Frågestund (frågor till kommissionen)
Talmannen
Nästa punkt är frågestunden (B6-0445/2006).
Följande frågor har ställts till kommissionen:
Del I
Talmannen

Angående: Europeiska universitet
I en undersökning från 2006 som genomförts av Times Higher Education Supplement med en klassificering av universiteten i de fem världsdelarna återfinns bland de 100 främsta universiteten 40 europeiska, flertalet i Storbritannien. Av de övriga 60 universiteten ligger merparten i Förenta staterna, Australien och Kina. Av undersökningen framgår det även att den årliga budgeten för Harvarduniversitetet, som behåller förstaplatsen 2006, uppgår till 26 miljarder dollar.
Tänker kommissionen vidta ytterligare åtgärder för att främja de europeiska universitetens konkurrenskraft, och vilka åtgärder i så fall? Tänker kommissionen ytterligare öka samfinansieringen av ovanstående universitet, och tänker den sammanställa en officiell tabell över de europeiska universitetens synlighet?
Ján Figeľ
ledamot av kommissionen. (EN) Inom ramen för subsidiaritetsprincipen behåller alla Europeiska unionens medlemsstater det fulla ansvaret för innehållet i och organisationen av utbildningssystemen. Jag kommer precis från rådet (utbildning), som slutförde sitt arbete under det finska ordförandeskapet i dag. Kommissionen har spelat och kommer även i fortsättningen att spela en roll i byggandet av en politik för modernisering av den högre utbildningen som en del av genomförandet av den viktiga Lissabonstrategin, med hjälp av politisk dialog och ömsesidigt lärande, i synnerhet genom den öppna samordningsmetoden inom utbildning och fortbildning samt på området för forskning.
Liksom man har fastställt i kommissionens meddelande om att förverkliga en moderniseringsagenda för universiteten behövs åtgärder inom högre utbildning, som sträcker sig från läroplansreformer till styrelse- och finansieringsreformer. Det huvudsakliga ansvaret ligger naturligtvis hos medlemsstaternas nationella myndigheter och universitet.
Det finns också ekonomiskt stöd för moderniseringsagendan i gemenskapsprogrammen inom utbildning och forskning. Det finns potential för ett väsentligt stöd från strukturfonderna inom ramen för både målen för konkurrenskraft och konvergens.
Vad gäller universitetsbaserad forskning bör man notera att det kommande sjunde ramprogrammet för forskning och utveckling ökar möjligheterna till en förbättrad forskningsverksamhet vid universiteten avsevärt. Det totala stödberättigandet för projekt stiger som ni vet från 50 till 75 procent, och programmen inom livslångt lärande och forskning kommer under de närmaste sju åren båda att få sina budgetar för perioden 2007-2013 avsevärt ökade.
Jag anser att Europeiska tekniska institutet har sänt ett mycket viktigt budskap. Det är inte något som ligger utanför ramen för denna fråga. Det är ett mycket viktigt initiativ av dem som intensifierar investeringar i kreativitet, nyskapande och förbättring av konkurrenskraften att stimulera överföring av kunskap. Europeiska tekniska institutet kan förbättra den europeiska konkurrenskraften på samtliga tre områden i kunskapstriangeln: utbildning, forskning och nyskapande.
Vad gäller klassificering, som utgör en viktig del i den fråga som Manolis Mavrommatis ställde, finns det ett flertal internationella sådana runtom i världen. Var och en av dessa har sin styrka, men också sin svaghet. Även om de är användbara i fråga om att ge ett intryck av universitetens konkurrensmässiga ställning innebär variationen i universitetens uppdrag att ingen enskild uppsättning av kriterier kan betraktas som en målåtgärd. Olika klassificeringssystem ger olika tyngd åt olika kriterier och leder följaktligen till olika resultat. Men förutsatt att kriterierna är tydliga kan de vara ett användbart verktyg för både beslutsfattare och förvaltare. För att svara direkt på frågan har kommissionen i detta skede inga planer på att sammanställa någon officiell tabell.
Manolis Mavrommatis
(EL) Fru talman, herr kommissionsledamot! Anser ni att framgångarna, när det gäller studenter och kurser, för många av de lärosäten för högre utbildning som placerar sig i toppen på ytterligare två undersökningar huvudsakligen beror på att de har privata utbildningsstandarder och, om så är fallet, avser då kommissionen att ge stöd till medlemsstater som vill införa sådana standarder oaktat de privata donationer som många universitet i världen får?
Ján Figeľ
ledamot av kommissionen. (EN) Jag tycker att Manolis Mavrommatis har rätt när han pekar på undervisningen, för när undervisning skiljs från annan verksamhet, nämligen forskning eller till och med överföring av kunskap via nyskapande till verklig tillämpning och verklig ekonomi, blir alla dessa aspekter tämligen svaga eller medelmåttiga, och vi rasar i klassificeringen, hamnar i andra divisionen.
Det bästa svaret är därför att investera mer och på ett bättre sätt. Frågan lutar åt större investering i undervisning och forskning, medan bättre innebär effektivitet och sättet vi organiserar oss på, hur vi överför kunskap och hur vi bygger sammanhållning mellan offentliga och privata intressen och mellan den akademiska världen och samhället. Allt detta kan förbättras inom våra olika politiska områden och inom Europeiska tekniska institutet, som jag nämnde som ett exempel på hur dessa frågor skulle kunna integreras. För det andra behövs också mer investering.
Jag skulle inte kalla detta en subvention från Europeiska unionen, utan snarare stöd för det europeiska samarbetet, eftersom vi samlar och fördelar pengar i linje med överenskomna regler, och dessa regler bör leda oss till förträfflighet, överföring av kunskap och till belöning för och främjande av kvalitet, inte bara kvantitet, inom våra akademiska institutioner. Det är vårt gemensamma ansvar och vår gemensamma uppgift.
Reinhard Rack
(DE) Fru talman! Låt mig fortsätta där kommissionsledamoten just avslutade. Forskningen är viktig, men utbildning av studenter är otvivelaktigt ytterligare ett av universitetens ädla mål.
När jag arbetade som professor blev jag bedrövad över att vissa universitet, särskilt de som alltid placerar sig i toppen i samband med de viktigaste rankningarna - t.ex. brittiska elituniversitet som Oxford och Cambridge - var oerhört återhållsamma när det handlade om Erasmusprogrammet, till skillnad från många andra universitet. Kan deltagande i Erasmusprogrammet bli ett av kriterierna?
Ján Figeľ
ledamot av kommissionen. (EN) De klassificeringar som har gjorts och som, vare sig vi tycker om det eller inte, kommer att utgöra en del av debatten, grundas på en särskild uppsättning kriterier som valts av de institutioner som organiserar dessa klassificeringar. En välkänd sådan är Shanghais universitet och en annan är The Times Higher Education Supplement.
Jag sa att det finns ett begränsat antal kriterier för utvärdering. Vi kommer inte att lägga upp vår klassificering runt Erasmus, men Erasmus är ett varumärke, och ett mycket betydelsefullt och populärt sätt att förbättra rörligheten i Europa på. Det råder konkurrens inte bara vad gäller stödberättigande, vilket för närvarande är fallet vid de flesta universiteten, utan också vad gäller antal och innehåll i Erasmusprogrammen. För tre år sedan upprättade vi Erasmus Mundus. Erasmus handlar inte bara om att tusentals människor studerar runt omkring i världen. Europeiska systemet för överföring av studiemeriter uppstod som ett resultat av samarbetet på 1990-talet. Sedan inleddes Bolognaprocessen 1999, som en logisk process för att ge alltfler studenter och invånare i Europa kvalifikationer från studier utomlands.
