att agera helt annorlunda och enligt fyra huvudriktningar: övertyga medlemsstaterna om att de skall informera sig om arten av föroreningar, och vi betonar våra ändringsförslag 7, 8 och 13 som går i den riktningen, beräkna dessa föroreningar, identifiera dem och bedöma deras ofta ytterst allvarliga konsekvenser för hälsan (sjukdomar, allergier) genom att samla in uppgifter som är förenliga och jämförbara, i syfte att undvika missförstånd mellan ibland varierande termer som används av medlemsstaterna för att beskriva samma produkt eller samma sjukdom. Det är innehållet i ändringsförslag 3.
Slutligen önskar kommissionen att varje medlemsstat informerar sina medborgare om faran med föroreningarna så att befolkningen har ett klart grepp om detta. Det är ämnet i ändringsförslag 9 och 10, men man måste också visa befolkningen att det inte finns någon nollrisk, att farorna inte alltid är de som media välvilligt presenterar, men att vissa personliga vanor - och jag insisterar på nytt på tobaken - kan vara mycket farligare.
Slutligen planerar kommissionen en utvärdering och en kontroll av de åtgärder som förespråkas. Vi ansluter oss helt till detta förslag och insisterar i det hänseendet på ändringsförslag 6.
Vår tredje och sista anmärkning gäller budgeten. Meddelandet räknar med en budget på endast 1 300 000 ecu för 1999, utan att ange något för tiden därefter, trots att kommissionen muntligt lovat bevilja 1 300 000 ecu under fem år av det kommande programmet, vilket motsvarar ett totalt belopp på 6 500 000 ecu.
Vi är alltså emot de ändringsförslag som skulle begränsa perioden, för man får inte inbilla sig att kommissionen för tre år skulle ge oss vad den skulle ge oss för fem. I vilket fall som helst förefaller beloppet helt otillräckligt och det är anledningen till att vi insisterar på ändringsförslag 5 som förespråkar att ett större belopp skall beviljas. Det är självklart att en mycket större budget krävs om man verkligen vill bekämpa dessa sjukdomar och föroreningarna, även med de åtgärder som kommissionen lägger fram i meddelandet.
Fru ordförande! Vi uppmanar därför alla ledamöter i Europaparlamentet att godkänna dessa ändringsförslag som accepterats av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd.

Flemming
Högt ärade fru ordförande, herr kommissionär, högt ärade kolleger! Det har redan förekommit ett betänkande i denna kammare om integration av hälsoskyddskrav, och parlamentet kom med ett mycket utomordentligt yttrande till det. Även den andra rapporten från kommissionen tycks mig vara utmärkt, så redan av den anledningen ansåg jag att den uppgift jag fått var mycket svår. Härtill kommer att just när det gäller hälsoskyddet svävar ju alltid anklagelsen om kränkande av subsidiaritetsprincipen över en.
Tillåt mig att trots dessa korta påpekanden lägga fram några kritiska punkter mot kommissionens rapport. Att jordbruket lämnar ett avgörande bidrag till befolkningens hälsa, är obestridligt. Trots detta är kommissionens kommentarer allmänna och, anser jag, ofullständiga.
Livsmedelsförsörjningen står naturligtvis i samband med detta. Kommissionens förklaringar till detta motsvarar över huvud taget inte den hälsovårdspolitiska betydelsen av detta område. Jag vill enträget anhålla om att kommissionen i sin nästa rapport, som ju skall komma mycket snart, särskilt beaktar detta område. Likaså förväntar jag mig från kommissionen ett yttrande om situationen för vitaminer och mineralprodukter inom EU, innan man här föreslår några lagstiftande åtgärder.
Så länge man uttrycker sig helt generellt på hälsovårdsområdet, får man alltid godkänt från alla håll. Men när man blir konkret så försvinner harmonin sedan snabbt. Låt mig förklara det med hjälp av punkt 10 i mitt betänkande, frågan " Tobak" . Vi vet alla att tobak är skadligt för människans hälsa: Lungcancer, cirkulations- och hjärtsjukdomar, cancer i struphuvudet och tungan, cancer i mag- och tarmområdet är ofta de vetenskapligt påvisbara följderna.
Vi vet alla att nikotin är beroendeframkallande, och vi vill alla skydda ungdomen mot att börja med den drog som tobak är. Vi har alla våra egna idéer om hur man på bästa sätt skulle kunna uppnå det. Men det är bara sättet för att nå detta gemensamma mål som vi inte alls är ense om. Många tror att man kan lösa det enbart med förbud mot tobaksreklam. Nåja, jag delar uppfattningen hos dem som anser att om en produkt är så farlig, att man inte borde göra reklam för den, så skulle det väl vara riktigare att för det första inte tillverka den, inte köpa den och inte heller sälja den. Inte i något fall borde man dock, så som det här sker när det gäller odling av tobak, år efter år understödja och stimulera den.
Jag anser alltså att det leder till målet att, vilket också redan jordbruksministrarna har börjat med i sitt angreppssätt, för det första lägga fram ett koncept till en reform av det bestående stödsystemet. Jag anser att det är nödvändigt att granska om det är möjligt med en omläggning till andra jordbruksprodukter, och för det tredje också att granska hur och om man trots detta kan säkra existensen för många bönder och många tusen familjer.
Jag tror att vi bör bekämpa det onda vid roten, och i vårt fall ta detta helt bokstavligt.
Det finns också en hel rad andra punkter som jag anser är mycket viktiga, till exempel punkterna 22, 24 och 25. Jag anser att det är viktigt att kommissionen även i fortsättningen arbetar för ett förbud mot användning av tillväxtbefrämjande hormoner inom djuruppfödningen. Jag skulle vara mycket tacksam om kommissionen kunde ställa samma hälsoskyddskrav på all import av livsmedel som på gemenskapens produktion. Jag tror också att kommissionen absolut borde arbeta för en mycket sträng lag om ansvarsskyldighet på kärnkraftsområdet, även med tanke på befolkningens hälsa.
Om vi tar iakttagandet av fördragen på allvar, då måste vi se till att man för all gemenskapspolitik garanterar en hög hälsoskyddsnivå, som det så vackert heter. Det är en stor, en helt visst svår uppgift, som vi borde betrakta som en utmaning!

Poggiolini
Fru ordförande, herr kommissionär, ni mycket få, men högt värderade kolleger som är närvarande! Det har nu gått närmare två år sedan denna kammare enhälligt röstade igenom resolutionen om Alzheimers sjukdom och därmed sammanhängande sjukdomar, i vilken vi begärde att kommissionen snarast möjligt skulle presentera ett speciellt handlingsprogram för att bekämpa denna förfärliga sjukdom. Tyvärr har ingenting hänt sedan dess. Jag behöver knappast än en gång beskriva det som är ett verkligt gissel under vårt sekel och som, eftersom det drabbar de äldre, kommer att öka i förhållande till den förväntade ökningen i livslängd som lyckligtvis utmärker vår tids samhälle, något som också tydligt visas i kommissionens befolkningsrapport från 1997.
Om de nuvarande tendenserna håller i sig kommer under de kommande trettio åren den europeiska befolkningen att genomgå en utveckling som innebär att andelen människor som är över sextio år ökar med 50 procent. Med tanke på att Alzheimers sjukdom innebär en irreversibel och obotlig degenerering av hjärnan som främst drabbar människor över 65 år och som leder till ett gradvis psykiskt förfall till ett tillstånd där patienten inte längre kan ta vara på sig själv, vilket sedan obönhörligen leder till döden, så kan man inte undvika att oro sig inför något som har blivit ett stort mänskligt, socialt och ekonomiskt problem i samtliga medlemsstater utan undantag.
Siffrorna är dramatiska. För närvarande är över 5 miljoner människor drabbade av denna förfärliga sjukdom. Om man dessutom betänker att 80 procent av de drabbade lever i sina familjer och att den tyngsta bördan därmed läggs på familjerna och på kvinnorna, så inser man att det i dag inom Europeiska unionen finns ett mycket stort antal medborgare som dagligen utsätts för ett känslomässigt, psykologiskt och ekonomiskt lidande. Trogna det löfte vi givit dem som i dag befinner sig i främsta ledet, upprepar jag härmed som representant för Europeiska folkpartiets grupp den enträgna uppmaningen till kommissionen att äntligen utarbeta ett speciellt program inom gemenskapen mot Alzheimers sjukdom.
Vi uppmanar alltså den institution som har rätten att ta sådana initiativ att presentera ett särskilt program mot Alzheimers sjukdom, ett program som är självständigt i förhållande till det allmänna hälsoskyddsprogrammet och den därmed sammanhängande budgeten, och som ställer upp objektiva, preciserade och väl definierade mål. Detta skulle kunna ge kontinuitet åt alla de projekt som varje år presenteras av de många icke-statliga organisationer som företräder dem som drabbats av Alzheimers sjukdom och deras familjer inom ramen för åtgärder som vidtas av kommissionen.
I och med ratificeringen av Amsterdamfördraget och den nya utformningen av artikel 129 om den offentliga hälsovården har den senare utan tvekan fått en tydligare profil. I det femte ramprogrammet för forskning och teknisk utveckling 1998-2002 hänvisas det, i syfte att främja de äldres hälsa och självständighet, uttryckligen till Alzheimers sjukdom inom ramen för den prioritering som görs när det gäller livskvaliteten vid hushållning med mänskliga resurser, den viktigaste åtgärden när det gäller befolkningens åldrande.
För att verkligen kunna möta en utmaning som denna så måste man försöka hitta lösningar inom alla områden. Det krävs med andra ord forskning! Det är av avgörande betydelse att man går vidare inom detta område, men man får inte heller glömma den sociala aspekten på problemet, de mycket konkreta problem som tusentals familjer brottas med varje dag. Vi är skyldiga alla dem som lider i dag och som tyvärr kommer att drabbas i morgon, ett svar. Jag är övertygad om att många av er som är närvarande i denna kammare känner familjer som har drabbats av denna fruktansvärda sjukdom.
Låt mig också ägna ett par ord åt Vicecontes betänkande. I min egenskap av talesman för Europeiska folkpartiet vill jag ge mitt helhjärtade stöd åt Vicecontes betänkande om gemenskapens handlingsprogram 1999-2003 mot ovanliga sjukdomar. Man måste instämma i nödvändigheten av att gemenskapen ger oss ett sådant instrument för att kunna bekämpa dessa fruktansvärda sjukdomar som, just därför att de är så sällan förekommande och därmed har en begränsad effekt på samhället som helhet och som följaktligen orsakar en lägre sjukdomsfrekvens och dödlighet, ändå har en stor betydelse ur ekonomisk och framför allt mänsklig synpunkt. Det gäller att skapa effektiva metoder för diagnos och hjälp. Tyvärr föreligger det emellertid ett dåligt intresse från läkemedelsindustriens sida inom denna sektor, som branschen anser har för låg lönsamhet. Ur kommersiell synpunkt har läkemedelsindustrin i själva verket inget intresse av att lägga ut pengar på forskning, med tanke på det låga antalet medborgare som drabbas av dessa ovanliga sjukdomar. Man hävdar att det inte finns någon marknad för läkemedel mot ovanliga sjukdomar, och skär därför ner på forskningen. Därför är det absolut nödvändigt med ett ingripande från gemenskapens sida, ett ingripande som skulle ha stor moralisk, social och mänsklig betydelse.

