Södra grannskapet, och i synnerhet Libyen, bland annat humanitära aspekter (debatt)
Talmannen
Nästa punkt är uttalandet av vice ordföranden för kommissionen/unionens höga representant för utrikes frågor och säkerhetspolitik om södra grannskapet, och i synnerhet Libyen, bland annat humanitära aspekter.
Fru vice ordförande/höga representant! Vi är övertygade om att alla aktiviteter från EU:s sida som helhet skulle vara till stort stöd för södra Europa och våra grannar på andra sidan Medelhavet.
Catherine Ashton
vice ordförande för kommissionen/unionens höga representant för utrikes frågor och säkerhetspolitik. - (EN) Herr talman, ärade ledamöter! Jag vill tacka er för att jag har fått möjlighet att diskutera förhållandena i södra grannskapet och naturligtvis, som talmannen sade, med särskild hänvisning till situationen i Libyen, med Europaparlamentet.
Jag vill börja med att konstatera det uppenbara, nämligen att södra grannskapet förändras snabbt och att folk över hela regionen försvarar människornas huvudsakliga mål: att kunna forma sitt eget liv, både ekonomiskt och politiskt. De kräver politiskt deltagande med värdighet och ansvarsskyldighet, de kräver rättvisa och de kräver arbetstillfällen. Enligt min uppfattning måste vi hörsamma dessa krav. Jag anser att de är befogade och att vi måste se till att agera snabbt.
En central aspekt i denna situation är att kravet kommer inifrån. Vid mina besök i Tunisien och Egypten har jag många gånger fått höra: Det här är vårt land; det här är vår revolution. Vi vill göra det på vårt sätt, men vi vill göra det i kontakt med er, och vi behöver hjälp.
Jag anser att dessa principer bör vägleda oss i de åtgärder vi vidtar: Denna demokratiska övergång måste vara folkets, den måste komma inifrån. Det är folket som måste bestämma vad som ska ske härnäst. Men vi måste vara beredda att hjälpa dem, att vara kreativa och beslutsamma och att agera i en omfattning som motsvarar den historiska betydelsen av dessa förändringar.
I en sådan här oklar situation måste våra handlingar ha sin grund i våra centrala värderingar och centrala intressen. Vi har all anledning att stödja de förändringar som är på gång. Tunisier, egyptier, libyer och andra kräver att sådana värderingar som faktiskt står i centrum för det europeiska idealet ska respekteras. Framväxten av dessa demokratiska samhällen kommer att bidra till att upprätthålla säkerheten och ge delat välstånd i vårt grannområde, och det är anledningen till att kommissionen och jag själv har hjälpts åt att lägga fram ett gemensamt avtal inför Europeiska rådets sammanträde på fredag, som omfattar åtgärder som vi hoppas kommer att bidra till detta: ett ökat finansiellt stöd från EU inifrån institutionerna, men också genom att mobilisera Europeiska investeringsbanken (EIB) - och jag vill hylla parlamentet för att man agerat så snabbt när det gäller behovet av att ge investeringsbanken stöd inom sitt mandat för att kunna tillhandahålla folk detta stöd - och det har gett oerhörda resultat.
Vi behöver parlamentets hjälp för att kunna göra mer för EIB och för Europeiska banken för återuppbyggnad och utveckling (EBRD), som båda har talat med mig om möjligheten att ändra sina befogenheter och kunna tillhandahålla nytt stöd till detta grannskap - inte, vill jag snabbt tillägga, på bekostnad av det arbete som de gör nu, utan utöver detta. I fråga om Europeiska investeringsbanken vet vi att vi kan mobilisera ytterligare 1 miljard euro. För att ni ska få en uppfattning om vad det nya beloppet innebär uppgår EIB:s nuvarande insats i Egypten till 488 miljoner euro. Detta skulle göra att man åtminstone kunde fördubbla investeringen, vilket skulle innebära att vissa av de stora infrastrukturprojekt som det finns tydliga behov av och som folket vill ha kan genomföras.
Vi vill med detta avtal också få till stånd ett stöd för utbildning och utbyte av studenter. Befolkningen i dessa länder är ung. En gemensam faktor för södra grannskapet är att det är ett ungt samhälle. Vi bör lyssna på dessa ungdomar också, varav vissa är högutbildade och vissa vill ha fler möjligheter inom utbildning och yrkesutbildning, och vi kommer att uppmana medlemsstaterna att ta hänsyn till detta, vilket jag också uppmanar parlamentet att göra.
Det är ett sjudande civilsamhälle som växer fram: I Tunisien träffade jag människor som aldrig hade varit i samma rum tidigare, eftersom det inte varit tillåtet. Deras vilja och önskan att etablera sig till fullo som icke-statliga organisationer, som organisationer som kan arbeta med frågor av betydelse i deras samhälle och ställa sina regeringar till svars är, som ni mycket väl vet, en oerhört viktig del av utvecklingen för detta samhälle. Ur detta uppstår ett mer integrerat styre: folkets möjlighet att känna att man har något att säga till om när det gäller hur samhället styrs.
Och så naturligtvis livsmedelssäkerheten, ett enormt och växande problem i regionen, ytterligare öppnande av handel, möjligheten till större marknadstillträde och partnerskap för rörlighet - allt detta inbegrips i det övergripande paket som vi kommer att lägga fram för Europeiska rådet. Jag vill återigen betona, som jag gjort tidigare, att vi vill se detta som en strategi som baseras på incitament för att ge människor möjlighet att agera snabbt, men också att göra åtskillnad. Alla dessa länder är olika, och de vinnlägger sig om att säga: ”Bunta inte ihop oss och betrakta oss som ett och detsamma. Vi är olika länder. Vi vill att våra samhällen ska utvecklas så olika som era har gjort. Ja, det finns likheter, men den utpräglade olikheten är något som vi vill vara säkra på att ni respekterar och arbetar utefter.” Vi vill följa en strategi som innebär att vi ”ger mer för mer”, att de partner, de länder som vill gå längre och snabbare framåt med reformer bör kunna räkna med ett större stöd från EU.
Under de kommande dagarna och veckorna kommer vi, som vi redan har gjort, att diskutera med våra internationella partner om hur vi kan samordna så att vi inte överlappar varandra och så att vi kan agera snabbare. Den 23 februari ledde jag ett möte för högre tjänstemän med tjänstemän från institutionerna, Världsbanken, EIB, EBRD och Internationella valutafonden (IMF), men också för högre tjänstemän från Kina, Ryssland, Australien och Korea, från de 27 medlemsstaterna, från Förenta staterna och från arabländer. Syftet med sammanträdet var inte att besluta om vad vi skulle göra med dessa länder, utan att förbereda oss för att kunna tillhandahålla stöd snabbt.
Ni vet att kommissionen bland annat kan kritiseras för att ibland ta lång tid på sig att agera. Jag vill att vi ska vara beredda, och mina samtal med i synnerhet Arabförbundet och med de berörda länderna har syftat till att verkligen klargöra att mitt mål är att se till att vi är redo att kunna agera och att våra handlingar kommer att vara samordnade och effektiva och bestå av det bästa vi har, inte bara i Europa utan i hela världen.
Efter utrikesministrarnas sammanträde i morgon och Europeiska rådets sammanträde på fredag, det möte med Nato som jag kommer att närvara vid i morgon och därefter det informella sammanträdet med utrikesministrarna i Ungern i helgen kommer jag att flyga till Kairo för att träffa Arabförbundets Amr Moussa och rapportera allt vi kommit fram till i våra diskussioner. Jag kommer också att träffa den nya egyptiska utrikesministern, som jag redan har talat med. Men jag vet att ni gärna vill tala om Libyen, så efter att ha presenterat bakgrunden till vårt arbete kommer jag nu att gå vidare till situationen i Libyen, som oroar oss alla.
Det finns enligt mig två omedelbara prioriteringar: för det första att hantera den humanitära krisen och hjälpa till med evakueringen och för det andra att se till att våldet upphör och att de som fortsätter att använda våld ställs till svars.
Vad gäller det humanitära stödet har vi gått snabbt fram. Kommissionen har ökat sitt stöd till 30 miljoner euro. Min kollega Kristalina Georgieva åkte till den tunisisk-libyska gränsen i förra veckan för att ta en titt på situationen och se till att våra åtaganden fungerar. Vi har naturligtvis också varit i ständig kontakt med FN för att samordna vår verksamhet, och medlemsstaterna har avsatt betydande resurser för att hantera den oerhört stora utmaningen med ett ständigt flöde av människor, däribland genom Europeiska gränsförvaltningsbyrån (Frontex).
