Läkemedel
Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande tre betänkanden:
betänkande (A5-0330/2002) av Rosemarie Müller för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om inrättande av gemenskapsförfaranden för godkännande av, säkerhetsövervakning av och tillsyn över humanläkemedel och veterinärmedicinska läkemedel samt om inrättande av en europeisk läkemedelsmyndighet (KOM(2001) 404 - C5-0591/2001 - 2001/0252(COD)),
betänkande (A5-0340/2002) av Grossetête för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av direktiv 2001/83/EG om upprättande av gemenskapsregler för humanläkemedel (KOM(2001) 404 -C5-0592/2001 - 2001/0253(COD)),
betänkande (A5-0334/2002) av Grossetête för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av direktiv 2001/82/EG om upprättande av gemenskapsregler för veterinärmedicinska läkemedel (KOM(2001) 404 -C5-0593/2001 - 2001/0254(COD)).
Kommissionär Liikanen har ordet.

Liikanen
Herr talman! Innan jag kortfattat tar upp kommissionens tre förslag, skulle jag vilja tacka och gratulera de två föredragandena, Müller och Grossetête, såväl som utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor för allt det arbete och alla de ansträngningar som de har gjort för att slutföra dessa tre betänkanden.
Låt mig börja med förslagens målsättningar, som är tre. Först och främst, att garantera en hög hälsoskyddsnivå för de europeiska medborgarna, och det är alltid utgångspunkten. För det andra, att öka tillgången till innovativa läkemedel, och samtidigt främja konkurrensen i fråga om generiska produkter, och för det tredje, att förbereda oss inför utvidgningen, som mycket snart kommer att vara en verklighet.
När det gäller de konkreta förslagen, kommer jag att koncentrera mig på tre av dem. Till att börja med, behovet av att stärka rollen för Europeiska läkemedelsmyndigheten och det centraliserade förfarandet. Varför? Därför att målet är att göra nya innovativa läkemedel tillgängliga för alla EU-medborgare, på samma gång. Detta är en fråga om jämlikhet för alla patienter i Europa. Sålunda har kommissionen föreslagit att det centraliserade godkännandeförfarandet för alla läkemedel som innehåller nya verksamma ämnen skall göras obligatoriskt. Detta är gemenskapens lösning på frågan om tillgången till innovation, och jag hoppas att kammaren kommer att ge den sitt stöd. Dessutom skulle detta leda till stordriftsfördelar, resursbesparingar och slutligen en förbättrad lagstiftningseffektivitet.
Kommissionen vill, särskilt i ett utvidgat EU, se till att patienterna får snabbare tillgång till innovativa läkemedel. Förfarandet för ömsesidigt erkännande har visat sina gränser. Utvärderingsprocessen vid Europeiska läkemedelsmyndigheten tar i genomsnitt 180 dagar - klart färre dagar än det maximala antalet med 210 dagar som föreskrivs i lagstiftningen.
Det centraliserade förfarandet skulle också vara positivt för små och medelstora företag. Låt oss ta exemplet med bioteknik. De små och medelstora företagen är mycket aktiva på detta område, där centraliserat godkännande redan är obligatoriskt. Erfarenheten har inte visat på några större problem.
Fördelarna med ett centraliserat förfarande för små och medelstora företag är tydliga inom områden som till exempel särläkemedel, där merparten av godkännandena för försäljning beviljas små och medelstora företag. Detta sagt skulle kommissionen, i syfte att uppnå en övergripande lösning, kunna eftersträva stödåtgärder för små och medelstora företag om det finns särskilda hinder, för att hjälpa de små och medelstora företagen att övervinna dessa.
För det andra måste vi finna den rätta balansen mellan innovation och konkurrensen från generiska produkter. Varför är detta så viktigt? Kort sagt behöver vi innovativa produkter till förmån för patienterna, och vi behöver generiska produkter för att bidra till att minska trycket på hälso- och sjukvårdskostnaderna.
Hur skall dessa behov då balanseras? För innovativa läkemedel föreslår kommissionen en ny uppgiftsskyddsperiod. För generiska produkter kommer marknadstillträdet att påskyndas. Hur skall detta ske? Till att börja med föreslår kommissionen att de nationella uppgiftsskyddsperioderna skall harmoniseras till 10 år över hela linjen. Detta skulle ge en harmoniserad lösning för Europa. Skyddsperioden skulle ge den innovativa läkemedelsindustrin ett tillfälle att återfå sina investeringar i forskning och utveckling. Detta skulle också göra det möjligt för den inre marknaden att fungera smidigare. För att belöna ytterligare innovation och forskning om nya produkter, föreskrivs i förslaget en möjlig utvidgning av skyddsperioden upp till 11 år.
För generiska produkter föreslår kommissionen att en mångårig EU-politik skall ändras. Vi föreslår nu, för första gången i EU:s lagstiftning, att prövningar får inledas på generiska produkter före utgången av patentet eller andra former av skydd av immateriella rättigheter. Detta kommer att påskynda marknadsföringen av generiska produkter på de flesta nationella marknader och kommer avsevärt att bidra till att öka konkurrensen.
Kommissionen anser att detta är ett väl avvägt förslag. Det tar hänsyn till den innovativa europeiska läkemedelsindustrins intressen, som förlorar mark i jämförelse med industrin i Förenta staterna. Detta innebär färre arbetstillfällen och mindre forskning i Europa, såvida vi inte gör saker och ting på ett annat sätt. Samtidigt kommer det att underlätta utvecklingen av en konkurrenskraftig marknad för generiska produkter, vilket innebär att de europeiska medborgarna får tillgång till billigare läkemedel.
Slutligen skulle jag vilja säga ett par ord om kontrollerad tillgång till information för patienter. Jag visste att detta skulle bli en komplicerad diskussion, men för det första föreslår kommissionen inte en amerikansk typ av direktreklam till patienter. Diskussionerna har till stor del varit inriktade på den amerikanska modellen, men det är inte vår modell.
Saken är den att en hel del fragmenterad information redan finns tillgänglig på Internet, åtminstone för engelsktalande patienter. Detta har två huvudsakliga nackdelar: för det första är det diskriminerande för personer som inte talar engelska, och för det andra innebär det att informationen kan vara ofullständig och opålitlig.
Vårt förslag är att de europeiska medborgarna bör få information som har bekräftats av de europeiska lagstiftande myndigheterna och som följer riktlinjer som medlemsstaterna och kommissionen skall enas om. Det är ett klokt förslag. Det är ett europeiskt pilotprojekt, och har inget gemensamt med den amerikanska modellen. Alternativen till vad vi har i dag är å ena sidan fortsättningen av en omfattande direkt rådgivning till patienterna via Internet. Vi kan inte ändra denna situation genom vår lagstiftning. Alternativet är att göra det möjligt för patienter att erhålla pålitlig information om läkemedel för ett litet antal sjukdomar, som bekräftats av de behöriga europeiska myndigheterna. Jag tror att detta andra alternativ skulle öka både urvalet och säkerheten för europeiska patienter.
Sammanfattningsvis syftar kommissionens förslag till att garantera en hög folkhälsonivå för de europeiska medborgarna, på ett balanserat sätt öka tillgången till innovativa läkemedel och generiska produkter och också se till att vi är redo inför utvidgningen.
Detta är en utmanande lagstiftning. Jag ser fram emot debatten i kammaren i dag, och till det fortsatta samarbetet med parlamentet och rådet.

Müller, Rosemarie (PSE)
Herr talman, ärade kolleger! I fråga om föreliggande lagstiftning måste vi fråga oss om vi, när det gäller godkännande av nya innovativa läkemedel, behöver mer Europa, eller om ett ömsesidigt erkännande är det optimala förfarandet. Med andra ord: Vill vi ha mer inre marknad för läkemedel, vilket ger patienterna i hela Europeiska unionen snabbare tillgång till nya, säkra och verksamma läkemedel, eller skall man genom det ytterst omständliga godkännandeförfarandet även i framtiden undanhålla patienterna de nya läkemedlen så länge som möjligt?
Jag förespråkar att man utvidgar godkännandet till att omfatta läkemedel med nya verksamma ämnen. Det innebär inte bara fördelar för patienterna, utan det är också fördelaktigt för företagen som kan marknadsföra läkemedlen snabbare än tidigare och därigenom förbättra sin konkurrensförmåga. Genom det stöd som planerats för de små och medelstora företagen utjämnas den stränghet i det centraliserade godkännandet, som de faktiskt är drabbade av. I centrum för lagstiftningen skall i princip, enligt min åsikt, patienten och hans/hennes behov stå. Det betyder att ett läkemedels verkan och säkerhet måste spela en avgörande roll i godkännandeförfarandet.
Förfarandet måste vara öppet. Därför är det nödvändigt att patienter, läkare och företag får tillgång till all information som ej behöver skyddas. Från en offentlig databas kommer i framtiden alltid omfattande information att kunna hämtas om läget för godkännandeförfarandet, om genomförda kliniska undersökningar samt om läkemedlens biverkningar och priser.
I detta sammanhang beklagar jag att kommissionens informationsprojekt om astma, diabetes och aids inte fick någon majoritet i utskottet. Kommissionens förslag kunde säkert missförstås och man befarade att reklam skulle komma att tillåtas för läkemedel som kräver läkarrecept. Utskottets beslut innebar dock att man gick miste om möjligheten att förbättra informationen för patienterna. Jag är säker på att detta misstag måste rättas till under de närmaste åren.
Det som är viktigt för att ett läkemedel skall vara säkert är tillsynen av läkemedel, dvs. att biverkningar kontrolleras och anmäls. Genom anmälningsplikt för biverkningar samt den periodiska rapporteringsplikten till godkännandemyndigheten har man säkerställt en kontinuerlig uttömmande bedömning av ett läkemedel. Det är täta maskor i tillsynens säkerhetsnät. Detta underlättar registreringen av biverkningarna och gör det möjligt att handla snabbt i nödsituationer. Av dessa skäl kan man avstå från ett nytt godkännandeförfarande efter fem år.
En annan tyngdpunkt i reformen är att förbereda Europeiska läkemedelsmyndigheten för kommande uppgifter och för utvidgningen av EU. Med hjälp av öppna förfaranden för att tillsätta styrelsen och den verkställande direktören inför man samma struktur i Europeiska läkemedelsmyndigheten som man har i EU:s myndighet för livsmedelssäkerhet. Förutsättningarna för att bli ledamot i en av myndighetens instanser är att man har hög vetenskaplig kompetens och redovisar sina intressen. Förutom de vetenskapliga kommittéer som redan finns kommer man i framtiden att ha en jämställd kommitté för växtbaserade läkemedel. På så vis blir det möjligt med ett frivilligt centralt godkännande av växtbaserade läkemedel. Det är därmed möjligt för patienterna i hela Europeiska unionen att använda sig av beprövade växtbaserade läkemedel.
Förutom den för patienterna viktiga punkten med hälsoskydd uppstår också frågan om läkemedelsindustrins konkurrens- och innovationsförmåga i Europa. Harmoniseringen av uppgiftsskyddet innebär säkert ett steg i riktning mot mer konkurrensförmåga. Enligt nuvarande bestämmelser omfattar uppgiftsskyddet i EU mellan sex och tio år och måste absolut harmoniseras. Bestämmelserna om en tioårsperiod är en signal till läkemedelsföretagen att intensifiera forskningen och presentera verkliga innovationer. Men det är också en signal till tillverkarna av generiska läkemedel att tillämpa Bolarbestämmelserna. Enligt min åsikt är kommissionens förslag ett lyckat försök till jämvikt mellan läkemedelsföretagens berättigade önskemål att skydda sina uppgifter, och de offentliga hälsovårdssystemens anspråk på att förbättra tillgången till billiga generiska läkemedel.
I sin helhet är föreliggande lagstiftning ett viktigt bidrag till att förbättra hälsovården i Europa, som patienterna kommer att dra nytta av på lång sikt.
(Applåder)

Grossetête (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionär! Den fråga vi i dag tar upp är en av de viktigaste under vår mandatperiod, eftersom den när det kommer till kritan berör alla EU-medborgare. Tillåt mig att till att börja med tacka samtliga kolleger från alla politiska grupper för de diskussioner vi haft och det arbete de utfört med 800 ändringsförslag. Jag anser att det är litet för många ändringsförslag, och att det riskerar att påverka kvaliteten och konsekvensen i vårt arbete avsevärt.
Förslagens huvudsakliga målsättning är att garantera en hög hälsoskyddsnivå för alla medborgare, bland annat genom att snabbt ge tillgång till nyskapande och säkra produkter, utveckla ett system för förebyggande och kontinuerlig tillsyn och förbättra konkurrenskraften på läkemedelsområdet inom ramen för dess strävan efter nya behandlingar. Vi får heller inte glömma den nödvändiga impuls som behöver ges till sektorn för generiska läkemedel. Ett läkemedel är inte en produkt som andra. Det varken köps eller konsumeras som en vanlig daglig produkt. Det skall användas på ett unikt sätt och alla förväntar sig att ett läkemedel skall vara säkert och effektivt. Denna säkerhet, kvalitet och effektivitet är de tre nödvändiga pelarna i läkemedelseuropa. Innan patienten erbjuds ett läkemedel skall det genomgå särskilda och tvingande etapper för att få tillstånd för försäljning.
I dag har vi två förfaranden för registrering: ett centraliserat förfarande som förvaltas av den europeiska myndigheten, som utfärdar ett tillstånd för samtliga länder i unionen, och ett förfarande för ömsesidigt erkännande som sorterar under medlemsstaterna.
Vi har inte för avsikt att ändra den nuvarande strukturen, utan snarare att få den att fungera optimalt. Frågan gäller egentligen de nya aktiva substanserna. Vi är alla överens om att det är skillnad mellan de nya aktiva substanserna, som är nära 20 per år, och de nya läkemedlen som är mellan 200 och 300 per år. Kommissionen föreslår också att registreringen skall vara tvingande genom ett centralt förfarande för dessa nya molekyler, för att garantera att alla får tillgång till de mycket nyskapande behandlingarna. Vissa kolleger har velat ifrågasätta denna princip. Till dem skulle jag vilja säga att vi står inför ett avgörande val. Ert val kommer att stå mellan hälsa och marknad. Om man antar ändringsförslaget som ifrågasätter tillämpningsområdet måste man besvara följande fråga: hur förklarar man för den som är sjuk att hans europeiska granne har möjlighet att få en nyskapande och effektiv behandling medan han blir tvungen att vänta några år innan hans land beviljas tillstånd? Låt oss i det sammanhanget ta ett extremt fall inom ramen för utvidgningen: en sloven och en portugis skulle exempelvis kunna ha tillgång till en nyskapande behandling, men en tysk eller cypriot skulle inte ha det. Hur är det då med EU-medborgarnas lika behandling när det gäller hälsovård? Vissa kommer att säga att det centraliserade förfarandet är kostsamt för de små och medelstora företagen. Men efter utvidgningen kommer tjugofem ansökningar om tillstånd för försäljning genom det decentraliserade förfarandet att kosta ännu mer.
Vi minns också alla exemplen nyligen med läkemedel som dragits tillbaka från marknaden av folkhälsoskäl. Vi vet att ett tillstånd som utfärdats för ett läkemedel inte innebär att man slutat kontrollera att det är effektivt och säkert. Man måste därför höja tillsynskraven för att kunna erbjuda patienten de bästa garantierna, genom oplanerade kontroller vid tillverkningskällan via ett enbart offentligt finansieringssystem, en garanti för nödvändigt oberoende, och slutligen med hjälp av ett system för snabbt utbyte av uppgifter som samlats in av samtliga parter, vilket kommer att göra det möjligt att ha ett enhetligt system för tillsyn mellan medlemsstaterna.
All läkemedelstillverkning föregås av avancerad forskning, och förutsätter alltså att nya molekyler upptäcks. Vi vet alla att innovation kostar mycket. Industrin behöver därför se till att dessa uppgifter skyddas. Det är vår skyldighet att främja forskning för att vetenskapen skall utvecklas, och det är därför viktigt att kunna behålla våra bästa forskare. Det handlar även om att garantera patientens säkerhet, men också att förhindra att vår europeiska industri förpassas till division två på världsnivå och hamnar på efterkälken, efter Förenta staterna och Asien. Det behöver naturligtvis inte längre bevisas att generiska läkemedel gör nytta. De bidrar till att våra europeiska hälsovårdssystem kan bestå. I och med att lämpliga åtgärder inrättas, bland annat via Bolarsystemet, kommer också försäljningen att ske snabbare. Låt oss slutligen komma ihåg att de generiska läkemedlen bara kan utvecklas tack vare innovationen.
Jag förväntar mig också av samtliga medlemsstater att de förbereder en informationskampanj till den stora allmänheten, för att förklara vad generiska läkemedel är, och samtidigt betonar att de är terapeutiskt likvärdiga med referensläkemedlet.
När det gäller mer specifikt veterinärmedicinska läkemedel är den stora utmaningen att lösa problemet med läkemedlens tillgänglighet. En balans har eftersträvats mellan en uppmjukning av vissa mekanismer, exempelvis de s.k. ?kaskadbestämmelserna? och bibehållandet av den högsta säkerhetsnivån för konsumenten när det gäller djur som producerar livsmedel. ?Kaskadbestämmelserna? gör det möjligt att, när det inte finns något läkemedel tillgängligt för en speciell sjukdom eller ett speciellt djur, använda läkemedel avsedda för andra arter, andra sjukdomar eller till och med att ta hjälp av humanläkemedel. Bestämmelsen har berikats och utvidgats för att bli så effektiv och säker som möjligt.
Kommissionen föreslår att den obligatoriska förskrivningen skall utvidgas till att omfatta alla läkemedel avsedda för livsmedelsproducerande djur, vilket innebär problem för vissa medlemsstater, däribland Irland och Förenade kungariket. Ett kompromissändringsförslag, som antagits av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, gör att åtgärden överensstämmer med nationella bestämmelser.
Avslutningsvis kan vi inte tala om översyn av den europeiska läkemedelslagstiftningen utan att ta upp frågan om information, och kommissionens förslag, som syftar till att ge tillstånd på prov under fem år, och för industrin att lämna information om vissa läkemedel för följande sjukdomar: astma, aids och diabetes. Läkemedelsmarknaden är unik och målsättningen skall inte vara att arbeta för högsta möjliga försäljningsvolym. Det är mycket viktigt att bibehålla en mycket tydlig distinktion mellan information och reklam och bestämt förbjuda den sistnämnda. Och det finns ingen bättre information än den som lämnas av läkaren eller apotekaren.
Informationssystemen har emellertid utvecklats avsevärt, bland annat via Internet, och det förefaller mycket orättvist att endast de som har tillgång till Internet och behärskar engelska kan få tag i uppgifterna och inte de andra. Vi måste emellertid undvika alla avarter som leder till att det utvecklas vilseledande och dold information som syftar till att främja förskrivning, försäljning eller användning av ett särskilt läkemedel.
Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor avvisade massivt kommissionens förslag och ansåg det alltför tvetydigt. Men att bara avvisa innebär problem. Jag ville att begreppen information och reklam skulle definieras bättre, och jag föreslog ett system för att informationen skulle godkännas i förväg av neutrala vetenskapliga instanser. Detta förslag skulle kunna utgöra grunden till en ny omfattande undersökning som vi förväntar oss av kommissionen.
Det finns däremot en nödvändig källa till information och upplysningar, nämligen bipacksedlarna. Samtliga ändringsförslag som lämnats in på den punkten syftar till att förbättra skrivning, tydlighet och förståelse när det gäller bipacksedlarna. Det är en mycket positiv punkt.
Avslutningsvis bör vikten av utvidgningen betonas. Vi kan inte förneka det faktum att den översyn som antas också kommer att tillämpas på de länder som blir medlemmar. Det blir fråga om ?euro-generiska läkemedel?. I vissa kandidatländer har referensläkemedel av historiska eller ekonomiska skäl aldrig inregistrerats. För att uppdatera tillstånden för generiska läkemedel enligt rättsliga europeiska krav i kandidatländerna måste man kunna hänvisa till en referensprodukt. Avsaknaden av en sådan produkt skulle kunna leda till att man blir tvungen att dra tillbaka generiska läkemedel från marknaden trots att de uppfyller kraven på kvalitet, säkerhet och effektivitet. Det är en situation som medför problem när det gäller tillgång till generiska läkemedel. Det förefaller därför viktigt att ett referensläkemedel som finns i en annan medlemsstat kan fungera som referens.
Varje nytt kandidatland spelar en viktig roll som fullständig aktör när det gäller att bygga upp och utveckla detta stora hälsovårdseuropa som vi så gärna vill ha.
(Applåder)

Kuckelkorn (PSE)
, föredragande av yttrandet från budgetutskottet. (DE) Herr talman, kära kolleger! Som ständig föredragande för de decentraliserade enheterna i budgetutskottet har jag också följt dessa betänkanden, eftersom det här handlar om den grundläggande förordningen för Europeiska läkemedelsmyndigheten i London, myndigheten för godkännande av läkemedel. Jag är mycket tacksam mot föredraganden respektive mot utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, för att de har införlivat våra uppslag i sina betänkanden. Men en sak vill jag helt klart säga till parlamentet, och det gäller naturligtvis också för kommissionen och medlemsstaterna: Om jag ger en decentraliserad enhet nya uppgifter, då måste jag samtidigt fundera över varifrån pengarna skall tas. Jag kan inte få en enhet att växa hur mycket som helst. 
Vi har en allmän budget, och vi har bara ett visst belopp till förfogande. Inte heller parlamentet kan öka detta belopp. Vi kan bara omfördela medlen. Om vi alltså i framtiden vill ställa medel till förfogande för en decentraliserad enhet, måste vi minska dem för en annan enhet. Jag vet att jag inte gör mig populär med detta uttalande, men det är ju inte heller därför jag är här. Vi måste i framtiden se till att en decentraliserad enhet med de pengar som anslagits bara kan utföra de uppgifter man fått, och inte godtyckligt kan hushålla med medlen utöver detta. Det är inte möjligt, för vi saknar pengar för det.

Read (PSE)
Herr talman! Jag skulle vilja framföra mina gratulationer till de två föredragandena till en enormt komplicerad och svår uppgift. De har betonat - liksom jag kommer att göra - denna industris betydelse som en huvudsaklig användare av denna industriforskningsbas. Den är mycket viktig att behålla inom Europeiska unionen, både för Europeiska unionen och framför allt för de konsumenter som vill ha säkra, effektiva läkemedel som de har råd med. Utöver detta tillkommer de komplexa behoven hos industrisektorerna, bland vilka det finns åtminstone tre: patentsektorn, den generiska sektorn och den receptfria sektorn. Med många av ändringsförslagen strävar man efter att uppnå den rätta balansen mellan dessa sektorer. Vi måste uppmuntra patentsektorn att utveckla nya läkemedel, men den generiska sektorn erbjuder också läkemedel som människor har råd med. Om man till detta lägger till hela frågan om tillgång och betalningsförmåga i global utsträckning, ser man precis hur komplext detta område är. 
Jag vill bara uppmärksamma tre punkter. En är godkännandeförfarandet. Jag uppmanar kollegerna att godkänna systemet med två förfaranden, åtminstone under den närmaste framtiden. Grossetête kanske återigen måste se över hela frågan med det centraliserade förfarandet och tillgången. Det faktum att läkemedel har godkänts innebär inte att de automatiskt införs på marknaden. Detta gäller särskilt veterinärmedicinska läkemedel. I deras fall anser jag verkligen att systemet med två förfaranden bör bevaras.
När det gäller frågan om marknadsföring och konsumentinformation, uppmanar jag parlamentet att godkänna det ändringsförslag i vilket kommissionen uppmanas att åter se över denna fråga. Kommissionen har rätt - information finns tillgängligt för somliga, men inte för alla. Det ligger nästan utanför vår kontroll.
När det gäller uppgiftsskydd, är den balans som utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har uppnått den rätta. Jag hoppas att parlamentet kommer att titta på frågan med förnuft. Vi kommer att ha en andra behandling och möjligen en förlikning, så vi har fortfarande tid att försöka få detta att fungera ännu bättre än hittills.

Nisticò (PPE-DE)
Herr talman! Jag vill först av allt tacka Müller och Grossetête för det engagemang och den goda vilja de har visat i samarbetet kring betänkanden som förvisso är svåra och komplicerade för lekmän. Det främsta målet för samtliga institutioner, parlamentet, kommissionen och medlemsstaterna måste vara att vi äntligen får en ny lagstiftning som är bättre än den föregående och gör det möjligt för alla patienter, varav en del lider av svåra och livshotande sjukdomar, att så snart som möjligt få tillgång till nya läkemedel, som är kraftfullare och tolereras bättre än de nuvarande för att lindra sina lidanden och förlänga och förbättra deras livskvalitet.
Under den korta tid jag har till mitt förfogande skall jag bara uppehålla mig vid några punkter. När det gäller Europeiska läkemedelsmyndigheten är jag inte alls överens med förslaget till styrelsens sammansättning. En styrelse som den som föreslås av kommissionen, men även av föredraganden, kommer med säkerhet att misslyckas. Närvaron av ledamöter som företräder institutionerna i styrelsen och ledamöter med motstridiga intressen, som industrin, patienterna och försäkringsföretagen kommer bara att ge upphov till förvirring, att man förlorar tid och till stora tvister.
En andra punkt som jag vill betona gäller läkemedelsmyndighetens centraliserade bedömning. Det handlar om att ge en bättre definition av begreppet ?nya läkemedel?, herr kommissionär. Vad menar man med nya läkemedel? Menar man ett läkemedel som har samma struktur som de redan existerande med en liten modifiering, eller menar man verkligen läkemedel som har en ny kemisk struktur? Jag hoppas att både ni och rådet skall fundera på det här en gång till.

Sturdy (PPE-DE)
Herr talman! Jag vill börja med att gratulera de två föredragandena. Jag skulle också vilja framföra mitt stora tack till Grossetête, som jag har samarbetat oerhört nära med i denna särskilda fråga. Jag är bara här för att företräda utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling i fråga om veterinärmedicinska läkemedel. Det vore försumligt av mig om jag inte med en gång sade att ett av de problem som jordbruket i dag står inför är att det genomgår den värsta period som det någonsin upplevt - jag nämner inte de problem som den brittiska nötköttsindustrin i dag står inför.
All lagstiftning som detta parlament antar och genomdriver i kommissionen skulle kunna ha en skadlig inverkan på industrin, om den inte genomförs korrekt. Grossetête har arbetat oerhört väl med mig och andra ledamöter i fråga om lagförslaget om veterinärmedicinska läkemedel, och därför kommer vi att ge vårt fulla stöd till all lagstiftning i detta lagförslag.
Jag skulle vilja ta upp tre frågor. Read tog kortfattat upp en av dem. Jag stöder helt och hållet vad hon säger om vad som kallas ?systemet med två förfaranden?. Ett av de problem som vi har inom Europeiska unionen är att de djur som till exempel finns mycket långt norrut inte nödvändigtvis är desamma som djuren i söder. Jag använder begreppet ?rensyndromet?, som många kolleger har hört mig använda förut. Systemet med två förfaranden är något som kommer att bidra till att främja den korrekta användningen av läkemedel för arter som inte finns inom hela Europeiska unionen. Det kan vara svårt att få någon att spendera de pengar som behövs för att testa dessa produkter för en särskild art. Därför har vi återigen lagt fram ändringsförslag 137, som jag hoppas att kommissionen och Grossetête kommer att överväga. Jag hoppas att denna kammare kommer att överväga att ge detta ändringsförslag sitt stöd. Som jag har nämnt skulle detta hjälpa de arter som inte är utbredda.
Grossetête nämnde det sätt på vilket läkemedel säljs i vissa länder. Det gläder mig att hon har tagit upp denna fråga. Jag stöder helt och hållet kompromissändringsförslaget, som är något som jag arbetade särskilt hårt för att få igenom i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling. Vi befinner oss i en situation där medlemsstaterna för det första skiljer sig åt i sin definition av vad en veterinär är, och vad detta innebär, och för det andra när det gäller hur de säljer dessa läkemedel.
I många fall i Förenade kungariket, Irland och ett eller två andra länder, säljer kvalificerade personer underordnade läkemedel - särskilt produkter som exempelvis avmaskningstabletter och lusmedel. Den verkliga oron gäller inte särskilt djur i livsmedelskedjan. Men om detta alternativ avlägsnades skulle vi befinna oss i en situation där husdjuren i djurvärlden skulle få lida, på grund av att människor inte skulle få råd att gå till en veterinär, för att till exempel få avmaskningstabletter för en katt. Därför är det viktigt att vi har en flexibilitet. Det gläder mig att båda föredragandena har tagit upp denna fråga och jag stöder detta helt och hållet.
Den slutliga punkten rör användningen av läkemedel för hästar. Återigen, om vi inte är försiktiga, kommer vi att utsätta djur som inte förtjänar det för lidande. I Förenade kungariket äter vi till exempel inte hästar. Det är möjligt att hästkött tillåts i andra länder. Om de läkemedel som finns tillgängliga för oss är begränsade, är det återigen djuren som drabbas. Därför är det extremt viktigt att det nya ändringsförslaget 65 för hästar godkänns. Jag skall avsluta med dessa ord, eftersom jag har täckt in hela jordbruksområdet. Jag tackar de två föredragandena för att de har tagit till sig yttrandet från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling och ser fram emot ett givande resultat. Jag hoppas att kommissionen också kommer att följa mitt yttrande.

Trakatellis (PPE-DE).
Herr talman! Jag skulle vilja tacka de två föredragandena för de utmärkta betänkanden som de har lagt fram för debatt, särskilt Grossetête, som vi har haft ett utmärkt och ytterst produktivt arbetsförhållande med.
När det gäller förslaget att se över läkemedelslagstiftningen för att upprätthålla folkhälsans höga nivå och för att fullborda den inre marknaden, och, för att inom området för läkemedelsprodukter bemöta utmaningarna i samband med utvidgningen och anta ett mer funktionellt och förenklat förfarande för att godkänna och säkerhetsövervaka läkemedel - med vilket vi menar läkemedel till rimliga priser - och slutligen för att garantera genomsynlighet och tillgång till information om patienters läkemedel, skulle jag kort vilja kommentera följande punkter:
Innovation: Vi är beroende av vetenskaplig forskning och innovation för nya kombinationer av substanser och nya läkemedel för att bekämpa och bota sjukdomar. Men den här sortens forskning kräver djärva investeringar av läkemedelsindustrin, och det är endast möjligt om vi skapar en ram för finansiella incitament.
Incitament: Dessa baseras huvudsakligen på ensamrätt, det vill säga att skydda industriell äganderätt och uppfinningar. Resultatet blir att kostnaderna för utvecklingen av läkemedel betalas via marknaden och de sociala trygghetssystemen, som på grund av en allt äldre befolkning nu befinner sig under oerhörd press. Så här måste vi finna en medelväg mellan patenterad ensamrätt, priset på läkemedel och skyddsperioden. Det är svårt att finna en medelväg mellan dessa. Jag tror emellertid att de förfaranden som uppnåtts i förordningen och som nu föreslås innebär en medelväg mellan, å ena sidan, ensamrätten och, å den andra, en rimlig skyddsperiod.
Säkerhetsövervakning av läkemedel: Även detta är ett allvarligt krav och man har också tagit hänsyn till kvalitets- och försiktighetsfaktorer i detta utmärkta betänkande.
Godkännande: Jag samtycker till ett centraliserat förfarande med en viss grad av decentralisering till medlemsstaterna.
Slutligen, subsidiaritet: Det är en mycket viktig faktor eftersom det är medlemsstaterna som betalar räkningen och som tillhandahåller läkemedel och hälsovård. Under gårdagen gjorde president Bush ett exakt drag, eftersom medlemsstaterna står under ett oerhört finansiellt tryck inom den här sektorn.

Ferreira (PSE).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Att se över gemenskapslagstiftningen om läkemedel med målsättningen att uppnå en bättre vårdnivå är bra, och vi gläds åt detta nya harmoniseringsförfarande till förmån för humanläkemedel och veterinärmedicinska läkemedel. Hälsovårdspolitiken i Europa kan emellertid inte begränsas till de texter vi skall rösta om utan skulle ha behövt diskuteras i ett större perspektiv. Läkemedlen behöver placeras i ett folkhälsoperspektiv till förmån för medborgarna, för även om läkemedlen finns måste de vara tillgängliga för alla, och vi kan bara beklaga att det inte förts någon diskussion om social trygghet.
För att den offentliga folkhälsopolitiken skall gå före industripolitiken måste läkemedelsmyndigheten vara knuten till Generaldirektoratet för hälsa och konsumentskydd, och inte till Generaldirektoratet för näringsliv.
Det finns andra punkter i kommissionens förslag som vi inte är nöjda med. Den första jag vill ta upp är den om information till patienten. Vi lever i ett samhälle med hyperkommunikation och Internet gör det möjligt, för dem som vill och kan, att få tillgång till en mängd information. Även om kvaliteten på denna information inte alltid är tillfredsställande är inte den lösning kommissionen föreslår för att lösa problemet den rätta. Att ge läkemedelsindustrin möjlighet att lämna information om sina produkter innebär inte att man undanröjer felaktig information, utan att man tillåter reklam om receptbelagda läkemedel. Detta system, som är tillåtet i Förenta staterna och Nya Zeeland, har visat på sina begränsningar. Under det senaste decenniet har de belopp som Förenta staterna avsatt till direktreklam ökat från 55 miljoner US-dollar till 2,5 miljoner US-dollar år 2000. Av hela ökningen knuten till läkemedel gällde 47 procent 50 olika läkemedel som var föremål för reklam. Det råder alltså inga tvivel om att det handlar om en kommersiell strategi och inte om en strävan efter att informera. Det är inte vad vi vill ha för EU-medborgarna.
Vad vi behöver är oberoende information från oberoende källor, som inte påverkar förhållandet mellan patienten och läkaren och inte leder till att läkemedel överkonsumeras.
Förslaget om öppenhet när det gäller de uppgifter som lämnas av myndigheten går i den riktningen. Man skulle sannolikt ha kunnat gå ännu litet längre. De som är sjuka och söker information vill också ha säkerhet och man kan misstänka att avskaffandet av förnyandet vart femte år går i den riktningen.
Låt oss vänta på att de nya förslagen gällande tillsyn visat vad de går för och låt oss försäkra oss om möjligheten att ett nytt läkemedel verkligen bedöms vetenskapligt fem år efter att det börjat säljas. Denna bedömning skulle även kunna vara ett tillfälle för att stämma av läkemedlets terapeutiska värde.
Avslutningsvis vill jag säga att även om patienterna behöver effektiva läkemedel befinner sig vissa tyvärr i en akut situation och vill ha tillgång till nya behandlingar som är deras sista chans till behandling, även om de ännu inte fått alla garantier när det gäller säkerheten. Vi måste lyssna till dem och besvara deras vädjan. Betänkandet innehåller stora och viktiga frågor. De kommer att påverka läkemedelspolitiken, naturligtvis, men också hälsovårdspolitiken.

Maaten (ELDR).
Herr talman! Kommissionen har i sitt förslag försökt reformera läkemedelssektorn eller åtminstone försökt börja göra det. På läkemedelsindustrins område håller Europa på att förlora terräng i förhållande till Förenta staterna. Det är inte utan anledning allt fler företag beslutar sig för att låta forskning och utveckling äga rum i Förenta staterna. Den europeiska lagstiftningen är för rigid, vilket minskar företagens motivation att låta aktiviteterna äga rum i Europa, och för att motverka detta är det alltså absolut nödvändigt med en bättre europeisk samordning. Jag är en stor förespråkare för att bryta upp den här förstelnade marknaden. Därför måste vi sträva efter större konkurrens på den europeiska marknaden, och ett sätt att göra det är till exempel att göra generiska läkemedel tillgängliga på ett tidigare stadium, vilket man kommit fram till en förståndig kompromiss om i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor.
Vidare skulle jag således också vilja plädera för att förstärka det centraliserade förfarandet som utförs av läkemedelsmyndigheten i London. På så vis möjliggörs nämligen en likvärdig behandling av alla läkemedelsföretag och då får patienter i hela Europa tillgång till samma mediciner. Den här centrala metoden befrämjar också alla målsättningar som eftersträvas av kommissionen, som exempelvis en högkvalitativ sjukvård, fullbordan av den inre marknaden, större insyn, förbättrade konkurrens och en förberedelse inför utvidgningen.
Vid sidan om det fäster jag stor vikt vid informationsspridningen. För mig är det obegripligt att det är förbjudet för läkemedelsindustrin att informera patienterna om sina produkter. Jag har sagt det tidigare men jag vill passa på att upprepa att Europeiska unionen inte hänger med i utvecklingen och diskriminerar patienter. Nu kan man bara ta del av den informationen om man talar engelska och har tillgång till Internet, eftersom den här informationen däremot tillhandahålls i Förenta staterna. Europa förnekar patienter som inte har dessa medel till sitt förfogande den här informationen, och jag anser därför att Europeiska kommissionens förslag om att starta ett försöksprojekt är ett bra förslag och i vilket fall som helst ett steg i rätt riktning. Däremot tycker jag att man genom att endast tillåta information om astma, aids och diabetes diskriminerar patienter med andra sjukdomar och jag pläderar för en utvidgning på den punkten.
Slutligen vill jag också påpeka att det i det här sammanhanget naturligtvis också är viktigt att förstärka patientorganisationernas roll på europeisk nivå, även med sikte på utvidgningen och det här centrala förfarandet. På den punkten har gruppen De gröna lämnat in ändringsförslag som jag gärna skulle vilja stödja.

González Álvarez (GUE/NGL).
Herr talman! Jag vill uttrycka min tacksamhet till föredragandena eftersom det handlar om mycket svåra betänkanden. Det är inte lätt att balansera olika intressen. Jag håller med dem om att vi bör hålla oss till bemötandet och en tydlig information till patienterna.
Vi bör inte heller glömma det som vår kollega sade avseende byråns, och de olika byråernas, budget. Det är en stram budget och i slutändan kommer vi som fortsätter att säga att unionens allmänna budget är för låg för att klara utvidgningen, och de kostnader de nya länderna kommer att ge upphov till, att få rätt.
Herr talman! Eftersom jag inte har mycket tid till förfogande skulle jag vilja ta upp några aspekter i betänkandet. Den första är garantin att tjänstemän, experter och författare till rapporter inte skall ha ekonomiska intressen, eller annat liknande, i läkemedelsindustrin.
Den andra är en fråga som vi talat om vid många tillfällen här, dvs. en tydlig skillnad mellan reklam och information. Det är mycket bra med en gratis databas, med olika nivåer för användare, hälso- och sjukvårdspersonal, företag och övriga. Dock är det, som också sagts här, inte alla som har tillgång till Internet. Alla behärskar inte heller engelska och medlemsstaterna bör ge de sjuka tillgång till information på andra sätt så att de själva skall kunna ta ställning till effektivitet, biverkningar och kontraindikationer.
Ett sanktionssystem för tillståndshavare som bryter mot direktivet och ett offentliggörande av berörda innehavares agerande. Och en skärpning - som föredragandena sade - av läkemedelsövervakningen eftersom effekterna av medicineringen inte upphör med tillståndet. Dessutom bör det ske en ständig tillsyn.
Herr talman! Avslutningsvis vill jag säga att man bör underlätta tillgången till ?generiska läkemedel? som minskar läkemedelskostnaderna och också garantera att medlemsstaterna informerar användarna om att en billigare medicin inte nödvändigtvis innebär att den är mindre effektiv.

Rod (Verts/ALE).
Herr talman! Vi anser att översynen av läkemedelslagstiftningen i första hand skall syfta till att få till stånd säkerhet, kvalitet och effektivitet för de läkemedel som säljs på den europeiska marknaden, så att folkhälsan skyddas. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor tog hänsyn till detta genom att massivt uttala sig emot all direktreklam för receptbelagda läkemedel samtidigt som öppenheten när det gäller tillståndsförfarandena vid försäljning förstärks. Patienterna har rätt till objektiv och tillförlitlig information om sjukdomar och tillgängliga behandlingar. Men finns det någon bättre information än att göra databasen över alla läkemedel som är inregistrerade vid myndigheten tillgänglig för allmänheten, tillsammans med utvärderingsrapporten om dem, skälen till att de godkänts eller avvisats och en förklarande not om resultaten av de kliniska försöken, vare sig de är positiva eller negativa?
Information enbart från läkemedelsindustrin kan tvärtom inte vara objektiv och påminner tydligt om direktreklam till konsumenterna. Det förefaller för övrigt viktigt att mer strikta regler antas för att främja läkemedel avsedda för yrkesverksamma, vilket för övrigt existerar i mitt hemland. Vi bör öka myndighetens öppenhet och oberoende, genom att öppna den för konsumenter och patienter.
Ett läkemedels säkerhet och kvalitet bygger på den vetenskapliga bedömning som visar på fördelar och risker med läkemedlet. Denna rapport om fördelar/risker gör det möjligt att fastställa om man skall tillåta att läkemedlet börjar säljas på marknaden. Men den bör ses över på nytt för att ta hänsyn till effekterna i anslutning till användningen liksom till nya tillgängliga vetenskapliga uppgifter. Den administrativa avarten med förnyande av försäljningsgodkännandet vart femte år är inget som helst motiv till att helt och fullt upphöra med regelbundet återkommande bedömning av nya läkemedel. Vi föreslår därför att minst en ny bedömning skall ske efter fem år på marknaden. I stället för att gå de nya bestämmelserna om tillsyn till mötes förstärker denna åtgärd tydligt läkemedlens säkerhet. Vi vägrar också att minska tiden för vetenskapliga expertutlåtanden om läkemedlen, såväl inom ramen för det centraliserade som det decentraliserade förfarandet, och till och med när det gäller det påskyndade förfarandet eller det komprimerade protokoll vi föreslår.
Ett läkemedels effektivitet kan slutligen bara bevisas när det jämförs med andra befintliga läkemedel för att behandla samma sjukdomar. Vad tjänar det till att utveckla nya läkemedel, som inte tillför något i terapeutiskt avseende, eller att behålla andra som blivit förbisprungna av ny läkemedelsteknik. Den ursprungliga bedömningen, liksom den som sker efter fem år, ger tillfälle att bedöma läkemedlens terapeutiska mervärde. Denna åtgärd kan bara motivera europeisk forskning och utveckling.
Avslutningsvis vänder vi oss emot ändringsförslagen som syftar till att begränsa det centraliserade förfarandet och främja förfarandet med ömsesidigt erkännande, eller att försena marknadsföringen av generiska läkemedel. Vi gläds åt att man i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor antagit ändringsförslagen om läkemedlens inverkan på miljön. Mina kolleger instämde med oss i frågan och det är vi ganska nöjda med.
Avslutningsvis, herr talman, om läkemedelsföretagen till stor del haft rätt när det gäller kommissionens ursprungliga förslag, är vi skyldiga - och det måste vara Europaparlamentets uppgift - att skydda medborgarnas, patienternas och konsumenternas intressen.

Fitzsimons (UEN).
Herr talman! Läkemedelsprodukter är något som är relativt vanligt och alldagligt. Vi har praktiskt taget alla använt och kommit i kontakt med läkemedel. Parlamentets medbeslutandebefogenhet inom detta område är med andra ord viktigt som ett konkret exempel på hur Europaparlamentets beslut kan påverka människors liv. Som ledamot i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, har jag förvisso börjat förvänta mig kontakter från många organisationer över hela linjen.
Vid detta tillfälle har jag kontaktats av jordbrukarorganisationer, veterinärgrupper, jordbrukskooperativ, läkemedelsintressen, hälsobutiker och flera enskilda väljare. Varje grupp har sina särskilda farhågor, men ett gemensamt tema framträder: den föreslagna lagstiftningen tar inte tillräcklig hänsyn till de olika situationerna i medlemsstaterna. Det är säkerligen en lärdom för kommissionen. I en ideal situation skulle den föreslagna lagstiftningen ta hänsyn till en sådan mångfald.
I Irland föder vi främst upp hästar för sportändamål och köttet dyker inte upp i slutet av livsmedelskedjan. Följaktligen krävs inte samma garantier för de läkemedel som ges till hästar. Jag skulle kunna nämna många fler fall, och jag har lagt fram ett antal ändringsförslag för min grupp i syfte att ta itu med några av problemen. Jag skulle vilja säga till kommissionen att om vi skall garantera den demokratiska legitimiteten i beslutsfattandet, måste vi försäkra våra medborgare om att deras särskilda farhågor har beaktats. Om vi går vidare med en ?en storlek passar alla?-lagstiftning, med vilken man bortser från de utmärkande dragen hos enskilda länder eller regioner, riskerar vi att distansera våra medborgare.
Sammanfattningsvis har vi just avslutat en lång folkomröstningskampanj i Irland, med ett positivt resultat för Nicefördraget, och en av de huvudsakliga frågorna under kampanjen var känslan av maktlöshet och avstånd. Vi har som lagstiftare ett ansvar att se till att vi har folket med oss, och har kontakt med deras vardagliga farhågor.
Slutligen skulle jag vilja gratulera båda föredragandena.

Blokland (EDD).
Herr talman! Varje mänskligt liv är unikt och värdefullt eftersom det är en gåva från Gud. Varje liv förtjänar därför så bra beskydd och omsorg som möjligt från födseln till det sista andetaget. I denna strävan passar en väl fungerande europeisk läkemedelsmarknad in.
Vår grupp anser det vara av stor vikt att man från europeiskt håll inte lägger några hinder i vägen som kan ha en störande verkan på läkemedelsmarknaden. Således anser vi också att läkemedelstillverkarna måste få fortsätta att välja mellan centraliserad och decentraliserad registrering av läkemedel. En obligatorisk centraliserad registrering hämmar den nödvändiga flexibiliteten för regionala produkter, det leder till förlust av högvärdig expertis vid de nationella registreringsmyndigheterna och för små- och medelstora företag kan det vara ett stort ekonomiskt hinder som gör att de inte kan föra ut vissa produkter på marknaden.
Förutom det är vi för mer forskning vad gäller läkemedlens effekter på barn. Fram till i dag testas en stor del av de läkemedel som ges till barn uteslutande på vuxna, och det är väl ändå uppenbart att barn och vuxna skiljer sig vad beträffar ämnesomsättning, nödvändig dosering och användning.
Slutligen är vi emot att tillåta reklam för läkemedel eftersom det kan leda till en onödig ökning av läkemedelsbruk. Däremot är vi för en utbredd informationsspridning till patienterna. Vi är således också nyfikna på resultaten av Europeiska kommissionens föreslagna test med aktiv informationsspridning till patienterna.

Schleicher (PPE-DE).
Herr talman, mina damer och herrar! Vi har i dag att göra med omfattande nya bestämmelser för hela läkemedelslagstiftningen i Europa. Detta får effekter på konkurrensförmågan för den berörda industrin, i alla storleksordningar, och därmed på många arbetsplatser. Men det gäller naturligtvis också hela handeln, apotekarna och slutligen även patienterna. Detta mammutverk är bland annat ett resultat av den nya strategi, som kommissionen har följt i några år. I avsikt att förenkla och strama åt gemenskapsrätten skall gemenskapens lagstiftning reduceras till omfånget, vilket nu uppgår till mer än 80 000 sidor. 
Vid denna översyn utfärdas en enda akt, där de önskade ändringarna av innehållet skall inarbetas och de återstående bestämmelserna sedan kodifieras. Svårigheten i detta företag framgår inte enbart av de talrika ändringsförslag som redan behandlats i det ansvariga utskottet och nu återfinns i kammaren. Jag hyser största respekt för det enorma arbete som presterats av kommissionen, men även av våra båda föredragande, Grossetête och Müller. Totalt sett är jag dock ganska oroad över att överblicken eventuellt går en aning förlorad och att skenbart mindre viktiga ärenden kanske blir liggande. Därför vill jag rikta uppmärksamheten på de homeopatiska läkemedlen, inte bara för människor, utan också för djur, och vill be om att man även stöder dessa ändringsförslag.
Europaparlamentet är medlagstiftare, och vi måste se till att arbetet utförs noggrant. Under den första behandlingen har vi fortfarande många möjligheter, men vi måste också se till att hålla möjligheter öppna för den andra behandlingen. Därför ber jag om stöd, men jag ber också rättstjänsten och våra föredragande att granska slutresultatets samstämmighet. Om denna läkemedelslagstiftning slutligen blir enklare att tillämpa för medlemsstaterna och aktörerna tack vare att språket är mindre komplext, kommer framtiden att utvisa. Jag tackar alla som har deltagit, och jag hoppas att vi lyckas med det stora arbetet.

Whitehead (PSE).
Herr talman! På denna korta tid skulle jag vilja göra två påpekanden, båda om veterinärmedicinska läkemedel. På ett sätt har de betraktats som ?den fattiga kusinen från landet? vid dessa diskussioner, på grund av situationens oerhörda komplexitet med tanke på humanläkemedelssubstanser.
Till att börja med skulle jag vilja varna för kommissionens förslag i artikel 67 om att alla veterinärmedicinska läkemedel som är avsedda för livsmedelsproducerande djur enbart bör vara tillgängliga på recept. Vissa medlemsstater, inklusive min egen, har ett väletablerat försäljningssystem som gör det möjligt att utan ett veterinärintyg få tillgång till läkemedel för vilka veterinäringripande inte anses vara nödvändigt för en säker och effektiv användning. Jag kan förstå varför vissa yrkesorganisationer i vissa andra medlemsstater skulle motsätta sig det, men det har fungerat i praktiken i många år i Irland, såväl som i Förenade kungariket. När vi nu tittar på unionens utvidgning, kommer alla möjliga problem att uppstå om vi tillåter oss själva att gå emot ett centraliserat system, som endast tillåter receptbelagd användning av sådana läkemedel som för närvarande administreras av kvalificerade personer i länder som Förenade kungariket. Jag rekommenderar därför ändringsförslag 43 till kammaren.
Mitt andra och sista påpekande är att när det gäller de obligatoriska centraliserade förfaranden som kommissionen föreslår, beslutade utskottet att gå emot ett mer flexibelt system för humanläkemedel, men följde inte samma väg i fråga om veterinärmedicinska läkemedel. Det borde vi rätta till, och det kan vi göra genom ändringsförslag 171.
Slutligen skulle jag vilja påpeka att kommissionen gör ett misstag genom att föreslå att vi skall avskaffa kravet på förnyade tillstånd för marknadsföringsgodkännande vart femte år. Det är en säkerhetsåtgärd som vi borde behålla.

Thors (ELDR).
Värderade kommissionär och kära föredragande! Jag vill tacka våra föredragande för deras stora arbete i ett ganska ogenomträngligt ämne. Normalt sett brukar jag inte tacka föredragandena, men det finns skäl att göra det i detta fall. Det är nämligen mycket svårt att försöka behärska hela detta stora område.
Bästa vänner! Vi vet alla att kostnaderna för läkemedel i många EU-länder utgör den snabbast växande delen av sjukvårdskostnaderna. I flera länder är underskottet i finansieringssystemen just för läkemedel ganska stort. Jag tycker därför att det var viktigt att hälsovårdsministrarna var involverade i denna fråga innan rådet omstrukturerades för att fungera mer effektivt. Jag hoppas att hälsovårdsministrarna kommer att vara involverade också i framtiden.
Jag brukar också vanligtvis ställa mig väldigt tvivlande till att parlamentet kräver fler rapporter av kommissionen. Denna gång tror jag dock att det skulle vara viktigt att kommissionen också följer upp hur läkemedelspriserna utvecklas med beaktande av de skillnader som finns i olika länder. Detta kan ge oss väldigt värdefull information om olika begränsningar.
Jag stöder vad min käre kollega Maaten sade om tillgången till information och vad kommissionären sade om att det inte handlar om reklam utan om tillgång till information. Vi har många exempel på att information och annat stöd ges till läkarna på ett oacceptabelt sätt. Genom en kontrollerad information får vi bättre reda på hur mycket pengar som används inom denna sektor. Det tycker jag är viktigt.
Jag tror att ett av de största problemen, vilket även många av ändringsförslagen tar fasta på, är att vi har så kallad betald forskning. Vi har dessutom ganska många respekterade tidningar som har upplåtit sina sidor till detta.
Avslutningsvis vill jag liksom Rod betona att jag är glad över att även läkemedlens effekter på miljön skall beaktas. Det är inte fråga om att vi vill hindra läkemedel utan om att bedöma de positiva effekterna i förhållande till andra effekter.

Ainardi (GUE/NGL).
Herr talman! Den grundläggande målsättningen i kommissionens förslag till förordning och direktiv verkar vara att öka läkemedelsföretagens konkurrenskraft på kort sikt.
Man föreslår bland annat att skyddstiden för kliniska uppgifter skall förlängas, att tillståndsförfarandet för försäljning skall mjukas upp och påskyndas och, framför allt, att förbudet för läkemedelsföretagen att göra reklam för receptbelagda läkemedel bland allmänheten skall avskaffas.
Det är i huvudsak den modell som används i Förenta staterna, där detta förbud upphävdes 1997, som föreslås oss. Förslagen bygger på ett rent marknadsmässigt synsätt där man betraktar läkemedlen som en enkel produkt för konsumtion, nästan en vara som alla andra. Denna åtgärd ansluter sig till den som allt tydligare framkommer i internationella handelsförhandlingar, som vill att hälsa och utbildning skall underställas marknadslagarna, inom ramen för avregleringen av tjänster.
Inför denna avart har ett kollektiv uppstått på europeisk nivå som omfattar konsumentorganisationer, familjeorganisationer, patientföreningar, ömsesidiga försäkringsbolag och sjukförsäkringsorganisationer. Detta kollektiv ?Europa och läkemedlen? har lyckats bedriva ett informations- och förklaringsarbete bland de europeiska instanserna och regeringarna.
Denna åtgärd som gjort det möjligt för oss att bättre bedöma de ekonomiska, politiska och etiska frågor ärendet handlar om har givit resultat. Det är på detta sätt som majoriteten av ledamöterna i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor antagit betänkanden som inte går i kommissionens riktning, och jag gläds bland annat åt att man i betänkandena vänder sig emot reklam för läkemedel.
Min grupp kommer att i anslutning till gruppen ?Europa och läkemedlen? fortsätta sina åtgärder för att man i Europeiska unionen skall tillämpa en ansvarsfull politik som gynnar folkhälsan, de terapeutiska framstegen och försvarandet av konsumenterna. För att kunna nå dit skulle tre principer i det europeiska systemet för reglering av läkemedel behöva förstärkas: harmonisering mellan länder för att bedömningen och övervakningen av kvaliteten skall garanteras, oberoende för de institutioner som ansvarar för läkemedel och ett system som är öppet för alla.

de Roo (Verts/ALE).
Herr talman! Vi är för det centraliserade förfarandet. Läkemedel måste vara tillgängliga för alla européer, i synnerhet efter utvidgningen. Att vi har 500 ändringsförslag har att göra med de olika påtryckningsgrupperna och framför allt kampen mellan nya och generiska mediciner. Den slutna kompromissen om åtta års skydd tilltalar mig. Att nya mediciner inom EU får tio års marknadsskydd är något som jag nätt och jämnt kan ge mitt samtycke till. Tillverkare av generiska läkemedel borde emellertid kunna avsätta sina produkter i länder utanför Europa. De länderna är mycket fattigare och gagnas av de här billigare medicinerna. 
Min grupp är mycket nöjd med att Europeiska kommissionens förslag att tillåta reklam för receptbelagda mediciner för aids, astma och diabetes har tillbakavisats med sådan kraft i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor. Den liberala gruppen har trots det lämnat in det här vanvettiga förslaget igen. I Förenta staterna är det sedan fem år tillbaka tillåtet med reklam för receptbelagda mediciner. Försäljningen har ökat med 80 procent, förvisso inte endast till följd av reklamen, men ändå. Den amerikanska befolkningen har inte blivit friskare av det. Däremot har läkemedelsindustrins vinster ökat enormt.
Patienterna har i och för sig behov av mer information, men endast då de själva är frågeställare. Nu får de söka svar på sina frågor så gott de kan på amerikanska webbplatser. Patienter borde kunna skaffa information om mediciner på sitt eget språk via Internet och servicelinjer. Omprövningen av mediciner vart femte år är nu en ren formsak. Min grupp föredrar en förbättrad omprövning, och en omprövning med innehåll. Har en medicin ett mervärde? Läkemedelsindustrin är starkt emot detta. Men än en gång säger jag: det är inte försäljningsintressen som skall stå i främsta rummet i hälsovården. Mediciner är ofta giftiga ämnen. När de lämnar kroppen är de för det mesta fortfarande giftiga, även för miljön. Därför gläder det min grupp att miljön nu också kommer att beaktas i bedömningen av nya mediciner. Europeiska kommissionen har i det här avseendet begått en stor dumhet. Beror det på att Generaldirektoratet för näringsliv bär ansvar för detta?

Farage (EDD).
Herr talman! Detta är ett område där vi har samlat på oss betydande erfarenheter under årens lopp, särskilt när det gäller fosfororganiska pesticider, som används som tvättväska för får och för en rad andra ändamål.
Det är vår erfarenhet att tillståndssystemet i sin helhet ger en falsk säkerhetsgaranti, eftersom inga förutsägande tester korrekt skulle kunna fastställa hela omfattningen för toxicitet och det möjliga hälsohotet mot människor eller djur. Sålunda är nyckeln till säkerhet ett effektivt övervakningssystem för tillståndsgivande i efterhand, som är känsligt nog att snabbt identifiera skadliga reaktioner och göra det möjligt att vidta snabba och effektiva åtgärder. Detta kräver effektiva administrativa och läkemedelsrelaterade system, inklusive diagnostiska system i varje medlemsstat. Vår erfarenhet är återigen att dessa system är långt ifrån tillräckliga. Vi anser därför att det vore bättre att fokusera på detta område, i stället för att utvidga en lagstiftning som redan är alltför komplex.

Oomen-Ruijten (PPE-DE).
Herr talman! Problemet med de stora skillnaderna i läkemedelspolitiken i våra medlemsstater löser vi inte i dag. Däremot tar vi ett steg i rätt riktning vad beträffar mer harmoniseringen i registreringen och villkoren för att föra ut läkemedlen på marknaden och framför allt med avseende på generiska mediciner. Att tillåta inträde på medlemsstaternas marknader förblir emellertid medlemsstaternas egen befogenhet. 
En viktig diskussionsfråga i dag är förhållandet mellan originalmedicinen och den generiska produkten som efter att patentet och dataskyddet har gått ut förs ut på marknaden. En bräcklig kompromiss har lagts fram, i fråga om vilken jag har lämnat in ett ändringsförslag med en bättre text. Jag ber mina kolleger stödja detta ändringsförslag, men jag stöder också kompromissen.
Från den plats där jag står nu skulle jag för övrigt också vilja varna för att det inte automatiskt leder till lägre priser när man snabbare för ut en generisk produkt på marknaden. När jag ser på Nederländerna kan jag konstatera att priset på en generisk produkt där är högre än priset på ett märkesläkemedel, ett originalläkemedel alltså, i ett stort antal andra medlemsstater.
Jag vill också säga något om prispolitiken. Trots att vi nu återigen ber om uppmärksamhet för öppenhet är det frustrerande - och jag säger det än en gång till föredragandena från 1989 - att direktivet om öppenhet inte får någon uttolkning, något innehåll. Det finns stora skillnader, och de stora skillnaderna löser vi inte i dag. Det är minst sagt besynnerligt att mediciner från Nederländerna, där det generiska priset för konsumenten är så högt, sedan exporteras parallellt till andra medlemsstater. Herr talman! Det måste upphöra.
Slutligen, jag är inte för reklam. Däremot är jag för självreglerad information som finns tillgänglig på nätet. Om den informationen nu kommer från nationella organ eller från industrin spelar ingen roll, bara den är självreglerad. Jag anser att en myndig konsument inte skall behöva gå till det amerikanska nätet utan också borde kunna inhämta informationen i Europa. Herr talman! Jag skulle uppskatta om tillbörlig uppmärksamhet ägnas åt mina ändringsförslag på den punkten.
(Applåder)

Corbey (PSE).
Herr talman, kolleger! Det går bra för läkemedelsindustrin. Vinsterna har under en lång period varit höga. Med budgetplanen för hälsovården går det tyvärr inte lika bra. I de flesta medlemsstaterna stiger utgifterna för läkemedel. Med utvecklingen av mediciner går det inte heller bra. Vi ser få verkliga innovationer i Europa, och, än värre, utvecklingen av mediciner för att bekämpa den globala hälsokrisen har kommit på efterkälken. Det är en mycket otillfredsställande situation. Men om vi nu skall reformera läkemedelslagstiftningen har vi möjlighet att ta ett steg i rätt riktning.
För det första genom att utarbeta en bra prispolitik. Priset på läkemedel fastställs per land. Priserna på mediciner skiljer sig nu kraftigt i de europeiska medlemsstaterna. I fråga om nya mediciner borde kommissionen fastställa riktlinjer på grundval av utvecklingskostnaderna. Många länder vill dra ner på utgifterna för folkhälsovård genom att höja patienternas eget bidrag för läkemedel. Det är oacceptabelt. Besparingarna måste sökas just i gemensamma och bättre förhandlingar med industrin istället för att höja de egna bidragen.
För det andra måste lagstiftningen stimulera och inte förhindra innovationer. Industrin vill göra det med ett längre dataskydd, men det är ingen garanti för innovation. Tvärtom, i Förenta staterna är skyddstiden kortare men innovationerna fler. Vi måste stimulera innovation genom att betona det terapeutiska mervärdet och framför allt genom att visa offentligt ledarskap genom att själva komma med forskningsfrågor. I prisförhandlingar kan avtal slutas om forskningsagendan. Bra priser i utbyte mot investeringar i globalt efterfrågade läkemedel, det är ett steg framåt.
För det tredje måste vi vidta åtgärder som gör det möjligt att producera läkemedelskopior för nödvändiga läkemedel som fortfarande är patenterade men för dyra i utvecklingsländer. Det får endast gälla för länder som själva ännu inte har produktionskapaciteten. I Doha fastslogs viktiga grundförutsättningar för att göra läkemedel mer betalbara i utvecklingsländer. Vi måste nu göra en liten men viktig överbryggning.
Slutligen måste vi behålla det otvetydiga förbudet mot läkemedelsreklam. Att tillåta direkt information eller reklam som riktar sig till patienter är ett steg i fel riktning. Redan nu lägger läkemedelsindustrin ner stora belopp på marknadsföring. Ännu mer marknadsföring gör medicinerna onödigt mycket dyrare. Minst lika viktigt är argumentet att vi måste förekomma att industrin lurar i friska människor att de är sjuka. Det finns andra sätt att se till att patienter har tillgång till bra information.
Slutligen vill jag rikta ett tack till Grossetête och framför allt Müller för allt komplicerat arbete hon har uträttat. Alla hennes ansträngningar för att anpassa mediciner bättre för kvinnor och barn stöder jag helhjärtat, liksom att hon förespråkar en europeisk strategi, vilket jag vill tacka henne för.