González Álvarez
Fru ordförande! Jag tycker att man bör välkomna att ett så viktigt paket som folkhälsan debatteras här i plenarförsamlingen i dag, kanske är det inte lika bra att det sker under kvällssammanträdet, för det är färre ledamöter och andra möjliga åhörare närvarande då, men det är viktigt. Jag tar vid där Poggiolino slutade, man måste gratulera Viceconte till dennes betänkande och tacka honom för att han tagit med de flesta ändringsförslag som lagts fram av de andra grupperna. Min kollega Pedro Marset kommer att tala senare och kommer då att fördjupa sig i några av de förslag som vi framförde i ändringsförslagen och som föredraganden, mycket vänligt, tagit med.
Hur som helst har jag, på denna korta tid, inte mycket mer att säga i frågan om sjukdomen Alzheimer än det Poggiolini redan sagt. De av oss som på nära håll sett en sjukdom som denna vet dock vilken katastrof den innebär för den sjuke själv, som är något mindre medveten, men, framför allt, den tragedi som den innebär för familjen och för dem som vill hjälpa eller sköta om honom/henne. Följaktligen har vi, i enlighet med vad som sagts här, mycket klart för oss att det måste finnas ett handlingsprogram, som det finns inom andra områden som cancer m.fl., eftersom vi talade om ovanliga sjukdomar redan i betänkandet av Viceconte, men Alzheimer kommer, tyvärr, att vara en vanlig sjukdom år 2000 med möjligen 8 miljoner drabbade.
Det kommer att vara mycket viktigt med ett erfarenhetsutbyte mellan de olika länderna i Europeiska unionen; utbildningen av specialiserad personal kommer att vara mycket viktig, det kommer också att vara mycket viktigt att man forskar kring orsakerna bakom sjukdomen, att man analyserar riskfaktorerna och att man betonar förebyggande åtgärder.
Om det är något som är bra med Europeiska unionens arbete kring folkhälsofrågor så är det att nästan alla dess handlingsprogram inriktar sig på förebyggande åtgärder, det vill säga, på att förhindra att sjukdomen uppstår. Följaktligen betonar även vi detta och, dessutom, stödet till icke-statliga organisationer och till de släktingar som på nära håll arbetar med sjuka av den här typen.

Cabrol
Fru ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Alzheimers sjukdom är ett allvarligt hot mot befolkningen i Europeiska unionen, där hela tiden antalet äldre personer ökar, och det är också de äldre som är de mest drabbade. Enligt statistiken kommer 8 miljoner personer inom Europeiska unionen att vara drabbade år 2000, vilket motsvarar ungefär 2 procent av befolkningen över 65 år.
Bortom dessa siffror måste betydelsen av sjukdomen mätas i det stora lidande och de allvarliga konsekvenser som den medför för familjerna som måste ordna kontinuerlig tillsyn för sjuka anförvanter. Sjukdomen är också oroande på grund av bristen på medicinsk kunskap om dess orsaker och behandling. Det är anledningen till att ett första steg för parlamentet varit att anta en budgetpost för särskild finansiering av kampen mot Alzheimers sjukdom.
Men man måste gå längre och kommissionen måste dra nytta av vår resolution för att, inom ramen för det framtida meddelandet om offentlig hälsa, lägga fram ett förslag för särskild kamp mot Alzheimers sjukdom och stöd till de sammanslutningar som deltar i kampen. Dessa initiativ bör sammanföras med dem från Världshälsoorganisationen och samtliga organisationer som är aktiva på området. Kampen mot denna sjukdom går också via ett utbyte av uppgifter inom Europeiska unionen och samordning på gemenskapsnivå.
Vi måste också passa på och äntligen inrätta detta nödvändiga europeiska epidemiologiska centrum som vi kräver i samband med varje betänkande om folkhälsan, och som varje gång skjuts upp av rådet och Europeiska kommissionen.
Jag ser att herr Flynn ler, men det är faktiskt sant!
Jag önskar alltså att parlamentet stöder denna begäran, som är så viktig, för att genom gemenskapens åtgärder på hälsoområdet erhålla de resultat som vi alla förväntar oss.

McKenna
Enligt min uppfattning har EU inte tagit Alzheimers sjukdom riktigt på allvar. Under 1997 anslogs mindre än 2 miljoner ecu till forskning om sjukdomen. Åtta miljoner människor inom EU är drabbade av sjukdomen, följaktligen har EU spenderat mindre än 13 belgiska franc per drabbad. Vad som behövs för att väcka medvetenhet om sjukdomen och samordna åtgärder för att bekämpa den är ett europeiskt handlingsprogram med tillräckliga anslag, som Europa mot cancer och Europa mot AIDS.
Vidare bör nationella myndigheter undersöka olika sätt att förbättra sina tjänster, därtill behöver man ägna uppmärksamhet åt att förbättra diagnostiseringen så att drabbade på ett tidigare stadium kan informeras om att de har Alzheimers och besluta om de önskar vårdas i hemmet eller placeras på ett vårdhem innan akut demens inträder. Regeringar måste också förstå att anhörigvårdare behöver mer hjälp och att hälso- och sjukvårdsmyndigheterna i de olika medlemsländerna måste anställa mer personal för att hjälpa anhörigvårdare med avbytare, dagligvård och annat stöd. Med mer stöd av det slaget, skulle människor om de så önskade faktiskt kunna ha kvar sina nära och kära i hemmet under en längre tid.
Detta parlament måste uppmana till en rad olika saker: ett erkännande av Alzheimers sjukdom som ett allvarligt hälsoproblem i enlighet med artikel 129 i fördraget; inrättandet av ett handlingsprogram för att bekämpa Alzheimers sjukdom samt relaterade syndrom inom ramen för de prioriteringar som gemenskapens nya folkhälsoprogram satt upp; ett erkännande av den viktiga roll som anhörigvårdare, Europeiska organisationen för Alzheimers och deras nationella avdelningar spelar; och slutligen, inrättandet av en Europeiskt nätverk samt stöd till existerande nätverk som arbetar med människor som drabbats av Alzheimers.