Vad gäller evakueringen av EU-medborgare har Europeiska utrikestjänsten medverkat till att se till att informationsutbytet och användningen av våra resurser sker snabbt och effektivt. Den 23 februari aktiverade jag tillsammans med ordförandeskapet unionens civilskyddsmekanism, som bidrar till att underlätta evakueringen av EU-medborgare. Det är, som ni vet, en utmaning att försöka få information i realtid, men vi var tvungna att göra rätt val, och därför reste Agostino Miozzo, den verkställande direktören för krisinsatser vid utrikestjänsten, till Tripoli söndag-måndag på min begäran, för att göra en bedömning av vad som sker på ort och ställe.
Han träffade tjänstemän och ambassadörer, i en situation som han beskrev för mig som lugn men oerhört spänd. Våra europeiska ambassadörer välkomnade möjligheten till ingående samtal och till att tillföra sin analys av situationen på plats direkt till vårt arbete. Detta hjälper oss, tillsammans med kontakter som vi skaffar oss överallt, att skapa en tydligare bild av situationen.
Inledningsvis fokuserade vi naturligtvis stora delar av våra ansträngningar på evakueringen av europeiska medborgare, och vi måste visa solidaritet med Tunisien, som får ta den värsta stöten i fråga om evakueringen av så många människor, i synnerhet egyptier, som hamnar vid den tunisiska gränsen och som måste sändas till Egypten. Det bor, som ni vet, omkring 1 miljon egyptier i Libyen, och omkring 1,5-2 miljoner människor från afrikanska länder kring Libyen befinner sig där för närvarande, och vi vet efter de rapporter vi fått om vad som sker i Tripoli att omkring 2 000-3 000 afrikaner befinner sig på flygplatsen och väntar på att få reda på hur de ska ta sig därifrån.
Vi måste dock vara beredda på att öka vårt stöd för det libyska folket. Situationen är, som jag nämnde, mycket oklar, och vi måste tyda den mycket noggrant. Jag har därför bett mina tjänsteenheter att, på en förståndig planeringsgrund, se på möjligheten till ett samarbete inom ramen för den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken (GSFP). Syftet med detta samarbete skulle vara att stödja pågående evakueringsåtgärder och humanitärt arbete. Detta alternativ måste, vilket alltid är fallet med GSFP-alternativ, analyseras mycket noggrant, och vi behöver ordentliga svar när det gäller frågor om befogenheter, resurser och mål. Detta arbete pågår under den här veckan.
Det är av avgörande betydelse att vi hanterar den humanitära krisen på ett effektivt sätt, och att få ett slut på våldet är en nödvändighet. Det är anledningen till att det gläder mig att det internationella samhället som helhet har klargjort sin ståndpunkt genom FN:s säkerhetsråd: att våldet är oacceptabelt. Det måste upphöra, och människor måste ställas till svars för det.
Det gläder mig att man i New York kunde enas om EU:s krav på att inbegripa en hänvisning till åklagarmyndigheten vid Internationella brottmålsdomstolen. Detta var ett europeiskt initiativ, och det har redan inletts förundersökningar om påstådda krigsförbrytelser.
Vi för, inte överraskande, ett mycket nära samarbete med våra partner: med FN, Nato, USA, Turkiet, Arabförbundet och med ett stort antal andra länder som vi har daglig kontakt med. Vi talar om alla problem i södra grannskapet, men särskilt för att se till att vi samarbetar effektivt i fråga om vår strategi i södra grannskapet, och detta inkluderar, som jag redan nämnt, alla våra partner. Vi har också ett eget ansvar, vilket inte bör förvåna er att jag påpekar.
Vi ställde omedelbart in förhandlingarna inom ramavtalet mellan EU och Libyen, samt allt samarbete av teknisk art.
(Applåder)
Vi inledde förberedande arbete med restriktiva åtgärder innan FN:s säkerhetsråd gjorde det. Utöver FN:s sanktioner antog vi den 28 februari ytterligare restriktiva åtgärder: Vi har ett embargo när det gäller utrustning som skulle kunna användas för internt förtryck och autonoma sammanställningar inom ramen för reserestriktioner och frysning av tillgångar. Vi håller nu på att lägga till ett flertal enheter som kontrolleras av Muammar Khadaffi och hans närmaste bundsförvanter till den listan.
Vi kommer att fortsätta gå i spetsen för de internationella ansträngningarna för att återställa freden och stabiliteten i Libyen. När det väl blir ett slut på våldet måste vi arbeta för att stödja framväxten av ett nytt Libyen med demokratiskt valda ledare, där människors rättigheter respekteras. Vi kommer, i linje med vad jag sagt från första början, inte att ge order om resultat, utan stödja pluralism, ansvarsskyldighet, djupgående demokrati och delat välstånd.
Kriser är till sin natur tester av vår politik, våra resurser och vår förmåga att agera i realtid, och händelserna i södra grannskapet utgör en enorm utmaning för EU. Enligt min uppfattning, som vice ordförande för kommissionen, kommer vårt agerande i denna situation att fungera som riktmärke för kommissionens betydelse för flera år framöver.
Jag vänder mig därför till Europaparlamentet och ber om ert stöd, för om EU ska kunna uppträda enat och befästa en stark ställning så krävs gemensamma ansträngningar. Vi kan inte tillåta oss att tänka småskaligt. Vi kan inte tillåta omedgörlighet att utgöra ett hinder. Vi kan och måste agera på ett strategiskt och enat sätt. Men om vi gör så tror jag att vi kan göra en stor skillnad, stödja människorna i regionen, som ber oss om stöd, men på ett sätt som gör det möjligt för dem att skapa sin egen framtid.
(Applåder)
José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra
för PPE-gruppen. - (ES) Herr talman! EU slits just nu mellan två frustrationer i den libyska krisen, mellan det önskvärda - att en brottslig regim, som är fast besluten att inte sluta döda förrän medlemmarna av den själva är döda, ska försvinna så snabbt som möjligt - och det möjliga.
Vi måste i ärlighetens namn erkänna att EU, trots alla ansträngningar, inte har levt upp till allmänhetens förväntningar. Jag vill säga till Catherine Ashton att detta inte är menat som kritik, utan snarare är en fråga om befogenheter.
Vi har agerat snabbt och väl inom räckvidden för våra befogenheter, och EU har helt och fullt stött resolution 1970 från FN:s säkerhetsråd. Men vi är ingen militärunion. Vi strävar efter att vara en politisk union, och som aktör på den internationella arenan är vi fortfarande bara ett embryo.
Det är anledningen till att människor fortfarande dör i Libyen, samtidigt som vi för denna debatt, som FN:s råd för mänskliga rättigheter sammanträder under dagen, liksom rådet (försvarsfrågor), rådet (utrikes frågor) och Europeiska rådet. Det är mot denna bakgrund som vi måste överväga vad vi kan göra.
Kan vi stå och titta på medan oskyldiga civila massakreras? Kan vi förbli passiva inför ”somaliseringen” av Libyen, medan FN:s säkerhetsråd fattar ännu ett beslut i slow motion?
EU måste sända ett klart och tydligt budskap, med en enda innebörd: ”Khadaffiregimens styre måste upphöra omedelbart.” Detta budskap måste följas av en uppsättning åtgärder som ökar trycket. För det första flygförbudet, ett hinder för Khadaffis kommunikationer - och jag anser att vi bör gratulera gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa till att ha bjudit in företrädare för den libyska oppositionen till Europaparlamentet - och naturligtvis internationell samordning, i synnerhet med Afrikanska unionen och Arabförbundet.
Detta är vad allmänheten förväntar sig av oss, och jag vill säga till Catherine Ashton att hon kommer att få vår politiska grupps fulla stöd för att lyckas.
Martin Schulz
för S&D-gruppen. - (DE) Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill tacka Catherine Ashton för hennes ord och det strålande och självständiga sätt som hon lade fram sin ståndpunkt på, samt för hennes analys av situationen i södra grannskapet och Libyen.
Vi står inför en enorm utmaning. Vi befinner oss i en verkligt historisk förändring av den politiska balansen i världen, framför allt i vårt grannskap. Vi måste hantera vitt skilda sorters utveckling. Man kan inte tala om en enhetlig process. Den enhetliga processen är revolution, men den ser olika ut i de olika länderna. Revolutionen i Marocko skiljer sig från den i Tunisien, den i Algeriet skiljer sig från den i Egypten, och Libyen är ett särskilt fall, som vi diskuterar intensivt. Muammar Khadaffi är en brottsling. Han är en mördare som hör hemma inför en internationell brottmålsdomstol. Vi är förmodligen alla överens om att denne man inte ska undkomma sitt straff. Det bästa vore om det libyska folket kunde lösa detta problem på egen hand.