Ries (ELDR).
Herr talman! Jag vill i min tur tacka kommissionär Liikanens personal, och framför allt Grossetête och Müller, för kvaliteten i deras arbete med en av de viktigaste folkhälsofrågorna under denna mandatperiod.
Eftersom det viktigaste redan sagts skall jag koncentrera mig på de friktionspunkter som fortfarande återstår. När det till att börja med gäller den europeiska läkemedelsmyndigheten i London anser jag det viktigt att betona den grundläggande roll som denna myndighet spelat i sju år, en roll som, inför den kommande utvidgningen och för att den inre marknaden skall fungera bättre, förtjänar att utvidgas till att omfatta alla läkemedel där man använder en ny aktiv substans. Det är anledningen till att den liberala gruppen formellt vänder sig emot ändringsförslag 136 i Müllers betänkande.
När det gäller skydd av kommersiella uppgifter motsvarar den kompromiss som antagits i utskottet, med 8 + 2 alltså, kraven och passar mig utmärkt. Varför? Därför att ingen har kunnat visa att det finns en direkt och unik koppling mellan industriellt skydd och framgång för generiska läkemedel. Fallet med Tyskland och Förenade kungariket, där uppgifter och generiska läkemedel omfattas av strängt skydd under tio år, trots att dessa läkemedel står för 20 procent av marknaden, är slående exempel på detta. Att ge sig på utveckling och forskning är att sikta fel och hota själva grunden till skyddet av hälsan. Jag tror att det skulle vara ärligare att erkänna i vilken utsträckning en verkligt stimulerande politik påverkar utvecklingen av generiska läkemedel när det gäller priser och ersättningar och, parallellt, hur de pedagogiska åtgärder som anställda på hälsovårdsområdet genomför mot patienterna inverkar, och på den punkten instämmer jag i Oomen-Ruijtens argument.
När det gäller avsnittet ?Information till patienterna? slutligen hör jag till de ledamöter som inte är nöjda med omröstningen i utskottet. Till att börja med för att Europeiska kommissionen hade modet att på bred front ge sig på ett stort och viktigt problem som, vare sig man vill det eller ej, måste få en lösning. Information om läkemedel på Internet är fritt tillgänglig och för närvarande okontrollerad, vilket kan leda till skadliga konsekvenser, och kommissionär Liikanen erinrade om det i början av debatten. Vidare därför att korrekt information, det måste ändå påpekas, inte nödvändigtvis är reklam, och att den blandning som skickligt upprätthålls av vissa är inskränkande och missvisande. Kommissionens text behövde alltså preciseras och förfinas, vilket Grossetête försökt att göra, men man behövde för den skull inte stryka allt.
Avslutningsvis, herr talman - och det är det viktigaste, föredragandena har betonat det tillräckligt - är det absolut nödvändigt att upprätthålla en rättvis balans mellan grundläggande prioriteringar inom folkhälsan och dem som syftar till att främja konkurrenskraften inom läkemedelssektorn, och därmed forskningen i Europa och fullbordandet av vår gemensamma marknad.
(Applåder från höger)

Bordes (GUE/NGL).
Herr talman! I detta betänkande försvaras läkemedelsindustrins intressen. Men jakten på vinst kan inte kombineras med försvar av folkhälsan. När man påstår sig försvara folkhälsan måste man sätta kollektivets intressen i första rummet och man måste ta hänsyn till alla mänskliga varelsers hälsa, vare sig de är solventa eller ej.
Läkemedelsindustrin är emellertid bara intresserad av dem som kan betala. Det är därför den snabbt vill få ut läkemedel som ger bra vinst. De vill, som de säger på sitt språk ha block-busters som ger mer än en miljard US-dollar per år. Men om man går snabbt fram på forsknings- och kontrollstadiet för att snabbare inkassera vinsten sker det definitivt på bekostnad av patienternas säkerhet och hälsa, för att inte tala om dem som arbetar inom denna industri.
Jag är för övrigt kritisk mot denna andra konsekvens av jakten på vinst som avskaffandet av sysselsättning är, även på forskningsområdet. Det gäller just nu läkemedelskoncernen Aventis som avskaffar 10 000 arbetstillfällen i världen och stänger fabriker och forskningscentrum i flera länder.
Ni talar om öppenhet. Men läkemedelsindustrin har alltid dolt sina marginaler som är bland de högsta, och som till och med garanteras av den sociala tryggheten.
Man förklarar för oss att det skulle vara fruktansvärt om terrorister smittade folken med smittkoppor, eftersom vi inte förfogar över nödvändiga läkemedel för att behandla dessa människor. Förvisso, men detta katastrofscenario gäller redan. Varje dag dör tusentals barn av sjukdomar som kan botas, som t.ex. mässlingen, och för vilka det finns läkemedel. Det är de stora läkemedelskoncernernas profithunger som bär ansvaret, och detta sker med stöd av regeringarna som alltså är medbrottslingar.

Breyer (Verts/ALE).
Herr talman, kära kolleger! Vi vet alla av egen erfarenhet att det inte finns någon verklig inre marknad för läkemedel i Europeiska unionen. Mellan Belgien och Tyskland finns det prisskillnader om upp till 400 procent, och det kan inte förklaras genom olika procenttal för mervärdesskatten!
Jag befarar att vi i fråga om dessa betänkanden koncentrerar oss alltför mycket på godkännandet. Men jag hoppas att den öppenhet som vi här har krävt och uppmanat till också leder till att det i framtiden blir lättare för konsumenterna att förstå varför man har dessa stora prisskillnader mellan de enskilda medlemsstaterna.
Det går inte an att vi har en europeisk inre marknad som uppenbarligen inte gäller för läkemedelsindustrin. Jag hoppas att öppenheten också kommer att klarare visa hur sambandet mellan den offentliga forskningen och industrins forskning ser ut, och att det i framtiden också, med hjälp av databaserna, tydligare framgår vilka som har medverkat i bestämda kliniska undersökningar, och i vilken omfattning offentliga undersökningar finansieras.
Även jag gläder mig över att vi har lyckats lämna reklamen utanför, ty det hade bara lett till att man hade underblåst förväntningar hos patienterna som inte kan uppfyllas. Det handlar om bättre och billigare produkter och inte om mer reklam!

Korhola (PPE-DE).
Herr talman, ärade kommissionär, bästa kolleger! Jag uppskattar storligen det att kollega Grossetête i sina ändringsförslag upprepade gånger har lyft fram folkhälso- och säkerhetsaspekterna - de aspekter som man från första början har tänkt sig att läkemedlen skulle trygga. Dessa små påpekanden är inte omotiverade. Om läkemedlen sedan i mångas händer har blivit ett värde i sig, ett självändamål, som har vänt sig mot själva målsättningen, innebär Grossetêtes linje ett välkommet återställande av ordningen. Jag hoppas verkligen att den andan bevaras i det här direktivet ända tills resultatet är klart. 
Även ändringsförslag 16 om specificering av generiska läkemedel är på sin plats, eftersom det främjar en vettig användning av dessa, så kallad generisk substituering. Det är fråga om en rationell användning av läkemedel och att man efter det att läkemedelspatenten löpt ut utnyttjar prispotentialen i de offentliga läkemedelsersättningssystemen. Även patienterna betalar en mindre andel när man övergår till att använda läkemedel som motsvarar de ursprungliga, men är biligare.
Främjandet av användningen av generiska läkemedel motsvarar helt och hållet Europeiska unionens läkemedelspolitiska och folkhälsopolitiska målsättningar. Till dessa målsättningar hör å andra sidan att se till att nya och till sitt terapeutiska värde viktiga läkemedel tas i bruk för patienter som behöver dem. De sistnämnda läkemedlen är underställda patientskydd och är i allmänhet dyra. Erfarenheterna från mitt hemland Finland och från många andra länder har visat att praxis att ordinera läkemedel inte i tillräcklig hög grad utvecklas mot användning av billigare parallellpreparat och motsvarande importerade preparat, om man inte med hjälp av offentliga åtgärder, det vill säga med hjälp av lagstiftning, styr utvecklingen. Sådana styrmedel är bland annat jämförelseprissystem, läkarspecifika läkemedelsbudgetar, och generisk substituering.
Dessutom tackar jag de kolleger som lagt fram ändringsförslag 95, vilket förpliktigar tillverkarna att leverera tillräckliga mängder läkemedel till grossisterna. Leveransbegränsningarna som vissa läkemedelstillverkare tillämpar vållar problem för läkemedelsgrossisternas verksamhet och i sista hand för patienten.

De Keyser (PSE).
Herr talman! Betänkandena från Grossetête och Müller som i dag ligger på bordet har ett underförstått men grundläggande påstående gemensamt: läkemedel är inte en produkt som andra, det gäller hälsan och hälsan är inte förhandlingsbar. Jag vet inte om det är en gudomlig rättighet, såsom sagts, men det är i vilket fall som helst en oförytterlig rättighet.
Föredragandena har nästan lyckats med det omöjliga. Nämligen till att börja med att förena patientens intressen när det gäller oberoende information, säkerhet och snabbt åtkomliga generiska läkemedel, även om jag tycker att man kunde ha gått mycket längre. Kompromisserna i frågan är fortfarande otillräckliga. Vidare att bidra till att kontrollera budgeten för de ömsesidiga försäkringsbolagen och sjukförsäkringarna, för även om hälsan inte är förhandlingsbar har den ett pris som exploderar, med tanke på både de medicinska framstegen, den farmaceutiska arsenalen och den åldrande befolkningen. Och avslutningsvis, vilket inte är försumbart, har man lyckats att bevara läkemedelsföretagens intressen vars oro beaktats, när det gäller uppgifternas exklusivitet och de ekonomiska satsningar som görs på forskning. Jag tror inte att deras konkurrenskraft kommer att lida av det, eftersom jag vet att vi genom den också försvarar den sysselsättning dessa företag representerar.
De kompromisser som uppnåtts i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor återspeglar egentligen vad som är typiskt för den europeiska sociala modellen, där man försöker förena de sociala frågorna med konkurrenskraften. Jag gläds särskilt åt att all reklam för receptbelagda läkemedel avvisats, vilket återigen sanktionerar dess unika karaktär och föregriper den oöverlagda explosionen när det gäller användningen.
Två tvistefrågor återstår, men de förtjänar uppmärksamhet eftersom de är av vetenskaplig art. Den första gäller förnyandet vart femte år av tillståndet för försäljning av läkemedel, vilket fortfarande inte lösts. Ändå visar alltför många tidigare exempel att biverkningarna av ett läkemedel kan uppstå långt efter att fem år gått, tänk på neurosedynet, och dessutom går den medicinska utvecklingen så snabbt att behandlingen för en och samma sjukdom ändras mycket fort. Frågan kan inte i sin helhet omfattas av tillsyn som ändå är mycket viktig.
Den andra punkten är idén med ett terapeutiskt mervärde för ett nytt läkemedel. Denna enkla idé, som skiljer sig mycket från kostnads-nyttotänkandet borde ändå begripas av läkemedelsindustrins forskare. För vad tjänar innovation till om den inte kan visa på fördelarna på det terapeutiska planet? Om vi accepterar att läkemedelsindustrin bakar in sin forskningsinvestering i kostnaden för produkten, har man rätt att förvänta sig att den gör det genom att anpassa sig till de vanligaste vetenskapliga kriterierna.

Davies (ELDR).
Herr talman! Jag beundrar resultaten av den vetenskapliga forskningen när det gäller att ta fram läkemedel som har visat sig ha stora förtjänster. Jag hyser också en hälsosam skepticism mot både läkemedelsindustrin och vårt överdrivna förtroende för vissa av dess produkter, av vilka många orsakar mycket större skada än de olagliga droger för rekreationellt bruk som pådrar sig merparten av allmänhetens uppmärksamhet. Av den anledningen vore det felaktigt att införa fler onödiga bördor och regler för kosttillskott och för de hälsokostbutiker som säljer dem. Många människor tror att dessa produkter har en välgörande effekt, och de orsakar åtminstone ingen skada. Jag betraktar homeopatiska läkemedel på samma sätt.
I dag har vi fler patienter som är bättre informerade än någonsin tidigare - det är bra. Jag vill att människor skall ha tillgång till objektiv information om läkemedel och behandlingar. Det är emellertid något rätt så annorlunda att öppna upp dörren för direktreklam för läkemedel. Jag fruktar att resultatet inte skulle bli bättre information till allmänheten, utan större allmän förvirring, som stimuleras av sådana marknadsföringsmetoder som används av försäljare av begagnade bilar.

Schnellhardt (PPE-DE).
Herr talman, mina damer och herrar! Min komplimang till de båda föredragandena för deras utmärkta arbete. Jag tror att förslagen är en bra grundval för att få den inre marknaden för läkemedel, både humanläkemedel och veterinärmedicinska läkemedel, att fungera. Jag definierar inte den inre marknaden med hjälp av stabila priser, utan med hjälp av priser på samma nivå; det är något helt annat och har egentligen ingenting med den inre marknaden att göra. Genom dessa förslag kommer forskningen att stärkas även i fortsättningen. Det lönar sig alltså återigen att forska, och även tillverkarna av generiska läkemedel kan existera. Jag tror också att man med hjälp av dessa förslag kommer att kunna utnyttja alla möjligheter för att upprätthålla medborgarnas hälsa. 
Stödet till forskningen är särskilt lämpat för att harmonisera uppgiftsskyddet i Europeiska unionen, varvid samtidigt verksamheten för tillverkarna av generiska läkemedel underlättas. Detta instämmer jag helt i, och det bör inte ställas några ytterligare krav från berörda parter. Enligt min åsikt motsvarar utvidgningen av det centraliserade godkännandeförfarandet för läkemedel, så som kommissionen har framställt det i utskottet, inte de nämnda principerna. Nuvarande godkännandeförfarande på två pelare motsvarar helt och fullt kraven på den inre marknaden och garanterar en större mångfald av läkemedel, även med små mängder verksamma ämnen.
Med det nu planerade tvånget att använda sig av det centraliserade förfarandet för de nya verksamma ämnena eliminerar man konkurrensen mellan godkännandeförfarandena. Vi kan ta upp hur många bearbetningstider i förordningen som vi vill - utan konkurrens är uppgifterna värdelösa! Jag känner till många små och medelstora företag som bedriver forskning och som särskilt forskar om och utvecklar s.k. särläkemedel eller veterinärmedicinska läkemedel. Där utvecklas sådana verksamma ämnen. För detta skulle man få lov att begära godkännande i London, och det tror jag att dessa företag varken kan kosta på sig eller genomföra. Vi skulle därigenom orsaka att denna forskning avbröts. Det kan vi egentligen inte acceptera. Därför bör vi inte godta den ändring som man här planerat.

Stihler (PSE).
Herr talman! Jag skulle vilja tacka föredragandena och skuggföredragandena för deras arbete. Liksom många kolleger har sagt, liknar läkemedelsprodukter inga andra produkter. Vi måste garantera att alla dessa produkter är säkra och effektiva. När det gäller diskussionen om det centraliserade förfarandet måste vi därför ha en flexibilitet. Vi bör inte begränsa urvalet, utan tillåta ett val och stödja en flexibilitet mellan de två vägarna.
När det gäller förnyade tillstånd, motsätter jag mig kommissionens förslag om att avskaffa systemet med förnyade tillstånd för marknadsföringsgodkännande vart femte år, och förlita sig på en ökad läkemedelsvaksamhet för att garantera en produktsäkerhet och förvisso ett produktskydd. Jag anser att den kompromiss som uppnåtts är en rimlig sådan.
Det gläder mig att utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har förkastat direktreklam till konsumenter. Vi måste vara mycket tydliga med att vi vill att alla patienter skall informeras. Vi vill att alla patienter skall fatta informerade beslut - det kan ingen säga emot. Men vi kan inte ha samma utveckling som i Förenta staterna, där de tio mest marknadsförda läkemedlen är de tio mest sålda läkemedlen. Det är i detta sammanhang som man i de ändringsförslag som godkändes i utskottet krävde en rapport och som frågan om hur information till patienter används och förbättras är så viktig. Industrins information till patienter varierar från utmärkta tillvägagångssätt och partnerskap med patienter till situationer där vissa patientorganisationer anklagas för att inte vara något annat än en täckmantel för industrin. Vi måste uppnå den rätta balansen.
Vi har ett tillfälle i översynen att göra detta, att förbättra forskningen, säkra arbetstillfällena, förbättra tillgången till produkter för patienterna och förbättra den information som ges till patienter. Det är en spännande tid, och jag ser fram emot att få tillbaka den granskade versionen för andra behandlingen.

Arvidsson (PPE-DE).
Herr talman! De nya effektiva läkemedlen har inneburit en stor revolution inom hälso- och sjukvården. De har blivit till stor hjälp för många patienter. Ett exempel på detta är de moderna medicinerna mot hjärtsvikt, som inte enbart har ökat överlevnaden utan även radikalt har ökat livskvaliteten för den sjuke.
När jag för tjugo år sedan var nyexaminerad praktiserande läkare, skulle den information som jag i egenskap av läkare hade tillgång till om läkemedel låsas in för att obehöriga inte skulle komma över den. Mycket har hänt sedan dess. Idag kan alla med tillgång till Internet och med tillräckliga språkkunskaper ta del av behandlingsprinciper och läkemedelsinformation. Denna utveckling är bra för sjukvården. Den är även ett krav från patientorganisationerna. Utvecklingen ställer förvisso högre krav på läkarna, men den bästa relationen får läkaren med den patient som står på en god kunskapsgrund.
Herr talman, att försöka förhindra, eller begränsa information till patienter rimmar mycket illa med principerna om öppenhet inom den moderna hälso- och sjukvården.
Slutligen en kommentar till Didier Rod och Verts/ALE-gruppen: Ert förslag om dubbla läkemedelsprövningar är inte bara dåligt, utan det kan t.o.m. vara farligt. Översyn av godkända nya läkemedel skall nämligen inte ske efter fem år, utan den översynen måste pågå kontinuerligt.

Müller, Rosemarie (PSE).
Herr talman! Jag kan hålla med om detta och konstatera att förbättringen av hälsoskyddsnivån är det viktigaste målet, men även att forskningen måste stödjas. Med den planerade stimulansen av forskningen stärker vi industrins konkurrensförmåga och säkrar därmed de cirka 500 000 arbetstillfällena i Europa, men vi främjar också utvecklingen av nya läkemedel. 
Föreliggande förslag till förordning samt de båda direktiven är också krav på att läkemedelsindustrin, med hänsyn till närmast optimala ramvillkor - uppgiftsskyddet är ingen annanstans så omfattande som i EU - skall bevisa sin innovationsförmåga. Patienterna behöver innovativa nya läkemedel och inga analoga preparat, som belastar vår hälso- och sjukvård utan att medföra någon nytta för patienterna.
Jag anser att parlamentet i det fortsatta samrådsförfarandet inte får förlora de tre målen med hög hälsoskyddsnivå, stärkande av konkurrensförmågan och säkrande av arbetstillfällena ur sikte.

Nisticò (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär! Jag återkommer till några punkter som jag anser vara av strategisk betydelse. Kommissionens förslag att erkänna en period för dataskydd på tio år plus ett måste enligt min åsikt förbli en solid och orubblig pelare. Det är en väl avvägd ståndpunkt och kommer att ge de europeiska företagen nya incitament för att fortsätta att investera nya resurser på upptäckten av effektivare läkemedel och äntligen bli konkurrenskraftiga på internationell nivå.
Jag anser att det är viktigt att det finns en period med dataskydd av lämplig längd, även för välkända läkemedel i händelse av nya terapeutiska indikationer. Som jag redan har sagt är jag inte överens med inställningen när det gäller styrelsens sammansättning som jag anser bör vara en ren myndighetsstyrelse. Därför ber jag er, herr kommissionär, att tillsammans med rådet försöka komma fram till en väl avvägd form för en styrelse som kan arbeta i balans, utan konflikter och utan tvister.
Det förvånar mig att man i detta direktiv fortfarande talar om ?traditionella medicinalväxter?, till exempel i ändringsförslagen 153 och 154. När det gäller traditionella medicinalväxter är jag föredragande för ett annat betänkande, och jag är således inte för ändringsförslagen 153 och 154.
Jag är däremot för, herr talman, att man avskaffar förnyandet av godkännandet vart femte år. Detta är en överdriven byråkratisk börda och jag hoppas att vi, genom ett system för säkerhetsövervakning av läkemedel, äntligen skall få till stånd en kontinuerlig övervakning av mycket kvalificerade personer, det finns gott om kliniska farmakologer i Europa, så att eventuella farliga biverkningar kan påvisas så snart de uppenbarar sig.

Müller, Emilia Franziska (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Jag tackar Grossetête och Müller för deras uttömmande betänkanden. Vi skall i morgon rösta om det hittills största revisionspaketet för lagstiftningen om läkemedel i Europeiska unionen. De centrala målen är för det första en hög hälsoskyddsnivå och snabb tillgång till innovativa produkter för patienterna, för det andra kvalitet, säkerhet och effektivitet för läkemedlen i Europa, och för det tredje en fortsatt minskning av befintliga handelshinder på den inre marknaden. 
Läkemedel måste användas på ett meningsfullt och lämpligt sätt. Därför måste man i lagbestämmelserna tydligt skilja mellan information och reklam. All produktinformation måste kontrolleras vetenskapligt innan den offentliggörs. Föreskrifter för läkemedel skall uteslutande kunna tillämpas på produkter som har en terapeutisk effekt och som syftar till terapeutisk användning. Man måste undvika överlappningar med livsmedelslagstiftningen för att utesluta rättslig osäkerhet. Därför behövs det en klar definition av läkemedel och livsmedel, så som föreslagits i ändringsförslag 11 och 18.
Den industriella forskningens insatser när det gäller innovativa terapeutiska användningsområden måste erkännas genom ett lämpligt uppgiftsskydd för s.k. originalprodukter. Men jag stöder också ändringsförslag 40, där befintliga läkemedel garanteras ett ytterligare uppgiftsskydd om tre år, för den händelse att det framkommer nya behandlingsindikationer. Även generiska läkemedel, som naturligtvis måste uppfylla alla krav på kvalitet, säkerhet och effektivitet, bör kunna etableras på den europeiska marknaden och marknadsföras omedelbart efter att skyddsfristen för originalet har löpt ut.
Vid godkännandeförfarandet bör valmöjligheten mellan det centraliserade och det decentraliserade förfarandet bibehållas så som det varit sedan 1995. Det har tydligt ökat effektiviteten i fråga om godkännandeförfarandena, och inte lett till den befarade polariseringen. För de små och medelstora företagen i Europeiska unionen är det absolut nödvändigt att det ömsesidiga erkännandet fortsätter att gälla. Det är nödvändigt att skapa ett system som främjar innovation, till alla patienters bästa.
(Applåder)

Doyle (PPE-DE).
Herr talman! Dessa betänkanden behandlar mycket viktiga frågor, och jag gratulerar båda föredragandena. Hela debatten om läkemedelsvaksamhet gentemot den obligatoriska översynen vart femte år, och frågan om man skall centralisera registreringsförfarandet eller behålla de centraliserade, nationella förfarandena för ömsesidigt godkännande är avgörande. Med vissa nödvändiga förändringar har vi nästan fått till det. Det är mycket viktigt att alla medborgare har lika tillgång till de senaste läkemedlen, oavsett var i Europa de bor. Antingen är det en inre marknad, eller inte.
Detsamma gäller de irländska nötkreaturen. Det är mycket viktigt att de har tillgång till samma veterinärmedicinska läkemedel som nötkreaturen i Förenade kungariket, men för tillfället har de inte det.
Vi måste uppnå den rätta balansen i fråga om tillgång till generiska läkemedel och innovation och forskning, och läkemedelsföretagens behov. Detta gäller också kommissionens förslag om receptbelagda läkemedel. Jag skulle vilja be kommissionären att anta den kompromiss som föreslagits av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, i vilken den rätta balansen inom detta område uppnås, eftersom kommissionens förslag har orsakat stora problem i många länder, särskilt Förenade kungariket och Irland.
1990 års förordning om gränsvärden för högsta tillåtna restmängder trädde i kraft 1992, och innehöll ett undantag för många länder till och med den 1 januari 2000. Detta ledde till att hundratals veterinärmedicinska läkemedel avlägsnades från marknaden och till enorma välfärdsproblem i Europa för mindre djurarter - inklusive hästar - under många år. Industrin måste tillåtas att införa veterinärprodukter för hästar utan gränsvärden för högsta tillåtna restmängder på marknaden, som skall användas i enlighet med kaskadprincipen, och som tidigare använts för behandling och som uteslutits ur livsmedelskedjan. Ändringsförslag 65 är nödvändigt, eftersom det förknippar denna princip, som stöddes i ändringsförslag 10 från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, med nyckelbeslutet 2000/68/EEG om ändring av beslut 93/623/EEG.
Jag skulle vilja be kommissionär Liikanen att titta särskilt på nyckelbeslutet 2000/68/EEG. Vi måste vara konsekventa här. Förutom att lyssna till de kunniga människorna inom generaldirektoratet, var snäll och lyssna till veterinärexperterna på området och inom forskningen. Ingen konsument vill utsätta djur för smärta och lidande i onödan för livsmedelskedjans skull, eller göra våra veterinärer till brottslingar. Vi har gjort misstag på detta område förut. Var försiktig är ni snäll.

Liese (PPE-DE).
Herr talman, kära kolleger, herr kommissionär! Jag stöder principiellt kommissionens förslag och Grossetêtes och Müllers betänkanden. Men på några punkter vill jag framföra en annan ståndpunkt. En punkt har ännu inte alls nämnts i debatten, trots att den enligt min åsikt är ganska viktig. Kommissionen föreslår att man skall harmonisera receptbeläggningen för läkemedel även i det decentraliserade förfarandet. Jag tror att det är ett steg i rätt riktning, men att vi inte får kasta ut barnet med badvattnet. Jag anser att vi måste vara försiktiga här, därför att om det i slutändan blir så att alla läkemedel receptbeläggs, som i dag kan köpas fritt, så blir det säkert problematiskt för konsumenten och oklokt med tanke på kostnaderna i hälso- och sjukvården. Därför ber jag er att stödja ändringsförslag 151, som jag har lämnat in tillsammans med ett par kolleger.
Den andra punkten har redan nämnts flera gånger, men man kan inte påpeka den nog ofta. Vi måste komma fram till bestämmelser som de små och medelstora läkemedelsföretagen klarar av. Vi kan inte skapa någon lagstiftning som i slutändan endast globala marknadsaktörer som exempelvis Pfizer klarar av. Vi behöver anpassade regler för de små och medelstora företagen. I det sammanhanget är många aspekter viktiga, exempelvis det ändringsförslag som inlämnats av Nisticò. Tre års uppgiftsskydd för ytterligare en behandlingsindikation - det kan kanske de små och medelstora företagen klara av bättre än uppgiftsskydd för en helt ny substans. 
Jag har i utskottet uttalat mig mot pilotprojektet som gällde information och valuta, eftersom jag helt enkelt inte kan inse att vi skall utöka informationen för tre speciella behandlingsindikationer, medan vi på andra områden får mycket strängare bestämmelser. Vi behöver information för alla behandlingsindikationer och för alla sjukdomar, och det bör över huvud taget inte förekomma reklam för receptbelagda läkemedel. Därför är jag införstådd med utskottets beslut. På vissa punkter har utskottet emellertid skjutit över målet, och även information som nu kan lämnas av läkemedelsindustrin skall i fortsättningen inte längre tillåtas. Det måste vi bättra på vid omröstningen i morgon.
Till slut vill jag uppmana kommissionen att mycket snart lägga fram ett förslag när det gäller läkemedelssäkerhet för barn. Jag vet att de medarbetare i kommissionen som är närvarande, och även kommissionären, anser att denna fråga är mycket viktig, men vi har redan väntat alltför länge på ett konkret förslag till lagstiftning. Jag vill be er att lägga fram det redan i år.
(Applåder)

Grossetête (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär! Tillåt mig att efter att ha lyssnat till mina kolleger i förmiddags fästa deras uppmärksamhet på en punkt jag tycker är grundläggande: de nya aktiva substanserna. Jag önskar, precis som kommissionen, att tillståndet för försäljning av dessa nya aktiva substanser skall gå via centraliserade förfaranden, och jag skulle av den anledningen vilja påminna mina kolleger, bland annat mina tyska kolleger, om exemplet med särläkemedel.
Ni minns säkert att vi i början av vår mandatperiod röstade för förordningen om särläkemedel, dessa läkemedel som gör det möjligt att bota sällsynta sjukdomar. Och enligt denna politik för särläkemedel, som är en verklig framgång på europeisk nivå, skall alla krav på tillstånd för försäljning av dessa läkemedel gå via det centraliserade förfarandet. När man vet att forskningen om särläkemedel sker i de små och medelstora företagen leder det till att de små och medelstora företagen alla använder begäran om försäljningstillstånd enligt det centraliserade förfarandet, vilket förvaltas av Europeiska läkemedelsmyndigheten i London. Ert argument till förmån för ett decentraliserat förfarande på området för nya aktiva substanser är därför ett argument som inte håller, som inte räknas för oss i dag. Tänk på det.
Tänk vid omröstningen i morgon på vad ni skall säga till era olika landsmän som kommer att fråga er vad ni har gjort. Har jag verkligen röstat för att få till stånd ett bättre skydd av hälsan? Har jag verkligen strävat efter den grundläggande målsättningen, nämligen att förbättra folkhälsan? Går alla mina åtgärder, alla mina röster i den riktningen? Kära kolleger! Jag uppmanar er alltså att moget överväga er röst i morgon. Vi måste absolut arbeta för förbättrad hälsa och för att medborgarna skall vara jämställda när det gäller hälsan.

Liikanen
Herr talman! Dagens debatt har varit mycket lärorik, och visar på ett stort engagemang hos många ärade ledamöter i detta parlament när det gäller dessa frågor.
Ett antal intressanta frågor har tagits upp. Jag vill ta mig an dem som togs upp av de ledamöter som fortfarande är kvar här i kammaren. Det är olyckligt att ledamöter ofta har lämnat kammaren när det är dags för mig att svara - jag hoppas att detta påpekande inte är olämpligt.
Jag skall kommentera sex grupper av ändringsförslag. För det första utvidgningen av räckvidden för det centraliserade förfarandet. Grossetête lade fram saken mycket väl. Hela idén bakom detta förfarande är att garantera att varor levereras snabbt, billigt och i alla europeiska patienters intresse. Om vi inte har ett centraliserat förfarande när de tio nya medlemsstaterna ansluter sig, kommer vi att få enorma olikheter.
Vi tar påpekandet om små och medelstora företag på stort allvar, och av det skälet är vi redo att eftersträva konkreta åtgärder som skulle lindra bördan för de små och medelstora företagen, som exempelvis reducerade avgifter, direkta vetenskapliga yttranden från läkemedelsmyndigheten i London eller administrativt stöd.
Kommissionen är också övertygad om att en utvidgad räckvidd för det centraliserade förfarandet för humanläkemedel och veterinärmedicinska läkemedel skulle gynna både de europeiska medborgarna och de europeiska företagen. Av den anledningen kan kommissionen inte godkänna de ändringsförslag som minskar räckvidden för det centraliserade förfarandet.
Den andra frågan är balansen mellan innovation och konkurrensen från generiska läkemedel. Det är en mycket känslig fråga. Jag skulle gärna vilja diskutera den på djupet. Med hänsyn till det amerikanska systemet, som Corbey nämnde, måste vi komma ihåg att vi inte bara kan ha en jämförelsepunkt. I Förenta staterna är läkemedelsmarknaden helt avreglerad, och där finns direktreklam till konsumenter. Vi föreslår inte detta. Det är genom uppgiftsskydd som vi försöker att uppnå en balans. Vi föreslår något som kommissionen vägrade att föreslå i åratal - nämligen Bolarsystemet för generiska läkemedel, som naturligtvis innebär större konkurrens inom sektorn efter att ett patent löpt ut, och samtidigt lägre priser och förlorad inkomst för de som skapat läkemedlet. Det är klart bättre för konsumenterna. Det är extremt viktigt att vi håller oss till detta.
För det andra vill vi för att motväga detta samtidigt föreslå en lösning med skydd under en tioårsperiod, och om det finns indikationer som man måste undersöka senare, tio år plus ytterligare ett år.
Jag tror inte att de europeiska industrierna har förlorat marknadsandelar, att det finns mindre innovativa läkemedel och forskning inom detta område, och att detta ligger i de europeiska patienternas intresse. Jag tror bara inte det. Jag är säker på att vi måste försöka att acceptera att det finns två eller tre offentliga varor som vi kan försvara samtidigt. Folkhälsan har högsta prioritet, men vi måste också stödja forskningsinnovationen i Europa. Om vi inte stöder den kommer vi att befinna oss i en ständig nedgång inom alla sektorer. Det är de forskningsintensiva områdena som skapar arbetstillfällen, utveckling och välstånd och gör det möjligt för oss att åta oss vårt globala ansvar. Så det är här två frågor som vi måste försöka att ta itu med samtidigt. Balansen är inte alltid enkel. Vi har gjort detta efter mycket noga övervägande.
Det finns ett par ändringsförslag i vilka man vill ändra detta, och vi kommer att motsätta oss dessa ändringsförslag. I ändringsförslag 34 vill man till exempel gå längre till förmån för generiska läkemedel och försvaga innovationens ställning. För att behålla balansen kan vi inte stödja detta förslag. Å andra sidan kräver man i ändringsförslagen 40 och 92 utökat uppgiftsdataskydd på tre år i två situationer. För det första, när en ny indikation framträder för ett befintligt läkemedel, och för det andra när ett företag lägger fram dokumentation för att göra en produkt receptfri i stället för receptbelagd. Dessa ändringsförslag måste betraktas i hela sammanhanget med uppgiftsskyddssystemet.
När det gäller utökat uppgiftsskydd för överföring till en annan kategori håller vi med om att detta krav inte är berättigat. Detta skulle kunna öka tillgången till receptfria läkemedel. Vi kan därför godkänna ändringsförslag 92 i princip, men vi behåller fortfarande vår rätt att titta på längden för detta utökade skydd.
När det gäller utökat uppgiftsskydd för befintliga produkter medför detta ett förslag som skulle kunna utöka uppgiftsskyddet till långt utöver tio år - upp till 14 år, för att vara exakt. Därför kan vi inte ge ändringsförslag 40 vårt stöd.
Den tredje frågan rör förbättrad information till patienter. Jag känner mig litet illa till mods med denna debatt, eftersom också jag är emot det förslag som många ledamöter motsätter sig, nämligen den amerikanska modellen. En ledamot sade till exempel att de tio mest använda läkemedlen i Förenta staterna är de som det görs mest reklam för. Bland åtminstone de fem mest marknadsförda läkemedlen skulle inte någon av dem ens ha rätt att delta i pilotprojektet.
Ett pilotprojekt innebär inte direktreklam. Det är bara information som valideras av de behöriga myndigheterna som kan ges på begäran av patienter eller patientorganisationer. Det är rätt att människor är emot den amerikanska direktreklamen till konsumenter. Det är inte vad vi föreslår.
Vi har en situation där riklig information finns tillgänglig på Internet, som inte är validerad, och som gör konsumenten oerhört osäker, som är inriktad på produkter som inte finns på marknaden och som förvirrar många medborgare när de besöker sin läkare. Eftersom vi inte kan stoppa denna information vill vi tillhandahålla möjligheten att tillgå information som validerats utifrån tydliga riktlinjer, som godkänts av gemenskapen och som övervakats, iakttagits och kontrollerats av Europeiska läkemedelsmyndigheten. Jag förstår att människor är emot det amerikanska systemet, men vi har aldrig föreslagit det. Det är därför vi inte kan stödja ändringsförslag 101 och andra ändringsförslag med samma inriktning.
Den fjärde frågan rör den relativa effekten. Vissa ändringsförslag rör den relativa effekten. I dessa ändringsförslag föreslås att ett behandlingsmässigt mervärde skulle betraktas som ett kriterium för att godkänna en läkemedelsprodukt - tillsammans med kvalitet, säkerhet och effektivitet. Kommissionen håller med om att frågan om den relativa effekten är av stor vikt, eftersom den kan hjälpa den typ av innovation som ger patienter viktiga fördelar.
Ett godkännande är beroende av en positiv nytto/riskbedömning av kvaliteten, säkerheten och effektiviteten hos själva läkemedlet, utifrån dess egna förtjänster. Den relativa effekten är inte ett skäl att vägra tillträde till marknaden.
Kommissionen kan stödja idén med att den relativa effekten borde beaktas på EU-nivå, och kan i princip godkänna några ändringsförslag om detta, som till exempel ändringsförslagen 4 och 100. Kommissionen kan emellertid inte godkänna de ändringsförslag som inför relativ effekt som ett fjärde hinder för marknadsföringsgodkännande.
Den femte gruppen ändringsförslag rör den rättsliga ställningen. Kommissionen föreslår att villkoren för receptfri eller receptbelagd försäljning borde bestämmas i enlighet med förfarandet för ömsesidigt godkännande. Detta skulle uppenbarligen leda till en harmoniserad rättslig ställning inom EU för alla produkter som godkänts på detta sätt.
Kommissionen anser fortfarande att det är lämpligt att införliva den rättsliga ställningen i förfarandet för ömsesidigt godkännande. Men kommissionen förstår farhågorna om att detta kan leda till en situation där alltför många produkter klassificeras som receptbelagda läkemedel, på grund av en effekt med ?minsta gemensamma nämnare? bland medlemsstaterna.
När det slutligen gäller Europeiska läkemedelsmyndigheten följer våra förslag de linjer som föreskrevs för Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet vid tiden för vårt förslag. I ändringsförslag 16 anpassas Europeiska läkemedelsmyndighetens styrelse till den modell som slutligen antogs för myndigheten för livsmedelssäkerhet, och kommissionen kan stödja detta ändringsförslag.
Låt mig bara avslutningsvis upprepa att parlamentet skriftligt fått motta en fullständig förteckning över kommissionens ståndpunkter för vart och ett av ändringsförslagen.

Talmannen.
Tack, herr kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
SKRIFTLIG FÖRKLARING (ARTIKEL 120)

Thomas-Mauro (NI)
Det är ett faktum att läkemedelspolitiken numera beslutas på europeisk nivå. Det handlar om att åtfölja denna utveckling, utan att ifrågasätta hur de nationella hälsovårdssystemen fungerar, och samtidigt respektera kravet på maximal säkerhet.
När det gäller humanläkemedel ingår ändringsförslag 71, som jag lämnat in, i denna åtgärd. Det syftar till att ta lärdom av den dramatiska ?Bayer-affären? just när problemen som orsakas av cerivastatinmolekylen på nytt tas upp i Förenta staterna.
Det handlar om att fundera över behovet av att standardisera de förfaranden som tillämpas på kliniska och prekliniska försök. Om spårbarheten för förfarandet för utsättande på marknaden säkras på ett bättre sätt kommer de europeiska patienternas säkerhet att vinna i tillförlitlighet.
För att tillämpningen av det centraliserade förfarandet för försäljning av läkemedel skall vara trovärdig krävs en sådan åtgärd.
Jag är däremot emot att det decentraliserade förfarandet helt enkelt försvinner till förmån för enbart ett centraliserat tillstånd för försäljning. Valet mellan dessa två mekanismer måste upprätthållas för att den europeiska myndigheten inte skall hindra våra nationella myndigheters företrädesrätter.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A5-0327/2002) från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets förordning om djurhälsovillkor som skall tillämpas vid transporter av sällskapsdjur utan kommersiellt syfte och om ändring av rådets direktiv 92/65/EEG (7839/2/2002 - C5-0309/2002 - 2000/0221(COD)) (föredragande: Evans).

Evans, Jillian (Verts/ALE)
Herr talman! Syftet med denna förordning är att säkra en konsekvens i bestämmelserna för resande med sällskapsdjur, vilket vanligtvis kallas systemet med sällskapsdjurspass. Det är en mycket välkommen utveckling som är mycket viktig för många EU-medborgares liv som tidigare har förhindrats att resa eftersom de inte kunde ta sina sällskapsdjur med sig. Det faktum att kommissionen har kunnat lägga fram ett sådant förslag återspeglar den otroliga framgången för de åtgärder som vidtagits under de senaste åren för att kontrollera rabies. Det är värt att upprepa siffrorna: rabiesförekomsten hos katter och hundar har sjunkit från nära 500 fall 1991 till bara 5 fall 1998.
När medlemsstaterna började att anta sina egna bestämmelser för ökad förflyttning av sällskapsdjur, blev det tydligt att ett europeiskt system behövdes för att underlätta för ägare till sällskapsdjur och för att undvika förvirring. Det gläder mig att parlamentet i sina ändringsförslag, som antogs i den gemensamma ståndpunkten, krävde detaljerad information för konsumenterna så att de kan göra de nödvändiga förberedelserna innan de beger sig på en resa.
Jag skulle vilja fästa uppmärksamheten på några av de centrala frågorna. Till att börja med, den rättsliga grunden. Ledamöterna kommer säkert ihåg att detta var en av de huvudsakliga frågorna vid första behandlingen. Kommissionen föreslog en dubbel rättslig grund, medan parlamentets åsikt var att en enda rättslig grund borde gälla, eftersom det huvudsakliga syftet med denna förordning var att skydda folkhälsan. Till följd av mottagandet av den gemensamma ståndpunkten har utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor dock godkänt den dubbla rättsliga grunden.
För det andra, handel. Så snart rådet har införlivat åtgärderna om handel i förordningen, som parlamentet krävt, kommer distinktionen mellan transporter med eller utan kommersiellt syfte fortfarande inte att vara tydligt nog definierad. Enligt rådets förslag är det maximala antalet på fem djur som kan transporteras i enlighet med denna förordning bra. Men om syftet med förordningen främst är att skydda folkhälsan, är antalet djur som transporteras inte relevant. Vi har därför lagt fram ändringsförslag där det maximala antalet avskaffas.
För det tredje, identifiering. Parlamentet krävde tidigare att transpondrar av ISO-standard skulle användas och att ägarens namn och adress skulle inkluderas. I kommissionens och rådets förslag tillät man att andra typer av transpondrar fick användas, så länge som ägaren gjorde det möjligt att läsa informationen. Eftersom ISO-mikrochips inte finns tillgängliga i alla länder har utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor gått med på att avlägsna kravet på utrustning av ISO-standard, men vill fortfarande att detaljer om ägaren skall inkluderas. Detta skulle hjälpa till att bekämpa handeln med sällskapsdjur. Vi tror bestämt att elektronisk identifiering är mer effektiv, human och pålitlig än tatueringar, och att endast mikrochips, efter övergångsperioden på åtta år, kommer att vara acceptabelt.
Den fjärde punkten rör unga djur. Utskottet har åter lagt fram de ändringsförslag i vilka transport av djur under tre månaders ålder hindras utan kraven i detta system. Detta skulle inte gälla Förenade kungariket, Irland eller Sverige, men det skulle gälla för de andra medlemsstaterna. Jag tror inte att det är möjligt för myndigheterna att utföra korrekta kontroller på unga djur, som till exempel garanterar att de har stannat kvar på sin födelseort eller inte har varit i kontakt med vilda djur. Detta lämnar därför ett kryphål särskilt för handeln med hundvalpar och kattungar.
Den femte punkten gäller parlamentets delaktighet. Flera av våra ändringsförslag rör parlamentets delaktighet i beslut som till exempel utvidgningen av övergångsåtgärderna till de tre känsliga medlemsstaterna och till kommittéförfarandet - vilket skulle bevara parlamentets rätt att rådfrågas.
Slutligen, internationella smittskyddskoden från Internationella byrån för epizootiska sjukdomar (OIE). Utskottet har bevarat kravet att beakta OIE:s smittskyddskod vid beslut om tredje länders hälsostatus inom systemet. Detta har varit föremål för vissa diskussioner. Jag är medveten om att rådet ansåg att OIE:s smittskyddskod skulle utesluta stora delar av EU från fri rörlighet för djur, särskilt efter utvidgningen. Jag vet också att länder som till exempel Förenade kungariket frångår rabiesfri status, eftersom det till exempel skulle utesluta Kanada och Förenta staterna, men utskottet har beslutat att anta en försiktig strategi.
Jag tror att alla dessa frågor kan lösas utan alltför stora svårigheter, och jag ber parlamentet att stödja ståndpunkten från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor. Jag måste säga att jag är besviken över att ingen överenskommelse, trots mina största ansträngningar, kunde uppnås med rådet före andra behandlingen, och jag är mycket tacksam gentemot skuggföredragandena från de andra grupperna, ordförandeskapets företrädare och kommissionen för deras samarbete vid våra diskussioner under de senaste tre veckorna. Jag anser att parlamentet har antagit en mycket konstruktiv strategi och vi kommer att fortsätta med det för att uppnå en överenskommelse så snart som möjligt.

Byrne
Herr talman! Först skulle jag vilja tacka föredraganden, Evans, och utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, för betänkandet om rådets gemensamma ståndpunkt. Jag är nöjd med att betänkandet återspeglar en övergripande överenskommelse om säkerheten för de tekniska bestämmelser som rör hanteringen av rabiesrisken, även om ett fåtal punkter med oenighet kvarstår och kan behöva ett ytterligare förtydligande. 
De huvudsakliga skillnaderna mellan det ursprungliga förslag som lades fram för parlamentet vid första behandlingen och den gemensamma ståndpunkt som vi har framför oss idag kan delas upp i tre kategorier. Till att börja med har vi bestämmelsen som underlättar transporter av unga djur mellan medlemsstater av liknande status. För det andra, bestämmelserna om omprövning inom en femårsperiod av de särskilda villkoren för transporter till Irland, Förenade kungariket och Sverige. För det tredje, bestämmelser om ändring av de villkor som gäller handel för att dessa skall anpassas till de villkor som gäller transporter utan kommersiellt syfte - för att tillmötesgå den önskan som framfördes av parlamentet vid första behandlingen.
Låt mig nu i detalj ta upp de ändringsförslag som föreslås i betänkandet. De kan delas upp i två kategorier - tekniska ändringsförslag och institutionella ändringsförslag. Jag skall börja med de nio tekniska ändringsförslagen.
Ändringsförslagen 1 och 6 kan vara resultatet av ett missförstånd. Fastställandet av ett maximalt antal djur syftar endast till att skilja transporter med kommersiellt syfte från andra transporter utan kommersiellt syfte. Det är inte avsett att vara en skiljelinje mellan två olika typer av bestämmelser - samma bestämmelser skulle gälla för transporter med eller utan kommersiellt syfte. Så det vore felaktigt att säga att fastställandet av ett maximiantal på låt oss säga fem djur, skulle vara ett hot mot folkhälsan. Det innebär i praktiken att så snart som man kommer över antalet med fem djur gäller de kommersiella bestämmelserna, men under detta antal gäller de bestämmelser som fastställts i detta utkast till lagstiftning.
Ändringsförslagen 3 och 4 skulle leda till ett förbud för transporter av unga djur under vaccineringsålder mellan alla medlemsstater utom Förenade kungariket, Irland och Sverige, där särskilda bestämmelser finns.
Slutsatsen av diskussionen med rådet var att dessa transporter av unga djur alltid har tillåtits, att de utgör en försumbar risk och att denna flexibilitet måste bevaras. Annars skulle transporter av dessa djur allvarligt undergrävas. Därför kan vi inte godkänna ändringsförslagen 1, 3, 4 och 6.
I ändringsförslagen 7, 8 och 9 föreslås att importvillkor skall antas som motsvarar de villkor som gäller för transporter inom gemenskapen för tredje länder som är rabiesfria enligt definitionen i OIE:s smittskyddskod. Som redan angetts vid första behandlingen ligger detta inte i linje med den riskanalysstrategi som vi måste anta, så dessa ändringsförslag kan inte godkännas. Detta skulle faktiskt inte vara konsekvent med de villkor som gäller för transporter inom unionen, eftersom några medlemsstater inte är ?rabiesfria? enligt definitionen i OIE:s smittskyddskod, även om rabies hos sällskapsdjur är under kontroll på dessa medlemsstaters territorium, som Evans nämnde. Vi måste därför inta en liknande inställning till tredje länder med liknande förhållanden. Slutligen, när det gäller de tekniska ändringsförslagen, kan kommissionen godkänna ändringsförslagen 2 och 13.
Nästan alla medlemsstater anser att mikrochips är en pålitlig identifieringsmetod, och jag ser positivt på en automatisk harmonisering efter en övergångsperiod på åtta år.
Låt mig nu ta upp de sju institutionella ändringsförslagen. I en kompromissanda skulle kommissionen kunna se positivt på ändringsförslag 5, som syftar till att införa ett medbeslutandeförfarande för utvidgningen av de särskilda bestämmelser som gäller för Förenade kungariket, Irland och Sverige. Kommissionen kunde också ha godkänt ändringsförslag 16 som ett alternativ till ändringsförslag 12, och jag beklagar därför att ändringsförslag 16 har dragits tillbaka.
Ändringsförslag 12 berövar på ett oförnuftigt sätt kommissionen alla möjligheter att föreslå tillfälliga åtgärder, medan ändringsförslag 16 skulle ha tillåtit detta på ett rimligt sätt. Jag kan därför inte godkänna ändringsförslag 12.
Jag kan inte heller godkänna de fyra övriga ändringsförslagen. Ändringsförslagen 10 och 11 skulle begränsa kommissionens verkställande befogenhet till ?tekniska? aspekter. Denna ordalydelse skulle mycket sannolikt ge upphov till rättsliga argument om tolkningen av ordet ?teknisk?, som inte definieras i lagstiftningen. Detta skulle äventyra den förnuftiga hanteringen och den effektiva tillämpningen av förordningen. Ändringsförslagen 14 och 15 kan inte godkännas, eftersom de sträcker sig utöver den institutionella överenskommelsen. Jag skulle också vilja fästa er uppmärksamhet på det faktum att dessa ändringsförslag inte är konsekventa med den vederbörliga rättsliga grunden för förordningen.
Jag hoppas att jag på ett tillräckligt sätt har förklarat resonemanget bakom de ståndpunkter som jag intagit i fråga om ändringsförslagen.

Arvidsson (PPE-DE).
Herr talman! Villkoren för djurhälsa vid transport av sällskapsdjur är särskilt viktiga för medlemsländer som idag är helt fria från rabies. Jag anser trots detta att det är viktigt att förflyttningar och resor över gränserna inom EU underlättas för familjer och enskilda personer som har ett sällskapsdjur som reskamrat.
Jag finner det glädjande att rådet i sitt förslag tagit intryck av de synpunkter som framförts i parlamentets första behandling av ärendet. För mig är det obegripligt att det idag är andra villkor som gäller för djurhälsa vid transport av sällskapsdjur för kommersiellt syfte inom EU. Risken med rabiessmitta kan inte vara väsentligt annorlunda bara för att syftet med sällskapsdjurets resa är ett annat. En anpassning av hälsoregler för transport av sällskapsdjur för kommersiellt syfte till detta direktiv är därför nödvändig.
Slutligen, herr talman, vill jag tacka Jillian Evans för ett mycket bra samarbete i detta ärende.

Whitehead (PSE).
Herr talman! Denna åtgärd är av stor betydelse i de länder - Förenade kungariket, Irland och Sverige - som nu anpassar sina bestämmelser för transporter av sällskapsdjur till den praxis som råder i andra länder inom gemenskapen. Liksom föredraganden anser jag att det är synd att vi inte kunde uppnå en enighet före förlikningsskedet, men jag förstår meningsskiljaktigheterna. Några av dessa meningsskiljaktigheter kommer att återspeglas i denna debatt, och jag har fortfarande vissa smärre meningsskiljaktigheter med föredraganden, vilket hon redan har medgett.
För de länder som har förhindrat införseln av djur som eventuellt kan ha rabies utan en lång karantänperiod, är detta på sätt och vis en troshandling. Den möjliggörs genom det faktum att vi nu har effektiva vaccineringsmetoder som kan påvisas genom transponderchipet. Vi har nyligen haft besök från några medlemmar av veterinäryrket som förordar en utvidgning av tatueringsprincipen och som hävdar att transponderchipet kan avlägsnas genom ett kirurgiskt ingrepp eller på annat sätt ogiltigförklaras. Jag kan inte acceptera dessa argument. Det finns en bred enighet mellan kommissionen och ledamöterna i denna kammare om att vi borde gå mot en anpassning.
Jag delar föredragandens farhågor om att transporter av unga djur, som åtminstone måste medföra en viss riskfaktor, skulle vara föremål för samma restriktioner som inom andra kategorier. Jag har inte kunnat följa argumenten mot detta, förutom att det någonstans längre fram skulle kunna påverka handeln med djur. Men, som kommissionären väl vet, har handeln med djur, om den inte hanterats effektivt, lett till att vissa allvarliga övergrepp skett inom gemenskapen under de senaste åren. Jag anser inte att detta är ett övertygande argument.
Jag håller dock med kommissionen och inte föredraganden i fråga om ändringsförslagen 7, 8, och 9. Det motverkar sitt eget syfte att införa ändringsförslag som i praktiken kommer att begränsa transporterna av djur mellan vissa befintliga medlemsstater, såväl som att utvidga systemet till länder som inte är rabiesfria - vilket Förenade kungariket och andra länder med de nuvarande restriktionerna skulle vilja. För Förenta staterna och Kanada till exempel ser vi ingen anledning till varför vi skulle ha de ytterligare hinder som fastställs i ändringsförslagen 7, 8 och 9.
Vi håller dock med föredraganden i frågan om kommittéförfarandet. Jag välkomnar kommissionärens försäkran om att ett lämpligt ändringsförslag som tillåter en hänvisning till parlamentet i alla översynsprocesser kommer att införas.
Sammanfattningsvis är denna åtgärd för de som troget håller fast vid sällskapsdjur som kamrater för livet en åtgärd som kommer att vara mycket välkommen, även om det är en liten åtgärd för många och inte kommer att betyda mycket för de länder där djur rutinmässigt korsar de inre EU-gränserna.

Bernié (EDD).
Herr talman! Denna förordning ger problem eftersom den innebär att man är tvungen att använda elektroniska chips, vilka anses vara intrångsskyddade, för att identifiera sällskapsdjur, och att tatuering inte längre skall användas, allt för att åstadkomma ett effektivare och modernare system som dessutom skall främja djurets välbefinnande.
Men doktor Mouthon, professor vid veterinärhögskolan i Maison-Alfort i Frankrike, har framfört allvarliga tvivel beträffande metodens tillförlitlighet. Den 21 mars 2002 visade han, inför stämningsman, hur enkelt det vara att avaktivera chipset för att med hjälp av enkel elektrisk utrustning med magnetisk strålning göra det oläsligt. Och allt detta utan att det lämnade några spår eller orsakade någon smärta. Jag ställer detta konstaterande från stämningsmannen till ert förfogande. Där bekräftas, för övrigt, att chipset kan förflytta sig i djurets kropp vilket också bekräftas av röntgenundersökningar, medicinska rapporter och kirurgiska studier, och att chipset även kan avlägsnas med hjälp av en enkel skärmaskin, vilket visats i samband med att handel upptäckts.
Detta föga tillförlitliga förfarande kommer dessutom att tredubbla kostnaden för identifiering: ca 22 euro för en traditionell tatuering, nära 70 euro för chipset, med obligatoriskt besök hos veterinären, som hädanefter skulle få monopol på identifieringen. Denna oöverstigliga kostnad kommer att straffa miljontals hund- och kattägare - bland annat de fattigaste för vilka sällskapsdjuret är en källa till tröst -, trots att vi i Frankrike, såsom föredraganden påpekar, har ett centraliserat register som är tillförlitligt och föga kostsamt, som länge fungerat bra och som ger möjlighet till en säker identifiering och därmed gör det lättare att söka efter djur som försvunnit. Jag tycker till och med att det är det eftersträvade målet. Varför då harmonisera allt, särskilt om det är för att anpassa sig till den minst tillförlitliga metoden? Låt oss när det gäller en punkt som är så föga strategisk låta subsidiariteten få fritt spelrum och låta de två systemen fungera tillsammans.

Talmannen.
Tack, herr kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 11.30.
(Sammanträdet avbröts kl. 11.20 och återupptogs kl. 11.30.)

Dell'Alba (NI)
De tre betänkanden som bär mitt namn är nära förbundna med varandra. Det är anledningen till att jag, innan jag talar om det som skall gå till omröstning i kammaren, skall börja med att lämna en kort lägesrapport.
Dessa tre betänkanden är en direkt följd av antagandet av budgetförordningen, som skall träda i kraft den 1 januari 2003, och som kräver att rambudgetförordningarna för de decentraliserade enheterna antas samtidigt. Dessa förordningar är sexton till antalet: fyra av dem faller under medbeslutandet och 12 under samrådsförfarandet.
I och med den nya budgetförordningen inrättas en fördjupad reform av hur de europeiska institutionerna förvaltas ekonomiskt och ur budgetsynpunkt. Budgetutskottets målsättning har därför i huvudsak varit att se till att denna nya förordning också kan tillämpas på gemenskapens organisationer.
Samma ändringsförslag lämnas därför för varje enhet, och det gäller alla tre betänkandena. Dessa ändringsförslag begränsas till att införa öppenhetsprincipen, som traditionellt stöds av parlamentet, information i förväg från budgetmyndigheten samt skyldigheten att upprätta en budget som skiljer mellan operativa och administrativa anslag.
Nu röstar vi om de fyra betänkanden som handlar om medbeslutandet. Vi har också lämnat ett ändringsförslag som syftar till att kombinera antagandet av förordningen med ett beslut i förväg från rådet om sätet. Det var viktigt för mig att få säga det, för om en liten stund kommer jag nämligen att föreslå er att inte rösta för lagstiftningsresolutionen.

Dell'Alba (NI)
Herr talman! Vi kan rösta för detta andra betänkande. Jag ville bara lägga till att i resolutionstexten tog vi berättigad hänsyn till oron från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter när det gäller de kommande bestämmelserna för den europeiska polishögskolan.

Dell'Alba (NI)
Det är sista gången jag tar ordet, herr talman.
Jag ville bara för budgetutskottets räkning fästa kollegernas uppmärksamhet på denna punkt. Jag föreslår er att göra som vi redan gjort vid andra tillfällen beträffande budgetförordningen, nämligen att rösta för ändringsförslagens text och samtidigt skjuta upp omröstningen om lagstiftningsresolutionen. Vi har medbeslutandeförfaranden som pågår. Vi inväntar rådets svar. Vi anser att det är att föredra att föreslå er detta förfarande, som vi redan använt oss av vid flera tillfällen, och som består i att rösta för ändringsförslagen och skjuta upp omröstningen om förslaget.

Deprez (PPE-DE)
Herr talman! Med tanke på att vår kammare just avvisat initiativet och rådet inte är närvarande, tror jag att vi nu måste rösta om lagstiftningsresolutionen och rösta för den.

Talmannen. -
Det är med stor glädje jag på parlamentets vägnar välkomnar en delegation från Puerto Ricos senat, vilken har tagit plats på åhörarläktaren. Delegationen leds av Antonio Fas Alzamora, talman i Puerto Ricos senat, och består av tre senatorer.
(Applåder)
Bästa talman, jag hälsar er och er delegation varmt välkomna. Jag känner till att ni kommer att ha en rad viktiga möten med parlamentsledamöter här i Strasbourg. Jag tillönskar er, på hela parlamentets vägnar, en angenäm vistelse. Jag tackar er för er närvaro.

Talmannen. Omröstningen avbryts här och återupptas efter den högtidliga sammankomsten.
(Sammanträdet avbröts kl. 11.56 och återupptogs kl. 12.36.)

Patakis (GUE/NGL)
Vi hade inga invändningar mot att rösta för betänkandet (som handlar om Portugal), men vi skulle vilja ta detta tillfälle i akt och poängtera att Grekland behandlades på ett kränkande orättvist sätt under utdelningen av mjölkkvoter och kommissionen borde hastigt lägga fram ett förslag för att rätta till detta fel genom en fördubbling av Greklands kvoter för komjölk.
Produktionskvoten på omkring 700 000 ton som fastställts för Grekland kan inte ens möta det nationella kravet, vilket sammanlagt uppgår till mer än 1 100 000 ton, och när det överskrids kostar det djuruppfödarna en förmögenhet i medansvarsavgifter. Samtidigt är vissa mejerier kända för att ha gjort ett klipp genom att håva in enorma vinster på djuruppfödarnas bekostnad - vilka tvingas leverera sin mjölk till aldrig så låga priser - och genom att höja priserna på produkterna till konsumenterna. Djuruppfödning i Grekland befinner sig i dödscellen och de grekiska konsumenterna tvingas köpa importerade produkter med lång hållbarhet eftersom det tar alltför lång tid att få färsk mjölk från medlemsstaterna inom EU, och likväl har Grekland potentialen att öka tillgången för att möta efterfrågan på färsk mjölk.
Vi yrkar på en rättvis fördelning av kvoter som är baserad på befolkningssiffror, konsumentförfrågan och produktionspotential.

Belder (EDD)
Fioris betänkande har inte fått mitt stöd. Av två anledningar har jag avstått.
Till att börja med är det oförståndigt att sänka punktskatterna på biobränslen innan det står klart vilka miljöeffekterna kommer att bli av att införa dessa bränslen för vägtrafiken. Dessutom görs olika uttalanden om skattepolitiken, något man i all synnerhet bör fatta beslut om nära medborgarna, i medlemsstaterna alltså. Först vid en påvislig skadlig snedvridning av konkurrensen är ett europeiskt initiativ försvarligt.
För det andra har jag invändningar mot att gasol kvalificeras som alternativt bränsle. Det är ju en petroleumprodukt. På det hela taget är utsläppet av förorenande ämnen vid förbränning visserligen mindre än i fråga om vanlig bensin. Ändå är det faktiskt fråga om utsläpp av förorenande ämnen. Ett alternativt bränsle är på ett grundläggande vis annorlunda än de så kallade traditionella bränslena genom att det rör sig om en energikälla som är både förnybar och utsläppsfri. I den bemärkelsen är gasol absolut inget alternativt bränsle.
Sammanfattningsvis är det dessa två element som har gjort det omöjligt för mig att stödja betänkandet. En förskjutning till bränslen som är mindre skadliga för miljön är jag för, men inte på det sätt som föreslås i betänkandet.