Flynn
Fru ordförande! Jag känner mig mycket uppmuntrad över att se så många hälsofrågor på föredragningslistan denna afton. Det känns verkligen tillfredsställande att mitt löfte till parlamentet om att lägga fram åtta förslag till folkhälsoprogram nu har uppfyllts, och parlamentet har varit till stor hjälp i arbetet med att uppfylla detta löfte.
De tre handlingsförslag ni ser framför er avslutar ramprogrammet från 1993 för åtgärder inom folkhälsoområdet. Alla åtta handlingsprogrammen för åtgärder inom folkhälsoområdet har av parlamentet lyfts fram som prioriteringar med hänsyn till vilken typ av folkhälsopolitik som gemenskapen skulle kunna utveckla under Maastrichtfördraget. Jag hoppas att de kommer att få ert stöd. Tack vare det hårda arbete som föredragandena och utskottet lagt ned, borde ministerrådet för hälso- och sjukvårdsfrågor kunna anta en gemensam ståndpunkt vid dess möte den 30 april.
Jag skulle vilja framföra kommissionens svar, och börja med programmet om förebyggande av personskador. Trakatellis och utskottet utmärkta arbetsinsats visar sig i ändringsförslagens höga kvalitet och insiktsfullhet, vilka avsevärt kommer att bidra till att programmets potential ökar. Totalt kan kommissionen godta 23 ändringsförslag, helt eller delvis.
De fem ändringsförslag som kommissionen inte kan acceptera hänför sig till kommittéförfarandet - det vill säga: ändringsförslag 21, vilket inte överensstämmer med ordalydelsen i beslutet enligt kommittéförfarandet; till att gemenskapsåtgärder skall vara konsekventa och kompletterande - ändringsförslag 10, 14 och 20, vilka inte överensstämmer med ordalydelsen i tidigare beslut i andra folkhälsoprogram; och till en åtgärd som ligger utanför målområdet för artikel 129 - ändringsförslag 27.
Jag går nu vidare till förslaget om ovanliga sjukdomar. Jag är särskilt glad över att se att man gjort framsteg på ett område av mänskligt lidande som varit försummat och bortglömt. Stödet till programmet växer stadigt. Vicecontes betänkande visar att många parlamentsledamöter är övertygade om att det finns ett stort behov av ett program som detta och att det skulle vara till nytta. För programmets skull, definieras ovanliga sjukdomar som livshotande eller kroniskt handikappande sjukdomar som är så ovanliga att särskilda samordnade åtgärder är nödvändiga. Inom detta område har gemenskapen mycket att erbjuda. För att göra det hela hanterbart måste, emellertid, olika sjukdomar med samma symtom slås samman och bilda en större grupp. Detta ger möjlighet till att vidta flera åtgärder och att initiera samordnade insatser med tanke på patienter som i annat fall kanske skulle bli isolerade.
Kommissionen kan acceptera 16 av de 29 ändringsförslagen, antingen i dess helhet - nr 3, 5 och 22; eller delvis - nr 1, 2, 7, 8, 9, 12, 16, 17, 23, 25, 26, 27 och 28.
De resterande 13 ändringsförslagen förkastas av följande anledningar: 4 ändringsförslag kan inte accepteras av rättsliga skäl, och det är ändringsförslag nr 6, 10, 20 och 21. Tre av ändringsförslagen är alltför begränsande för att kunna accepteras: nr 4, 15 och 24. Tre av ändringsförslagen täcks in på annat håll: nr 11, 13 och 29. Ett ändringsförslag - nr 18 - faller utom ramen för programmet. Två av ändringsförslagen kan inte accepteras beroende på begränsningar i budgeten: nr 14 och 19.
Jag tänkte säga några ord om problemen med budgeten, vilket jag vet är en fråga som parlamentet har mycket starka känslor inför och som kommenterats av praktiskt taget varenda ledamot här i kväll. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd röstade för ett anslag på 14 miljoner ecu för perioden 1999-2003. De nuvarande budgetplanerna gör, emellertid, att man för tillfället inte kan anslå en sådan summa. Även om den exakta situationen fortfarande måste klargöras - och jag hoppas att ansvariga för budgeten kommer att ta definitiv ställning till detta - tycks det inte finnas utrymme för ett anslag som överstiger 1, 3 miljoner ecu per år. Jag vill inte dölja det faktum att jag inte är särskilt glad över osäkerheten när det gäller budgetplanen och de konsekvenser detta får för programmet. Jag kan bara hoppas på att situationen klarnar innan det är dags att ta ett definitivt beslut om programmet.
Låt mig gå vidare till programmet om sjukdomar orsakade av miljöföroreningar. Cabrol, den alltid är lika outtröttlige föredraganden skulle jag kunna tillägga, har lagt fram ett värdefullt betänkande i detta ämne, vilket sammanför utskottets huvudsakliga kompetensområden. Miljö och hälsa är verkligen, hävdar han, oupplösligt sammanlänkade, och gemenskapen borde ha vidtagit åtgärder inom detta område för länge sedan.
När det gäller de 16 ändringsförslagen, skulle jag vilja meddela att kommissionen kan acceptera fem av dem. Vi kan acceptera ändringsförslag nr 7 i sin helhet och delar av ändringsförslag nr 3, 8, 9 och 10. De ändringsförslag som kommissionen inte kan acceptera är följande. Ändringsförslag nr 5, vilket rör budgeten, av de anledningar som jag just tagit upp i stora drag i samband med programmet eftersom det även berör ovanliga sjukdomar. Ändringsförslag nr 4, 11, 12 och 13: dessa utvidgar omfattningen av den föreslagna åtgärden till en oacceptabel nivå. Ändringsförslag nr 1 och 2 kan inte accepteras eftersom de hänvisar till Amsterdamfördraget vilket ännu inte ratificerats, emedan ändringsförslag 6 inte överensstämmer med den motsvarande ordalydelsen i tidigare beslut om folkhälsoprogram.
Slutligen måste ändringsförslag nr 14, 15 och 16 förkastas beroende på att de på ett oacceptabelt sätt begränsar programmet till att endast omfatta förberedande arbete. De skulle minska programmets varaktighet till tre år, vilket skulle hindra oss från att genomföra och utvärdera de föreslagna åtgärderna på ett riktigt sätt. Kammaren kan i alla händelser känna sig försäkrad om att åtgärder som påbörjats under ett femårsprogram kommer att överföras till ett nytt ramprogram för folkhälsa och rivas upp på ett riktigt sätt. Det var något som Cabrol särskilt nämnde.
Jag tänkte förklara varför vi ägnar större uppmärksamhet åt luftvägssjukdomar och allergier. För det första har dessa sjukdomar ökat betydligt under de senaste fem åren. En del medlemsländer har stor erfarenhet av förebyggande åtgärder inom detta område. Vi föreslår att dessa erfarenheter görs vida tillgängliga. Vi föreslår även en sammanlänkning av de mest effektiva åtgärderna i de olika medlemsländerna, företrädesvis genom självhjälps- och stödgrupper för astmatiker och allergiker. Detta betyder inte att vi bortser från andra sjukdomar orsakade av miljöföroreningar. Del I och II av detta handlingsprogram tar upp alla sjukdomar orsakade av miljöföroreningar, utan undantag. Speciella åtgärder för cancer, hjärtkärlsjukdomar och smittsamma sjukdomar som har samband med miljöfaktorer täcks, emellertid, redan av andra program. Om vi inkluderade dem i våra speciella åtgärder skulle det innebära en dubblering.
Låt mig gå vidare till Flemmings betänkande om integration av hälsoskyddskrav i gemenskapens politik. Jag skulle vilja tacka er, Flemming, för ert utmärkta och mycket omfattande betänkande och även för era mycket uppmuntrande kommentarer.
Maastrichtfördraget ålägger gemenskapen att se till att hälsoskyddskraven utgör en integrerad del av gemenskapens politik. Kommissionen har ställt samman en uppsättning förfaringssätt för att genomföra detta krav. Årsrapporten om hälsoskyddskraven visar det breda spektrum av politiska områden som är relevanta för hälsa och ert betänkande koncentrerar sig på den andra rapporten - den som täcker in 1995. Den tredje rapporten, för 1996, har just publicerats.
Det är inte alltid självklart hur man på bästa sätt integrerar hälsokraven i gemenskapens politik eller utvärderar vilken inverkan medlemsländernas särskilda politik eller åtgärder har på gemenskapens medborgare ur hälsosynpunkt. Parlamentets betänkande pekar på en rad lämpliga inriktningar för det framtida arbetet - ni tog upp dessa i ert inlägg - och innehåller en mängd råd och förslag för insatser inom detta område vilka kommissionen är villig att ta upp för behandling. Jag lovar er nu att se till att de tas upp för detaljerad granskning och tas under övervägande inför vår nästa rapport.
Eftersom Amsterdamfördraget i hög grad kommer att utöka ramarna för bestämmelserna om politiska åtgärders inverkan på hälsan, skulle jag välkomna en möjlighet att fortsätta denna diskussion med parlamentet om hur man bäst försäkrar att hälsokraven tas i beaktande inom gemenskapens samtliga politiska områden. Detta kommer säkerligen att bli en av kärnpunkterna i diskussionerna om vår framtida hälsopolitik. Jag var verkligen glad över att se att parlamentet stöder mina planer att låta en debatt om gemenskapens framtida hälsopolitik gå av stapeln. Jag hoppas att inom en nära framtid att kunna publicera ett meddelande om detta. Jag är säker på att det kommer att lägga grunden till ett verkligt utbyte av åsikter mellan institutionerna och kommer att spridas till alla som har intresse av denna fråga.
Eftersom väldigt många ledamöter har tagit upp frågan om Alzheimers sjukdom skulle jag vilja säga några ord om detta. Många politiska makthavare har ännu inte insett denna fruktansvärda sjukdoms allvar och dess växande betydelse. Parlamentet utgör dock ett undantag. Parlamentsledamöterna har genom sina initiativ till stöd för åtgärder gällande Alzheimers sjukdom under de senaste åren visat att det har nära kontakt med Europas medborgares allvarliga oro inför denna särskilda fråga.
Undersökning efter undersökning visar att vi borde göra något åt den kraftiga ökning av människor som drabbas av Alzheimers. Detta klargjordes i hög grad av Poggiolini här i dag. Vi måste agera nu för att kunna föregripa konsekvenserna för våra sjukvårdssystem. Tack vare de pengar parlamentet anslagit till åtgärder för Alzheimers sjukdom ger kommissionen målinriktat stöd till medlemsländer och hjälper dem att samordna sina insatser på detta område. Detta var en fråga som togs upp av McKenna när hon pekade på behovet av bättre samordning inom detta område.
Med tanke på era krav om intensifierad forskning på detta område, ger den politiska överenskommelsen relaterad till det femte ramprogrammet för FoTU som uppnåddes vid ministerrådets mötet om forskning den 12 februari 1998 utrymme för exakta, klart preciserade mål och det första programtemat kallat " Bättre livskvalitet och mänsklig omvårdnad" inkluderar en nyckelåtgärd gällande den åldrande befolkningen, inkluderande patienter med kroniska neurologiska sjukdomar. Man måste vara medveten om att åtgärdernas omfattning är ganska begränsade beroende på att det inte går att förebygga Alzheimers sjukdom och det finns på gemenskapsnivå ingen rättslig grund i fördraget som ger möjlighet att gå längre än till förebyggande och forskning. Det orsakar en hel del problem vid planerandet av möjliga handlingsprogram.
Men sedan 1995 har kommissionen finansierat eller varit med och samfinansiera 58 olika projekt. Dessa projekt förbättrade kunskapsbasen, informationsutbytet, livskvaliteten för de som drabbats av Alzheimers sjukdom och gav stöd åt deras informella anhörigvårdare. Jag lägger stor vikt vid vad vi kan göra för att ge bättre hjälp och utbildning åt de människor som vårdar dem som haft oturen att drabbas av Alzheimers sjukdom.
Utifrån dessa projekt har bra arbetsmetoder utarbetats. Det framgick mycket klart att delandet av dessa bra metoder - föredragande lade stor vikt vid detta - bör utgöra en stor del av allt vi gör. Det är det som vi hoppas på att kunna utveckla.
Slutligen när det gäller frågan om ett särskilt handlingsprogram för Alzheimers sjukdom vilket har tagits upp av många ledamöter - i synnerhet McKenna - kommer det förestående meddelandet om utvecklingen av europeiska gemenskapens folkhälsopolitik att ge oss ett utmärkt tillfälle att diskutera den framtida platsen för ett sådant handlingsprogram. Jag kommer att lägga fram detta meddelande inom kort. Så vi kommer snart att få en möjlighet - och jag tycker att den borde utnyttjas till fullo - att utveckla denna fråga som så många ledamöter drivit så starkt här i kväll.

Ordföranden
För att avsluta debatten kan jag meddela att jag mottagit sju resolutionsförslag.
Omröstningen om dessa resolutioner kommer att äga rum i morgon onsdag.