Vi står inför en stor utmaning som kräver stort förnuft. Vi måste göra ett val, och det gäller också det vi säger här. Å ena sidan säger våra känslor att denna brottsling måste stoppas, att brodermördandet i hans eget land måste stoppas och att vi borde vidta alla åtgärder som krävs för att detta ska ske, inklusive militära åtgärder. Det är vad vårt samvete säger. Å andra sidan känner vi alla till hur internationell politik fungerar och att ett felaktigt beslut på detta område kan få omfattande och långsiktiga följder.
Det är naturligtvis lätt att säga att vi ska ingripa snabbt, men till och med införandet av en flygförbudszon kräver att vi fattar beslut om att skicka upp stridsplan i luften och förstöra det libyska flygvapnet på marken. Det är en krigshandling, som genomförs av Nato, som kanske skulle kunna lösa ett problem i Libyen bara för att orsaka en rad problem över ett större område.
Därför uppmanar jag enträget till att allt vi gör ska göras inom ramen för internationell lagstiftning och, framför allt, utifrån en resolution från FN:s säkerhetsråd och - detta är den stora gemensamma nämnaren - med delaktighet av Arabförbundet och Afrikanska unionen. Detta inkluderar vi i resolutionen, vilket är förståndigt. Om vi vill ingripa i Libyen är det enda förnuftiga sättet att det sker på grundval av en resolution från säkerhetsrådet och med delaktighet av arabländerna. Därför vill jag upprepa att vi inte bör utesluta något, men att vi inte heller snabbt bör tillfredsställa kortsiktiga känslor med banala ord som instinktivt känns rätt men som - och detta vill jag upprepa - skulle kunna vara farliga på lång sikt. Det skulle vara riskabelt.
I Europeiska rådet - och nu vänder jag mig till dig, Jerzy Buzek, eftersom du under de närmaste dagarna kommer att företräda parlamentet vid rådets sammanträde - har frågan tagits upp om huruvida det behövs en Marshallplan för hela regionen. Mitt svar är ja, det behövs en sorts Marshallplan för hela regionen. Jag vill dock påminna alla om vad Marshallplanen innebar för Europa. Den innebar att George Marshall föreslog Förenta staterna att en procentandel av Förenta staternas totala ekonomiska produktivitet skulle avsättas för Europa. Alla känner till resultatet av detta - det kallas i dag Europeiska unionen, och har nivåer av välstånd, en demokratisk utveckling och en fredsutdelning som den här kontinenten aldrig tidigare upplevt.
Jag vill dock också påpeka att samma regeringar som diskuterar detta kommer att anse att till och med 1 procent av den totala ekonomiska produktiviteten skulle vara ett för högt pris för EU. Man kan inte ställa dessa nötta krav och sedan inte göra någonting! Om vi vill se stabilitet i södra grannskapet måste vi anslå stora resurser. Anledningen är att det finns en sak som människorna där behöver, och det är utsikten att kunna leva i fred, demokrati och välstånd, med andra ord utsikten att uppnå det vi har. Detta måste vara målet med alla de ansträngningar som vi gör under de kommande dagarna, veckorna och månaderna, inklusive här i Europaparlamentet. När allt kommer omkring gör alla de fina ord vi som säger och bra resolutioner som vi antar ingenting för människorna i södra grannskapet - de behöver konkreta åtgärder. Därför bör vårt gemensamma mål vara att upprätta en frihandelszon som syftar till ekonomisk paritet mellan Nordafrika och EU.
Guy Verhofstadt
för ALDE-gruppen. - (EN) Herr talman! Enligt min uppfattning är det vi behöver nu ett mycket tydligt budskap och yttrande om Libyen från Catherine Ashton och från Europeiska rådet. Jag anser att det är tre saker som måste finnas med i detta budskap. Människor dödas fortfarande, och därför är det vi säger inte utan betydelse: det kan vara till hjälp på ort och ställe.
För det första måste vi erkänna - eller åtminstone inleda processen för erkännande - det nationella övergångsrådet som företrädare för det libyska folket. Enligt min uppfattning har en person som dödat ett enormt stort antal av sitt eget folk förlorat all legitimitet. Därför måste vi inleda processen för erkännande, för det skulle kunna hjälpa oppositionen att vinna denna strid mot Khadaffi politiskt.
För det andra - och detta är det andra budskapet som måste framföras - måste vi öka alla sorters stöd. Oppositionen behöver medicin, livsmedel, telefonlinjer, och allt detta kan vi ge dem.
För det tredje måste vi så snabbt som möjligt paralysera Khadaffis förmåga att döda. Det råder tydlig enighet i det libyska samhället: Man vill inte ha något direkt militärt ingripande i Libyen. Detta är en libysk revolution, och så måste det förbli. Det som behövs är en flygförbudszon. EU - rådet och Catherine Ashton - måste be FN att så snart som möjligt anta en resolution om detta, att upprätta en flygförbudszon och att få ett slut på bombningarna av städer som kontrolleras av oppositionen.
Det är dessa tre tydliga budskap som behövs, och det genast. Inte om en eller två veckor, utan i dag, i morgon och sannerligen på fredag, när Europeiska rådet kommer att göra sitt första politiska yttrande om denna fråga. Det är dessa tre centrala delar som behövs i dag.
(FR) Herr talman! Jag vill använda denna talartid till att framföra en ganska allmän kommentar, eftersom det som sker nu naturligtvis är historiskt, vilket enligt min uppfattning har stor betydelse.
Jag är övertygad om att det som sker i Libyen, Tunisien och Egypten i dag innebär en aldrig tidigare skådad möjlighet att skapa de förhållanden som krävs för en fredlig lösning på en konflikt som har pågått i flera decennier nu mellan Israel och Palestina.
Jag uppmanar Israel att vara tillräckligt djärvt i dag för att ta de politiska stegen mot att snabbt inleda en fredsprocess med Palestina. Möjligheten att visa att den demokratiska process som påbörjats i den regionen är en historiens gåva som kan befria regionen och världen från en konflikt som har orsakat så mycket smärta, så många missförstånd och så många tragedier måste tas emot med båda händer. Detta budskap måste sändas till den regionen i dag.
Daniel Cohn-Bendit
för Verts/ALE-gruppen. - (FR) Herr talman, Catherine Ashton! Catherine Ashton sade precis att vi måste respektera människor och deras frihetsönskan.
Låt oss tala klarspråk. Vi har misslyckats med detta i åratal. Vi var delaktiga i diktaturerna - vi, EU och alla medlemsstater. Så nu förhandlar ni inte längre med överste Khadaffi? Mazel tov! Menar du allvar? Tror du verkligen att det hade kunnat fortsätta? EU, medlemsstaterna och Silvio Berlusconi har i åratal förhandlat om att skicka tillbaka till exempel flyktingar till Libyen. Brydde sig ingen om hur dessa flyktingar behandlades av överste Khadaffi?
(Applåder)
Vi borde trots allt vara lite självkritiska när det gäller den här frågan.
I dag har en nation skapats. Den har företrädare. När Polens folk reste sig var det ingen som frågade om Solidaritet hade valts på ett demokratiskt sätt. Solidaritet fick ett omedelbart erkännande, och stöd. Jag uppmanar er att erkänna denna övergångsregering, eftersom den är den enda kraft som kan få demokrati till stånd. Ja, Martin Schulz, vi måste hålla huvudet kallt, men vi måste också välja sida.
Det är två saker som är oerhört viktiga.
För det första får inte överste Khadaffi vinna, för det skulle förstöra allt hopp om demokrati i många regioner och bli en seger för diktatorerna! Därför måste vår politik inriktas på att överste Khadaffi måste förlora, och libyerna måste gå segrande ur striden mot överste Khadaffi.
För det andra stämmer det att libyerna inte vill ha något militärt ingripande. Ändå säger de: ”Vi vill ha en flygförbudszon.” Afrikanska unionen talar om en flygförbudszon. Arabförbundet talar om en flygförbudszon. Därför handlar det inte om Nato.
Överenskommelsen om att inrätta en flygförbudszon syftar främst till att skapa en ny maktbalans i politiska termer, att isolera överste Khadaffi från FN och säga att vi kommer att gå genom endera säkerhetsrådet eller generalförsamlingen, som med 100 procent röstade för att utesluta Libyen ur Rådet för mänskliga rättigheter. Detta innebär att överste Khadaffi är helt isolerad. Det talar om för honom att han inte har någon framtid, att han inte har någon chans.