Vi ska enligt min uppfattning inte sammanställa tabeller, men vi vill hylla och främja Erasmus som ett betydelsefullt verktyg för internationaliseringen av våra studier och för att programmet har inneburit att Europa och europeiska universitet har blivit mer attraktiva över hela världen. Vi organiserar en hel del gemensamma åtgärder i tredjeländer långt ifrån Europa. När jag talar med kolleger utanför Europa märker jag att Erasmus är välkänt, i synnerhet nu när Erasmus Mundus betraktas som ett konkurrenskraftigt verktyg som används av universitet i Europa för att förändra bilden av Europa internt och externt. Jag föredrar alltså att inte tala om rangordning utan om vår förmåga att visa resultat när det gäller att bygga ett mer attraktivt europeiskt utbildningsområde.
Angående: Koldioxidutsläpp från nya motorfordon
Kan kommissionen redogöra för sin nuvarande uppskattning av de genomsnittliga koldioxidutsläppen från nya motorfordon som släpps ut på den europeiska marknaden?
Günter Verheugen
Fru talman, herr Davies! Kommissionen fäster stor vikt vid bilbranschens frivilliga åtagande att minska koldioxidutsläppen från personbilar. Dessa åtaganden har möjliggjort avsevärda utsläppsminskningar från nya personbilar. År 2004 var de genomsnittliga koldioxidutsläppen från nya personbilar 12,4 procent lägre än 1995, en minskning från 186 g utsläpp/km till 163 g.
Det är i branschens eget intresse att stå fast vid sina åtaganden. Om den misslyckas med att nå målet på 140 g/km skulle detta hota trovärdigheten hos frivilliga åtaganden som ett alternativ till rättsligt bindande föreskrifter. Hittills har alla tre branschorganisationerna uppnått de mellanliggande mål som angavs som en del av deras frivilliga åtagande. Även om de anser att det slutliga målet är mycket ambitiöst har alla tre bekräftat sin beslutsamhet när det gäller att uppnå det.
Jag ska emellertid inte sticka under stol med att jag är mycket bekymrad i detta avseende. Allt sedan offentliggörandet av rapporten om utvecklingen fram till slutet av 2004 har jag varit bekymrad över att den genomsnittliga årliga minskningen under de kommande åren måste vara väldigt mycket större än tidigare om vi ska kunna uppnå det slutliga målet. Vi har ännu inte några slutliga uppgifter för 2005, men jag förväntar mig ingen större minskning för detta år än för 2004. Om det blir uppenbart att branschen inte kommer att uppfylla sina åtaganden måste kommissionen - som jag redan har meddelat - träda in och lägga fram förslag till lagstiftning för att se till att koldioxidutsläppen minskas till den nivå som anses nödvändig.
Kommissionen ser för närvarande över gemenskapsstrategin för att minska koldioxidutsläppen från personbilar. Högnivågruppen CARS 21 rekommenderar att den framtida strategin består av en integrerad metod som låter alla berörda parter delta och sålunda ett brett spektrum av åtgärder. Jag anser att denna metod är nödvändig för att man ska kunna minska koldioxidutsläppen från personbilar ytterligare till en skälig kostnad.
Kommissionen kommer att anta ett beslut om den framtida strategin i slutet av året. Denna strategi kommer förvisso att kräva ytterligare utveckling när det gäller bilkonstruktion. Vi överväger också att ange obligatoriska mål för t.ex. motorbränsleeffektivitet, men vi måste även ta hänsyn till andra aspekter som t.ex. strategiska åtgärder för att främja användningen av lågkolhaltiga bränslen och förändring av körvanorna.
Vi bör för övrigt också rikta större uppmärksamhet mot de övriga två huvudkomponenterna i strategin: märkning och skattelättnader för fordon som släpper ut mindre koldioxid. Jag måste tyvärr säga att dessa två delar i strategin hittills har fått oerhört liten effekt, men jag anser att det finns möjligheter till förbättringar i detta hänseende.
Chris Davies
(EN) Det gläder mig att kommissionsledamoten är bekymrad, vilket han borde vara, för bilindustrin har brutit på ett omfattande sätt mot avtalen med Europeiska unionen om att uppnå dessa minskningar av utsläpp. Detta har huvudsakligen skett av vinstskäl, för det finns pengar att tjäna på fyrhjulsdrivna sportjeepar, eller ”Chelseatraktorer”, som de kallas i Storbritannien.
För tre veckor sedan sa kommissionsledamot Stavros Dimas, från precis samma plats, att lagstiftning naturligtvis skulle bli nödvändig. Kan kommissionsledamoten ange tidigast möjliga datum för införandet av en lagstiftning, när kommissionen väl har genomfört den granskning som ska publiceras i december?
Günter Verheugen
Jag vill börja med att ta upp Chris Davies bedömning av den europeiska motorfordonsmarknaden. Ett av skälen till att man har misslyckats med att uppnå målen - men endast ett av dem - är i själva verket att de europeiska marknadsbeteendena har förändrats i och med att ett marknadssegment genomgår en särskilt snabb tillväxt, något som inte är precis till nytta när det gäller koldioxidutsläppen. Det handlar om terrängbilarna: de stora, förment terränggående fordonen med enorm bränsleförbrukning. Förvånande nog har dessa tunga, särskilt förorenande fordon behandlats på ett gynnsamt sätt i lagstiftningen fram tills nu. Genom sitt förslag till ”Euro 5-standard” planerar kommissionen att stoppa den förmånliga behandlingen av dessa särskilt stora, särskilt förorenande fordon. Detta är en mycket viktig punkt. Denna fråga håller för närvarande på att diskuteras i parlamentet.
När det gäller valet av tidpunkt, av skäl som har att göra med rättvisa och trovärdighet, måste branschen få den tid vi har gett den, dvs. till 2008. Om det emellertid blir uppenbart att målen inte uppfylls måste kommissionen börja utarbeta lagstiftning under nästa år så att den kan läggas fram under 2008.
Reinhard Rack
(DE) Fru talman, herr kommissionsledamot! Utsläpp av partiklar från dieselfordon är en aktuell fråga. Parlamentet, tillsammans med rådet, fastställer höga föroreningsvärden. Vad har man planerat när det gäller utsläpp? Finns det någon relevant lagstiftning som behandlar dieselfordon och som riktas mot motorbranschen?
Günter Verheugen
Naturligtvis, herr Rack! Genom det förslag som kommissionen lade fram i slutet av förra året i syfte att införa en ”Euro 5-standard” för fordon minskar partiklarna från både lätta kommersiella fordon och från personbilar. Genom vårt förslag sänks gränsvärdet för utsläpp av sotpartiklar från dieselbilar till 5 mg/km från och med 2009. Vi kan inte sätta värdet lägre eftersom det då skulle bli omöjligt att mäta. Under 2009 kommer därför gränsvärdet på 5 mg att träda i kraft, vilket innebär att dieselfordon utan partikelfilter då kommer att tillhöra det förgångna.
Situationen avseende kväveoxider är mer komplicerad eftersom den aktuella tekniken ännu inte finns tillgänglig för den absoluta merparten av fordonen - åtminstone inte i nuläget. I kommissionens förslag anges en minskning till 200 mg/km, vilket för närvarande diskuteras i parlamentet. En andra åtgärd som också diskuteras är mitt förslag att minska utsläppen av kväveoxider från dieselfordon från 200 till 80 mg. Detta skulle träda i kraft 2014-2015.
Jörg Leichtfried
(DE) Herr kommissionsledamot! Dessa koldioxidutsläpp får globala konsekvenser, och naturligtvis får koldioxidutsläppen i andra delar av världen konsekvenser i EU. Av detta skäl vill jag fråga om kommissionen känner till några siffror från andra industricentrum om situationen på platsen angående minskningen av utsläppen och, för det andra, om kommissionen försöker att påverka detta?
Günter Verheugen
kommissionens vice ordförande. (DE) Jag vill tacka ledamoten för att han ställer denna fråga eftersom det ger mig möjlighet att vederlägga ett ganska utbrett missförstånd. Vi har naturligtvis tillgång till sådana siffror, och jag anser att det är glädjande att utsläppen från nya europeiska personbilar ligger mycket under genomsnittet för personbilar i andra delar av världen. De ligger betydligt lägre jämfört med utsläppen i de oljeproducerande länderna - däribland USA och Japan. Det är intressant att notera här att länder med högre utsläpp än våra tillämpar rättsligt bindande föreskrifter på alla områden.