Needle
Tack fru ordförande, kommissionär och kolleger! Vi har just lyssnat till ett mycket matnyttigt debattinlägg vilket jag är säker på att vi alla välkomnar och kan bygga vidare på. Får jag inleda med att säga att jag är frestad att föreslå en undersökning om hälsoeffekterna av att alltid arbeta i mörker. Med hänsyn till Poggiolinis kommentar tidigare här i kväll, kanske vi kan be parlamentets tjänstemän om att någon gång få ha en debatt om hälsofrågor som äger rum på dagtid i stället för sent på natten. I vilket fall som helst så borde vi vara glada över att en gemensam debatt av detta slag äger rum, tillsammans med de debatter vi skall ha om blodsäkerhet och tobaksreklam under de två kommande sammanträdena, kommer det att avsevärt förbättra profilen på Europeiska unionens hälsopolitik. Jag vet att media denna vecka har visat ett stort intresse för dessa specifika program. Professor Trakatellis till exempel har uttalat sig i globala TV-sändningar och det är mycket viktigt att allmänheten får veta vad som sker trots den tomma kammaren här i kväll.
Det är också mycket lägligt att vi har en gemensam debatt av denna typ av de anledningar som kommissionären tog upp under sitt anförande, och jag skulle vilja uppehålla mig ett ögonblick vid varför det är så lägligt. Det är just därför att kommissionen håller på att arbeta fram ett meddelande om ett framtida ramverk som kommer att ge utrymme för den typ av åtgärder som han så påpassligt presenterade så att vi när, förhoppningsvis, Amsterdamfördraget ratificerats, kan utveckla dessa teman. Parlamentet har sin del i detta - en utfrågning i utskottet i oktober har till syfte att utvärdera programmet fram till i dag och parlamentets roll blir sedan att se fram mot en konstruktiv tolkning av det som kommer att bli den nya artikel 152.
Ironin i kväll är naturligtvis att oavsett hur snabbt parlamentet agerar kommer programmen om ovanliga sjukdomar, sjukdomar orsakade avmiljöförstöring och förebyggande av personskador inte att ha påbörjats förrän utvärderingen är avslutad, vilket visar hur långsamt arbetet med att utveckla program går efter Maastrichtfördraget. Många intressegrupper som är verksamma inom detta område kommer att hävda att man ännu inte tagit någon hänsyn till deras prioriteringar, än mindre utvärderat dem. Tillfällen som detta gör det möjligt att säga att folkhälsofrågan förtjänar en mycket högre grad av prioritering inom EU både i kommissionen och inom medlemsländernas regeringar likväl som i parlamentet. Jag vet att det är något som kommissionären och hans arbetslag gärna skulle vilja se, men vi måste hjälpa honom att övertyga hans mindre upplysta kolleger om detta behov, inte minst vid budgetdags.
Jag vet också att Luxemburg är ett storartat land, men när majoriteten av de tjänstemän som arbetar med folkhälsofrågor inte är fysiskt närvarande i Bryssel utgör det ett verkligt problem. Jag hoppas att kommissionen ännu en gång kommer att ta itu med sin interna struktur. Beslutet om flera olika säten togs naturligtvis av medlemsländernas regeringar och mitt syfte med detta är helt enkelt att påtala vilka konsekvenser sådana åtgärder får. Dessa regeringar tenderar att inta en minimalistisk hållning i fråga om vilken roll Europa kan spela i folkhälsofrågor och i stort sett har det varit alltför negativt och ensidigt. De flesta, om inte alla, ledamöter här i dag har tagit ställning för en utveckling av den rollen och jag lovordar den långa rad av föredraganden som försökt ge konstruktiva bidrag till debatten, inkluderande dem som är här i kväll.
Detta handlar inte om ideologi. Det är ett uttryck för en vädjan från många yrkesverksamma inom vården och icke-statliga organisationer om vettiga lösningar på problem som är vanligt förekommande över hela kontinenten. Många ledamöter här har bjudits in, liksom jag, till konferenser, en del organiserade av ordförandena, fulla av erfarna rationaliseringsexperter som vill se ett europeiskt bidrag till internationella problem som inte kan lösas på ett tillfredsställande sätt på lokal- eller nationell nivå. Medlemsländer hänvisar ofta till att det är Världshälsoorganisationen som den rätta instansen för dessa frågor och naturligtvis spelar den en viktig roll, en där en större grad av samarbete med kommissionen borde uppmuntras vilket ledamöter här också ofta gjort. Men det bortser från Europeiska unionens växande ekonomiska och sociala natur, den unika möjlighet den ger att kanalisera relevanta åtgärder för att skydda och förbättra sina medborgares hälsa. Detta är inte enbart en marknad: det är en gemenskap. Dess medborgare har rättigheter och skyldigheter. Det finns moraliska, sociala, rättsliga, ekonomiska och förnuftsmässiga skäl till att låta en bra hälsopolitik stå i dess centrum.
Jag tror att kommissionen är medveten om detta och snart kommer att lägga fram ambitiösa och praktiskt genomförbara förslag till det nya ramverket. Det kommer att vara horisontellt i sitt förhållningssätt, erbjuda ett större mervärde, och de kommer att skapa möjligheter för EU och dess medlemsländer att samarbeta på ett betydligt mer effektivt sätt i hälsofrågor i vidare bemärkelse inom de ramar som satts upp av fördraget.
Med specifik betoning på kvällens förslag, har till att börja med Viceconte lagt fram ett välkommet förslag till den växande debatten om behoven bland människor som lider av ovanliga sjukdomar sett mot bakgrund av, annorlunda preparat, till exempel särläkemedel, samt utveckling av forskningsprinciper och prioriteringar. Min kollega Marinucci kommer att gå in på de särskilda bestämmelserna i betänkandet mer i detalj. Men för vart och ett av de tre programmen i kväll kommer vi bli tvungna att brottas med behovet att finna en utväg att tillvarata deras innehåll på ett riktigt och hållbart sätt.
Jag hör vad kommissionären säger. Vi måste vara realistiska, pengarna måste komma någonstans ifrån, åtgärderna måste tillföra extra värde till de nationella projekten och användas på ett ansvarsfullt sätt. Myntets baksida är att man planerar ytterligare ett mindre europeiskt program där alltför mycket resurser läggs på den administrativa sidan och de människor som programmet försöker att nå inte känner sig manade på grund av bristen på kostnadeffektivitet med inlämnande av anbud eller byggande av nätverk. Många frivilligorganisationer skulle helt enkelt inte ha tid och råd att sammanställa dessa anbudsförslag och därför inte delta.
Programmet för ovanliga sjukdomar riktar sig definitionsmässigt till mindre grupper, även på familjenivå, vilka ofta ställs inför ofantliga byråkratier för vilka denna typ av utgifter inte är mycket mer än en droppe i havet. Det är därför som det är värt att kämpa för mer genom detta parlament och det är även värt att inkludera konsument- och patientexpertis i utskotten som bedömer programmen.
Dessa ändringsförslag gäller även de utmärkta betänkandena av professorerna Cabrol och Trakatellis och jag har inte för avsikt att efter detta upprepa vad de redan har sagt om budgeten. Cabrols betänkande identifierar skarpsinnigt sjukdomar som inte är luftvägssjukdomar men som ändå lämpligen skulle falla inom ramen för programmet för bekämpande av sjukdomar orsakade av miljöföroreningar. Tillsammans med andra miljöåtgärder som denna kammare kämpar för utgör detta betänkande bokstavligen en friskt fläkt för hälsopolitiken och den förtjänar vårt fulla stöd.
Jag skulle vilja gå vidare till förslagen om personskador vilka jag tror skulle innebära de mest genomgripande förändringarna för vanliga människor. Oavsett om olyckorna sker under idrottsutövande eller i samband med vardagssysslor är det antal europeiska medborgare som skadas, invalidiseras eller till och med dödas i olyckor förbluffande stort och redovisas i detalj i betänkandet. I det avseendet är kommissionens förslag fullt försvarbart och de förbättringar som lagts fram av Trakatellis är utmärkta bidrag som förtjänar vårt helhjärtade stöd. I synnerhet är behovet av att förstärka EHLASS-systemet för forskning och informationsutbyte väsentligt och exemplifierar behovet av samverkan inom kommissionen vilket jag tidigare nämnde. Förra året upplevde jag systemet i verkligheten, när jag bröt handen i Bryssel. Kanske borde jag i min ålder borde veta bättre än att spela kricket och i stället undvikit risken att utsätta mig för skador. Jag var nog en konstig siffra i statistiken i den undersökning som man utförde på mitt lokala sjukhus, men många läkare kontaktade mig senare och sade att den fann den information om undersökningen resulterade var mycket användbar. Jag har även efter publicerandet av detta förslag fått annan information vilket antyder att programmet kommer att få många oväntade positiva effekter vid industriell tillämpning. Jag tycker om omfattningen och den potentiella effekt programmet och betänkandet kan få i vardagslivet, jag rekommenderar dem av hela mitt hjärta, med den förutsägbara protesten mot budgetarna.
Med hänsyn till den ofta något ojämna kvalitén på vården och behandlingen av Alzheimers sjukdom i medlemsländerna, det växande antalet och den allt större andelen äldre medborgare i Europa, samt uppgifter om att längre livslängd inte alltid innebär bättre livskvalitet, är det fullt förståeligt att vi driver frågan och kräver omedelbara åtgärder gällande Alzheimers sjukdom. Vi måste också försöka enas om en prioritering av insatserna som får stöd av yrkesverksamma, forskare och den sociala sektorn. Vi har alla ivriga förespråkare från olika grupper med särskilda behov som knackar på vår dörr. Vi och kommissionen måste kunna rättfärdiga en hållbar utveckling av hälsopolitikens prioriteringar inom ett mycket tydligt ramverk för att undvika anklagelser om känslomässig inblandning och egenintressen. När det gäller Alzheimers är detta rättfärdigande självklart och nu när de åtta inledande programmen är på väg, trots att de är långt ifrån färdiga, är det dags att se framåt.
Stora utmaningar ligger framför oss. Just denna vecka hålls en större konferens i USA där man diskuterar oron inför både industri- och utvecklingsländernas oförmåga att bekämpa och förebygga återkomsten av sjukdomar man trodde var utrotade. Rädsla för att bli smittad av blod eller mat är något som kommer på tal nästan dagligen. Frågor gällande diet och livsstil samt miljö och den medicinska vetenskapen själv kommer att kräva betydande europeiska svar, därför är det viktigt att vi gör gemensamma och konsekventa framsteg och det är därför som nogrannheten i betänkandet som det av Flemming om integration av hälsopolitiken inom EU: s samtliga områden är så viktig och så avslöjande. Dess betoning på samstämmig utveckling och integration är viktig och det exemplifieras av min avslutande uppmaning om stöd här i kväll. Dess rekommendation om långsiktig reform av jordbrukspolitiken, vilken omfattar nästan hälften av budgeten, och i synnerhet målet att ta bort subventioner för tobaksproduktion under nästa decennium, bör få starkt stöd av denna kammare.
I kväll är inte rätt tillfälle att repetera argumenten mot rökning. Det kommer att bli aktuellt inom en snar framtid, likaså större debatter om reformering av våra jordbruksstrukturet. Världen kommer att kräva det och våra medborgare kommer att förvänta sig att vi fullföljer vår roll som deras beskyddare när det gäller att göra oss av med hot mot hälsan och risker. Genom att avvisa alla fyra ändringsförslagen gällande Flemmings användbara betänkande som antagits i utskottet kan kammaren ta ett litet steg framåt i morgon och förvänta sig mycket större kliv under kommande månader och år.

Liese
Fru ordförande, mina högt ärade damer och herrar! Hälsovårdspolitikens betydelse i Europa tilltar. Den är fastställd i Amsterdamfördraget, och det är också bra, ty alltför länge har Europeiska gemenskapen bara brytt sig om den fria rörligheten för varor på den inre marknaden och för lite om andra aspekter, som emellertid hänger samman med detta.
Man ställer ofta frågan om subsidiariteten, i synnerhet när Europeiska unionen själv vill bli aktiv och inte bara skall ta hänsyn till hälsovårdspolitiken på andra områden. Jag tror att när det gäller de tre program som vi diskuterar i dag uppstår inte frågan om subsidiariteten över huvud taget för två av dem, för när det gäller de sällsynta sjukdomarna är det klart att om det i en medlemsstat endast finns två drabbade, så kan man där inte vidta några kloka åtgärder. Men om det i hela EU finns mer än 100 människor som drabbats av samma sjukdom, så lönar det sig att göra något, och jag tror att det här uppenbarligen finns ett europeiskt mervärde.
Jag vill koncentrera mig på de miljörelaterade sjukdomarna. Vi vet alla att det är ett allvarligt problem, och att många sjukdomar just hänger samman med ett alltför högt utsläpp av skadliga ämnen. Jag har några kritiska frågor om huruvida föreliggande program i tillräcklig utsträckning tar hänsyn till detta problem. Jag tror, och därför har vi från PPE-gruppen också lagt fram ändringsförslag, att vi måste göra de miljörelaterade sjukdomarna till en central punkt i en ny hälsovårdspolitik i Europeiska unionen och att vi inte bara får avhandla dem i ett sådant litet program. Därför tror vi att vi nu måste åstadkomma förberedelser för ett verkligt stort program som tar upp de viktigaste punkterna. På så vis kan man sedan genomföra en verkligt solid åtgärd, där också alla miljörelaterade sjukdomar kan tas upp gemensamt. Följaktligen kan det inte längre göras någon skillnad mellan t.ex. miljösjukdomar som drabbar andningsvägarna och cancersjukdomar som beror på miljön. Allt detta måste tas upp i ett sammanhang. Därför ber jag om godkännande av ändringsförslagen om detta från PPE.
Det är emellertid viktigt att vi inte bara forskar och samlar ihop data, utan att vi också drar konsekvenserna av det. Det har vi som parlament till exempel gjort när det gäller fordons-olje-programmet, och vi ber kommissionen att ta upp våra ändringsförslag om detta. Även rökningen är ett miljöproblem, åtminstone den passiva rökningen, och därför skulle jag än en gång vilja stödja Flemmings betänkande. Det måste göra ont i hjärtat på er, kommissionär Flynn: Flemming kommer med ett så underbart förslag i punkt 10, nämligen att vi äntligen skall upphöra med subventioneringen av tobaken, eftersom vi här behöver en reform, och ni kan inte säga någonting om det, eftersom era kolleger inte tillåter det! Var snäll och kämpa vidare för avskaffandet av tobakssubventionerna; ni har vårt stöd!