Den militära spärrzonen är först och främst en politisk handling. Hur kan detta uppnås? Det finns oräkneliga idéer. Det är uppenbart att ingen ska bomba Libyen, men ett flygplan som lyfter skulle till exempel kunna tvingas ned. Överste Khadaffi måste få se att han inte kommer att tillåtas bomba libyska städer. Det finns alternativ. Detta är en politisk handling som vi måste genomföra.
(Applåder)
Jag tror verkligen att EU, Förenta nationerna och Arabförbundet kommer att börja röra på sig om vi tar tjuren vid hornen och erkänner denna övergångsregering. Låt oss skynda på isoleringen av överste Khadaffi, så tror jag att hans dagar som diktator i Libyen är räknade.
Så har vi också frågan om humanitärt bistånd. Det behövs läkare, och det behövs sätt att transportera ut skadade ur Libyen. Vissa hamnar är öppna, och allt humanitärt bistånd borde komma via östra Libyen. Slutligen behövs också livsmedelsbistånd och militärt bistånd. Detta är det val vi står inför: Om överste Khadaffi ska förlora måste den andra sidan vinna.
Låt oss se till att det som skedde i Bosnien inte upprepas. Det infördes ett embargo mot bosnierna och mot serbierna. Alla var överens om detta. Nej, nu är det den ena sidan mot den andra. Vi vill ha ett militärt embargo, ett vapenembargo mot överste Khadaffi. Vi vill ge Libyens befolkning möjligheten att frigöra sig med vapen, för så är situationen - detta är vad överste Khadaffi ville.
Jag vill avsluta med frågan om flyktingar och humanitärt bistånd. Låt oss använda alla redskap som EU har för att tillfälligt ta emot flyktingarna och se till att de erkänns av FN:s råd för mänskliga rättigheter. Tusentals flyktingar får detta erkännande av FN:s flyktingkommissariat i lägren. Vi borde låta dem komma till Europa! Om vi gör det sänder vi ett mycket starkt humanitärt och politiskt budskap, och vi agerar på ett sätt som innebär att Europa till sist kommer att få erkännande, att Europas värderingar får erkännande, för då vidtar vi åtgärder för att upprätthålla dessa värderingar och garantera frihet i Libyen, Tunisien och Egypten.
(Applåder)
Charles Tannock
för ECR-gruppen. - (EN) Herr talman! Detta är en anmärkningsvärd debatt. Jag håller med om nästan allt som Daniel Cohn-Bendit sade i dag, vilket gör mig lite orolig. Jag har alltid sagt att Muammar Khadaffi förblir Afrikas Fidel Castro, även om inte ens Castro skulle ha tillgripit ett sådant barbariskt våld som Khadaffiregimen och hans sociopatiska söner har gjort den senaste tiden mot civila protesterande.
I januari påpekade jag att Khadaffi har varit en mycket stor sponsor av terrorism. Nu anklagas han naturligtvis för att terrorisera sitt eget folk. Khadaffi lade mycket tid och pengar på att kurtisera väst och få oss att tro att han var en förändrad man. Så är naturligtvis inte fallet. Tack vare stora oljeintäkter kunde han vara frikostig i utbyte mot politisk eftergivenhet över hela Europa och Afrika, inte minst i mitt eget land, Storbritannien, i synnerhet under den förra regeringen.
Vår främsta prioritet nu är att bidra till att få ett slut på det sanslösa våldet i Libyen. Jag var bland de första i Europaparlamentet att kräva en flygförbudszon. Jag vill tacka Frankrike och Storbritannien för att man har eftersträvat detta med kraft över hela landet för att hindra Khadaffi från att bomba sitt eget folk och flyga in legosoldater, huvudsakligen från Algeriet och länder i Afrika söder om Sahara. Jag tror att det kan bli så att säkerhetsrådet inte kommer att stödja flygförbudszonen - i synnerhet med tanke på Rysslands och Kinas veto.
Nu bör vi allvarligt överväga att erkänna det nationella övergångsrådet i Benghazi som legitim libysk regering, så att det kan bjuda in till militärt bistånd utan att en FN-resolution måste tillgripas. Det skulle förebygga ytterligare massakrer på civila och ge de prodemokratiska rebellerna en verklig chans.
Lyckligtvis kunde de flesta EU-medborgare i Libyen evakueras lyckligt och väl - och det skedde effektivt - men det framgick tydligt att de flesta EU-medlemsstater bara var intresserade av att hjälpa sina egna medborgare. De bestämmelser i Maastrichtavtalet som gör det möjligt för EU-medborgare att vid akut behov söka konsulärt skydd av vilken medlemsstat som helst, var de än befinner sig, verkar ha glömts bort helt och hållet under evakueringsprocessen.
Miguel Portas
för GUE/NGL-gruppen. - (PT) Herr talman! Vi kan inte förstå upproret i Libyen utan att förstå revolutionerna i Tunisien och Egypten. Just för att detta uppror i Libyen är en del av en historisk, revolutionär och folklig process som kommer att leda till demokrati i södra Medelhavsområdet och hela arabvärlden är Europas ståndpunkt och förändringarna i dess ståndpunkt, beträffande det sätt som man agerat i Libyen, av stor betydelse.
Dagarna är räknade för Khadaffis regim, eftersom den är en diktatur och folket inte längre är rädda för den. Den kan inte överleva när grannländerna håller på att övergå till demokrati, bland annat för att den är isolerad inom det internationella samfundet.
Men när vi betraktar denna förändring av EU:s ståndpunkt måste något sägas om det förflutna, eftersom EU var en av stöttepelarna för den gamla regimen. Detta framgår inte i resolutionen, men de vapen som det libyska folket förtrycks med är till största delen europeiska vapen och bomber.
Därför vill jag vara mycket tydlig. Vänstern är för att frysa tillgångar, för vapenembargot, för att främja förbindelser med de protesterande och för alla åtgärder för humanitärt bistånd, men jag vill också klargöra att vi motsätter oss alla former av militärt ingripande, inklusive den åtgärd som skulle kunna öppna dörren för ett sådant ingripande: flygförbudszonen.
Det har gjorts tydliga uttalanden här om detta. Vi har erfarenhet: Vi vet hur militära ingripanden inleds, och vi vet att de aldrig avslutas när de väl inletts.
Bastiaan Belder
för EFD-gruppen. - (NL) Herr talman! Ett sant libyskt drama utspelar sig framför europeiska ögon vid vår södra gräns, när Muammar Khadaffis terrorregim inte bara håller stånd utan snarare kraftigt attackerar avfälliga regioner i landet. Samtidigt hör mord till ordningen för dagen i huvudstaden Tripoli, och oräkneliga libyska medborgare försvinner spårlöst. Detta är en tragisk situation som understryker en erfaren Libyenresenärs uppfattning att det enda effektiva medlet förmodligen är väpnat ingripande.
Jag har emellertid förståelse för västländernas motvilja mot att tillämpa detta slutgiltiga medel. Jag har dock betydligt mindre förståelse för förseningen och förhalandet av inrättandet av en flygförbudszon över Libyen. Passivitet har i detta avseende trots allt ett högt pris, nämligen att den libyska befolkningens stora lidande förlängs. EU kan och måste hjälpa till att lägga grunden för ett Libyen efter Khadaffi, och för bättre framtidsutsikter för denna stamstat. Låt oss först och främst krossa Khadaffis flygvapen och paralysera ”broderledaren”, som han tycker om att kalla sig.
Bruno Gollnisch
(FR) Herr talman, mina damer och herrar! Jag anser inte att den mildhet och maktlöshet som vi visat länge nu borde ersättas med en önskan om kaotiskt ingripande, vars negativa effekter skulle framgå omedelbart.
För en gångs skull kan jag säga att jag, i stort, ställer mig bakom Martin Schulz' försiktiga anförande. Jag anser verkligen att de flödande goda avsikterna i kammaren, önskan att göra humanitära insatser och inblandningen i andras angelägenheter får mycket negativa effekter. Ni vill att diktaturerna ska lämna sitt land, och det har ni rätt i. Men om ni verkligen vill att de ska lämna det måste ni ge dem en möjlighet att göra det. Ni kan inte börja med att förneka dem visum för att lämna det egna landet, och ni kan inte heller utlova ett liv i fängelse som enda framtidsutsikt. Om och när ni gör det - och detta är ett faktum, Daniel Cohn-Bendit - så ger ni dem inget annat alternativ än att slåss till dess att den sista blodsdroppen har spillts av folket. Det är ett faktum! Traditionell internationell lagstiftning har därför en betydande fördel framför allt det vi hör i dag, och det är verkligen synd att den har förbisetts och, framför allt, att den har förbisetts av dem som för inte så länge sedan öste lovord över dessa diktatorer. Det var inte jag som bjöd in Ben Ali till Europaparlamentet och som lyssnade ödmjukt till hans tal. Det var alla ni. Och då hördes mycket få protester!