Del II
Talmannen
Eftersom följande frågor rör samma ämne kommer de att tas upp tillsammans:

Angående: Skatt på öl
Hur ser kommissionen på planerna att höja skatten på öl?
Angående: Metod för att beräkna höjningen av punktskatterna på alkohol
Kommissionens förslag om en höjning av punktskatterna på alkohol behandlas nu av EU-institutionerna. Genom beräkning av hur hög inflationen var under en period från 1993 som då gällde för fastställandet av minimibeloppen för punktskatter på alkohol, ända till 2005, föreslås att punktskatternas minimibelopp ska öka med 31 procent.
De nya medlemsstaterna anslöt sig till EU den 1 maj 2004 och har åtagit sig att från och med detta datum uppfylla vissa krav avseende minimibeloppen för punktskatter på alkoholhaltiga drycker. Enligt kommissionens ovan nämnda förslag tvingas de höja sina punktskatter för att ta hänsyn till inflationen i andra medlemsstater under en period då de nya medlemsstaterna ännu inte anslutit sig till EU.
Anser kommissionen att det är logiskt och rättvist? Borde man inte använda en särskild metod för att beräkna höjningen av punktskatterna på alkohol för de nya medlemsstaterna?
László Kovács
Jag vill meddela parlamentsledamöterna att kommissionen antog ett förslag den 8 september 2006 om att anpassa minimibeloppen för punktskatter på alkohol och alkoholhaltiga drycker för att ta hänsyn till inflationen sedan 1993 då de nuvarande beloppen fastställdes. Detta förslag var inspirerat av en enhällig uppmaning från rådet den 12 april 2005.
Enligt förslaget ska de föreslagna ökningarna träda i kraft från och med den 1 januari 2008. Men för att underlätta de svårigheter som vissa medlemsstater kan komma att uppleva vid ökningen av de nationella beloppen för att uppnå det uppjusterade minimibeloppet har man föreslagit övergångsperioder till den 1 januari 2011.
Inflationshöjningen är 31 procent, baserad på uppgifter från Eurostat och det harmoniserade indexet för konsumentpriser. För öl innebär detta att det nuvarande minimibeloppet på 74,8 eurocent per hektoliter i förhållande till alkoholhalt kommer att höjas till 98 eurocent. Med andra ord kommer den nuvarande minimiskatten, som baseras på en halv liter öl med en alkoholhalt på 5 procent, att höjas från 4,5 eurocent till 6 eurocent, en ökning på ca 1,5 eurocent.
Majoriteten av medlemsstaterna påverkas inte av detta förslag, eftersom deras nationella skatter redan befinner sig över det föreslagna uppjusterade minimibeloppet. När det gäller de medlemsstater som påverkas kommer detta emellertid att helt klart bero på nivån på deras nuvarande nationella skatter. Tyskland kommer t.ex. att behöva höja den nationella skatten på öl med 24,5 procent för att uppfylla det uppjusterade minimibeloppet. Detta motsvarar en skattehöjning med drygt 1 eurocent för en halv liter öl. Inom ramen för den övergångsperiod som har föreslagits kommer Tyskland dessutom att ha tid på sig till den 1 januari 2011 för att genomföra den nödvändiga höjningen. Som parlamentsledamöterna kommer att märka kommer följderna av den föreslagna anpassningen till inflationen att bli ganska blygsamma, och det ramaskri som de har orsakat i vissa medlemsstater är inte motiverat.
Som svar på den direkta fråga som ställdes av Justas Vincas Paleckis påpekar kommissionen att syftet med minimibeloppen för punktskatter är att begränsa snedvridningen av den inre marknaden som kommer av att medlemsstaterna fastställer olika skattenivåer. Därför bör minimibeloppet vara detsamma i hela Europeiska unionen.
Ur kommissionens synvinkel är det inte rimligt att ha olika minimibelopp beroende på vid vilken tidpunkt de olika medlemsstaterna har anslutit sig till Europeiska unionen. Kommissionens förslag omfattar, vilket tidigare nämnts, lämpliga övergångsperioder.
Slutligen vill jag tillägga att förslaget för närvarande diskuteras i rådet. Dessa diskussioner har visat sig vara mer invecklade än man kunnat förvänta sig, med tanke på att den anpassning som fastställs i förslaget är rent matematisk, och bara får marginella följder i vissa medlemsstater.
Jag vill meddela parlamentsledamöterna att tre medlemsstater - Tyskland, Tjeckien och Litauen - motsatte sig förslaget den 7 november, för bara en vecka sedan, när vi diskuterade det för första gången i Ekofinrådet. Det fick följaktligen inte det enhälliga stöd som krävdes, så vi sköt upp det slutgiltiga beslutet och debatten till det kommande Ekofinmötet som äger rum den 28 november. Som parlamentsledamöterna säkerligen känner till kommer det också att bli föremål för diskussion i parlamentet.
Bernd Posselt
(DE) Visste kommissionsledamoten att Bayern bara gick med på att bli en del av det tyska riket 1871 om öl erkändes som livsmedel vars konsumtion tilläts till och med under militärtjänsten? I Bayern är därför öl livsmedel. Bör man kanske dessutom göra en tydligare åtskillnad mellan öl och alkoläsk, dvs. mellan en hälsosam, naturlig produkt och en skräpprodukt? Min andra fråga till kommissionsledamoten är om man kanske bör ta större hänsyn till regionala och nationella traditioner. Jag vill särskilt fråga honom om det vore en bättre idé att sänka momsen och ölskatten för cateringbranschen för att säkra överlevnaden för våra högkvalitativa cateringföretag - vilka är nödvändiga för hälsan. Ju hälsosammare cateringbransch, desto hälsosammare folk.
László Kovács
Jag känner till konceptet, och jag uppskattar det. Jag tycker själv om öl. Men detta är en ståndpunkt som varken delas av kommissionen eller av rådet.
DanutBudreikait
- (LT) Hittills har man tillämpat en minimisats för punktskatter på de populäraste alkoholdryckerna som t.ex. vin och öl, med ingen punkskatt alls för vin, men inte för öl. För tillfället finns det personer som vill höja punktskatten på öl. Hur förklarar kommissionen sådana skillnader i punktskatt på olika typer av alkoholdrycker, särskilt nu med tanke på Frankrikes förhandlingar om undantag för en särskild vintyp?
László Kovács
När höjningen av punktskatterna på alkohol och alkoholhaltiga drycker diskuterades förra året i Ekofinrådet tog några medlemsstater upp skillnaden mellan beskattningen av öl och av vin. Som ledamoten sannolikt känner till har det inte funnits någon bestämd punktskatt på vin sedan 1992, när de nuvarande skatterna fastställdes. Vid den tiden kom man till slut överens om att vin skulle kunna ha skattesatsen noll. Om inte något annat beslut fattas om ny bedömning av punktskatterna kommer noll fortfarande att vara noll, även om man föreslår en höjning med 31 procent.
Jag uppskattar de åsikter som framförs om att det i grunden inte är någon större skillnad mellan vin och öl, och det är också ett faktum att vin och öl är konkurrenter på konsumentmarknaden. Att ändra lagstiftningen skulle dock kräva enhällighet, och såvitt jag vet skulle minst tio medlemsstater helt säkert lägga in veto mot några som helst bestämda skattesatser för vin.
Justas Vincas Paleckis
- (LT) Beroende på ändringar i ordningsföljden av kommissionsledamotens redogörelser har jag tyvärr missat delar av svaret på min fråga. Jag vill därför återigen fråga kommissionsledamoten om han kan garantera att EU:s nya medlemsstater inte kommer att diskrimineras när det gäller alkoholdrycker.