Parodi
Fru ordförande! Låt mig göra ett par påpekanden av institutionell karaktär som rör framtiden. År 1984, när jag började i kammaren, begärde jag att man skulle tillsätta ett underutskott för folkhälsan. I dag verkar detta verkligen behövas. Å andra sidan måste jag skämtsamt säga att utan hälsa kan man inte heller konstruera några pyramider här i parlamentet. Vi måste med andra ord tänka på oss själva.
Låt mig också säga - och här håller jag med Flemming - att direktivet om fri rörlighet för läkare, det ömsesidiga erkännandet, som jag för övrigt var med om att utarbeta, har misslyckats. Det direktivet måste revideras. De äldre läkarna vill inte gärna flytta sig, och därför måste man snarare försöka investera, som föredraganden säger, i de läkare som befinner sig under utbildning för att få dem att förflytta sig mellan olika länder. Dessutom måste man ta hänsyn till antalet läkare. För närvarande finns det ett överflöd av läkare inom Europeiska unionen, ett enormt tillflöde, ofta mer som ett resultat av undervisningen vid universiteten än som ett resultat av patienternas behov. Det är med andra ord lämpligt att undersöka detta problem, eftersom vi inte behöver personer som har en läkarutbildning, utan snarare väl utbildade läkare och jag tror att de femton ländernas medvetande om detta skulle kunna leda till en hög konkurrensnivå.
Slutligen skulle jag vilja rekommendera att man undervisade om denna grönbok om hälsofrågor. Jag ber er också observera att problemet med de äldre, via en undersökning av såväl ökningstakten när det gäller antalet äldre som minskningen av födelsetalen måste klargöras för parlamentet. Om tio år kommer detta att vara det viktigaste problemet inom Europeiska unionen. Och det är bättre att uppmärksamma det nu!

Eisma
Fru ordförande! Mina kolleger Cars och Lindqvist kommer att ta upp Alzheimerfrågan, och jag skall göra några kommentarer om Cabrolbetänkandet.
Jag är överens med föredragande Cabrol om att handlingsprogrammet avseende sjukdomar orsakade av miljöförorening har för många begränsningar. Vi anser också att mer uppmärksamhet måste ägnas åt sjukdomar som orsakas av buller, förorening av livsmedel, tobak och förorening av vatten. Vi är helt och hållet på samma linje som Flemming där hon i sin text talar om tobaksproduktion.
Vi hoppas att dessa 1, 3 miljoner ecu till detta program under perioden 1999-2003 för det första året kan höjas av kommissionären till 14 miljoner ecu. Jag har kunnat lägga märke till att kommissionären i någon mån verkar vara beredd till detta, och vi avvaktar.
Till sist, vi har lagt fram ett ändringsförslag, och det handlar om en anmälningscentral för registrering av besvär med hälsan förorsakade av miljön. En sådan anmälningscentral finns redan i Nederländerna och även i Belgien. Fördelen med en sådan anmälningscentral är att hälsoproblem kan uppmärksammas tidigare. Vi åsyftar inte inrättandet av en ny institution, utan vi vill uppmuntra till ett registreringsnätverk på nationell nivå. Detta kostar inte heller något, och därför förstår vi inte varför kommissionären är mot den liberala gruppens ändringsförslag 13. Vi hoppas att mina kolleger kommer att rösta för detta ändringsförslag 13 i morgon, för det är ett bra komplement till handlingsprogrammet.

Marset Campos
Fru ordförande, herr kommissionär, ärade ledamöter! Jag önskar, för det första, uttrycka vår djupa övertygelse om lämpligheten hos de betänkanden som presenterats av Trakatellis, Viceconte, Cabrol, och även Flemming, vilka vår grupp den Europeiska enade vänstern - Nordisk grön vänster kommer att stödja.
Nyss sade min kollega Laura González att vi var tacksamma för att man tagit med våra ändringsförslag i dessa betänkanden. Jag skulle vilja ta upp några exempel för att sedan dra allmänna slutsatser. Vi har sett att det är viktigt att betona vikten av en infrastruktur för forskningsinformation, en databas, ett övervakningssystem, ett nätverk för informationsspridning (då detta är nödvändigt för att kunna bekämpa dessa ovanliga sjukdomar), engagera släktingar och icke-statliga organisationer och de organisationer som hjälper dessa sjuka i detta, för att på så sätt kunna närma oss ett bättre samarbete i samhället. Det är också viktigt att forskningen, skolan och utbildningen engagerar sig i dessa frågor, och detta innebär också, slutligen, att man måste utöka budgeten för att kunna tillgodose dessa behov.
Det är just här som reflexionerna har sin utgångspunkt: det går inte sköta dessa frågor med de mycket små resurser som vi för närvarande har, och detta ifrågasätter den ekonomiska modell som vi håller på att bygga i Europa; det behövs en annan modell, en mer solidarisk vision; det är omöjligt att tjäna två herrar; vi behöver ändra den modell som vi har för närvarande.
För det andra behövs det gemensamma redskap: det är obegriplligt att man inte sätter i gång övervakningsnätet, ett stabilt epidemiologiskt system och även gemensamma verktyg som är nödvändiga för ett effektivt handlande.
Och, till sist önskar jag understryka behovet av tjänster som har gemensamma nämnare inom området folkhälsa.

Tamino
Fru ordförande! Trots den sena timmen och det begränsade antalet ledamöter som är närvarande, så skulle jag tro att det inte undgår någon att detta är en mycket viktig diskussion och att sjukvårdsfrågorna blir allt viktigare, även när det gäller Europeiska unionens politik, även om den uppmärksamhet som ägnas sjukvården ännu är otillräcklig i förhållande till de problem som i dag har tagits upp. När det gäller behörigheten borde Europeiska unionen verkligen försöka samordna sina politiska ansträngningar och i olika initiativ främja system som garanterar förbyggande åtgärder och även dagens betänkanden verkar peka i den riktningen.
Att de olika frågor som hör till folkhälsan hänger samman visas av det faktum att vi i dag, sett i ett allmänt hälsoskyddsperspektiv, debatterar såväl ett program som gäller sjukdomar som orsakats av miljöföroreningar, som ovanliga sjukdomar. Jag vill gärna främst uppehålla mig vid de senare - men låt mig också påpeka att vi i egenskap av Gröna är positiva till samtliga förslag som presenterats - för att stryka under behovet av en hög skyddsnivå när det gäller ovanliga sjukdomar och en fördjupad kunskap om dessa eftersom, tyvärr, vilket utskottets betänkande visar, definitionerna när det gäller vad som är ovanliga sjukdomar varierar.
Ta till exempel Alzheimers sjukdom. Tills för inte så länge sedan betraktades det som en sällsynt sjukdom, men i dag håller det tyvärr på att bli en vanlig sjukdom, delvis på grund av den stigande genomsnittsåldern. För närvarande anses Creutzfeldt-Jakobs sjukdom, som är kopplad till BSE, som en ovanlig sjukdom, men dessvärre kan den i framtiden komma att betraktas som vanlig, på grund av de felaktiga val som gjorts vad gäller prevention.
Det är därför viktigt att det finns en politik vad gäller prevention av ovanliga sjukdomar, som tas fram efter gemensamma studier, eftersom de små staterna omöjligt kan ha tillräckliga kunskaper om dessa sjukdomar och eftersom det är nödvändigt att det vidtas offentliga åtgärder, att man genomför forskning i offentlig regi, även när det gäller de läkemedel som krävs för att lösa problemen i samband med dessa sjukdomar.

Martinez
Fru ordförande! Den folkliga visdomen säger " bättre sent än aldrig" . Europeiska kommissionen, som mellan 1986 och 1996 lät smittade kor och smittat fodermjöl fritt transporteras, oroar sig nu för européernas hälsa. Som om det alltid vore möjligt, t.o.m. för de värsta människorna, att finna nåd.
Vi behandlar i dag texter om sjukdomar som beror på föroreningar, skador, Alzheimers sjukdom och ovanliga sjukdomar. Man skulle också ha kunnat tillägga sjukdomar som uppstår eller återuppstår med den fria rörligheten som gjort det möjligt för tuberkulos, malaria eller andra virussjukdomar, som t.ex. Ebolaviruset, att komma tillbaka.
Och kommissionen ingriper, eftersom artikel 129 i fördraget om Europeiska unionen ger den i uppgift att säkerställa en hög nivå på hälsoskyddet. De trettio personer som fått den atypiska Creutzfeldt-Jacobs sjukdom anser sannolikt denna artikel 129 något ironisk.
När det gäller just Creutzfeldt-Jacobs sjukdom - min kollega talade om den nyss - är det en sällsynt sjukdom för närvarande, men den, liksom flera andra, riskerar att bli allt mindre sällsynt. Lepran är fortfarande sällsynt hos oss, men kanske kommer den fria rörligheten att göra den mer vanlig här. Dessutom riskerar den ökande livslängden att göra sjukdomar som Alzheimers sjukdom vanligare.
Man har sagt oss att det inte var möjligt att öka de finansiella medlen, och med tanke på budgetransoneringen föreslår vårt utskott att de skall uppgå till 14 miljoner. Alla skulle vara överens, t.o.m. föredraganden av yttrandet från budgetutskottet, som för övrigt upprättat samma betänkande två gånger om två olika ämnen, vilket visar på vissa svårigheter när det gäller redigering.
Beträffande sjukdomar som orsakas av föroreningar har Cabrol rätt när han säger att vi bara intresserar oss för luftföroreningar. Det är den gröna neurosen, fixeringen vid kväveoxid, svaveloxid och växthuseffekten. Haroun Tazieff dog efter att ha ägnat en del av sin karriär åt att visa att, vetenskapligt sett, är detta att betrakta som häxkonst.
Det är betydligt allvarligare med allergierna som orsakas av livsmedel. Och i det sammanhanget talar man inte om rätten till information, som togs upp av Trakatellis, eftersom man inte vet om den soja som yoghurten innehåller är naturlig soja eller soja som manipulerats genetiskt. Det finns ingen möjlighet att spåra det, eller bara till ett mycket högt pris, och även i det hänseendet har Europeiska kommissionen en del av ansvaret. Samma sak när det gäller vattenföroreningar och föroreningar genom BSE. Trakatellis talade för övrigt nyss om självmord, men jordbrukarnas självmord, kolarbetarnas självmord, stålarbetarnas och textilarbetarnas självmord, vem är ansvarig för dem, kommissionär Flynn? Förebyggandet skulle kanske snarare bestå i att skydda sig mot ultraliberalismen.
Och om läkemedelsforskningen inte gör framsteg när det gäller de sjukdomar som uppkommer, beror det kanske på budgetrationaliseringar, på grund av dumheterna med generella läkemedel som minskar vinstmarginalerna för laboratorierna. Men eftersom laboratorierna i dag inte kan upptäcka molekyler, och eftersom det krävs tio år innan en upptäckt molekyl finns på apotekshyllan, kanske först 2010, kommer man inte att ha de mediciner som behövs för att bekämpa de sällsynta sjukdomar som under tiden har hunnit sprida sig.
Fru ordförande, jag skall sluta här. 40 miljoner fattiga i Europa som inte har råd med vård är kanske det kliniska tecknet på en mycket allvarlig sjukdom, den som kallas eurofederalism.