Raschhofer (NI)
EU föreslog vid toppmötet i Johannesburg en ökning av produktionen av alternativ energi med 15 procent fram till 2010. En ökning av produktionen från förnybara energikällor är det enda långfristiga alternativet till traditionella bränslen. Forskning och utveckling på detta område måste intensifieras. De positiva effekter som detta medför är helt klara. Genom forskningen skapas arbetstillfällen. Genom ökad användning av biobränslen öppnas ytterligare ett produktalternativ för jordbruket, och inte minst reduceras de negativa effekterna på miljön. 
Av alla dessa skäl har vi röstat för Fioris betänkande.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Evans betänkande handlar om förflyttningar av sällskapsdjur. Av vad som kan utläsas i betänkandet innebär det ett framsteg för den fria rörligheten i Europa även för husdjuren. Man räknar faktiskt upp hundar, katter, tropiska prydnadsfiskar, groddjur, reptiler, fåglar, däggdjur.
Ja, jag nämnde bland annat tropiska prydnadsfiskar, och ni vet, herr talman, att jag har en direktlinje till fiskarna. Nåväl, havets sillfiskar har beklagat sig: ?Vi har också fri rörlighet men bara för att sluta i restaurangköken, och åka rakt ner i stekpannan, medan de tropiska prydnadsfiskarna kan åka vart de vill tack vare ert direktiv. Kan det verkligen vara så att ni i Europaparlamentet inte kan göra ett försök att äntligen låta oss bli pensionerade fiskar, utan hela tiden vill ha ner oss i stekpannan??

de La Perriere (NI)
Våra hundar och katter är före sin tid och kan redan nu förflytta sig på unionens territorium, under förutsättning att de är försedda med ett elektroniskt chips. Om åtta år kommer tatuering inte längre att vara laglig och våra hamstrar och marsvin kommer att vara välkomna i alla medlemsstater, i avvaktan på en budgetpost för asylsökande djur? Man kan undra...
Den stora frågar kvarstår emellertid: I vilken kategori skall fretten klassificeras? Spänningen är olidlig. Det skulle få oss att glömma moratoriet om genetiskt modifierade organismer och hotet om krig i Irak! För detta är säkerligen ett avgörande betänkande för den europeiska integrationen när just irländarna sagt ?ja? och när nu utvidgningen står för dörren.
Man kan förvisso ironisera, men som alltid i denna typ av litet folkloristiska texter, finns det allvarliga och viktiga frågor mellan raderna. Det handlar här om att besluta om karantänperioden för rabies. Denna fabel återspeglar kommissionens önskan att lyckliggöra medlemsstaterna på hälsovårdsområdet, genom att hindra dem från att skydda sina medborgare på det sätt de vill.

Schulz (PSE).
Herr talman, kolleger, mina damer och herrar! Jag hänvisar inte till fiskar i stekpannan som kollegan Fatuzzo, utan jag pekar i samband med Lamberts betänkande på en problematik som måste tas på allvar. PSE-ledamöterna i Europaparlamentet har röstat för detta betänkande, även om vi kan förstå de problem som en rad kolleger hade när det gällde att rösta för det. Jag vill nämna en avgörande punkt som fick oss att rösta för det, även om vi hade önskat att det till sin struktur hade varit utformat på ett annat sätt.
Det handlar om att flyktingar, i konkret bemärkelse politiskt förföljda personer, och sådana personer som behöver ett övergående skydd från Europeiska unionen, blir rättsligt jämställda inom ramen för Lamberts direktiv. Det är i princip, när det gäller den omsorg och den behandling som dessa persongrupper bör erhålla i EU:s medlemsstater, inte orättfärdigt. Tvärtom, vi vill inte att människor som är på flykt skall behandlas på annorlunda vis. Men för oss handlar det om att det måste finnas en kvalificerad skillnad mellan någon som är politiskt förföljd, som alltså tvingas i exil därför att han är motståndskämpe i en diktatur och därför behöver skydd, och sådana människor som flyr från en övergående situation, låt oss säga ett inbördeskrig, och därför temporärt, även enligt andan i Genèvekonventionen angående flyktingars rättsliga ställning, eventuellt bara får ett subsidiärt skydd.
Lamberts direktiv omfattar emellertid alla dessa persongrupper. Vi anser att man borde ha gjort en åtskillnad. I den tyska konstitutionen gör vi principiellt också denna åtskillnad, eftersom vi enligt artikel 16 i den tyska grundlagen definierar ett verkställbart rättsanspråk på skydd mot politisk förföljelse, men inte något verkställbart rättsanspråk på subsidiärt skydd. Vi har som tyska socialdemokrater trots alla betänkligheter röstat för detta betänkande, bland annat därför att det annars över huvud taget inte skulle ha kommit till stånd och därför att det är klokt av detta parlament att avge sina yttranden i samrådet med rådet.
(Applåder)

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Som företrädare för pensionärspartiet har jag röstat för detta förslag till direktiv för jag anser, i likhet med många av oss, att det är en plikt att ge flyktingarna ett värdigt mottagande i våra stater.
Jag betonar, herr talman, hur viktigt jag anser det vara att även ta itu med problemet var och till vilken kostnad för våra stater detta mottagande skall ske i händelse att många medborgare från andra stater skulle ta sin tillflykt till våra europeiska stater, vilket tyvärr händer ibland. Bördan för flyktingmottagandet borde fördelas rättvist mellan samtliga våra stater i Europa.

Arvidsson, Cederschiöld, Grönfeldt Bergman och Stenmarck (PPE-DE)
 Den moderata delegationen i Europaparlamentet har idag röstat för direktivet om miniminormer för när medborgare i tredje land och statslösa personer skall betraktas som flyktingar eller som personer som av andra skäl behöver internationellt skydd samt om dessa personers rättsliga ställning. Vi har däremot röstat emot parlamentets ändrade förslag.
Vi anser att flyktingars rätt att i Europa finna en fristad från förföljelse och annat förtryck är självklar. Att ställa upp miniminormer är ett viktigt första steg i processen mot en gemensam asylpolitik i EU. Det är emellertid viktigt att understryka att utöver de miniminormer som EU fastslår, bör det vara möjligt för medlemsstaterna att bevilja människor skydd av ytterligare skäl.
Öppenhet måste vara huvudregeln när en gemensam hållning till invandring och migration skapas i EU. Utformningen av invandringspolitiken, dvs. reglerna för att få flytta in i ett land, är alltid en balansakt. Öppna gränser kan lätt leda till att vi låser ute dynamik och förbättringar.
Invandring är en tillgång. Möjligheten för utländska medborgare som inte är flyktingar att få arbetskraftsinvandra till Europa bör utökas.

Berthu (NI)
Europaparlamentet har just med ganska stor majoritet godkänt Lamberts betänkande där man instämmer i och förstärker kommissionens mycket dåliga förslag om flyktingar. Vi har vänt oss emot det, precis som huvuddelen av högern.
Denna omröstning, som lyckligtvis bara är rådgivande i texternas nuvarande läge, riskerar ändå att politiskt försvaga rådets ställning, som sedan en tid försöker att stå emot invasionen av överdrivet liberala förslag från kommissionen.
Efter debatten i går envisades kommissionär Vitorino, utan att bestrida samtliga mina argument i frågan, med att förklara att kommissionen inte föreslog att det till varje pris skulle inrättas ett extra skyddssystem. Ett kompletterande skydd finns redan i flera länder, utöver det i Genèvekonventionen, exempelvis ?territoriell asyl? i Frankrike. Men det handlar om utvidgningar som inte är så omfattande. Det jag förebrår kommissionen är att man vill införa detta system på gemenskapsrättens nivå och dessutom införa alla villkor för att det skall utvidgas.
Kommissionen spelar, ännu en gång, en destruktiv roll, som borde leda oss till en allmän diskussion om fördelningen mellan de europeiska institutionerna.

Bonde och Sandbæk (EDD)
Vi har i dag röstat för Lamberts betänkande, därför att det på många områden förbättrar de miniminormer för flyktingar och personer med subsidiär flyktingstatus som man nu tyvärr försöker uppställa i EU-regi.
Betänkandet försöker utvidga kretsen av personer och förbättra förhållandena och rättigheterna. T.ex. kommissionens förslag gäller uteslutande medborgare från tredje land och statslösa, medan unionens medborgare inte omfattas, och det försöker man rätta till i betänkandet. Det är nämligen en märklig och farlig signal att skicka till det internationella samfundet att EU-länderna, som var för sig har undertecknat Genèvekonventionen, kan besluta om att de inbördes är uteslutna från det internationella avtalets tillämpningsområde, därför att de anser att konventionen inte kan tillämpas på deras egna medborgare.
Dessutom satsar kommissionen på att personer med flyktingstatus skall få mera långtgående rättigheter. Detta är naturligtvis positivt men borde också gälla personer med subsidiär flyktingstatus, vilket föredraganden rekommenderar.
Junirörelsen stöder en human flyktingpolitik, och vi stöder alla människors rätt till ett värdigt liv, men vi anser rent principiellt inte att detta bäst garanteras genom att man bygger upp en gemensam europeisk flyktingpolitik som bygger på den överstatliga första pelaren, vilken förslaget i betänkandet ingår i.

Crowley (UEN)
Jag skulle vilja att det faktum att jag inte deltog i omröstningen om Lambertbetänkandet (A5-0333/02) noteras. Att jag inte deltog skall inte ses som att jag motsätter mig principen i det föreslagna direktivet, utan snarare som att jag motsätter mig införlivandet av vissa faktorer i betänkandet som jag anser är olämpliga och skulle leda till att den bakomliggande tilliten till skyddet av dem som är i störst behov av vårt stöd skulle minska. Följande faktorer är några av dem som jag inte samtycker till. Definitionen av familjen sträcker sig långt utöver den accepterade normen i de flesta medlemsstater och andra länder; denna fråga borde ha hanterats på ett känsligare sätt, och man misslyckas allvarligt med detta i betänkandet. De tidsfrister som fastställts i olika artiklar är för korta. Hänvisningen till stadgan om de grundläggande rättigheterna används felaktigt i betänkandet. Att utvidga direktivets räckvidd till att även omfatta andra människor än dem som utsätts för förföljelse kommer slutligen att minska den berättigade möjligheten att skydda dem som behöver det mest. Av dessa och andra skäl ansåg jag att det var olämpligt för mig att delta i omröstningen.

Evans, Robert J.E. (PSE)
De brittiska Labourledamöterna i Europeiska socialdemokratiska partiets grupp har röstat för Lambertbetänkandet. Vi är övertygade om att vägen framåt för Europeiska unionen är att gå emot en gemensam europeisk asylpolitik. Detta betänkande om miniminormer är en viktig del av utvecklingen för denna gemensamma politik. Vi förkastar den hårda högeråsikten hos de konservativa ledamöterna i PPE-DE-gruppen som vill begränsa rätten till asyl och skydd. Som socialister anser vi att det är grundläggande att vara medkännande och förstående i vår inställning. 
När man arbetar mot en gemensam politik för femton länder och slutligen tjugofem, kommer det alltid att finnas en viss variation i fråga om detaljerna. Vi anser att dessa skillnader inte borde användas för att splittra oss i våra ansträngningar att finna kompromisser, utan att vi i stället borde vara tillräckligt stolta med att bygga på den gemensamma grund som förenar oss.
Därför är den övergripande inriktningen i Lambertbetänkandet tveklöst förnuftig, och därför har vi röstat för betänkandet, även om det finns vissa aspekter i betänkandet som vi som Labourledamöter kan ifrågasätta.

Meijer (GUE/NGL)
Europa hör till de mest välbärgade, demokratiska och stabila delarna av världen. Inte konstigt då att många som i andra länder förföljs, hotas eller trakasseras söker sig en plats här för att kunna överleva. Tillsammans med dem kommer också andra som inte förföljs utan som attraheras av den europeiska välfärdsnivån. Om de människorna har en utbildning inom ett yrkesområde i vilket det råder personalbrist här så värvas de till och med aktivt, framför allt till priset av fungerande inrättningar i deras ursprungliga hemland. Riktiga flyktingar blir emellertid allt mindre välkomna. Vissa medlemsstaters regeringar ser endast till siffror. Att begränsa antalet flyktingar prioriteras då framför att göra ordentliga bedömningar av de anledningar som dessa människor har för att fly och av i vilken grad de befinner sig i fara. Det börjar bli dags att vi upphör med det och istället utgår från flyktingarnas egen nöd. Det måste vara slut med att utvisa människor till stater där de inte går säkra, att vägra familjeåterföreningar och att förneka förföljelser på grund av intolerans eller könsdiskriminering. Den 24 september var Evans betänkande om asyl och säkerhet ett steg i rätt riktning, även om min grupp ansåg att förslagen inte var tillräckligt långtgående. Men de förslagen fick slutligen fler röster emot än för.

Queiró och Ribeiro e Castro (UEN)
Europaparlamentets bidrag skulle kunna vara väldigt nyttigt och positivt, om man kunde upprätthålla omfattningen och begränsningen av ett förslag till direktiv samtidigt som man bidrar till ett rättsligt förtydligande av de begrepp som skulle kunna väcka tvivel och kontroverser när det gäller omläggning eller genomförande av framtida direktiv. Tyvärr har emellertid inte föredraganden och majoriteten av det specialiserade parlamentsutskottet gett detta förtydligande, utan man har i stället fört frågan, på ett sätt som är oförklarligt i ett sammanhang av gemensamma miniminormer för alla medlemsstater, längs en väg av successiva tillägg till de lagstiftande bestämmelserna, vilket på ett kontraproduktivt sätt endast har skapat ytterligare svårigheter och nya hinder som är onödiga för antagandet. Härav har vi röstat på följande sätt när det gäller de specifika frågorna och den slutliga omröstningen: De flesta av de framlagda ändringsförslagen har inte varit användbara utan tvärtom går de ofta utöver vad som är nödvändigt och rimligt när det gäller att införa miniminormer för alla medlemsstater. Jag är emellertid för det ursprungliga initiativet som parlamentet mottagit, eftersom vi, i linje med Europeiska rådet i Tammerfors, förespråkar ett närmande av reglerna inom området för flyktingstatusen, och för andra subsidiaritetsåtgärder med hänsyn till de personer som, även om de nekas den förutnämnda flyktingstatusen, är i behov av ett identiskt skydd.

Thorning-Schmidt (PSE)
De danska socialdemokraterna i Europaparlamentet har i dag röstat för Lamberts betänkande (A5-0333/2002). Vi håller med om att EU bör fastställa miniminormer för erkännande av medborgare från tredje land och statslösa som flyktingar eller som personer som av annan orsak är i behov av internationellt skydd. 
Vi har dock noterat att direktivet omfattas av EG-fördragets avsnitt IV och inte gäller Danmark, jfr protokollet om Danmarks ställning.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Cederschiölds betänkande som vi alldeles nyss har antagit i denna kammare handlar om ett rådets rambeslut för att försvara oss mot attacker från så kallade hackers mot informationssystemen.
Maurizio Infissi, god vän och datorexpert från Capriate San Gervasio, ett vackert ställe i närheten av Bergamo, sade när han fick veta att vi diskuterade den här frågan: ?Ni gör rätt i att försvara er mot attackerna mot informationssystemen, men skulle det inte var bra att försvara pensionärerna mot attackerna från regeringarna, premiärministrarna, finansministrarna, som ibland lägger fram förslag som går till våldsamma angrepp mot oss och våra möjligheter att leva och överleva med pensioner som alltför ofta är genomusla, som hindrar oss från att leva ett värdigt liv? När skall ni rösta och diskutera om något för att försvara pensionärerna mot attackerna från regeringarna?? ?Snart? svarade jag honom, och det hoppas jag verkligen, herr talman!

Figueiredo (GUE/NGL)
- (PT) I betänkandet som parlamentet har röstat om har man förbättrat den text som kommissionen föreslagit genom att öka åberopandet av skyddet för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna såväl som privatlivet. I vissa avseenden har man emellertid upprätthållit den hållning som kommissionen intagit, såväl som att föreslå en överföring av politikområden till gemenskapsnivå.
Det bör påpekas att man i kommissionens förslag följer taktiken att utnyttja händelserna den 11 september 2001 genom att inskränka vissa grundläggande rättigheter, vilket har lett till kraftiga protester, särskilt när det gäller rättigheterna som hänför sig till frihets-, säkerhets- och rättsområdet.
Dessutom röjer kommissionens förslag en fixering vid förordningar, ett försök att harmonisera straffrätten och en ståndpunkt som snarare är undertryckande än förebyggande, vilket vi inte kan gå med på.
Följaktligen röstade vi emot betänkandet.

Meijer (GUE/NGL)
Människor kan börja ägna sig åt att ?hacka? datorer av vitt skilda anledningar. Det handlar inte bara om uppfinningsrika ungdomar som undersöker teknikens möjligheter eller om personer som gärna skapar oordning i andras arbete, utan också om kritiska spanare som söker information som är viktig för många men som utan rätta hemlighålls. Den sistnämnda gruppen bidrar till att det finns mindre utrymme för miljöskandaler, korruption, ekonomisk svindel, krigsförberedelser och diktatoriska handlingar. I samtliga fall är inbrott i datainformation besvärligt för företag och myndigheter som vill kunna fungera ostört, men vid bedömningen av dem beror det i slutändan på de positiva eller negativa resultaten av dessa störande aktiviteter. Jag instämmer helt med föredragande Cederschiöld att det här rambeslutet och de där till hörande nationella tillämpningsåtgärderna inte får användas för att inskränka yttrandefriheten, demonstrationsfriheten och församlingsfrihet. Små störningar som i de enskilda medlemsstaterna inte betraktas som viktiga måste inte göras straffbara av EU. Tillämpningar av artikel 12 i vilken kontaktpunkter upprättas för utbyte av erfarenheter kan också få felaktiga följder. Därför stöder jag förslaget att tills vidare utelämna den här delen.

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Jag har röstat för detta betänkande eftersom det belyser vår uppmärksamhet om vikten av att bekämpa databrott, och eftersom det påvisar en betydande omsorg om att begränsa ett brottsligt, preventivt och straffbart agerande på ett sätt som respekterar yttrande-, demonstrations- och mötesfriheten. Jag har även gett mitt stöd åt två andra förslag av föredragande Cederschiöld: Det första gäller hennes uppmaning att när frågor som berör överföring av uppgifter behandlas skall EU se till att det finns motsvarande föreskrifter på uppgiftsskyddets område, för att kunna hantera de faror som är förenade med överföringen av uppgifter. Det andra gäller hennes mindre stränga utvärdering när det gäller olaga intrång av minderåriga förstagångsförbrytare. Kort sagt anser jag att parlamentet har bidragit till att förbättra förslaget till ett rambeslut som avser att bemöta cyberbrottslighet genom att försöka tillnärma medlemsstaternas rättsliga bestämmelser för att kunna garantera att varje attack mot informationssystemen innebär ett lagbrott och genom att främja polisiärt och rättsligt samarbete. Slutligen anser jag att inrättandet av ett nätverk av kontaktpunkter, som kan konsulteras dygnet runt när det gäller bekämpningen av brott där man använder denna ytterst avancerade teknik, är oerhört viktigt.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Betänkandet handlar om den viktiga dynamiken i teater och annan scenkonst i ett utvidgat Europa. Nu har jag drömt igen, herr talman, jag drömde att jag såg en föreställning med hela det utvidgade Europa. Och vad fick jag se? Jag såg undertecknade, Fatuzzo, sitta vid bordet i en restaurang i Vercelli i Italien tillsammans med Ungerns president, Mádl - som vi applåderade för en liten stund sedan - och Bulgariens president, den före detta kungen Simeone II. Som det anstår en plats som Vercelli där man odlar ris njöt vi av risotto med saffran, risotto med svamp, risotto med bläckfisk. Vi var alla mer än nöjda men restaurangens chef sade till oss: ?Om inte ni europaparlamentariker intervenerar för jordbruket i den reform av jordbrukspolitiken som man håller på med i Europaparlamentet och Europeiska unionen kommer ni snart inte att kunna njuta av riset, därför måste man försvara jordbruket även i risodlande områden som Vercelli, Novara, Pavia, Milano och på andra ställen i Europa.?

Alyssandrakis (GUE/NGL)
Vår ståndpunkt beträffande kulturen beror på vilken slags politik den gynnar och de värden, principer och estetiska standarder som den förordar. Den huvudsakliga frågan är om kulturell verksamhet verkar till fördel för arbetarna och om den bidrar till social utveckling eller om den verkar till fördel för storföretagen genom att utvidga storföretagens kontroll och öka deras vinster.
I betänkandet ger man uttryck åt behovet att, ideologiskt, politiskt och socialt, införliva den kulturella utveckling som är förbunden med scenkonsten i EU:s politik. Man vill att teatern skall tjäna det ?europeiska idealet? och tillämpa riktlinjer såsom rörlighet och livslångt lärande. Och man inriktar sig framför allt på Medelhavsländerna och länderna i Central- och Östeuropa.
Vilket är emellertid detta ?ideal? som vi uppmanas stödja? Om det inte är uppenbart, hur kan vi då förväntas bistå och medverka till sådana motstridiga förfaranden som kan lösa ett fåtal tillfälliga problem (immateriell äganderätt, rörlighet, utbildning), men som också avslöjar det faktum att dessa problem har orsakats av storföretagens ingripande i varje lands kultur?
Likaledes misstycker vi till de privata företagens och chefernas dominerande roll och den dunkla beskrivningen av en begynnande ?europeisk kulturell identitet? och de metoder som har utvecklats för att införa en sådan.
Därför har ledamöterna från det grekiska kommunistpartiet lagt ner sina röster.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
I en värld som styrs av pengar undgår varken kulturen i allmänhet eller scenkonsten i synnerhet denna dominans. Privata intressen som inlett jakten på vinst intresserar sig bara för detta så länge det ger pengar, direkt eller i form av skattefördelar. Och i en tid när staterna och de offentliga institutionerna bara har ordet ?besparingar? på läpparna, är det detta som gör att kulturen får arbeta för svältlön. Och de första som skadas av detta är belysningsmästarna, de utan titel, såsom de periodiskt återkommande i föreställningen, vilka för närvarande strejkar i Frankrike mot det som hotar att förvärra deras redan bekymmersamma situation.
Vi är emot att ge allmänna medel till företag och till de rika, däribland skattehjälp till mecenatverksamhet och sponsring, som kommer dem till godo som utger sig för att vara mecenater och samtidigt ser till att få största delen själva, utan att det ändrar något grundläggande i situationen för den enorma majoriteten av konstnärer och personal inom scenkonsten. Trots denna åtgärd som föredraganden förespråkar har vi röstat för ett betänkande som, i sin helhet och om det går igenom, skulle förbättra levnads- och arbetsvillkoren för dessa yrkesmänniskor inom scenkonsten.

Malmström, Paulsen och Olle Schmidt (ELDR)
 Vi har avstått från att rösta på Geneviève Fraisses betänkande om betydelsen av och dynamiken i teater och annan scenkonst i ett utvidgat Europa.
Vi har en positiv grundinställning till Europeiska unionen. Som svenska liberaler ser vi den europeiska integrationen som en möjlighet att nå lösningar på gränsöverskridande problem, som rör t.ex. miljö, handel, rörlighet över gränserna, mänskliga rättigheter och konflikthantering. Här har Europas demokratier en chans att visa världen att samarbete leder till fred och ökat välstånd.
Vi tror också på subsidiaritetsprincipen, dvs. att beslut skall fattas så nära den det berör som möjligt. Det är därför vi aktivt driver frågan om en konstitution för Europeiska unionen, där ansvarsfördelningen är tydlig för envar. Det måste stå fullkomligt klart för alla medborgare att EU enbart skall syssla med de frågor man kan bäst, nämligen de gränsöverskridande. Alla andra frågor bör hanteras på lokal, regional eller nationell nivå.
Teater och scenkonst är viktigt, och vi stöder människors möjlighet till ökad rörlighet. Vi vill underlätta för utländska arbetare att få visum och uppehållstillstånd, men vi anser att alla yrkesgrupper bör få färdas över gränserna på lika villkor. Förslagen bör alltså inte bara gälla skådespelare och scenkonstnärer utan alla yrkesgrupper.
Vidare stöder vi kulturell mångfald, stöd för konstnärligt skapande, konstnärlig frihet och alla medborgares tillgång till kultur, men vi anser inte att de bör skrivas in i den framtida europeiska konstitutionen. Flera av de idéer som presenteras i Fraisses betänkande sluter vi helhjärtat upp bakom på nationell nivå.

Marchiani (UEN)
Detta betänkande kommer att fullständigt tillfredsställa den rättänkande intelligentian som tydligt aviserar sitt europeistiska engagemang. Men utöver detta kan jag inte se vad texten gör för nytta. Jag vill till och med tillägga att betänkandet oroar mig.
För det första omfattar betänkandet ett område där enbart medlemsstaterna är behöriga. Det är därför otänkbart att parlamentet uppmanar ?medlemsstaterna att göra sin kulturpolitik europeiskt enhetlig?. Varför lägger sig kammaren i det?
Vidare är jag övertygad om att betänkandet är det federalistiska Europas gentjänst till det politisk-kulturella etablissemanget, som inte sparar på några ansträngningar för att få den proeuropeiska frågan att ?göra framsteg?. Detta betänkande, där man beviljar en otrolig mängd privilegier och bidrag till ?konstnärer? som får ekonomiskt stöd, är enbart avsett för den rikligt understödda kosmopolitiska eliten, som tack för de tjänster som utförts för den ?europeiska idén?.
Betänkandet är faktiskt en del av ett avvikande och farligt tankesätt som består i att teatern och scenkonsten skall tjäna den europeistiska ideologin. I betänkandet tenderar man framför allt att blanda ihop kultur och propaganda, snarare än att främja konsten.
Jag är mån om att bevara skapandefriheten för de verkliga konstnärerna och kommer därför att rösta emot betänkandet.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jag har röstat för detta betänkande, där man söker fästa uppmärksamhet vid att effektivt främja de villkor som krävs för att scenkonsten, å ena sidan, skall garanteras en allt större publik och att den, å andra sidan, kontinuerligt skall bli allt mer attraktiv och tillgänglig, särskilt genom att uppmuntra och skydda rörligheten för skådespelare och deras arbeten, genom att stödja översättning och textning som ett redskap för harmonisering och ömsesidig kulturell förståelse, och genom incitament för utbildning och åtgärder för spridning. Att skydda scenkonsten är också en förutsättning för att vi skall kunna garantera att de värderingar och den kulturella mångfald som karaktäriserar den europeiska andan skall bevaras, och således samtycker jag till den nödvändighet som föredraganden framhäver av att noggrant undersöka scenkonsten i de länder som förbereder sig för att ansluta sig till EU - en avgörande faktor i skapandet av ett Europa grundat på delade värderingar och vars största tillgång är dess mångfald. Slutligen, för att följa upp denna tankegång, anser jag att vi bör fästa särskilt värde vid de privata initiativen - eftersom dessa är de spontana uttrycken för gemenskapens kulturella hjärtslag - i stället för att ägna vår energi åt direkta åtgärder från staten eller de offentliga myndigheterna.

Talmannen.
Omröstningen är avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 12.50 och återupptogs kl. 15.00.)

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande två betänkanden om den allmänna budgeten 2003:
betänkande (A5-0350/2002) av Färm för budgetutskottet om förslaget till Europeiska gemenskapernas allmänna budget för budgetåret 2003 (11138/2002 - C5-0300/2002 - 2002/2004(BUD)) och ändringsskrivelse nr 1/2003 till förslaget till Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 2003 (12640/2002 - C5-0480/2002)
Avsnitt III - kommissionen,
betänkande (A5-0351/2002) av Stenmarck för budgetutskottet om förslaget till Europeiska gemenskapernas allmänna budget för budgetåret 2003
Avsnitt I - Europaparlamentet
Avsnitt II - rådet
Avsnitt IV - Domstolen
Avsnitt V - Revisionsrätten
Avsnitt VI - Ekonomiska och sociala kommittén
Avsnitt VII - Regionkommittén
Avsnitt VIII (A) - Europeiska ombudsmannen
Avsnitt VIII (B) - Europeiska datatillsynsmannen
C 5-0300/2002 - 2002/2005(BUD)).

Färm (PSE)
. Herr talman! Låt mig börja med att rikta ett stort tack till kollegerna, inte minst dem i budgetutskottet och till budgetutskottets sekretariat. De har nämligen gjort ett fantastiskt arbete med denna budget, och jag tycker att detta är ett bra tillfälle att uppmärksamma det oerhört tuffa arbete som utförs av tjänstemän i detta sammanhang. Ett stort tack också till kommissionen och rådet som genom en lång rad av trialoger, förlikningar, arbetsgrupper och andra kontakter har bidragit till att vi nu har ett bra förslag till budget för 2003 att ta ställning till. Jag vill också betona att vi på de allra flesta punkter har nått fram till en bred enighet i budgetutskottet, vilket naturligtvis också är en väldig styrka för parlamentet.
Herr talman! Låt mig börja med några principiella reflektioner kring EU:s budgetsystem. Jag måste nämligen säga att jag efter att ha arbetat med denna budget i ungefär tio månader har kommit fram till den bestämda uppfattningen att EU:s budgetsystem är i stort behov av en omfattande reformering. Vi kommer att få en del förbättringar i form av den nya budgetförordningen. Det kommer att bli en del förbättringar i form av ABB-systemet, systemet med verksamhetsbaserad budgetering.
En del punkter har vi själva kunnat åtgärda genom förbättringar av parlamentets eget inre arbete. Jag har ansträngt mig hårt för att få en bättre dialog med utskotten. Nu fungerar dialogen mellan budgetutskottet och utskotten och deras budgetföredragande som en nästintill permanent process från riktlinjerna på våren, över det nya arbete som genomförts i år med särskilda arbetsgrupper för uppföljning av innevarande års budget och fram till ändringsförslagen inför första behandlingen. Jag tror därför att vi i år har minskat den traditionella konflikten där sakutskotten inte anser att budgetutskottet tar tillräcklig hänsyn till deras politiska prioriteringar, och där budgetutskottet i sin tur ofta har menat att sakutskotten slåss för orealistiska budgetkrav.
I år har vi kommit längre än tidigare, inte minst när det gäller det traditionellt besvärliga avsnittet med de s.k. A30-anslagen till olika europeiska organisationer. I år har vi genom ett tätt samarbete med utskotten och de politiska grupperna kunnat lägga fram ett enigt förslag från budgetutskottet.
Vi har också som bekant reformerat budgetdebatten och redan genomfört den stora budgetdebatten vid septembersammanträdet. Det var ett experiment som jag tycker utföll väl, men det kan säkert förbättras ytterligare.
Herr talman! Trots dessa förbättringar, är jag ändå inte nöjd. Här vill jag gärna sända en signal till våra kolleger i konventet. Jag menar att det är orimligt att permanenta ett system med en långsiktig budgetplan som har så rigida principer för sektorsvisa budgettak som de vi idag lever med. De föder nu, efter bara halva budgetplanperioden, allt fler ad hoc-system som riskerar att göra budgetmetodiken totalt oöverskådlig.
Vi har under årets budgetprocess redan haft förslag från kommissionen om användning av flexibilitetsinstrumentet i tre fall. Vi har i juliförlikningen kommit överens om ett mer planerat användande av något som egentligen skall vara en nödhjälpsreserv. Vi har löst kommissionens problem med att få tillräckliga personalresurser inför utvidgningen genom en komplicerad modell för s.k. frontloading, som innebär att vi letar rätt på oanvända resurser för innevarande år och använder dem för kostnader som annars skulle ha fallit på 2003.
Just idag har vi dessutom i förlikning med rådet kommit överens om ytterligare ett nytt flexibilitetsinstrument, den s.k. Europeiska solidaritetsfonden, för att hantera effekterna av naturkatastrofer m.m.
Nu måste vi emellertid fråga oss: Hur många sådana flexibilitetsinstrument och hur många ad hoc-lösningar skall vi behöva innan vi på bred front inser att hela budgetmetodiken behöver reformeras och bli mer flexibel?
Budgetutskottet har också valt sida. Vi har valt att medvetet överskrida taken inom tre budgetkategorier, bl.a. för att visa på orimligheten i dagens låsta system. Jag återkommer till det i de närmare motiveringarna.
Observera att jag inte är ute efter att avskaffa budgettaken. Jag argumenterar inte för att vi skall släppa på kraven på budgetmässig restriktivitet. Men det måste finnas något mellanting mellan total lössläppthet och det vi lever med idag, en sjuårig låst rigid planekonomi!
Förhoppningsvis blir det också framöver en självklarhet att medbeslutandemodellen skall gälla hela budgeten, även jordbrukspolitiken, och att alla EU:s utgifter skall in i budgeten, även Europeiska utvecklingsfonden. Detta är ett viktigt område som jag hoppas att vi kan fortsätta att diskutera under de kommande åren.
Låt mig nämna ytterligare ett mera generellt problem innan jag går in på de olika budgetkategorierna, nämligen genomförandet av EU:s budget. Detta håller på att bli ett allvarligt problem. Vi kan inte år efter år gå tillbaka till medborgarna, till skattebetalarna, och meddela dem att vi årligen tar ut 15 miljarder euro av dem i onödan, vilket vi sedan betalar tillbaka till deras tacksamma finansministrar. Jag tror att det i fråga om detta krävs stora insatser om unionen skall få trovärdighet för sin politik och sin budget och om vi skall kunna leva upp till alla de löften vi ställer ut genom budgeten. Vi måste helt enkelt förenkla hanteringen av strukturfonderna, vilket vi kan börja med redan under innevarande period. Det har vi kommissionär Barniers ord på, men vi kan förstås göra det ännu mer radikalt inför den kommande programperioden.
Jag tror också att vi måste förbättra hela processen när vi startar upp nya fleråriga program. Gång efter gång får vi höra att det för fleråriga program som går in på sin tredje eller fjärde programperiod - vi är nu inne på det sjätte ramprogrammet för forskning och utveckling, på det tredje Lifeprogrammet osv. ofta behövs ett helt år för att man skall komma igång med verksamheten när en ny period inleds. Detta är helt orimligt! Det innebär ibland att man får komprimera fem års tänkt verksamhet till i praktiken fyra års genomförande.
Ett tredje område där jag tror att vi måste nå fram till en förbättring av genomförandet och förenklingar är personalfrågor. I år beslöt vi oss för att inte använda flexibilitet för nya tjänster i kommissionen. Det betyder inte att dessa tjänster inte behövs. På sikt tror jag att det kommer att kunna krävas fler tjänster bl.a. för att handha den nya, mer decentraliserade organisationen inom utrikestjänsten, men det kräver förstås också att kommissionen fullödigt bevisar att man arbetar effektivt, att kommissionsreformen genomförs, att vi får genomslag för ett mer effektivt management, och att t.ex. det andra steget i den s.k. Relexreformen verkligen genomförs. Utan dessa ansträngningar blir det hopplöst att argumentera för fler tjänster åt kommissionen, även om vi är övertygade om att de på lång sikt verkligen behövs.
Låt mig nu kort beröra några av de konkreta problemen inom varje budgetområde. När det gäller jordbrukspolitiken, kategori 1, argumenterar utskottet sedan flera år tillbaka för en principiell förändring, en utveckling av jordbrukspolitiken. Som en demonstration har vi t.o.m. valt att överskrida budgettaket med 20 miljoner för kategori 1B, landsbygdsutveckling, som en markering av vår principiella ståndpunkt. Vi menar nämligen att man i framtiden bör flytta över pengar, särskilt de pengar som finns i överskott inom kategori 1, till den mer offensiva landsbygdspolitiken.
Vi föreslår också att stöden till export av levande djur skall minska och redovisas särskilt. Det skall tydligt framgå hur mycket pengar som faktiskt går till export av levande djur. Det skall förresten bli väldigt intressant att se om de regeringar som har kritiserat djurtransporter osv. nu verkligen tar chansen att följa parlamentets linje.
Allt detta som vi föreslår ligger i linje med kommissionens förslag om en översyn efter halva tiden, även om vi i resolutionen väljer att kalla det för utveckling av jordbrukspolitiken snarare än reform.
Kategori 2: Strukturfonderna. Jag har redan nämnt problemen med genomförandet. Därför skall jag nu bara helt kort ta upp fiskerifrågan. Jag har stor förståelse för att det danska ordförandeskapet prioriterar utvidgningen i dagens läge. Det är den viktigaste politiska frågan, men icke desto mindre måste även fiskepolitiken reformeras. EU måste skapa ett hållbart fiske som kan överleva på sikt. I avvaktan på konkreta förslag har vi valt att göra två saker. För det första slår vi fast att löftet från i fjol om ytterligare 27 miljoner till omställning av de spanska och portugisiska fiskeflottorna skall hållas. Samtidigt har vi valt att inte ta ställning till hur det i detalj skall finansieras, utan det återkommer vi till. När det gäller budgetposten för fiskerireformen har vi valt att etablera en sådan budgetpost men att inte förse den med ett konkret belopp. Det blir en s.k. p.m.-post.
Inom kategori 3, den inre politiken, vill jag framför allt nämna informationspolitiken. Vi godtar inte rådets och kommissionens förslag till en omfattande bantning av informationspolitiken. Tvärtom tycker vi att unionen behöver ett bättre stöd bland medborgarna. Då är information ett nödvändigt smörjmedel. Däremot flyttar vi pengarna, och vår prioritering är klar: det handlar om utvidgningen och om EU:s framtid.
Jag vill också peka på de externa myndigheterna, s.k. agencies. Där har vi valt en restriktiv linje. Vi har följt rådets budgetförslag i de allra flesta fall. Det beror på att medlemsstaterna finns i styrelsen för dessa agencies och bör då rimligen ta konsekvenser av dessa myndigheters behov i rådets eget budgetförslag. Tyvärr kan vi konstatera att detta inte alltid fungerar. Därför tror jag att det är en sådan sak som vi kommer att behöva diskutera en del framöver.
När det gäller pilotprojekt och förberedande åtgärder tycker jag att vi har nått en väldigt bra dialog med kommissionen om genomförandet. Vi lanserar nu några nya idéer, bl.a. en idé om ett pilotprojekt för samarbete mellan små och medelstora företag i EU, inte bara med kandidatländerna utan också med länder som Ryssland, länderna på Balkan och i Nordafrika, som jag tror kommer att bli mycket viktigt.
Herr talman! Låt mig till sist få koncentrera mig på kategori 4, de utrikes åtgärderna. På detta område har vi sedan jag kom in i parlamentet 1999 varje år tvingats utkämpa samma konflikt. Rådet och kommissionen föreslår stora nya insatser. Det har handlat om Balkan och om Serbien. I år gäller det Afghanistan och Världshälsofonden, stödet till kampen mot aids och andra fattigdomsrelaterade sjukdomar i den tredje världen. Ingen tar dock ansvar för att tillföra de resurser som behövs. Jag menar att detta är orimligt. Budgettaket är helt enkelt för lågt. Utgifterna har byggts på varje år utan att man tillför några nya resurser. Vi har i år valt att överskrida taket men att göra det på ett öppet sätt genom ett s.k. asterisc amendment, där vi med direkt hänvisning till Afghanistan och Världshälsofonden kräver 72 miljoner euro mer till kategori 4.
Vi har byggt detta förslag så långt som möjligt på en kombination av prioriteringarna från våra två utskott här, utrikesutskottet och utvecklingsutskottet.
Detta tror jag kommer att bli huvudpunkten i förhandlingen med rådet mellan första och andra behandlingen. Den måste lösas om vi skall få en acceptabel roll för EU:s utrikesverksamhet. Detta gäller även den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Det är oacceptabelt att denna verksamhet mer och mer glider över från administrativa utgifter till operativ verksamhet, men utan det budgetmässiga inflytande som Europaparlamentet skall ha inom den ordinarie utrikesverksamheten. Av det skälet har vi valt att lägga CFSP-anslaget på miniminivån, 30 miljoner, plus 10 miljoner, men de har vi placerat genom Cards-programmet för att vi skall kunna etablera den europeiska polisstyrkan i Bosnien. Detta tror jag är en sak som vi måste diskutera mycket noggrant mellan första och andra behandlingen.
Avslutningsvis vill jag säga att detta är den sista budgeten för ett EU med 15 medlemsstater. Då har det förstås varit en klar topprioritering att redan i denna budget börja förbereda utvidgningen. Det glädjer mig alldeles speciellt att kunna säga att vi har löst de flesta av utvidgningens problem. Vi har löst dem i bred enighet. Alla politiska grupper har ställt upp, och ledamöter från alla de nationella delegationerna har ställt upp. Det tycker jag känns som den kanske allra största framgången i detta arbete i år.
(Applåder)

Stenmarck (PPE-DE)
. Herr talman! Låt mig också få tacka för ett gott samarbete och för att på detta vis ha fått medverka till att ta fram 2003 års budget. Jag vill tacka alla kamraterna i budgetutskottet, det mycket kompetenta budgetsekretariatet, presidiet, framför allt dagens talman, och till sist kommissionen, rådet och inte minst ett mycket pragmatiskt och pådrivande danskt ordförandeskap.
Herr talman! Under hela det innevarande året har EU:s administrativa budget, det som vi kallar för kategori 5, varit budgetens stora problembarn. Vi gick in i året med ett betydande förutsett underskott i 2003 års budget. Det talades om i storleksordningen 140 miljoner euro. I olika steg plockades detta ned under våren. Trots detta föreslog kommissionen i sitt preliminära budgetförslag att det s.k. flexibilitetsinstrumentet skulle användas med 66 miljoner euro för att främst täcka kommissionens kostnader för att klara förberedelserna för utvidgningen.
Både rådet och parlamentet motsatte sig av olika skäl en sådan lösning. För det första för att det är svårt att se att en administrativ budget är sådan att ett flexibilitetsinstrument skall användas. Det kan knappast hävdas vare sig att det handlar om oförutsedda utgifter eller att utvidgningen är något som hastigt har kommit på.
För det andra för att tillsammans med andra områden där flexibilitetsinstrumentet redan är intecknat skulle detta ta halva instrumentet i bruk och därmed omöjliggöra en användning på områden där det förmodligen betydligt bättre skulle behövas.
För det tredje, vilket är inte minst viktigt för ansvarskännande politiker, är budgetramar faktiskt till för att hållas, även om det nog med viss rätt kan hävdas att just EU:s budget är alltför rigid.
När vi slöt detta avtal mellan rådet och parlamentet vid en unikt tidig tidpunkt i Bryssel den 19 juli, uppnådde vi åtminstone tre saker: Vi låste den totala budgeten och respekterade det givna taket i kategori 5, vi visste hur stor rådets budget skulle vara, och vi hade begränsat Europaparlamentets egen budget. Inom denna ram blev de prioriteringar som parlamentet ställt sig bakom redan i riktlinjerna fullt möjliga, nämligen i huvudsak två saker. Som den allra främsta och självklara prioriteringen handlade det om utvidgningen. Med de beslut som därefter tagits vet vi att om medlemsländerna vid rådets möte i Köpenhamn i december lever upp till sina åtaganden om tio nya medlemsländer och om avtalen undertecknas i mars, då skall vi kunna ha 147 observatörer från alla dessa länder på plats här i Europaparlamentet redan i april nästa år. De nödvändiga besluten kommer att vara klara både när det gäller fastigheter, lokaler och annat.
Som den andra prioriteringen handlade det om att genomföra nödvändiga reformer. Med eller utan utvidgning blir dessa nödvändiga, inte minst vad gäller parlamentet. Det handlar då främst om sådana nyckelområden där varje parlamentet, oavsett om det är nationellt eller europeiskt, måste stå starkt. Det handlar för Europaparlamentets del om att förstärka budgetstrukturen, inte främst för budgetutskottet, utan vi stärker alla de andra utskotten i deras viktiga budgetarbete. Vidare handlar det om att stärka parlamentets lagstiftande funktion. På mycket kort tid har detta blivit ett parlament med en betydande lagstiftningsmakt. Då måste även våra förutsättningar att utöva denna makt också förbättras.
När allt detta var klart återstod två viktiga saker att lösa inom ramen för 2003 års budget. Det handlade om att fördela på samtliga institutioner, även i detta sammanhang med den kommande utvidgningen som främsta prioritet. Dessutom handlade det om att hitta en lösning för kommissionens olösta problem när det gällde finansieringen av förberedelserna för utvidgningen. Detta sista är synnerligen viktigt, eftersom det när förlikningen var genomförd fanns en part som framstod som förlorare, nämligen kommissionen. Redan i samband med förlikningen gav både rådet och parlamentet ett uttryckligt löfte att medverka till att försöka lösa kommissionens problem inför utvidgningen. Detta löfte har sedan dess upprepats vid åtskilliga tillfällen, både av mig och andra representanter för både rådet och parlamentet. Det är i detta sammanhang begreppet frontloading kommer in i bilden som det instrument som vi kom att använda.
Det handlade i ett första steg om att få en siffra från alla institutioner på hur mycket pengar som finns kvar i årets budget, dvs. för 2002. Det är dessa medel som vi i ett andra steg kan använda för att minska trycket i budgeten för 2003 och som kan föras över till kommissionen för att vi skall kunna klara kostnaderna för förberedelserna inför utvidgningen.
Vid ett möte med generalsekreterarna för alla institutionerna fick vi på detta sätt fram ett totalt belopp på cirka 77 miljoner euro som på detta sätt var outnyttjade i samtliga institutioner. Det maximala belopp som kommissionen kan använda för förberedelserna för utvidgningen uppgår till cirka 72 miljoner euro.
Låt mig få säga några ord om parlamentets egen del av denna frontloading. Den uppgår enligt det förslag som både budgetutskottet och parlamentets eget presidium ställde sig bakom igår kväll för innevarande år till 43 miljoner euro. Det är pengar som vi egentligen, i linje med det framsynta sätt att hantera pengar som parlamentet hittills använt, skulle ha placerat i förtida avbetalningar på parlamentets egna fastigheter. Detta skjuter vi nu ett år på framtiden. Därmed också sagt att vi tar tillbaka delar av detta ett år senare. Av de 43 miljoner som på detta sätt i stället går över till kommissionen kommer vi 2003, fortfarande enligt det förslag som vi har att ta ställning till idag, att ta tillbaka 35 miljoner. Låt mig i detta sammanhang nämna att det ursprungliga förslaget handlade om 40 miljoner. Vi föreslår alltså nu att detta ändras till 35 miljoner.
Det gör att parlamentets del av denna frontloading, sett över två budgetår, blir 8 miljoner euro, en siffra som jag bedömer som väl avvägd. Den är generös men samtidigt väl balanserad vid en jämförelse med alla övriga institutioner.
Det visar att denna frontloading, som jag ser det, utvecklar sig till en betydande framgång och bör kunna användas även i andra sammanhang i framtiden. Den skapar en möjlighet att använda en budget över flera år för att använda resurser på ett optimalt sätt.
Herr talman! Jag nämnde tidigare att vi gav ett löfte till kommissionen om att medverka till att försöka lösa problemen med kostnaderna för förberedelserna inför utvidgningen. Ett löfte är ett löfte, och det skall som bekant hållas! Här står vi nu med en genomförd frontloading som ger oss möjligheten att leva upp till det som vi lovat. Det tycker jag känns utomordentligt bra.
För mig handlar allt detta också om en sorts investering i goda relationer. Utvidgningen kommer bara att lyckas om vi inser att detta faktiskt är något som vi måste göra tillsammans. Den är ett gemensamt åtagande. Som föredragande är jag mycket tacksam för det sätt på vilket alla institutioner, stora som små, har ställt upp för att försöka lösa denna mycket svåra situation.
(Applåder)

Schreyer
Herr talman, ärade föredragande, ärade ledamöter! Efter det positiva resultatet från folkomröstningen i Irland har vi kommit ett steg närmare utvidgningen av Europeiska unionen. Nu ankommer det på rådet att vid toppmötet i Bryssel denna vecka finna en gemensam förhandlingsposition för finansieringsfrågorna, alltså för hur stora medel som från och med 2004 kan anslås för de nya medlemsstaterna i Europeiska unionens budget.
Detta visar än en gång tydligt att budgeten 2003 förmodligen blir den sista budgeten för en union med 15 medlemsstater. Vi befinner oss alltså omedelbart före utvidgningen, i större eller mindre omfattning. Därför kommer budgeten 2003 inte bara att innehålla ytterligare utmaningar för kandidatländerna, utan för alla europeiska institutioner, som måste förbereda sig. Här har det ju funnits allvarliga meningsskiljaktigheter mellan rådet och kommissionen, eftersom rådet bara hade godkänt ytterligare tjänster för sig själv för år 2003 för att förbereda sig inför utvidgningen, men avvisat samma sak för kommissionen.
Desto mer svårbegripligt är det också att rådet, när det förbereder toppmötet i Bryssel, hela tiden klargör vilka förväntningar man ställer på kommissionen för år 2003 i samband med förberedelserna inför utvidgningen, t.ex. i fråga om strukturfonderna. Men där behövs det naturligtvis också personal. Desto mer uppskattar kommissionen att Europaparlamentet har tagit ett initiativ för att ändå säkra kommissionens begäran.
Jag vill uttala min respekt för föredragandena, särskilt herrar Stenmarck och Färm, för att de inte bara har hävdat idén om frontloading, utan nu också steg för steg verkligen ivrigt driver på genomförandet. Jag tackar också för era ord, herr Stenmarck. Ni har gett ett löfte och ni genomför det också. Det uppskattar vi verkligen. Än en gång ett hjärtligt tack i kommissionens namn till föredragandena och till budgetutskottet. Denna idé kommer nu att genomföras i form av en interinstitutionell ändringsbudget, och redan det faktum att det finns en interinstitutionell ändringsbudget förtjänar att beaktas. Alltså, tack så mycket för ert stöd!
Ett par ord om de jordbrukspolitiska utgifterna. Ni känner till att kommissionen följer samma linje som Europaparlamentet, nämligen att omstrukturera de marknadsrelaterade utgifterna och marknadsorganisationen i riktning mot ett stärkt stöd till landsbygden. Kommissionen har inom ramen för sina förslag i samband med översynen efter halva tiden gjort just denna fråga till kärnpunkten. Vi kan emellertid inte godkänna att dessa förslag genomförs redan nu, eftersom bestämmelserna fortfarande utesluter detta och eftersom en ökning av medlen för programmet för stöd till landsbygden går utöver det som nu finns medtaget i den finansiella planeringen. 
Men ni föreslår också ytterligare en ändring - och ni, herr Färm, har just betonat det än en gång - nämligen att dela budgetposterna för exportbidrag som gäller djur, för att särskilt kunna visa på bidragen för levande djur. Jag anser att det faktiskt kan övervägas, såvida gällande rättslig grund medger det. Det som ni därmed vill uppnå, nämligen bättre djurskydd, är jag överens med er om, och det är också kommissionen, helt och fullt.
En tredjedel av budgeten kommer nästa år åter att stå till förfogande för strukturpolitiken. Genomförandet av strukturfondsprogrammen diskuterades under sammanträdet i september, och Färm har än en gång klart redogjort för detta.
Ni uttalar er eftertryckligen för att förfarandena skall underlättas, så att medlemsstaterna skall kunna avropa medlen snabbare och lättare. Min kollega Barnier, som är ansvarig för detta, har genomfört ett seminarium om det, för att undersöka vilka möjligheter som finns. Därmed har vi än en gång visat att kommissionen är mycket engagerad i denna fråga. Men det krävs naturligtvis också att medlemsstaterna medverkar, och det är alls inte tillfredsställande om medlemsstaternas uppskattning av hur stora strukturfondsmedel de kommer att omsätta, alltså kan använda under ett år, ligger vid sidan om verkligheten på samma sätt som de gjort under de gångna åren. Här måste jag också påpeka att vi naturligtvis gemensamt måste granska om de ökade anslag, som parlamentet föreslår här, kommer att behövas för strukturfonderna under nästa år.
Kommissionen kan i stor utsträckning ansluta sig till de föreslagna ändringarna från budgetutskottet rörande medlen för den interna politiken, exempelvis åtgärderna till förmån för invandrings- och asylpolitiken och till förmån för de små och medelstora företagen, samt förslaget i fråga om informationspolitiken.
I fråga om den utrikespolitiska budgeten kan jag dock för närvarande inte konstatera någon fullständig enighet, exempelvis när det gäller Världshälsofonden för att bekämpa t.ex. aids. Det råder naturligtvis inte något tvivel om att kommissionen anser att denna världsomfattande fond är mycket viktig. Men det handlar nu bara om hur stora anslag som krävs för 2003, och även om hur dessa medel skall skaffas fram. Kommissionen föreslår fortfarande att medlen till hälften skall finansieras ur Europeiska utvecklingsfonden. Jag vill här också betona att den absolut största delen av medlen för denna globala fond hittills ställts till förfogande av Europeiska unionen, dvs. å ena sidan i form av gemenskapsmedel, och å andra sidan i form av bilaterala medel från medlemsstaterna. En tyngdpunkt i den externa budgeten är fortfarande stödet till länderna på Balkan. En nyhet i budgeten 2003 är anslagen till de gemensamma polisdelegationerna i Bosnien och Hercegovina. Kommissionen hade därför räknat med en ökning för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken med 10 miljoner euro. Denna ökning återtar man nu enligt parlamentets förslag - eller, låt oss säga, man planerar ännu inte in den. Men jag är säker på att vi fram till andra behandlingen av budgeten kan finna en lösning för hur finansieringen av denna viktiga utrikespolitiska åtgärd skall kunna säkras.
När det gäller den nya utmaningen i EU:s budget - nämligen att ställa betydande stöd till förfogande för Afghanistan - välkomnar kommissionen att budgetutskottet har enats om att inrätta en extra budgetpost. Vi välkomnar det också därför att detta ?finansieringsbistånd för Afghanistan? naturligtvis kommer att återfinnas i budgeten under de närmaste åren. Men just därför anser vi att dessa finansieringar skall återfinnas reguljärt i budgeten, och inte skall säkras först genom att flexibilitetsreserven mobiliseras. Kommissionen inser dock att det även i fortsättningen är nödvändigt att använda sig av flexibilitetsreserven, inte minst för att ekonomiskt trygga frågan om fiskereformer nästa år, och ställa nödvändiga återstående medel till förfogande för Portugal och Spanien när det gäller omstruktureringen av fiskeflottan.
Enligt parlamentets förslag skulle budgeten 2003, räknat i procent på alla medlemsstaters gemensamma BNP, uppgå till 1,05 procent, alltså vara lika stor som i år. Jag nämner det därför att debatterna som rör toppmötet i Bryssel ju fortfarande är mycket kontroversiella. Men enligt föreliggande förslag för finansieringen av utvidgningen under åren 2004, 2005 och 2006 kommer den europeiska budgetens andel av europeisk BNP inte ens med ytterligare tio medlemmar att stiga till den nivå som var fallet i mitten av 90-talet.
Om vi än en gång reflekterar över den europeiska budgetens nivå, och den obetydliga höjning som nu planeras på grund av utvidgningen, så måste jag ändå säga att jag anser att den tvist som nu pågår inte verkar helt befogad, utan att det finns en risk för att man i finansieringsfrågorna häftigt klamrar sig fast eller rentav biter sig fast i detaljfrågor. Men vi bör komma ihåg att utvidgningen av Europeiska unionen är en mycket god - en alldeles utmärkt - investering för framtiden. Därför vill jag också här vädja till stats- och regeringscheferna att nu i Bryssel komma fram till en gemensam ståndpunkt, så att man även i fortsättningen, efter den positiva omröstningen i Irland, kan hålla tidsplanen för utvidgningen.
(Applåder)

Elles (PPE-DE).
Herr talman! Jag skulle vilja sälla mig till de andra och tacka vår formidabla duo, Färm och Stenmarck, för deras utmärkta betänkande på parlamentets vägnar under detta budgetförfarande.
De har båda redogjort för vad vi nu anser om en union som skall utvidgas till åtminstone 25 länder. För både parlamentet och kommissionen är utvidgningen den stora huvudpunkten i denna budget. Jag skulle vilja framföra en personlig åsikt. Jag hoppas att vi i framtiden kommer att undvika att alltför många folkomröstningar och omröstningar hålls i enskilda frågor. Det kan smitta av sig i kammaren och vi kanske antar en resolution och sedan överväger att rösta om den igen, eftersom vi uppnådde fel slutsatser.
Detta sagt, skulle jag vilja hänvisa till parlamentets och kommissionens budget. Vår grupp har strategier för båda dessa budgetar, och de har på det stora hela tillämpats när vi når det aktuella skedet i budgetförfarandet.
I fråga om parlamentets budget, skulle vi vilja betona behovet av ett ökat tillhandahållande av frilansöversättning - eftersom detta kommer att bli en viktig faktor under de kommande åren. Det gläder oss att tidig avgång har utvidgats till de politiska grupperna, och vi tackar rådet för det - även om det är frånvarande från debatten i eftermiddag. Vi skulle vilja ha full insyn i rådet i framtiden och vi skulle vilja att alla dess lagstiftningsdiskussioner skall vara öppna för allmänheten.
Hela vår grupp stöder dessa frågor.
När det gäller kommissionens budget finns det fyra relevanta punkter. För det första, i fråga om betalningar och eftersläpning, skulle vi vilja att en verklig ansträngning gjordes för att minska åtagandena på 110 miljarder euro. Liksom det anges i resolutionen efterlyser vi en rapport från kommissionen om hur det går att uppnå detta mål med att avskaffa de utestående åtagandena.
För det andra, när det gäller inre politik, eftersträvar vi fortfarande bättre valuta för pengarna och att en del av medlen för informationspolitiken skall behållas i reserven, eftersom vi skulle vilja att besparingar gjordes när det gäller administration och personalresurser. Vi förväntar oss en rapport från kommissionen i denna fråga senast den 30 april 2003.
För det tredje, i fråga om externa åtgärder, skulle vi vilja förbättra ansvaret. Därför stöder vi vår föredragandes vädjan om mer information om det interinstitutionella avtalet mellan rådet, parlamentet och kommissionen om utgifterna för utrikes- och säkerhetspolitiken. Vi skulle också vilja veta vilken typ av utgifter rådet förväntar sig under de kommande fem åren, eftersom vi också håller med föredraganden om att det är farligt att tro att rådet skall vara delaktigt i stora utgifter av medel som inte skulle vara föremål för normalt ansvar och en normal användning.
Vi uppmanar likaså kommissionen att lägga fram någon typ av tankeprocess. Det tycks finnas en viss apati från kommissionens sida när det gäller att tänka igenom vilka typer av prioriteringar vi borde ha för utrikes- och säkerhetspolitiken i framtiden.
Slutligen skulle min grupp vilja att jag talade om att vi vill se denna reformprocess fullbordad, och att vi nu måste titta på hur hela denna process genomförs. Vi är övertygade om att framsteg har gjorts, men vi är ännu inte övertygade om att hela detta reformprogram kommer att genomföras. Vi skulle vilja veta att ni är där ute och marknadsför programmet hos allmänheten, och att dessa reformer kommer att fullbordas i slutet av nästa år, liksom det anges i kommissionens senaste reformdokument.
Men innan vi godkänner de nya posterna skulle vi mycket gärna vilja se att reformelementen har införts, och veta att ni är övertygade om att hela denna reformprocess kommer att fullbordas. Om detta inte sker i slutet av kommissionens och parlamentets innevarande mandatperiod, kommer vi att överträda de förpliktiganden som vi gjort gentemot vår väljarkår för att se till att verkliga institutionella reformer genomförs.