Ioannis Kasoulides
(EN) Herr talman! Inledningsvis hade upproret i Libyen samma orsaker och kännetecken som händelserna i Tunisien och Egypten. Khadaffiregimen företog en dödande vedergällning som saknar motstycke, med användning av flygvapen, bestyckade helikoptrar och skoningslösa legosoldater som skjuter för att döda obeväpnade civila. Massakern orsakade avhopp från armén, regeringen och diplomattjänsten. Folket i Benghazi och på andra platser tog vapen från avhoppade soldater, och nu är upproret en väpnad konflikt, ojämn i fråga om styrka.
Muammar Khadaffi har förlorat all eventuell rätt att leda landet, eftersom han har begått brott mot mänskligheten, mot sitt eget folk. Den utdragna konflikten orsakar en enorm humanitär katastrof inom Libyen och längs landets gränser. Den riskerar att skapa migrationsströmmar till EU, i synnerhet till de södra medlemsstaterna. Den har också ökat oljepriset i världen till nivåer som är riskabla för världsekonomin.
Det är därför nödvändigt att konflikten upphör omedelbart, men Khadaffi får inte segra. Flygförbudet måste genomföras genast, och vi borde använda alla övriga möjliga medel för att hjälpa de prodemokratiska libyerna att besegra de styrkor som, genom mutor, hot och stamrelaterad manipulering, fortfarande stöder Khadaffi.
Vi kan föreställa oss vad det skulle innebära om Khadaffi skulle segra. Vi skulle få bevittna en situation värre än den i Rwanda, till skam för hela mänskligheten. Beslutsamma åtgärder måste vidtas omedelbart.
Ana Gomes
(EN) Herr talman! Europaparlamentet ansluter sig till FN i dess samstämmiga meddelande till den libyska diktatorn: Dra dig tillbaka, stoppa blodbadet, låt dig ställas inför rätta.
Inför Khadaffis repressalier mot sitt folk måste EU utöva ansvaret att skydda folket genom att hjälpa till att inrätta en sådan flygförbudszon som Arabförbundet, islamiska staternas organisation (OIC) och Afrikanska unionen vill ha och att genomföra de andra åtgärder som säkerhetsrådet beslutat om, med alla medel som står till buds, inklusive tillgångarna inom den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken (ESFP) - jag vill be Catherine Ashton att notera detta - det vill säga för att driva igenom vapenembargot.
EU måste göra mer för att hjälpa alla dem som försöker fly eller som är strandsatta i Libyen, genom att stödja FN:s flyktingkommissariat (UNHCR) och biståndsorganisationer på plats och genom att hjälpa till att vidarebosätta flyktingar som inte kan återsändas, som somalier, eritreaner och etiopier. En handlingsplan om arbetsfördelning för att vidarebosätta flyktingar, ett gemensamt asylsystem, tillfälliga skyddsåtgärder - allt detta bör utföras omedelbart av EU i enlighet med solidaritetsklausulen och principen om ”non-refoulement” och som en del av en sammanhängande och långsiktig strategi för att hantera följderna av den politiska övergången i Nordafrika och på så sätt ta itu med orsakerna till migrationen.
EU måste se över den europeiska grannskapspolitiken för södra grannskapet, prioritera stöd för kapacitet och institutionsbyggande för att upprätthålla rättsstatsprincipen, de mänskliga rättigheterna, inbegripet kvinnors rättigheter, och förbereda riktiga val. EU måste omedelbart upprätta förbindelser med framväxande politiska krafter i Libyen, nämligen övergångsrådet, för att uppmuntra till en demokratisk övergång och för att se till att demokratin leder till de friheter, den utveckling och den värdighet som det libyska folket visar att man eftersträvar.
Alexander Graf Lambsdorff
(DE) Herr talman! Den här debatten i Europaparlamentet klargör en sak, och det är att vi inte är neutrala när det gäller denna konflikt. Vi står på den demokratiska revolutionens sida. Muammar Khadaffi måste bort, och Europa måste spela en aktiv roll när det gäller att få till stånd detta.
I detta sammanhang förekommer en fördelning av arbetet på internationell nivå. Vi diskuterar en flygförbudszon, något som kräver stöd från FN:s säkerhetsråd - som Martin Schulz korrekt fastställde. Vad gör vi om Moskva och Peking inte ger sitt samtycke? Jo, då måste vi stänga detta kryphål i internationell rätt. Vi skulle vara tvungna att åta oss ansvaret att skydda den obeväpnade befolkningen oavsett, med stöd av Arabförbundet och Afrikanska unionen, men också med stöd av en aktiv roll från EU:s sida. Ett militärt ingripande skulle då ligga på Natos och dess partners ansvar, men politiskt och ekonomiskt skulle EU också fortsätta att ha en nyckelroll långt efter det att Nato och FN, i ett sådant scenario, slutat spela sin respektive betydelsefulla roll.
Jag vill klargöra en sak, och det är att det verkligen gladde mig att höra Martin Schulz säga att det behövs ett frihandelsområde. För om vi inte accepterar dessa människors produkter på den europeiska marknaden så kommer de i massor att fortsätta korsa Medelhavet i fiskebåtar och översvämma Lampedusa. Det vill vi verkligen inte. Låt oss därför skapa ett frihandelsområde, låt oss acceptera produkterna på EU:s marknad, så att människorna i södra grannskapet också får en ekonomisk framtid i sina demokratiserade länder.
Mirosław Piotrowski
(PL) Herr talman! Utvecklingen i Libyen är den senaste av en rad händelser i Nordafrika och Mellanöstern. Enligt bestämmelserna i Lissabonfördraget får EU använda Europeiska utrikestjänsten, men hittills har denna tjänst varit trög i strategin gentemot händelserna i nämnda region. Jag har vid två tillfällen vädjat om att man åtminstone ska sända ett uppdrag dit. Det är välkommet att ett sådant uppdrag har sänts till Libyen. Målet med uppdraget är att utvärdera det humanitära arbetet, men det finns också behov av specifika politiska åtgärder. Enligt FN har 1 000 personer redan dött i Libyen, och enligt människorättsorganisationer kan denna siffra vara så hög som 6 000. Turbulensen i denna region håller på att omsättas i en ökning av råoljepriserna på världsmarknaden, något som är märkbart för alla som bor i EU. Det ligger i vårt omedelbara intresse att unionen vid nästa toppmöte intar en tydlig ståndpunkt och vidtar åtgärder som motsvarar Förenta staternas diplomatiska ansträngningar. Tack så mycket.
Gerard Batten
(EN) Herr talman! De viktiga händelserna i Nordafrika kanske får stora konsekvenser på gott och ont för den västerländska civilisationens framtida välstånd och fred, men vi skådar nu resultatet av en process som inleddes för 40 år sedan. Väst har hållits som gisslan av oljeproducerande länder, och vi har överfört otaliga miljarder US-dollar till korrupta och despotiska regimer. Utan oljan hade överste Khadaffi inte varit annat än en lokal, futtig diktator.
Vi måste hoppas att länder som Libyen får till stånd demokrati och liberala regimer - för deras egen skull och för vår - men vi kan inte förlita oss på det. Vad västländerna måste göra är att koncentrera medel och vetenskaplig forskning till att finna ett alternativ till oljan. Om det finns en lärdom som vi måste dra framför alla andra av denna kris, så är det att västerländska civilisationer inte får vara beroende av andra för avgörande energiförsörjning.
Elmar Brok
(DE) Herr talman, fru Ashton, mina damer och herrar! Jag vill uttrycka mitt uppriktiga tack till den höga representanten för hennes redogörelse och hennes ansträngningar under de senaste veckorna, som i någon mån skulle kunna placera Europa på kartan om vi fortsätter att hantera denna fråga med det mod som krävs och vidta nödvändiga åtgärder.
Trots skillnaderna kan händelserna i Nordafrika mycket väl jämföras med händelserna 1989. Folket kräver frihet och bättre levnadsvillkor. Vid sidan av humanitärt bistånd, som vi måste tillhandahålla nu, måste vi ge folket i Nordafrika vårt stöd, om de vill ha det, i bildandet av en demokrati. En demokrati överlever emellertid bara om dessa folk samtidigt får hjälp med att uppnå bättre levnadsvillkor. I detta sammanhang har det talats om en Marshallplan och om ett frihandelsområde - och allt detta är nödvändigt, eftersom det i en oerhört dramatisk och historisk mening skulle kunna vara positivt för oss med demokrati, frihet och bättre levnadsvillkor i dessa länder. Därför får vi inte behandla detta som något vardagligt, och vi måste agera snabbt.