Marinucci
Fru ordförande! Europeiska unionens uppmärksamhet och ansträngningar när det gäller medborgarnas hälsa intensifieras hela tiden, på samma sätt som unionens behörighet i hälsofrågor har ökat från Maastricht till Amsterdam, även om många medlemsstaters vägran att föra över behörighet inom sjukvårdspolitiken fortfarande består och kommer att bestå under lång tid framöver.
För tillfället får vi därför fortsätta att tala om prevention, men det är vackert så. Det är just bevarandet av den fysiska och psykiska välbefinnandet man måste rikta in sig på för att spara lidande och kostnader - inte bara i fråga om människoliv - och det är utan tvekan så att preventiva åtgärder som vidtas av de femton medlemsstaterna utgör ett stort värde i sig. Om detta gäller generellt, så har det ett än större värde när vi diskuterar de frågor som detta sammanträde om folkhälsan handlar om, dvs. de ovanliga sjukdomarna - som, per definition, uppnår en mer analyserbar kritisk massa just om övervaknings- och kontrollverksamheten, kunskapen och forskningen bedrivs i ett större sammanhang än inom ramen för de enskilda medlemsstaterna - eller de sjukdomar som hänger samman med miljöföroreningar, ett fenomen som inte känner några gränser och som det enbart är möjligt att bekämpa med åtgärder som är gemensamma och samordnade på övernationell nivå.
Det är smärtsamt att behöva påpeka det, men det är dessvärre sant att Europa när det gäller ovanliga sjukdomar, hittills har legat efter i utvecklingen. Någon har sagt att vi inte alltid bör jämföra oss med USA, som just består av förenade stater, dvs. styrda av federala lagar, med en federal administration, med en gemensam valuta, etc. Det är ett faktum att den största ekonomiska makten i världen hittills inte har stöttat och uppmuntrat de enskilda medlemsstaternas åtgärder inom ett område där det är otänkbart att den privata sektorn tar över, trots att det blir allt tydligare att just dessa sjukdomars sällsynthet - de är sällsynta men invalidiserande och ofta dödliga - gör det omöjligt att bygga upp den kunskap, den informationsmängd och de vetenskapliga och ekonomiska resurser som krävs för att kunna vidta nödvändiga åtgärder.
När man talar om ovanliga sjukdomar handlar det om över 5 000 olika sjukdomstillstånd med en förekomst av 10 fall per 5 000 i hela gemenskapens befolkning. På grund av att de är så sällsynta blir diagnoserna försenade och man måste vänta mellan 1 och 5 och ända upp till 6 år. Tänk på de sjuka, de sjuka barnen och deras familjer, familjer som har kunnat fylla det tomrum som finns och kompensera den institutionella senfärdigheten genom att skapa ett fantastiskt nätverk av stödgrupper, tillkomna just på initiativ av föräldrar och släktingar till dem som drabbas av dessa sjukdomar och som ofta har samlat stora mängder kunskaper, baserade på egna erfarenheter och utbyte av information.
Man måste därför med den största tillfredställelse hälsa det förslag till beslut som presenterats av kommissionen avseende ett gemensamt handlingsprogram 1999-2003, som jag hoppas - och jag vill uppmana kommissionären att bekräfta detta - som en logisk uppföljning kommer att få en förordning om läkemedel.
Men, för att detta program inte bara skall förbli goda intentioner krävs det en adekvat finansiering, vilket föredraganden Viceconte, som jag för övrigt vill gratulera till ett gott arbete, mycket riktigt har krävt. Om det alltid är ett allvarligt misstag att spara när det gäller hälsan, så skulle det verka som en ren förolämpning - eftersom Europeiska unionen har till uppgift att med sina initiativ stimulera, samordna och stödja de olika medlemsstaternas åtgärder - att avsätta en symbolisk och därmed närmast löjeväckande summa.
Kommissionären har redan utryckt sin besvikelse och beskrivit de objektiva svårigheter som finns, men han kommer, hoppas jag, att acceptera stödet från parlamentet, som i egenskap av budgetmyndighet har rätten och skyldigheten att agera för att de program vi godkänner verkligen kan uppnå de resultat som utlovas.
Tillåt mig, fru ordförande, säga ytterligare ett par ord om Flemming-betänkandet. Jag måste tillstå att jag inte är nöjd med den så ofta citerade punkt 10. Jag är helt överens om att man måste minska konsumtionen av tobak, att man måste minska och till och med eliminera rökningens skadeverkningar, men jag håller inte med om att man, i ett betänkande som rör hälsofrågor, inför föreskrifter som borde ingå i andra program som rör jordbruksfrågor. Jag tror till exempel, och jag har också sagt detta i andra sammanhang, att man måste analysera de mycket allvarliga skador som uppkommer som resultat av en överdriven ölkonsumtion, en tradition som hör till vissa av Europeiska unionens länder, vilken medför mycket allvarliga skador på hälsan och som dessutom medför mycket allvarliga risker för de medborgare som inte dricker och som kanske blir överfallna eller på annat sätt drabbas av ölalkoholismens konsekvenser. Trots detta skulle jag anse det vara ett allvarligt misstag att i en förordning om folkhälsan införa ett förslag om att sänka stödet till humle.

Lindqvist
Fru ordförande! Det är fyra viktiga betänkanden som är uppe till diskussion. Tre av dem handlar om program för att förebygga olyckor, ovanliga sjukdomar och miljörelaterade sjukdomar samt det fjärde om hälsoaspekter på EU: s politik. De två sistnämnda betänkandena ser jag som de viktigaste. Alla miljörelaterade sjukdomar måste fångas in så att man får orsak och samband klart för sig. Astma och allergier ökar, särskilt bland ungdomar. Det är viktigt att förhindra och förebygga sjukdom.
Jag har två frågor: Den ena är om man verkligen skall behandla frågor som early warning systems på EU-nivå. Den andra frågan är om man verkligen skall inrätta informationsdatabaser på europeisk nivå. Nej, jag tror inte det, utan jag tror att det är bättre att göra det på nationell nivå.
Det viktigaste är att beskriva hälsoeffekter av EU: s egna program och åtgärder samt att man låter medlemsstater som så önskar också behålla högre miljökrav om de skulle vara högre än EU: s. Jag tror att det är bra för mångfalden i de olika systemen.

Lannoye
Med tanke på att jag förfogar över så lite tid, skall jag koncentrera mitt inlägg till Cabrols betänkande.
Vi vet genom ett stort antal vetenskapliga publikationer nyligen att sjukdomar som uppstår på grund av föroreningarna ökar kontinuerligt. En rapport som för mindre än två år sedan publicerades av Europeiska miljöbyrån och WHO-Europa konstaterade att ett stort antal sjukdomar ökade starkt, inte bara sjukdomar i luftvägarna. Jag tänker särskilt på sjukdomar som uppkommer genom livsmedelsföroreningar, bl.a. sjukdomar av zoonostyp, alltså salmonella och tarminfektioner. Ökningen av dessa sjukdomar är konstant och mycket oroande.
Det är anledningen till att jag, liksom miljöutskottet, till viss del beklagar att kommissionen vägrar att utvidga programmets tillämpningsområde utanför allergier och sjukdomar i luftvägarna, med tanke på att ett stort antal problem knutna till miljön borde få lika mycket uppmärksamhet. Även om förhållandet mellan orsak och verkan är mindre uppenbart, tror jag att man inte kan förbli oberörd inför så allvarliga problem som ökad sterilitet, vilket är helt uppenbart i vissa länder, däribland mitt eget. Studier bekräftar att steriliteten ökar bland de unga vilket allvarligt tynger de stora utgifterna för hälsovård, eftersom steriliteten leder till att provrörsbefruktning måste tillämpas. Man inleder på så vis en process med teknisk flykt framåt, som vi till varje pris måste bekämpa. Det skulle vara betydligt enklare att agera förebyggande. Och jag tror att Europeiska unionen, tack vare sin storlek, och med tanke på de medel medlemsstaterna normalt förfogar över, sannolikt är bättre rustad än dessa för att ta sig an uppgiften.

Aparicio Sánchez
Fru ordförande, herr kommissionär! Tillåt mig börja med en allmän betraktelse. Om vi vill att vår union skall vara en politisk union, och jag är säker på att det är så européerna vill ha det, låt oss stärka de samordnade politikerna. För att uppnå denna önskade Europeiska union bör vi övervinna de gemensamma politikernas nuvarande svaghet, med undantag för EMU och den gemensamma jordbrukspolitiken. Övervinna den, herr kommissionär, genom budgetarna, genom rådets politiska vilja, genom debatter som den i kväll och genom kommissionens drivkraft, vilket är det jag, med all respekt men bestämt, ber er om, herr kommissionär.
Det finns inget bättre exempel på dessa samordnade politikers svaghet än området folkhälsa. Av denna anledning, och därför att folkhälsan, sedan EG-fördraget, är Europeiska unionens officiella ansvarsområde - utan inverkan på subsidiariteten - betraktar vi kommissionens initiativ som kompletterar de åtta åtgärdsprogram som den själv definierade 1983 som mycket lägliga, och vi betraktar de betänkanden som debatterats här i kväll och vars ändringsförslag, enligt vår åsikt, förbättrar kommissionens initiativ som mycket lyckade. I vissa fall på grund av det stora genomslag som, till exempel, misshandeln eller förgiftningssjukdomarna eller Alzheimer haft; i andra på grund av motsatsen, på grund av ovanligheten, som gör att de inte når toppen av social lönsamhet för forskningen, för utarbetandet av statistik, m.m.
Detta är alltså exempel på vad kommissionens och parlamentets gemensamma arbete i jakten på ett slutligt mål bör vara. Det finns allvarliga skillnader. Å ena sidan den kronologiska skillnaden. Vi tillåter oss att säga att programmet, vad beträffar sådana här relativt blygsamma program som har dessa kännetecken, bör få en femårig finansiering, aldrig en ettårig. Skall de finansiella perspektiven utgå från noll? De skall väl inte födas skuldsatta? Låt oss följaktligen slå fast femåriga program. Å andra sidan kvantitativa skillnader i budgetarna. Jag tror att kommissionen minskar de allmänna budgetarna till mindre än hälften, när man gör årsbudgetar, genom att ställa målen lägre. Jag skulle bara vilja säga att vilket kommunfullmäktige som helst i en stor europeisk stad avsätter mer medel än kommissionen till program som detta.
Alltså, genom att acceptera och försvara värdiga budgetar för dessa värdiga och lämpliga program, stärker vi folkhälsopolitiken och, följaktligen, stärker vi de samordnade politikerna och uppfyller det uppdrag som ålagts kommissionen och parlamentet, som är att bygga den politiska unionen, den Europeiska unionen.

Filippi
Fru ordförande! Låt mig ta upp en fråga som redan har berörts och som gäller behovet av att överkomma den schizofreni som ibland finns inom gemenskapens institutioner mellan, å ena sidan, de ekonomiska utskottens verksamhet och, å andra sidan, jordbruksutskottet och miljöutskottet när man talar om att skydda medborgarnas hälsa, framför allt när det gäller livsmedelsprodukternas kvalitet eller jordbruket i allmänhet. Mer samarbete och en större samordning av åtgärderna på dessa olika nivåer skulle kunna leda till ett bättre skydd av inte bara produktionen, utan även av medborgarnas hälsa.
Jag tycker det verkar som om Flemming i sitt betänkande försöker hitta en sådan balans. Andra inlägg som har gjorts här har inte verkat lika förnuftiga. Jag syftar speciellt på inlägget från föredraganden för den socialistiska gruppen som för en månad sedan för sin grupps räkning föreslog en liberalisering av lätta droger och som i dag har föreslagit att man skall dra in produktionsstödet till tobaksodlarna. Detta tycker jag är det mest slående exemplet på den ovan nämnde schizofrenin.
Jag tror att vi, genom att godkänna det ändringsförslag till punkt 10 som jag har presenterat tillsammans med andra kolleger från PPE-gruppen, kan komma fram till en ännu bättre balans och jag är övertygad om att föredraganden accepterar detta ändringsförslag som ett positivt bidrag till de grundtankar som redan finns i hennes betänkande. Jag måste säga att jag personligen skulle föredra att även punkt 12 drogs tillbaka, eftersom den så uppenbart strider mot det som godkänts i jordbruksutskottet. Vi kommer att få tillfälle att återkomma till de frågorna inom kort. Jag skulle till exempel ha föredragit att man förbjudit reklamen, och ändå lämnat en möjlighet för medlemsstaterna att reglera sponsringen av de stora idrottsevenemangen.
Avslutningsvis tycker jag att vi måste försöka finna ett bättre sätt att arbeta, i producenternas intresse, men också för att skydda konsumenternas hälsa.