László Kovács
Det ingick redan i mitt svar att det, enligt kommissionen, inte är någon mening med att ha två olika punktskatter för de nya och de gamla medlemsstaterna.
Angående frågan varifrån man ska utgå: de punktskatter som fastslogs 1992 och trädde i kraft 1993 kan vara en utgångspunkt, och det är grunden för det aktuella förslaget.
Om Ekofinrådet går med på det kan vi hitta ett annat startdatum, men det är ännu inte officiellt framlagt för nästa Ekofinmöte som kommer att äga rum den 28 november. Kommissionen gör naturligtvis sitt bästa för att hitta en lösning som är allomfattande och densamma för alla medlemsstater, de må vara nya eller gamla, och jag hoppas att vi den 28 november slutligen kommer fram till en lösning som är acceptabel för alla medlemsstater.
Andreas Mölzer
(DE) Fru talman, herr kommissionsledamot! Även om européerna traditionellt sett tycker om att ta en drink så har alkoholkonsumtionen minskat sedan flera år, t.o.m. utan skatter och hälsovarningar. Det amerikanska exemplet visar faktiskt vad som händer när alkoholkonsumtionen kriminaliseras: ungdomarna börjar ta syntetiska narkotikapreparat. Det kanske vore bättre om kommissionen intensifierade kampen mot olagliga narkotikapreparat istället för att demonisera och ständigt höja skatten på alkohol, det berusningsmedel som man föredrar i den europeiska kulturen?
László Kovács
Kommissionen har definitivt inte föreslagit att skatten på alkohol ska höjas; vi bara inflationsjusterar den.
Gällande punktskattesatser fastställdes 1992 och började gälla den 1 januari 1993. De har hittills tappat 31 procent i värde. Förslaget innebar bara en inflationsjustering av punktskatten, men den har inte höjts en enda cent.
Richard Corbett
(EN) Erkänner ni, herr kommissionsledamot, att vi står inför en dubbel snedvridning av den inre marknaden, en skevhet mellan öl och vin som är högst orättvis, och att den skevheten uppstår på grund av högst olika skattesatser och punktskatter i de olika medlemsstaterna? Det är anledningen till att hundratals vita skåpbilar i mitt hemland kör till Calais, lastar fullt och kommer tillbaka till Storbritannien för att sälja på den svarta marknaden, till stort förfång för den brittiska bryggerinäringen, pubar och återförsäljare. Jag är säker på att det är likadant på andra ställen.
László Kovács
Som ledamot för Storbritannien känner ni säkert till att ett antal medlemsstater är kraftfulla motståndare till harmonisering i allmänhet och i princip.
Europeiska unionen har redan åstadkommit en harmonisering av minimipunktskatter, och medlemsstater kan fritt fastställa den nationella skattesatsen mycket högre än minimiskattesatsen. I dag har vi en minimipunktskattesats för öl och noll som minimiskatt för vin, och jag håller med om att det leder till viss snedvridning. Men som jag nämnde krävs det ett enhälligt beslut i Ekofinrådet för att ändra den lagstiftningen, och det finns för närvarande inga förhoppningar om detta.
Vissa medlemsstater använder bara minimiskattesatserna och vissa tillämpar mycket högre skattesatser. När det gäller sprit vet jag till exempel att vissa skandinaviska medlemsstater har en skattesats som är mer än tio gånger den obligatoriska minimiskattesatsen. Det kan definitivt leda till viss snedvridning. Det ligger emellertid inom varje medlemsstats jurisdiktion att fastställa skattesatsen högre än minimiskattesatsen men definitivt inte lägre än minimiskattesatsen.
Angående: Decentraliserad ordning inom konkurrensrätten
På grundval av förordning (EG) nr 1/2003har bland annat den tidigare centraliserade ordningen ersatts med ett system med direkt tillämplighet för undantag, där medlemsstaternas konkurrensmyndigheter och domstolar har behörighet att inte bara tillämpa artikel 81.1 och artikel 82 i fördraget, som enligt rättspraxis från Europeiska gemenskapernas domstol är direkt tillämpliga, utan även artikel 81.3 i fördraget.
Finns det några första utvärderingar av den nya decentraliserade ordningens effektivitet? Rekommenderas det, förutom oberoende nationella konkurrensmyndigheter, även att det genom bästa praxis ska inrättas nationella domstolar som är förtrogna med konkurrenspolitikens tekniska och komplexa natur och som uteslutande ska ägna sig åt fall som rör konkurrensskydd?
Neelie Kroes
Fru talman! I enlighet med principerna om institutionellt och processuellt självbestämmande som är grunden för EG-fördraget är det upp till varje medlemsstat att besluta om vilka domstolar som ansvarar för konkurrensfrågor.
De flesta medlemsstater har, som ni känner till, särskilda processregler för frågor som rör konkurrens, och däri ingår till exempel hänvisning av dessa fall direkt till högre instanser, begränsning av antalet eller typen behöriga domstolar eller användande av specialdomstolar.
Nationella domstolar har också ett antal mekanismer till sitt förfogande vid tvivel om tillämpningen av artiklarna 81 och 82 på ett förfarande. Nationella domstolar kan, med åberopande av artikel 15 i förordning 1/2003, be om kommissionens åsikt i alla frågor om tolkningen av EG:s konkurrensregler med anledning av fakta i ett mål. Hittills har de nationella domstolarna gjort det i omkring 20 fall. För en bindande tolkning av reglerna kan den nationella domstolen vända sig till EG-domstolen för ett förhandsavgörande. I ett antal medlemsstater finns det också möjlighet för domstolarna att hänvisa besvärliga frågor till de nationella konkurrensmyndigheterna.
Kommissionen välkomnar självfallet alla medlemsstaternas initiativ för att öka sakkunskapen hos de nationella domstolarna om EG:s konkurrensrätt. Kommissionen har själv varit med och finansierat utbildning av omkring 1 900 domare i tillämpningen av EG:s konkurrenslagar.
Georgios Papastamkos
(EL) Fru talman! Kanske leder den delvis sammanfallande behörigheten hos de nationella konkurrensmyndigheterna och hos andra tillsynsmyndigheter till en splittrad konkurrenspolitik i åtskilliga medlemsstater? Är det kanske en källa till rättslig osäkerhet? Anser ni, herr kommissionsledamot, att en stark institution som inrättas genom att man slår samman tillsynsmyndigheterna - som t.ex. i Nederländerna där konkurrensmyndigheten har tagit över tillsynsmyndigheterna på energi- och telekommunikationsområdena - även skulle vara en bra modell för andra medlemsstater?
Neelie Kroes
Det skulle definitivt kunna vara ett tillfälle att ge ytterligare information om hur Europeiska konkurrensnätverket (ECN) fungerar i den situation som ni berörde. I våra regelbundna kontakter med alla berörda myndigheter måste vi driva på för att utröna vad som skulle vara bäst i det särskilda fallet. Jag anser att vår lösning kan vara till hjälp, om det kan göras i medlemsstaten och det kombineras med våra regler och förordningar på detta område. Vi måste ta hänsyn till att nationella domstolar endast har haft rätt att tillämpa artiklarna 81 och 82 i deras helhet i redan påbörjande förfaranden.
Samordningen mellan de nationella myndigheterna och kommissionen är intensiv och sker dagligen. Jag är helt medveten om att dialogen hittills har varit fruktsam och ser ingen anledning att vänta mig någon förändring.
Richard Corbett
(EN) En av fördelarna med decentralisering skulle vara att kommissionen skulle kunna koncentrera sig på de större fallen. Får jag då fråga varför kommissionen, som världens största konkurrensmyndighet, aldrig på riktigt har tagit itu med en av de mest omfattande konkurrensinskränkningarna i världen, nämligen De Beers diamantbolag och det så kallade systemet med fritt val av leverantör, som i högsta grad begränsar konkurrensen?