Walter (PSE).
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Först vill även jag naturligtvis tacka våra båda föredragande. Det var en svensk erfarenhet för parlamentet, och jag tror att det var en bra erfarenhet, för den grundades på samförstånd och var både infallsrik och flexibel, eftersom man också synade strukturella aspekter. Detta budgetförfarande får säkert även strukturella följder, som man måste granska grundligt.
Ur den synvinkeln vill jag också påpeka följande: Det har flera gånger betonats att detta är den sista budget före utvidgningen, som bara kommer att gälla för 15 länder. Men det är också, hoppas jag, en av de sista budgetarna innan konventet faktiskt kommer fram till att vi, parlamentet, åtminstone på medellång sikt skall ges fullständigt budgeträtt för all slags utgiftspolitik såväl som för intäktspolitiken. Det är ett krav som vi har ställt. Ni vet att jag har ställt detta krav under varje budgetförfarande - här vill jag bara säga ceterum censeo. Jag tror att det är viktigt att vi här också bidrar till en demokratisering av budgetförfarandet.
Den budget som vi nu har sammanställt kännetecknas av att vi i budgetförfarandet, även under samråden, tvistat mycket om varje enstaka miljon, delvis även om varje tusental euro, men att vi senare under året upprepade gånger kommer att tvingas göra stora omfördelningar och omorganisationer. Enbart i år kommer vi förmodligen att lägga fram sex tilläggs- och ändringsbudgetar. Vi kommer att ha 70-80 överföringar, dvs. vi måste göra stora omfördelningar här. Vi har inte bara i år utan även under tidigare år i budgetförfarandet och i slutet av året gått över till att använda oss av frontloading för att finansiera ärenden, vilka egentligen skulle tas upp först under det följande året. Genom denna pragmatism visar vi att vi är beredda att finansiera nödvändigheterna i den europeiska politiken, men också att vi i början av året har beslutat om en budget, som när allt kommer omkring medger så stor flexibilitet och stort spelrum att den i slutet av året inte längre är så tillförlitlig som man till att börja med önskat sig och trott, efter det att vi delvis haft så häftiga tvister i vissa ärenden. Det betyder att man principiellt åtminstone bör fundera kring denna form av budgetering. Det bör vi ta med i beräkningen under de närmaste veckorna, månaderna och åren, när vi vidareutvecklar budgetpolitiken.
Budgeten för 2003 är, som kommissionären sagt, en återhållsam budget. Vi kommer att utnyttja 1,05 procent av BNP för att klara av alla de uppgifter som ställs på oss i Europeiska unionen.
När man tittar på situationen i de så ofta diskuterade nettobetalarländerna, måste man konstatera att inte heller de största nettobetalarna betalar mer än 0,3-0,7 procent av sin bruttonationalprodukt. Det ligger mellan 0,3 procent, för mitt eget land, och 0,7 procent av bruttonationalprodukten, för att finansiera denna europeiska politik. 0,3 procent för Tyskland!
Detta med hänvisning till den häftiga debatt som vi alltid har om hur dyrt allt ändå är! Vi försöker att hushålla med våra medel när vi budgeterar. Vi ser till att skydda jämvikten. Det kommer också att bli en uppgift för framtiden - först och främst jämvikten på denna kontinent. Vi behöver på lång sikt ha ekonomisk jämvikt i Europa. Vi måste se till att våra institutioner är funktionsdugliga, även med tanke på utvidgningen, även med tanke på åldrandet inom våra institutioner och hela Europeiska unionen. Det är långfristiga uppgifter.
Vi måste se till att människorna i Europa, som litar på oss, kan räkna med ekonomisk balans och inte blir överkörda av kortsiktiga förändringar. Det säger jag uttryckligen med tanke på jordbruksområdet, men även det regionalpolitiska området. Vi är också intresserade av att det sker reformer inom regionalpolitiken och att man minskar på eftersläpningar. Här vill jag dock påpeka följande, fru kommissionär: Det räcker inte om Barnier undersöker hur man kan minska byråkratin när det gäller strukturfonderna. Det är en fråga som rör alla tilläggsprogram i Europeiska unionen. Det skulle glädja mig om de andra berörda kommissionärerna kunde agera på liknande sätt.
Vi behöver alltså ha jämvikt på vår kontinent. Men vi behöver som européer också ha en jämvikt mellan kontinenterna, ty vi är inte någon Lycksalighetens ö, utan det finns ju förbindelser mellan världsdelarna. Vi har under de gångna åren med hjälp av vår utrikespolitik hela tiden bidragit till att också lämna hjälp i andra områden i världen. Det har blivit allt svårare, eftersom det ständigt dykt upp nya uppgifter förutom dem som vi ursprungligen hade tagit på oss: Finansiering, återuppbyggnad, Balkan, finansiering av återuppbyggnaden i Afghanistan, men också den stora uppgiften med världshälsan, nämligen bekämpningen av aids. Det är inte bara en fråga som gäller Afrika, utan det är en fråga som rör hela världen och även den europeiska kontinenten. Här måste det satsas pengar.
Vi kan diskutera finansiering, fru Schreyer, men det är väl obestridligt att vi här har ett ansvar som vi måste leva upp till. Det är svårt att åstadkomma allt detta. Kategori 4 har i år liksom under de gångna åren gett oss stora problem. Vi kommer att anpassa oss för att få alla problem ur världen. Men en sak vill vi klargöra: De europeiska medborgarna kan lita på att vi tar hänsyn till deras intressen på denna kontinent. Men vi lägger också vikt vid att denna kontinent skall inneha en rimlig ställning i världen. Vi kommer att tillsammans med er hushålla på ett sparsamt, solitt men även framtidsinriktat sätt.
(Applåder)

Virrankoski (ELDR).
Herr talman! Jag vill först av allt tacka budgetföredragandena Göran Färm och Per Stenmarck för ett grundligt och konstruktivt arbete, likaså tackar jag ordföranden för budgetutskottet Terence Wynn. Jag tackar även ordförandelandet Danmark för ett gott samarbete samt kommissionär Michaele Schreyer. Budgetförslaget motsvarar i huvudsak ELDR-gruppens krav: det är ekonomiskt sparsamt och disciplinerat och betalningsanslagens andel av bruttonationalprodukten är endast 1,04 procent, när man i budgetplanen har förberett sig på utgifter motsvarande 1,08 procent. Budgeten innehåller alltså en marginal på över tre miljarder euro. 
Budgetförslaget som nu behandlas finns även att tillgå som verksamhetsbaserat. Åtgärden hänför sig till reformeringen av kommissionens förvaltning. Hittills har man förnyat budgetförordningen som träder i kraft från och med början av nästa år. Till den hör en översyn av tjänsteföreskrifterna, vilken som bäst behandlas i parlamentet. Detta reformpaket är en helhet med syfte att effektivera förvaltningen, flytta den beslutande makten nedåt i hierarkin samt klarlägga det personliga ansvaret. Vår grupp understöder starkt dessa målsättningar.
Den absoluta tyngdpunkten i budgeten ligger i utvidgningen. Denna budget är troligtvis den sista som upprättas för en union med femton medlemmar. I budgeten har man förbehållit sig betydande anslag. Budgetutskottet föreslår att stödet till kandidatländerna inför anslutningen av nya medlemsstater skall utökas med 699 miljarder euro för att de skall har bättre förutsättningar att möta utmaningarna i ett medlemskap.
Problemet med förvaltningsanslagen är det otillräckliga spelrummet i kategori 5. För att kunna betala kostnaderna för anslutningen i förskott har de olika organen därför börjat samla in medel från årets budget. Till exempel tänker parlamentet låna ut 43 miljoner euro till kommissionen och 18 miljoner euro till rådet, med andra ord har detta samarbete varit föredömligt, och det tackar vi särskilt budgetföredraganden Per Stenmarck för.
Det allvarligaste problemet i EU:s budgetförvaltning är de obetalda betalningsåtagandena och de oanvända betalningsanslagen. De obetalda betalningsåtagandena uppgår redan till en summa om 107 miljarder euro eller mera än EU:s hela årsbudget. Orsaken till detta är en underanvändning av betalningsanslagen. Detta gäller speciellt strukturfonder och externa funktioner. I fjol förblev 18 miljarder euro av betalningsanslagen oanvända och året dessförinnan 11 miljarder euro. En sådan underanvändning får hela EU:s budgetförvaltning att vackla betänkligt. I våras innehöll strukturfonderna obetalda betalningsåtaganden till en summa av hela 80 miljarder euro. Trots detta minskade rådet betalningsanslagen enligt kommissionens förslag. Därför ökade budgetutskottet betalningarna med över en miljard euro.
Vår grupp kräver att man kraftigt förenklar strukturfondernas administration. Med dessa anmärkningar är vi redo att stöda budgetförslaget.

Seppänen (GUE/NGL).
Herr talman! Det finns olika slags avtal, av vilka en del är dumma på grund av att de inte är flexibla. Med den motiveringen har det från mycket auktoritativt håll sagts att stabilitets- och tillväxtavtalet är dumt - stupid. I vår grupp kan vissa företrädare från Frankrike, Tyskland och Portugal vara av samma åsikt, liksom kanske vissa italienare. Dumt är även det interinstitutionella avtal om budgetdisciplin som ingicks i maj 1999. Det ingick det förra parlamentet för det här parlamentet som sitt sista arbete. Europaparlamentet har på grund av detta dumma avtal blivit tandlöst i budgetpolitiken. Man kan bara fila på och flytta kommatecken. 
Beträffande stabilitets- och tillväxtavtalet konstaterade Prodi att verkligheten bakom avtalet är flerskiktat och att organen bör beakta dessa skikt och fungera flexibelt. Detsamma måste sägas om det interinstitutionella avtalet om budgetdisciplin. Särskilt dum osmidighet förknippas med kategori 4 som är kategorin för externa åtgärder. Vi vet alla i den här salen att budgeten för dess del är ?kvasistram?. I det interinstitutionella avtalet har man fastställt ett tak som rådet inte går med på att rucka. Parlamentet har hamnat inför en orimlig uppgift i försöket att jämka nya prioriterade områden gemensamma för parlamentet och rådet under taket som fastställdes 1999. Man har förhandlat om några miljoner, samtidigt som kategori 4 kan innehålla obetalda anslag om kanske en miljard. Kategorin innehåller alltså pengar som - vilket alla känner till - inte används. Ett av de största problemen i budgetförfarandet är hur man inom den här kategorin skall få plats för nya anslag som förlängning på de obetalda anslagen, som man vill betala och som behöver betalas för att uppfylla önskan hos användarna av budgetmakten.
Eftersom sammanställningen av budgeten terroriseras med det interinstitutionella avtalet borde det inte komma som en överraskning för någon att om det av den här budgeten också blir 10 miljarder euro som inte används, så kommer de att återbetalas till medlemsstaterna. Jag anser att det interinstitutionella avtalet på grund av sin stelbenthet är dumt, liksom även rådet som upprätthåller stelbentheten. Beträffande det dumma i stabilitets- och tillväxtavtalet kan man vara av samma åsikt som kommissionens ordförande Prodi.
Heja Sverige! De svenska föredragandena har gjort ett mycket bra arbete.

Buitenweg (Verts/ALE).
Jag har fortfarande inte riktigt vant mig psykologiskt vid att komma först efter GUE/NGL-gruppen, men jag är rädd för att jag inte har något annat val än att vänja mig. Herr talman! Det är inte ovanligt att vi parlamentariker först reagerar litet surt eftersom rådet inte är närvarande vid vårt sammanträde i plenum. Under den förra budgetdebatten gjorde emellertid rådet sitt bästa för att sitta kvar fyra timmar i sträck så jag tycker inte att vi kan rikta några förebråelser mot rådet nu vad den saken beträffar.
Inte desto mindre vill jag lägga fram ett förslag till rådet. I morse ägde för första gången en videokonferens-medling med rådet rum och då kunde vi live on screen uppnå en överenskommelse om solidaritetsfonden. Debatten i plenum, som äger rum samtidigt som rådets eget sammanträde, kan han måhända följa på skärmen nästa gång, så att han på virtuell väg kan ge oss kommentarer då och då. Den nederländska regeringen hade förresten kunnat sköta värdskapet. Med tanke på att den nederländska regeringen demissionerande och parlamentet ännu inte har tagit någon ställning till utvidgningen har man beslutat att den nederländska utrikesministern förvisso kommer att vara närvarande i Luxemburg men att han för allt i världen kommer att hålla tyst. För oss i parlamentet är det emellertid inte något unikt, så vad den saken beträffar hade den nederländska ministern också kunnat hålla tyst här i Strasbourg.
Men hur som helst, vi skall tala om 2003 års budget. Först och främst vill jag tacka mina kolleger Färm och Stenmarck för det arbete de uträttat och varigenom första behandlingen av budgeten nu har lagts fram. Jag tycker att de har uppfyllt sina roller som föredraganden på ett oerhört bra sätt, och att de är och har varit mycket tillgängliga för alla grupper. Dem kan man alltså verkligen inte beskylla för något, men trots det vill jag inte sticka under stol med att jag inte kan uppbringa någon större entusiasm för den här budgetbehandlingen och inte heller för 2003 års budget såsom den har lagts fram. När jag förklarar för människor varför jag har valt att sitta i budgetutskottet så använder jag alltid argumentet att Europeiska unionens budget berör alla områden. Det handlar alltså om strukturfonder, om jordbruk, om miljöpolitik, forskning, åtgärder mot social utslagning, återuppbyggnad av krigshärjade områden och då pratar vi inte om peanuts utan om ett belopp på runt 100 miljarder euro. Det jag säger stämmer naturligtvis men det är bara en del av historien. Den politiska kampen som vi för här i dag handlar emellertid inte om att förskjuta miljarder eller om de stora huvudlinjerna utan om miljoner och om att förskjuta accenter. Det beror både på de rigida ekonomiska framtidsutsikterna och all möjlig lagstiftning som redan har fastställts och som gör att vi är bundna till händer och fötter. 
Ta till exempel jordbrukspolitiken. När min grupp föreslår att ta upp exportbidragen till diskussion eftersom många bönder i utvecklingsländerna begränsas allvarligt i sina ekonomiska möjligheter så används argumentet om pålitlighet i förvaltningen. Exportbidrag är en del av den befintliga politiken och det kan vi som parlament inte ändra på hur som helst i en budgetbehandling. Och i och för sig är det naturligtvis korrekt. Men det är också viktigt att vi ger en politisk signal, vi är ju faktiskt också ett politiskt forum. Nu framhålls inga sakargument mot vårt förslag att slopa exportbidragen, istället godkänns helt enkelt dessa tre miljarder och likaså enorma belopp för att producera europeisk tobak, som vi därefter anser vara enormt skadlig för folkhälsan.
Min grupp är också mycket kritisk till de belopp som avsätts för transeuropeiska nät. Efter åtta år ligger de flesta projekten fortfarande i sin linda. Men ingen vågar gå ut och säga att EU-bidrag till en del kanske är bortkastade pengar. Vi går envist vidare och inte alltid med de bästa projekten. Medlemsstaterna själva prioriterar nationella projekt, samtidigt som värdeökningen i samband med europeisk finansiering består i att det måste vara just gränsöverskridande projekt. Nu måste kommissionen komma med en mängd nödåtgärder för att ändå stödja verkligt gränsöverskridande projekt, men det är naturligtvis en något besynnerlig konstruktion.
Även vad beträffar strukturfonderna är medlemsstaternas prioriteringar dubbla och ofta motstridiga, vilket delvis förklarar den enorma förseningen vid genomförandet. Å ena sidan inriktar de sig på att hösta in så mycket pengar som möjligt i Bryssel, men samtidigt har de svårigheter att sörja för den nationella samfinansieringen eftersom de där projekten inte har någon nationell prioritet. Min slutsats är då att medlemsstaterna känner sig mindre ansvariga för europeiska pengar eller för en omsorgsfull och riktig användning av dem än för de nationella krediterna. Det är väl ändå märkligt med tanke på att alla pengar ju kommer från samma skattebetalare.
En annan tveksam utgiftspost är av ett helt annat slag. Jag hoppas att parlamentet kommer att ge mig sitt stöd i fråga om detta. Det rör sig om pengarna till KEDO. Vi talade en stund om det i går kväll. De europeiska skattebetalarna bidrar till en installation för kärnkraft i Nordkorea. Min grupp är hur som helst emot det rent principiellt eftersom vi hellre stöder förnybar energi. Nåväl, nu är det på det viset och jag vet att en majoritet i parlamentet är för det. Men nu visar det sig att Nordkorea antagligen också håller på att utveckla kärnvapen. Det förefaller mig uppenbart att vi måste undersöka den saken noggrant och det förefaller mig också vara en god idé att de här pengarna placeras i reserven och friges först när vi har en klar bild av programmen för installationen. Jag skulle också vilja fråga kommissionären vad hon anser om detta och om hon kanske själv hade tänk placera de här pengarna i reserven i andra behandlingen. Så långt exempel på pengar som spenderas även om jag ifrågasätter det kloka i detta.
Sedan finns det också en kategori krediter som jag anser måste användas eller i fråga om vilka man till och med bör spendera mer. Ett exempel är utvidgningen. Det finns ett nederländskt talesätt som lyder ?billigt är dyrköpt?, och jag överlåter det åt tolkarna att översätta det på lämpligt vis. Jag är inte för att slösa bort pengar utan för att infria våra löften och gripa historiska chanser. Situationen är nu en gång för alla annorlunda än vi förutsåg 1999 då de ekonomiska prognoserna fastställdes i Berlin. Inte sex utan antagligen tio länder kommer att bli medlemmar av unionen. Och inte 2002, utan 2004. Och då måste den ekonomiska bilden också förändras. Men på grund av sina räkenskapskunniga visioner vill nettobetalarna inte veta av det. Min grupp kommer i vilket fall som helst att stödja ändringsförslagen som gör att det kan anpassas. Jag är nämligen övertygad om att det i slutändan kommer att stå oss dyrt.
Även situationen i kategori fyra är förändrad. Återuppbyggnaden av Balkan, Afghanistan, det har sagts tidigare: det är inte möjligt att infria alla löften i kategori fyra utan att göra nedskärningar i fråga om andra prioriteringar. Således anpassades till exempel flerårsprogrammet för de andra västliga länderna på Balkan på grund av det Serbien som Milosevic lämnade efter sig. Vad skall vi nu ta oss till om det blir fred i Mellanöstern? Vilka program skall vi offra då? Jag har redan nämnt de områden på vilka jag vill göra nedskärningar på ett par miljarder, men här skulle jag vilja skjuta till ett par miljoner.
Ännu ett område där jag skulle vilja skjuta till ett par miljoner: kategori fem, administrativa utgifter. Det är ingen hemlighet att jag inte var nöjd med det avtal som slöts under förlikningen i juli. Enligt det här avtalet tillgodoser parlamentet och rådet varandras behov och i enlighet med avtalet skall kommissionen betjänas via en frontloading-operation. Det har utfallit väl. De 500 extra posterna för utvidgningen kommer antagligen att inrättas. Men jag anser att den politiska signalen är felaktig. Kommissionen är ingen slutpost, utan den är nödvändig för att utvidgningen skall förlöpa väl. Det ironiska är att de människor som är mest kritiska till utvidgningen och kandidatländernas förmåga att också genomföra gemenskapens regelverk ofta är samma människor som inte vill göra det möjligt för kommissionen att med tillräckligt mycket personal ombesörja implementeringen och kontrollen av genomförandet av gemenskapens regelverk. Denna frontloading-metod förtjänar enligt mig inga skönhetspris och inte heller priset för öppenhet, det har även Walter sagt. Trots det vill jag gratulera föredragandena till resultatet eftersom det till slut är resultatet som räknas.

Talmannen.
Fru Buitenweg! Jag förstår er grämelse när ni säger att ni inte är van vid att hamna efter GUE/NGL-gruppen, men det kanske kan trösta er att ni fick tala tre gånger så länge. Det är också trevligt!

Turchi (UEN).
Herr talman, kära kolleger! I denna debatt med anledning av förstabehandlingen av budgeten för budgetförfarandet 2003 skall jag inte koncentrera mig på de tekniska aspekterna. Under de senaste månaderna har jag faktiskt flera gånger tagit till orda för att fördöma vad jag menar vara gemenskapsbudgetens begränsningar och historiska motsägelser, som de utestående åtagandena (RAL) eller anslagen till inre politik och externa åtgärder, men även för att rikta er uppmärksamhet på just de problem som har börjat komma i dagen först under de senaste månaderna, som till exempel det alltför låga taket för rubrik 8 för administrativa kostnader och det otillräckliga i de budgetplaner som fastställdes i Berlin 1999 mera generellt.
I dag vill jag angripa problemet ur ett mer politiskt än tekniskt perspektiv, om ni tillåter mig en sådan definition. I ett historiskt ögonblick som det vi står inför, med å ena sidan ett internationellt systemet i ständig förändring och debatten om unionens framtid situationen å den andra, anser jag att även vi ekonomiska experter bör ställa oss frågan viken roll vi önskar att vårt parlament skall spela i detta.
Frågan är denna: accepterar vi att vara simpla verkställare av regler som för det mesta har formulerats av andra eller vill vi ha möjlighet till förnyelse? Jag skall ge ett exempel: tycker vi om att rådet kunnat erhålla en rättslig grund från kommissionen, till exempel när det gäller naturkatastrofer, som verkligen är en viktig fråga, eller skulle inte även vi vilja ha möjlighet att ge något till den verkställande makten? Kära kolleger, ofta gömmer vi oss - och jag talar naturligtvis om oss alla som en politisk klass - bakom respekten för regler och förfaranden utan att någon gång försöka förändra dem eller pressa dem, naturligtvis till det bättre. Detta är det budskap jag vill kasta in i marginalen till denna debatt.
Budgeten för budgetåret 2003 framstår som en bra budget och jag gratulerar föredragandena till deras engagemang, deras slit, och de uppnådda resultaten. Ett tack även till kommissionär Schreyer, hela kommissionsstrukturen, sekretariatet, de föredragandena, men jag måste dock betona att det handlar om en teknisk budget i vilken vår roll företrädesvis har handlat om att se till att uträkningarna stämmer utan att vi har haft styrkan, modet eller viljan att göra något av politisk betydelse.
Vi ungdomar skulle väl ibland vilja förändra världen, men den här gången skulle jag vara nöjd om jag kunde förändra en liten del av vår budget.

van Dam (EDD).
Herr talman! Under denna behandling vill vi göra ytterligare tre kommentarer om budgeten.
För det första, parlamentet har på förslag från kommissionen i förra sessionen beslutat att upprätta en solidaritetsfond inom budgetposterna B2-400 och B7-090. Jag gav då uttryck för våra tvivel med avseende på den här fonden och begränsar mig nu till budgetaspekterna. Den här fonden är i själva verket virtuell, för det finns ännu ingenting i den. När en stor katastrof inträffar måste man i efterhand finna utrymme i budgeten för finansiering av den här fonden. Var är vi långt ifrån på det klara med. Om mer än en katastrof inträffar under ett kalenderår kan dessutom den övre gränsen för fonden (1 miljard euro) komma att utgöra ett problem. Föreställ er att en stor katastrof äger rum på våren och att kommissionen anslår 700 miljoner euro ur den här fonden. Vad sker då efter en katastrof av jämförbar omfattning på hösten? Då finns det risk för att medlen för nästkommande år brukas. Det kan bli början på ett mycket långt slut. Med tanke på att det är osäkert var pengarna till fonden skall tas uppstår det en oönskad situationen då det finns en fond som saknar täckning i 2003 års budget. Det innebär att det efter ett par år kan uppstå ett avsevärt tryck på medlemsstaterna att göra extra inbetalningar. Med tanke på den nuvarande ekonomiska situationen och friheten i budgetpolitiken som vissa medlemsstater därtill tillåter sig förutser jag stora problem.
Herr talman! Därefter en kritisk anmärkning vad beträffar budgeten för det sjätte ramprogrammet för forskning och utveckling: finansiering av forskning ur EU-budgeten medför etiska dilemman som exempelvis vetenskapliga undersökningar av embryon. I den fanatiska kampen för finansieringen av denna forskning kommer snart hela ramprogrammet att hänga på en tråd i och med att parlamentet i andra behandlingen inte ville göra något principuttalande om finansiering av omstridda områden. För övrigt hade rådet gjort klokare i att inleda diskussionen om etik tidigare och avvakta med de etiska riktlinjerna tills programmet godkänts. Denna kontrovers illustrerar att ramprogrammet borde begränsa sig till att underlätta gränsöverskridande samarbete. Aktivt ekonomiskt stöd är oönskat och överflödigt. Varför skulle vi vara med och finansiera forskning som antagligen skulle äga rum ändå?
Slutligen, herr talman, den tredje kommentaren som rör fisket. Kommissionen och parlamentet ägnar stor uppmärksamhet åt spanska och portugisiska fiskare som tillsammans med sina regioner har blivit drabbade till följd av det uteblivna avtalet med Marocko. Miljontals euro har gått till kompensation, nedläggning och omskolning av fiskarna i dessa regioner. Nu ställs även fiskeflottorna i andra regioner inför svårigheter. Biologer rekommenderar tydligen fiskeriutskottet att förbjuda torskfiske och att sänka andra kvoter. Det skulle få långtgående ekonomiska följder i bland annat Nederländerna. Är det då inte logiskt att i budgeten uppmärksamma fiskeregioner som fram till nu har dragit sitt eget lass? Ekonomiskt stöd till dessa regioner i form av sociala ekonomiska program är önskvärt. Ändå saknar jag det i den här budgeten, som däremot avsätter miljoner åt fiskeavtal med tredje länder, vilka endast ett fåtal länder och några redare har nytta av. Herr talman! På tal om solidaritet vore det inte dumt om unionen ur ekonomisk synvinkel ägnade större uppmärksamhet åt en fiskerisektor som under flera år inte har kunnat använda sig av bidrag för ombyggnad och nybyggnad av fartyg. Det har under flera år orsakat orättvis konkurrens. En fiskerisektor som håller sig till kvoten borde kunna förvänta sig mer av Bryssel.

Ilgenfritz (NI).
Herr talman! Mycket har redan sagts av föregående talare. Vi sprider medlen delvis med vattenkanna, vi gör för få prioriteringar, vi finansierar även ineffektiva åtgärder när vi fortfarande kostar på oss två säten för parlamentet och nu betalar för en mycket tveksam ledamotsturism samt ett konvent som kostar flera miljoner. Europeiska unionen behöver impulser. Vi behöver en ekonomisk offensiv, där man framför allt också ställer billigt kapital till förfogande för de små och medelstora företagen - jag menar här riskkapital. Just i det fallet saknar vi effektiva förslag i budgeten 2003. 
Med tanke på införandet av Basel II-bestämmelserna måste vi handla snabbt, framför allt när vi tänker på att 45 procent av de europeiska små och medelstora företagen inte alls förfogar över egna medel, eller bara över mindre sådana. Förutom att ändra utbetalningen av stödet inom jordbruket kommer man i framtiden också att tvingas ändra fördelningskriterierna för strukturfonderna. Levnadsstandarden i en region skall inte åberopas som måttstock för tillståndet respektive för vilket stöd som skall betalas ut. Företag och branscher som behöver stöd bör få dessa medel utan åtskillnad, oberoende av om de är lokaliserade i norr, söder eller öster. Vi måste använda de medel vi anförtrotts på ett mer effektivt och återhållsamt sätt, om vi vill vara med och finansiera utvidgningen.

Garriga Polledo (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär, icke närvarande företrädare för rådet, ledamöter! I dag talar budgeten svenska och jag tycker att det är ett språk som andas samförstånd och överenskommelse mellan alla. Jag vill tacka de två föredragandena, Göran Färm och Per Stenmarck, för det arbete de gjort med så öppna sinnen och för att de sökt nå gemensamma ståndpunkter.
Göran Färm är ännu en i den långa lista av föredraganden som stöter på det grundläggande dilemmat i utgiftskategori 4 för externa åtgärder, dvs. om rådet eller kommissionen bör ha sista ordet när det gäller att fastställa prioriteringarna i utrikespolitiken, eller om parlamentet bör ha något att säga till om i sammanhanget.
År efter år håller vi vid första behandlingen samma debatt. Kommissionen lägger fram ett förslag som drar ned på de traditionella externa prioriteringarna i unionen. Kommissionen drar ned på de anslag som antagits av detta parlament året innan och förklarar att programmen i fråga inte har genomförts på ett tillfredsställande sätt. Därefter kommer rådets första behandling och, med hjälp av kommissionens förklaring, drar rådet ner ännu mer på de anslag som är ämnade för externa åtgärder. Samtidigt gör rådet ett fromt moraliskt rättfärdigande att man måste spara i budgeten och talar om principen om en sund ekonomisk förvaltning.
Därefter kommer vi till den punkt vi befinner oss i nu, då parlamentet återför de försvunna anslagen, åter bekräftar de externa prioriteringarna och påminner de andra två institutionerna om att detta handlar om tre parter. Jag tillhör den parlamentariska majoritet som ansåg att långtidsbudgeten som antogs i Berlin 1999 är korrekt och tillräcklig. Jag både röstade och kampanjade för det. Jag delar inte några kollegers uppfattning att man skall ändra nämnda långtidsbudget.
Men jag erkänner att vi för var dag som går kommer i en besvärligare situation. Nya externa åtaganden uppkommer, som gladeligen antas antingen av rådet eller av Prodi, eller båda unisont - även om så nästan aldrig är fallet. Åtagandena skall därefter inrymmas i en mycket stram ekonomisk ram, bestående av icke-obligatoriska kostnader, vilka man begär att ledamöterna skall respektera.
Men eftersom alla åtaganden inte får plats och allt inte kan finansieras när pengarna tryter måste man ta till ursäkten att vissa geografiska program inte till fullo genomförts. Jag tycker att den ursäkten inte längre är gångbar. Vi ledamöter röstar fram anslag, från medel som härrör från de europeiska medborgarna, för att de skall användas och för att finansiera program för extern hjälp med dem.
Fru kommissionär! Ert arbete och övriga kommissionärers och rådets arbete är att se till att dessa program genomförs. Det är ni som är gemenskapens verkställande organ. Jag vet inte om det är Latinamerikas fel eller medelhavsländernas fel, för att visa på exempel, att programmen har en låg genomförandegrad. Däremot vet jag att behoven finns. Jag vet att lösningen inte är att år efter år minska de anslag som vi antar, att minska programmen, utan att - alla vet vi det - att lösningen är att finna nya sätt att förbättra genomförandet.
Vi hoppas att kommissionen nästa år -och det är en önskan vi varje år uttrycker i första behandlingen - istället för att minska pengarna för föregående år begär mer pengar för att uppfylla Europaparlamentets traditionella externa prioriteringar.
Jag tycker att det räcker med rådet för att göra neddragningar. Rådet är en verklig specialist på sånt.

Wynn, Terence (PSE).
Herr talman! Efter 15 minuters tal från Färm och 10 minuter från Stenmarck och alla de andra bidragen, finns det inte mycket mer att säga.
Jag talade nyligen om förenkling inför en av konventets underkommittéer, med Amato som ordförande. Jag påpekade att budgetspråket troligen är det tolfte språket inom denna institution. När man lyssnar på denna debatt, där orden ?ramassage? (uppsamling) och ?frontloading? (tidigareläggning) används så ofta, verkar det som om de har blivit en del av det vardagliga ordförrådet i vårt budgetspråk.
Jag sade också att vi endast behöver en behandling av budgeten, och att det skulle förenkla hela processen. Om detta system hade varit i kraft i dag, är jag säker på att vi skulle ha röstat för den budget som vi har. Jag säger det eftersom en hel del människor är oroade när det gäller vilket resultat omröstningen om denna budget på torsdag kommer att ge. Jag menar inte bara kommissionen och rådet, utan också kolleger från en rad parlamentsutskott.
Jag vill göra en sak absolut tydlig för alla som delar dessa farhågor: detta är trots allt en första behandling för att visa att vi har politiska prioriteringar och för att utöva vissa påtryckningar mot rådet, det är inte slutet. Dessa farhågor har uppstått på grund av vad som antogs i utskottet. Vi överskred taken inom tre kategorier - i fråga om kategori 1b måste vi se hur parlamentet röstar på torsdag. När det gäller kategori 2, är vi förpliktade att finna en lösning med rådet. I fråga om kategori 4 måste vi också finna en lösning tillsammans med rådet. Det är därför som besluten har fattats för kategori 4, för att försöka att se till att det kommer att finnas en verklig dialog med rådet för att lösa några av de politiska problemen på det området.
Liksom andra har sagt har taket i kategori 4 varit ett problem ända sedan vi slutförde den interinstitutionella överenskommelsen. Varje år sedan dess har vi varit tvungna att använda flexibilitetsinstrumentet. Vissa kanske håller med Seppänen om att överenskommelsen är dum. Jag är en av dem som röstade för överenskommelsen. Det kanske gör mig dum, men verkligheten är att denna överenskommelse godkändes i parlamentet, och vi måste leva med den och inom dess begränsningar. Jag hoppas att när vi kommer till nästa interinstitutionella överenskommelsen kommer vi att ha dragit lärdomar av denna överenskommelse, särskilt inom kategori 4.
Denna gång måste dock behoven inom kategori 4 - särskilt när det gäller Afghanistan och Världshälsofonden - redas ut. När det gäller Globala hälsofonden finns det förvisso stora åsiktsskillnader mellan kommissionen, rådet och oss själva. För att göra saker och ting värre, begär åtminstone en medlemsstat att vi skall finna de extra 65 miljonerna euro, vilket komplicerar saker och ting när vi redan vet vilken rådets ståndpunkt är.
När jag säger att behoven måste redas ut, menar jag att vi måste finna en verklig lösning tillsammans med rådet, och inte inleda en medling eller ett trepartsmöte och spela de vanliga spelen. Vi har allvarliga problem på dessa områden, och vi behöver en verklig samarbetsanda. Det måste sägas att vi har haft ett gott arbetsförhållande med det danska ordförandeskapet. Vi borde inte fördöma det danska ordförandeskapet för att de inte är här. De har ursäktat sig inför mig och förklarat att de har andra åtaganden. Det faktum att den tjänstgörande rådsordföranden tillbringade fyra och en halv timme vid vårt senaste sammanträde visade på hans engagemang. De har varit rätt så bra när det har gällt deras sätt att arbeta tillsammans med parlamentet. De har respekterat parlamentet och dess vilja. Det danska ordförandeskapet har varit bra att samarbeta med.
Som Buitenweg sade har ordförandeskapet också varit bra i dag, till och med i videokonferensen om Europeiska solidaritetsfonden. Men låt oss hoppas att dessa goda förbindelser kan fortsätta när vi inleder nästa medling, innan rådets andra behandling.
Jag påpekade också i konventet att, till skillnad från det amerikanska inbördeskriget, där ropen skallade om ?ingen beskattning utan representation?, har vi i detta parlament lyxen att ha representation utan beskattning. Det får ofta rådet att tro att vi är utsvävande med skattebetalarnas pengar. Det budskap som vi måste ge rådet är att de budgetar vi antar i omröstningar här är seriösa och försiktiga, men att de har politiska prioriteringar. Jag hoppas att vi i december kommer att ha uppnått några av dessa politiska prioriteringar.
(Applåder)

Sbarbati (ELDR).
Herr talman! Ett tack även till föredragandena, till ordföranden i budgetutskottet och till er fru kommissionär. Vi har redan sagt att vi i den liberala gruppen i stort sett är nöjda med denna budget, som tycks oss rigorös och öppen, vilket är en del av vår kultur. Jag vill dock genast tillägga att jag anser att budgeten är överdrivet teknisk och har alltför blygsamma politiska ambitioner.
Grunddragen är acceptabla, i synnerhet med avseende på reformen och utvidgningen, som jag anser vara den största utmaningen vi står inför. Men just därför att det är en utmaning måste vi göra en mera beslutsam politisk satsning. Framförallt måste den vara synligare för alla de europeiska medborgarna. Jag anser också att budgetförfarandet måste reformeras, som kommissionens ordförande sade för en liten stund sedan. Förfarandet måste förbättras tekniskt, göras enklare och framförallt krävs det en kulturell och politisk utveckling som begränsar rådets befogenheter på ett optimalt, inte reduktivt sätt, så att dialogen kan bli mera givande, noggrannare och framförallt konkretare. Vi behöver en grundfilosofi för gemenskapsbudgeten, en grundfilosofi som innebär delat och inte koncentrerat förvaltningsansvar - och jag upprepar delat, detta är verkligen viktigt - som ger detta parlament en mera politisk roll som den måste utföra på bästa möjliga sätt, ty detta parlament, liksom hela unionen måste ha en politisk prägel och ge politiska svar.
Jag skall bara uppehålla mig vid två tekniska aspekter. Den första gäller det problem med kategori 4 som kollegan redan har påpekat, där jag vill tillägga en sak. Kanske tänker vi för litet på problemen i Medelhavet och problemen i Mellanöstern. Vi talar fortfarande om återuppbyggnaden, om Afghanistan och om avlägsna problem, men det finns problem på närmare håll som vi snart, mycket snart kommer att tvingas ta itu med på ett mycket intensivare och beslutsammare sätt.
Ännu en fråga: kulturen. Anslagen för ungdomar, utbildning och information är fullständigt otillräckliga.

Fiebiger (GUE/NGL).
Herr talman! Europaparlamentet godkände i mars 2002 ett förslag till resolution om riktlinjerna för budgeten 2003. Man tog upp en rad frågor som är av största betydelse för jordbrukets framtida förmåga och för landsbygdens utveckling. Hit hör uppgifter som exempelvis utvärderingen efter halva tiden av Agenda 2000, konsumentskyddet och östutvidgningen. Jag hoppas att kommissionen kan uppbringa mod och rätt kompetens för att ta itu med dessa långsiktiga målsättningar när det gäller att genomföra budgeten, och inte låter sig distraheras av de dagspolitiska kraven. 
Jag hoppas att konfliktmönster, exempelvis brister i bokföringen, mygel och manipulation kan avlösas av öppenhet och sträng disciplin vid genomförandet av budgeten, och ge ett exakt resultat. På nationell och internationell nivå får de intresserade medborgarna en diffus och motsägande bild av jordbrukspolitiken.
Förslagen från kommissionär Fischler får i sin nuvarande form inget stöd hos majoriteten. Här gäller det alltså att arbeta på detta. Trots den stora ekonomiska och sociala anpassning som gjorts av kandidatländerna föreskrivs det i besluten från Berlin att medelöverföringen till kandidatländerna, när det gäller stöd inför anslutningen och utgifter för utvidgningen, skall bibehållas så som de fastslagits och är kända. Flera diskussioner som jag deltagit i stärker mig i fråga om kandidatländerna i den uppfattningen att bestämmelserna, där det föreskrivs 25 procent i direktbidrag, inte är politiskt genomförbara, och dessutom befarar kandidatländerna stora förluster och kräver att få rabatt på anslutningen och ändrade kvoter. Detta får stora effekter på finansieringen av jordbrukspolitiken, och budgetplanen, så som den nu ser ut, kommer att behöva revideras.
Vad kostar utvidgningen? Det är frågan. Hur den skall besvaras genom budget 2003 är oklart. 1,05 procent + x är en existensfråga för jordbruket, och så länge denna inte är besvarad, är genomförandet av budgeten 2003 riskabelt för jordbruket.

Ó Neachtain (UEN).
Fru talman! Jag skulle vilja gratulera Färm och Stenmarck till deras utmärkta arbete med 2003 års budget. Det är viktigt att komma ihåg att budgeten finns till för att stödja de politiska beslut som fattats antingen av rådet eller av rådet och parlamentet gemensamt.
Det är olämpligt att försöka att använda budgetförfarandet som ett sätt att forma denna politik. Jag hänvisar särskilt till vissa rekommendationer om jordbruks- och strukturmedel. Förslaget om att minska exportbidragen är både malplacerat och omdömeslöst, särskilt med tanke på att det syftar till att tvinga fram ett politiskt beslut, huvudsakligen en minskning av transporterna av levande djur. Budgeten är inte det korrekta instrumentet för sådana politiska beslut, oavsett vilken åsikt man kan ha i frågan.
När det gäller innehållet borde vi komma ihåg att vi lever i en global ekonomi, med starka konkurrenter i fråga om jordbrukshandel. I det nuvarande klimatet med sänkta priser och en politisk ovisshet, kommer vi att ställa våra jordbrukare inför ytterligare en nackdel. Låt mig försäkra er om att om EU beslutade att förbjuda export av levande djur i dag, skulle australiensarna gå in och ta över våra marknader genast. Detta är ett viktigt kommersiellt övervägande som man måste komma ihåg.
Fortfarande i fråga om jordbruk, delar jag farhågorna hos många kolleger när det gäller den föreslagna minskningen över hela linjen med 275 miljoner euro i jordbruksutgifter. Detta förslag saknar tydligt kontakt med den verklighet som nu råder inom jordbruket. Min egen grupp har lagt fram ett antal ändringsförslag där vi försöker att avlägsna en del av de potentiella skadorna.
Detsamma gäller den föreslagna kvoten på 525 miljoner euro i betalningsanslag för strukturfonder. Som företrädare för en mål 1-region i norra och västra Irland, är jag mycket medveten om fördelarna av varenda euro som investeras för att försöka att återställa den ekonomiska och socioekonomiska obalansen i unionen.
Sammanfattningsvis skulle jag välkomna alla förbättringar som kan göras när det gäller genomförandegraden för de program och projekt som finansieras genom strukturfonder. Vi måste hantera detta genom förbättrade prognoser i fråga om betalningskraven, men jag förkastar bestämt alla idéer om att övergripande belopp på något skulle kunna minskas.

Dell'Alba (NI).
Fru talman, fru kommissionär, kära kolleger! En rad saker har redan sagts om budgeten och ett stort antal talare har följt det mode som lanserats av kommissionens ordförande. Om allt är idiotiskt, är själva stramheten i den här budgeten också idiotisk. Om stabilitetspakten är idiotisk, om den måste ses över för att göra våra länder och ekonomier stramare då, fru kommissionär, om det då finns en stor idioti så är det den som består av att, när vi har tio länder som knackar på dörren, begränsa oss till en budget som jag skulle kalla för petig, en svältbudget som tvingar oss att visa prov på en enorm fantasi - och i det sammanhanget vill jag hylla vår föredragandes skicklighet - när det gäller att få med Afghanistan och många andra frågor; det är slutligen en budget som förblir fast och om möjligt mindre än någonsin. Och allt detta när våra stater - och er ordförande återgav det för övrigt på ett mycket talande sätt - anser att man måste undanröja de lagar som verkar idiotiska, även för dem som är deras väktare.
Låt oss därför också tänka på budgeten. Jag tycker inte att den här budgeten tar hänsyn till verkligheten. När det nu är dags för utvidgningen tycker jag att man absolut, inom ramen för konventet, måste fundera över ett nytt europeiskt fördrag, tänka på att ge mer makt till parlamentet, som skulle kunna använda den ordentligt, men framför allt tänka på att man inte med tjugofem medlemsstater kan fungera med en minskande budget som är gjord för femton medlemsstater. Det var vad jag ville säga när det gäller det som ligger i tiden.
Beträffande torsdagens omröstning tror jag att vi i går i budgetutskottet planerade för en åtgärd som är viktig. Vi har just fått veta att Nordkorea i smyg utnyttjar programmet för civil kärnkraft som vi till stor del finansierar, med i storleksordningen över 20 miljoner euro, för militära ändamål, vilket är ett tydligt brott mot de avtal som slutits med det internationella samfundet. Vi anser att vi kan agera i samband med omröstningen om budgeten, genom att placera en del av de aktuella anslagen i reserven: det skulle kanske vara ett sätt, fru kommissionär, att få större klarhet i frågan, på samma sätt som i rådet.
Vi har avslutningsvis en budget som är nyskapande inom andra områden.

Ferber (PPE-DE).
Fru talman, fru kommissionär, kära kolleger! Först vill jag påpeka att jag finner det mycket beklagligt att den andra hälften av budgetmyndigheten inte är närvarande i dag. Det borde nog vara så att rådet är med vid dessa debatter. Även om vi under den senaste sammanträdesveckan fört en principdebatt om budgeten, borde det nog höra till att man, när det blir mer konkret - och vid parlamentets första behandling blir det verkligen mycket konkret - också är närvarande. Därför är jag mycket glad över att vi har lämnat in ett förslag där man till att börja med placerar ökningen av tjänsterna hos rådet i reserven och hör sig för om anledningen till den önskade ökningen. Jag hoppas att detta förslag också kommer att få tillräcklig majoritet. Det är knutet till villkor som rådet kan uppfylla fram till slutet av året, så att utvidgningen inte äventyras i rådet heller.
Egentligen vill jag först börja med att tacka rådet för att det under förmiddagen gick så bra med solidaritetsfonden och att vi kunde enas. Men i detta sammanhang hoppas jag att de berörda medlemsstaterna, särskilt den tyska förbundsregeringen, nu också snabbt lämnar in sina siffror. Vi har vidtagit alla ansträngningar för att uppfylla de budgeträttsliga villkoren. Nu har vi uppfyllt båda. Vi har budgetposter, vi har en rättslig grund, och nu måste vi bara få fram pengar till det. Om kommissionen saknar information om det, anser jag att det är mer än skamligt. Nu är det slutet av oktober, och egentligen borde pengarna finnas till förfogande.
Jag vill ta upp några få aspekter, eftersom kollegerna i min grupp redan har nämnt en del. Först ett principiellt påpekande: Det visar sig i allt högre utsträckning att det som stats- och regeringscheferna i mars 1999 beslutade om fram till 2006, inom ramen för Agenda 2000 och budgetplanen, var en önskelista, som kanske var meningsfull från 1999 års horisont, men som inte längre har något att göra med unionens aktuella utmaningar. Jag vill klargöra det med två siffror: Om vi visserligen är i stånd att enligt budgetplanen ge ut 42 miljarder euro för jordbrukspolitiken, men till slut bara med stora kraftansträngningar får ihop 47 miljoner euro för gemensamma åtgärder inom den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, då visar det på ett missförhållande mellan de politiska tyngdpunkterna.
Just när det gäller kategori 4 av de åtgärder som vidtas av Europeiska unionen som fredsstiftare hos våra grannar - och det är en viktig uppgift som vi måste föra med oss som ett europeiskt arv till andra regioner - står vi fortfarande på synnerligen svag grund. Det som beslutades i mars 1999 bidrar inte till att på sikt göra rättvisa åt dessa förpliktelser. Jag hoppas att det finns instrument här - vi har genom olika förslag ju försökt att underbygga detta - och att vi äntligen kommer att ha fler möjligheter för att kunna göra rättvisa åt denna viktiga uppgift för Europeiska unionen på 2000-talet.
Låt mig ta upp en andra fråga, där jag också ber om stöd från kollegerna i de andra grupperna. Vi har lämnat in ett förslag enligt vilket man särskilt skall undanröja de flaskhalsar gentemot kandidatländerna som finns i de transeuropeiska näten. Det skulle glädja mig om förslaget kunde få majoritet i kammaren. Det får inte vara så att utvidgningen i slutändan inte kan äga rum i realiteten. Den kommer visserligen att äga rum enligt fördraget, men den kommer inte att kunna ske ekonomiskt, om det inte finns en lämplig infrastruktur. Här ställs det krav på gemenskapen. Vi gör mycket för de länder som vill ansluta sig, men vi måste öka våra ansträngningar ännu mer.

Dührkop Dührkop (PSE).
Fru talman! Jag skall göra vad jag kan. För det första vill jag i den socialdemokratiska gruppens namn gratulera Stenmarck för ett mycket solitt och genomarbetat betänkande. Men jag vill inte begränsa mig till enbart det. Jag vill också i eget namn tacka för den goda samarbetsvilja Stenmarck gett prov på i mitt tillfälliga arbete som plötslig skuggföredragande.
Ledamöter! Som det redan understrukits har utarbetandet av övriga institutionernas budget för räkenskapsåret 2003 visat det stora tryck de administrativa behoven utgör för maxgränsen under rubrik 100. Behov som i huvudsak har med kostnaderna för förberedelsen av utvidgningen att göra,.
Min grupp stöder helt och fullt föredraganden när det gäller det huvudsakliga målet, som just är att förse institutionerna med nödvändiga medel för att på ett bra sätt förbereda för utvidgningen till 25 länder, som är nära förestående. Föredraganden har försökt ge institutionerna de medel de behöver för att täcka sina prioriterade behov.
Min grupp stöder också Stenmarck i hans så kallade frontloading-strategi, dvs. en planerad användning av oanvända överskott från innevarande räkenskapsår 2002 för att förekomma några av de kostnader som kommer 2003. På detta sätt lindras trycket på budgeten 2003, vilket föredraganden utförligt förklarat i sitt inlägg.
Med detta sagt skall jag hålla mig till ett antal punkter min politiska grupp prioriterar:
Första punkten. Alla institutioner har - Europaparlamentet allra sist - just innan omröstningen i budgetutskottet, lagt fram en budget - särskilt under påtryckningar från den socialdemokratiska gruppen - som grundar sig i en rigorös kostnads-/effektivitetskalkyl. Den har lagts fram med användning av detta tolfte språk som Wynn sade vara gemenskapsslang, den s.k. verksamhetsbaserade budgeten, eftersom det är uppenbart att institutionerna skall ha ett öppet system för ekonomisk förvaltning för att vara effektivt.
När det gäller personalen vill jag ta upp två punkter. För det första har min grupp alltid stöttat att institutionerna skall kunna ha tillräckligt med personal, så länge det handlar om verkliga behov. Vi gläder oss således åt att budgetutskottet har röstat för vårt ändringsförslag där vi begär en beskrivning av funktioner och behov för att exakt kunna fastställa det stöd som behövs för institutionella befattningar. Men bara för de institutionella befattningarna. Därför avvisar vi ändringsförslag 1 som Europeiska folkpartiets grupp lagt fram i kammaren där man begär att ansvaret skall vara analogt för ledamöterna.
När det gäller pensionerna skulle jag vilja säga att det är en skam. Jag var huvudföredragande för budgeten 1999 och i det betänkandet -ett betänkande vid sidan av - markerade jag behovet att lösa problemet med de europeiska tjänstemännens pensioner ordentligt. Nu är det 2002 och vi begär fortfarande detsamma. Herr Ferber! Här skulle jag velat att också rådet, som i första hand måste uppfylla denna skyldighet, varit närvarande.
Å andra sidan har min grupp alltid försvarat behovet att medborgarna skall vara medvetna om att Europaparlamentet är dess hem; ett öppet hem. Därför stöder vi pilotprojektet att direktsända sammanträdena i kammaren.
Fru talman! Eftersom det inte är en blankocheck bör Europaparlamentets presidium inför budgeten 2004 lägga fram lämpliga förslag i denna riktning.

van den Bos (ELDR).
För att begränsa mänskligt lidande och höja vår egen trovärdighet måste ytterligare en korrigering göras i budgeten för externa förbindelser. Det är oerhört beklagligt att vi fortfarande saknar cirka 3 miljoner euro för problemet med landminor. Märk väl att man över hela världen skär ner på fonderna för detta ändamål. Europeiska unionen får inte göra samma sak. Varje dag drabbas ungefär 50 personer, framför allt kvinnor och barn. Framför allt också för eftervården av de drabbade och deras anhöriga behövs oerhört mycket pengar. Dessutom måste vi som parlament leva upp till våra utfästelser från 2001. Nu kommer vi på efterkälken med betalningarna, samtidigt som unionen har bevisat att den kan ge ett effektivt bidrag på just det här området. Därför har utskottet för utrikesfrågor än en gång lämnat in mitt ändringsförslag. Vårt parlament måste komma till insikt om att icke-statliga aktörer måste involveras vid bortarbetandet av landminor. Genom att stödja ändringsförslaget är vårt parlament i samstämmighet med sig självt. Med litet mer pengar kommer många människor att lida mindre.

Miranda (GUE/NGL).
Fru talman! Utövandet av den finansiella ingenjörskonst som krävs i den aktuella budgetprocessen visar återigen på osäkerhetsfaktorn inom gemenskapens finansiella ramar. Vi är naturligtvis inte emot de prioriteringar som föredraganden har presenterat. I själva verket skulle jag vilja gratulera föredragandena till deras arbete. Vi anser emellertid att man skulle kunna sträva efter andra tillvägagångssätt för att nå dessa prioriteringar, utan förfång och med fullständig respekt för legitimiteten och de befogenheter som tilldelats oss, och som i synnerhet skulle kunna gynna oss genom att vi uppnår just dessa prioriteringar.
Den viktigaste aspekten i det här läget är en översyn av budgetplanen. Eller, i avsaknad av en sådan revidering, en fullständig tillämpning av företrädesrätten som vi har tilldelats genom fördragen. Det är i själva verket oacceptabelt att upprätthålla och stödja en budget som är påtagligt olämplig för den serie prioriteringar som vi kommer med.
Objektivt sett är de åtgärder som har tillkännagivits för att uppnå dessa ambitioner bristfälliga. Parlamentet förlorar ständigt i styrka och resultatet står klart att skåda, särskilt i utgiftskategori 5, där vi ser tydliga och pågående påfrestningar för samarbetet med de minst utvecklade länderna, genom att man, i denna utgiftskategori, innefattar ett föranslutningsstöd till kandidatländerna och medel för ett återuppbyggande av först Balkanländerna och nu Afghanistan. Den här situationen måste förändras.
Efter att ha nämnt detta skulle jag vilja säga något om ett särskilt fall: Östtimor. Jag skulle vilja börja med att säga att jag samtycker till de belopp som budgetutskottet har beslutat om. Jag instämmer emellertid inte i att stryka den särskilda budgetposten för detta unga och mycket oupplysta land. Det skulle sända ett graverande och destabiliserande politiskt budskap till en befolkning som för bara ett par veckor sedan erhöll självständighet och som fortfarande står inför alla möjliga brister. Det skulle vara ett politiskt budskap som dessutom inte överensstämmer med de resolutioner som vi har antagit, eller ens med Sacharovpriset som vi utdelar. Att utöver detta anslå medel till budgetposten för Asien, vid en tidpunkt då vägen till ett framtida samarbete mellan Östtimor och Europeiska unionen inte till fullo har utstakats, skulle vara ett överilat agerande. Jag anser därför att det är rätt och avgörande att man i plenum korrigerar den situation som har uppstått.

Martinez (NI).
Fru talman, fru kommissionär, kära kolleger! Budgeten för 2003 är både ödesmättad, nostalgisk och historisk.
Ödesmättad till att börja med, eftersom man där accepterar en rad saker som är oacceptabla. Exempelvis återbetalningen, eller den brittiska checken. En natt i Fontainebleau - Thatcher berättar det i sina memoarer - säger president Mitterrand till henne: ?Ni kommer att få er check, fru Thatcher?. Men sedan blev det så att Förenade kungariket blev nettomottagare. Det är litet grann som om en miljardär skulle fortsätta att besöka soppköken och anse att det till och med var en gemenskapsrättighet.
Den andra punkten som är ödesbestämd är exempelvis utestående åtaganden, inte bara när det gäller strukturfonderna utan även på jordbruksområdet. Skillnaden mellan den budget som röstats igenom och de anslag som verkligen utnyttjats är så stor att på tio år har de europeiska bönderna i stort sett förlorat motsvarande en årlig budget.
Men budgeten är inte bara ödesmättad, den är också nostalgisk. Alla har sagt det, det är sista gången som vi fortfarande är femton. Och den ungerske presidenten sade mycket riktigt nyss: ?i ett Europa med tjugofem medlemsstater blir det inte fråga om två hastigheter: de som inkasserar 100 procent av jordbruksanslagen och de som till att börja med nöjer sig med 25 procent?. Det politiska styrkeförhållandet blir sådant att vi inte kan fortsätta på det sättet.
Och med budgeten för 2003 börjar vi för övrigt att finna oss i det oundvikliga, och det är på det sättet som den är historisk. Inte på grund av ett antal pretentiösa saker, som t.ex. den årliga politiska strategin eller verksamhetsbaserad budgetering. Det är sådant som funnits sedan 1960-talet med planning, programming, budgeting system. Nej, att budgeten är historisk beror på att det är första gången som man överskrider gränsen på 100 miljarder euro, det är första gången i budgethistorien som den uppgår till 100 miljarder. Och även om det krävdes 43 år för att komma dit, kommer det bara att krävas knappt ett tiotal år för att komma förbi gränsen för ytterligare ett hundratal, och komma upp till 200 miljarder euro. Och då kommer förr eller senare dessa 200 miljarder självfallet att tvinga oss att införa en europeisk skatt.
Vi måste välkomna denna budget, det är den sista lyckliga budgeten, den sista lugna budgeten. Sedan blir det jakt på skattebetalare, men för våra brittiska vänner kommer det att ersätta den jakt på räv som förbjudits.

Podestà (PPE-DE).
Herr talman! Jag har hört att denna budget betraktas som nostalgisk, ödesdiger och historisk, själv tycker jag att det är en god och balanserad budget och jag vill tacka kollegerna Färm och Stenmarck för deras intelligenta grundlighet.
Jag skulle vilja rikta er uppmärksamhet, kära kolleger, på några aspekter som kan förefalla sekundära, men som handlar om hur parlamentet använder sin initiativrätt. I enlighet med det interinstitutionella avtalet och budgetförordningen förbereder sig Europaparlamentet att rösta om nya pilotprojekt och förberedande åtgärder, som jag anser vara nyttiga för att utveckla den europeiska integrationen.
Den första frågan gäller de små och medelstora företagens beredskap inför utvidgningen. Jag tror att detta skulle vara en viktig signal, som skulle göra den produktiva sektorn, denna väv av små företag som är så viktig för våra ekonomier, mera delaktig. Jag är övertygad om att konkreta åtgärder kan vara mycket bättre än många reklamkampanjer.
Det andra initiativ jag vill erinra om gäller ett program kallat ENEA. Det är tänkt för äldre personer och är ett försök att upprepa framgången med Erasmus- och Sokratesprogrammen, och har de äldres rörlighet som sitt mål. Det originella med detta program är att det skulle kunna utvecklas till en samlingspunkt för kultur, social politik och hälsofrågor och att parlamentet genom att godkänna detta pilotprojekt ger kommissionen möjlighet att konstruera ett program ägnat att främja mötet mellan äldre personer från 25 olika länder.
Den sista fråga jag vill ta upp gäller initiativet på miljöområdet där man genom anslagen till återplantering av skog och skapandet av en fröbank kan främja den rena utveckling som förutses i Kyotoprotokollet. Syftet med detta projekt är att ta initiativ till en positiv insats för att minska koldioxiden i luften på europeisk nivå, samtidigt som man bygger upp en struktur för att samla in och bevara frön och växter, som i många fall riskerar att gå förlorade som ursprungliga arter samt att använda dem som ett led i miljöns återhämtning. Detta innebär även att man kommer att behöva arbetskraft eftersom omstruktureringen av jordbruket säkerligen kommer att ge upphov till problem och nya mål.
Kommissionen måste snarast meddela parlamentet vilka initiativ den har för avsikt att ta för att efterkomma budgetmyndighetens anvisningar, om nu allt detta godkänns i omröstningarna nästa torsdag och sedan i december.
Jag tackar än en gång Färm och Stenmarck för deras engagemang och jag hoppas att kommissionen håller fast vid den samarbetsvilliga inställning som vi har kunnat glädja oss åt de senaste månaderna.

Colom i Naval (PSE).
Fru talman, ledamöter! Jag har hört flera av våra kolleger, och vår huvudföredragande, nämna de frågor som är oavslutade, LAN, och ställa frågor och förslag till kommissionen, samt undersöka möjligheterna att förenkla. Jag skulle vilja dra er uppmärksamhet till ett märkligt fenomen: att genomförandet av strukturfonderna som utgör en av de största budgetposterna, är mycket större i de fattiga länderna i unionen än i de rika länderna, vilket är motsägelsefullt. Det logiska vore att de mer utvecklade länderna skulle ha ett större genomförande och en bättre förvaltning men det överensstämmer inte med de uppgifter som läggs fram för oss. Kanske borde man ställa mer specifika frågor till rådet. I vår reflektion kan vi inte vara homogena och tänka att alla är lika.
Jag gör mitt inlägg för egen räkning men också som ständig föredragande för långtidsbudgeten. Därför skulle jag vilja koncentrera mig på två frågor. För det första vill jag fråga rådet -som jag hoppas läser protokollet, även om det är frånvarande nu - om det kommer att uppfylla det som avtalades förra året om anslagen till programmet för omstrukturering av fiskeflottan som traditionellt fiskade i Marockos vatten och som vi kom överens om att omstrukturera på grund av brist på avtal med nämnda land.
Budgetmyndigheten i unionen, dvs. rådet och detta parlament, kom i december 2001 överens om att, jag understryker, senast i budgeten 2003, innefatta de 27 miljoner euro som fattades för att avsluta programmet. Men i budgetförslaget har rådet tagit bort den rubrik som kommissionen lagt till för detta och därför undrar jag vad som menas med detta. Betyder det att rådet inte tänker respektera sina förpliktelser? Eller vad har man tänkt hitta på? Och kalla mig inte misstänksam utan erfaren. Jag har redan ägnat detta krig många år.
Från budgetutskottet föreslår vi två möjligheter, som dessutom kan vara kompletterande. Å ena sidan att i november i år göra en överföring av de anslag som inte kommer att användas i kategori 2. Den 18 oktober fanns det 105 oanvända miljoner euro som inte lovats bort. Kommissionen säger nu att den bara kan disponera över 9. Jag ber er att ni låter dessa 105 göra nytta för att se vad som händer. Och om inte att ni verkligen mobiliserar det flexibilitetsinstrument som finns i det interinstitutionella avtalet under nästa räkenskapsår. Det är naturligtvis inte helt korrekt men skulle kunna accepteras eftersom det finns ett undantag i artikeln i avtalet. Jag hoppas å andra sidan att rådet uppfyller sitt löfte, som det ibland gör, och att vi skall komma överens innan december.
Den andra frågan handlar om nedskärningen i de traditionella politikområdena för tredje länder. Ledamöter! Under rubrik 4 ber de oss ständigt att vi skall öka våra stöd till nya länder och detta görs till förfång för de tidigare. Det gör också att rådet måste tänka över den totala summan i denna rubrik.

Jensen (ELDR).
Fru talman! Jag vill gärna beröra en ganska liten del av budgeten, nämligen budgeten för de decentraliserade representationerna, de så kallade ?agencies?. Två representationer har det problemet att de rent fysiskt är placerade i länder, där inflationen är kraftigare än EU-genomsnittet, och det urholkar deras budget och därmed deras möjligheter att lösa sina uppgifter. Det gäller representationen i Dublin, som arbetar med utveckling av den sociala dialogen bl.a. i kandidatländerna, och det gäller representationen i Turin, som utvecklar yrkesutbildningar på Balkan under Meda- och Tacisprogrammen. Kommissionens budgetering tar inte hänsyn till detta inflationsproblem, och jag syftar på att man för närvarande upprättar flera nya representationer för att kunna garantera den nödvändiga expertisen i förvaltningen. De är mycket olika i fråga om uppbyggnad och uppgifter, och jag hoppas därför att vi i framtiden kan få en budgetmässig behandling, som tar större hänsyn till representationernas olika struktur och olika behov.

Boudjenah (GUE/NGL).
Fru talman! Jag skulle i min tur vilja delge er den oro jag känner för hur man i budgeten behandlat utvecklingsstödet. Här är stramhet verkligen på sin plats. Budgetposter avskaffas eller minskas och vi tycks vara långt ifrån en budget som är i nivå med behoven och förväntningarna. Utöver att ökningen av denna del av budgeten bara är skenbar, eftersom man måste räkna med införlivandet av föranslutningsstödet till Cypern, Malta och framför allt Turkiet, är den allmänna inriktningen som återges i siffrorna illavarslande när det gäller unionens vilja att axla sin roll gentemot södern.
Vilket underligt sätt att ha som mål att utrota fattigdomen och samtidigt minska medlen för utvecklingsstöd! Nedskärningarna är tydliga: mindre till livsmedelsstöd och mindre till Latinamerika. Det ser särskilt mörkt ut för Medelhavsområdet och för Balkan, för att inte tala om de nya möjliga nedskärningarna, såvida finansieringen av stödet till Afghanistan inte kan ske genom andra resurser. Vem kan man få att tro att denna s.k. omfördelning av medel till andra poster kommer att leda till mer anslag eller större effektivitet för att bemöta behoven hos de berörda folken? Utan en seriös översyn av budgetplanen blir trycket på rubrik 4 outhärdligt.
Efter avskaffandet av rådet (utvecklingssamarbete), är en sådan budget verkligen en dålig signal. Ytterligare ett exempel: förhandlingarna för att underteckna avtal om ekonomiskt partnerskap med våra AVS-partner har just inletts. Man ber dem om avsevärda anpassningsansträngningar; det är ett ekonomiskt krav som AVS-länderna själva inte klarar av, och inte heller Europeiska utvecklingsfonden, men som kräver att Europeiska unionen skall dela ut särskilda kompletterande medel.
Avslutningsvis vill jag stödja min grupps förslag som syftar till att inrätta en särskild post för stöd till Palestina. Vissa påstår att de projekt som finansieras av Europeiska unionen bör överges, om de systematiskt förstörs. Kommissionär Patten bedömde redan för en månad sedan att den israeliska arméns förstörelse av sådan infrastruktur uppgår till 20 miljarder euro. Men unionen bör ändå inte ge efter för djungelns lag utan agera såsom rätten kräver, något som kommissionär Patten just påpekade med eftertryck genom att uppmana till, jag citerar, ?en seriös och samordnad nödvändig ansträngning för att reformera och rekonstruera den palestinska myndigheten som den enda verkliga samtalspartnern i de kommande fredssamtalen?. Det kräver en politisk och budgetmässig synlighet för denna målsättning.