För att förhindra att mördaren Khadaffi åter hävdar sig måste vi uppmuntra folket och visa dem att vi står på deras sida. Därför är det viktigt att upprätta förbindelser med övergångsrådet. Vi måste fungera som kontakter för att på så sätt klargöra att vi sätter i gång andra faktorer. Vi måste hjälpa till att få till stånd en total isolering av Muammar Khadaffi, så att han separeras från sitt eget folk och så att ingen framtid med Khadaffi är möjlig, så att folket bryter sig loss från honom. Detta måste också omfatta att hindra Khadaffi från att bomba sitt eget folk. Detta innebär att det krävs en flygförbudszon - eller liknande - som skydd och uppmuntran och för att se till att de som kämpar för sin frihet inte demoraliseras. Eftersom vi kan utföra detta tillsammans med Arabförbundet och med erkännande av FN-stadgan skulle ingen FN-resolution behövas, om Ryssland är delaktigt. Vi måste alltså hjälpa folket i landet, så att det kan kämpa sig till frihet i denna konflikt och så att det inte blir ett varaktigt inbördeskrig med denna mördare.
(Talaren godtog att besvara en fråga (blått kort) i enlighet med artikel 149.8 i arbetsordningen.)
Miguel Portas
(PT) Herr talman! Jag vill bara kontrollera att jag förstod Elmar Brok rätt: Sade du att en militär lösning, eller ett beslut av militär natur, enligt dig inte kräver ett beslut av FN? Om det verkligen var det du sade måste jag säga att jag motsätter mig detta tusenfaldigt.
Elmar Brok
(DE) Herr talman! Jag sade uttryckligen att det måste ske i samarbete med Arabförbundet och med arabländerna.
För det andra är det önskvärt med legitimitet i form av en FN-resolution. Men om en av de permanenta medlemmarna i säkerhetsrådet skulle lägga in sitt veto så finns det många exempel på hur FN-stadgan skulle kunna tillämpas korrekt. Vi kan inte tillåta att en av de permanenta medlemmarna lägger in sitt veto mot att hindra Khadaffi från att mörda sitt eget folk.
Adrian Severin
(EN) Herr talman! Den senaste tidens händelser av historisk betydelse i södra grannskapet kräver att vi ställer om vår politik där, men vi måste börja med att dra en lärdom.
För det första måste vi lära oss att det är fel att förlita sig på auktoritära ledare och påtvinga andra vår levnadsmodell. Vi måste låta människor bygga sin demokrati på sitt sätt och sina villkor.
För det andra måste vi inse att den nationella uppsplittringen av vår politik för utvecklingsstöd, som ibland tillåter ett främjande av nationella geopolitiska agendor, berövar oss och länderna i området fördelarna med säkerhet genom utveckling.
För det tredje leder vår brist på vision och politisk vilja när det gäller att ta itu med de regionala säkerhetsutmaningarna, huvudsakligen konflikten mellan Israel och Palestina, oss mot ännu värre kriser.
Vad gäller bland annat Libyen får vi inte glömma att det inte är alla som strider mot en diktator som är demokrater, och att en förändring i sig inte alltid är till det bättre.
Vi kan därför tala om dialog, engagemang och humanitärt bistånd, men ett erkännande kanske är för tidigt, och tillämpning av militära medel bör uteslutas, eller åtminstone ske med FN:s godkännande och i samarbete med Arabförbundet. I annat fall skulle vi kunna hamna i ett äventyr med följder som kan bli svåra att hantera.
Marielle De Sarnez
(FR) Herr talman, fru Ashton! Den här gången måste Europa vara närvarande vid mötet. Vid fredagens toppmöte måste det nationella rådets, vars krav är enkla, legitimitet erkännas entydigt och utan förbehåll. För det första, den humanitära katastrofen. Det råder inbördeskrig i Libyen. Vi måste öka våra ansträngningar för att sända tiofaldiga mängder livsmedel, mediciner och läkare, och vi måste erbjuda vårt stöd till de tusentals flyktingar som trängs i Tunisien och Egypten. Men Europa kan inte bara nöja sig med att ge humanitär respons. Europeiska rådet måste ta sitt ansvar och fortsätta driva projektet att inrätta en flygförbudszon, som en del av ett beslut som fattades i FN och som omfattade Arabförbundet och Afrikanska unionen, för att förhindra överste Khadaffis flygvapen från att massakrera sitt folk.
Slutligen vill jag säga något till de ledare som utnyttjar all denna rädsla: De migranter som flyr Libyen vill bara en enda sak, och det är att återvända till sitt hemland. Vad gäller de som i dag riskerar sina liv för frihet och demokrati så vill de leva och arbeta i ett fritt land som de kan vara stolta över. När tiden är inne för återuppbyggnad kommer det alltså att vara deras ekonomiska utveckling som EU måste eftersträva med beslutsamhet och mod.
Derk Jan Eppink
(EN) Herr talman! Vi håller alla med om att Muammar Khadaffi är en mördare, och jag håller med Martin Schulz. Jag undrar bara varför våra EU-ledare har försökt charma honom under de senaste åren.
Här har jag en bild av Herman Van Rompuy, som nyligen tillträtt sin tjänst och redan har hamnat i fel sällskap. Och här har vi Guy Verhofstadt, som välkomnar diktatorn med en militärparad, vilket han verkligen uppskattar. Här, Daniel Cohn-Bendit, har vi Silvio Berlusconi. Vi vet att Berlusconi tycker om att kyssas, men han kysser helt fel person. Och här ser vi, Catherine Ashton, också Tony Blair, din tidigare chef, kyssa diktatorn.
Vad jag vill säga med detta är: Jag håller med om att man ibland måste träffa personer som är obehagligare än man själv är, men man måste inte kyssa dem. Man måste inte krama dem. Man måste inte charma dem.
Ni har matat det monster som människor nu kämpar emot, och det är anledningen till att de mördas. Därför vill jag säga till alla dessa EU-ledare som har kysst och kramat Khadaffi att de borde skämmas!
Mario Mauro
(IT) Herr talman, mina damer och herrar! Han var rätt man vid rätt tillfälle. Daniel Cohn-Bendit sade att Muammar Khadaffi är en brottsling och att han nådde överenskommelser med Silvio Berlusconi.
Jag anser att Khadaffi är en brottsling och att han nådde överenskommelser med kommissionen under ledning av Romano Prodi, med den italienska regeringen under ledning av Massimo D'Alema, med Tony Blairs Labourregering och med hundra andra regeringar. Khadaffi är en brottsling som i över 20 år har lett en stat som fortfarande har en strategisk och avgörande betydelse för intressen över halva världen. Vi måste vara förståndiga nog att medge detta, för hur ska vi annars kunna vara delaktiga i den Marshallplan som Martin Schulz hänvisade till?
Marshallplanen existerade verkligen. Amerikanerna gav oss pengarna, men när de gjorde det krävde de att de europeiska regeringarna skulle driva ut kommunisterna ur politiken i sina länder. De dikterade villkoren. Vilka villkor tänker vi diktera för länderna på Medelhavets sydkust för att förbinda oss till en Marshallplan? Tänker vi ersätta de senaste årens diktatorer med andra diktatorer för att främja våra egna intressen, eller syftar vår Marshallplan till att nära utvecklingen av starka och sunda institutioner som genljuder av den anda som finns i det civila samhället och som vi den senaste tiden har sett upplivas i dessa länder?
Det är denna fråga som vi måste ställa oss och dessa förslag som vi måste lägga fram för rådet, inbegripet flygförbudszonen och patruller längs Libyens kust, som är en uppgift för europeiska fartyg i Sidrabukten, inte för amerikanska fartyg. Det är så här Europa måste agera i nuläget.
Juan Fernando López Aguilar
(ES) Herr talman, fru Ashton! Enligt min uppfattning framgår det tydligt av denna debatt att hela Europaparlamentet är medvetet om att denna transformationskris i Nordafrika inte längre är ett test av EU:s utrikespolitik, utan nu ett test av själva genomförbarheten av en europeisk utrikespolitik. Därför är det absolut nödvändigt att EU kan ge världssamfundet ett enda och erkänt budskap.
Jag vill använda min talartid till att instämma med dem som har betonat vikten av den humanitära dimensionen i denna transformationskris. På så sätt skulle Europa kunna mildra följderna på den humanitära fronten, framför allt i fråga om fördrivna personer och potentiella asylsökande och flyktingar som flyr från konfliktområdet till den närmaste gränsen, vilket är gränsen mot EU.