Neelie Kroes
Låt mig börja med att ge ett erkännande till ledamoten, för han har berört en mycket viktig fråga där han inledningsvis framförde att vi är den största konkurrensmyndigheten. Min kollega kommissionsledamot Ján Figeľ svarade på en fråga om rangordning, och för närvarande är vår placering på konkurrensområdet nr 1. Det är en ära att vara nr 1, men det är också en utmaning eftersom man vill behålla den positionen.
Ni nämnde De Beers, och jag ska skriftligen informera er i detalj om vad vi redan har gjort. Som ni vet var vi aktiva i fallet Alrosa/De Beers, och det hängde också på ett särskilt sätt samman med den fråga som ni nu berör. Vi har begränsade resurser, men vid en viss tidpunkt, när beslut har fattats om att ta itu med ett monopol eller ett kvasimonopol, så går vi vidare med saker och ting. Vi kommer att fortsätta vara uppmärksamma och följa frågan.
Katerina Batzeli
(EL) Fru talman! Jag vill kommentera kommissionens ståndpunkt om sammanslagningen mellan konkurrensmyndigheter och tillsynsmyndigheter. Jag har genom ert svar förstått att ni först och främst vill säkra öppenheten och effektiviteten inom tillsyns- och konkurrensmyndigheterna. Detta är de grundläggande principerna. Jag menar att de tillsynsmyndigheter som kommissionen har tagit upp, särskilt tillsynsmyndigheterna på energiområdet, spelar en viktig roll när det gäller att behålla sitt oberoende i förhållande till konkurrenskommittén.
Neelie Kroes
För att svara på frågan rakt på sak: medlemsstater kan dela upp tillsynen av att lagen efterlevs mellan olika myndigheter, och den nationella tillsynsmyndigheten blir den nationella konkurrensmyndigheten, som ni säkert känner till.
Den nationella delen utgör en del av Europeiska konkurrensnätverket, och som jag redan har nämnt utförs arbetet i nätverket tillsammans. Vi känner till reglerna, och de är precis sådana som er kollega just nämnde. Allmänt kan man säga att vi tar hand om de stora fallen, eller fall som i varje fall har att göra med regler och förordningar om fusioner. Men om det är ett nationellt fall som den nationella konkurrensmyndigheten vill och kan ta hand om så är fallet deras.
Det är dock inget som står skrivet i sten. Om den nationella konkurrensmyndigheten föredrar att lämna över ett fall till oss vill vi, och kan definitivt, ta hand om det.
Angående: Stöd till filmproduktioner via skatteförmåner i Förenade kungariket
För närvarande behandlas i Förenade kungariket lagen UK Finance Act, enligt vilken endast sådana utgifter beviljas skatteförmåner i Förenade kungariket som utförts i landet.
En följd av detta är att amerikanska filmproduktioner som produceras i Förenade kungariket i hög grad drar nytta av dessa skatteförmåner medan brittiska samproduktioner som produceras i EU-utlandet inte skulle få motta denna skatteförmån.
Är detta planerade system för skatteförmåner förenligt med EG:s konkurrensrätt? Om så är fallet, skulle en sådan orättvis behandling av europeiska verk vara försvarbar med tanke på uppdraget att främja den kulturella mångfalden i EU i enlighet med artikel 151 i EU-fördraget? Om så inte är fallet, vilka åtgärder föreskrivs för kommissionens handlande enligt EU-fördraget, och framför allt enligt EG:s konkurrensrätt, i ett sådant fall?
Neelie Kroes
För närvarande för kommissionen diskussioner med de brittiska myndigheterna angående det brittiska filmstödsystemet, som har rapporterats till kommissionen enligt reglerna för statligt stöd.
Kommissionen bedömer fallet på grundval av 2001 års meddelande om film enligt vilket medlemsstaterna kan ge statligt stöd till filmproduktion om innehållet i filmen är kulturellt, enligt verifierbara nationella kriterier. I enlighet med subsidiaritetsprincipen överlämnas, i meddelandet om film, till medlemsstaterna att besluta om dessa verifierbara kriterier. Varken i artikel 151 i fördraget eller i meddelandet om film utesluts möjligheten att produktioner från tredjeland eller samproduktioner kan åtnjuta statligt filmstöd från medlemsstaterna. Enligt meddelandet om film är det tillåtet för medlemsstaterna att kräva att man gör av med upp till 80 procent av filmens produktionsbudget i det berörda territoriet för att få statligt stöd.
Det brittiska systemet innehåller ett sådant krav. Det var inte heller helt tydligt, på grundval av den ursprungliga anmälan av det brittiska filmstödsystemet, att europeiska samproduktioner som uppfyller villkoren i Europeiska konventionen om samproduktion av film inte behöver genomgå det brittiska kulturtestet för att omfattas av systemet. Brittiska myndigheter har, på kommissionens begäran, förtydligat det i de offentliggjorda riktlinjerna för systemet. Därför är villkoren för europeiska samproduktioner för att få bidrag i linje med regler som tillämpas allmänt i EU. Däremot måste amerikanska produktioner och amerikansk-brittiska produktioner gå igenom det brittiska kulturtestet för att åtnjuta stöd.
Det brittiska kulturtestet innehåller de verifierbara nationella kriterier som är avsedda att garantera att stödet går till en kulturprodukt. Det är en av aspekterna i det system som kommissionen undersöker.
Ruth Hieronymi
(DE) Jag vill fråga kommissionsledamoten om de förslag som den brittiska regeringen har lagt fram hittills redan innehåller dessa kulturella kriterier för brittisk-amerikanska samproduktioner eller om de måste läggas till? Min andra fråga är följande: hur är läget när det gäller brittiska samproduktioner i andra EU-medlemsstater?
Neelie Kroes
Ledamoten berör kulmen av de amerikansk-brittiska aktiviteterna på detta område. Man skulle kunna få brittiskt filmstöd för att filma med en amerikansk skådespelare i Storbritannien, men också för en skådespelare från en annan medlemsstat om man filmar i Storbritannien.
Ledamoten tar upp filmer som produceras av Storbritannien och andra medlemsstater tillsammans. Det är sant att kostnaden för en brittisk eller europeisk skådespelare som filmar i en annan medlemsstat inte skulle kunna berättiga till brittiskt stöd. Men samproducenten från den andra medlemsstaten skulle kunna inkludera kostnaden för den brittiske eller den europeiske skådespelaren i produktionsbudgeten i den medlemsstaten, och de kostnaderna skulle kunna berättiga till visst stöd från den medlemsstaten.
Angående: Förebyggande och behandling av hiv/aids i Sydafrika
Kan kommissionen redogöra för det arbete som EU utför för att förebygga och behandla hiv/aids i Sydafrika?
Vilka åtgärder vidtar kommissionen för att stödja användningen av antiretrovirala läkemedel i Sydafrika? Vilka framsteg har nåtts beträffande tillgängligheten av icke-patenterade läkemedel och behandlingar till personer i Sydafrika som drabbats av hiv/aids?
Louis Michel
Fru talman, mina damer och herrar! När det gäller humant immunbristvirus (hiv) och förvärvat immunbristsyndrom (aids) har kommissionen stött den verksamhet som har genomförts av nationella och regionala hälsomyndigheter sedan 1994. En rad olika icke-statliga organisationer har också mottagit direkt stöd genom det europeiska återuppbyggnads- och utvecklingsprogrammet och/eller genom budgetrubriken för fattigdomsrelaterade sjukdomar. Denna verksamhet har i stort sett uppnått målen för de olika projekten. Deras hållbarhet, särskilt inom de sociala områdena, är emellertid en grund för oro på grund av driftskostnaderna.