Laschet (PPE-DE).
Fru talman, kära kolleger! Vi diskuterade för två veckor sedan några av utskottets för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik prioriteringar för budgeten 2003. Jag vill i dag koncentrera mig på att göra några påpekanden om den text som vi tillsammans med rådet beslutat om för det kommande samarbetet inom den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken.
Budgetutskottet föreslår att man för de fortsatta förhandlingarna med rådet inför en interinstitutionell mekanism, där parlamentet deltar i större utsträckning innan rådet fattar beslut om utrikespolitiska finanslöften. Under de senaste åren har vi ju alltid konfronterats med problemet att rådet - framför allt på grund av kriser på 90-talet - gjorde utfästelser, och parlamentet sedan i slutändan med hjälp av nödlösningar måste göra nedskärningar på andra utrikespolitiska prioriteringar.
Därför vill vi ha en mekanism där parlamentet engageras av rådet redan under den preliminära fasen, och vi föreslår därför för det första att parlamentet rådfrågas under granskningsfasen för eventuella gemensamma åtgärder, och om så krävs även i konfidentiella fall. För det andra kräver vi att parlamentet informeras av styrelsen eller styrelserepresentanten i den politiska och säkerhetspolitiska kommittén beträffande ett mandat och framför allt om de ekonomiska effekterna av en gemensam åtgärd. Och för det tredje bör kommissionen och parlamentet ställa upp en gemensam arbetsplan, där tyngdpunkterna för den närmaste tiden slås fast.
Detta är ett erbjudande till rådet, och vi kommer bara att bevilja medel till polisdelegationen i Bosnien och Hercegovina under den andra behandlingen om vi här kommer fram till ett tillfredsställande resultat. De första tecknen är mycket positiva, och jag tror att det är ett mycket viktigt steg att även den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken i framtiden kontrolleras av parlamentet.

Haug (PSE).
Fru talman, fru kommissionär, kära kolleger! De stora linjerna i vår kommande budget för 2003 har kollegerna och föredragandena Göran Färm och Per Stenmarck redan redogjort för. De kolleger som talat före mig har betonat vissa saker och tillfogat sina åsikter. Det vill jag också göra - dvs. göra en av dessa små betoningar som Buitenweg talade om. Min uppmärksamhet gäller, det har den för övrigt gjort under lång tid, de små och medelstora företagen och framför allt de minsta företagen. Vi kan inte heller uppfinna en ny prioritering varje budgetår, därför håller jag fast vid detta.
Därför upprepar jag också det som många vet, men det skadar inte om man än en gång erinrar om det: 99 procent av alla företag i Europeiska unionen har mindre än 50 anställda. De sysselsätter mer än hälften av alla förvärvsarbetande och står för ungefär hälften av Europeiska unionens totala omsättning. I genomsnitt sysselsätter varje företag fem personer. Det är små och medelstora företag som är mycket innovativa och tillväxtinriktade. De spelar även en avgörande roll i kampen för att öka sysselsättningen och för att minska arbetslösheten. Det är det som räknas för en socialdemokrat!
Vi gör redan en hel del för att stärka de små och medelstora företagens konkurrensförmåga; jag vill erinra om det fleråriga programmet för företag och företagsinitiativ. Men vi vill göra ännu mer. Till projektet som rör små och medelstora företag i gränsregioner läggs nu projektet som rör små och medelstora företag i samband med utvidgningen, och - det har i varje fall några socialdemokrater beslutat sig för - vi vill ha ett projekt som hjälper de små och medelstora företagen att också genomföra konceptet med socialt ansvar i företagen - företagarnas bidrag till en hållbar utveckling. Hittills har dessa förslag snarast riktat sig till de stora företagen. Det är inget att undra över, för de har ändå deltagit i utarbetandet. Vi anser inte att det är fel, inte alls. Men vi vill nu ha en komplettering av riktlinjerna för våra små och medelstora företag. Vi vill ha ett pilotprojekt om socialt ansvar i de små och medelstora företagen.

Mulder (ELDR).
Fru talman! Allra först vill jag ge en eloge till de två föredragandena. Varje år förvånas jag på nytt över det omfattande arbete de måste utföra. Vilka är då mina allmänna kommentarer till budgeten? Det är allmänt känt, även sedan föregående år, att jag står starkt fast vid att vi i så stor utsträckning som möjligt måste göra det som vi har kommit överens om. Vi måste alltså hålla fast vid de ekonomiska prognoserna. Även i år finns det ett antal budgetposter som spräcker dessa ekonomiska prognoser. Det är i synnerhet fallet i kategori 4. Jag anser att vi den här gången måste vara flexibla i fråga om den. Vad de nödvändiga utgifterna för Afghanistan och den allmänna hälsofonden beträffar så anser jag att vi måste använda ett flexibilitetsinstrument och förhandla om det med rådet.
En kommentar till jordbruksutgifterna kan heller aldrig utebli när jag talar om budgeten. Jag har nu återigen lämnat in ett stort antal ändringsförslag och jag hoppas att rådet kommer att vilja överta dem och att de godkänns i plenum. För närvarande har vi ett tillfälligt utskott för mul- och klövsjuka. I detta utskott görs ett antal rekommendationer och senare i år kommer ni att kunna rösta om dem, men ett antal saker är tydliga redan nu. Det är oacceptabelt att djur i framtiden slaktas i samma stora skala som i det förgångna. Därför har jag lämnat in ändringsförslag om att utveckla bättre vacciner, utveckla bättre testmetoder för att avgöra skillnaden mellan smittade djur och vaccinerade djur och så vidare ... Jag anser att jordbruksproduktionen - och det säger för övrigt alla - måste inriktas på kvalitet. Men då måste medborgarna också veta vad kvalitet är. Det är nödvändigt Europa utvecklar ett eget kvalitetssystem som är lätt att känna igen för kunderna och för den sakens skull har också pengar anslagits, om allt är som det skall.
Slutligen, vad kostnaderna för bekämpning av djursjukdomar beträffar anser jag att det inte är acceptabelt att vi varje år anslår ett relativt ringa belopp i budgeten samtidigt som det varje år visar sig att en verklig epidemi utbryter någonstans som kostar miljarder. Jag tror att det är nödvändigt att utveckla europeiska försäkringssystem.
En sista anmärkning, det har slagit mig att samarbetet mellan rådet, kommissionen och parlamentet fram till nu fungerar bra. Jag hoppas att det kommer att fortsätta så i framtiden.

Heaton-Harris (PPE-DE).
Fru talman! På budgetkontrollutskottets vägnar, skulle jag också vilja gratulera de två föredragandena, som jag vet har gjort ett enormt arbete med sina betänkanden. Jag vill också gratulera ordföranden för budgetutskottet, Terry Wynn, för det sätt på vilket han har påskyndat omröstningarna i några mycket laddade diskussioner på sista tiden. Det är bra att få allt arbete genomfört så omgående, och jag tackar honom för hans sätt att göra detta.
Mitt utskott har huvudsakligen varit delaktigt inom fyra områden. Det första var OLAF, Europeiska byrån för bedrägeribekämpning. Jag anser att vi har rett ut det problem som alla partier i denna kammare hade med att finna en lämplig ordalydelse för ett ändringsförslag om OLAF:s finansiering för det kommande året. Men vi hyser fortfarande farhågor om dialogen mellan kommissionen och OLAF i budgetprocessen. Realistiskt sett oroar det mig särskilt att kommissionen ställer frågor om OLAF:s oberoende; den är en del av kommissionen i denna process, och vi kan ändra dess budget på så sätt.
Det andra området var exportbidrag, något som Mulder, den föregående talaren, är en expert på, liksom Casaca på den socialistiska sidan, och ett ämne som jag vet mycket litet om. Jag förstår att de är relativt nöjda med resultatet av de ändringsförslag som de lagt fram på detta område.
För det tredje intresserade vi oss för skyddet mot förfalskning av euron, och oroade oss i fråga om eurons värdering, eftersom så mycket kunde ha förfalskats. Kanske borde vi ha oroat oss mer över de märkliga kommentarerna från kommissionens ordförande, och lagt fram ett ändringsförslag om det.
För det tredje, och ännu viktigare, oroade vi oss mycket över dagordningen för reformen inom kommissionen, och det är därför som jag fäster alla partiers ledamöters uppmärksamhet på ändringsförslagen till Färmbetänkandet, särskilt när det gäller reformen av kommissionen. Kommissionens förre detta chefsrevisor har fäst vår uppmärksamhet på ett antal farhågor om datasystemen, och på hur vi skall se till att våra skattebetalares pengar, våra nationella regeringars pengar, används korrekt, om de datasystem som använts inte stöder varandra, eller tillhandahåller korrekta siffror.
Vi kommer tveklöst att återkomma till dessa frågor under kommande debatter, men detta var de huvudsakliga angelägenheter som budgetkontrollutskottet tog upp.

Pittella (PSE).
Fru talman, fru kommissionär, kära föredragande! En av de återkommande punkterna i budgetdebatten gäller genomförandet av utgifterna. Det har varit och är fallet inte bara för strukturfonderna.
Vi har fått många kommentarer i denna fråga. Nästan alla präglas de av indignation men de kan inte användas som förslag. Det finns dock de som presenterat förslag till lösningar, även i år, till exempel överföring till reserven och bara för någon minut sedan var det någon som upprepade det förslaget. Den medicinen anser jag vara värre än sjukdomen, rätt väg att gå anser jag istället vara att förenkla budgeten.
Det har redan erinrats om att kommissionär Barnier har påbörjat ett viktigt arbete i denna riktning, där parlamentet är delaktigt, och det har utarbetats förslag som kommer att göra det möjligt att reducera förlusten av strukturfonderna för mål 1 områdena. Men det är inte tillräckligt, vi måste gå vidare och lindra den överdrivna byråkratin, den oändliga följden av krav på dokumentation och kontroller, liksom även en konsolidering av fonderna som har aktualiserats av integrationen av utvecklingsinsatserna. Detta är även avgörande för utvidgningen. En starkare union är inte nödvändigtvis otympligare, enklare regler och tillämpningen av subsidiaritetsprincipen kommer tvärtom att göra gemenskapsbudgeten till ett smidigt och ansvarigt politiskt instrument utan bråten av ?ej förbrukade? medel, men framförallt kommer det att minska klyftan mellan Europeiska unionen och medborgarna.

Grönfeldt Bergman (PPE-DE).
Fru talman! Som jag nämnde i den förra debatten i plenum, välkomnade utskottet för ekonomi och valutafrågor i stort rådets första behandling av kommissionens budgetförslag.
Sant är också att EU-budgeten för år 2003 för vårt utskotts del är betydligt mer blygsam än vad den har varit under de senaste åren. Det beror som vi alla vet på att de betydande informationsinsatserna som finansierades av EU-budgeten, inför förverkligandet av den gemensamma valutan, nu ligger bakom oss. Jag återkommer dock till denna fråga om ett litet ögonblick.
Vårt utskott antog ett mycket blygsamt antal ändringsförslag till budgeten, och jag är mycket besviken över att dessa så gott som totalt förkastats av budgetutskottet. Kraven var som sagt mycket blygsamma och borde ha kunnat accepteras. Det gäller särskilt utskottets ställningstagande och ändringsförslag avseende Princeprogrammet och i synnerhet dess underpost B5-3061: informationsinsatser i förhållande till den gemensamma valutan.
Det rådde en bred enighet i utskottet för ekonomi och valutafrågor om att informationsinsatserna särskilt bör koncentreras till de länder som ännu inte infört den gemensamma valutan och i viss mån också till kandidatländerna, vilka en dag kommer att införa den. Att detta ändringsförslag förkastats ter sig ännu mer beklagligt om man betänker det faktum att minst en, och kanske flera, av dagens medlemsstater med största sannolikhet kommer att folkomrösta om den gemensamma valutan under nästa år. Mot den bakgrunden förefaller det logiskt att medlen öronmärks för dessa länder, snarare än att de spenderas på informationsinsatser av tvivelaktig nytta i de länder som redan mycket framgångsrikt infört den gemensamma valutan. Det är för mig svårt att se vilken nytta informationsåtgärder kan ha i dessa länder där euron redan är en realitet och en del av vardagen. För att citera Wim Duisenberg, ordförande i Europeiska centralbanken: ?Jag har aldrig varit med om att en centralbank har haft svårt att sälja sin produkt?.
Jag delar den uppfattningen och anser att dessa åtgärder kan vidtas av varje land som infört euron självt utan bidrag från EU-budgeten.

Guy-Quint (PSE).
Fru talman, fru kommissionär, kära kolleger! Inför omröstningen om förstabehandlingen av budget 2003 måste jag erkänna att jag har blandade känslor. Vi arbetar för att på bästa sätt överbrygga kraven i gemenskapsbudgeten och för att finna de bästa möjliga lösningarna. Men jag kan ändå inte låta bli att tänka på att dessa krav har vi ställt på oss själva. Den numera regelbundna sänkningen av gemenskapsbudgeten i förhållande till BNP förefaller mig särskilt oroande. Ännu en gång tycks vi inte vilja ge oss de medel som krävs för våra ambitioner.
Läget för rubrik 4 är ett bra exempel på detta. Rådet åtar sig, i samband med stora multinationella konferenser, att ge sitt stöd till olika mycket rimliga frågor: återuppbyggnaden av Afghanistan, kampanjerna för att bekämpa aids, etc. Och när de sedan är tillbaka i Bryssel tycks de inte vilja ge oss medel för att hålla löftena. Vi är skyldiga medlemsstaterna att påminna dem om deras skyldighet till konsekvens och särskilt om våra ambitioner inför utvidgningen. Mer allmänt tror jag att det nuvarande systemet med budgetplan har visat att det i dag inte är anpassat för att bemöta Europas behov. Jag skulle emellertid inte vilja få er att tro att vårt förslag till budget är dåligt. Det förefaller mig tvärtom som om vi, på en rad områden, lyckats få saker och ting att gå framåt, och åstadkomma kompromisser som kan accepteras av alla.
När det gäller rubrik 1 gläds jag åt att de ändringar som föreslagits av budgetutskottet tydligt återspeglar vår önskan att göra den gemensamma jordbrukspolitiken mer balanserad, rättvis och hållbar, och förstärka dess avsnitt ?landsbygdsutveckling?. Budgeten skall till att börja med motsvara medborgarnas förväntningar. De ändringsförslag min grupp lämnat om kapitlen ?Informations- och kommunikationspolitik? går i den riktningen och är grundläggande för Europas framtid. Detsamma gäller stödet till små företag och hantverk. Såsom Jutta Haug nämnt i våra olika inlägg måste det vara en prioritet. Sysselsättningen är beroende av det. Dessa anslag kan inte förvägras år efter år. Jag vill ändå tacka våra två föredragande för att ha infört nya metoder för budgetdiskussionen, som leder till större öppenhet, eftersom allt detta krävs för att den europeiska politiken i framtiden skall bli synligare för medborgarna.

Rübig (PPE-DE).
Fru talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Först vill jag tacka föredraganden Stenmarck så hjärtligt. Han lyckades förankra vårt önskemål om en parlamentarisk församling inom WTO i budgeten. Det tror jag är en historisk bedrift. I utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi är man verkligen stolt över att åtminstone ha lyckats med detta i denna behandling.
För det andra vill jag också tacka Färm så hjärtligt från utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi, nämligen för hans förståelse för små och medelstora företag, särskilt i gränsområdena. Jag tror att detta initiativ här tas mycket väl emot och är en enorm fördel för framtiden, särskilt med tanke på utvidgningen.
Jag ser ännu ett problem. Utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi har enhälligt beslutat om det sjätte ramprogrammet för forskning. Här fick vi ett nytt problem efter att detta avslutats med kommissionen och rådet. Vi har å ena sidan en utveckling när det gäller Basel II, som massivt hotar kreditförmågan för små och medelstora företag, och samtidigt står vi inför utvidgningen och befinner oss nu i en konjunkturmässigt mycket olycklig situation.
Walter har redan helt riktigt sagt att vi behöver en jämvikt, och denna jämvikt är för närvarande rubbad. Våra intäkter minskar. Det betyder följande: Vad måste vi göra för att skattemässigt förbättra intäkterna? Vi måste förhindra att ännu fler företag går i konkurs, ty konkurserna hotar att medföra en massiv ökning av arbetslösheten. Denna trend skulle komma att förstärkas om vi inte i god tid förbereder oss för införandet av Basel II. Jag är själv ekonom, men jag tror att vi i det sjätte ramprogrammet för forskning absolut behöver en forskningstyngdpunkt ?Basel II? - kreditförmåga för små och medelstora företag. Här vill jag be herr Färm att stödja oss i denna viktiga fråga, eftersom vi behöver nya instrument för att kunna fortsätta att garantera stabiliteten i Europa - en stabilitetspakt för de små och medelstora företagen.

Titley (PSE).
Fru talman! Som föredragande av yttrandet från utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, är jag till stora delar nöjd med den ståndpunkt som budgetutskottet har intagit i fråga om våra ändringsförslag. Jag skulle vilja tacka Färm för hans hjälp och stöd. Det gläder mig särskilt att vi har bevarat mina ändringsförslag om säkerheten för våra EU-delegationer. Jag anser att detta är av högsta vikt. Det gläder mig också att vi har lyckats återställa nedskärningarna i fråga om mänskliga rättigheter och demokrati.
Jag förstår föredragandens strategi i förhållande till Afghanistan. Jag skulle bara vilja försäkra mig om att det är tydligt att inget kommer att undergräva vårt åtagande om återuppbyggande i Afghanistan.
Jag är emellertid besviken över att mitt ändringsförslag om landminor inte godkändes - de 3,15 miljonerna euro - eftersom det skulle ta oss upp till det belopp för vilket vi ursprungligen hade förpliktat oss själva. Posten om landminor var i mycket stor utsträckning en åtgärd från Europaparlamentet. Jag hoppas att vi i vår omröstning kan överväga att återställa detta belopp, eftersom det skulle ta oss upp till vad vi ursprungligen föreslog. Jag är besviken över de ändringsförslag där 15 miljoner euro för Palestina placeras i reserven enligt vissa intressanta villkor. Jag hoppas att vi kan placera alla pengar för Palestina över budgetgränsen.

Pronk (PPE-DE).
På utskottet för sysselsättning och socialfrågors vägnar vill jag också gärna rikta ett tack till föredragandena som har gjort sitt bästa för att ändå, med alla begränsningar, föra den här budgeten i hamn. I går förde vi för övrigt en mycket ingående debatt om de tre procenten, och jag tror att Prodi rätt och slätt borde råda alla länder att helt enkelt överta Europeiska unionens budgetsystem, för om de alla gjorde det så skulle de aldrig mer ha underskott, då finns det alltid överskott. Det är problemet som vi har att göra med: systemet är av det slaget att det alltid uppstår överskott. Länder kan helt enkelt överta det men de har naturligtvis bara ett problem som inte kan uppfylla vissa önskemål. Systemet är verkligen stenhårt och det måste vi leva med.
Jag anser att ett antal bra lösningar har utarbetats som gör det lättare att leva med det än vad som var fallet i det förflutna. Vi kan ju klaga väldigt mycket över brist på pengar, men om man ser på vad som går tillbaka till medlemsstaterna så är det alltid litet märkligt. Det måste vi väl ändå göra något åt. Det har också slagits fast i det interinstitutionella avtalet och det måste också granskas närmare. Vi måste helt enkelt kunna hantera pengarna som vi har bättre och inte binda alla pengar.
Vi är tämligen nöjda med resultatet och i synnerhet med projektet för rörlighet för äldre personer, som på uppmaning av herr Podestà även har innefattats i denna budget. På en punkt är jag egentligen missnöjd och det är sättet på vilket stiftelser - och då menar jag i synnerhet stiftelsen i Dublin - behandlas. Det är nu en gång för alla så att om kostnaderna stiger snabbare i ett land än i resten av unionen så finns det en bestämd regel för det i gemenskapen. Då går det inte för sig att budgetutskottet, och framför allt inte den ansvariga för budgetutskottet, säger: ?nej, det där har vi inte alls med att göra, vi bistår helt enkelt inte med de pengarna, de får ta det ur sina reserver?. De reserverna finns inte, det är också väldigt bra. Här handlar det om något litet, jag vill inte fästa alltför stor uppmärksamhet vid det, men ändå är det viktigt att vi gör någonting åt det.

Howitt (PSE).
Fru talman! Återigen har vi i år kämpat med det stränga taket för kategori 4, med tanke på de allt större kraven till följd av den ökande internationella instabiliteten och en följdriktig minskning av fattigdomsfokuseringen när det gäller EU:s stöd till utvecklingsländer runt om i världen. Men hela parlamentet - inte bara utskottet för utveckling och samarbete - har varit tydligt i fråga om att utveckling är en övergripande politisk prioritet i detta års EU-budget, med stöd för globala fonden mot aids, tuberkulos och malaria.
Rådet säger i sin resolution från maj att det är engagerat. Kommissionen säger att den vill behålla sin plats i styrelsen. Ändå minskas förra årets bidrag på 120 miljoner euro till ett förslag på bara 35 miljoner euro för nästa år. Nej, parlamentet vill inte att Europeiska unionen skall ge så litet som möjligt. Parlamentet inser att aids/hiv är den allvarligaste utmaning som mänskligheten står inför i dag; att Förenta nationerna har angett att minst 7 miljarder behövs över hela världen; och att förslag som uppgår till 5 miljarder redan har lagts fram.
Globala hälsofonden är en djärv ny strategi - den är snabb, den möjliggör deltagande och den är ansvarstagande. Europeiska unionen måste visa att den kan uppnå samma vision, fantasi och engagemang genom att avsevärt öka sitt eget finansiella bidrag och erbjuda ett verkligt europeiskt ledarskap när det gäller att hantera de mest förödande globala utmaningarna i vår tid.

Goodwill (PPE-DE).
Herr talman! Det gläder mig att budgetutskottet har gett sitt stöd till så många av ändringsförslagen från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, särskilt budgetposten B7-524 - stöd på kärnkraftsområdet. Vi kräver ett tillräckligt belopp för cancerutrustning i Republiken Vitryssland, som fortfarande är avsevärt påverkad av följderna av olyckan i kärnkraftsanläggningen i Tjernobyl i intilliggande Ukraina. Upp till 23 procent av dess territorium kontaminerades; ungefär 2 miljoner människor - inklusive 500 000 barn - bor i de radioaktivt kontaminerade områdena. Sjukdomsgraden i de kontaminerade områdena har ökat dramatiskt. Det antal barn under 18 år som lider av sköldkörtelcancer är till exempel 50 gånger högre nu än före olyckan. Bland den vuxna befolkningen har ökningen av antalet fall med sköldkörtelcancer femdubblats.
Den mest effektiva metoden för att kontrollera dessa tumörer är en hög dosrat-brakyterapi (närbestrålning), som minimerar exponeringen för strålning för de friska organen och vävnaderna under strålbehandlingen av elakartade tumörer. Hög dosrat-brakyterapi kräver högteknologisk utrustning, och på grund av de höga anskaffnings- och underhållskostnaderna för denna utrustning, behöver Vitryssland stöd. Vi får inte låta våra mycket verkliga farhågor om demokratin och de mänskliga rättigheterna i Vitryssland hindra oss från att hjälpa dess barn.

Miguélez Ramos (PSE).
Fru talman! Figueiredo, som är föredragande av yttrandet, har med tydlighet förmedlat till budgetutskottet och denna kammare vilka de bekymmer fiskeriutskottet har om detta budgetförslag för 2003.
Ni vet redan att den samlade gemensamma fiskeripolitiken för Europeiska unionen innebär en budgetkostnad som ligger under den för de minsta gemensamma organisationerna av marknaden för jordbruket. Den budget unionen avsätter för fisket är mindre än den som avsätts för bomull t.ex.
Jag vill påminna kammaren om det åtagande rådet och parlamentet åtagit sig att ge de 27 miljoner euro som motsvarar detta räkenskapsår till omstruktureringen av den flotta som fiskade i Marocko. De berörda, som är fiskare och redare, förväntar sig att åtagandet skall infrias, oberoende av vilken budget- eller räkenskapsingenjörskonst som antas.
Även om det inte finns resurser för att öka de poster som motsvarar dialogen mellan arbetsmarknadens parter och för kustfisket på det sätt vi skulle vilja så borde kommissionen ha denna kammares önskan att stödja dessa två frågor i beaktande i större utsträckning.

Hatzidakis (PPE-DE).
Fru talman! Jag skulle vilja tala om regionalpolitik och transportfrågor, men låt mig först gratulera föredragandena och utskottets ordförande för deras arbete.
Tyvärr är det inga goda nyheter som jag har att säga. Trots de förpliktelser som gjordes av Europeiska rådet i Essen sker utvecklingen av de transeuropeiska nätverken i snigelfart. De insatser som prioriterades har stannat av och rådet svarar med ytterligare nedskärningar. Följaktligen vill vi från utskottet för regionalpolitik, transport och turism ge vårt ovillkorliga stöd till ändringsförslagen, vilka även stöds av budgetutskottet, och som avser att någorlunda rätta till situationen. För det andra vill jag även uttrycka vår allvarliga oro över utbetalningarna av medel från strukturfonderna.
Vi gick ut väldigt långsamt under år 2000, vilket huvudsakligen medlemsstaterna bar skuld till, och det samma gällde under år 2001. Vi känner till att kommissionen försöker göra något åt detta och att kommissionär Barnier har försökt göra något åt detta, särskilt genom hans senaste meddelande och de sammanträden som han har hållit med medlemsstaternas ministrar. Medlemsstaterna är emellertid tvungna att göra vad de kan. Någon nämnde, och jag instämmer till fullo, att situationen är värre i de rika medlemsstaterna än i de fattiga. Så de bör göra vad de kan för att garantera att medlen snabbt skall betalas ut, och kommissionen bör naturligtvis övervaka denna utveckling på nära håll så att vi kan sätta stopp för problemet, för om dessa förhållanden består, är jag rätt att ett stort stycke av strukturfondernas resurser kommer att gå till spillo.

Ceyhun (PSE).
Fru talman! I budgetförfarandet 2003 har man till största delen tagit hänsyn till förslagen från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, som jag är föredragande för.
Beklagligtvis har tre förslag från utskottet, som jag ansåg vara viktiga, avslagits eller ändrats. De kommer på nytt att läggas fram för kammaren för omröstning. De rör för det första samarbetet med tredje land när det gäller migration. Här vill vi öka åtagandebemyndigandena med 5 000 000 euro. Jag är övertygad om att det bara är möjligt att förbättra situationen genom ökat samarbete, och det betyder ekonomiska ansträngningar från Europeiska unionens sida.
För det andra rör de Europeiska flyktingfonden. Det tror jag inte att jag behöver tala så länge om, eftersom det egentligen redan är bekant. Den tredje punkten är Celexfinansieringen.
Trots att situationen förändrats efter attackerna i Förenta staterna har vi genomfört mycket utan att begära dramatiskt högre utgifter. Därför, tror jag, är våra krav - dessa tre punkter - alla rättfärdigade, och jag ber er att rösta om dem i den andan.

Perry (PPE-DE).
Fru talman! Om man vill veta vad som verkligen är viktigt för en person, skall man inte fråga. Om man bara ber att få titta igenom de kvarblivna checkhalvorna i deras checkhäfte, eller posterna i deras kreditkortkonto, så får man reda på det. Denna eftermiddag går vi faktiskt igenom de kvarblivna checkhalvorna i kommissionens checkhäfte, och vad upptäcker vi? 2,4 miljarder euro har spenderats på oliver, men 240 miljoner euro på Europeiska unionens utbildningsprogram Sokrates. Som budgetföredragande för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och medier och idrott, kan jag inte låta bli att notera att vi spenderar en tiondel av det belopp på utbildning som vi lägger på oliver.
När det gäller information om utvidgningen har kommissionen föreslagit 14 miljoner euro i budgeten - ett bra belopp kanske man tycker, tills man ser att det stöd som föreslås för biodling var på 16,5 miljoner. Jag kritiserar inte stödet till biodling, men jag anser att detta parlament gjorde rätt i att öka det belopp som kommissionen ville ha för information om utvidgningen från 14 miljoner euro till 21 miljoner.
Om människorna i kandidatländerna och i de befintliga medlemsstaterna inte förstår sig på utvidgningen, då får vi bara upprepningar av de problem som vi upplevde i Irland. Av de 21 miljonerna euro, godkände budgetutskottet förslaget från utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och medier och idrott om att 1 miljon euro skulle avsättas för att utbilda framtida Europaparlamentsledamöter från kandidatländerna. Vi hade besök av Ungerns president i morse, vilket tydligt visar att kandidatländernas politiker ser fram emot att få ansluta sig till detta parlament, och att de behöver utbildning för att kunna göra detta korrekt.
Det gläder mig också att vi, om denna budget nu antas, har kunnat återinföra beloppet för elektroniskt lärande, dvs. 17 miljoner euro, i motsats till kommissionens förslag på 9 miljoner euro.
Det är inte bara det att våra budgetprioriteringar är felaktiga, utan systemet är också felaktigt. Jag skall hylla det stöd som vi fick från budgetföredraganden i år och från kommissionen, men rådet är frånvarande i eftermiddag. Det har varit frånvarande från diskussioner med utskotten där man tittade på den föreslagna budgeten. Rådet borde verkligen skämmas över sin ståndpunkt i detta hänseende.

Talmannen.
Jag håller med Perry och de övriga talarna som under eftermiddagen har påpekat att rådet hade behövt vara närvarande vid denna debatt. Jag vill understryka detta från parlamentets sida. Det är viktigt att rådet deltar i våra debatter och får höra våra synpunkter.

Wijkman (PPE-DE).
Fru talman! Jag vill ägna mina två minuter åt att uttrycka tillfredsställelse över att arbetet i det förslag som nu har lagts fram kommer att kunna ökas när det gäller att försöka förebygga spridningen av de s.k. fattigdomsrelaterade sjukdomarna, i första hand hiv, malaria och tbc. Vi vet att dessa sjukdomar ställer till med enorma svårigheter och problem för miljontals enskilda människor men också att åratal av utvecklingsarbete snabbt eroderas på grund av att dessa sjukdomar vållar så mycken sjukdom och så många dödsfall.
Redan i början på 90-talet kunde man göra prognoser, framför allt när det gäller spridningen av hiv, som pekade mot att i vissa fall upptill 25 procent av den vuxna befolkningen i enskilda länder skulle komma att drabbas. Dessa prognoser viftades bort. Jag måste säga att både det internationella samfundet, inklusive givarländerna och enskilda länder i syd, tog alltför lätt på dessa problem. Kommissionen har fram till alldeles nyligen också gjort väldigt litet inom ramen för sitt bistånd. Eftersom vi nu har ett nytt direktiv om hur dessa frågor skall hanteras, men framför allt genom att vi ökar budgetbeloppet, finns det nu en möjlighet att ta ett mycket större ansvar från vår sida i detta sammanhang.
Jag vill särskilt understryka vikten av att vi ser till att det blir tillräckligt med pengar till den globala fond som just har inrättats, så att vi från EU:s och Europas sida kan ha ett ordentligt och stabilt inflytande i detta arbete.

Smet (PPE-DE).
Fru talman, fru kommissionär! Jag skulle vilja börja med att tacka de båda föredragandena från budgetutskottet och ledamöterna i budgetutskottet för det faktum att - och det är första gången - budgetkommissionen har övertagit den stora majoriteten av ändringsförslagen från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor i ändrad eller oförändrad form. De ändringsförslagen, fru kommissionär, gällde följande tre saker.
Den första gruppen ändringsförslag hade att göra med våld mot kvinnor i en mängd stater runt om i världen. Jag tänker på genital stympning, våldtäkt, stening av kvinnor och så vidare... För första gången har vi skrivit in i budgeten att den hjälp som vi ger ett antal länder kan dras in om de inte kvinnans rättigheter respekteras. Jag anser att det är bra och jag tackar budgetutskottet. Det är alltså den saken som godkändes.
En annan sak handlar om kvinnor och beslutsfattande. I många medlemsstater har enormt mycket skett på området för kvinnors politiska beslutsfattande. Men fackförbund och arbetsgivare har gjort mycket litet för att befrämja närvaron av kvinnor i deras organisationer. Det är emellertid nödvändigt, för i ett stort antal länder har de praktiskt taget blivit lagstiftare: om de sluter avtal så har de laga kraft. De har alltså fått en stor befogenhet men de har inte ansträngt sig lika mycket som våra nationella parlament och våra nationella politiska partier för att föra fram kvinnor. Även det här ändringsförslaget har antagits och för det tackar jag budgetutskottet. Vad som inte har antagits - och vad den saken beträffar vill jag rikta en vädjan till kommissionären, fru Diamantopoulou - är ändringsförslaget om en mildring av normerna för bidrag till projekt för kvinnor. För närvarande är normerna mycket höga. Många kvinnoorganisationer kan inte leva upp till dem. Det är det enda ändringsförslaget som inte har antagits. Men i vilket fall som helst, för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågors räkning, tack.

Talmannen.
Tack för detta inlägg. Såsom kvinna vill jag också passa på att tacka er för ert arbete under så många år för kvinnornas sak. Detta arbete har uppenbarligen gett resultat denna gång.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 11.30.
(Sammanträdet avbröts kl. 17.40 och återupptogs kl. 18.00.)

Talmannen.
Fråga nr 38 från Raimon Obiols i Germà (H-0645/02):

Angående: Akut livsmedelsbrist på flyktinglägren i Tindouf
I början av september 2002 fick vi via uttalanden av Radhouane Nouicer, ansvarig för FN:s flyktingkommissariats verksamhet i Nordafrika och Mellanöstern, höra om den akuta livsmedelsbrist som drabbat de 155 000 flyktingarna från Sahara på flyktinglägren i Tindouf. Från Världslivsmedelsprogrammet uppges det att om inga nya livsmedel når fram kommer flyktingarna i oktober endast att ha tillgång till en livsmedelsmängd som motsvarar 11 procent av det nödvändiga dagliga näringsintaget, dvs. ungefär 231 kalorier per person. En standardportion mjöl, ärtväxter, bönor, vegetabilisk olja och andra produkter borde bidra med totalt 2 100 kalorier per dag.
Barnens situation är särskilt allvarlig, och enligt uppgifter från FN:s flyktingkommissariat är 35 procent av barnen kroniskt undernärda och 13 procent lider av rakitis.
Kan kommissionen trots sina begränsade resurser komma med ett omedelbart bidrag för att minska den förestående akuta livsmedelsbristen?
Vilka mekanismer kan kommissionen tillgripa för att främja nya bidrag till Världslivsmedelsprogrammet från medlemsstaternas sida?

Nielson
En stor del av ECHO:s strategi hanterar bortglömda kriser, och detta är rätt så viktigt. Detta är också anledningen till varför vi ger fortsatt stöd till västsahariska flyktingar. ECHO är den största källan till stöd för dessa flyktingar. Under de senaste tre åren har ECHO:s stöd till västsahariska flyktingar mer eller mindre fördubblats från ungefär 7,5 miljoner euro 1999 till 14,34 miljoner euro i år.
Medan Världslivsmedelsprogrammet ansvarar för de grundläggande livsmedlen, koncentrerar ECHO sitt stöd på kompletterande livsmedel för att garantera en mer varierad diet. Med tanke på de problem som Världslivsmedelsprogrammet har stött på när det har gällt att finna givare för att uppfylla sina åtaganden beslutade ECHO emellertid 2001 att inrätta ett tremånaders buffertlager med basprodukter som spannmål, baljfrukter, olja och socker, som Världslivsmedelsprogrammet kan använda om dess leveranser kommer för sent för att delas ut till flyktingarna, under förutsättning att Världslivsmedelsprogrammet åtar sig att fylla på dessa buffertlager.
Detta arrangemang har varit ovärderligt, med 13 sådana lån som totalt uppgått till en volym på 12 153 ton under perioden fram till slutet av oktober 2002. Problemet är att bara 5 589 ton än så länge har fyllts på, vilket har gjort att buffertlagren är mycket små, på en nivå med 17,24 procent av den totala mängden.
Det var mot denna bakgrund som Världslivsmedelsprogrammet och UNHCR i början av september 2002 utfärdade en gemensam vädjan om ytterligare internationellt stöd för att uppfylla behoven av baslivsmedel. Samtidigt som det kan stämma att Världslivsmedelsprogrammet endast kunde täcka 11 procent av behoven i oktober, måste det sägas att denna siffra endast gäller leveranser från Världslivsmedelsprogrammet och inte tar hänsyn till leveranserna från andra givare.
ECHO finansierade 300 ton ris som levererades i oktober, och användningen av ECHO:s buffertlager som jag nämnde har utgjort ett viktigt bidrag, som gjort det möjligt för oss att möta de totala behoven av baslivsmedel i oktober. Så det är inte fallet att de i oktober endast mottog 11 procent. Som jag har förklarat är situationen mycket bättre.
Låt mig få säga ett par ord om ECHO:s övergripande plan för dessa flyktingar, som antogs av kommissionen i år. Denna plan, som omfattar ett belopp på 14,34 miljoner euro, borde minska krisens fulla inverkan. Mer än 80 procent av ECHO:s övergripande plan för 2002 består av livsmedelsprodukter. I enlighet med denna plan skall ytterligare drygt 5 000 ton baslivsmedel anlända under de kommande veckorna. Dessutom skall över 3 000 ton med ECHO-finansierade kompletterande livsmedel tillhandahållas under de kommande månaderna. Världslivsmedelsprogrammet har också tillkännagivit att det sänder över 4 000 ton baslivsmedel. Detta är de goda nyheterna. Det finns dock fortfarande anledning till oro, särskilt när det gäller distributionen i januari och februari, på grund av den möjliga bristen på livsmedel för att möta det totala behovet under denna period.
Det finns en viss trötthet bland givarna. Det är bakgrunden. Jag håller med om frågan i detta hänseende. Det är också därför som ECHO är delaktigt i olika sätt för att höja givarnas medvetenhet om denna konflikt och dessa människor.

Obiols i Germà (PSE).
Herr talman! Jag vill bara tacka kommissionären för den information vi fått och i allmänhet för det arbete kommissionen gör, särskilt ECHO, för att mildra denna situation som humanitärt sett är mycket oroande. Den höge kommissionären, Ruud Lubbers, sade ?oacceptabelt?, och jag skulle vilja tillägga politiskt sjaskigt.
Om den politiska förklaringen till denna situation, som är humanitärt oacceptabel, är givarnas trötthet måste man säga att vissa givare blir trötta av mycket obetydliga kvantiteter. Om det fanns en annan slags förklaring skulle sjaskigheten öka ännu mer eftersom det finns påtryckningsmetoder som är mycket värdigare och framför allt mycket effektivare än att låta barn och kvinnor lida på grund av frågan om livsmedelshjälp.
Sammanfattningsvis: Tack så väldigt mycket för er information och ert arbete, herr kommissionär.

Nielson
Jag har bara en ytterligare kommentar. I morgon äger det rum en konferens i Köpenhamn om bortglömda humanitära kriser. Detta återspeglar en mycket medveten och systematisk ansträngning från kommissionen, genom ECHO, kontoret för humanitärt bistånd, med att utarbeta en metod för att fastställa vad som kan kallas ?bortglömda kriser? - kriser där CNN-faktorn inte fäster uppmärksamhet på det behövande folket. Detta faller inom denna kategori, så jag välkomnar bestämt frågan och tillfället att besvara den och att belysa problemen. Det gör dialogen med parlamentet meningsfull och användbar.

Talmannen.
Fråga nr 39 från Lennart Sacrédeus (H-0630/02):

Angående: Anklagelser om att EU-medel finansierar terroristverksamhet i Palestina
Det har under senare år vid ett flertal tillfällen förekommit anklagelser om att EU-medel till den palestinska myndigheten skulle gå till finansiering av terroristverksamhet.
I maj i år överlämnade bland annat den israeliska regeringen en rapport till kommissionen där man ansåg sig ha bevis för att den palestinska myndigheten låtit delar av det mottagna EU-stödet gå till terrorister eller till och med terroristverksamhet, genom att till exempel blåsa upp kostnader för statsanställda.
Vilka möjligheter har egentligen kommissionen att kontrollera hur biståndet används? På vilket sätt har man använt sig av den information man fick av den israeliska regeringen?

Patten
Flera anklagelser har gjorts om att palestinska myndigheten skulle ha använt Europeiska unionens medel felaktigt. För en tid sedan utarbetade delar av den israeliska regeringen ett dokument där den hävdade att den kunde visa att president Arafat och den palestinska myndigheten använde medel från Europeiska unionen, tillsammans med Norge och några andra länder, för att finansiera terrorismanhängare eller till och med direkt stödja terroristhandlingar.
Dessa anklagelser är mycket allvarliga. De har undersökts noggrant av kommissionen. Jag skulle vilja betona, vilket jag redan gjort tidigare i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik den 19 juni, att kommissionen, utifrån alla de dokument som den israeliska regeringen tillgängliggjort, inte har funnit något bevis för att Europeiska unionens medel används för andra syften än de som överenskommits mellan Europeiska unionen och den palestinska myndigheten.
Kommissionen ger palestinska myndigheten 10 miljoner euro i månaden i budgetstöd. Detta utgör 10 procent av deras totala budget. Europeiska unionens stöd har bidragit till att förhindra de palestinska institutionernas totala kollaps, och har därför bevarat en av samtalspartnerna i fredsprocessen. Samtidigt har Europeiska unionen utövat de nödvändiga påtryckningarna och den nödvändiga ledningen för verkliga reformer, särskilt inom de offentliga finanserna. Låt mig påminna kammaren om att Europeiska unionen i slutändan ger budgetstöd för att mildra effekterna av frysningen av inkomstöverföringar på totalt över 680 miljoner US-dollar från den israeliska regeringen under de senaste åren.
Budgetstödet är föremål för ett antal villkor om en administrativ och rättslig reform, finansiell kontroll och så vidare, som ses över och förbättras regelbundet. Utbetalningen av budgetstöd övervakas på plats av kommissionen och Internationella valutafonden, som rapporterar månadsvis om den ekonomiska och skattemässiga utvecklingen, och ger information om inkomstutvecklingen, sysselsättningsutveckling, löneutvecklingen och aktuella utgifter som inte är lönerelaterade, utvecklingen av kapitalutgifter och så vidare. Förtjänsterna av vårt budgetstöd är allmänt erkända, inte bara av ministerrådet, utan också av världssamfundet. Förenta staterna och de andra medlemmarna i kvartetten - FN och Ryssland - har erkänt de framsteg som har gjorts i hanteringen av den palestinska myndighetens finansiella affärer, tack vare vårt stöd.
Framgångarna i fråga om reformer, som har skett till stor del tack vare vårt budgetstöd, omfattar inrättandet av ett gemensamt konto i statskassan, konsolidering av myndighetens alla offentliga finanser och framsteg mot ett modernt system för finansiell kontroll. Härnäst följer införandet av en stram budget, sedan innehållandet av utestående skulder och slutligen, och något som är mycket viktigt, antagandet eller ikraftträdandet av centrala rättsakter, som till exempel lagen om rättsligt oberoende och grundlagen.
Det är också värt att komma ihåg att under de senaste veckorna har Israel betalat över 45 miljoner US-dollar till den palestinska myndighetens finansministerium, vilket är ett litet men viktigt steg. Dessa medel har överförts till samma konto i statskassan som EU:s budgetstöd, och är föremål för samma övervakningsmekanismer av Europeiska unionen och Internationella valutafonden som jag just har beskrivit. Jag hoppas att vissa ledamöter kommer att reflektera över den meningen.
Israel har därför erkänt att framsteg har skett på det finansiella området, och det beror till stor del på vårt policybaserade finansiella stöd och budgetstöd. Israel borde slutligen återuppta de regelbundna överföringarna, och i det hänseendet välkomnar jag de konstruktiva diskussioner som nyligen hölls mellan premiärminister Sharon och president Bush.
Det är slutligen vår bestämda åsikt att det finansiella stödet bör fortsätta. Att dra tillbaka budgetstödet skulle leda till att den palestinska myndigheten kollapsade, till ytterligare kaos och till en mer förtvivlad humanitär kris. Kommissionen kommer att övervaka användningen av budgetstödet och förenligheten med alla de villkor som hör samman med det. Vi kommer, som alltid, att utreda alla anklagelser om felaktig användning av medel som en ytterst prioriterad fråga.

Sacrédeus (PPE-DE).
Jag vill tacka kommissionär Patten för svaret och för hans engagemang i denna fråga. När den israeliska regeringen kommer med dessa uppgifter är det naturligt att vi som ledamöter av Europaparlamentet vill gå till botten med denna fråga. Jag vill därför ställa följande frågor till kommissionären:
Upplever ni att förbindelserna med Israels regering är goda och att man från Israels regerings sida anser att den rapport som man har underställt kommissionen och oss i Europaparlamentet kan avföras från dagordningen? Eller vidhåller man från israelisk sida de anklagelser som finns i rapporten?
Jag undrar också om ni anser att de biståndsinsatser som EU ger i Mellanöstern är tillräckligt kontrollerade, generellt sett, och inte bara i detta fall.

Patten
Jag är rädd att ledamotens information är något förlegad, vilket är ovanligt. Jag känner inte till att den israeliska regeringen insisterar på att de fakta som de lagt fram tidigare är korrekta, och om de förvisso skulle göra det, kan jag inte riktigt förstå varför de skulle ha återupptagit överföringarna till den palestinska myndigheten och använda exakt samma mekanismer som vi själva använder. Det vore mycket märkligt om de gjorde det.
Detta är en historia som hela tiden kommer tillbaka, oavsett vilka fakta som läggs fram för att avvisa den. Det är dock inte irrelevant att notera att de andra medlemmarna i kvartetten - det inkluderar som jag sade Förenta staterna och Förenta nationerna - inte bara stöder vad vi gör, utan anser att vi har gått i bräschen när det gäller att främja en reform, inte minst av den palestinska myndighetens finanser.

Cushnahan (PPE-DE).
Herr kommissionär! Jag har hört er besvara denna fråga vid ett flertal tillfällen. Jag har känt er i ungefär 20 år nu, och jag känner er som en hederlig man som alltid har motsatt sig terrorism. Låt mig ställa er två frågor: blir ni inte frustrerad över att ledamöterna inte godtar det ni säger, när ni ger ett så tydligt och otvetydigt svar?
För det andra, håller ni inte också med om att vårt stöd till Palestina faktiskt bidrar till att avskaffa den typ av förhållanden under vilka terrorism frodas?

Patten
Jag är tacksam gentemot ledamoten för hans inledande ord. Vem vore inte det? Han vet att jag är en man med en legendarisk generositet, så jag kanske bara måste acceptera det som ett faktum inom politiken att hur mycket man än talar om sanningen för vissa människor, föredrar de att ignorera den. Det vore till hjälp om några av de som ständigt gör dessa anklagelser ibland kunde dyka upp i kammaren eller vid de utskottssammanträden där jag har avvisat anklagelserna. Det kunde också vara till hjälp om de någon gång ibland kunde läsa tidningarna och se vad som sägs och görs i fråga om reformen av den palestinska myndigheten. Men jag misstänker att en eller två av dem är upptagna med sina egna spel, spel som har mycket litet att göra med fakta, men en hel del att göra med fördomar och illvilliga fantasier.
För det andra, med hänsyn till följderna för förhållandena på plats, är situationen på plats fruktansvärd - och detta är inte lätt att neka. Vi tog nyligen emot rapporten från FN:s generalsekreterares särskilda sändebud, Catherine Bertini, som följts upp av ytterligare en undersökning. De privata kommentarerna från den brittiska ambassadören i Tel Aviv har rapporterats i israeliska media. Jag tror inte för ett ögonblick att utarmning, förfall och hunger - som samtliga har funnits i någon form i Palestina - leder till en långsiktig säkerhet i Israel. Är det mer eller mindre troligt att man uppmuntrar till brist på måttlighet eller extremism under de förhållanden som råder på Västbanken och i Gaza?
Jag hoppas att de påpekanden som Pérez gjorde för oss vid associeringsrådet EU-Israel i går om den humanitära situationen på platsen kommer att leda till en viss förbättring. Jag hoppas att vårt ökade stöd till UNWRA kommer att förbättra situationen, och jag hoppas att den israeliska regeringen kommer att lyssna på några av de saker som vi säger, till exempel om blockeringen av 500 containrar med stöd från Världslivsmedelsprogrammet i hamnen i Ashdod för tillfället. Vad har det att göra med Israels säkerhet?
Så jag sympatiserar fullständigt med argumentet att Israel borde ha garantier för dess säkerhet, men jag tror inte att det rätta sättet att uppnå detta är att göra livet outhärdligt för palestinierna.

Talmannen.
Jag påminner att ni kan ställa två frågor och jag beviljar dem i kronologisk ordning. Tannock har ordet.

Tannock (PPE-DE).
Om kommissionär Patten eller hans kansli intar denna ståndpunkt, varför har de då så beslutsamt motsatt sig det initiativ som jag själv och ledamöter från andra politiska grupper har tagit för att samla in namnunderskrifter i denna kammare för att kräva att parlamentet inrättar ett undersökningsutskott i fråga om dessa mycket allvarliga anklagelser? Om det som han säger är korrekt, skulle säkerligen ett sådant organ styrka hans ståndpunkt, rensa luften och tillbakavisa dessa pågående anklagelser om finansiering av PLO:s terroristverksamhet, men också, kanske mer lömskt, finansieringen av rashat och hjärntvättandet av unga palestinier i deras skolor, vilket främjar en långsiktig fientlighet och möjligen skapar framtida självmordsbombare.

Patten
Ledamoten har kompletterat den första delen av sin fråga med anklagelser om att palestinska läroböcker finansieras av Europeiska unionen. I denna kammare och i utskotten har vi gång på gång påpekat att dessa anklagelser är fullständigt grundlösa.
Vi har tillgängliggjort rapporten från delegationscheferna i Jerusalem för ledamöterna i denna kammare, i vilken det återigen konstateras i vilken utsträckning detta är en enkel och simpel lögn. Så när ledamoten frågar mig varför jag inte välkomnar ett undersökningsutskott för en tidigare rad lögner, vad i hela friden tror han att jag skall svara?
Att inleda en sådan undersökning - och jag tror inte för ett ögonblick att denna kammare skulle rösta för det - skulle få det att se ut som om dessa anklagelser hade en viss legitimitet.
Om man vidare inleder en sådan undersökning, tänk bara på alla dem i mina tjänsteavdelningar som någon gång måste underteckna en check till UNWRA eller för något som helst som har att göra med den palestinska myndigheten. Det skulle få den effekten att stödet till den palestinska myndigheten och till FN och de humanitära organisationerna skulle upphöra, på grund av den psykologiska effekten, och detta vid en tidpunkt då vi förbereder oss för den särskilda sambandskommitténs givarmöte i början av december, då Europeiska unionen - och jag tackar budgetmyndigheten och min kollega, kommissionären, för budgeten - kommer att förväntas gå i bräschen med att ge mer humanitärt stöd till palestinierna. Vem kommer att förvänta sig att vi skall göra det? Amerikanerna kommer att göra det, FN kommer att göra det och israelerna kommer att göra det - för att inte nämna resten av världssamfundet.
Så jag säger till ledamoten, och jag är säker på att det inte ligger några illasinnade motiv bakom hans fråga, att idén om att detta förslag om att inleda en undersökning är av viss hjälp för mig och för frågan om humanitärt stöd i Palestina, och när det gäller att finna en politisk lösning för att rädda oss från denna blodsfejd, ligger så långt från verkligheten som det är möjligt att komma. Jag skulle vilja ha ett undersökningsutskott om dessa frågor lika mycket som ett skott i pannan!

Talmannen.
Fråga nr 40 från José María Gil-Robles Gil-Delgado (H-0688/02):

Angående: Ryssland - utvisning av katolska präster
Det är ett välkänt faktum att många katoliker under sovjeteran fördrevs från de baltiska staterna, Polen och Tyskland till det inre av Ryssland. Nyligen utvisades fem katolska präster, vilket försvårar dessa katolikers behov av prästerlig omsorg.
Agerar de ryska myndigheterna, med denna utvisning, i enlighet med sina internationella förpliktelser beträffande mänskliga rättigheter och religionsfrihet?

Patten
Kommissionen främjar aktivt principen om religionsfrihet som en del av vår dialog om mänskliga rättigheter med de ryska myndigheterna. Vi delar fullständigt ledamotens oro över de aktuella utvisningarna av katolska präster, och som ledamoten känner till har andra kristna kyrkosamfund nyligen också drabbats. Denna metod är inte förenlig med de ryska åtagandena i fråga om mänskliga rättigheter. I det gemensamma uttalandet vid det senaste toppmötet mellan Europeiska unionen och Ryssland i Moskva anges vårt gemensamma mål med att stärka samhället, utifrån respekten för de demokratiska principerna och de mänskliga rättigheterna.
Kommissionen kommer att fortsätta att inprägla budskapet hos de ryska myndigheterna om att det verkliga partnerskap som unionen och Ryssland försöker att upprätta nödvändigtvis måste bygga på en rad grundläggande centrala värderingar, bland vilka den fullständiga respekten för de mänskliga rättigheterna återfinns, inklusive religionsfrihet. Inom ramen för vår intensiva politiska dialog med Ryssland har Europeiska unionen upprepade gånger framfört sin oro i fråga om religionsfriheten i Ryssland. Kommissionen fortsätter att ta upp dessa och andra angränsande människorättsfrågor med de ryska myndigheterna.
Samtidigt kommer främjandet av de mänskliga rättigheterna i Ryssland att vara en prioritet inom ramen för det europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter. Som parlamentet känner till är Ryssland ett centralt land i detta program.
Jag upprepar min personliga oro inför ledamoten om denna fråga och min beslutsamhet om att vi måste ta upp frågan med de ryska myndigheterna närhelst vi behöver göra det.

Gil-Robles Gil-Delgado (PPE-DE).
Herr talman! Jag behöver inte göra någon kompletterande fråga. Jag vill bara tacka kommissionären för det han sagt och förtydliga att det naturligtvis i frågan talas om katolska präster, även om detta drabbar alla icke-ortodoxa kristna trosbekännelser eftersom det fortfarande finns en tradition (låt oss kalla det så) av territoriellt monopol i den ortodoxa kyrkan som stämmer överens med religionsfriheten. Jag vill ånyo tacka kommissionären för hans uttalande och önska honom all framgång i sitt arbete.

Patten
Som ledamoten och jag båda har konstaterat, har andra kyrkor drabbats. Det fanns till exempel ett fall med en svensk protestantisk pastor. Ett antal protestantiska missionärer utvisades också, och förra året upplöstes Frälsningsarméns Moskva-avdelning.
Så detta är en fråga av allmänt intresse. Närhelst kristna pastorer eller missionärer behandlas på detta sätt, borde det vara en mycket angelägen fråga.
Eftersom jag tillbringade långfredagen i år i Shanghais katedral där vördandet av korset firades av biskopen i Shanghai, som har tillbringat ungefär 20 år av sitt liv i ensamcell i fängelse, är jag - liksom vi alla är - medveten om de anmärkningsvärda uppoffringar som görs av kristna missionärer, präster och biskopar i länder där religionsfriheten tyvärr inte åtnjuts liksom den i stort sett görs inom Europeiska unionen.

Talmannen.
Med detta svar av kommissionär Patten avslutar vi den första delen av frågor till kommissionen.
Andra delen
Frågor till Schreyer
Talmannen.
Fråga nr 41 från Erik Meijer (H-0707/02):

Angående: Utveckling, inköp och användning av ett särskilt bokföringssystem inom Europeiska kommissionen
Kan kommissionen besvara följande mot bakgrund av det ärende som behandlades i de skriftliga frågorna E-2557/02, E-2558/02 och E-2559/02:
Kan kommissionen bekräfta att den runt år 1995 hade planerat att använda 4 000 licenser från det tyska mjukvaruföretaget SAP, vilka i synnerhet utvecklats i detta syfte?
Kan kommissionen bekräfta att den slutligen köpte 700 licenser av företaget SAP och att endast 300 eller 400 av dessa verkligen användes?
Hur många licenser används idag? Hur används dessa licenser?

Schreyer
Herr talman! När mjukvaruföretaget SAP tilldelades ett kontrakt föreställde sig kommissionen aldrig en storleksordning om 4 000 användare. I den offentliga anbudsinfordran 1994 angavs som information 1 053 möjliga användare.
Beträffande den andra punkten: I anslutning till det i EGT offentliggjorda offentliga anbudsförfarandet beslutade kommissionen - särskilt Sincområdet - att sluta ett ramavtal med SAP om köp av licenser för mjukvaran SAP R/3 till ett värde om 1,5 miljoner euro - det var kostnaden för ordern inklusive den inkluderade servicen. Detta belopp täcker 600 personers utnyttjande av finans- och redovisningsmodulerna, och dessa personer är till övervägande del anställda inom Generaldirektoratet för ekonomi och finans och inom ekonomistyrningen, och det finns några användare inom de interna och externa redovisningsenheterna, exempelvis revisionsrätten, och i de operativa generaldirektoraten.
Beträffande er tredje fråga: Det faktiska antalet användare av SAP-mjukvaran för finanser och redovisning uppgår nu till 300.

Meijer (GUE/NGL).
Jag ber att få tacka kommissionären för hennes svar. Min tillkommande fråga är: anser ni att kommissionen till fullo har utnyttjat alla möjligheter som hade förberetts och för vilka betalning har utgått? Och om svaret är nej, varför inte? Kommer ni ändå att utnyttja dem bättre, med tanke på det faktum att ni nämner ett högre antal än det man slutligen använt sig av?

Schreyer
Herr talman! Redovisningssystemet SAP R/3 används både för ekonomistyrning och bokföring. Men jag är gärna beredd att besvara er fråga skriftligt mer i detalj.

Rübig (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär! Jag tackar för svaret på frågan. Det skulle intressera mig att få veta hur systemet egentligen är förberett för utvidgningen av Europeiska unionen? Här finns det ju särskilda krav när det gäller bokföring. Vi känner också till de beskyllningar som kommit från allmänheten. Vilka förberedelser kommer ni att göra inför framtiden, så att vi med det system vi har även efter utvidgningen kan garantera att förvaltningen är framtidsinriktad och skonar den europeiske skattebetalaren?

Schreyer
Herr ledamot! Det redovisningssystem som vi har består ju inte bara av det nyss nämnda SAP R/3-området, utan för de tjänster som förvaltar medlen har vi SINCOM-2-systemet. Alla kommissionens enheter och alla enheter som förvaltar medel är anslutna till det.
Beträffande frågan om utvidgningen kommer ju de anslutna enheterna inte att utvidgas direkt. Även stödet inför anslutningen förvaltas med detta system. Förberedelserna inför utvidgningen kräver naturligtvis bestämda åtgärder av kandidatländerna och de nya medlemsstaterna. Det måste ju öppnas konton för kommissionen i centralbankerna respektive i de nationella finansdepartementen. Beträffande frågan om den totala utbetalningen av de egna medlen samt utnyttjandet av de nationella finansdepartementen är mycket intensiva förberedelser på gång mellan Generaldirektoratet för ekonomi och finans och ifrågavarande kandidatländer.

Talmannen.
Tack så mycket fru kommissionär.
Frågor till Vitorino
Talmannen.
Fråga nr 42 från María Izquierdo Rojo (H-0654/02):

Angående: Diskriminering vid visering på grund av sexuell läggning
Den 27 juli 2002 ansökte ett par, spanjoren Juan Carlos Manteca Cendrero och argentinaren Carlos Daniel Bettio, om visum på grund av familjeåterförening vid Spaniens generalkonsulat i Buenos Aires (Argentina) för att Daniel Bettio skulle kunna få uppehållstillstånd i Spanien. De bifogade den dokumentation som krävdes efter det att de blivit informerade på själva konsulatet att personer i samma situation, dvs. samkönade par, hade fått visum tidigare. Den 13 augusti 2002 fick de ett meddelande om visumansökan avslagits eftersom de ?inte uppfyllde villkoren i RD 864/2001?, och i det avsnitt där villkoret i fråga skall preciseras står: ?Negativt utlåtande från regerings- eller arbetsmyndighet?.
De särskilda omständigheterna i detta fall stärker den allmänt spridda misstanken om att samkönade par ofta nekas visum, vilket innebär en kränkning av principen om lika rättigheter och överträdelser av rättigheter i den spanska grundlagen och EU:s lagstiftning, särskilt Amsterdamfördraget, där lika rättigheter föreskrivs för alla personer, oberoende av kön och sexuell läggning. Mot bakgrund av detta ställs följande frågor till kommissionen: Är det möjligt att föreslå omvänd bevisbörda i fall där det finns indicier för sexuell diskriminering (som avslag på visum för Carlos Daniel Bettio)? Känner kommissionen till om det inom EU förekommer sådan diskriminering vid visering? Vilka åtgärder är det möjligt att vidta för att undvika sådan diskriminering? Vilka åtgärder finns att vidta för att förebygga eller ta itu med dessa fall?