Därför vill jag betona det akuta behovet av att EU fullbordar sitt asylpaket, som fortfarande inte är komplett, ser över direktiv 2001/55/EG om miniminormer för att ge tillfälligt skydd vid massiv tillströmning av fördrivna personer, kan prioritera Europeiska byrån för förvaltningen av det operativa samarbetet vid EU:s medlemsstaters yttre gränser och Europeiska stödkontoret för asylfrågor, som är de redskap som finns till hands, och framför allt ger sin utrikespolitiska klausul om mänskliga rättigheter en verklig innebörd, så att den inte bara blir en mångordig klausul, utan ett villkor för den europeiska utrikespolitikens själva existens.
Kristiina Ojuland
(EN) Herr talman! I går träffade många ledamöter av Europaparlamentet företrädare för Libyens övergångsråd, vars budskap var tydligt och klart: De behöver internationellt stöd och bistånd, och de behöver det snabbt.
Därför är det första vi måste göra, som många kolleger redan har sagt, att inleda förbindelser med övergångsrådet för att legitimera dess verksamhet. Vi måste erkänna denna verksamhet.
För det andra vet vi alla, och många kolleger har nämnt detta, att människor fortfarande dödas varje minut av Khadaffis flygstyrkor i Libyen, och därför måste vi, från EU:s sida, vara beredda att tillsammans med FN och Arabförbundet agera snabbt för att upprätta flygförbudszonen.
Min sista punkt rör humanitära frågor. Dessa människor behöver enkla, elementära saker som mat, vatten och medicinska förnödenheter, och de behöver också tekniskt stöd. Militären på oppositionens sida behöver också tekniskt stöd, så att de kan ha kontakt med varandra på internet.
Paweł Robert Kowal
(PL) Herr talman! Det är lyckligtvis inte sant att hela Europa och hela världens politiker har kysst Muammar Khadaffi under senare år, som Derk Jan Eppink säger. Redan för 25 år sedan stod det klart att Ronald Reagan inte hyste någon tvekan om sina åsikter om Khadaffi. Det har tagit oss 25 år att nå samma slutsats. Det fanns naturligtvis också vissa bakomliggande orsaker till kyssarna. De rättfärdigades med ordet ”stabilitet”. I dag måste vi ersätta ordet ”stabilitet” med ordet ”demokrati”. Vi måste ta tillvara på denna möjlighet, och vi måste göra det omedelbart. Det ska hållas ett toppmöte om några dagar. Vi förväntar oss att det ska ge resultat. Vi har inte råd att förlora ytterligare 25 år. Problemet är inte att vi inte förstår situationen. Vi säger ofta rätt saker i detta avseende. Problemet är att vi agerar för långsamt. Problemet är att vi inte agerar effektivt. Detta är kanske vår största möjlighet när det gäller alla våra grannländer, inklusive Aleksandr Lukasjenko. Det är viktigt att vi lyckas agera i tid, annars kommer vi om 25 år att titta på fotografier av kyssar igen. Tack så mycket.
Michael Gahler
(DE) Herr talman, mina damer och herrar! Vi vill alla hjälpa Nordafrikas folk att nå sina rättmätiga mål. Folket på ort och ställe ska välja väg framåt, men vi måste vara beredda att omedelbart ge dem humanitärt bistånd om de ber oss om det. Därför är det bra att kommissionens generaldirektorat för humanitärt bistånd (Echo) redan finns på plats i Tunisien och Egypten.
Just nu står vi dock inför ett verkligt stresstest i förhållande till EU:s och EU-medlemsstaternas förmåga och färdigheter, med tanke på att vi måste göra allt på en gång: flyga ut våra egna medborgare, hjälpa flyktingarna från grannstaterna med deras grundläggande behov och transportera hem dem, hantera de flyktingar som kommer sjövägen till EU och motverka en diktators illegitima maktkrav.
Vilka specifika åtgärder måste vidtas för att avlegitimera Muammar Khadaffi?
För det första måste vi gemensamt få ut våra ambassadörer ur Tripoli.
För det andra måste vi erkänna det nationella övergångsrådet som ett legitimt organ som vi har kontakt och avtalar om tillhandahållande av humanitärt bistånd med.
För det tredje måste våra medlemsstater i säkerhetsrådet gemensamt lägga fram ett förslag om upprättande av en flygförbudszon som kan bli föremål för omröstning inom kort.
För det fjärde bör vi, om säkerhetsrådet blockeras med ett veto, stödja utvecklingen av regional internationell lagstiftning. Om Afrikanska unionen, Arabförbundet och EU alla är överens bör vi med andra ord finna en gemensam lösning inom regionen för att på lämpligt sätt genomföra flygförbudszonen.
På medellång sikt måste vi naturligtvis diskutera hur vi ska kunna skapa möjligheter för utveckling i dessa länder, till exempel via ett frihandelsområde, så att människorna får en framtid i hemlandet.
Sylvie Guillaume
(FR) Herr talman! Jag vill ge mitt stöd till den resolution om situationen i Libyen som Europaparlamentet har lagt fram. Den ger verkligen de europeiska institutionerna mycket att tänka på. Den innehåller en tydlig och beslutsam förklaring av hur vi kan bidra till att övervinna svårigheterna vid en tidpunkt då situationen i Libyen blir värre för var dag.
Jag för min del vill betona två saker: För det första är vår prioritering på kort sikt i själva verket att skydda civilbefolkningen, vare sig det rör sig om fördrivna personer som flyr striden eller libyer som hamnat i elden för överste Khadaffis attacker på sitt eget folk. Alla resurser måste läggas på akut humanitärt bistånd, inte minst för att hjälpa de grannländer som påverkas mest av behovet av att tillhandahålla en tillflyktsort åt människor: Tunisien, Egypten och Nigeria.
För det andra har vi ett ansvar på medellång och lång sikt: Att ta den historiska möjlighet som vi fått, till förmån för dessa uppror, att stödja den demokratiska övergångsprocessen och se längre in i framtiden för att förbättra den gemensamma europeiska asyl- och invandringspolitiken på grundval av ett verkligt balanserat partnerskap som innebär ett sista slag mot användningen av länder i Medelhavsområdet som EU:s polis.
Edward McMillan-Scott
(EN) Herr talman! Ända sedan jag utsågs till vice talman för demokrati och mänskliga rättigheter har jag försökt att använda min röst till att tala för dem som inte själva kan göra det. I dag har vi händelsevis gäster här i kammaren från Libyens nationella övergångsråd, som träffade den vice ordföranden/höga representanten i går kväll men som inte har möjlighet att delta i debatten. Enligt min uppfattning, och många andras här, tror jag, måste EU erkänna Libyens nationella övergångsråd före helgen, vilka åtgärder man än vidtar i övrigt, och jag har sett några av de idéer som Catherine Ashton kommer att lägga fram.
Att besegra Khadaffi är inte bara nödvändigt för Libyen, utan också för de miljontals araber i andra delar av den arabiska världen som kämpar för frihet. Om vi erkänner övergångsrådet officiellt kan biståndet för humanitära och andra behov samt de befintliga strategiska behoven gå till nämnda övergångsråd. EU måste vara entydigt i sitt stöd för demokrati, var den än spirar.
Tokia Saïfi
(FR) Herr talman, fru Ashton! Under de dramatiska timmar som nu råder, när Libyens framtid står på spel, är humanitärt bistånd viktigt, men inte tillräckligt. EU måste anta en tydlig ståndpunkt i fråga om en flygförbudszon, så att man kan sätta stopp för det våldsamma förtrycket av folket. Vi har förståelse för tvekan och riskerna, men denna fråga sträcker sig långt bortom Libyen. Den påverkar hela regionens politiska framtid och Europas politiska framtid.
EU måste också omedelbart erkänna det nationella rådet som Libyens legitima myndighet. Vi har nu möjlighet att sända ett kraftfullt budskap till alla som kämpar för frihet: ”Europa står på er sida, för er kamp är också vår kamp”.
Grannskapspolitiken måste också omorienteras mot att bli ett stöd för den demokratiska övergången och ekonomin och mot att stärka förbindelserna med andra länder och organisationer i regionen.
Slutligen måste vi omedelbart hjälpa dessa länder att hantera migrationsflödena. Att människor flyr är ett bevis på att detta är lika mycket ett problem som rör syd-syd som ett problem som rör nord-syd.
Det är dags att göra ett val: Endera sänder EU ett tydligt budskap om stöd och mobilisering för att hjälpa dessa människor, eller så bygger EU en mur och förvandlar sig till en falsk och självisk fästning.