Två projekt med hälsomyndigheterna erhåller för närvarande medel genom det vägledande programmet. För det första har vi partnerskapen för tillhandahållande av primärvård, inbegripet vård för hiv/aids, som har fått 25 miljoner euro: genom detta program upprättas partnerskap mellan de icke-statliga organisationerna och fem av de nio regionala hälsomyndigheterna. De icke-statliga organisationerna finansierar stipendier och ger lämplig utbildning till outbildade eller lågt utbildade arbetstagare inom hälsovården. Dessa arbetstagare ger grundläggande vård med anknytning till aidsbehandling till patienter som tidigare inte har haft tillgång till sådan vård. Det finns för närvarande 187 000 patienter som får vård från 5 000 vårdleverantörer, och detta antal kommer att öka avsevärt när väl det nya programmet, som har tilldelats 45 miljoner euro, inleds under 2007.
Det andra programmet innehåller stöd till den sydafrikanska regeringens omfattande plan för vård och behandling av hiv/aids, som uppgår till 25 miljoner euro. Detta program godkändes av kommissionen i december 2004. Kommissionen har som mål att stödja denna plan mot aids, särskilt med hänsyn till planering avseende mänskliga resurser, försäljningstillstånd för läkemedel, finansiering till vård och hälsofrämjande verksamhet.
Det finns även ett program som inriktas på hiv/aids inom utbildningsområdet - programmet om aids inom högre utbildning (Heaids) - som har fått 20 miljoner euro. Detta program är en uppföljning till ett projekt som finansierats av det brittiska ministeriet för internationell utveckling (DfID) och av Irland. Det har som mål att minska spridningen av hiv/aids i en åldersgrupp som är särskilt svårt drabbad och visar tecken på att falla in i gamla beteendemönster, såväl som inom den högre utbildningen i allmänhet.
Ett regionalt program för medvetandegörande av och utbildning om hiv/aids - som har erhållit 10 miljoner euro i gemenskapsstöd, förutom 20 miljoner euro från Storbritannien, Nederländerna och Irland - godkändes av kommissionen 2002. Det håller på att genomföras av Soul City, en sydafrikansk icke-statlig organisation. Under de senaste 14 åren har Soul City fått ett avsevärt stöd från EU för att utveckla sin ”edutainment-metod” (utbildning och underhållning), som omfattar användningen av radio- och tv-såpor, uppbackade av flygblad och andra handlingar på en stor mängd språk i vilka man ger mer ingående information om de ämnen som behandlas i radio- och tv-sändningarna. Detta program omfattar inte Sydafrika, utan åtta grannländer. Även om dess verksamhet under de senaste åren har producerat utmärkta resultat måste man ändå uppmärksamma att programmet har administrativa problem som har att göra med dess gränsöverskridande karaktär och det faktum att det erhåller stöd från ett antal olika finansieringskällor.
Tillsammans med programmen som finansieras genom det regionala utvecklingsprogrammet håller man för närvarande på att genomföra sex projekt i Sydafrika till en kostnad på ca 10 miljoner euro genom olika budgetrubriker. De har alla mål med anknytning till kampen mot aids. Ett projekt som är värt att nämna är ett forskningsprojekt om vaccinering, som omfattar olika forskningsinstitut i Sydafrika och Europa.
När det gäller användningen av och tillgången på läkemedel har kommissionen inget specifikt program i Sydafrika för att främja användningen av generiska läkemedel, men den stöder de åtgärder som det sydafrikanska hälsoministeriet har vidtagit för att rationalisera och förbättra lagstiftningen om medicinska produkter. Man bör komma ihåg att problemet väldigt ofta inte är en brist på antiretrovirala läkemedel, utan patienters motstånd mot att bli undersökta och behandlade, tillsammans med bristen på tillgång till sjukvårdsmaterial och -personal, särskilt farmaceuter, som kan träffa patienter och ge dem råd innan de påbörjar en behandling.
Claude Moraes
(EN) Herr kommissionsledamot! Tack för det uttömmande svaret.
Jag känner till ert personliga engagemang i denna fråga. Jag har denna helg träffat aidsaktivister från Zimbabwe och Sydafrika, och de frågade mig - vilket var svårt att svara på - om ni anser att EU har något betydande inflytande på aidspandemin, när det gäller såväl användningen av antiretrovirala läkemedel som de andra åtgärder ni tillkännagav. Spelar EU i själva verket någon roll? Jag är oroad för att vi uppenbarligen håller på att förlora slaget i Zimbabwe på grund av de särskilda omständigheterna där. Men de talade också om för mig att situationen i Sydafrika fortfarande är oerhört allvarlig.
Louis Michel
ledamot av kommissionen. (FR) Jag anser att kampen mot denna farsot framför allt kräver en mycket större samstämmighet mellan de olika aktörerna. Därför har kommissionen också betalat ytterligare en stor summa till den globala fonden och kommer att göra det igen i framtiden. Vid refinansieringsmötet i London betalade vi in i storleksordningen 90 miljoner euro extra till denna globala fond. Jag måste säga att detta refinansieringsmöte för den globala fonden inte blev så framgångsrikt som vi hade förväntat oss: trots att vi lyckades få in ett förhållandevis stort belopp fick vi inte fram det belopp vi hade önskat oss.
Sedan anser jag att Europeiska unionen, kommissionen, måste finansiera effektiva projekt och strategier. Vi har själva varken den sakkunskap eller förmåga som krävs för att vara aktörer eller deltagare inom detta område. Därför måste vi förlita oss på dem som har denna sakkunskap och som redan har visat att de är effektiva i viss utsträckning.
Detta är en långsiktig kamp. Om vi tror att vi kan avgöra denna fråga snabbt, så anser jag att vi misstar oss. Jag menar att denna åtgärd är effektiv, men att vi fortfarande har lång väg kvar. Som jag ser det kan vi till exempel aldrig göra för mycket för att bidra till att alla flickor i Afrika ska få tillgång till utbildning, om så bara på grundskolenivå. Om vi verkligen vill få till stånd effektiva åtgärder i Afrika mot denna farsot måste vi börja skicka massor av flickor till skolan, och det snabbt. Jag anser att detta skulle vara en av de mest effektiva förebyggande åtgärderna för att bekämpa denna farsot.
Så, ja, EU gör allt man kan. Men ni ställer en fråga som jag har svårt att besvara. Ni frågar om jag anser att vi är effektiva. Ja, jag anser att vi är effektiva, men vi kan aldrig bli tillräckligt effektiva. Inte heller kan jag besvara frågan om när vi kommer att utrota denna farsot. Vi kan bara satsa på mängden resurser, på experternas strategi - och det finns många sådana, ibland till och med väldigt många - och på strategierna och den goda viljan hos aktörerna - och det finns många sådana, ibland till och med väldigt många.
Personligen anser jag att det ligger i vårt intresse att ha sammanhängande strategier, och jag är inte säker på att en spridning av dem bland alla möjliga olika aktörer är det rätta svaret. Jag stöder helt och hållet tanken på att utarbeta strategier direkt med regeringarna i de berörda länderna, eftersom jag anser att länderna måste ta ansvar för de åtgärder som vidtas. Länderna måste delta. I Botswana gör regeringen till exempel en verklig insats; den går bokstavligen från dörr till dörr. Arbetet består i att besöka varje hem och förklara hur man förebygger och behandlar infektionen. Jag anser att det verkligen finns ett systematiskt tillvägagångssätt för detta.
För att återgå till er fråga - den försätter mig i en besvärlig situation. Jag kan inte säga om vi är effektiva eller ej, eftersom det vore en lögn att svara ja, vi är effektiva. Jag tror att vi är effektiva, men jag kan inte svära på det.
DanutBudreikait
- (LT) Fru talman, herr kommissionsledamot! Jag har en fråga angående förebyggande av hiv/aids. Jag hade möjlighet att diskutera denna fråga i landsbygdssamhällen i Moçambique. Alla vet precis vad denna sjukdom är och hur den ska bekämpas. Ändå är det svårt att skydda sig: antingen finns det inga skydd tillgängliga, eller så är de för dyra. Vad kan vi då göra för att förebygga denna sjukdom?