Vitorino
Herr talman, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Ledamoten tar upp frågan om att en begäran om visum avvisats som lämnats av en argentinsk medborgare för familjeåterförening i Spanien med sin spanska partner av samma kön, ett avvisande som hon betraktar som diskriminering på grund av sexuell läggning.
Familjeåterförening för unionens medborgare som inte omfattas av gemenskapsrätten när det gäller fri rörlighet och vistelse, vilket är fallet här, omfattas ännu inte av något gemenskapsinstrument och sorterar därför fortfarande under respektive medlemsstats nationella rätt. Varje vägran att bevilja visum skall överklagas hos behöriga nationella myndigheter. I artikel 63.3 a i fördraget anges att rådet skall vidta åtgärder när det gäller villkor för inresa och vistelse, liksom för normer som gäller förfarandena för medlemsstaternas utfärdande av visum och uppehållstillstånd för längre tid, även när det gäller familjeåterförening.
Åtgärderna för familjeåterförening skall antas i enlighet med skyldigheten att skydda familjelivet och förbudet mot diskriminering.
I rådets ändrade förslag till direktiv om familjeåterförening har kommissionen, på rådets begäran, tagit bort bestämmelserna som innebar att familjeåterförening av familjemedlemmar till en unionsmedborgare som bor i en medlemsstat där han är medborgare, och som inte utövat sin rätt till fri rörlighet, anpassades till bestämmelserna för familjemedlemmar till en unionsmedborgare som utövat sin rätt till fri rörlighet. Dessa personers situation kommer därför att behandlas senare i ett särskilt förslag.
I gällande gemenskapslagstiftning för fri rörlighet och vistelse för unionsmedborgare och deras familjemedlemmar gäller familjeåterförening för make, men inte för ogift partner. För att ta hänsyn till den snabba utvecklingen av familjegruppen i samhället och erkännandet i vissa stater av en särskild rättslig status för ogifta par, liksom behovet av att så långt det är möjligt undanröja diskrimineringen av ogifta partner av båda könen, utvidgas i förslaget till direktiv om rätten för unionsmedborgare och deras familjemedlemmar att fritt röra sig och uppehålla sig på medlemsstaternas territorium, vilket antogs av kommissionen den 23 maj 2001, rätten till familjeåterförening till att omfatta ogifta partner, om lagstiftningen i mottagarstaten likställer situationen för ogifta par med den för gifta par, och under förutsättning att villkoren i denna lagstiftning uppfylls.

Izquierdo Rojo (PSE).
Herr talman! Jag tackar kommissionär Vitorino för att han svarar på denna fråga personligen, muntligt och i kammaren, eftersom det är tydligt att Europeiska unionen i denna fråga håller på att bana väg. Ett bevis på det är att Europaparlamentet just i morse här i kammaren antog ett förslag till resolution som stöder de homosexuella asylsökande parens rätt till familjeåterförening. Herr kommissionär! Anser ni att vi skulle kunna använda oss av denna ståndpunkt i det fall vi nu talar om?
Kommissionären vet att vi talar om en aktuell anmälan? Och jag ber er att svara för att få veta vad vi kan göra för att bidra till att nå positiva resultat.

Vitorino
Herr talman! Som jag angav i mitt skriftliga svar har vi inom ramen för direktivet om familjeåterförening föreslagit rådet en särskild regel som gäller ogifta partner, inbegripet dem av samma kön. På rådets begäran drog vi tillbaka detta förslag från direktivet, med motiveringen att det skulle vara bättre att behandla det i ett särskilt rättsligt instrument. Vi ägnar oss nu åt det genom att förbereda en sådan handling.
Jag döljer inte för parlamentsledamoten att svårigheten ligger i det stora antal lagstiftningslösningar som finns i de femton medlemsstaterna, när det gäller att juridiskt erkänna ogifta par, särskilt ogifta par av samma kön. Det handlar om att finna en balans mellan en ickediskriminerande lösning och respekt för subsidiaritetsprincipen. Vi anser att det inte får förekomma diskriminering, när det gäller medborgare från tredje land eller ogifta par, och det innefattar även ogifta par av samma kön.

Talmannen.
Fråga nr 43 från Rodi Kratsa-Tsagaropoulou (H-0659/02):

Angående: Angripandet av pedofiliproblemet
Den allmänna opinionen är besviken över de milda straff som nyligen utdelades till personer som stod anklagade för deltagande i det största pedofilinätet någonsin i Frankrike. Inget av de befintliga programmen för bekämpning av organiserad brottslighet och inte heller det polisiära eller rättsliga samarbetet berör frågan om pedofili i direkt mening. Därför undrar jag om kommissionen har för avsikt att ta konkreta initiativ för att å ena sidan få till stånd ett förslag om harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning, ett förslag som skulle definiera brottet, de straff som skall utmätas, offrens ålder och vården av dem, och som å andra sidan skulle förbereda ett program för bekämpning av det här fenomenet?
Förfogar kommissionen över jämförbara uppgifter om det lagstiftningsmässiga och rättsliga angripandet av detta tragiska fenomen i de olika EU-länderna? Anser kommissionen att Europol och Eurojust är utrustade med den infrastruktur som krävs för att lokalisera och bekämpa sådana här ligor?

Vitorino
Som parlamentet känner till lade kommissionen i december 2000 fram rambeslutet om åtgärder för att bekämpa sexuell exploatering av barn och barnpornografi. Det gläder mig innerligt att kunna tala om för er att rådet (rättsliga och inrikes frågor) den 14 oktober uppnådde en politisk enighet om kommissionens förslag. Detta rambeslut är ett av de mest långtgående instrumenten hittills när det gäller tillnärmningen av straffrätten. I rambeslutet behandlas olika former av sexuellt utnyttjande av barn, som till exempel att tvinga ett barn till prostitution, pornografiska framställningar och missbruk av en erkänd förtroendeposition. Barnpornografi, både på och utanför Internet, omfattas också.
När det gäller straff har rådet vidtagit åtgärder för att inrätta en övergripande strategi för harmoniseringen av straff. Detta är också den huvudsakliga anledningen till varför det tog så lång tid för rådet att anta detta rambeslut. Nu föreskriver man i rambeslutet straffnivåer från mellan ett till tre år för grundläggande brott till mellan fem och tio år under förhållanden som förvärrar brottet.
I rambeslutet harmoniseras inte åldern för sexuellt samtycke. Kommissionen anser att detta är en fråga för medlemsstaterna, i enlighet med subsidiaritetsprincipen. Åldern för sexuellt samtycke, som det definieras i den nationella lagstiftningen, används emellertid som en skiljelinje för olika straffnivåer. Idén är att återspegla principen om att ju yngre offret är desto grövre är brottet.
När det gäller slutligt stöd är Stopprogrammet ett mycket värdefullt verktyg för att bekämpa pedofili. I Daphneprogrammet finns också en särskild hänvisning till pedofili. Kommissionen kommer att fortsätta att stödja projekt inom detta område genom det nya Agisprogrammet för brottsbekämpning och rättsligt samarbete.
Om vi går vidare till den slutliga delen av frågan kan kommissionen bekräfta att den har jämförande information om de lagstiftningsmässiga och rättsliga sätten att bekämpa detta tragiska fenomen. Europol har lagt fram en rapport om ämnet, vilket visar att det är mycket aktivt när det gäller att bekämpa barnpornografi. Europol har nyligen varit involverat i flera framgångsrika omfattande operationer. Kommissionen är övertygad om att så snart Eurojust är fullt verksamt kommer det att uppmuntra och förbättra samarbetet mellan medlemsstaterna i kampen mot sexuellt utnyttjande av barn, genom att underlätta ömsesidigt rättsligt stöd och genomförandet av utlämningskrav.

?ratsa-?sagaropoulou (PPE-DE).
Tack, herr kommissionär, för er förklaring. Jag är säker på att samtliga av ledamöterna håller med om att detta är en avgörande fråga, i synnerhet eftersom offren är barn. Domstolar och myndigheter brukar vanligtvis inte ta dem på allvar och barnen finner det vara svårt att tala om vad de har gått igenom, vilket innebär att endast ett fåtal fall går till domstol och att barnen sällan vinner rättvisa.
Problemet förvärras genom utvidgningen, och inte endast på grund av att gränserna har öppnats och underlättar för brottslighet, utan på grund av att fattigdomen, som har visat sig vara svår att bekämpa i kandidatländerna, är roten till problemet.
Har ni några specifika planer för att involvera kandidatländerna i program för att bekämpa och samarbeta kring detta problem och för att vårda offren?

Vitorino
Jag delar er åsikt om att vi måste prioritera åtgärder av denna typ när det gäller kandidatländerna. Jag garanterar att kandidatländernas åtagande redan har beaktats i den senaste generationen av Daphne- och Stopprogrammen, och att de redan görs delaktiga i de konkreta åtgärderna.
Jag skulle vilja fästa er uppmärksamhet på det faktum att det rambeslut som rådet just antagit kommer att ingå i gemenskapens regelverk. Det innebär att kandidatländerna kommer att tvingas införliva detta nya rambeslut i sin egen nationella straffrätt senast den 1 januari 2004.

Banotti (PPE-DE).
Kommissionären kanske skulle vara intresserad av att få vet att jag hade äran att leda ett sammanträde förra veckan i frågan om barnpornografi, som anordnats av Internationella centrumet för saknade och utnyttjade barn (International Centre for Missing and Exploited Children). Vi lyssnade till en utmärkt presentation från chefen för Europol, Morgan, och jag hade också nöjet att få tillkännage den överenskommelse som jag tror just hade publicerats i tidningarna samma dag.
Men jag skulle vilja fråga hur ni tror att utlämningar skall fungera när material till exempel kommer från tredje länder, där samma typ av grundläggande lagstiftning kanske inte finns?
För det andra, vilken inställning borde vi ha till denna typ av material som kommer från länder utanför gemenskapen? Detta kommer uppenbarligen att bli den väg som man i framtiden tar för att undkomma lagstiftningen både här och i Förenta staterna.

Vitorino
Det finns särskilda bestämmelser i dessa förslag för att hantera problemet med pedofili på Internet. Vi måste garantera att det rättsliga samarbetet, utöver allt ömsesidigt rättsligt stöd till tredje länder, beaktar behovet av att stärka de bevis som krävs för ett korrekt straffrättsligt åtal.
Vi kan bara beslagta materialet på dess sista anhalt på medlemsstaternas territorium. I fallet med material från tredje länder till exempel måste vi använda de gemensamma samarbetsavtalen om ömsesidigt rättsligt stöd för att kräva att myndigheterna i dessa medlemsstater skall vidta åtgärder mot dem som producerar sådant material.
Jag skulle också vilja lägga till att vi inom ramen för denna övergripande ram i mesta möjliga mån måste använda Europarådets konvention om Internetrelaterad brottslighet. Det är mycket tydligt att det är en brottslig verksamhet att producera olagligt material med pedofilipornografi. Därför skulle Europarådets konvention vara fullt tillämpningsbar.

Talmannen.
Fråga nr 44 från Ioannis Marinos (H-0664/02):

Angående: Karaktärisering av terrorister som ?politiska fångar?
Majoriteten av dem som gripits i samband med de häktningar av terrorister som på senare tid ägt rum i Grekland har erkänt att de tillhör terroristorganisationen ?17 november?. Trots detta har det i grekisk press under de senaste dagarna förekommit uppgifter, antingen spridda av de häktade personerna själva eller av deras advokater, om att ?vissa av dem har för avsikt att revidera sina bekännelser, för att kunna friges ur fängelset efter 10-12 år?. Enligt uppgifterna i press och television åberopar de status som ?politiska fångar? och grundar sitt agerande på ?liknande fall i andra europeiska länder?.
Känner kommissionen till om det i Europeiska unionens medlemsstater finns särskilda rättsliga bestämmelser som avser politiska fångar - för vi vet ju alla att de ändringar i gemenskapslagstiftningen som nyligen gjorts lett till en strängare behandling av terrorister, även om de mord och rån terroristerna gör sig skyldiga till måhända styrs av ?ädla? ideologiska motiv?

Vitorino
Europeiska unionen bygger på principerna om frihet, demokrati och respekten för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna och på rättssäkerheten, vilka är principer som är gemensamma för medlemsstaterna. De har erkänts i artikel 6.2 i Fördraget om Europeiska unionen och återspeglas i stadgan om de grundläggande rättigheterna. Kommissionen känner därför inte till några lagliga uppgörelser om politiska fångar i Europeiska unionens demokratier, eftersom själva begreppet politiska fångar, det vill säga fångar som har fängslats eller åtalats enbart på grund av politiska skäl eller åsikter, vore emot dessa grundläggande principer för unionen.
När det gäller utlämning mellan medlemsstater, har därför ett ömsesidigt förtroende för de nationella rättsliga systemen lett till en översyn av det partiella upphävandet av politiska brott när det gäller terroristbrott.
I artikel 5.1 i 1996 års konvention om utlämning mellan Europeiska unionens medlemsstater, som kompletterar Europeiska utlämningskonventionen av den 13 december 1957 anges det sålunda: ?Vid tillämpningen av denna konvention får den anmodade medlemsstaten inte betrakta något brott som ett politiskt brott, en gärning förknippad med ett sådant brott eller ett brott inspirerat av politiska motiv?. Detta uttalande omfattar de terroristbrott som det hänvisas till i första och andra artiklarna i 1977 års europeiska konvention om bekämpande av terrorism, som alla unionens medlemsstater har ratificerat.
I rådets rambeslut av den 13 juni 2002 om den europeiska arresteringsordern, som snart kommer att ersätta det tidigare utlämningssystemet, införlivas terrorism bland de brott som kommer att föranleda överlämnande, i enlighet med en europeisk arresteringsorder, under förutsättning att brottet är straffbart i den utfärdande medlemsstaten med ett frihetsberövande straff eller en skyddsåtgärd för en maximiperiod på minst tre dagar. Ett brotts politiska karaktär kan inte läggas fram som orsak till icke-utlämnande.
Slutligen föreskrivs en gemensam definition av terroristbrott i rådets rambeslut av den 13 juni 2002 om bekämpande av terrorism. I rambeslutet räknas allvarliga brott upp som bedöms vara terroristbrott, när de begås med syftet att allvarligt terrorisera en befolkning och otillbörligt tvinga en regering eller en internationell organisation att utföra eller avstå från att utföra en handling, eller allvarligt destabilisera eller förstöra de grundläggande politiska, konstitutionella, ekonomiska eller sociala strukturerna i ett land eller en internationell organisation. I denna definition är därför hänvisningar till ideologiska motiv irrelevant, både när det gäller att definiera ett terroristbrott eller att undvika att betrakta ett brott som ett terroristbrott.

?ratsa-?sagaropoulou (PPE-DE).
Tack, herr kommissionär. Jag kommer att informera min ärade vän, som inte har möjlighet att vara här i dag för att diskutera med er, att det inte kan bli tal om någon syndaförlåtelse för brott som har begåtts, som han poängterar, av ideologiska skäl.

Rübig (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Terrorbekämpningen är väl nu den viktigaste målsättningen här i världen. Därför är jag intresserad av att få veta vad kommissionen planerar när det gäller rättssystemet, med tanke på den senaste utvecklingen?

Vitorino
Till att börja med tror jag att vi måste fullfölja våra viktiga framsteg sedan den 11 september 2001, främst införlivandet i de nationella rättsliga systemen av rambeslutet om definitionen av terrorism, och införlivandet i den nationella lagstiftningen av rambeslutet om den europeiska arresteringsordern.
För det andra skulle jag vilja betona vikten av polisiärt samarbete och utbytet av information mellan underrättelsetjänster om terrorismverksamhet, särskilt utifrån Europols antiterroriststyrka och den särskilda enheten med antiterroristdomare inom Eurojust.
Nya initiativ rör särskilt de pågående förhandlingarna med Förenta staterna om en ömsesidig överenskommelse om rättsligt stöd, inklusive utlämning, och slutandet av avtal om informationsutbyte mellan Europol och Förenta staternas brottsbekämpande organ.
När det slutligen gäller lagstiftningsinitiativen för 2003, prioriterar vi finansieringen av terrorism, men det är ännu litet för tidigt att avslöja de konkreta initiativ som vi kommer att lägga fram för parlamentet och rådet nästa år.

Talmannen.
Tack så mycket, herr kommissionär. Vi kommer att i turordning besvara alla frågor fram till kl. 19.30.
Frågor till Byrne
Talmannen.
Fråga nr 45 från Richard Corbett (H-0613/02):

Angående: Boskapsmarknader
Allt fler röster höjs bland allmänheten mot behandlingen av djur på boskapsmarknader och slakterier. Är kommissionen beredd att mot bakgrund av detta föreslå ett direktiv med minimistandarder för djurskydd på sådana marknader?

Byrne
Som ledamoten med rätta påpekar finns det växande farhågor om behandlingen av djur på boskapsmarknader. Det är kommissionens avsikt att innefatta detta område när den föreslår ny lagstiftning för djurskydd vid transporter före slutet av året. 
Praktisk erfarenhet och vetenskapligt kunnande finns i dag tillgängliga för att hjälpa kommissionen att göra detta. Kommissionens mål är särskilt att se till att medlemsstaterna garanterar att djurskyddshänsyn är en ingående del i verksamheten på boskapsmarknaderna. Den grymhet eller försumlighet som iakttagits på vissa marknader beror på marknadsaktörernas okunskap och på otillräcklig kontroll från de behöriga myndigheterna. Därför anser kommissionen att det är nödvändigt att utöka utbildningen för den personal som hanterar djuren på marknader.
Kommissionen anser också att marknadsaktörerna främst borde vara ansvariga för att garantera att djurskyddsbestämmelserna följs. De borde ansvara för djurskyddsbestämmelserna på samma sätt som de redan ansvarar för djurhälsoreglerna. Men man bör komma ihåg att den dagliga tillämpningen är medlemsstaternas ansvar. Betydande förbättringar kan redan uppnås i enlighet med de aktuella nationella bestämmelserna.
Kommissionens uppgift är inte att övervaka hur boskapsmarknaderna drivs, utan att se till att medlemsstaterna följer EU-bestämmelserna i detta hänseende.

Corbett (PSE).
Jag skulle vilja tacka kommissionären för det svaret och uppmuntra honom att, när han utarbetar detta förslag till lagstiftning, undersöka om det finns något skäl att helt och hållet gradvis avveckla boskapsmarknaderna eller inte. Jag tror att dessa marknader i vissa länder praktiskt taget har upphört att existera. Det är när allt kommer omkring inte bara frågan om djurhälsa, utan också en fråga om smittospridning. I våra dagar kanske sådana marknader inte längre är det bästa sättet att handskas med djurhandel.
Om kommissionen kommer fram till att boskapsmarknaderna måste finnas kvar, borde de vara ordentligt reglerade. Jag välkomnar vad kommissionären just sade, men håller han med om att det inte bara borde gälla transporten av djur som till viss del faller under det befintliga direktivet, utan också skyddet av alla djur som passerar igenom sådana boskapsmarknader?

Byrne
Angående den första delen av er tilläggsfråga om det vore lämpligt att gradvis avveckla boskapsmarknaderna helt och hållet, är ståndpunkten att för vissa husdjur är detta ett nödvändigt marknadsföringsinstrument. Traditionerna med försäljning och marknadsföring av djur på detta sätt är långa. Deras användning kommer av historiska och socioekonomiska skäl som man inte kan bortse ifrån med ett enkelt förbud. 
Jag håller dock med om att vi, genom att ta upp denna fråga inom ramen för gemenskapslagstiftningen, tittar på den i samband med den djurtransportlagstiftning som vi arbetar med för tillfället. Jag håller fullständigt med om att denna fråga inte bara rör djur som transporteras, utan alla djur. Det är likväl inom ramen för denna lagstiftning som vi tittar på frågan. Som jag antydde för en stund sedan, är det viktigt att se till att den personal som hanterar djur får en korrekt utbildning, inte bara inom ramen för transporter utan allmänt. Detta är ett av de mål som kommer att finnas i den lagstiftning som för närvarande utarbetas.

Talmannen.
Fråga nr 46 från Philip Bushill-Matthews (H-0633/02):

Angående: Livsmedelssäkerhet
Kan kommissionen ange vilka omedelbara åtgärder den föreslår att skall vidtas, och hur effektivt man med dessa åtgärder kan angripa de återkommande problem som föranleds av att ryggmärgen inte avlägsnas från kött som behandlas i tyska och franska slakterier?

Byrne
Kommissionen fäster stor vikt vid det korrekta avlägsnandet av specificerat riskmaterial, eftersom det är ett av de viktigaste sätten att skydda konsumenternas hälsa mot den inneboende risken med galna ko-sjukan (BSE). Förutom att dessa händelser utgör ett oacceptabelt hälsohot, undergräver de också konsumenternas förtroende för effektiviteten hos gemenskapens åtgärder mot galna ko-sjukan. 
I enlighet med Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 999/2001 av den 22 maj 2001 om fastställande av bestämmelser för förebyggande, kontroll och utrotning av vissa typer av transmissibel spongiform encefalopati, måste specificerat riskmaterial avlägsnas på slakteriet, eller i fallet med ryggraden hos nötkreatur, på den plats där djuren styckas. Slaktkroppar, halva slaktkroppar och fjärdedels slaktkroppar som inte innehåller annat specificerat riskmaterial än ryggraden kan skickas till en annan medlemsstat. I det senare fallet, borde avlägsnandet av ryggraden äga rum på den plats där djuret styckas i den medlemsstat dit slaktkropparna skickas. Brister i den korrekta tillämpningen av avlägsnandet av specificerat riskmaterial, särskilt ryggmärgen, har rapporterats för slaktkroppar från olika medlemsstater: Tyskland, Spanien, Frankrike, Förenade kungariket, Nederländerna, Österrike, Belgien, Danmark, Irland och Italien.
Kommissionen har vid flera tillfällen påmint medlemsstaterna om vikten av att korrekt genomföra avlägsnandet av specificerat riskmaterial. Vid upprepade fall har kommissionen krävt stränga åtgärder, som till exempel att tillstånden skulle upphävas för de ansvariga anläggningarna eller att rättelseåtgärder skulle införas. Kommissionen har krävt att informeras om de rättelseåtgärder som vidtas.
I på varandra följande inspektioner som utförts av Kontoret för livsmedels- och veterinärfrågor när det gäller BSE och BSE-relaterade frågor i medlemsstaterna, har avlägsnandet av specificerat riskmaterial funnits vara rimligt tillfredsställande, med mindre brister som huvudsakligen rör tekniska och operativa svårigheter. Kommissionen finansierar också ett forskningsprojekt för att finna alternativa och mer effektiva sätt att avlägsna ryggmärgen. Detta projekt är nästan slutfört.
Kommissionen följer noga upp situationen och kommer om nödvändigt att påminna samtliga medlemsstater om skyldigheten att avlägsna ryggmärgen hos nötkreatur som är äldre än 12 månader. Tillämpningen av de rättelseåtgärder som tillkännagivits av medlemsstaterna för att råda bot på situationen kommer att utvärderas ytterligare av Kontoret för livsmedels- och veterinärfrågor.
Slutligen bör man komma ihåg att ryggraden för närvarande definieras som specificerat riskmaterial när det gäller slaktkroppar av nötkreatur som är äldre än 12 månader i alla medlemsstater förutom Portugal och Förenade kungariket. Alla rester av ryggmärgen i ryggraden borde därför redan automatiskt ha avlägsnats som specificerat riskmaterial på bestämmelseorten före försäljning till konsumenten.

Bushill-Matthews (PPE-DE).
Jag noterar era kommentarer med intresse, herr kommissionär, och det gläder mig verkligen att höra att kommissionen tar denna fråga på allvar, men er roll som jag ser det tycks vara begränsad till att påminna medlemsstaterna, kräva stränga åtgärder och sedan kräva att bli informerad. Med all respekt, anser ni att det är tillfredsställande, eller tror ni att allmänheten kommer att tycka att detta är tillfredsställande, eftersom det handlar om återkommande problem?
Sedan jag lade fram den här frågan, bokstavligen talat under de senaste veckorna, har vi haft ett exempel i Förenade kungariket på att Tyskland återigen bryter mot reglerna genom att skicka inte mindre än sin trettonde sändning med kött som innehåller förbjuden ryggmärg till Förenade kungariket. Har kommissionen inga befogenheter att göra något mer än att kräva eller påminna? Om den inte har det, borde den då inte ha sådana befogenheter? Hur mycket längre kan kommissionen fortsätta att kräva och påminna innan någon handlar?

Byrne
Denna fråga har noga övervakats, och utifrån de preliminära resultaten från 2002, har de åtgärder som medlemsstaterna vidtagit lett till ett minskat antal överträdelser i fråga om rester av ryggmärg. Kommissionen kommer naturligtvis att fortsätta att noga övervaka situationen, och om problemen återuppstår kommer den att placera frågan på dagordningen för Ständiga kommittén för livsmedelskedjan och djurhälsa för att betona vikten av att specificerat riskmaterial, med andra ord ryggmärgen, avlägsnas korrekt på slakterierna, och kräva stränga rättelseåtgärder. 
Jag har talat direkt med de behöriga ministrarna i ett antal medlemsstater om detta, med resultatet att tillstånden för slakterier har dragits in i två särskilda medlemsstater under en viss tid. Detta är stränga påföljder som kommissionen kan kräva och som har tillämpats. I den utsträckningen tror jag att styrkan hos sådana påföljder, när de påförs livsmedelsproducenterna, är att de tenderar att förbättra standarderna. Det finns i slutändan alltid en möjlighet att inleda överträdelseförfaranden, men under dessa omständigheter, och med tanke på den tid som krävs för att ställa sådana förfaranden inför domstol, tycker jag inte att det verkar vara den mest effektiva metoden för att eftersträva förenlighet med reglerna.
Slutligen, och som ni troligen känner till, arbetar jag för närvarande med en rättsakt om kontroller av foder och livsmedel, som innefattar ett införande av finansiella påföljder för underlåtenhet att följa denna typ av lagstiftning. Denna rättsakt kommer förhoppningsvis att läggas fram för kommissionen inom en mycket snar framtid, och om den antas, kommer den att offentliggöras och läggas fram i parlamentet i sinom tid för vidare diskussion.

Talmannen.
Fråga nr 47 från Mary Elizabeth Banotti (H-0639/02):

Angående: Diabetes
Enligt beräkningar kommer 30 miljoner människor i EU ha diabetes år 2010. Vad gör kommissionen för att hantera denna katastrofala ökning av antalet diabetessjuka och föreslår den några forskningsinsatser eller informationskampanjer kring denna fråga?

Byrne
Kommissionen medger att diabetes är en kronisk sjukdom som utgör en stor utmaning för folkhälsan i gemenskapen. Dess orsaker är nära förknippade med hälsofaktorerna kost, fetma och fysisk aktivitet. Det finns ett tydligt samband mellan dessa faktorer, och det är inte särskilt sannolikt att en enskild strategi för var och en av faktorerna lyckas. 
I fördraget begränsas gemenskapens behörighet inom området för folkhälsa genom att det anges att gemenskapsåtgärder helt och hållet måste respektera medlemsstaternas ansvar för organisationen och genomförandet av hälso- och sjukvård. När det gäller diabetes har kommissionens arbete därför inriktats på att uppmuntra till samarbete mellan medlemsstaterna genom folkhälsoprogram. Genom dessa program har kommissionen uppmuntrat till en politisk utveckling och åtgärder som hör samman med faktorerna för typ 2-diabetes, nämligen kost, fetma och motion.
I det nya folkhälsoprogrammet som träder i kraft den 1 januari 2003 riktas uppmärksamheten på att förbättra uppgiftsinsamling om centrala hälsoindikatorer som till exempel kostrelaterad dödlighet och sjuklighet. Betoningen ligger också på att utveckla gemensamma strategier för hälsofaktorer som till exempel kosthållning.
Det hälsofrämjande, den hälsoövervakning och de cancerprogram som redan finns har gett konkret stöd till en rad initiativ för kost, näringslära, fetma och fysisk aktivitet. Som exempel kan nämnas det stöd som getts konferenser som de som ägt rum under det franska och danska ordförandeskapet i frågorna om kosthållning och fetma. Eurodietrapporten om kosthållning har nu offentliggjorts och finns tillgänglig på kommissionens webbplats, vilket gör den tillgänglig för en bred internationell publik.
Europeiska undersökningen om cancer och kosthållning (EPIC), som finansieras genom cancerprogrammet och som utförs av Internationella byrån för cancerforskning i Lyon, är ett annat viktigt initiativ om sambandet mellan kosthållning och sjukdom. Projektet, som stöds av åtgärdsprogrammet för främjande av hälsa sli na sláinte, är ett initiativ för att främja fysisk aktivitet som en del av en förebyggande strategi.
Samtliga dessa aktiviteter kommer att ha haft en inverkan på förebyggandet av diabetes. En lägesrapport om ställningen för kosthållning inom gemenskapens alla politikområden, inte bara folkhälsoområdet, kommer snart att slutföras och publiceras.
Om man beaktar de begränsningar som fastställs i artikel 152 i fördraget, avser kommissionen inte att inrätta en särskild prioritetsplan för diabetes. I stället är den strategi som det nya folkhälsoprogrammet följer utformad för att garantera en kompletterande och övergripande inställning till förebyggande, snarare än den gamla inställningen med att titta på sjukdomar genom enskilda och individuella program. Det nya programmet är av politisk karaktär och syftar till att främja politik och aktiviteter för hälsofaktorer som kommer att ha en inverkan på centrala utmaningar som till exempel typ 2-diabetes.
Genom sina ramforskningsprogram har kommissionen stött den tidigare diabetesforskningen. Betydande finansiellt stöd har tillgängliggjorts för denna typ av forskning. I det femte ramprogrammet omfattades diabetesforskning i programmet ?Livskvalitet och förvaltning av levande resurser?.
Den totala finansieringen har uppgått till över 18 miljoner euro. Diabetesforskningen fortsätter att vara en prioritet i det kommande sjätte ramprogrammet under det högst prioriterade tematiska området ?Biovetenskap, genforskning och bioteknik för förbättrad hälsa?.
Forskningsmedel kommer att tilldelas på konkurrensbasis till följd av ansökningsomgångar, och information kommer att göras brett tillgänglig, till exempel på webbplatsen för forskning. Utöver stöd för forskningsprojekt, kommer det sjätte ramprogrammet att tillhandahålla medel för stipendier såväl som för sammankoppling i nätverk för nationell diabetesforskningsverksamhet under rubriken ?Att förstärka grunden till det europeiska området för forskningsverksamhet?. Denna aspekt betraktas som särskilt viktig för att kunna bidra till skapandet av ett europeiskt forskningsområde.
Det bör slutligen också nämnas att de livsmedel som läggs fram och som utformats för att uppfylla de särskilda kosthållningskraven hos människor med diabetes för närvarande bör vara förenliga med kraven i rådets direktiv (89/398/EEG) om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om specialdestinerade livsmedel. Kommissionen avser att lägga fram en rapport för parlamentet och rådet om önskvärdheten hos särskilda kosthållningsbestämmelser för människor med diabetes.
Jag skulle vilja ta detta tillfälle i akt att önska all lycka för Världsdiabetesdagen den 14 november. Jag hoppas kunna sälla mig till initiativtagarna till denna dag när kampanjen om diabetestestning och diabetesmedvetenhet sätts igång här i Strasbourg den 19 november.

Banotti (PPE-DE).
Herr kommissionär! Det var ett mycket långt, relativt tekniskt svar. Jag skulle vilja ta upp ett par frågor med er. Till att börja med går alla de bästa åsikterna om diabetes ut på att särskilda livsmedel inte borde ha diabetiker som målgrupp. Den bästa kosten för människor med diabetes eller för dem som löper risk att utveckla diabetes är bra, enkla, färska livsmedel, och inte beredda livsmedel.
Det var endast med stora svårigheter som diabetes nämndes i det sjätte ramprogrammet. Jag hoppas att inrättandet av en post för diabetessköterskor vid ett av gemenskapens universitet kommer att vara en av prioriteringarna för stöd, när ni beaktar ramprogrammet.
Kostnaden för gemenskapens hälsovård för ett tillstånd som, vilket jag nämnde i min fråga, kommer att påverka ungefär 30 miljoner människor fram till 2010, måste i någon mån tas i beaktande. Mot bakgrund av vad som sker längre fram skulle jag vara intresserad av att få veta om kommissionen föreslår att inta en mer förebyggande inställning i denna fråga.

Byrne
Det är förvisso sant att de kostnader som är förknippade med all hälsovård dagligen och årligen ökar i medlemsstaterna. Saken är den att yrkesverksamma inom folkhälsa och förvisso några regeringar nu fäster större uppmärksamhet på att investera mer i hälsofrämjande och sjukdomsförebyggande. Betoningen har tidigare alltför ofta legat på att spendera stora belopp på hälsovård.
Om denna ändring äger rum, vilket ni antyder i er fråga, kommer det att få stor inverkan på diabetesfrågan, som ni särskilt fokuserar på i er fråga, men också på andra sjukdomar. Jag tror bestämt att när folkhälsoprogrammet är i kraft i enlighet med strategin med tre linjer från januari 2003, kommer värdefull information och värdefulla uppgifter att samlas inom den första linjen. Sedan, inom linjen med hälsofaktorer, kommer vi att kunna främja den hälsosamma livsstil och det balanserade kostintag som ni nämnde i er tilläggsfråga. Jag håller på att undersöka sambandet mellan till exempel sjukdomar som fetma och kost, och jag hoppas att kunna redogöra för resultaten före slutet av året.

Atkins (PPE-DE).
Som förälder till en dotter med diabetes, kan jag stödja ledamoten i hennes vädjan om handling från kommissionens sida, och särskilt gratulera henne till det initiativ som hon och Bowis tar för att uppmärksamma parlamentet på denna fråga.
På grund av det ökade antalet personer som lider av denna sjukdom, finns det ofta motsägelsefulla råd om de olika behandlingarna. Ändå hör vi nästan dagligen talas om ny forskningsutveckling, både lindrande och kirurgisk. Håller kommissionären inte med mig om att vi måste kunna erbjuda Europeiska unionens medborgare tydliga riktlinjer om forskningsframstegen? Kommissionen och Europeiska unionen skulle kunna spela en avgörande roll när det gäller att se till att spridningen av denna sjukdom endast motsvaras av informationen om hur man behandlar den och om hur man undviker den till att börja med?

Byrne
Återigen hänvisar jag er till första avdelningen i folkhälsoprogrammet som kommer att träda i kraft från den 1 januari 2003. Den information som kommer att samlas in och de uppgifter som kommer att göras tillgängliga kommer att avsevärt bidra till att lägga fram lösningar och att sprida värdefull information, inte bara inom kommissionen och Europeiska unionens andra institutioner, utan naturligtvis också i medlemsstaterna. 
Utöver vad jag sade tidigare om de olika programmen och det arbete och de investeringar som redan har gjorts på detta område, glömde jag att nämna att ett projekt, som stöds av åtgärdsprogrammet för främjande av hälsa, med att skapa en magisterutbildning i näringslära håller på att utvecklas. Det besvarar den tidigare frågan från Banotti som jag glömde att besvara.

Arvidsson (PPE-DE).
Typ 2-diabetes är ju en välfärdssjukdom. Min personliga uppfattning är att man når det bästa resultatet genom att tillämpa subsidiaritetsprincipen när det gäller att förändra människors kostvanor och när det gäller att öka mängden motionsaktivitet, vilka är de två grundläggande inslagen.
EU skulle däremot på ett mer övergripande sätt kunna hjälpa till med genomförandet av de stora befolkningsstudier som behövs inför framtiden, så att vi på ett mer konstruktivt sätt kan ta oss an detta. Att under lång tid studera befolkningsgrupperna i olika länder i Europa vore något som EU kunde bidra med för att nå bra resultat.

Byrne
Jag kan bara hänvisa till svaren på de tidigare frågorna, om att en hel del arbete har genomförts i denna fråga och att mycket mer är under utarbetande. Jag nämnde tidigare det arbete som jag för närvarande håller på med om sambandet mellan kosthållning och till exempel fetma, och frågan om god hälsa i allmänhet. 
Jag tror att ett stort steg framåt kommer att ske när folkhälsoprogrammet har satts igång. Jag har stora förhoppningar när det gäller detta program. Förväntningarna i medlemsstaterna är stora, och jag tror också att det finns en hel del stöd från medlemsstaternas hälsoministrar.

Banotti (PPE-DE).
Jag skulle bara vilja tala om för kommissionären att jag inte hänvisade till en magisterexamen i näringslära. Jag hänvisade till en post för specialiserade diabetessköterskor, om vilket en ansökning lagts fram för kommissionen. Jag vill bara förtydliga det.

Talmannen.
Eftersom det handlar om liknande frågor kommer frågorna 48 och 49 att besvaras gemensamt.  Fråga nr 48 från Marit Paulsen (H-0660/02):

Angående: Salmonella och köttberedningar
I Sverige försvann den 12 november 2001 kravet på obligatorisk egenkontroll av salmonella i köttberedningar införda från annat EU-land. Detta efter att EU-kommissionen påtalat för det svenska Livsmedelsverket att köttberedningar - såsom marinerad kyckling - inte omfattas av de salmonellagarantier som Sverige förhandlade fram vid inträdet i EU.
Under 2002 undersöker Livsmedelsverket och fem kommuner förekomsten av salmonella i köttberedningar införda från andra EU-länder. Resultaten hittills i projektet visar att ca en tredjedel av de provtagna partierna är positiva för salmonella.
Är det verkligen kommissionens mening att försämra situationen vad gäller salmonellaspridning inom de områden av EU som är rimligt rena, samtidigt som man arbetar med en förordning för att få motsvarande salmonellasituation inom hela unionen?  Fråga nr 49 från Jonas Sjöstedt (H-0669/02):

Angående: Salmonella i marinerat kött
Svenska Livsmedelsverket har tillsammans med fem svenska kommuner tagit ett 40-tal prover på importerade köttberedningar och cirka en tredjedel av proverna var positiva för salmonella. Flest anmärkningar fick kycklingprodukter.
I november 2001 fastslog kommissionen att regeln om obligatorisk salmonellakontroll inte omfattar köttberedningar. Dock, när köttberedningar importeras från ett land utanför EU så träder den svenska garantin in.
Testerna som nu har gjorts i Sverige visar att köttberedningar behöver omfattas av obligatorisk salmonellakontroll för att salmonellagarantin skall kunna vara effektiv i landet.
Vad ämnar kommissionen göra för att tillse att köttberedningar snarast skall omfattas av obligatorisk salmonellakontroll före exporten till Sverige?

Byrne
Den höga frekvensen av salmonella i köttberedningar som importeras till Sverige oroar mig, och jag oroar mig även över er farhåga att detta skulle kunna påverka salmonellans status i Sverige. Som ni känner till beviljades Finland och Sverige kompletterande salmonellagarantier inom ramen för deras anslutning till Europeiska unionen. Dessa kompletterande garantier omfattar handeln med levande djur, ägg, färsk fisk och köttfärs till Finland och Sverige.
Ni föreslår att kommissionen skulle utvidga de kompletterande salmonellagarantierna till att omfatta köttberedningar. Det enda sättet att göra detta vore att ändra gemenskapens lagstiftning om köttberedningar. I direktivet om köttfärs och köttberedningar fastställs emellertid redan ett salmonellakriterium för köttberedningar. Alla köttberedningar som produceras inom gemenskapen måste uppfylla detta kriterium.

Paulsen (ELDR).
Det är bra att kommissionären är bekymrad över den höga frekvensen av salmonella i köttberedningar som tas in till Sverige. Vi vet nu att det var en miss i våra anslutningsförhandlingar. Det som vi nu diskuterar handlar nämligen inte om värmebehandlade produkter. Vi vet att salmonella försvinner i sådana produkter och att det behövs en ny kontaminering för att det skall kunna finnas salmonella i dem.
I detta fall handlar det om att det faktiskt är fritt fram att stoppa en kyckling i en påse med några gram salt och påstå att det är en beredning! Det är det som är huvudproblemet. Det är litet absurt att jag är föredragande från parlamentet i ett ärende om en förordning som skall skapa en salmonellakontroll i hela unionen, som mellan tummen och pekfingret ser ut som den skandinaviska kontrollen. Då är det litet underligt att man inte kan ta ett snabbt beslut om att ha salmonellagaranti för beredningar som inte är värmebehandlade. Om vi skall få en salmonellakontroll i hela Europa, behöver vi möjligheter för salmonellafria områden, oavsett vilka de är, att kunna skydda sig medan de andra hinner ifatt.

Byrne
Utvidgningen av de kompletterande salmonellagarantierna till att omfatta köttfärs föreslogs inte av kommissionen. Anledningen till varför de kompletterande garantierna inte borde omfatta köttberedningar, nämligen befintligheten av salmonellakriteriet, gäller också köttfärs. Det bör dock noteras att det troligen är lättare att kontrollera salmonella i köttberedningar än i köttfärs. Därför är salmonellakriterierna mer effektiva för köttberedningar än för köttfärs, och detta kan användas för att berättiga tillämpningen av kompletterande garantier för köttfärs och inte för köttberedningar.
Jag är säker på att Paulsen känner till den lagstiftning som för närvarande behandlas i rådet, som diskuterades vid rådets (jordbruk) senaste sammanträde. Den körde i någon mån fast och har nu åter lagts fram för diskussion vid rådets (jordbruk) nästa sammanträde. Denna fråga kommer att diskuteras vid det tillfället.
Köttberedningar i allmänhet ses över, inte bara när det gäller Sverige och Finland. Vi vill förbättra standarderna för EU som helhet och det återspeglas i denna lagstiftning, som jag hoppas kommer att godkännas i rådet (jordbruk) i december.

Sjöstedt (GUE/NGL).
Jag vill tacka kommissionären för det svar vi fått hittills. Som ni säkert känner till har man lagt ned många års arbete och stora kostnader i Sverige på att försöka bli av med salmonellan. Faktum är att detta arbete delvis riskerar att förstöras när vi nu får in salmonella från andra EU-länder på det sätt som sker i dag.
Som kommissionären mycket riktigt har påpekat finns det regler för de köttberedningar som vi talar om. Problemet är att dessa regler uppenbarligen inte följs, när så mycket som en tredjedel av det som kontrolleras faktiskt är salmonellasmittat. Är det då inte en rimlig begäran att Sverige, så länge unionen inte klarar av att se till att reglerna följs, får tillämpa samma typ av salmonellakontroll på köttberedningar som man gör på flera andra typer av produkter, för att förhindra spridningen av denna smitta?

Byrne
Som jag sade tidigare är kommissionen väl medveten om farorna med salmonella. Ungefär 200 personer dör faktiskt varje år i Europeiska unionen efter att ha smittats med salmonella. I detta sammanhang är det min avsikt att föreslå förbättrade provregler och en strängare gräns för salmonella i köttberedningar. Detta borde bidra till att minska salmonellakontamineringen i köttberedningar inom hela gemenskapen.
De pågående översynerna av gemenskapens lagstiftning om livsmedelshygien och, liksom jag tidigare sade, zoonoser, kommer dessutom att förbättra kontrollen av salmonella inom hela livsmedelskedjan, från producenterna till konsumenterna. Detta kommer naturligtvis att få en positiv inverkan på situationen när det gäller salmonella i livsmedel inom hela Europeiska unionen och inte bara i enskilda medlemsstater.

Talmannen.
Fråga nr 50 från Joachim Wuermeling (H-0673/02):

Angående: Förbud mot export av cigaretter - WHO:s ramkonvention om tobakskontroll
Förra året utfärdade Europaparlamentet och rådet direktiv 2001/37/EG

Byrne
Det mellanstatliga förhandlingsorganet för WHO:s ramkonvention om tobaksreglering håller för närvarande sitt femte sammanträde i Genève. När det gäller regleringen av innehållet i tobaksprodukter, fastställs inga harmoniserade standarder i den text som ordföranden lagt fram för vidare diskussion, utan texten gör det möjligt för varje part att anta och tillämpa de standarder som rekommenderas vid partskonferensen, inklusive standarder och bästa praxis för att testa och mäta innehållet och utsläppen från sådana produkter. Konventionens slutliga text förväntas bli klar i mars 2003. Om denna bestämmelse skulle bli en del av den slutliga texten i ramkonventionen, och med hänsyn till den tidsplan som planerats för inrättandet av partskonferensen, är det förvisso möjligt att sådana rekommendationer kan läggas fram senast 2007.
Kommissionen anser att antagandet av gemensamma standarder för regleringen av innehållet i tobaksprodukter och utsläpp och antagandet av gemensamma regler för mätmetoder är väsentliga åtgärder som måste vidtas av alla konventionens parter.
Rekommendationer från partskonferensen kan vara ett mycket viktigt instrument för att harmonisera standarder, och parterna bör därför uppmanas att vederbörligen överväga dem.
Eftersom en sådan harmonisering skulle kunna leda till en sänkt skyddsnivå för folkhälsan, är kommissionens ståndpunkt emellertid att sådana rekommendationer inte borde vara bindande. Det vill säga att det bör vara upp till parterna att anta rekommendationerna. Detta skulle göra det möjligt för parterna, som till exempel gemenskapen, att bevara sin redan befintliga starka lagstiftning på detta område. I detta sammanhang skulle jag vilja fästa Wuermelings uppmärksamhet på det faktum att, i enlighet med de förhandlingsdirektiv som rådet lagt fram, måste förhandlingarna syfta till att basera de operativa bestämmelserna i ramkonventionen på den befintliga gemenskapslagstiftningen.
När det slutligen gäller den sista delen i Wuermelings fråga, anser kommissionen bestämt att förhandlingarna om ramkonventionen kommer att bli framgångsrika och gör sitt yttersta för att se till att man kommer att komma överens om ett effektivt instrument med maximal inverkan på tobakskonsumtionen. I det extremt osannolika fallet att förhandlingarna skulle misslyckas, skulle kommissionen emellertid inte se detta som ett skäl att föreslå en ändring av bestämmelserna i direktiv 2001/37 om export.

Lechner (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill först tacka så hjärtligt för informationen och be om ursäkt för kollegan Würmeling, som med kort varsel fick lov att åka till Berlin på ett viktigt möte. Jag vill ta upp två korta frågor, på vilka kommissionären kanske kan ge ett kort svar.
Kan det inte vara så att det eventuellt skulle förbättra kommissionens förhandlingsposition om den förbehöll sig möjligheten att i förhandlingarna, om så krävs, ändra det direktiv som gäller exportförbudet, eftersom kommissionen å sin sida kan utöva press på de andra länderna att följa en sådan rekommendation?
För det andra: Räknar ni med att i större utsträckning flytta produktionen från EU:s område till tredje land för den händelse att förhandlingarna misslyckas? Känner kommissionen till, eller finns det någon uppskattning av, hur många arbetstillfällen som därigenom skulle kunna försvinna i Europeiska unionen?

Byrne
Kommissionens förhandlingsståndpunkt är att vi vill uppnå bästa möjliga resultat för folkhälsan. Det är det dominerande skälet. Det kommer att vara motivationen för mig och min personal när vi förhandlar på EU:s vägnar, i de fall där frågan ligger inom gemenskapens behörighet.
Frågan om produktionen kommer att flyttas till tredje länder tas ofta upp. Med andra ord, kommer arbetstillfällena att påverkas av detta? Jag har två svar på den frågan.
Till att börja med kan folkhälsan inte komma på andra plats efter sysselsättningshänsyn. Det är grundläggande enligt min åsikt. Jag har redan sagt det vid ett flertal tillfällen. Även om det fanns skäl till oro i fråga om arbetstillfällena, inleddes ett visst arbete i denna fråga när den lagstiftning som nu har lagts fram inför parlamentet övervägdes. Det fanns förvisso vissa belägg tillgängliga för oss i de medlemsstater som till exempel införde en sträng lagstiftning som förbjöd marknadsföringen av tobaksprodukter. Arbetslösheten ökade inte till följd av detta. Det skedde en förändring i andra riktningar. Därför har jag aldrig sett några övertygande belägg för att ett införande av denna typ av lagstiftning skulle få skadliga följder för sysselsättningen.

Talmannen.
Tack så mycket herr kommissionär.
Eftersom den tid som avsatts för frågestunden är slut, kommer frågorna 51-108 att besvaras skriftligen.

Betänkande (A5-0330/2002) av Rosemarie Müller för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor

Kommissionen kan godta ändringsförslagen 11, 12, 16, 28, 30, 32, 33, 36, 37, 40, 41, 49 (delvis), 61, 69, 72, 75, 77, 78, 84, 90, 91 (delvis), 93 (delvis), 95, 98, 99, 101 (delvis), 102, 103, 104, 105 (delvis), 106, 107, 108 (delvis), 110 (delvis), 111, 112, 114, 115, 116, 117, 120, 123, 124, 125, 127, 128 (delvis), 130, 131 (delvis), 135, 142, 143, 146 och 150.
Kommissionen kan i princip godta ändringsförslagen 1, 4, 9, 13, 14, 15, 18, 19, 20, 22, 23, 24, 25 (andra delen), 31, 34, 35, 38, 43, 44, 47, 50, 52, 53, 54, 55, 59, 60, 62, 63, 64, 66, 68, 73, 74, 76, 80, 82, 86, 87, 88, 89, 96, 100, 109, 113, 118, 121, 126, 129, 134, 140, 141, 141, 149, 153, 155, 156, 163, 165, 166, 169,och 170.
Kommissionen kan inte godta ändringsförslagen 2, 3, 5, 6, 7, 8, 10, 17, 21, 25 (första delen), 26, 27, 29, 39, 42, 45, 46, 48, 51, 56, 57, 58, 65, 67, 70, 71, 79, 81, 83, 85, 92, 94, 97, 119, 122, 132, 133, 136, 137, 138, 139, 144, 145, 147, 148, 151, 152, 154, 157, 158, 159, 160, 161, 161, 162, 164, 167, 168, 171, 172, 173, 174, 175, 176, 177, 178.
Betänkande (A5-0340/2002) av Françoise Grossetête för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av direktiv 2001/83/EG om upprättande av gemenskapsregler för humanläkemedel (KOM(2001) 404 - C5-0592/2001 - 2001/0253(COD)) 
Kommissionen kan godta ändringsförslagen 2, 13, 24, 25, 33, 35, 42, 43, 44, 46 (delvis), 47, 48 (delvis), 50, 53 (delvis), 57, 58, 60 (delvis), 61, 63 (delvis), 66, 68, 69 (delvis), 70, 71 (delvis), 82, 84, 85, 88, 89, 90, 93, 97, 99 (delvis), 104 (andra delen), 106, 108, 109, 110, 120 (första delen), 121, 125, 130, 132 (delvis), 151, 157, 166, 185, 186 (första och andra delen).
Kommissionen kan i princip godta ändringsförslagen 3, 5, 11, 12, 14, 15, 18, 20, 21, 22, 23, 27, 30, 31, 32, 36, 37, 51 (delvis), 52, 55, 80, 83, 86, 92 (andra delen), 94, 95, 98, 114, 116 (första delen), 122, 140, 156, 158, 159, 167, 197, 199.
Kommissionen kan inte godta ändringsförslagen 1, 4, 6, 7, 8, 9, 10, 12, 16, 17, 19, 26, 28, 29, 34, 38, 39, 40, 41, 45, 49, 54, 56, 59, 62, 64, 65, 67, 72, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 79, 81, 87, 91, 92 (första delen), 96, 100, 101, 102, 103, 104 (första delen), 105, 107, 111, 112, 113, 115, 116 (andra delen), 117, 118, 119, 120 (andra delen), 123, 124, 126, 127, 128, 129, 131, 133, 134, 135, 136, 137, 138, 139, 141, 142, 143, 144, 145, 146, 147, 148, 149, 150, 152, 153, 154, 155, 168, 172, 173, 174, 175, 176, 177, 178, 179, 180, 181, 182, 183, 184, 186 (tredje delen), 187, 188, 189, 190, 191, 192, 196, 198, 201, 202.
Betänkande (A5-0334/2002) av Françoise Grossetête för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av direktiv 2001/82/EG om upprättande av gemenskapsregler för veterinärmedicinska läkemedel (KOM(2001) 404 - C5-0593/2001 - 2001/0254(COD)) 
Kommissionen kan godta ändringsförslagen 1, 9 (delvis), 11 (delvis), 12, 18 (delvis), 19, 20, 21, 22, 24, 28, 29, 31, 32, 34, 35, 41 (delvis), 46, 49, 50, 55 (delvis) och 65 (delvis).
Kommissionen kan i princip godta ändringsförslagen 4, 5, 8, 14, 36, 42, 43, 48, 52, 53, 54, 57, 58 och 68.
Kommissionen kan inte godta ändringsförslagen 2, 3, 6, 7, 10, 13, 15, 16, 17, 23, 25, 26, 27, 30, 33, 37, 38, 40, 44, 45, 47, 51, 56, 59, 60, 61, 62, 63, 64, 66, 67, 69, 70, 71och 72.

Talmannen.
På mina och på Europaparlamentsledamöternas vägnar, är det ett stort nöje att välkomna er till vår kammare i dag, herr president. Det är ett särskilt stort nöje för mig, som irländsk europé, under en vecka då folket har sagt sitt och talat om för ledarna i unionens femton stater att tiden för en utvidgning nu är inne.
(Applåder)
I morgon kommer ni att vara tillbaka i Ungern för att högtidlighålla och fira er nations nationaldag, och för att minnas den modiga ungerska revolten 1956, och utropandet av republiken 1989. I kammaren i dag står en mycket speciell symbol för denna händelse - den ungerska flagga som hissades under den perioden 1956.
(Applåder)
Revolutionens martyrer 1956 dog på sätt och vis för Europa och för de värderingar som vi nu, genom Europeiska unionens utvidgning, ser fram emot och skapar. Så dessa människor dog inte i onödan, herr president, och att ni är här i dag är ett uttryck för deras bidrag till Europa. De värderingar som de dog för är de värderingar som nu enar oss inom vår kontinent.
Herr president! Jag tvekar inte på att ert land kommer att bli en av våra nya medlemsstater 2004. Detta parlament är den första av EU:s institutioner som fastställt en tydlig tidsplan för utvidgningen. Vi vill ha Ungern i unionen och vi vill ha era företrädare i vårt parlament, direktvalda av Ungerns folk, i tid för den sammanträdesperiod som inleds sommaren 2004.
(Applåder)
Vad vi nu är redo att uppnå är det direkta resultatet av händelserna 1989 då Ungern återigen spelade en avgörande roll. Det var Ungern som först gick med på att öppna upp järnridån för människor från före detta Tyska demokratiska republiken som väntade på den tyska ambassaden i Budapest för att få ta sig över till Västtyskland. En av mina egna värderade ägodelar hemma i Irland är en bit ståltråd som i augusti det året klipptes bort vid gränsen mellan Ungern och Österrike. Den symboliserar för mig den natt som Europa har genomlevt. Utvidgningen symboliserar för mig den dag som vi har framför oss.
Herr president! Jag vill att ni skall känna er hemma här. Jag vill att ni, som president i er republik, skall förstå att genom att vara här i dag, kvällen före er nationaldag, har ni kommit hem. För första gången på vår kontinent skapar vi något mäktigt och nytt, genom den fria viljan hos fria och suveräna folk och på grundval av delade värderingar, den här gången inte under knivhot eller under pistolhot. Som ungdom studerade ni i Strasbourg, och det gläder mig enormt på Europaparlamentets vägnar, att få be en man som studerat vid en students skrivbord att nu tala från talarstolen inför världens största direktvalda transnationella parlament, och att dela vår allmänna känsla av ett Europa som håller på att skapas.
(Applåder)

Ferenc Madl
Herr talman! Först av allt skulle jag vilja framföra min innerliga tacksamhet till Europaparlamentet för att ni högtidlighåller den ungerska revolutionen 1956. Jag står här för att tala till er för första gången i kammaren på ungerska. Det kommer förhoppningsvis mycket snart att vara ett av Europeiska unionens officiella språk.
(Applåder)
Med ert tillstånd skulle jag emellertid vilja ta detta tillfälle i akt redan nu, och kommer att fortsätta mitt anförande på ungerska. Ni kommer att få möjlighet att lyssna på mitt anförande på engelska, förhoppningsvis med god tolkning.

Talmannen.
Herr president! Tack för dessa kommentarer, och för påminnelsen om att 1956 års anda, som ni talade så väl om, lever vidare genom våra värderingars Europa i dag.
(Applåder)
(Det högtidliga mötet avslutades kl. 12.34.)

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0329/2002) av Brok för utskottet för konstitutionella frågor om det interinstitutionella avtalet mellan Europaparlamentet och rådet om Europaparlamentets tillgång till känslig information från rådet på säkerhets- och försvarspolitikens område samt om ändring av arbetsordningen (2002/2130(ACI)).

Brok (PPE-DE)
Herr talman, kära kolleger! I och med detta betänkande beträder vi ny mark, för den händelse att det skulle antas. Varför ny mark? Eftersom vi därmed, tack vare ett institutionellt avtal med rådet, ges möjlighet att informeras och få inblick i militära hemligstämplade dokument, och att utveckla en metod som möjliggör parlamentarisk kontroll även på dessa områden.
Här har det förts förhandlingar i många år, och jag vill särskilt tacka det svenska ordförandeskapet, som ligger långt tillbaka i tiden, samt det spanska ordförandeskapet i rådet för deras hjälp, som ledde till att vi i dag kan förhandla här.
Naturligtvis är detta dokument inte fullkomligt. Vi beträder här ny mark, och därför är det också nödvändigt att lära sig. Men vi får inte genast gå alltför långt, eftersom det handlar om ett mycket känsligt område, som också i sin helhet rör säkerhetsintressena för våra medlemsstater i Europeiska unionen och för våra medborgare. Av den anledningen måste alla, både rådet och parlamentet, först lära sig att umgås, att skapa förtroende, för att på denna grundval påbörja de nödvändiga informations- och kontrollförfarandena.
Därför har vi också klargjort att båda sidor kan säga upp avtalet efter två år, för att på basis av gjorda erfarenheter utarbeta ett nytt avtal, och att man därför inte binder sig på sikt, utan att det bara är ett första steg in i denna känsliga fråga med den inre säkerheten.
Här har det också uttryckligen fastslagits att detta avtal rörande utrikes-, säkerhets- och försvarspolitik inte innebär något prejudikat för fortsatta avtal om öppenhet för interna dokument som rör interna politikområden. Även på dessa områden måste det träffas avtal - detta har man gett uttryck för. Jag vill säga det helt klart: Jag anser att det absolut är tänkbart, rentav nödvändigt, att det vidtas åtgärder när det gäller de interna politikområdena, eftersom vissa känsliga frågor, även med anledning av det eventuella deltagandet från stater utanför unionen, redan från början skulle kunna sträcka sig mycket längre än vad som nämns i detta dokument.
Jag tror att vi här har skapat något som absolut kan jämföras med normerna i nationella parlament, och att de säkerhetsnormer, som vi själva måste utveckla hos oss i kammaren, säkert också måste bidra till att vi klarar av kraven, och att även de fem ledamöterna i den särskilda kommittén måste fundera över säkerhetskontrollerna i sina respektive medlemsländer. Det betyder att det inte heller här finns några separata bestämmelser, utan de kan jämföras med det som gäller för de nationella parlamentsledamöterna. På denna grundval kan vi komma fram till lösningar som hjälper oss att gå vidare.
Jag vill be er att stödja dessa båda dokument om ändring av arbetsordningen liksom själva avtalet. Jag ber också om att det ena ändringsförslaget skall avslås, eftersom det här handlar om extremfallet att brottsliga överträdelser skulle förekomma - på vilken sida de än skulle ske. Detta är något som skulle kunna inträffa i samband med varje fråga som rör behandling av offentliga medel och dokument. Det regleras på andra områden - inte i arbetsordningen - och måste inte heller regleras här. Här måste man i stället agera enligt den klassiska principen att man inskrider när ett brott har begåtts. Det är säkert, när allt kommer omkring, också önskvärt med samvete här hos dem som känner till sådana brottsliga överträdelser, så att man kan ingripa mot dem.
Jag tror att vi därmed tar ett steg mot öppenhet och kontroll av utrikes-, säkerhets- och försvarspolitiken, och om någon för fem eller tio år sedan hade sagt mig att vi i Europaparlamentet skulle förhandla om att inrätta en sådan kommitté, skulle jag ha ansett att det var omöjligt. Detta visar på Europeiska unionens utveckling i sin helhet sedan Amsterdamfördraget och toppmötet i Köln om säkerhets- och försvarspolitiken. Men det visar också på nödvändigheten av parlamentarisk kontroll i samband med detta. Därför ber jag kammaren vänligen att stödja detta förehavande.

Martin, Hans-Peter (PSE).
Herr talman i Europaparlamentet ... nej, EB i EB! Herr talman i Europaparlamentet ... nej, EB, EB! Vad handlar det här om? Man kan begrunda och beskriva det på ett lika statsbärande sätt som gjorts av min kollega Elmar Brok, som jag personligen uppskattar och som värderas högt även inom andra yrkesområden, eller man kan säga litet grand om förfarandet för att åstadkomma detta avtal, och varför där bakom alltid någon säger ?EB, EB?, när jag säger ?EP?.
Vi måste nog vara litet försiktiga här. Det kan välkomnas att detta avtal även innebär att Europaparlamentets makt ökar litet grand, men att det också finns en möjlighet att granska vissa dokument. Jag vill inte riskera att den lille som alltid säger ?EB, EB? får rätt, att nämligen Europaparlamentet, ?EP?, förväxlas med EB, ?Elmar Brok?.
Varför säger jag detta, och varför jämställer man det på ett så sällsamt sätt? Därför att jag tror, ärade kolleger, att formen för hur det har förhandlats inte direkt är förebildligt, att vi när allt kommer omkring här står inför situationen ?äta eller dö?. För många ledamöter har det knappast funnits någon möjlighet att delta i förhandlingsförfarandet, och framför allt är det nu, när det handlar om de interna dokumenten, återigen EB som har tillgång till dem och - som han ju själv också säger - gärna har det, och att det bara är ledamöter i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik som deltar och att EP, Europaparlamentet, får stanna utanför.
Med dessa invändningar kan man leva, det måste man väl göra, eftersom man naturligtvis kan förstå det som insmygningsprocess, men ur min synvinkel - och inte bara min - finns det naturligtvis i betänkandet en lugnande passus, det står nämligen i motiveringen: ?Det är därför mycket betydelsefullt att det i själva avtalet föreskrivs att det på begäran av någon av de båda institutionerna skall ses över efter två år med hänsyn till erfarenheterna av dess tillämpning?.
Jag hoppas verkligen att dem som nu är delaktiga, alltså de båda EB och deras vänner inte agerar så att avtalet sägs upp ensidigt av rådet eller vem det nu kan vara, utan att EP då har möjlighet att i en senare bearbetning få starkare gehör och faktiskt komma fram till det som det tidigare talats om, nämligen ett fully-fledged parliament, med alla möjligheter som finns i respektive utskott, med korrekt hänsynstagande från alla ledamöter i kammaren, så att det inte löper samman på detta sätt, och så att det därmed också stämmer, det som antytts, att vi här är eniga, och att det inte är möjligt med någon demokrati utan öppenhet - inte heller i denna kammare.