Hyland
Fru ordförande! Vad beträffar Alzheimers sjukdom är jag särskilt glad över att parlamentet har kunnat, även om det är i mycket liten omfattning, göra en insats för detta stora hälsoproblem. Antagandet av en ny budget innebar att man avsatt medel till att bekämpa denna sjukdom. Men detta kan bara ses som ett första steg i kampen mot denna sjukdom.
Åtagandet i Amsterdamfördraget att förebygga ohälsa och sjukdomar hos människor går till och med längre än i det nuvarande fördraget och måste därför välkomnas. Det sätt som gemenskapen reagerar på Alzheimers sjukdom kommer att bli ytterligare ett test av det nya åtagandet. Jag uppmanar ministerrådet och kommissionen att inte svika oss i det här avseendet.
Jag skulle vilja be kommissionen att specificera vilken åtgärd, om det nu finns någon, som man förutser för forskning i det femte ramprogrammet för att bekämpa Alzheimers sjukdom.
Jag har två avslutande punkter. För det första, vi inom UPE-gruppen kräver ett särskilt femårigt EU-program för att bekämpa denna sjukdom, uppbackat med tillräckliga resurser. För det andra, komissionen måste samordna framtida och tidigare forskningsresultat relaterade till denna sjukdom och vara beredd att samarbeta med Världshälsoorganisationens organisationer samt andra organisationer som är aktiva inom denna sektor, inklusive familjer och anhörigvårdare.

Cars
Fru ordförande! Vad parlamentet vill uppnå med sin resolution demens är att engagera Europeiska unionen mer, också ekonomiskt, i kampen mot Alzheimers sjukdom och andra demenssjukdomar. Som parlamentet framhåller är det viktigt att EU: s insatser får avse alla former av demens, t.ex. också vaskulär demens och pannlobsdemens.
Att finna bot mot demenssjukdomarna är forskningens huvuduppgift, men till dess att så sker måste forskningen också söka utveckla metoder som gör att de demenssjuka så länge som möjligt kan bevara så mycket som möjligt av sina normala funktioner. Till uppgiften hör också att utveckla metoder för hur anhöriga och vårdare skall förhålla sig till den demenssjuke så att tillvaron för alla berörda ges liv och mening.

Graefe zu Baringdorf
Fru ordförande! Låt mig göra fyra påpekanden under min minut. För det första: Man kan se av exemplet med BSE hur snabbt sällsynta sjukdomar utvecklar sig till en katastrof. Det andra påpekandet: Av administrationens arrogans kan man fastställa hur snabbt en dylik utveckling även kan befrämjas genom administrationen, eftersom man upplyste oss om att man måste avvakta med BSE-forskningen tills man hade lagt fram ett program om sällsynta sjukdomar. Det tredje påpekandet: När det handlar om sällsynta sjukdomar, så har industrin inget intresse av det, för om en på en miljon drabbas, lönar det sig inte att framställa en medicin. Det fjärde påpekandet, som följer av detta: Vi behöver på europeisk nivå snabbt ett program som forskar kring dessa sällsynta sjukdomar, får grepp om dem och sedan begränsar deras eventuella effekter, nämligen en epidemi, så som vi har sett det när det gäller BSE.

Myller
Fru ordförande! Jag koncentrerar mig i första hand på betänkandet av ledamot Flemming om att ansluta hälsoskyddskraven som en del i gemenskapernas politik. Betänkandet har i grunden en helt rätt riktning när det kräver att hälsopolitiken skall koordineras bättre än i dag och att den skall bindas ihop med EU: s övriga politik.
Såsom det här har konstaterats lägger Amsterdamfördraget mera vikt på folkhälsofrågor än vad de har i dag. Denna del av fördraget borde också användas så att man verkligen kunde befrämja medborgarnas hälsa i hela Europa. Således borde man också komma fram till en mera principiell och helhetsbetonad strategi än i dag, en strategi som karakteriserades av en stor omfattning och totalitet. Hälsofrågorna borde vara en genomgående princip i all gemenskapens politik.
Det finns ett klart samband mellan jämlikhet och hälsa. Vi vet att utslagna och ekonomiskt sämre ställda människor är mera sjuka än de som har det bättre ställt och har högre utbildning. Detta är förstås till en del också en upplysningsfråga, en fråga som är förknippad med kosthållning och levnadsvanor, men i allt högre grad också en ekonomisk fråga.
Europa föråldras. Vilken effekt detta har på olika politiska nivåer och på vilket sätt de ekonomiska resurserna inom hälsovården kommer att fördelas är en mycket betydelsefull framtidsfråga. Inte i första hand på Europeiska unionens nivå, utan särskilt på medlemsländernas nivå.
På Europeiska unionens nivå borde man i stället kunna pioritera de saker som är speciellt europeiska frågor. På vilket sätt får man mest mervärde ur de nationella ansträngningarna? Detta borde vara den europeiska nivåns politik. Man borde ha en vision om vilka saker som är viktiga och vilka som är mindre viktiga i detta avseende.
Således, även om jag förstår betydelsen av sådana här verksamhetsprogram som gäller speciella sjukdomar, ville jag betona att befrämjandet av hälsan med hjälp av en strukturell hälsopolitik skulle tas som utgångspunkt i det kommande utvecklingsarbetet av EU: s folkhälsoprogram. Man borde med andra ord påverka sådana samhällspolitiska frågor som lantbruk, hur pass effektivt det är och på vilket sätt man inom det använder olika slags bekämpningsmedel, det vill säga man borde där uppnå en ekologiskt förnuftig verksamhet. Och på vilket sätt sköter man trafikpolitiken, sysselsättningsfrågorna, utslagningen och andra dylika frågor? Dessa är enligt min mening viktiga strukturella frågor när man talar om hälsopolitik.

Whitehead
Fru ordförande! Jag skulle vilja komma med några kommentarer och ställa några frågor till kommissionären beträffande Trakatellis betänkande. Mitt dåliga samvete över att jag inte var här och lyssnade på Trakatellis mildras en aning av att han inte är här och lyssnar på mig. Jag kommer att gå rakt på sak med mina frågor.
Efter vad jag förstår, har vi ett förslag som kanske kan både kan rädda och förlänga EHLASS-projektet samt införliva det med programmet för förebyggande av personskador. Det skulle sätta punkt för en viss dubblering av resurser mellan de två direktoraten och det skulle bli ett större åliggande för medlemsländerna att bidra med 50 procent i stället för 20 procent av kostnaderna för detta program. Mina frågor till kommissionen - och jag vet att han kommer att besvara dem på sitt sedvanligt geniala sätt - handlar faktiskt om hur detta finansieringspaket skall fungera. Jag välkomnar förslaget i allra högsta grad, för om vi kan rädda EHLASS i ytterligare fem år, så länge som programmet för förebyggande av personskador pågår, skulle det vara något mycket bra. Jag tror att vi då kommer att ha en databas av den typ vi behöver för rapportering av olyckor i hemmet och på fritiden.
Problemet är att det inte finns någon antydan om exakt varifrån dessa 7 miljoner ecu som det talas om skall tas ifrån. Skall de tas från de två direktoraten? Eller från det ena snarare än det andra? Har medlemsländerna bearbetats i sådan grad att de är beredda att bidra med de 50 procent som behövs? Det skulle vara trevligt att få svar på dessa frågor, beroende på att ett av problemen, med tanke på att EHLASS nuvarande grundval redan upphört, är att varken programmet för förebyggande av personskador eller det rättsliga ramverket för konsumentpolitik, på vilket jag skulle vilja se detta grundat, faktiskt kommer att sättas i gång förrän 1999. Under dessa omständigheter undrar man hur vi skall kunna lansera denna integrationsplan under 1998.
Det fanns en del motstånd från en del medlemsländer, främst Tyskland, och i mindre omfattning, Frankrike, gällande införandet av EHLASS-systemet i den första instansen. För två år sedan var det min uppgift att för utskottet för miljö, folkhälsa och miljöskydd övervaka hur detta system fungerade, och jag kom fram till den slutsatsen att det var ett bra system och att vi skulle fortsätta med det. Vi kan bara fortsätta driva det på grundval av en riktig beräkning av vilka medel som finns att tillgå och en klar antydan om var ansvaret ligger. Jag kan inte tänka mig någon mer lämpad person att anförtro detta åt än kommissionär Flynn, men jag skulle vilja få svar på mina frågor.

Malone
Fru ordförande! Jag skulle vilja begränsa mina kommentarer till att endast gälla Alzheimers sjukdom. Vi vet, och vi har denna kväll fått höra, att tusentals av våra medborgare över hela Europeiska unionen lider av denna sjukdom och symtom relaterade till den. Kommissionen borde lägga fram det europeiska handlingsprogrammet mot Alzheimers sjukdom nu. Kommissionen har redan tagit mycket välbehövliga initiativ mot cancer, sjukdomar relaterade till miljöföroreningar, ovanliga sjukdomar, AIDS och rökning, grundade på av existerande kunskaper inom folkhälsoområdet.
När det gäller Alzheimers sjukdom gör man olyckligtvis inte mycket mer än att finansiera forskning och det räcker inte. Vi behöver forskning men ni måste gå ett steg längre, herr kommissionär. Ni borde arbeta fram ett europeiskt handlingsprogram mot Alzheimers sjukdom. Detta program borde inkludera strategier för att intensifiera forskningen om sjukdomens orsak, för identifiering av riskfaktorer, för förebyggande åtgärder och behandling och för att uppmuntra till utbildning för personal inom hälso- och åldringsvården. Det borde även försöka ändra den allmänt negativa inställningen till sjukdomen. Ni borde se till att använda alla medel som avsätts i budgeten för varje år redan under det existerande programmet.
Ett handlingsprogram mot Alzheimers skulle få stor betydelse för de tusentals människor i Europa som lider av denna sjukdom. Det är inte bara patienternas intressen som inte ägnas tillräckligt med uppmärksamhet utan även dessa människors anhörigvårdare vilka ofta ignoreras helt och hållet. Min egen erfarenhet från Irland är att de verkliga behoven för de tusentals människor, huvudsakligen kvinnor, som vårdar våra omkring 25 000 drabbade, ignoreras. Det är, till exempel, förnedrande att anhörigvårdarnas ersättning behovsprövas. Jag skulle vilja se att deras situation omedelbart underlättades och jag har tagit kontakt med den berörda ministern i denna fråga.
Slutligen vill jag säga att små program och initiativ kan vara mycket effektiva. Jag har nyligen sett ett program på ett sjukhus i Dublin, Blanchardstown, där man tar in sällskapshundar för att möta dessa patienter och det har en fantastisk terapeutisk effekt. Vi borde uppmuntra till denna typ av terapeutiska åtgärder över hela Europa.