Louis Michel
ledamot av kommissionen. (FR) Jag berörde nyss svaret på den frågan. Personligen räknar jag i hög grad med det, eftersom det trots allt finns en viss logik i detta. Ett av de viktigaste millenniemålen är att ge alla barn i skolåldern tillgång till grundskoleutbildning. Jag anser att vi måste göra en enorm insats i detta avseende, för förverkligandet av detta mål hänger på utbildning, informationskampanjer och ett mer systematiskt arbetssätt.
För det andra anser jag att vi måste decentralisera denna strategi i mycket större omfattning. Låt oss ta Afrika, till exempel: det är uppenbart för dem som vet något om Afrika att en av de tragedier som Afrika står inför i dag - den är inte särskilt omtalad, men jag är mycket väl medveten om den - är att all politik är centraliserad. Det förekommer mycket lite decentralisering, och när det förekommer är det befogenheter som decentraliseras, men det ges inga resurser för att genomföra de planerade åtgärderna eller för att utöva dessa befogenheter. Vi behöver alltså få de lokala samhällena att delta i mycket högre utsträckning. Vi får inte sky några kostnader för utbildning.
Ni talade om förebyggande åtgärder. Jag kan inte se någon viktigare förebyggande åtgärd än detta. I det avseendet vill jag säga att vi - även om det kanske är mycket svårt - måste sluta upp med att ständigt byta strategi för att vi saknar omedelbara resultat. Nu krävs det en period av handling; det går inte att mäta effektiviteten i en politik efter bara några år. Detta är en tragisk, fruktansvärd farsot, och vi måste bygga upp allt mer eller mindre från grunden.
Jag kan vittna om flera strategier: Botswana arbetar till exempel hårt och gör stora insatser. Det finns andra länder som gör stora insatser. Jag har nyss talat om denna fråga med Nkosozana Dlamini-Zuma, utrikesminister i Sydafrika - ett land som är i färd med att göra en smärre omprövning av den politik som landet hittills har bedrivit inom detta område. Sydafrika vill anpassa sig, och jag anser att detta är bra. Jag skulle kunna nämna andra länder också, men jag anser att den avgörande förebyggande åtgärden är utbildning. Jag kan faktiskt inte se någon annan grund som vi kan bygga vår strategi på.
Angående: Invandring: stöd till repatrierade invandrare
Under de senaste månaderna har tusentals olagliga invandrare från västra Afrika skickats tillbaka till sina ursprungsländer, där samma ekonomiska villkor som fick dem att utvandra fortfarande råder. Har kommissionen inom ramen för sin utvecklingspolitik för avsikt att anta åtgärder som kan underlätta de hemvändande invandrarnas etablering ursprungsländerna?
Louis Michel
För att en åtgärd i fråga om invandring och utveckling ska lyckas måste den vara omfattande och integrerad, och vi måste använda våra finansiella instrument på kort och medellång sikt och inleda en bättre politisk dialog, särskilt med våra afrikanska partner.
Kommissionens strategi för att hjälpa de länder i västra Afrika som ska ta emot återvändande emigranter bygger alltså på tre ytterligare åtgärdsområden: För det första gäller det att svara på den akuta situationen genom att utnyttja de instrument som finns tillgängliga: jag tänker på B-anslaget och mekanismen för akuta ingripanden. När det till exempel gäller Senegal kommer kommissionen att lägga 9,6 miljoner euro på åtgärder för att stödja och återintegrera repatrierade invandrare. Detta belopp är i själva verket det som återstår av nionde Europeiska utvecklingsfonden. Dessa åtgärder kommer att åtföljas av andra ekonomiska åtgärder som finansieras av mekanismen för akuta ingripanden och som kommer att uppgå till ungefär 1,9 miljoner euro.
För det andra måste vi arbeta på medellång sikt genom att ta hänsyn till de invandringsrelaterade aspekterna när vi använder våra samarbetsinstrument. Invandringsrelaterade frågor är en viktig del i programmet för den tionde Europeiska utvecklingsfonden, utöver de redan befintliga instrumenten. Därför har vi skapat ett ”invandringsanslag” på 25 miljoner euro från saldot av B-anslaget i den nionde utvecklingsfonden.
Det finns många tänkbara åtgärder i samband med återintegrering på medellång sikt: att införa effektiva system för återtagande mellan alla berörda länder, samtidigt som människors värdighet och grundläggande rättigheter respekteras, att betona utbildning och intagning för att hjälpa återvändande olagliga invandrare att på nytt integrera sig i sina ursprungsländer, att ge finansiellt stöd till nationella och regionala program för att återintegrera invandrare samt att främja informationskampanjer för att göra potentiella invandrare medvetna om riskerna med olaglig invandring.
Med risk för att verka något orealistisk skulle jag ändå vilja tillägga att vi naturligtvis måste se till att stöd- och integreringsåtgärderna, vilka de nu än är, inte uppfattas som att invandrare som återvänder till sina hemländer gynnas framför dem som inte utvandrat. Annars kommer vi förstås att uppmuntra andra att emigrera, och jag tycker att det är mycket viktigt att övervaka det här. På lång sikt vet vi att den verkliga lösningen är att driva en politik för att utbilda unga människor, vilket är ett av de politikområden som får stöd av EG via gemenskapens stöd till politik för ekonomisk integration och genom ekonomiska partnerskapsavtal som syftar till att locka investeringar och öka den ekonomiska tillväxten, vilket är förutsättningar för att skapa attraktiva arbetstillfällen. Dessa politikområden är avgörande för utvecklingsprioriteringarna och strategin för Afrika.
Jag måste säga att sett ur detta perspektiv är jag en av dem som anser att även om tillväxt inte nödvändigtvis leder till minskad fattigdom, så går det inte att minska fattigdomen utan tillväxt: detta måste vi komma ihåg. Därför är jag övertygad om att det långsiktiga svaret ligger i att främja ekonomiska partnerskapsavtal och att stödja framväxten av integrerade regionala marknader, vilket jag kan tillägga går hand i hand med en massiv stödinsats från EU:s sida för att höja produkternas kvalitet till den nivå som krävs, för tekniköverföring och för att skapa en regional och lokal infrastruktur, infrastruktur för att förbättra tillgängligheten, och så vidare.
Avslutningsvis kommer jag att ta mig friheten att göra en utvikning med en ganska personlig anmärkning som förtjänar en viss eftertanke. Det finns åtgärder som måste vidtas omedelbart och som tyvärr ofta handlar om säkerhetsfrågor, vilket jag förstår, eftersom våra medborgare är oroade och störda av detta, och för att vi har svårt att hantera invandringsströmmarna. Det finns också en långsiktig politik som handlar om utveckling. Vid sidan av dessa akuta åtgärder och denna politik undrar jag om det inte vore bra om vi började tänka på det som jag kallar understödd invandring. Jag menar inte kvoter, som är en gammal tanke som jag inte är särskilt förtjust i för tillfället. Jag tänker i stället till exempel på att det skulle kunna gå att finansiera invandringsbyråer i invandrarnas ursprungsländer. Dessa byråer skulle kunna ge potentiella invandrare information och skulle också kunna arbeta med de västeuropeiska länder som har arbetstillfällen att erbjuda, utan att för den skull uppmuntra till kompetensflykt, vilket är något som jag också oroar mig för. Dessa byråer skulle kunna ha en reglerande funktion på de båda sätt jag nämnde. Det finns faktiskt en sak som det inte går att övertyga mig om: vi kommer inte att avgöra frågan om invandrarna genom att stänga gränserna, vidta tvångsåtgärder och repatriera människor i massor. Vi kommer att behöva leva med denna företeelse i många år till. Invandring är inte ett nytt fenomen. Det har alltid förekommit invandring. Vi här i EU har intrycket av att vi plötsligt har upptäckt en företeelse som inte har funnits tidigare. Det har förekommit migrationer så länge jorden har funnits. Jag är ledsen att behöva påpeka det. Jag förstår att denna företeelse är svår att hantera, och jag förstår att åtgärder måste vidtas, ibland omedelbart, men jag undrar om inte vi, just för att vi är européer och för att vi försvarar europeiska värderingar, borde börja fundera på det jag kommer att kalla en tredje väg, som jag anser är mer realistisk. Dessa invandringsbyråer skulle lätt kunna tillhandahålla utbildning så att unga människor i de berörda länderna till exempel kan bli småföretagare, handlare, hantverkare, för det som saknas mest i dessa fattiga länder är en stor medelklass. Den saknas också inom både den ekonomiska och den politiska sfären, eftersom det i allmänhet råder större politisk stabilitet i länder som har en stor medelklass.