Malmström (ELDR).
Herr talman! När vi för ett och ett halvt år sedan under svåra förhandlingar mellan parlamentet, rådet och kommissionen lyckades enas om artikel 255, eller förordning 1049, under det svenska ordförandeskapet, tog vi ett stort steg framåt. En sammanhållen lagstiftning om reglerna för medborgarnas tillgång till dokument var ett viktigt steg framåt för att öka insynen och tilliten till de europeiska institutionerna. Öppenhet är grunden till ett demokratiskt styrskick och förutsättningen för att medborgarna skall kunna följa och vara delaktiga i offentliga beslut. Därför kan vi öka tilltron och legitimiteten i hela EU-samarbetet, vilket vi tyvärr vet är två bristvaror.
Vi liberaler går alltid i täten för maximal öppenhet. Vi var inte helt nöjda med en del paragrafer i lagstiftningen, och vi menar att det fanns en överdriven rädsla för att släppa ut dokument.
När det gäller den gemensamma säkerhets- och utrikespolitiken är det ett område under utveckling. Det finns ett mycket stort intresse bland medborgare och journalister för dessa frågor. Naturligtvis är det så att vissa dokument inte kan offentliggöras. Sådana dokument måste hållas hemliga. Det inser vi också. Att då ha en liten grupp ledamöter som får tillgång till dessa väldigt känsliga dokument är ett sätt att tillförsäkra, en visserligen begränsad, men ändå en viss parlamentarisk kontroll inom detta område, vilket därmed sätter press på rådet. Broks förslag är härigenom en helt rimlig överenskommelse. Den liberala gruppen anser dock att det gäller att se upp, så att det inte blir alltför vanligt att dokument automatiskt hänvisas till denna lilla kommitté. De flesta handlingar bör förstås vara offentliga för alla oss andra, för allmänheten, för journalister och för alla intresserade. Det bör vara ett fåtal, verkligen nödvändiga och känsliga dokument som kommer till denna mindre krets.
Jag var glad över att Brok sade att vi skulle ha en noggrann utvärdering av denna överenskommelse. Det kan vi ha i samband med att vi gör en generell översyn av öppenhetsreglerna. Då inser vi alltmer, förhoppningsvis, att öppenhet som princip inte är farlig.

Frahm (GUE/NGL).
Herr talman! Vid mycket högtidliga tillfällen talar vi i parlamentet och i EU:s institutioner om hur vi skall bära oss åt för att föra unionen närmare medborgarna. Ett av sätten att göra detta på skulle vara att ge medborgarna en möjlighet att delta, att vara deltagare och medspelare i hela den beslutsprocess som pågår i EU:s institutioner och bland oss. Förutsättningen för att medborgarna skall kunna få den rollen är att de kan få en uppfattning om vad som sker, innan besluten fattas. Därför är principen om tillgång till dokument så viktig. 
Som min kollega Malmström sade, inser vi alla att det finns konfidentiella dokument, som är svåra att lämna ut. Jag anser emellertid att Europaparlamentet har kommit ut på hal is. Vi har kommit till en plats, dit vi inte borde ha begett oss. Som medborgarnas garanter, som demokratins väktare, som den institution som skall vara den demokratiska garanten i detta projekt, har vi nu begett oss in på ett område där vi förklarar oss införstådda med att medborgarna inte får tillgång till dokument, att bara vi själva eller en liten grupp av oss får det. På det sättet är vi med om att tillgodose våra egna intressen eller, rättare sagt, en liten grupp parlamentarikers intressen på bekostnad av de europeiska medborgarnas intressen och möjlighet att delta i det demokratiska spelet.
Hela processen kring öppenhet och tillgång till dokument har, som min andra kollega från den socialdemokratiska gruppen beskrev det, varit en process som har pågått bakom lyckta dörrar. Det är i sig själv ett problem, när vi just talar om öppenhet, insyn i dokument, tillgång till dokument. Därför har jag inte några varma känslor för detta dokument.

Hautala (Verts/ALE).
Herr talman! Föredraganden, förhandlaren av detta avtal, kollegan Brok konstaterade redan att man här tangerar ett nytt område. Han konstaterade även att man på någondera partens initiativ kan föreslå en översyn av detta avtal om två år, men jag vill ändå i min egen grupps namn rikta uppmärksamheten på de svagheter som är förknippade med detta system redan i tillkomstfasen. I avtalet hänvisar man nämligen till att detta avtal skulle grunda sig på bästa praxis i medlemsstaterna. Detta måste innebära att Europaparlamentet skulle garanteras maximal rätt att ta del av hemliga säkerhets- och försvarspolitiska dokument, men jag vill väcka frågan om detta verkligen kommer att ske? 
Jag hänvisar till att rådet med detta avtal ger sig själv mycket stora befogenheter att besluta om vilka dokument man i själva verket levererar till detta lilla specialutskott inom Europaparlamentet. Jag kan tänka mig att det i bakgrunden ligger diskussioner mellan rådet och Nato. I många avseenden verkar det som om önskemålen och kraven som lagts fram från Natohåll i stor utsträckning har dikterat innehållet i detta avtal. Jag anser att Europaparlamentets intressen inte nödvändigtvis har tillgodosetts här.
Jag anser att kollegerna alldeles riktigt har tagit upp det att Europaparlamentet inte heller kan behålla alla rättigheter att på medborgarnas vägnar genomföra en demokratisk och offentlig kontroll av utrikes- och försvarspolitiken. Ibland tycker jag att det verkar som om man vid förhandlingarna av detta avtal har tänkt att dessa frågor inte är medborgarnas angelägenhet, utan att parlamentets lilla elittrupp tar fullt ansvar för dessa frågor; därför har jag ingivit ändringsförslaget som föredraganden redan har nämnt. Jag vill nämligen understryka att de undantag som ingår i arbetsordningen, vilka Europaparlamentets ledamöter underställs på basis av detta avtal, måste höra intimt ihop med de hemliga så kallade känsliga dokument som nämns i öppenhetsförordningen, och inte med något annat.
Europaparlamentsledamöternas rätt till information om utrikes- och säkerhetspolitiska frågor - en rätt som redan garanterats dem i och med artikel 21 i fördraget - kan inte heller försvagas genom detta avtal. Slutligen är det av yttersta vikt att poängtera att ifall det i dessa hemliga dokument skulle framkomma något som tyder på brottslig aktivitet, får ingenting hindra en ledamot av Europaparlamentet att kontakta myndigheterna. Jag ber att stödja ändringsförslag 2, vilket är mera omfattande än utskottets förslag.

Bonde (EDD).
Herr talman! PPE-kongressen i Estoril har nu gått in för full öppenhet i lagstiftningsprocessen i rådet. Därmed stöder alla viktiga politiska krafter den öppenhet som fördes upp på dagordningen, när danskarna röstade nej till Maastrichtfördraget den 2 juni 1992. Vi har sett en rad framsteg, men ganska mycket återstår att göra. Kommissionen offentliggör nu sina dagordningar och beslutsprotokoll från mötena. Där är det viktigt att veta vem som sade vad och hur de röstade. Kommissionärerna måste stå till svars inför allmänheten. Rådet har lämnat ut protokoll från arbetsgruppen och förhandlingarna om öppenhet. Vi måste ha samma tillgång till andra arbetsgruppers arbetsdokument och protokoll. Och vi måste få denna tillgång omedelbart, så att vi kan följa med, innan lagarna antas.
Vi behandlar nu ett förslag till kompromiss om parlamentets tillgång till känslig information, men de nya bestämmelserna kommer att begränsa den tillgång som alla ledamöter har enligt fördraget. Jag tror att vi skulle kunna komma längre genom att gå till domstolen, som man har gjort med stor framgång i samband med riktiga avtal. Jag kommer därför inte att rösta för kompromissen.
Om sanningen skall fram, så har Europaparlamentet aldrig förhandlat sig till framsteg. Det har varit enskilda ledamöter som har utövat påtryckningar tillsammans med ombudsmannen och aktiva medborgare som har vunnit rättsliga tvister i tur och ordning. Det är vid domstolen i Luxemburg som vi har uppnått de flesta framstegen, inte i förhandlingar med rådet, kommissionen och parlamentet. Det är det trista sakförhållandet. Europaparlamentet är alltid villigt att väcka kraven, men det blir tyst, när man kan ingå ett ramavtal eller förhandla fram en öppenhetsförordning, som nu innebär risk för att dokument, som i dag är offentliga i Danmark och Sverige, skall betraktas som hemliga dokument från den tidpunkt då de har skickats in till EU.
Jag känner mig inte heller trygg med det nya avtalet och kommer att uppmana utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik att gå till domstolen med de dokument som vi inte kan få utlämnade, t.ex. undersökningsrapporterna om ansökarländernas anpassning till EU-lagstiftningen. Undersökningsrapporterna är ett mycket bra exempel på dokument, som borde kunna läsas av alla här i kammaren och i ansökarländernas parlament. Jag tvivlar på att vi kan få dem enligt de nya reglerna. Jag kan inte föreställa mig att domstolen kommer att hindra oss från att få dokument som är ett tydligt led i lagstiftningsförfarandet. Jag tror att vi kan göra större framsteg genom att kämpa än genom att nu ingå en mager kompromiss.

Turco (NI).
Herr talman! Jag vill verkligen tacka Brok för att han tillsammans med Europaparlamentets talman har tagit detta initiativ för att reglera Europaparlamentets tillgång till känslig information från rådet på ett klart och exakt sätt. Även om det finns brister i avtalet, vilket föredraganden själv påminner om när han säger att parlamentet har varit tvunget att göra eftergifter för rådet, är det åtminstone ett steg på vägen mot en större demokratisk kontroll.
Som ledamot av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter anser jag det ofattbart att Europaparlamentet så påtagligt förvägras tillgång till känslig information från rådet på området för rättsliga och inrikes frågor, just där reglerna direkt berör medborgarnas rättigheter och friheter.
Vid rådets möte (rättsliga och inrikes frågor) den 14 och 15 oktober diskuterades rambeslutet om narkotika, och det senaste dokument som finns tillgängligt i registret är från juni månad. Under tiden har ett antal dokument cirkulerats, utan att Europaparlamentet har fått kännedom om dem.
Av vilken anledning förhindras medborgarna att få veta vilken kompromiss det danska ordförandeskapet har föreslagit? Kanske är det av rädsla för att man skall få veta att ministrarna bakom rådets stängda dörrar inte respekterar mandatet från sina regeringarna, parlamenten och medborgarna och att de alltså på europeisk nivå gör det de inte vågar göra på nationell nivå?
Inte ens den danska ministern, Lene Espersen, har haft modet att förklara innehållet i denna kompromiss för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter. Ett sista exempel: av de dokument som diskuterades vid inrikes- och justitieministrarnas möte den 14 och 15 oktober har så många som 20 av 39 inte offentliggjorts i registret.
Vi anser att det måste bli ett slut på detta skandalösa sätt att behandla Europaparlamentet och medborgarna som har valt det. Hela tiden blir vi förödmjukade av rådet.

Titford (EDD).
Herr talman! Trots försök att få frågorna om säkerhet och försvar att vara något annat än frågor för Europeiska rådet, är de frågor för rådet. Detta parlament har ingen behörighet på det området, varken när det gäller lagstiftning eller budgeten. Vidare måste det också sägas att inom ramen för fördragen, är detta parlaments funktion att granska kommissionen. Dess ansvar sträcker sig inte till att granska eller se över rådets verksamhet. Granskningen av rådets ledamöter förblir de enskilda nationella parlamentens ansvar. Det är inför dem som deras enskilda ministrar är ansvariga. Ministrarna kan endast svara inför dessa parlament.
På dessa grunder tycks det vara självhärligheten hos ledamöterna i detta parlament som gör att de vill ha information som inte hör till det offentliga området. Jag skulle vilja säga att detta inte angår dem. Parlamentet bör inte be om denna information, och rådet bör inte ge dem den.
Detta har också större följder. Informationen skall inte ges till alla ledamöter, utan till en utvald och privilegierad kartell inom detta parlament. Dessutom har dem som tar emot informationen tystnadsplikt och kan straffas för att ha brutit mot detta förtroende. Det kan inte finnas ett bättre sätt att tysta ner företrädare för allmänheten.
Den centrala poängen är att, om parlamentets främsta roll är att granska rådet, då är det exakt vad det borde göra. Den tid som avsatts för debatter om dessa frågor är redan löjligt begränsad, och granskningen är därför minimal. Det vore mycket bättre om kammaren koncentrerade sig på sina lagstadgade förpliktelser, snarare än att lägga näsan i blöt på områden som inte angår det.
Om parlamentet vill ha mer information vore det därför mycket bättre om det lade ner sin energi på att kräva större insyn och öppenhet från kommissionens sida.

Hautala (Verts/ALE).
Herr talman! Jag hoppas att ni tillåter en ordningsfråga.
Under debatten blev jag medveten om att vi, enligt morgondagens omröstningsförteckning, också skall rösta om ett förslag från presidiet om säkerhetsbestämmelserna, som är en förutsättning för att anta den interinstitutionella överenskommelsen. Jag skulle vilja veta varför dessa säkerhetsbestämmelser inte har nämnts på vår dagordning. Vore det inte lämpligt om kammaren diskuterade dessa säkerhetsbestämmelser, som går till omröstning i morgon inom ramen för den interinstitutionella överenskommelsen och ändringsförslagen till arbetsordningen? Jag anser att detta förfarande är högst förolämpande för kammaren.

Talmannen.
Jag tackar er ledamot Hautala, för er anmärkning som jag dock anser att ni borde lägga fram på nytt i morgon före omröstningarna. Jag anser det lämpligt att ni framför samma anmärkning så att ni kan få svar från dem som har planerat omröstningarna.

Brok (PPE-DE)
Herr talman! Dessa säkerhetsåtgärder lades fram och diskuterades i det ansvariga utskottet. Detta avtal kan också, oberoende av detta, antas eller avvisas, men eftersom säkerhetsåtgärderna ännu inte antagits, kan det ännu inte träda i kraft. Därför kan det institutionella avtalet i varje fall antas i morgon.
Tillåt mig att göra ett kort påpekande till kollegerna: Här handlar det enbart om utrikes-, säkerhets- och försvarspolitiken, av vilka inga ingår i lagstiftningen. Kollega Bonde: Det är därför som inte heller några dokument som har med lagstiftning att göra behandlas i detta utskott. Kollegan Turco har här att göra med rättsväsende och inrikespolitik. Jag har uttryckligen sagt att det i avtalet rekommenderas att man för detta område förhandlar om ett separat avtal, där det enligt min uppfattning bör tas hänsyn till parlamentets rättigheter i mycket högre utsträckning. Om detta inte lyckas har Hautala rätt i att det då, enligt de möjligheter som står till buds, finns en möjlighet till överklagande.
För övrigt vill jag dock säga följande till fru Hautala och andra: Bara om vi känner till dokumenten kan vi säga om det finns befogade klassificeringar. Om vi ser att sådana dokument, som egentligen borde få läsas av hela parlamentet, inte görs tillgängliga, då kan vi säga att dessa klassificeringar inte är i sin ordning, och på detta sätt åstadkomma en annan praxis när det gäller rådet. Men om vi inte har någon kännedom om dokumenten, kan vi inte utöva någon kritik i detta sammanhang.
För övrigt måste vi säga att det även för rådet och kommissionen är något nytt att man kommer åt sådana dokument. Om vi inte enas kommer vi att få problem att över huvud taget bedriva en europeisk utrikes- och säkerhetspolitik. Därför finns det här ett gemensamt intresse i alla institutionerna för att finna en inkörsport.

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0308/2002) av Martin för utskottet för konstitutionella frågor om ändring av arbetsordningen med avseende på förfarandena för beviljande av ansvarsfrihet (2001/2060(REG)).

Martin, Hans-Peter (PSE)
Herr talman! Det är brukligt att man uttalar sitt tack, men tillåt mig att genast också uttrycka förvåning när det gäller det betänkande som nu skall behandlas. I sak är förslaget ganska klart. Det handlade, särskilt efter erfarenheterna 1999, om att finna en annan, klarare väg för hur ansvarsfriheten för kommissionen, och inte bara kommissionen, skall beviljas i framtiden. Det handlade om att där det bara rör sig om förhalning skall det finnas så litet spelrum som möjligt, och att helt klart föregivna förslag till beslut också skall leda till resultat, och att inte något skall förbli oklart.
När man har att göra med Europaparlamentet lär man sig att det här framför allt handlar om kompromisser, och sådana har vi mycket intensivt strävat efter. Här vill jag inte bara tacka medarbetarna i kammaren, som på ett mycket engagerat sätt hela tiden kommit med nya formuleringar och förslag, och inte heller bara mina egna medarbetare, som deltagit i denna process som nu pågått nästan ett år - här går det inte så snabbt som hos Elmar Brok - utan också de kolleger från andra grupper som har lagt ner arbete på det.
Kompromiss innebär - och det finns en liten möjlighet för er att följa processen, om ni sitter där uppe på åhörarläktaren eller annars av en händelse just skulle lyssna till redogörelserna - att man bollar med åsikter. Jag har fått höra att ändringsförslag, som lämnats in i sista ögonblicket av ordföranden i budgetkontrollutskottet, men som strider mot denna stora kompromisstanke, nu genast skall komma att återkallas. Om ni frågar hur en föredragande kan undgå att känna till det, så har det att göra med en annan realitet i kammaren, nämligen att sådana överenskommelser ofta görs utanför kammaren i sista ögonblicket, och ofta inte är helt lätta att genomskåda. Men vi kommer strax att få höra om vi har klarat av det.
Det finns dock något annat - och här tittar jag mig omkring, eftersom jag söker kollegan Bourlanges, som jag huvudsakligen förhandlat med - som jag kan göra.
(Utrop av Bourlanges)
Kanske hör också kollegan Bourlanges det. Något annat är att jag här vill erbjuda mig att dra tillbaka begäran om separat omröstning, som vi begärt för en punkt, och som återigen ligger kollegan Bourlanges som företräder PPE-DE-gruppen mycket varmt om hjärtat, att vi alltså inte skall ha någon separat omröstning i er hjärteangelägenhet, naturligtvis med förhoppningen att vi kommer att uppnå just det resultat som vi behöver, nämligen ett brett godkännande av detta betänkande. Därför att om vi inte får 314 röster kommer vi inte att uppnå någon hållbar kompromiss, och utan ansträngningar kommer vi inte framåt. För mig handlar det ju inte bara om att skapa klara bestämmelser för kommissionen - och det skulle jag i artikel 93a mycket gärna än en gång vilja påpeka - utan även om att komma fram till att detta parlament äntligen skall visa litet mer muskler gentemot rådet som verkställande organ, och att vi bryr oss om det. Det, tror jag, är den andra pelaren i detta betänkande, om man över huvud taget kan kalla det så. Därför hoppas jag verkligen att vi nu å ena sidan får höra om kompromisser som överenskommits utanför kammaren, och å andra sidan - kollegan Bourlanges står ju också på talarlistan - av honom förhoppningsvis får höra att han är införstådd, och att vi på så vis kommer fram till ett bra resultat.

Mulder (ELDR)
Herr talman! Först och främst vill jag rikta ett tack till Martin. Jag måste säga att vårt samarbete har varit mycket gott. Det är en fråga som var ytterst komplicerad och svår att förstå, men det gläder mig att ett betänkande nu har lagts fram som vi i stora drag kan instämma med. 
Ansvarsfriheten för kommissionen och även andra organ har sedan kommissionen Santers fall blivit en utomordentlig händelse i det europeiska politiska livet. Om vi jämför med åren innan så är det nu egentligen en av höjdpunkterna i det politiska året. Enligt fördraget verkar det som om det är ett rent administrativt förfarande men kommissionen och varje ledamot av parlamentet vet bättre. Det är för närvarande en politisk händelse. Om ansvarsfrihet inte beviljas i slutet av året så är det en tydlig signal till kommissionen, och för mig framstår då en parlamentsdebatt om hur kommissionen fungerar politiskt och i övriga sammanhang som absolut oundviklig.
Vilka bestämmelser måste i allmänhet vara förbundna med ett beslut om ansvarsfrihet? Förfarandet får inte vara för komplicerat. Varje ledamot måste kunna förstå det. För det andra: om en omröstning har ägt rum så måste också varje ledamot kunna förstå konsekvenserna av den omröstningen. För det tredje: om vi är i år n + 2, alltså två år efter genomförandet av budgetplanen, så måste det finnas en tydlig politisk bedömning av hur kommissionen fungerar. Jag anser att yttrandet från utskottet för konstitutionella frågor svarar mot dessa kriterier. Jag välkomnar resultaten och vi kommer att rösta för det. Jag anser också att den föreslagna tidsplanen, nämligen att redan i april bevilja eller inte bevilja ansvarsfrihet och sedan i oktober uttala en slutbedömning, är den rätta tidsplanen.

Schreyer
Herr talman, ärade ledamöter! Fastän Europaparlamentet diskuterar sin arbetsordning vill jag ändå passa på tillfället att ta till orda. Beviljandet av ansvarsfrihet är naturligtvis ett mycket viktigt förfarande för kommissionen, och det är förankrat i själva fördraget. Det har nu igen också blivit klarare förankrat i budgetförordningen: Det finns två befintliga rättsliga grunder, som naturligtvis också är utslagsgivande. Jag måste därför ställa frågan om alla inlämnade ändringsförslag står i samklang med dessa rättsliga grunder. 
Parlamentet har under de senaste två åren förhandlat med rådet och revisionsrätten om en revidering av budgetförordningen, och arbetat mycket intensivt på detta. Till slut kom man fram till ett bra och klart resultat. I artikel 146.1 står det: ?Europaparlamentet skall före den 30 april år n + 2, på rekommendation av rådet som skall fatta sitt beslut med kvalificerad majoritet, bevilja kommissionen ansvarsfrihet beträffande budgetens genomförande år n?. I punkt 2 står det:? Om det datum som anges i punkt 1 inte kan hållas skall Europaparlamentet eller rådet underrätta kommissionen om orsakerna till att beslutet har måst skjutas upp?. I punkt 3 står det: ?Om Europaparlamentet skjuter upp beslutet om beviljande av ansvarsfrihet skall kommissionen så fort som möjligt vidta åtgärder för att underlätta att hindren för detta beslut undanröjs?. Så långt citatet ur artikel 146.
Den lagstiftande myndighetens avsikt med denna formulering var klar, enligt min åsikt. Om beslutet om ansvarsfrihet undantagsvis skjuts upp, så skall det mycket snabbt lämnas ett svar från kommissionen för att undanröja orsaken till hindren. Nu sägs det här i förslagen oktober, alltså sex månader senare. Det är naturligtvis inte obetingat en snabb reaktion i enlighet med artikel 146. Det finns också tre andra problem förknippade med detta bordläggningsförfarande. För det första måste kommissionen se till att parlamentet bemödar sig om att anledningarna till att skjuta upp ansvarsfriheten skall vara realistiska och hålla sig inom en rimlig ram. För det andra: Om åtgärder skall vidtas, är sex månader återigen relativt kort tid. Om man räknar med svar och åtaganden, så kan eller bör kommissionen också lägga fram detta snabbare. För det tredje: Om dessa villkor finns föreskrivna i arbetsordningen, till och med som en normal möjlighet, finns det naturligtvis risk för att bordläggningen kommer att betraktas som ett reguljärt förfarande.
Jag vill påpeka att parlamentet naturligtvis redan nu har instrument till förfogande för att förmå kommissionen att vidta ytterligare åtgärder. Det har ju också skett under de senaste åren. Det fanns mycket klara krav förknippade med beslutet om förfarandet för att bevilja ansvarsfrihet, och kommissionen sammanställer en uppföljningsrapport om kraven - inte frivilligt, utan därför att kommissionen är skyldig att göra det - där man måste klarlägga vilka åtgärder som man presenterat i enlighet med resolutionsbeslutet.
I går kväll lämnades nu fler ändringsförslag in som rör ?oktoberalternativet? - så vill jag kalla det - och där uppstår det nu ytterligare frågor. Kommissionen skulle därför välkomna om detta också skulle kunna klaras upp.

Bourlanges (PPE-DE).
Herr talman! Ansvarsfriheten är något mycket viktigt. Det är en av Europaparlamentets viktigaste befogenheter och vi kunde konstatera det vid den största kris som uppstått mellan parlamentet och kommissionen, vilken uppstod i samband med en omröstning om ansvarsfriheten.
Jag tror att parlamentets målsättning i första hand har varit att se till att den kontroll som utövas via ansvarsfriheten är en politisk kontroll i ordets bästa bemärkelse, dvs. en kontroll som är ett uttryck för skattebetalarnas vilja att försäkra sig om att de offentliga medlen används på ett bra sätt, och som inte bara begränsas till en teknisk formalitet.
För det andra har vi ansett att det inte bara är kommissionen utan samtliga organisationer som förfogar över en självständig budget som i vidare bemärkelse borde få ha kontroll över ansvarsfriheten, via parlamentets beviljande av ansvarsfrihet.
För det tredje har vi ansett att, eftersom vi enligt fördraget har befogenhet att bevilja ansvarsfrihet, vi faktiskt också borde ha rätt att säga nej till den. Därför har det under överinseende av budgetkontrollutskottet och dess ordförande, Theato - som jag här vill berömma -, successivt byggts upp en verklig befogenhet för parlamentet som, genom beslutet om ansvarsfrihet, alltså faktiskt uttrycker skattebetalarnas oro.
Denna utvidgning av ansvarsfriheten orsakar emellertid vissa problem. Det första av dessa problem består av risken att ett förfarande pågår i evigheter utan att leda till något. I det betänkande som lagts fram av Hans-Peter Martin föreskrivs, för samtliga bestämmelser, relativt korta tidsfrister, som är relativt rimliga. I det hänseendet vill jag säga till kommissionen: ?Fru kommissionär! Ni kan inte både begära att man beviljar ansvarsfrihet inom kort tid och samtidigt säga att när det gäller er, tar det tid att fatta nödvändiga beslut som skall överensstämma med parlamentets arbete. Man måste välja: antingen vill ni ha extra tid, och då ger vi er ansvarsfrihet senare, eller också vill ni beviljas ansvarsfrihet snabbt och då får ni också själva raska på?.
Det andra problemet vi har haft handlar om teknik för överensstämmelse mellan de tre omröstningarna, nämligen omröstningen om ansvarsfrihet, omröstningen om godkännande av räkenskaperna och omröstningen om resolutionen. Detta representerar tre olika omröstningar för ett enda beslut, med risk för inkonsekvens mellan dem. Det betänkande som lagts fram, och som vi bestämt stöder i PPE-DE-gruppen, reglerar problemet genom att kombinera förfarandet för ansvarsfrihet med förfarandet för godkännande av räkenskaperna och genom att erbjuda talmannen möjligheten att förhindra att en resolution går till omröstning som skulle motsäga bestämmelserna om omröstning om parlamentets beviljande av ansvarsfrihet.
Det tredje problemet som var det allvarligaste och som vi stött på vid flera tillfällen var problemet med majoriteten. Så snart vi hade möjlighet att bevilja, uppskjuta eller säga nej till ansvarsfriheten, uppstod två risker: Den första var att ingen omröstning accepterades eftersom en majoritet av kommissionen och parlamentet inte uttalade sig till förmån för någon av dessa tre möjligheter. Vi befann oss därför i en återvändsgränd. Den andra risken gällde lika röstetal, antingen i utskottet eller i parlamentet, trots att vi enligt fördraget är skyldiga att fatta ett beslut.
I det betänkande som lagts fram löser man problemet på ett sätt som inte är fullständigt tillfredsställande, men det är ändå enligt min uppfattning det bästa sättet. I betänkandet föreslås att förfarandet skall delas upp i två steg: i det första skulle vi välja mellan beviljande och uppskjutande, på förslag från budgetkontrollutskottet; i det andra, om ansvarsfrihet inte beviljades efter uppskjutandet, skulle vi välja mellan vägran och beviljande. Och den valmöjlighet som skulle avvisas skulle då leda till att den motsatta valmöjligheten antas. På så sätt skulle vi undvika risken med den återvändsgränd som vi hela tiden varit nära i budgetkontrollutskottet. Det är ett mycket bra system och vi stöder mycket bestämt den kompromiss som de största grupperna uppnått. Jag vill i det hänseendet särskilt tacka föredraganden för hans ord om att dra tillbaka sin begäran om separat omröstning. En kompromiss är en helhet, vi kommer att hålla oss till den och vi tackar er för att ni också gör det. Jag önskar er lycka till, herr föredragande.

Morgan (PSE).
Herr talman! Eftersom vi i budgetkontrollutskottet är inskränkta politiska torrbollar och det är en hel del fler människor som lyssnar på oss i kväll, skall jag försöka att förklara för dem vad som sker, eftersom budgetkontroll och ansvarsfrihet inte egentligen är termer som vanliga människor förstår. 
En av Europaparlamentets främsta uppgifter är att utvärdera hur kommissionen fungerar. Vi är här för att se till att kommissionen utför sitt arbete ordentligt. Därför kan vi, när människor säger att kommissionen inte har valts, tala om för dem att vi kontrollerar kommissionen och håller den ansvarig för sina handlingar. Ett av våra formella ansvar är att bevilja ansvarsfrihet med hänsyn till genomförandet av budgeten. Vi måste kunna svara inför våra väljare och förklara för dem hur deras pengar används.
Budgetkontrollutskottet är det främsta utskott som är ansvarigt för att leda denna uppgift på Europaparlamentets vägnar: vi granskar budgetposter, följer upp möjliga skandaler, vi ser hur pengar missbrukas och vi försöker att ta reda på varför förfaranden är så komplexa och tungrodda.
Det var förfarandet med att bevilja ansvarsfrihet som slutligen ledde till att kommissionen tvingades avgå 1999. Det var det som startade hela processen.
Det finns dock en fara - vi får inte vara naiva när det gäller vad som sker - att hela processen kan användas för mer lömska och politiska motiv. Det har nästan blivit etablerad praxis inom budgetkontrollutskottet att skjuta upp beviljandet av ansvarsfrihet och begära mer information. Det innebär att det nu finns tre alternativ. Tidigare fanns det två alternativ: vi kunde bevilja eller neka ansvarsfrihet. Nu, liksom Bourlanges har förklarat, kan vi bevilja ansvarsfrihet eller neka eller skjuta upp beviljandet av ansvarsfrihet. Det är mycket lättare om vi bara har två alternativ, och det är det som läggs fram för oss i dag.
Kommissionären har en poäng när hon säger att kommissionen troligen kunde anpassa sig snabbare. Jag betraktar inte denna sammanträdesperiod i oktober som det datum vid vilket vi måste ha svaret. Det är då parlamentet senast tillkännager sitt beslut. Vi behöver inte hålla oss till oktober, men vi måste ha gjort det senast i oktober. Det är en något annorlunda tolkning. Det är tydligt att vi alla vill ha slutfört processen före sommaren. Det är också rätt att kommissionen borde ha detta ytterligare andrum, eftersom kommissionen behöver få tid att rätta till saker och ting om ledamöterna nekar beviljande av ansvarsfrihet och vill kritisera kommissionen. Den nya processen kommer också att garantera att processen inte bara fortsätter i evighet. Det är vad som skett tidigare. Det skedde med ansvarsfriheten 1996 - processen bara fortlöpte. Vi ger er ett slutdatum, vi talar om för parlamentet att senast vid den här tidpunkten måste det besluta på det ena eller andra sättet. Det är därför detta system är mycket bättre. Situationen är tydligare och förfarandet kommer inte att användas för politiska syften.

Virrankoski (ELDR).
Herr talman! Förfarandet för beviljande av ansvarsfrihet är bland Europaparlamentets viktigaste rättigheter och åligganden. Parlamentet måste sätta sig in i ekonomin och avgöra om kommissionen har skött sin uppgift rätt. Parlamentet kan alltså inte utan motivering bevilja ansvarsfrihet. Beviljandet av ansvarsfrihet innebär att kommissionen på basis av den information som parlamentet fått och inhämtat har agerat på rätt sätt. Om det senare framkommer oklarheter kan man alltid återgå till dem trots att ansvarsfriheten har beviljats.
I betänkandet föreslår man en tidsfrist för behandlingen av ansvarsfrihet. Detta är bra. En situation där ansvarsfriheten år efter år är öppen - såsom vi har haft det under de senaste åren - är inget bevis för saklig och ansvarsfylld förvaltning.
Problemet är sådana fall då ansvarsfrihet inte beviljas. Om ansvarsfrihet inte beviljas och man fattar ett beslut om detta, är orsaken antingen en juridisk oegentlighet eller ett politiskt misstroende. En oegentlighet förutsätter att åtal väcks mot behörig myndighet eller behöriga myndigheter. Om oegentlighet inte påvisas måste kontona avslutas. Ifall politisk verksamhet är orsaken till att ansvarsfrihet inte beviljas, anser jag att kommissionen bör avgå.
Det planerade systemet, att vägran att bevilja ansvarsfrihet efterföljs av förtroendeomröstning, är bra men diffust. Om kommissionen eller dess företrädare får ett förtroendevotum men inte ansvarsfrihet uppstår en motstridig situation. Konflikten kan uppstå därav att det krävs enkel majoritet för att vägra bevilja ansvarsfrihet men kvalificerad majoritet för misstroendevotum. Därför borde man absolut förhindra denna konflikt.

Theato (PPE-DE).
Herr talman! Martin har lagt ned mycket tid och möda på detta betänkande, och jag vill ge honom min fulla uppskattning för det. Vi har också haft givande samtal med varandra, herr föredragande. Beviljandet av ansvarsfrihet är den viktigaste befogenhet som parlamentet som kontrollorgan har, där det handlar om att bedöma hur det verkställande organet, dvs. framför allt kommissionen, skött förvaltningen. Det handlar här om en politisk handling och inte bara om avslutningen av räkenskaperna, hur viktig den än är.
På grundval av revisionsrättens rapporter och övrig information, för övrigt också från själva kommissionen, granskar vi om de mål som satts upp har uppnåtts på korrekt och ekonomiskt sätt med de pengar som ställts till förfogande. Vi visar på svaga punkter, för att de skall avhjälpas och även undvikas i den kommande budgeten. Jag anser att det är riktigt att sätta upp tidsfrister för de tre möjligheterna när det gäller ansvarsfriheten - att bevilja, skjuta upp eller icke bevilja - som föredraganden klart har lagt fram, så att inte två ansvarsfrihetsförfaranden löper parallellt, som ofta skett tidigare, utan ett förfarande skall vara avslutat innan nästa påbörjas, och de två nivåerna skall kunna fungera. Jag tror, fru Schreyer, att tidsramen - om man också inkluderar sommaruppehållet - ändå räcker till för att i tid komma fram till konstruktiva lösningar.
Men jag kan inte godta, käre herr föredragande, att ansvarsfriheten skall betraktas som beviljad om kammaren i april avvisar förslaget från det ansvariga budgetkontrollutskottet om uppskjutande. Detta avvisande kan bero på motstridiga motiv och uttrycker inte parlamentets entydiga vilja. Det sägs för övrigt också i rättstjänstens utlåtande. Att bevilja ansvarsfrihet vore ett felaktigt svar på den fråga som ställts, och för den som skall erhålla ansvarsfriheten vore det en andraklassens ansvarsfrihet, eftersom den skulle beviljas i förbigående. Därför skulle jag ha önskat att förslaget i sina tre delar återförvisas till budgetkontrollutskottet. Om det skulle förekomma motsägelser mellan omröstningsresultat och resolution enligt vad som upptagits i punkt 3 i den nya artikel 5a, så bör budgetkontrollutskottet få i uppgift att undanröja dessa och återigen lägga fram resolutionen för kammaren.
Men som också redan nämnts har ändringsförslagen från min grupp dragits tillbaka. Jag måste dock av egen erfarenhet säga att jag visserligen kan acceptera flera saker i detta betänkande - det har jag redan sagt - men ändå inte känner att jag är i stånd att rösta för betänkandet, om frågan om uppskjutande och därmed om beviljandet av ansvarsfrihet inte regleras på annat sätt.

Casaca (PSE).
Herr talman! Vi har redan haft möjlighet att lyssna på hur flera av våra ledamotskolleger har betonat betydelsen av en mekanism för ansvarsfrihet inom ramen för budgetprocessen och parlamentets befogenheter, och således skall jag låta bli att upprepa dessa ord, men jag skulle även vilja säga att stora maktbefogenheter måste, när de utövas, harmoniera med allvarligt övervägande och stor moderation. Det är just denna angelägenhet som för oss hit och som har gjort det möjligt för vår föredragande att fastställa en tidsfrist för vår undersökning av kommissionens finansiella förvaltning. Jag skulle vilja påstå att utifrån denna synvinkel är det här en legitim angelägenhet och att den valda ordalydelsen är fullständigt resonabel.
I den här debatten bör vi emellertid inte glömma bort det faktum att det finns underliggande syften till förfarandet om ansvarsfrihet, vilka tydligt formuleras i artikel 227 och, uttryckligen, att Europaparlamentet undersöker inkomst- och utgiftsredovisning och balansräkningar för att staka ut gemenskapens tillgångar och skulder. Och i detta sammanhang bör vi komma ihåg att systemet för redovisning och finansiell kontroll inom de europeiska institutionerna, på grundval av utvärderingen av inkomst- och utgiftsredovisning och balansräkning, måste vara fullständigt exemplariskt och att det på ett strikt, fullständigt och otvetydigt sätt skall uppfylla högsta internationella kvalitetsstandard. Detta är en erfarenhet som vi bör ta med i beräkningen inför det räkenskapsår som just håller på att inledas.
En annan erfarenhet som bör betonas är nära förbunden med det sätt på vilket man under tidigare år har handskats med ansvarsfriheten, särskilt under 1999, och det gäller outsourcing. I själva verket är det Bourlanges som är författaren till flera av våra upplysningar. Jag skulle också vilja gripa detta tillfälle och betona betydelsen av denna aspekt.

Rack (PPE-DE).
Herr talman! På toppmötet i Laeken krävde stats- och regeringscheferna mer öppenhet, mer enkelhet och mer begriplighet i det europeiska lagstiftningsförfarandet. Konventet har försökt att ta hänsyn till denna uppgift, och bland annat tillsatt en arbetsgrupp med uppgiften att förenkla förfarandena. Att denna arbetsgrupp och framför allt dess resultat är absolut nödvändiga, visas återigen mer än tydligt i dagens betänkande av Martin. 
Som en av ledamöterna i budgetkontrollutskottet var jag med om dilemmat 1999 där arbetsordningsreglerna - kanske borde man säga arbetsoordningsreglerna - stjälpte oss alla. Några kommissionärers agerande var då oacceptabelt, man fick egentligen inte bevilja ansvarsfrihet, men kommissionen i sin helhet ville vi inte och fick vi, klokt nog, inte sparka. Historien löste det dåvarande problemet. Förmodligen var det också bara vår nuvarande kollega Jacques Santers hedrande ståndpunkt. Men vi har uppenbarligen inte lärt oss särskilt mycket av det. Det system som nu föreslås är inte på något sätt mindre komplicerat än sin föregångare. Det nuvarande systemet är lika svårt att genomskåda som sin föregångare, och om det hade krävts bevis för detta har vi fått det genom det som hänt när man bemödat sig om att finna en kompromiss till detta förslag.
Diktaren Goethe låter sin Faust säga att allt fick honom att känna sig så dum som om en kvarnsten malde runt i huvudet på honom. Jag anser att vi inte bör tynga våra medborgare i Europeiska unionen med en sådan huvudvärk - i varje fall inte på längre sikt. Därför kan vi bara, här och i dag, i morgon och i övermorgon, arbeta för att finna en kompromiss, och i konventet utarbeta en modell för Europas framtid, som gör det möjligt för ledamöterna och medborgarna att förstå vad de politiska implikationerna av beslut om ansvarsfrihet betyder och bör betyda.
(Applåder)

Martin, Hans-Peter (PSE)
Herr talman! Ja, det är skönt att citera allegorier och sedan säga att betänkandet är för komplicerat, och dessutom hänvisa till, kollega Rack, att man hade sett det av ändringsförslagen. Det lömska ligger - och det vet ni som en utmärkt företrädare för rättsvetenskapen - naturligtvis i detaljerna. Det var ju just denna beslutssituation som vi stod inför. Låt oss försöka få mer klarhet eller det som man kanske skulle kunna kalla intellektuell frihet från tvivel. Och hur absurt det än må låta stod jag helt på kollegan Theatos sida, och jag sade att det verkligen bör vara helt entydigt och klart utarbetat, och man bör lämna den tredje varianten öppen. Men exakt detta, kollega Rack, skulle ha betytt att ändringarna skulle bli ännu mycket mer omfattande, ännu mer komplexa och svåra att förstå. Men man kan ju leva med att en av ens egna landsmän skildrar det så, om man från Nederländerna får höra det som vi har hört, liksom andra yttranden.
Låt mig få gå in på två ytterligare punkter, framför allt från kollegan Theato och kommissionär Schreyer: Båda refererar till rättsliga grunder och rättstjänsten, när det uppstår tvivel. Naturligtvis blev vi tvungna att gardera oss där, för att över huvud taget kunna uppnå den kompromiss som sedan till slut förhandlades fram tillsammans med kollegan Bourlanges och kollegan Duff från de liberala.
Nu står rättsuppfattning mot rättsuppfattning. Vi får lov att leva med det. Jag tror ändå att det som har arbetats fram i sin helhet motsvarar idéerna i kammaren, och jag respekterar naturligtvis er hållning, kollega Theato. Jag hoppas bara att det inte är alltför många som tänker som ni gör, i så fall kommer det annars återigen att låta: Tillbaka till startpunkten! Det skulle kanske glädja dem som vill ordna allt genom konventet. Men så mycket enklare kan vi inte få till det. Vi måste avge den politiska förklaringen - det är vår uppgift som ledamöter. En arbetsordning lämpar sig inte för politiska förklaringar. Än en gång ett hjärtligt tack för ert samarbete och ert stöd.

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0310/2002) av Hughes för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om kommissionens meddelande - Anpassning till förändringar i arbetsliv och samhälle: en ny arbetsmiljöstrategi för gemenskapen 2002-2006 (KOM(2002) 118 - C5-0261/2002 - 2002/2124(COS)).

Hughes (PSE)
Herr talman! Samtidigt som jag i mitt betänkande välkomnar kommissionens meddelande, innehåller det också konstruktiv kritik i ett antal viktiga hänseenden.
I betänkandet betonas tre övergripande frågor av stor vikt för strategins framgång. För det första, avsaknaden av en handlingsplan. Strategin uppvisar en oacceptabel obalans och en brist på strategisk vision för uppföljning. Den ursprungliga analysen är i grunden god, men förslagen till handling är ofta föga mer än en beskrivning av en fråga. I de fall där handling föreslås är kommissionen ofta vag, och det finns praktiskt taget inga indikationer på resurser eller på någon tidsplan för genomförandet av strategin. I meddelandet lägger kommissionen till exempel fram en god analys av de förändringar som håller på att genomföras genom den ökade kvinnodomineringen i samhället och den åldrande befolkningens inverkan, men sedan föreslås praktiskt taget inga åtgärder.
I betänkandet kräver man därför en handlingsplan med tidsmässiga åtaganden för varje huvudförslag, att en sådan plan skall stödjas av parlamentets utskott för sysselsättning och socialfrågor i god tid före Europeiska rådets vårmöte 2003, och att planen därefter, i enlighet med rådets förslag, skall kunna bli föremål för årlig övervakning genom resultattavlan för den sociala dagordningen. Parlamentet och de rådgivande kommittéerna skulle också behöva vara delaktiga i denna övervakningsprocess.
Detta är en allvarlig fråga, och jag vet att kommissionären lyssnar på den. Jag uppmanar henne att i kväll ge en tydlig indikation på att vi kommer att få positiv respons på denna uppmaning. Om inte, har jag ett tydligt mandat att begära att detta betänkande skall hänvisas tillbaka till utskottet, där det kommer att omformuleras för att kommissionens strategi skall förkastas.
Den andra stora övergripande frågan är bristen på resurser. 1992 arbetade ungefär 130 tjänstemän med arbetsmiljöfrågor inom Europeiska kommissionen. I dag är antalet nere i ungefär 24. Vi kan vara oeniga i fråga om det exakta antalet, men kommissionären håller väl med om att det har skett en dramatisk minskning av mängden personal som arbetar inom detta område.
Detta är inte en grund för den typ av dynamiska och aktiva förvaltning som skulle kunna krävas för att genomföra strategin, som skulle göra det möjligt att svara på utmaningarna inom en politisk miljö som är stadd i omvandling, samtidigt som man övervakar och kontrollerar genomförandet av befintliga lagstiftningsåtgärder och politiska åtgärder. Det är grundläggande att denna trend vänds och att adekvata resurser avsätts för detta politikområde inom kommissionen.
I den tredje stora övergripande frågan i betänkandet betonas bristen på jämvikt mellan legislativa och icke-legislativa styrmedel. Jag varnar för att utvecklingen av icke-legislativa styrmedel på intet sätt får betraktas som ett alternativ till att bibehålla och förbättra gemenskapslagstiftningen om arbetsmiljöfrågor. Det ges särskilda exempel på luckor och bristfälligheter som måste åtgärdas i den befintliga gemenskapslagstiftningen, och på att omfattande lagstiftningsmetoder kommer att vara av högsta betydelse snarare än ett ad hoc-lappverk, både med tanke på konstaterade och nya risker.
Om man går över till betänkandets särskilda frågor, är det uppenbart att vi inte har tid att ta itu med dem alla, så jag skall endast betona ett fåtal. Till att börja med påpekas det i betänkandet att, med tanke på hur mycket mer problematiskt det är med arbetsmiljön inom små och medelstora företag, är det beklagligt att kommissionen fortfarande inte har inlett ett flerårigt program för små och medelstora företag på grundval av två års förberedelser vid byrån i Bilbao, genomförda på Europaparlamentets initiativ. Kommissionen stödde ett sådant program i den europeiska sociala dagordningen som antogs i Nice. Ett sådant program skulle underlätta testning, analys och spridning av lyckade åtgärder inom denna avgörande sektor. Jag hoppas verkligen att kommissionen kommer att bemöta detta positivt.
För det andra, och när det gäller nya risker, hoppas jag att kommissionen kommer att titta på behovet av nya lagar inom områden som till exempel trakasserier på arbetet, vilket parlamentet nyligen krävt. Likaså, och när det gäller belastningsskador, hoppas jag att kommissionen åter kommer att ta upp bildskärmsdirektivet - i direktivet nämns inte ens datormusen - och direktivet om manuell hantering. Jag hoppas att kommissionen kommer att sträcka sig längre och acceptera våra krav på ett omfattande direktiv om arbetsplatsens ergonomi.
I betänkandet betonas ett antal befintliga direktiv som behöver ses över. Kommissionen behöver både ett engagemang och resurser för att hantera det arbetet. I betänkandet, som återspeglar det användbara yttrandet från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor, rekommenderas integrationen av ett jämställdhetsintegration för hela strategin, och där betonas ett antal specifika arbetsdelar som behöver hanteras. I betänkandet välkomnas också måttstockar, men man intar åsikten att en lyckad måttstocksmetod inte enbart kommer att kräva fler jämförbara och tillförlitliga uppgifter, utan även ett harmoniserat system av definitioner, journaler och rapporter om yrkessjukdomar och sjukdomar.
Min sista punkt är att man i betänkandet också välkomnar förslaget om att kodifiera och förenkla den befintliga gemenskapslagstiftningen på detta område, så länge detta inte är kodspråk för avreglering för avregleringens skull. Jag anklagar inte Generaldirektoratet för sysselsättning och socialpolitik för det, men det finns krafter på andra håll i kommissionen som har den tendensen. I utskottet gick jag till och med så långt att jag lade fram ett gemensamt ändringsförslag tillsammans med Bushill-Matthews där det stod att översynen av lagstiftningen borde användas som ett tillfälle att främja förenklingen av lagstiftningen, och att lagstiftning som var överflödig skulle upphävas. Ingen av oss här borde ha något intresse av att bevara överflödig lagstiftning, eller av att göra lagstiftningen komplicerad snarare än enkel att förstå och tillämpa.
Jag hoppas att kommissionären kan ge oss den försäkran vi behöver i fråga om denna handlingsplan.

Diamantopoulou
Herr talman! Jag skulle vilja tacka Hughes och särskilt utskottet för sysselsättning och socialfrågor för deras nära samarbete. Meddelandet med titeln ?Anpassning till förändringar i arbetsliv och samhälle: en ny arbetsmiljöstrategi för gemenskapen 2002-2006?, är en strategi för arbetsmiljö för den nämnda perioden.
Det är en ny strategi som innefattar några nya huvudfaktorer. Dessa faktorer rör kvaliteten hos arbetet och behovet av att kombinera en rad olika politiska instrument, som till exempel lagstiftning, den social dialogen, progressiva åtgärder och kartläggning av de bästa lösningarna, företagens sociala ansvar och ekonomiska incitament. Grunden för analysen är naturligtvis att arbetsmiljöfrågor hör samman med konkurrenskraft och att det alltid finns en kostnad när man bortser från socialpolitiken.
De centrala punkterna i detta meddelande är de följande. Till att börja med, och jag tror att detta måste göras mycket tydligt, är det inte bara ett förslag från kommissionen, det är också en gemenskapsstrategi, så det finns ett behov av att innefatta alla de europeiska partnerna, inklusive de europeiska, nationella och regionala myndigheterna på politisk nivå. På operativ nivå, berör meddelandet de sociala partnerna, och på tjänstenivå rör det alla institutioner som behandlar hälsa, förebyggande arbete och försäkringsorganisationer.
En mycket intressant punkt i detta meddelande är frågan om hur vi kan utveckla det förebyggande arbetet. Det finns naturligtvis ett antal prioriteringar om behovet att stärka vår kapacitet för riskövervakning och behovet av bättre lagstiftning. Jag håller helt och hållet med om behovet av förenkling och kodifiering, vilket är ett av åtagandena i kommissionens strategi. Det finns också ett behov av samarbete mellan kommissionen och de nationella myndigheterna vad gäller tillämpningen av strategierna, och samtidigt, av samarbete på internationell nivå. Jag har försökt att kortfattat redogöra för de centrala punkterna i meddelandet, eftersom jag tror att det skulle leda till en mer interaktiv debatt om jag besvarade Hughes specifika kommentarer.
Utskottet för sysselsättning och socialfrågor gjorde några särskilda förslag, av vilka kommissionen har arbetat med och tagit hänsyn till flera. Några av förslagen kunde kanske undersökas mer djupgående. Vi kunde vara mer precisa när det gäller tidsplaner och beskrivningen av den verksamhet som måste genomföras, och vi kunde göra detta i ett möte med utskottet för sysselsättning och socialfrågor, då vi kunde diskutera strategins verksamhet och förslag enskilt, särskilt de fem punkter som Hughes hänvisade till.
Till att börja med har vi frågan om de små och medelstora företagen, som togs upp i betänkandet. Ni känner till de problem som vi har haft med Safe-programmet. Tack vare parlamentet har vi nu en specifik budget i Bilbao för små och medelstora företag, och vi kan diskutera detaljerna för att genomföra detta projekt, såväl som tidsplanen.
När det gäller lagstiftning om stress, har en analys inletts. Vi har inlett första samrådsstadiet. Återigen kan vi vara tydligare. Detsamma gäller förslaget till ett direktiv om ergonomi på arbetsplatsen och frågor om direktivet om manuell hantering. Analysen har inletts. Vi kan vara specifika när det gäller tidsplanen för studien, och göra specifika kommentarer om när och hur vi skall inleda första rådfrågningsstadiet.
Sedan har vi frågan om kvinnor: i den frågan är vi helt eniga. Jämställdhetsperspektivet är en allmän princip i alla våra åtgärder i vårt strategidokument. När det gäller måttstockar har ni rätt i att vi kanske kunde finna ett bättre sätt att tillämpa förfarandet. I betänkandet hänvisas det särskilt till behovet av att uppmuntra medlemsstaterna att använda måttstockar inom detta område, men vi kunde kanske diskutera detta tillsammans för att se hur det kan genomföras mer konkret. Kanske kan vi diskutera detta med medlemsstaterna och be dem att fastställa fasta mål. Därefter kunde vi lägga fram en rapport för att se vilka framsteg som görs. Det kan inte vara en skyldighet - vi kan inte tvinga medlemsstaterna att göra detta - men vi kunde kanske lägga fram det på ett mer organiserat sätt för att se hur måttstockarna kan utvecklas.
Slutligen skall jag kommentera förenkling och kodifiering. Vi arbetar med en fullständig utvärdering av lagstiftningen om hälsa och säkerhet. Detta är ett av de huvudsakliga åtagandena i strategin. Det är ingen enkel uppgift, men vårt slutliga mål är att förenkla bestämmelserna, att se om de är konsekventa och att sedan kodifiera dem. Ett åtagande är att kodifiera arbetsmiljödirektivet.

Evans, Jillian (Verts/ALE)
Herr talman! På utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågors vägnar, välkomnar jag detta meddelande om arbetsmiljöstrategin. Jag skulle särskilt vilja gratulera Hughes till hans betänkande. Som han sade har jag varit mycket nöjd med det sätt på vilket våra utskott har arbetat tillsammans i denna fråga, och särskilt med samarbetet med föredraganden, som har sett till att de punkter som utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor lagt fram fullständigt har beaktats.
Detta är viktigt, eftersom samtidigt som män ofta är offer för allvarliga olyckor på arbetet, tenderar kvinnor att drabbas under längre perioder av arbetsrelaterade sjukdomar. Vuxna kvinnor får lägre yrkesutbildning och utbildning än sina manliga kolleger. Det är därför som det är så viktigt att vi har en könsuppdelning i statistiken om arbetsrelaterad ohälsa och arbetsrelaterade olyckor för heltids-, deltids- och tillfällig sysselsättning. Kommissionären höll med om att jämställdhet måste införlivas i denna strategi så att frågor som följer av dubbel arbetsbörda i verksamhet som anställd och personligt ansvar och personliga frågor som till exempel trakasserier på arbetsplatsen hanteras korrekt. Om riskutvärderingen och utformningen av arbetsplatsen inte tar hänsyn till kön, kommer kvinnor att fortsätta att hindras från att ta sig in i vissa yrken och sektorer.
En utvärdering av den aktuella lagstiftningen om hälsa och säkerhet behövs, så att vi kan identifiera problemområdena för att göra den framtida lagstiftningen mer effektiv. Till exempel måste tjänstefolk och hemarbetande, av vilka många är kvinnor, skyddas, liksom kvinnor inom jordbruket och makar i familjedrivna små företag.
Jag stöder fullständigt föredraganden i hans kommentarer om bristen på resurser inom kommissionen när det gäller att ta itu med arbetsmiljöpolitiken, och särskilt behovet av en detaljerad och finansierad handlingsplan, och en mycket sträng tidsplan för att förbättra lagstiftningen på detta mycket viktiga område. Jag stöder betänkandet.

Pérez Álvarez (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär, ledamöter! Jag vill börja med att gratulera kommissionen och också föredraganden, inte bara för arbetets kvalitet utan också för föredragandens inställning till de ändringsförslag som lagts fram.
Om dialogen mellan arbetsmarknadens parter skall vara ett effektivt instrument för att bekämpa det gissel som arbetsplatsolyckorna innebär har den politiska dialogen, i kontaktgrupperna, gett till resultat att ett redan inledningsvis utmärkt betänkande förbättrats.
Jag har någon gång hört att verkligheten är okuvlig och att man inte kan ha åsikter om siffror. Men vi kan ha åsikter om de omständigheter under vilka händelser utspelar sig och om de omständigheter som detta speglar. Och verkligheten i Europeiska unionen när det gäller hälsan på arbetsplatsen är, utan att måla fan på väggen, att det 1999 förekom 5 500 arbetsolyckor med dödlig utgång, 4,8 miljoner olyckor med mer än 3 dagars arbetsoförmögenhet, 500 miljoner arbetsdagar som gått till spillo på grund av olyckor eller hälsoproblem och utbetalningar av ersättningar. Det som är ännu värre är att knappt 350 000 personer blev tvungna att byta arbete eller arbetsplats -omkring 300 000 med någon form av funktionsnedsättning - och 15 000 lyckades aldrig återkomma i arbetslivet.
Dessutom har vi en viss oroande uppgång i antalet olyckor i vissa medlemsstater i unionen, och inför utvidgningen en enorm oro över läget vid - den inte längre framtida utan omedelbara - anslutningen av kandidatländerna, med genomsnittliga index på arbetsplatsolyckor som ligger över gemenskapens genomsnitt. Det är sant att de är förklarliga ur olika aspekter men också med tanke på den vikt verksamhetssektorer med högre risk har i dessa länder.
Fru kommissionär! Vi står förmodligen inför den fattigaste släktingen i utvidgningen. Stadgan om de grundläggande rättigheterna stadgar i avsnitt 1 i artikel 31 att alla arbetstagare har rätt att arbeta under omständigheter som respekterar hälsa, säkerhet och värdighet. Lissabonmötet markerade, och Barcelona upprepade, som ett av sina mål att skapa fler och bättre arbeten. Och bättre arbeten handlar inte bara om kampen mot knappheten utan också om säkrare anställningar och arbetsplatser.
Därför anser jag att strategins tredubbla aspekt är rätt: Den globala fokuseringen från professionella kvalifikationer till arbetsdagen, från den demografiska tendensen, från den allmänna ekonomiska utvecklingen till den aktiva befolkningen, fokuseringen eller tanken att en hälsosam och säker arbetsmiljö och -organisation är faktorer som bestämmer avkastningen i ekonomin i allmänhet och företagen i synnerhet, och framför allt, en kultur att förebygga risker.
Inför den inneboende risk arbete är per definition, behövs det ett konstant och ihärdigt arbete. Man måste använda alla medel som den så kallade sociala gemenskapsrätten möjliggör, från ramdirektivet till de normer som fastställs i stadgan om de grundläggande rättigheterna. Skyddet kommer således att kräva ett gemensamt agerande i samhället. Det har redan nämnts här: företagare, anställda, offentliga myndigheter, medborgare. En verklig gemensam insats.
Men utan en större medvetenhet, utan utbildning av arbetarna och dem som ansvarar för hälsan, utan en horisontell politik för förebyggande, utan en kultur av förebyggande -som kommissionären uttryckte det - och utan tillräcklig information kommer besluten av normativ karaktär att betyda föga. En förenkling är välkommen när den kommer och är möjlig, men den kommer att vara otillräcklig utan ett större medvetande. För att klara risken vågar jag säga att insatsen inte är tillräcklig. Det behövs envetenhet.
Det förebyggande arbetet måste vara ihärdigt, t.o.m. tråkigt. Med nya normer då de behövs, med mer materiella och humana resurser, med specifika insatser i sektorer och företag där olycksfrekvensen ligger över genomsnittet, med uppföljning av olika planer och utbyte av god praxis samt med hejdandet av nya risker.
De europeiska medborgarnas säkerhet, hälsa och värdighet står på spel.

Thorning-Schmidt (PSE).
Herr talman! Som framgår av kommissionsledamotens ord här i kväll, är vi utomordentligt oeniga med kommissionen i fråga om den riktning vi alla bör följa, när vi talar om arbetsmiljö. Vi är alla bekymrade över att alltför många människor får varaktiga fysiska skador genom att sköta sitt arbete. Vad som kanske är värre, på en rad områden har det faktiskt inte skett någon förbättring av arbetsmiljön i EU. Det är mot den bakgrunden, fru kommissionär, som vi hade hoppats att kommissionen skulle ha varit mera ambitiös i arbetsmiljöstrategin och i varje fall i fråga om uppföljningen av den. Jag hade hoppats att vi i dag skulle kunna få löfte om mera än bara tidsplaner för de olika aktiviteterna.
Som de föredragande har framhållit, är situationen på arbetsmiljöområdet den att man sedan 1992 har gjort våldsamma nedskärningar av de resurser som kommissionen disponerar på området. Jag inser att man kan beräkna det på olika sätt, men saken är den att pengarna inte passar. Det talas om nedskärningar i en tid då arbetsmiljöproblem har blivit mera komplicerade och mera omfattande, och då vi rent faktiskt står inför nya arbetsmiljöproblem. Vi skall arbeta med olika instrument, vi skall titta på förebyggande åtgärder, och vi skall hjälpa de nationella myndigheterna. Det finns många mycket komplicerade uppgifter som skall lösas, och de utmaningar vi står inför i form av direktiv kan inte rymmas i ett anförande på tre minuter. Vi vet att arbetsmiljöproblem kan riskera att bli ett kvinnoproblem, som också Evans har påpekat. Vi vet att de små och medelstora företagen kräver särskild uppmärksamhet. Det finns ett tvingande behov av ett direktiv om hela muskel- och ryggproblematiken. Stress och mobbning kräver gemensam handling, och vi vet också att det kanske finns behov av ett generellt erkännande av yrkessjukdomar i ett minimidirektiv.
Med tanke på alla de åtgärder vi alla anser nödvändiga är vår största besvikelse nog att kommissionen inte har för avsikt att följa upp denna strategi med en egentlig handlingsplan. När kommissionen håller med om att vi skall ha tidsplaner och att vi skall göra det mera förpliktande, kommer den förhoppningsvis i slutet av denna debatt, där det antagligen är flera som kommer att kräva en handlingsplan, att förklara för oss, varför den inte tar steget fullt ut och går vidare med denna strategi och lägger upp en egentlig handlingsplan. Vi vet ju att den blir mera förpliktande för Europaparlamentet, kommissionen och inte minst medlemsstaterna. Jag hoppas att vi kan komma vidare. Vi behöver en handlingsplan på arbetsmiljöområdet.

Lynne (ELDR).
Herr talman! Även om jag välkomnar några av punkterna i Hughes betänkande, särskilt förenklingen av den befintliga gemenskapslagstiftningen och bättre övervakning, är jag mycket missnöjd med att mina ändringsförslag om omfattande konsekvensbedömningar inte gick igenom i utskottet. Min grupp samtyckte till att jag skulle lägga fram ändringsförslagen återigen i kammaren, men tyvärr var ingen annan grupp redo att inleda den processen. 
Lagstiftning bör endast läggas fram när vi visar att det finns ett tydligt behov av det, snarare än av bästa metoder eller utbyte av bästa metoder. Vi måste först se till att den befintliga lagstiftningen inom samma område tillämpas inom hela Europeiska unionen.
För det andra, som jag redan har sagt angående omfattande konsekvensbedömningar, måste vi ha en konsekvensbedömning för varje medlemsstat, som beaktar inverkan på industrin, företagen och på arbetskraften. Tyvärr ser de konsekvensbedömningar som kommissionen lägger fram rätt ofta mer ut som motiveringar enligt min åsikt, än omfattande konsekvensbedömningar. Framför allt måste vi när det gäller arbetsmiljö ha aktuella vetenskapliga och medicinska yttranden för att visa på behovet av sådan lagstiftning.
Ta exemplet med vibrationsdirektivet. Jag mottog en hel del dokument från kommissionen. I rapporten om ISO-standarder, den enda som verkligen var aktuell, stod det faktiskt att det inte fanns någon kvantitativ förbindelse mellan helkroppsvibrationer och smärtor i ryggslutet, men vi lade ändå fram lagstiftningen. Jag är för EU, men vi lägger fram mer och mer lagstiftning utan att visa på det faktiska behovet av den. Detta gör att Europeiska unionen får dåligt rykte.
Även om vi kanske behöver en del av den lagstiftning som Hughes har föreslagit i sitt betänkande och som kommissionen har föreslagit, måste ELDR-gruppen lägga ned sin röst i morgon om betänkandet saknar en garanti för en korrekt omfattande och oberoende konsekvensbedömning,.