Flynn
Tack fru ordförande! Skulle jag bara kunna få göra en kort sammanfattning beroende på att jag faktiskt i mitt första inlägg i detalj gick igenom många av de punkter som har tagits upp. Jag vet att det tog tid, men det var i förhoppning om att jag skulle kunna ge en allmän översikt över vad vi ansåg om de tre programmen och även om Flemmings betänkande och frågan om Alzheimers.
Jag måste säga att man blir verkligen uppmuntrad av debattens höga kvalitet här i kammaren i kväll om denna mycket viktiga fråga om folkhälsan. Även om många har kommenterat den sena timmen och det låga antalet närvarande här i kammaren har detta verkligen inte bidragit till att försämra kvalitén på de bidrag vi har lyssnat till eller den ihärdighet med vilken de har framförts. Det finns uppenbarligen ett stort engagemang i kammaren för denna fråga bland de som har stannat kvar här.
Jag har inte mycket att tillägga rent innehållsmässigt när det gäller de olika betänkandena eller de muntliga frågorna, men jag har fört anteckningar över de olika spörsmålen och det som jag bedömer vara det budskap som ligger till grund för de olika debattinläggen. De har varit likartade på många sätt men är värda att uppmärksamma beroende på att vi måste tänka över dem mycket noga under nästa viktiga period, då vi kommer att överväga nästa ramverk när det gäller folkhälsofrågor.
Många av inläggen har fokuserat på en mycket seriös inställning till och hög prioritering av de bestämmelser om folkhälsan som fastslagits i både Maachtricht- och Amsterdamfördragen, och jag skulle vilja tro att vi i nästa ramverk kanske kan göra en generös tolkning av vad som står i Amsterdamfördraget i förberedandet av vårt nya ramverk. Jag har också särskilt uppmärksammat det Needle sade, att det nya ramverket måste sammanställas men att det kommer att kosta pengar.
När de åtta programmen fick sina penningkuvert var pengarna redan borta. De första tre eller fyra programmen sög upp praktiskt taget alla pengar och lämnade i princip inget kvar åt de tre mycket viktiga program som vi nu diskuterar. Men det avskräcker inte mig, beroende på att även om den summa pengar som finns tillgänglig är mycket liten och även om det bara är för ett år och på årsbasis, borde vi sätta i gång med en gång, så att vi när budgetplanerna återigen tas under övervägande kan visa att vi hade rätt inställning, att programmen hade substans, och det faktum att det inte fanns några pengar betyder att vi om vi får pengarna vid ett senare datum kan vidta de åtgärder som vi talat om. Jag kommer att återkomma till detta om ett ögonblick.
Ni stödde uppfattningen om att Europeiska gemenskapen och dess institutioner kan tillföra ett mervärde till vad som görs i medlemsländerna, och det är faktiskt det som vi talar om här. Vi vet att medlemsländerna har det huvudsakliga ansvaret när det gäller bestämmelser om folkhälsan och vården, men vad vi bör göra är att fokusera på frågor som medborgarna är särskilt oroade av på bred gemenskapsbasis, så att vi kan samordna de bästa åtgärderna och metoderna i medlemsländerna och vara vägledande i den bemärkelsen. Det kan vara det extra värde som vi får ut av dessa program, även om de för närvarande är små när det gäller pengar. Kanske detta kan förändras med hjälp av goda avsikter och ett gott arbete från vår sida när det gäller ramverket.
Kammaren har visat ett mycket genuint och uppmuntrande stöd för de åtta folkhälsoprogram som vi har. Vi har utarbetat dem i enlighet med artikel 128 i Maastrichtfördraget. Alla de ledamöter som yttrat sig - och i hög grad jag själv - delar uppfattningen att de nuvarande budgetrestriktionerna inte tillåter gemenskapen att göra vad den skulle kunna och borde göra. Låt oss vara tydliga när det gäller detta. Ni vill se fler åtgärder. Det är en syn som kommissionen delar. Det finns mycket som man skulle kunna och borde försöka göra. Kanske borde vi fastställa möjligheterna i nästa ramprogram när det gäller vad vi borde göra, och sedan lägga fram det för medlemsländerna - bestämma vad parlamentet och kommissionen enats om skall finansieras till gagn för medborgarnas bästa, och sedan försöka få pengar från de budgetansvariga. Låt oss hoppas att budgetplanen bortom år 2000 kommer att dela vår syn, beroende på att er syn kommer att delas och läggas fram klart och tydligt i det meddelande om nästa ramverk som jag lovat kammaren. Jag kommer att fastställa vad jag tror måste göras i samarbete med er inom de områden ni har lyft fram denna kväll. Vi får se vad som händer sedan.
De flesta ledamöter pekar på vikten av nästa ramverk om folkhälsan och att de behov som vi där kan se överstiger vida gränserna för den nuvarande uppsättningen program. Jag skulle med ert stöd vilja gå vidare med detta.
Ni har klargjort för mig att ni förväntar er en hel del av kommissionen. Jag kommer att notera detta. När vi återkommer för att tala om vilka delar vi skulle vilja se inkluderade och hur mycket pengar det handlar om, kommer det att finnas stöd här för det också. Vi spenderar en hel del pengar på en hel del saker här i unionen. Faktum är att när man talar om lanseringen av en viss ny produkt, kan man över en natt finna mer pengar till att göra reklam för en enda produkt än vad man sammanlagt kan ge till samtliga program under fem år. Det är inte rimligt.
Jag håller utan vidare med Flemming när hon påpekar, vilket hon även gjort i sitt betänkande, svårigheten att övertyga sig själv om behovet av att stödja farliga produkter och subventionera dem. Det hon talar om är den tobak som odlas inom unionen. Jag har alltid tyckt att detta varit motsägelsefullt och påtalat det vid fler än ett tillfälle. Unionen kan ge nästan 800 miljoner ecu per år till stöd för en produkt som praktiskt taget inte har något marknadsföringsvärde och, samtidigt, orsakar stor skada för folkhälsan. Allt vi försöker att göra är att få en liten summa pengar till stöd för system och program som kommer att vara till stor hjälp och öka det människor kanske kan göra för att förbättra sin egen hälsa. Jag anser att försiktighetsprincipen är en fråga om folkhälsa och att vi bör fortsätta på den inslagna vägen.
Jag har märkt att det har talats mycket om hela frågeställningen runt Alzheimers. Alla har talat om hur viktig den var. Jag måste säga att kommissionären och kommissionen stöder detta. Den åldrande befolkningen kommer att medföra en mycket stor förändring beroende på att detta är en sjukdom för vilken det ännu inte finns något botemedel. När jag besöker USA hör jag att det talas en hel del om att man i framtiden kanske kan utveckla medicin för detta. Men som det ser ut för tillfället finns inget. Vi är av fördraget begränsade, som jag tidigare nämnde, till förebyggande åtgärder. Jag fäster särskild uppmärksamhet vid att ni är angelägna om att få se handlingsplanen, vilken det talades om här för ett antal år sedan, färdigställas. Kanske vi då kunde diskutera i positivare ordalag om utbildning av anhörigvårdare, och kanske, vilket Malone mycket klokt påpekade, om förändring av den nuvarande mycket negativa inställning som många medlemsländer har till denna speciella sjukdom.
Jag har fastställt att jag kommer att ta upp detta i meddelandet i samband med det nya ramverket. Vad jag förstår är kammaren beredd att ge pengar till detta. Frågan klargjordes i hög grad av Poggiolini, när han påpekade att de demografiska trenderna är ett faktum, vi vet att medellivslängden ökat och att människor ställs inför hotet - och det är ett allt större hot - att fler och fler kommer att drabbas av Alzheimers. Fram till dess att man hittar något botemedel borde vi kunna koncentrera oss på en specifik sjukdom av detta slag och vara vägledande. Vi kan dela med oss av de bästa metoderna och kanske hjälpa anhörigvårdare och ansvariga organisationer. Jag kommer att påpeka detta och det är upp till de två institutionerna att komma överens om vad vi bör göra i de nya programmen.
Whitehead tog upp några särskilda punkter om EHLASS och, sin vana trogen, fokuserar han alltid på en särskild fråga av mycket stor vikt, och det gjorde han även denna gång. Nyckelfrågan som han tog upp gällande finansieringen var: kommer det att fungera och har man enats om att få det att fungera? Generaldirektorat GD V, mitt direktorat, kommer att överta 7, 5 miljoner ecu från GD XXIV för att täcka införlivandet av EHLASS i folkhälsoprogrammen. Så det är där pengarna kommer ifrån, och det arrangemanget kommer att ställas i ordning. Pengarna är säkrade från vårt håll.
När det gäller bidraget antydde Bonino, min kollega, vid ministerrådet för konsumentfrågor, en minskning till 65 procent i år och därefter 50 procent i ett försök att sprida fördelarna med systemet. Jag skulle också vilja säga att en överväldigande majoritet av medlemsländerna har, vid det tillfälle då det lades fram för dem, uttryckt en klar önskan om att fortsätta bruka systemet under mer utvecklade former och visade sig även positivt inställda till att ta på sig en större del av kostnaderna när vi frågade dem. Engagemanget finns där och visades av ett antal medlemsländer när de tillfrågades. Så det tycks inte finnas något motstånd mot en sådan lösning. Jag känner mig säker när det gäller detta. Jag tror att både Whitehead och jag skulle vilja se att det utvecklades på det sättet.
Många viktiga frågor har tagits upp. Jag instämmer i det Myller sade om att inta en mer holistisk attityd till hela folkhälsofrågan. Det är vad vi kommer att försöka göra i vårt nya ramverk och vi ser fram mot att få diskutera det med er.
Hyland oroade sig över det femte ramprogrammet. Ja, en del av hänvisningarna i det femte ramprogrammet för forskning är generaliserande. Många av de övriga punkter är alla värda att hänvisa till. Men jag kan sammanfatta det hela genom att säga att folkhälsan, som den värnas i fördraget och utvidgas när det gäller tillämpningen i alla fall vad gäller Amsterdamfördraget, är en fråga av stor vikt för kammaren. Den är av betydande vikt för mig och kommissionen. Vi bör nu försöka att gå vidare med våra åtta program, utan hänsyn till den lilla summa som finns tillgänglig för att påbörja dem, och ställa upp de mål som vi skulle vilja se förverkligade, även om vi hade haft en massa pengar, och sedan försöka finansiera dem vid den nya budgetplanen och fortsätta att göra något positivt för att stödja folkhälsan i unionen.

Ordföranden
Jag tycker att vi haft en debatt av hög kvalitet. Men om ni tillåter har jag ett sista inlägg.

Graefe zu Baringdorf
Fru ordförande! En fråga till kommissionär Flynn: Om han hade framlagt den konsekvens, som han nu i sitt inlägg har låtit framskymta, och som framför allt tydliggjordes i hans sista mening, när det gäller behandlingen av BSE, och det som föll på hans ansvar, skulle vi då inte ha kunnat bespara oss mycket av det som BSE har fört med sig av skandaler?

Flynn
Fru ordförande! Jag skulle bara som svar på detta djupgående uttalande vilja säga att innan problemet blev aktuellt hade det övervägts i ett av våra förslag, även innan problemen med BSE. Om vi kunde ha fått det gemenskapsnätverk för övervakning och kontroll som föreslogs, och som fortfarande inte avgjorts, då hade vi kanske kommit längre. Jag hoppas fortfarande på att vi kan komma fram till en överenskommelse om ett gemenskapsnätverk för övervakning och kontroll, som ett steg mot att få ordning på de frågor som ni har hänvisat till.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.
(Sammanträdet avslutades kl. 23.28.)