Detta var den lilla utvikning jag ville göra. Jag anser att det är viktigt att vi tänker lite djärvare.
Manuel Medina Ortega
(ES) Tack, herr kommissionsledamot! Det verkar som om ni lägger tillräckligt stor vikt vid invandringsfrågan, och jag håller med om så gott som alla era anmärkningar.
Ändå anländer det i dagsläget massor av olagliga invandrare, framför allt på södra Europas stränder, och de orsakar inte bara sociala och ekonomiska problem utan även ett politiskt problem. De massor av invandrare som anländer till de små öarna i Medelhavet och Atlanten orsakar ett politiskt problem.
Jag håller med kommissionsledamoten om att vi inte får stimulera invandringen, men vi kanske borde se på fenomenet med invandrarna som ett bevis på att något har gått snett när det gäller utvecklingsstödet. Detta skulle kunna leda till en politik som kompletterar vår nuvarande politik.
Louis Michel
ledamot av kommissionen. (FR) Jag har redan besvarat den frågan. Låt oss till exempel tänka oss att vi kunde lägga tio gånger så stora resurser på vår utvecklingspolitik. Faktum kvarstår: om vi genomför utvecklingsprojekt i utvecklingsländer där det till exempel inte finns någon statlig kapacitet, inte ens någon övergripande statlig kapacitet, det vill säga där staten inte är förmögen att tillhandahålla lika tillgång till utbildning för alla barn, tillgång till myndigheter, rättssystemet och hälsovård, så kan vår utvecklingspolitik inte bli verkligt effektiv. Den kommer inte att bli verkligt effektiv förrän vi har stater som kan tillhandahålla grundläggande tjänster till sina medborgare och som kan organisera sitt samhälle efter sociala principer.
Därför försöker jag i den tionde Europeiska utvecklingsfonden föra fram tanken på att vi absolut måste förstärka dessa staters förmåga att fungera. Det är det som diskussionen om förvaltning handlar om.
Som ni vet lade jag nyligen fram ett meddelande om förvaltning som togs emot ganska väl av våra medlemsstater och som också togs emot väl vid Världsbankens möte i Singapore, där vi förklarade vad som gjorde EU speciellt. Det kommer att hållas stora utvecklingsdagar om förvaltningsfrågan och flera rundabordssamtal i Bryssel i morgon, på torsdag och fredag. Världsbankens ordförande kommer att delta i dessa möten. Sjutton afrikanska stats- och regeringschefer, otaliga ministrar, sakkunniga, Mark Malloc Brown från FN:s utvecklingsprogram (UNDP) och andra kommer också att delta. De kommer alla att samlas för att ha en ärlig diskussion om förvaltning.
Hur kan vi förbättra staternas förmåga att försörja sina medborgare? Min erfarenhet inom detta område får mig att dra slutsatsen att vi aldrig kommer att lyckas med utvecklingen om vi inte samtidigt stärker de berörda staterna. Det som gäller för EU - det som har gällt för EU, som har gällt för våra länder - gäller också för dessa länder. Jag anser faktiskt att om allt som satsas på vår utvecklingspolitik går till svaga stater, kommer detta endast att ge negativa konsekvenser: stort slöseri, stora förluster och stora effektivitetsförluster.
Jag har en sista avslutande anmärkning. När det gäller utveckling går 75 procent av de resurser vi lägger på utveckling inte till att förstärka staternas budgetar. Endast 25 procent av vårt utvecklingsbistånd går till att hjälpa stater och därmed att konsolidera dem eller ge dem en chans att konsolidera sig. De resterande 75 procenten går till parter med ett indirekt engagemang. Det ska erkännas att dessa parter gör nytta och är viktiga. De behöver bli partner. Men jag har svårt att hoppas på att utvecklingsländer ska få denna förmåga att försörja sin befolkning om de bara får en fjärdedel av utvecklingsanslagen. Jag erkänner att denna fråga kräver en omfattande och öppen diskussion, men som alla vet vill jag att budgetstödet ska höjas avsevärt.
Glyn Ford
(EN) Tack, herr kommissionsledamot! Ni har redan besvarat en del av min följdfråga. Jag undrar dock om kommissionen inte anser att det skulle vara bättre att lindra de förhållanden som har fått människor att lämna sitt hemland i första rummet snarare än att betala olagliga invandrare för att återvända hem. Det skulle, naturligtvis, kräva mycket högre biståndsutgifter än vi har för närvarande i EU.
Louis Michel
ledamot av kommissionen. (FR) Jag har redan besvarat den frågan. Det är mycket komplicerat. Om tanken är att alla som vill lämna sina hemländer ska få en summa pengar för att stanna kvar, skulle detta vara liktydigt med att införa ett omfattande stödsystem inriktat på individer. Det har inget med utveckling att göra. Det är extremt farligt.
Å andra sidan stöder jag er idé - som jag delar - om att det uppenbart krävs enorma investeringar i utvecklingsprojekt som till exempel skapar arbetstillfällen - jag tänker på arbetsintensiva insatser, som vi dessutom finansierar. I Rwanda finansierar vi till exempel vägprojekt som utförs direkt av arbetslösa, människor som har satts i arbete, som visserligen bara tjänar en och en halv dollar per dag, men som har en status, som arbetar och därmed försörjer sina familjer.
Ja, jag håller helt och hållet med er: det måste uppenbarligen göras största möjliga investeringar i utveckling, men på de villkor jag nämnde. Jag anser att det inte kan ge särskilt mycket att bara ösa in resurser utan att ha en stat som kan styra, som kan dirigera det hela.
Jörg Leichtfried
(DE) Först vill jag säga att jag tyckte kommissionsledamotens åsikter var mycket uppfriskande. För att gå vidare med just min fråga: migrations- och asylpolitiken i EU ger intryck av att flertalet medlemsstater har en politik som går ut på att de gör som de vill, inte gör det som de förväntas göra och att alla deltar, trots att vi redan vet att det enda vettiga är en gemensam migrations- och asylpolitik i EU. Därför undrar jag vilka insatser kommissionen gör för att åstadkomma en gemensam migrationspolitik och hur lång tid kommissionsledamoten tror att det tar innan migrationspolitiken omfattas av EU:s behörighet och ansvarsområde.
Louis Michel
ledamot av kommissionen. (FR) Fru talman! Jag ska fatta mig mycket kort. Jag kan bara helhjärtat instämma med era anmärkningar. Varje gång kommissionen kommer med förslag om att göra medlemsstaternas olika lagar och arbetssätt mer enhetliga stöter den på - detta måste faktiskt sägas - kraftiga motsättningar mellan våra medlemsstater. Jag tror alltså att det görs framsteg, men jag ser också vilka svårigheter som finns när det gäller att övertyga medlemsstaterna att vidta konkreta åtgärder. Som exempel kan nämnas de ansträngningar som min kollega Franco Frattini har gjort för att få medlemsstaterna att införa en betydligt mer konsekvent och enhetlig politik. Ni har alltså helt rätt. Kommissionen gör allt den kan, men den kan tyvärr inte tvinga medlemsstaterna att handla.
Talmannen
De frågor som på grund av tidsbrist inte hade besvarats skulle erhålla skriftliga svar (se bilagan).
Frågestunden är härmed avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.50 och återupptogs kl. 21.00.)