Schmid, Herman (GUE/NGL).
Herr talman! Jag känner stor sympati inför innehållet i Stephen Hughes betänkande. Texten är mycket tydlig. Han är mycket bekymrad över att det sker så litet, och han framställer en lång rad förslag av såväl lagstiftande som icke lagstiftande karaktär som skulle kunna förbättra situationen. Jag är säker på att han kommer att få hela GUE/NGL-gruppens stöd för allt detta.
Samtidigt berör han också genomförandet och svårigheterna att få det hela att fungera i verkligheten. Jag tror att man borde tala mer klarspråk i det sammanhanget. Det handlar nämligen om en konflikt. Vi talar om dialog och samarbete, men det handlar faktiskt om konflikt. Företagen är underställda krav på att pressa kostnader och vinstmarginaler i konkurrensen med andra företag. Detta måste tas ut någonstans. Hälsa och säkerhet kostar pengar. Vi kan inte uppnå ordentlig hälsa och säkerhet i arbetet om de fackliga organisationerna inte är starka nog att sätta tillräcklig press på företagen. Så ser konfliktförhållandena ut, och det är en del av vårt system. Detta borde vi på något sätt kunna erkänna om vi vill ha bättre hälsa och säkerhet på arbetsplatserna. Både lagstiftande och icke-lagstiftande metoder fungerar i den utsträckning det finns starka arbetstagarorganisationer som kan utnyttja de lagar, rekommendationer och riktlinjer som vi utfärdar. Sådan är verkligheten!
Vi borde kanske diskutera om vi behöver stärka arbetstagarparten, t.ex. stärka fackföreningarnas rättigheter. Möjligheterna till att få rättslig hjälp i konflikter kanske skulle behöva ökas. Man kan tänka sig ökad hjälp från sakkunniga. På 1800-talet, då det ännu inte fanns starka fackföreningar, hade man fabriksinspektörer som hjälpte arbetarna. I Östeuropa skulle vi kanske i dag behöva arbets- och fabriksinspektörer av den typ som fanns i England på 1800-talet. Vi kanske tydligare skulle behöva säga till kandidatländerna att strejkrättigheterna utgör en del av det regelverk, den acquis, som de förväntas införa.

Bouwman (Verts/ALE).
Fru kommissionär, herr talman, herr Hughes! Jag anser att det är utmärkt att bra betänkanden utarbetas. I synnerhet Hughes betänkande anser jag vara utmärkt. Någon gång har jag hört honom säga att han ansåg analysen i kommissionens meddelande vara väl stark, men att vidareutvecklingen inte var alltför stark.
Jag menar mig ha lagt märke till detsamma i dagens EU-rapporter. Jag anser att analysen är hygglig men inte särskilt stark av den enkla anledningen att det i Europa finns mycket bättre förfaringssätt än de som beskrivs i det här dokumentet. Främst tänker jag på elementet well-being at work. För lagstiftning om säkerhet och hälsa på arbetet, det är hård lagstiftning. Det handlar om skakningar, om ljud och så vidare ... Vad well-being at work beträffar så har man exempelvis i Nederländerna gjort omfattande undersökningar av hur det skall tolkas. Det handlar om saker som har att göra med organisationer, det handlar om saker som senare även kan ha följder i form av repetitive strain injury, stress eller andra former av ohälsa.
Ett antal av de elementen har nämnts i kommissionens dokument i fråga om att investera i kvalitet. Men efter indikatorerna som med tiden har utvecklats av belgarna upphör det. Jag tycket att det är synd att det inte utarbetas, för förslagen är egentligen ett slags hopkok av ett antal punkter. Sjukdomsbilderna och hälsoproblemen är kända sedan länge och ändå fastställs inget datum för de där förslagen. Än en gång alltså, som Hughes anger problemen, det kan jag instämma med och jag hoppas att han eventuellt kommer att ha modet att dra tillbaka sitt betänkande om kommissionen inte godkänner lösningarna på problemen runt minskningen av antalet anställda, den i mina ögon ännu otillräckliga balansen mellan lagstiftande och icke-lagstiftande åtgärder och framför allt bristen på en handlingsplan med tillhörande tidsplan.

Bushill-Matthews (PPE-DE).
Herr talman! Kommissionens dokument om arbetsmiljön är ett bra dokument. Där talar man om vikten av arbetsmiljön, om behovet att förstärka det förebyggande arbetet och trygga en bättre tillämpning av den befintliga lagstiftningen. Jag håller helt och hållet med om allt detta. I meddelandet läggs problemet fram på följande sätt: det förebyggande arbetet i EU-direktiven har ännu inte helt förståtts, eller tillämpats effektivt i praktiken. Det håller jag med om. I meddelandet medger man att människor tenderar att betrakta gemenskapens rättsliga ram som överflödigt komplex och otydlig, och man föreslår att den skall förenklas och rationaliseras. Det håller jag också med om.
Jag hade hoppats att parlamentet kanske hade ansett det passande att stödja dessa förslag från kommissionen, men föredraganden har gått i motsatt riktning. Han hävdar att eftersom kommissionens personalstyrka har minskats till ungefär 40 procent av dess storlek 1992, visar detta på en mycket lägre prioritet inom kommissionen. Detta är nonsens. För vissa människor leder dock alla vägar alltid till den socialistiska standardlösningen med mer pengar, mer människor och mer reglering.
Jag noterar att föredraganden nådigt hänvisade till det gemensamma ändringsförslag som vi lade fram, som var den stora höjdpunkten i utskottet - kanske kan det bli höjdpunkten i detta betänkande. Kollegerna kanske hoppas att detta är början på ett fantastiskt nytt partnerskap, men jag misstänker att de får vänta litet längre för att det skall blomstra. Vi får tillsammans hoppas på framsteg.
Under tiden vill föredraganden utvidga ramdirektivets räckvidd för att föreslå ny lagstiftning om trakasserier på arbetsplatsen och ett nytt direktiv om ergonomi på arbetsplatsen, förstärka direktivet om arbete vid bildskärm och ändra direktivet om manuell hantering. Allt detta framgår redan på första sidan i hans rekommendationer.
Vi behöver inte fler direktiv. Jag vill hävda att hans slutsatser är felaktiga, eftersom hans analys är felaktig. Förenade kungarikets konservativa delegation kommer att rösta emot betänkandet och vi kommer inte att vara ensamma.
Jag skulle vilja lägga till att Irland just har röstat ja till att tillåta kandidatländernas inträde i EU. Om kandidatländerna läser Hughes betänkande, kanske de inte vill ansluta sig.

Jensen (ELDR).
Herr talman! Jag vill tacka kommissionen för en bra rapport. Jag vill också tacka herr Hughes för hans framhållande av att det är viktigt att fokusera på genomförande av lagstiftningen. Danska arbetsgivare påstår ofta att de skall följa arbetsmiljöreglerna till skillnad från situationen i många andra länder. Jag är ärligt talat trött på att behöva lyssna på det, utan att jag helt ärligt kan säga emot dem. Jag vill gärna kunna dementera sådana påståenden i framtiden. Därför är det viktigt att vi får en starkare inriktning på det praktiska genomförandet av arbetsmiljölagstiftningen, så att man faktiskt skapar en bra och säker arbetsmiljö på alla arbetsplatser i EU.
När detta är sagt, skall vi också noga överväga genom vilken reglering vi bäst kan skapa en säker arbetsmiljö. Lagstiftning är inte alltid rätt väg att gå. Vissa gånger är erfarenhetsutbyte, utbildning och utveckling av den sociala dialogen en bättre väg till förbättringar. Ett bra exempel är bekämpning av stress och mobbning. Stress och mobbning är problem som bara kan lösas genom bättre samarbete på den enskilda arbetsplatsen. Därför anser jag också att bekämpning av stress och mobbning är en sak för arbetsmarknadens parter.

Ainardi (GUE/NGL).
Herr talman, fru kommissionär! Även om Europeiska unionen har bidragit till att förbättra lagstiftningen när det gäller arbetsmiljön måste man ändå konstatera att situationen förvärras i vissa medlemsstater och inom vissa sektorer. I betänkandet från vår kollega Stephen Hughes betonas med rätta tre viktiga punkter: resursbrist, avsaknad av handlingsplan, brist på jämvikt mellan legislativa och icke-legislativa styrmedel. I betänkandet krävs alltså en förenkling av gemenskapslagstiftningen, bättre tillämpning i medlemsstaterna, att könsspecifika frågor beaktas, att företagen tar större ansvar och att nya instrument och konkreta lösningar införs när det gäller situationen i kandidatländerna.
I betänkandet betonas behovet av att utarbeta en detaljerad plan, tillsammans med ekonomiska åtaganden, en tydlig tidsram för varje förslag och möjligheter att kontrollera genomförandet. Man understryker också mycket starkt - och det gläder mig - behovet av könsspecifika överväganden i de åtgärder som skall vidtas. Kvinnorna är för de mesta de sämst betalda, de fattigaste och de lider i större utsträckning av psykiska och sexuella trakasserier. Avslutningsvis måste också säkerhet och hälsa avsevärt förbättras för gravida kvinnor, ammande kvinnor och kvinnor som har småbarn.
Även jag vill lyckönska Stephen Hughes till hans betänkande som jag stöder fullständigt.

Stauner (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Det tekniska och hälsorelaterade arbetsskyddet för arbetstagarna är vid sidan av bestämmelserna om den fria rörligheten ett oomstritt verksamhetsområde för Europeiska unionen, med entydig rättslig grund. Det är nödvändigt att utfärda miniminormer på detta område för att undvika konkurrensfördelar på den europeiska inre marknaden, som så att säga kan uppnås på bekostnad av den arbetande befolkningen. Därför kan det också välkomnas att kommissionen funderar över framtiden och gör prioriteringar.
Prioriteringarna skall - och det uttrycks också mycket väl i föreliggande betänkande - framför allt ligga på kvinno- och handikappfrågor. Men jag är närmast reserverad inför bemödanden som i en vidare tolkning av lagbestämmelserna vill inkludera alla tänkbara aspekter av arbetslivet i europeiska bestämmelser. Också på detta område måste det finnas spelrum för nationella särdrag och nationellt oberoende.
Vi står i själva verket inför stora förändringar när det gäller arbetslivet i Europa. Det finns allt färre arbetstagare i klassisk bemärkelse. Så kallade atypiska arbetsförhållanden tilltar, och jag kan inte värja mig mot misstanken att vi, i brist på lösningar av de verkliga problemen, i tilltagande utsträckning producerar dokument och avsiktsförklaringar som ytterst litet gynnar arbetstagarna på deras verkliga arbetsplatser. Faktum tycks vara - vare sig det beror på den ofta citerade globaliseringen eller på grund av en allmän samhällspolitisk utveckling - att skyddet för arbetstagaren minskar, arbetets betydelse som produktionsfaktor blir svagare och arbetstagarnas behov av skydd hamnar i underläge, också på grund av den europeiska integrationen, eller just därför. Av den anledningen måste man fästa större vikt vid att bibehålla status quo för det konkreta arbetstagarskyddet.
Den skyddsnivå som vi skapat och som blivit europeisk gemensam egendom måste bibehållas och även förverkligas i kandidatländerna, och detta inte bara på papperet utan i verkligheten. Vi vet alla att det som står på papper kan låta vänta på sig, även i Europa. Men det arbetstagarskydd som vi har uppnått är kärnan i den sociala dimensionen i detta Europa, där integrationen fortfarande pågår. Arbetstagarna ser en positiv utveckling i detta, mycket mer, tror jag, än i sysselsättningsdokument och övriga strategidokument.

Cauquil (GUE/NGL).
Herr talman! Föredraganden konstaterar själv att trots alla vackra uttalanden om det oavvisliga behovet av att skydda arbetstagarna, fortsätter ändå de medel som ställs till förfogande för detta ändamål inte att öka utan tvärtom att minska.
Men även om kommissionens medel utökas, vad kan den göra mot storägarnas jakt på vinst, vilken tar sig uttryck i minskad personal, och därmed en högre takt för dem som blir kvar på arbetet, besparingar när det gäller säkerheten och en allmänt utbredd fattigdom, legoarbete och tillfälliga anställningar, vilket tvingar dåligt betalda arbetstagare in i situationer de inte förberetts för?
Bara i ett land som Frankrike dör nära 800 personer varje år i arbetsplatsolyckor och flera tusen lemlästas för livet. Så gott som alla dessa olyckor skulle kunna undvikas, under förutsättning att man beviljar medel till det, dvs. under förutsättning att man naggar utdelningen i kanten för dessa herrar aktieägare.
När arbetsgivarna inte tvingas att respektera sina arbetstagares säkerhet och liv, utan stället prioriterar vinsten, förblir även de bästa resolutioner bara vankelmodiga tal.

Purvis (PPE-DE).
Herr talman! Naturligtvis vill vi alla, arbetsgivare, anställda och aktieägare, ha en god arbetsmiljö på arbetet. Men vad tjänar det till om vi har en god arbetsmiljö, men inget arbete? Här ligger problemet och utmaningen. Det finns en hedervärd tradition i den långa kampanjen och kampen för att uppnå acceptabla standarder i fråga om arbetsmiljö. Detta började redan med den industriella revolutionen. Den befriade barn från hårt manuellt arbete i gruvor och spinnerier, och än i dag skyddar den arbetare från olyckor och sjukdomar som går att undvika. Och den är ännu inte över.
Det sker fortfarande oacceptabla olyckor i jordbruksföretagen och i fabrikerna. Så sent som förra månaden i ett jordbruksföretag alldeles i närheten av mitt i Skottland, omkom en ung make och familjefar efter att ha fastnat i en potatisskördemaskin. Vi måste alla göra vad vi kan och fortsätta att sträva efter att sätta stopp för alla sådana tragedier. Vår arbets- och företagskultur måste vara säker, men livet och arbetet kan aldrig vara helt riskfria. Vi kan inte på något sätt uppnå den utopin och fortfarande ha en fungerande ekonomi, där män och kvinnor går hemifrån varje dag till sitt arbete och därigenom stöttar sina familjer och vår ekonomi.
Var säkra på att absurt överdrivna restriktioner och paragrafrytteri endast kommer att ta död på företagandet och de företag som våra väljare varje dag är beroende av för att tjäna sitt levebröd och bidra till den välfärd som vi alla är beroende av. Kommissionen har nästan fått till det. Tillämpa den lagstiftning som vi redan har effektivt och uppmuntra till åtgärder för arbetsmiljö som är lika bra för företagen som för arbetstagarna. Hughes betänkande går för långt. Dess klagovisa med överdrivet goda avsikter och dess begäran om ännu mer lagstiftning äventyrar framtiden för Europas företag, vår välfärd och våra arbeten.

Diamantopoulou
Herr talman! Även om åsikterna om detta meddelande skiljer sig åt, tror jag att vi kan uppnå en jämvikt.
Som jag har sagt är denna arbetsmiljöstrategi en handlingsplan för Europeiska gemenskapen som helhet. Så vi måste beakta skillnaderna mellan medlemsstaterna, deras olika lagar och definitioner, fördraget, den rättsliga grunden och restriktionerna för kommissionens personalbudget.
Uppmärksamhet har riktats på nedskärningarna i fråga om personal. Men vi har arbetsmiljöbyrån i Bilbao. Kommissionens tjänsteavdelningar och arbetsmiljöbyrån i Bilbao har olika referensbegrepp, men byrån i Bilbao ger stöd i form av information, kampanjer, analyser och undersökningar. Så det finns ett mycket nära samarbete. Hur som helst kan jag inte lova större personalresurser, eftersom ni alla vet vilken svår fråga det är.
Vad vi har föreslagit i denna strategi är realistiskt, och kommissionen kan utföra det med de befintliga resurserna.
Nu några specifika kommentarer. Man antar alltid att lösningen på alla politiska frågor är lagstiftning. Vi accepterar eller utesluter inte automatiskt behovet av lagstiftning, vi säger bara att i många fall måste situationen utvärderas för att se om sådan lagstiftning är nödvändig.
Lynne frågade om detta förfarande alltid var riktigt, och om de befintliga uppgifterna eller undersökningarna nödvändigtvis var tillräckliga för att påvisa behovet av lagstiftning.
När det gäller den särskilda frågan om vibrationer, har det gjorts många olika undersökningar. Vi har fått uppgifter från alla medlemsstater som visar att det fanns ett verkligt problem. Vi skall analysera dessa, och sedan lägga fram förslag till eventuella uppföljningsåtgärder.
Det handlar inte bara om lagstiftning. Det finns så många olika frågor i kommissionens text. Det hänvisades till kvalitet. Vi har redan inlett ett samarbete med Eurostat i fråga om harmoniseringen av åtminstone definitionerna i de olika medlemsstaterna. För tillfället definierar medlemsstaterna olyckor olika, vilket ibland orsakar förvirring. Vi arbetar därför för en harmonisering av de befintliga definitionerna. Sedan måste vi arbeta med konkreta indikatorer. Dessa är mycket specifika och borde läggas fram i enlighet med en tidsplan.
Måttstockar har nämnts, vilket jag talade om tidigare. Partnerskap är en av hörnstenarna för hela idén. Enligt strategin skall samtliga partner som är delaktiga lägga fram sin egen handlingsplan. Vi har redan mottagit handlingsplaner från arbetsmarknadens parter. Varje medlemsstat och partner måste lämna in sitt eget specifika program.
Vi har redan gått igenom frågorna med kandidatländerna, och det finns även konkreta hänvisningar och åtaganden angående dessa länder.
Sammanfattningsvis kan vi i framtiden arbeta tillsammans i samarbete med utskottet för sysselsättning och socialfrågor för att bedöma möjligheten till mer precisa åtaganden.

Talmannen.
Tack så mycket, fru kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0326/2002) av Manuel Pérez Álvarez för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om förslaget till rådets rekommendation om tillämpning på egenföretagare av lagstiftningen om hälsa och säkerhet i arbetet (KOM(2002) 166 - C5-0235/2002 - 2002/0079(CNS))

Pérez Álvarez (PPE-DE)
Herr talman, fru kommissionär, ledamöter! I punkt fyra i gemenskapens strategi för hälsa och säkerhet 2002-2006 som vi nyss debatterat begärs att omfattningen av ramdirektiv 89/391/EEG skall utökas -arbetstagargrupper innefattas - och, bland andra arbeten, nämns det arbete som genomförs av egenföretagarna.
Den rekommendation jag skall lägga fram och som vi diskuterar i parlamentet begär att det skydd som löntagare har för hälsa och säkerhet i arbetet skall utvidgas till att omfatta även egenföretagare.
Situationen är den att de arbetare som utför sin yrkesverksamhet utan att ha en anställning hos en viss person eller företag i allmänhet inte omfattas av skyddet i gemenskapsdirektiven om hälsa och säkerhet i arbetet.
Bara tre direktiv talar om dem, och ibland tangeras de bara som t.ex. i rådets direktiv 92/57/EEG om minimikrav för säkerhet och hälsa på tillfälliga eller rörliga byggarbetsplatser. Egenföretagare som utför sitt arbete där beaktas i den omfattning de på grund av nämnda aktivitet kan utgöra en potentiell riskkälla för de anställda arbetstagare som också finns på arbetsplatsen, dvs. risker orsakade av egenföretagare, men inte skydd.
Rådets direktiv 92/29/EEG om minimikrav avseende säkerhet och hälsa för förbättrad medicinsk behandling ombord på fartyg är inte ett specifikt direktiv ur 89/391/EEG och detsamma gäller 92/57/EEG.
Och det senaste direktivet av Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/45/EG av den 27 juni 2001 om ändring av rådets direktiv 89/655/EEG om minimikrav för säkerhet och hälsa vid arbetstagares användning av arbetsutrustning i arbetet, behandlar i ett av sina skäl egenföretagarna och påminner om att då dessa personligen använder arbetsutrustning kan de riskera de anställdas säkerhet och hälsa, som om egenföretagaren i sig anses vara en riskfaktor som dock inte är värd att skyddas för samma risker, som om man inte ansåg att egenföretagaren verkligen är en arbetare.
En stor majoritet av medlemsstaterna har inte något rättsligt skydd för egenföretagares hälsa. Det ger upphov till stora skillnader och oenhetliga skyddsnivåer.
Åtgärder och beslut för att risken inte skall omvandlas i olycka har traditionellt varit kopplade till begreppet arbete för annans räkning, kanske på grund av att den oberoende egenföretagaren själv borde bekymra sig om sin egen säkerhet och sin egen hälsa. Ett otillräckligt och orättfärdigt resonemang.
Det verkar således som att man kräver en insats på gemenskapsnivå i syfte att säkra ett minimiskydd för egenföretagare mot arbetsrelaterade risker. Anledningen är att företagen förutom av den enskilda egenföretagaren, eller flera egenföretagare, i verkstaden upphandlar uppgifter av mikroföretag eller egenföretagare. Utvecklingen av anställningsstrukturen ger nya säkerhetsproblem i arbetet: egenföretagarens säkerhet, de som arbetar för annans räkning eller egenföretagare som arbetar med denna person. Alla arbetare är värda skydd.
Egenföretagaren är utsatt för samma risker som den anställda, men brister i utbildning och information kan dessutom ge upphov till olyckor eller skador för honom och för övriga som arbetar för annans räkning eller egenföretagare.
Ledamöter! Vi står inför ett bredare problem, dvs. utvecklingen av organisationen av arbetet vid användning av arbetare som inhyrts från bemanningsföretag, uppdelningen av den produktiva processen och tilldelning till entreprenörer, underentreprenörer och egenföretagare och i allmänhet, formerna för decentralisering och upphandling av produktionen.
Enligt mitt sätt att se det, och jag tror att det är enligt allas sätt, kan skyddet av arbetstagarens hälsa i arbetet inte vara beroende av varje arbetstagare som utsätts för en risks rättsliga ställning, vare sig det är en egenföretagare, uppdragstagare eller lönearbetare. Stadgan om de grundläggande rättigheterna gör ingen skillnad. Alla arbetare har rätt att arbeta under villkor som respekterar deras hälsa, säkerhet och värdighet, säger stadgan. Där ingen skillnad finns i lagen bör inte heller vi göra skillnader.
Förfarandet för tillämpning är en rekommendation som bör underlätta detta steg och process. Syftet är tydligt, dvs. att det skall tillämpas och således att man för egenföretagarna nödvändigtvis skall tillämpa samma regler som tillämpas för lönearbetare.
Det är klart att det förebyggande arbetet i detta fall får en ny innebörd. I många fall måste egenföretagaren, som är den som får den största nyttan av detta, investera i skyddsåtgärder. I andra fall måste han skaffa information och utbildning. Utan att gå in på frågor som t.ex. ansvaret vid vissa olycksfall tror jag att den ständiga och ihärdiga kampen mot olyckor fått en ny aktör på den kollektiva scenen: den som är märkt av en förebyggande kultur. Huvudaktörerna är arbetarna själva och myndigheterna.

Diamantopoulou
Herr talman! Jag skulle vilja tacka föredraganden Pérez Álvarez och parlamentsledamöterna för deras betänkande och för deras stöd.
Det här är ett viktigt förslag som har utformats för att garantera att alla arbetstagare skall skyddas på sina arbetsplatser, eftersom, enligt vad Álvarez så grundligt har förklarat, och det finns inget behov för att jag skall upprepa vad han har sagt, arbetstagare inte bör behandlas olika beroende på hur deras arbete definieras. Initiativets syfte är att garantera en likvärdig säkerhet både för egenföretagare och för anställd personal och genom detta initiativ uppmanas medlemsstaterna att skilja mellan tre typer av åtgärder.
Det första är att, inom ramen för hälsa och säkerhet i arbetsvillkoren, inkludera egenföretagarna, naturligtvis under förutsättning att de nationella rättssystemen tillåter detta.
För det andra, medlemsstaterna uppmanas att vidta nödvändiga åtgärder för att egenföretagare skall få tillgång till information, utbildning och tekniskt stöd beträffande riskförebyggande. Den tredje faktorn är att medlemsstaterna uppmanas tillhandahålla lämpliga hälsoövervakningssystem.
Det förefaller som om de flesta av era ändringsförslag är inriktade på situationer där anställd personal och egenföretagare arbetar sida vid sida och jag instämmer i att denna slags situation bör definieras tydligare i rekommendationen. Kommissionen kan därför godkänna ändringsförslagen 1, 3, 5, 6, 8, 10 och 11, och kommer att anstränga sig till det yttersta för att se till så att rådet gör likadant. Kommissionen samtycker inte till ändringsförslagen 2, 4, 7, 9, 12, 13, 14 och 15, eftersom dessa antingen ingår i andra ändringsförslag eller kräver specifika bindande juridiska avtal, vilket på förhand dömer ut rekommendationens effektivitet under de fyra första åren av dess pilottillämpning.
Kommissionen anser att detta förslag utgör ett viktigt steg mot att se till så att lagstiftningen gynnar alla européer, oavsett vilken typ av arbete de har, och ett steg mot det slutliga målet att minska arbetsplatsolyckor och yrkessjukdomar.

Hughes (PSE).
Herr talman! Jag skulle vilja tacka Pérez Álvarez för ett tydligt och tänkvärt betänkande.
Tillämpningen av lagstiftningen om hälsa och säkerhet för egenföretagare är en viktig fråga, inte bara på grund av det allt större antalet egenföretagare, underlydande arbetstagare, arbetstagare på underleverantörsbasis eller atypiska arbetstagare. Skapandet av falska former av oberoende och egenföretagande kan ställa arbetstagare som befinner sig i en anställningssituation utanför skyddsramen. Det är något som vi måste ta itu med.
Detta är något som kommissionen inser, och vi har genom att arbeta tillsammans, som Pérez Álvarez har sagt, försökt att göra något åt det under årens lopp. Utvidgningen av arbetstidskyddet till vägtransportpersonal i direktivet, som man kom överens om i slutet av förra året, kommer att omfatta åkare som kör för egen räkning, men endast eftersom parallella rättsliga grunder som omfattar arbetsmiljö å ena sidan, och operativ säkerhet å andra sidan har använts.
Liksom Pérez Álvarez har påpekat i kväll, togs frågan också upp inom ramen för direktivet om minimikrav för säkerhet och hälsa på tillfälliga eller rörliga byggarbetsplatser, men på ett ganska begränsat sätt. Vi behövde därför en mer omfattande strategi, och denna rekommendation kan visa sig vara ett värdefullt bidrag.
Men andra åtgärder är möjliga, liksom den mer allmänna utvidgningen av lagstiftningen om hälsa och säkerhet till att omfatta egenföretagare, vilket föreslås i Pérez Álvarez ändringsförslag 4. Jag vet att kommissionen har problem med det. Kommissionären kommer att säga att den rättsliga grunden i artikel 137 inte kommer att tillåta detta. Men om rekommendationen inte har en positiv inverkan, måste vi alla gemensamt åter samlas för att överväga de rättsliga grunder som är tillgängliga för oss, och kanske ta den väg som föreslås i Pérez Álvarez ändringsförslag 7 och 22.
Om inte, föreställ er den typ av problem som vi står inför i relation till exempelvis det föreslagna direktiv som vi för närvarande överväger om skydd av arbetstagare mot risker med exponering för asbest i arbetet. Mängder av asbest finns dolt på våra arbetsplatser, i våra hem, skolor och sjukhus. Många människor med anställningskontrakt kommer att klara det, och om de arbetar för ett rivnings-, flytt- eller transportföretag kommer de att vara skyddade.
Men en hel armé med egenföretagare exponeras också för asbest, särskilt elektriker, rörmokare och snickare som stöter på det hela tiden under underhållsarbeten. Dessa arbetare är till övervägande delen egenföretagare.
Det är också sant att, även om antalet inspektörer tiodubblades, skulle de inte kunna inspektera hela denna armé med egenföretagare på arbetsplatserna. De måste kunna ansvara för sig själva. De behöver information, stöd och utbildning för att förstå vilka risker de löper om de tar genvägar. Rekommendationen är ett mycket användbart bidrag i det hänseendet.

Bouwman (Verts/ALE).
Herr talman, fru kommissionär, herr Pérez Álvarez! Tack för det här betänkandet. Det är ett bra betänkande. Jag skulle vilja gå in på ett element i betänkandet i vilket uppmärksamhet fästs vid kommissionens hittills ändå relativt försiktiga förhållningssätt. Det rör sig om följande: alla vet att arbetsförhållandena förändras rasande snabbt, och när jag talar om rasande snabbt så menar jag alltså rasande snabbt. Atypiskt arbete av många olika slag: tillfälligt anställda, egenföretagare, egenföretagare utan anställda, egenföretagare på papperet ... många har redan nämnt det tidigare. Det innebär att ett stort antal av dessa också arbetar på den där arbetsplatsen. Det är inte bara av vikt för den egna säkerheten, hälsan eller välbefinnandet utan också för de övriga inblandades. Med andra ord: egentligen är det så att ett och annat måste förändras, i synnerhet om man betraktar den nuvarande lagstiftningen i de olika länderna och ser att vissa länder i viss utsträckning ändå innefattar egenföretagare i sin lagstiftning om säkerhet och hälsa på arbetet och andra inte gör det alls.
Kommissionen har valt att lägga fram en rekommendation. Jag hade gärna sett något mer bindande. Och det omedelbart. Anledningen till det är enkel: vi kan förvisso leva med att det efter fyra år kommer ett slags utvärdering och att det eventuellt leder till bättre bestämmelser, men - och i det sammanhanget vill jag återkomma till föregående fråga - var äger övervakningen av tillämpningen av den här lagstiftningen rum? På arbetsplatsen och i bästa fall av yrkesinspektionerna. Men ofta är den kontrollen dålig. Det mest effektiva inflytandet utövas av fackorganisationer, fackförbund på arbetsplatsen, företagsråd eller andra konsultorganisationer. De utför det arbetet, och de har ingenting att stödja sig på om det inte finns någon lagstiftning. Det förbiser man här helt: man går förbi de relationer som finns mellan arbetsgivare och arbetstagare på arbetsplatsen. Det är av avgörande betydelse och därför behövs så småningom strängare lagstiftning även i det här avseendet.

Skinner (PSE).
Herr talman! Det kanske mest förvånande med detta betänkande är att det i omröstningen i utskottet endast antogs med 36 röster för och en röst mot. Jag hade trott att allt i den här stilen automatiskt skulle få enhällighet i utskottet. Det är också rätt avslöjande att det bara är en rekommendation. Som kommissionären känner till från direktivet om fall från höjder, var det ganska tydligt att vi behövde ett mycket tydligt politiskt budskap för att omfatta egenföretagare. Det är inte bara byggindustrin som drabbas av olyckor dagligen. Tolkarna i båsen omkring oss, som ofta är egenföretagare och måste arbeta under mycket stressbetonade förhållanden, hör till exempel just till de personer som vi förväntar oss skulle få motta gemenskapens skydd i enlighet med gemenskapslagstiftningen. Ni vet mycket väl att EU-institutionerna avstår från att införa några av dessa lagar som skulle omfatta en stor del av deras personal, så vi skall inte gå den vägen.
Det råder ingen tvekan om att vi har tagit ett enormt steg framåt genom att ha rekommenderat gemenskapslagstiftning om säkerhet och hälsa för egenföretagare. Vi borde inte längre förlita oss på den nationella statistiken som talar om för oss att olyckor endast drabbar heltidsanställda. Det är naturligtvis löjligt. Om man är kristen kunde man kalla det en synd att så många människor inom industrin, bara för att de betraktas som egenföretagare, inte åtnjuter det skydd som de förtjänar. Pérez Álvarez har länge diskuterat hälsa och säkerhet i detta parlament. Det gläder mig verkligen att han har åtagit sig detta betänkande, för jag vet vilket engagemang vi behöver från alla håll i kammaren.
Det är avgörande för egenföretagare att de inkluderas i all eventuell lagstiftning om hälsa och säkerhet och sysselsättning som kommer från kommissionen och denna kammare. Alla i Europa måste åtnjuta samma skyddsnivå.

Thorning-Schmidt (PSE).
Herr talman! En undersökning som genomförts av Bilbaoinstitutet visar faktiskt att egenföretagarna oftare drabbas av arbetsolyckor än löntagare, även i fråga om dödsolyckor. Vi vet också att man talar om en mycket våldsam underrapportering av olyckor, när det gäller egenföretagare. En undersökning i Förenade kungariket visar t.ex. att bara 5 procent av olyckorna för egenföretagare rapporteras mot hälften för löntagarna. Det är också så att egenföretagare är mera utsatta för arbetsolyckor än löntagare på grund av deras begränsade resurser, och kanske därför att de inte är tvungna att följa dessa bestämmelser. 
Kommissionen förtjänar därför beröm för att den väcker frågan. Det är klart att detta skall stoppas. Egenföretagarna skall inte kunna köra på lösa boliner, när det gäller EU-reglerna om arbetsmiljö. Men vi skulle ha önskat att kommissionen hade tittat på några av de ändringsförslag som försöker göra uppmaningarna mera bindande. Jag inser att det saknas underlag i fördraget på denna punkt. Om vi nu alla är överens om att det är ett problem att egenföretagarna inte kan omfattas av arbetsmiljölagstiftningen, vore det då inte på tiden att vi försökte ändra fördragen? Kanske man skulle uppmana kommissionen att framföra ett förslag om detta i det konvent vars arbete just nu pågår.

Talmannen.
 Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0325/2002) av van Hulten för budgetkontrollutskottet om utkastet till kommissionens förordning om genomförandebestämmelser för rådets förordning (EG, Euratom) nr 1605/2002 med budgetförordning för Europeiska gemenskapernas allmänna budget
(SEC(2002) 0835 - C5-0399/2002 - 2002/0901(CNS))

Schreyer
Herr talman, herr föredragande, ärade ledamöter! Först vill jag tacka parlamentet än en gång för det intensiva och effektiva samarbetet i fråga om översynen av den europeiska budgetförordningen. Bara därför att alla institutioner arbetade så engagerat tillsammans lyckades vi se till att den nya budgetförordningen kunde antas enhälligt av rådet den 25 juni 2002. Den nya budgetförordningen är ju en fundamental beståndsdel av kommissionens reform, och jag är stolt över att vi har klarat av detta kraftprov under 2002. Mitt särskilda tack - och det vill jag här än en gång betona - går till herrarna van Hulten och Dell'Alba. Den senare är inte här nu, men jag vill nämna det här än en gång.
En grundläggande fråga vid översynen av budgetförordningen var att den skulle förenklas genom att de mycket detaljerade föreskrifterna skulle införlivas i genomförandebestämmelserna. Dessa genomförandebestämmelser skall beslutas redan före årets slut, så att de kan träda i kraft den 1 januari 2003 samtidigt med den nya budgetförordningen. Van Hulten har tillsammans med budgetkontrollutskottet gjort ett mycket grundligt arbete, och jag tackar er hjärtligt för detta.
Beträffande de enskilda ändringsförslagen vill jag i kommissionens namn säga följande. För det första: Flera ändringsförslag i betänkandet syftar till att alla rapporter och den information som skall förmedlas till budgetmyndigheten skall tas upp i en bilaga till sammanfattningen av de årliga verksamhetsrapporterna från de förvaltande enheterna, the authorising officers. Kommissionen förespråkar en sådan skärpning av förfarandet.
I fråga om sammanfattningen av de årliga verksamhetsrapporterna från utanordnaren föreslås det i betänkandet att förpliktelsen att lägga fram en sådan sammanfattning för den myndighet som beviljar ansvarsfriheten skall gälla inte bara för kommissionen utan också för de övriga organen. Jag håller med om syftet bakom detta. Ordalydelsen i budgetförordningen tillåter oss dock inte att ålägga andra organ en sådan förpliktelse. Vi anser att de andra organen måste samtycka till en sådan förpliktelse.
För det andra: Beträffande de finansaktörer som nämns i budgetförordningen föreslås i betänkandet ändringar med två syften: a) Budgetmyndigheten skall underrättas när utanordnaren - på A1-nivå - och räkenskapsföraren byts ut. b) Tjänsterna som gäller räkenskapsförare och internrevisor skall underkastas ett externt anbudsförfarande. Vi kan förstå att budgetmyndigheten skall underrättas om nya utnämningar. Men vi kan inte förstå förslaget i betänkandet. Ett direktt externt offentliggörande skulle dessutom strida mot stadgan. Stadgan föreskriver ju uttryckligen att det först skall meddelas inom organen att tjänsterna är lediga, innan det kan genomföras ett externt anbudsförfarande. Det betyder att ett direkt externt anbudsförfarande inte vore stadgeenligt.
För det tredje: Beträffande ändringsförslagen som gäller specialinstansen för finansiella oegentligheter kan vi samtycka till förslaget att en oberoende sakkunnig skall höra till instansen. Men enligt vår åsikt skulle en obligatorisk utredning om oriktigheter, även i obetydliga fall, gå alltför långt.
För det fjärde: Beträffande direktivet om betalningsdröjsmål har jag noterat att fristen för genomförandet har löpt ut och att organen nu måste eller åtminstone bör iaktta bestämmelserna om dröjsmålsränta och betalningsvillkor.
För det femte kan jag dessutom bifalla flera ändringsförslag som rör redovisningen. Särskilt samtycker kommissionen till klargörandet rörande införandet av ett integrerat databehandlingssystem. Detta står ju helt i samklang med kommissionens hittillsvarande förslag. Beträffande kravet att en lista skall upprättas över alla personer som är godkända som användare av det elektroniska redovisningssystemet samt att det skall inrättas ett kontrollsystem, där arten av och upphovsmannen till alla ändringar som gjorts i systemet klart framgår, kan jag meddela er att båda delarna redan finns inom kommissionen. Att denna föreskrift tas upp i genomförandebestämmelserna är vi positiva till, men jag kan för ögonblicket inte säga om dessa villkor också redan uppfylls i redovisningssystemen hos de andra institutionerna utanför kommissionen.
För det sjätte: I ändringsförslag 17 kräver ni att budgetmyndigheten skall underrättas om alla fall då man avstått från att begära in fordringar som belöper sig på mer än 100 000 euro. Också detta kommer kommissionen att ta med.
Låt mig avslutningsvis klargöra ytterligare en sak när det gäller det sista ändringsförslaget i betänkandet. Här står det: ?Räkenskaperna för budgetåret 2002 skall ställas upp och presenteras i enlighet med bestämmelserna i budgetförordningen av 1977, med undantag av skyldigheten att överlämna dessa till styrekonomen?. Jag vill här påpeka att det i den nya budgetförordningen klargjorts att det för avslutningen av räkenskaperna kommer att finnas en övergångsfrist fram till budgetåret 2005, att avslutningen av räkenskaperna alltså fram till 2005 sker enligt det förfarande som är fastslaget i den nu gällande budgetförordningen. Med tanke på att den enda medlemsstat som hittills i stor utsträckning gått över till accrual accounting - denna mer angloamerikanskt präglade bokföring, nämligen Förenade kungariket, har behövt en introduktionstid på mer än sju år, så är kommissionens tidsplan även i fortsättningen ytterst ambitiös.
Jag upprepar mitt erbjudande till budgetkontrollutskottet att så snabbt som möjligt informera er om de förslag som kommissionen här har lagt fram.

van Hulten (PSE)
Herr talman! Om denna debatt planerades till denna tid på grund av att talmanskonferensen misstänktes vara intresserad av ämnesfrågan, hade man troligen rätt. Det är inte ett särskilt spännande ämne att diskutera, men som vi alla vet är det mycket viktigt, annars skulle vi inte vara här. Jag måste säga att det är synd att två av de tre utskottsledamöter som röstade emot betänkandet i utskottet, och därför gav upphov till en debatt i kammaren, inte är här i dag för att förklara sina invändningar mot betänkandet.
Jag skulle vilja tacka de utskottsledamöter som stöttade mig när jag utarbetade detta betänkande, och som gav det ett nästan enhälligt stöd i utskottet. Jag vill också tacka kommissionen för det utmärkta samarbete som vi återigen har haft i fråga om detta betänkande. Många av ändringsförslagen i utskottets betänkande är rätt tekniska till sin karaktär. Jag skall inte gå in på det. Jag vill bara nämna ett par väsentliga frågor som kommissionären också tog upp.
I betänkandet tas ett antal punkter upp för vilka vi anser att tillämpningsreglerna kunde skärpas. Den första punkten gäller brister med utnämnandet av och tjänstgörandet för högre finansiella tjänstemän, något som har diskuterats under de senaste månaderna. Det har funnits flera fall med förflyttningar eller uppsägningar av bland annat generaldirektörer, och ett fall har rört räkenskapsföraren, Andreasson. De frågor som tas upp hanteras i utskottet och bedöms utifrån sina egna föreliggande fakta. Frågor om form har emellertid också framkommit i fråga om hur sådana utnämningar, förflyttningar och uppsägningar hanteras inom kommissionen. Vi skulle vilja att vissa skydd byggdes in i budgetförordningen. Inte skydd i den bemärkelsen att man kan vara säker på att misstag aldrig kommer att göras, eller på att problem aldrig kommer att uppstå, utan skydd som inför större öppenhet för att se till att processen är genomsynlig och att vi inte stöter på överraskningar och fullbordade faktum.
Detta omfattar utnämnandet av högre tjänstemän, något som ni hänvisade till fru kommissionär. Jag kommer att begära att en rapport lämnas in till budgetmyndigheten och att räkenskapsföraren och internrevisorn utnämns på grundval av en platsannons i Europeiska gemenskapernas officiella tidning. Det borde handla om externa kandidater, och om nödvändigt med tidsbegränsade kontrakt. Jag inser att vi inte kan ändra budgetförordningen, men vi måste ta upp frågan i tjänsteföreskrifterna, för det är en viktig punkt.
För det andra har vi frågan om specialinstansen för finansiella oegentligheter, som har utformats för att fylla ett tomrum i den aktuella organisationen och införa ny expertis. Vad vi vill undvika är ett system där kolleger utvärderar kolleger. Införandet av en oberoende extern faktor är därför viktig, och jag välkomnar det faktum att ni har godkänt detta förslag.
För det tredje har vi frågan om att förbättra kvaliteten och integriteten hos det datorstödda räkenskapssystemet, något som ni också nämnde. Vi vill ha ett enda integrerat datorstött system, dit tillgången är begränsad till personer som finns uppsatta på en förteckning över godkända användare som institutionen tillhandahåller. Jag förstår att kommissionen redan genomför detta, och det är viktigt att de andra institutionerna uppmanas att följa detta exempel.
Slutligen vill vi att en lättläst verifikationskedja skall finnas tillgänglig, för att garantera en korrekt kontroll av utgifterna.
Den sista punkt som jag vill nämna är sena betalningar och behovet av att anpassa affärstransaktioner till det relevanta direktivet. Jag är säker på att min kollega, Casaca, som har arbetat hårt med detta, kommer att ha något mer att säga. Tre ändringsförslag har lagts fram i kammaren utöver utskottens ändringsförslag. Ett från PPE-DE-gruppen och två från GUE/NGL-gruppen, av vilka jag inte stöder något. PPE lägger åter fram ett ändringsförslag som förkastades i utskottet, där man föreslår att en helt oberoende räkenskapsförare skall inrättas helt utan linjer för ansvarsskyldighet och ansvarighet inom kommissionen. Jag kan inte stödja detta förslag, eftersom det motsäger själva budgetförordningen, i relation till vilken det här handlar om tillämpningsregler. Det är inte heller någon vits att skapa en isolerad ö inom institutionen, vilket skulle gå emot hela principen med ansvarsskyldighet. Stor formell makt innebär inte nödvändigtvis ett bättre beslutsfattande, som vi vet.
Med hänsyn till ändringsförslagen från GUE/NGL-gruppen, kan jag till andemeningen samtycka till ändringsförslag 34 om behovet för räkenskapsföraren att ha fullständig information, men i praktiken skulle det leda till en enorm byråkrati, med 600 000 betalningar som går via en enda person. Även om det inte är ändringsförslagets syfte, skulle det säkerligen leda till onödig byråkrati.
Det andra ändringsförslaget gäller förslaget om de kriterier som skall beaktas vid ett eventuellt avstående från rätten att kräva in en fastslagen fordran. Det finns två kriterier: ett för konkurrens och ett för ekonomisk och social skada som orsakas av en skuld om den drivs in. GUE/NGL-gruppen vill avlägsna denna möjlighet för utanordnare. Det ändringsförslag som vi har infört och som ni just har godkänt, om införande av ett rapporteringskrav till parlamentet, ger ett tillräckligt skydd.
Sammanfattningsvis tror jag att dessa ändringsförslag stärker förslaget, och jag uppmanar kommissionen att införliva dem alla i den slutliga texten.

Stauner (PPE-DE).
Herr talman, kära kolleger! Vad vore en förordning som EU:s budgetförordning utan genomförandebestämmelser? Uppenbarligen ingenting värd eller inte genomförbar, inte möjlig att praktisera, för efter att vi i utskottet och i kammaren har ägnat oss åt en utdragen översyn av budgetförordningen, följer nu förordningen om genomförandebestämmelserna hack i häl. Varför betonar jag det? Därför att jag anser att vi här återigen ger exempel på att det uppenbarligen inte räcker med en lagbestämmelse, utan att denna återigen behöver preciseras. Det bidrar varken till rättslig klarhet eller förenkling eller överskådlighet när det gäller europeisk rätt.
Men kanske bidrar ju denna omfattande kreativa rättsliga verksamhet till en rättslig trohet. Med detta menar jag att gällande föreskrifter också skall tillämpas. I det sammanhanget ber jag den ansvarige kommissionären att uppträda rättstroget och inte ta ordföranden i denna kommission till förebild, som helt enkelt betecknar gällande rätt, exempelvis stabilitetspakten, som dum och sedan inte tillämpar den.
Budgetförordningen och dess genomförandebestämmelser är över huvud taget inte lämpade för sådana lekar, eftersom den grad av förtroende som medborgarna där ute hyser för denna europeiska union i stor utsträckning hänger samman med dessa. Detta förtroende har skadats genom lättfärdigt och arrogant handlande respektive underlåtenhet från kommissionens sida, som uppenbarligen bland annat också har försummat att se till att dess bokföringssystem är tillförlitligt och omöjligt att manipulera - denna underlåtenhet måste tillskrivas kommissionen sedan den tillträdde, trots flera uppmaningar även från Europeiska revisionsrätten.
Just därför är det så viktigt att den s.k. räkenskapsföraren har en klar och oberoende ställning. Därför att efter det att kommissionen tyvärr på ett hänsynslöst sätt avskaffade den oberoende styrekonomen, får räkenskapsföraren ännu större betydelse. Han måste ha möjlighet att självständigt begära ytterligare information, inställa betalningar och komma med kritik på viktiga punkter, utan att fråntas sitt ämbete och råka ut för ett disciplinärförfarande eller liknande.
Jag ber därför om att ändringsförslag 33 från min grupp skall antas, men även de ytterligare två ändringsförslagen från Freddy Blak, som också bidrar till rättslig klarhet och öppenhet. Särskilt budgetlagstiftningen får inte lämna något stort utrymme för avvägningar. Att ni, herr föredragande, inte stöder ändringsförslag 33, förvånar mig inte. De argument som ni framför här är desamma som i utskottet, men de blir inte effektivare genom att de ständigt upprepas.
Varje misstanke om godtycke och partiska beslut måste undvikas. Bara på så vis kan kommissionen vederlägga intrycket att det tillämpas en mindre sträng måttstock vid hanteringen av europeiska pengar än vid hanteringen av nationella pengar. För övrigt beklagar jag verkligen att parlamentet förmåddes gå med på dessa bestämmelser, trots att det inte rådde någon tidsnöd. Jag vet inte varför vi inte avvaktade Europeiska revisionsrättens yttrande om detta. Men kanske kan föredraganden i sin vishet ge mig ett svar på det.

Santos (PSE).
Herr talman! Jag skulle vilja ställa denna debatt i ett politiskt sammanhang. Vi befinner oss i sista hand i Europaparlamentet, vilket antas vara det mest representativa av politiska organ, och det organ har den närmaste kontakten med medborgarna.
Nyttjandet av de finansiella medel som står till Europeiska unionens förfogande är sannolikt den mest komplicerade, men också den mest attraktiva, uppgift som åligger gemenskapens institutioner. Budgetmyndighetens struktur, såsom den definieras i fördragen, och den alltjämt inadekvata roll i budgetpolitiken som parlamentet har tilldelats, kräver och rättfärdigar att man ägnar särskild uppmärksamhet åt kontrollen och övervakandet av budgetens genomförande. Sanningen är den att en övervakning av budgetens genomförande endast kan bli effektiv och användbar om den stöttas av principer om genomsynlighet och klarhet, och om den stöds av regler som på samma gång är ambitiösa och okomplicerade. Detta är påtagligen syftet med den nya budgetförordningen tillämplig på Europeiska gemenskapernas allmänna budget, som kommer att träda ikraft den 1 januari 2003, och uttryckligen, syftet med de nya genomförandebestämmelserna som föreslagits av kommissionen.
Den formulering som van Hulten använde sig av för dessa bestämmelser, utan att underminera själva kärnan i kommissionens förslag, förhöjer kontroll- och övervakningsförfarandet till en extraordinär nivå, den gör det mer begripligt och okomplicerat, med andra ord, effektivitetskontrollen av gemenskapens utgifter blir mer avancerad. Den nuvarande budgetramen är känd för att vara prekär, vilket inte fullständigt motsvarar unionens politiska prioriteringar. Följaktligen, och i avsaknad av en översyn av budgetplanen, vilket skulle kunna öka volymen av de resurser som står till Europeiska unionens förfogande, blir det nödvändigt för Europaparlamentet att till fullo utnyttja sina befogenheter och sin företrädesrätt. Endast om det är möjligt att politiskt intervenera inom ett administrativt ramverk som är tillräckligt dynamiskt och stabilt, men framför allt, begripligt och effektivt, kommer Europaparlamentet att oavkortat nyttja denna företrädesrätt och dessa befogenheter. Principerna om enighet och universalitet som innesluts i den nya förordningens bestämmelser - om än i en embryonisk form - och som styrks av föredraganden, såväl som den ställning som man vid interna utfrågningar tilldelat föredragandens initiativ för varje institution, är enligt min åsikt oerhört viktiga och innebär ett betydande steg framåt.
Betänkandet av van Hulten, som jag välkomnar och personligen gratulerar, förtjänar därför Europaparlamentets stöd.

Virrankoski (ELDR).
Herr talman! Van Hulten har gjort ett förträffligt arbete när det gäller revideringen av budgetförordningen och detta betänkande är ett bra exempel på detta, stort tack för det. Översynen av budgetförordningen inleddes 1999 utgående från en rapport av en utomstående expertgrupp, allmänt känd som ?de fem vise männen?. Där ansåg man det vara viktigt att förenkla räkenskapsförvaltningen och klarlägga det personliga ansvaret. Parlamentet och rådet antog den nya budgetförordningen förra våren och den träder i kraft från och med början av nästa år. Reformeringen utgör en del av reformeringen av kommissionens förvaltning.
De genomförandebestämmelser som nu behandlas hänför sig till denna nya budgetförordning. Genom reformen upphör man med den gamla förhandskontrollen och för helt och hållet över ansvaret för räkenskapsförvaltningen på den som godkänner inkomsterna och utgifterna. Med denna förändring ökar man såväl makten som ansvaret. Eftersom den som godkänner inkomsterna och utgifterna är den mest betydande verkställande tjänstemannen bör han/hon bära fullt ansvar för sina handlingar och inte fly bakom andras ryggar. Samtidigt som ansvaret klarläggs kan man öka effektiviteten, eftersom till exempel betalningarna inom kommissionen nu drar alltför mycket ut på tiden och inte tillnärmelsevis motsvarar effektiviteten inom företagsvärlden.
Det system som man nu beslutar om får inte försämras genom nya ändringsförslag. Därför kan till exempel ändringsförslagen 33 och 34 inte godkännas, eftersom man enligt dem på nytt skulle fördela ansvaret för verkställandet mellan två personer, den som godkänner inkomster och utgifter och räkenskapsföraren. Systemet måste vara klart och öppet för insyn.

Sjöstedt (GUE/NGL).
Herr talman! Kolleger! Den budgetförordning som vi nu diskuterar kommer sannolikt att gälla i många år framöver. Det är därför avgörande att dess genomförandebestämmelser blir så tydliga som möjligt. Detta för att den nya budgetordningen inte bara skall innebära en effektiv handläggning utan också en förbättrad kontroll jämfört med tidigare.
När kontrollen och verksamheten förs ut på de olika generaldirektoraten, måste den övervakas effektivt. Det är därför avgörande att räkenskapsföraren får en stark och oberoende ställning. Vi har lagt fram ett ändringsförslag som går i den riktningen. Räkenskapsföraren måste ha goda möjligheter att begära och få mer information, stoppa utbetalningar vid tveksamheter och rapportera direkt till högsta ort.
Mot denna bakgrund vill vi också beklaga att Europaparlamentet inte har utnyttjat möjligheten och tagit chansen att reda ut de eventuella oklarheter som funnits i år på detta område. Det borde ha skett genom att kalla Marta Andreasen till budgetkontrollutskottet. Faktum är att vi fortfarande inte har fått fullgoda svar om godkännande av kommissionens räkenskaper för år 2001.
Min partigrupp har också lagt fram ett ändringsförslag som begränsar kommissionens möjligheter att avskriva och skriva ned skulder. Det måste finnas klara grunder för att avskriva skulder, så att vi inte får fler fall liknande Flechard-ärendet, där den som har begått allvarliga fel inte tvingas ta den fulla konsekvensen av detta. Det förklarar vårt andra ändringsförslag.
Avslutningsvis vill jag tacka föredraganden för hans gedigna arbete.

Theato (PPE-DE).
Herr talman, kära kolleger, ärade fru Schreyer! Om man tar kommissionen på orden, då träder vi med den nya budgetförordningen in i en ny tid för finanshanteringen, där vi kan lösa de problem vi haft i det förflutna. Men det får vi först se.
För närvarande kan vi tyvärr konstatera att den nya tiden börjar med att Europaparlamentets rättigheter försvagas. Genomförandebestämmelserna för den nya budgetförordningen skulle enligt de tidigare reglerna ha beslutats i samförstånd med parlamentet. Nu är kommissionen rättsligt inte längre förpliktad att ens samråda med parlamentet. Naturligtvis välkomnar vi, fru Schreyer, att ni ändå gör det, framför allt som dessa genomförandebestämmelser inte bara gäller för kommissionen, utan i framtiden skall kunna tillämpas i alla unionens institutioner.
Låt mig ta upp några punkter, som vi än en gång ber om att kommissionen skall överväga, eller rentav förbättra. I fråga om räkenskapsföraren måste institutionerna i enlighet med det nuvarande förslaget välja räkenskapsförarna bland sina tjänstemän. Det blir inte möjligt att kandidera utifrån. Därför bygger vi egentligen bort möjligheten att ens överväga kandidater utifrån. Fru Schreyer, ni har sagt att stadgan inte tillåter det.
Räkenskapsförarens funktionella oberoende är en grundförutsättning för tillförlitligheten och trovärdigheten i de siffror som vi måste lägga fram för medborgarna som betalar avgifter till Europeiska unionen. Detta tiger texten om. Varför ger ni inte räkenskapsföraren rätt att lämna in klagomål när det gäller försök till inblandning, liksom det föreskrevs för internrevisorn?
Det finns ytterligare punkter som oroar mig, exempelvis den s.k. specialinstansen för ekonomiska oegentligheter. Den skall väl förhoppningsvis inte konkurrera med OLAF eller rentav hindra OLAF?
Beträffande intressekonflikterna är definitionen i budgetförordningen omfattande och rimlig. När det gäller genomförandebestämmelserna verkar det som om detta helt enkelt kan kringgås.
Slutligen föreskrifterna i artikel 84 om att avstå från att begära in fordringar. Här öppnas dörrar till att man även i fortsättningen avstår från begära in fordringar. Dessa beslut kommer då den europeiska skattebetalaren att tvingas stå för med extra avgifter.
Jag tackar föredraganden, van Hulten, för hur snabbt han har arbetat under denna enorma tidspress.

Bösch (PSE).
Herr talman! Vi har här många bra förslag, som lagts fram av föredraganden när det gäller genomförandebestämmelserna. Men jag vill förutskicka att man bör undvika intrycket av att den senaste kommissionen skulle ha misslyckats på grund av en dålig budgetförordning och dåliga genomförandebestämmelser.
Jag tror, fru kommissionär, att det vore en felaktig bedömning och åter skulle leda till en katastrof. Det handlade snarare om en kulturfråga. När ni å ena sidan säger att ändringen av budgetförordningen och motsvarande föreskrifter är en av de mest ambitiösa uppgifterna i samband med reformen av kommissionen, då måste jag säga att ni har bagatelliserat saker och ting! Ni säger att vi inte kan ha externa kandidater till tjänsten som räkenskapsförare, eftersom det står i en stadga. Det kan ni inte mena! Om kommissionen inte ens klarar av att ändra en stadga, hur skall ni då över huvud taget kunna förvalta denna union? Det är väl det första, att man som verkställande organ kan ändra föreskrifterna för den egna tjänstemannastaben! Detta är inte godtagbart, fru kommissionär! Då har ni nog börjat i galen ända.
Enligt min uppfattning handlar det om att ändra kulturen. Det var möjligt enligt de gamla föreskrifterna. Det kommer också att vara möjligt enligt de nya föreskrifterna. När jag till exempel studerar dokument om hur ni i samband med hela Eurostataffären, där ni ser på, där ni fortsätter att på de europeiska skattebetalarnas bekostnad engagera företag, som enligt vad ni vet bevisligen har lurat och bedragit er, då vet jag inte, fru kommissionär, om denna nya kultur med den stora rubriken ?nolltolerans?, som vi utgick från 1999, faktiskt har börjat tillämpas!

Casaca (PSE).
Herr talman! Jag skulle vilja nyttja denna minut till att gratulera föredraganden till det storartade arbete som han hittills har utfört, vilket efterlämnar ett oerhört positivt arv åt oss, men vilket också förbinder honom med framtiden och kräver att han, i genomförandet av denna förordning och särskilt när det gäller alla aspekter kring det redovisningssystem som skall genomföras, skall besvara detta lika effektivt som han gjorde när det gällde budgetförordningen.
Jag skulle vilja säga till kommissionär Schreyer att jag har lyssnat noggrant till allt som hon har sagt, särskilt hennes tillnärmning till en av de frågor som jag anser vara avgörande: frågan om direktivet om betalningar, vilken ingår i dessa genomförandebestämmelser. Jag anser att detta är en oerhört positiv fråga och jag skulle därför vilja gratulera kommissionen, men det finns inget tvivel om att den stora utmaningen blir att se hur denna förordning skall genomföras, både när det gäller dess redovisningssystem och systemet för den finansiella förvaltningen. Med hänsyn till denna utmaning kommer vi att vara här för att bedöma kommissionens åtgärder.

Schreyer
Herr talman! Jag vill än en gång gå in på några av de punkter som tagits upp. Först vill jag rätta till en sak: Revisionsrätten har många gånger yttrat kritik rörande systemet samt flera bokföringsregler, men man har under de gångna åren alltid bekräftat att avslutningen av räkenskaperna återger intäkter och utgifter på ett sanningsenligt sätt.
För det andra, när det gäller räkenskapsförarens roll, tackar jag också för de klargöranden som här har gjorts. Räkenskapsföraren genomför utanordnarens order, och han har ansvaret för att bokföringssystemet är riktigt. Men han är inte någon styrekonom! Tvärtom är det viktigt att uppgifterna som rör förvaltning av medlen respektive bokföringen är skilda åt, att den som bokför inte är engagerad i hanteringen av fondmedlen. Det är inte hans uppgift och det skall inte heller vara hans uppgift, utan han skall sköta bokföringen korrekt. Det är viktigt just att man skiljer dessa uppgifter åt.
Beträffande frågan om det externa anbudsförfarandet regleras det i stadgan - och den fastslås, som ni vet, av rådet - vad ett meddelande om en ledig tjänst medför. Det förhindrar inte ett externt anbudsförfarande. Här handlar det om de olika stegen. Men jag måste här än en gång påpeka att det i budgetförordningen föreskrivs att räkenskapsföraren skall vara en av kommissionens tjänstemän. Varför är det så? Eftersom naturligtvis denna person öppnar konton för de europeiska organen. Det innebär att det är en förtroendeposition. Därför måste man naturligtvis också fråga sig om inte förtigande av viktiga fakta i samband med en ansökan skulle kunna motivera denna förtroendeställning.
Beträffande bokföringen har det vädjats om att man skall ha klara bestämmelser. Tidigare hade vi naturligtvis mycket klara och enkla bestämmelser, där hela det offentliga bokföringssystemet vilade på - så säger vi i Tyskland - en kameral bokföring, och där kontantutgifterna och kassabokföringen - de faktiska utgifterna, de faktiska intäkterna - tydligt jämförs med det som står i budgeten. Det är naturligtvis så som kommissionen, och andra enheter som förvaltar offentliga utgifter, är räkenskapsskyldiga gentemot budgetlagstiftaren. Ni vill av oss veta hur mycket som betalats ut från en budgetpost som beslutats av er. Detta redovisningssystem kommer naturligtvis att spela en roll även i framtiden. Men för förvaltningen räcker det inte längre med denna information. Där behöver vi mer uppgifter i redovisningssystemet.
Därför har kommissionen föreslagit - och det har beslutats så av lagstiftaren - att vi snarare går denna angloamerikanska väg till ett periodanpassat bokföringssystem, som innefattar fler regler och mer information just för förvaltningen. Men vi kommer att kunna diskutera dessa frågor vid ett annat tillfälle. Jag vill än en gång upprepa att jag gärna skulle tala om dessa frågor i budgetkontrollutskottet, men i denna sena stund vill jag först tacka herr van Hulten än en gång för hans betänkande och gratulera honom till det.

Talmannen.
Tack, fru kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 23.45.)