Pier Antonio Panzeri
(IT) Herr talman, mina damer och herrar! Andan i denna debatt gör att jag kan påminna Catherine Ashton om att den parlamentariska församlingen för Europa-Medelhavsområdet avslutade sitt sammanträde förra veckan i Rom. Under sammanträdet angavs flera riktningar som kommissionen borde återkomma till, i synnerhet när det gäller förslagen om stöd för de pågående demokratiska övergångsprocesserna.
Jag uppmanar därför Catherine Ashton och kommissionen att följa utvecklingen i Tunisien noggrant. Detta land är, objektivt sett, en drivande kraft för demokrati och sätter ett riktmärke för hela regionen.
Vad gäller Libyen måste vi, med tanke på att vi förordnat att landet utgör en del av världssamfundet, vara medvetna om att upphävandet av förbindelserna med Khadaffis regim kommer att få följder, i synnerhet med tanke på att hans regim uppvisar ett större motstånd än Zine El Abidine Ben Alìs och Hosni Mubaraks regimer.
Detta innebär att vi måste agera omedelbart på fyra fronter - och politiska tidsplaner är avgörande - med trovärdighet, uppriktighet och konsekvens. Vi måste utarbeta en lämplig europeisk finansieringsplan. Jag förstår den associationsrika ton som många anslagit, men vi behöver en Ashtonplan snarare än en Marshallplan. Vi behöver också en gemensam invandrings- och asylpolitik, en avskräckningspolitik, inklusive stängning av luftrum och fullt stöd för motståndarna till Khadaffis regim.
Nu måste Catherine Ashton se till att med sina utrikespolitiska förbindelser med rådet göra dessa punkter gällande under de kommande dagarna, men också att undvika att EU:s utrikespolitik återigen överrumplas av de händelser som medför förändringar i Medelhavsområdet.
Cristian Dan Preda
(RO) Herr talman! För några dagar sedan sände Khadaffiregimen ett brev till FN:s säkerhetsråd där den uttryckte sin förvåning över de sanktioner som antagits den 26 februari och påstod att endast - i Khadaffis ord - ”måttligt” våld hade tillgripits mot viss ”revolutionär verksamhet”. Detta är ett tydligt kännetecken på en diktator som vet att han har förlorat och som inte längre kan medge allvaret hos de gärningar som han begår. Detta är en otroligt cynisk bagatellisering av den brutalitet som har ägt rum i Libyen under de senaste tre veckorna.
Å andra sidan visar reaktionen från Khadaffiregimen tydligt att den inte alls är oberörd av de sanktioner som hittills har antagits. Därför anser jag att vi måste tillämpa hårdast tänkbara sanktioner, naturligtvis inom ramen för ett FN-mandat. Jag anser dock att vi måste gå längre än flygförbudszonerna genom att hjälpa dem som måste besegra Khadaffi, samtidigt som vi visar solidaritet med våra sydliga medlemsstater, som kommer att få ta emot en våg av flyktingar. Detta kommer naturligtvis också att ske.
Simon Busuttil
(MT) Herr talman! De händelser som sker i arabvärlden för närvarande, och i alla länderna i arabvärlden, är en vacker dröm som håller på att bli sann. Men för att förhindra att denna dröm blir en mardröm måste vi göra vår del och se till att dessa människor inte bara gör sig av med sina diktatorer, utan också utrotar diktaturerna. För att göra det måste de gå igenom en övergångsfas, vilket kräver ett enormt stöd från vår sida.
Det stämmer att vi alla har skapat förbindelser med dessa länder och deras regim. Men när vi väl bevittnade det chockerande våldet motsatte vi oss enat detta våld och de regimer som orsakade det. Nästa steg är att undertrycka våldet, inte bara med ord utan också i handling. Varje dag som går och som medför våld är ytterligare en dag då vi har tillåtit mord att äga rum och blod att spillas.
Vi måste stärka EU:s humanitära närvaro. Detta sker redan, och Cathy Ashton gör ett bra jobb, men vi måste öka vårt humanitära bistånd, både till det libyska folket och till dem som flyr från regimen mot Tunisien och Egypten. Vi måste dessutom vara beredda om denna tillströmning rör sig mot Europa. Det är inget fel att säga att vi bör slå upp våra dörrar för libyska flyktingar, men det återstår ändå att se om vi alla kommer att axla vårt ansvar om denna situation skulle uppstå.
Ernst Strasser
(DE) Herr talman, fru Ashton! Du har vid upprepade tillfällen fått stå ut med kritiska kommentarer från Europaparlamentet. Jag vill ta tillfället i akt att vid dagens debatt tydligt framhålla att EU, och i synnerhet du personligen och din personal, agerar och har agerat snabbt, väl och effektivt under hela den här krisen. Detta har också fört Europa ett steg närmare den roll som vi tillsammans föreställer oss som medgrundare av en global värld.
Det är en korrekt och viktig iakttagelse att omständigheterna ser olika ut i olika länder, framför allt i Libyen. I Libyens fall har EU intagit en politisk ståndpunkt i rättan tid mot folkmord och för civilsamhället. Pressen på Khadaffiregimen har med rätta trappats upp i samverkan med Nato, FN och andra. Det är tydligt att inte heller ett militärt ingripande kan uteslutas, om detta genomförs inom ramen för konventionerna inom internationell rätt. Dessutom måste humanitärt bistånd - dvs. mat, medicinska förnödenheter och tak över huvudet - tillhandahållas dem som tvingas fly krigszonen.
Emellertid måste vi också fundera över vad som kommer att ske den första dagen av eran efter Khadaffi. Här vill jag återigen hänvisa till mötet med den parlamentariska församlingen för Europa-Medelhavsområdet i Rom, där vissa viktiga positiva åtgärder föreslogs: för det första personlig säkerhet för medborgarna, för det andra politisk säkerhet - vilket omfattar ett nära samarbete med övergångsregeringen - och för det tredje ekonomisk säkerhet.
Vi måste göra allt vi kan för att se till att det ekonomiska livet i dessa länder kan återgå till det normala och att människorna får arbete.
Krzysztof Lisek
(PL) Herr talman, fru Ashton! Enligt min uppfattning måste vi också betrakta händelserna i Nordafrika och Libyen som en del av en sorts historisk process. För inte så länge sedan blev vi alla vittnen till morden på Balkan - och vi bidrog olyckligtvis i viss omfattning till detta - och till en situation där européer dödade varandra. I dag måste vi göra allt för att undvika en upprepning av detta scenario. Därför hoppas jag att vi vid det kommande EU-toppmötet kommer att visa den beslutsamhet som krävs för att reagera snabbt, och jag anser att saker som en flygförbudszon och ett upphävande i praktiken av diplomatiska förbindelser med Khadaffiregimen och med Muammar Khadaffi själv i egenskap av brottsling är nödvändiga.
Enligt min uppfattning måste vi också se på vad som skedde i Polen och andra länder 1989. Det föreligger en möjlighet i detta avseende, för i dag vill de unga människor som demonstrerar på gatorna i Libyen och andra afrikanska länder verkligen ha demokrati. Vi måste hjälpa dem att uppnå detta.
Tunne Kelam
(EN) Herr talman! Jag blev uppmuntrad av Catherine Ashtons inledningsanförande, i synnerhet när hon nämnde att våra åtgärder måste ha sin grund i EU:s centrala värderingar, för spontana protester i Nordafrika har visat att odemokratiska styrande inte kan erbjuda äkta stabilitet. Vi måste inse att försöken att tämja brutala diktatorer som Muammar Khadaffi har misslyckats och orsakat stora besvär. Människor i Libyen kämpar för samma värderingar som vi delar, och vi måste ta deras parti på ett otvetydigt sätt.
Denna strategi, som baseras på värderingar, måste också gälla för vår framtida politik gentemot stater som Iran, Vitryssland, Kuba, Kina och Ryssland.
Det vi måste göra om två dagar är att stödja en flygförbudszon, omedelbart erkänna det nationella övergångsrådet och ta itu med de sociala och ekonomiska orsakerna till dessa revolutioner.
Enligt min uppfattning kan vi inte göra detta utan en långsiktig plan liknande Marshallplanen.
Nadezhda Neynsky
(BG) Herr talman, fru Ashton! För att undvika oroligheter i oppositionsstaden Benghazi 1999 behövde Khadaffi syndabockar som han kunde ge skulden för att barn infekterats med aids till följd av den bristfälliga hälso- och sjukvården i Libyen. Han fann sex bulgariska sjukvårdsarbetare och en palestinsk läkare som tjänade detta syfte och som tillbringade långa, hemska år i libyskt fängelse.
Khadaffis manipulation av denna situation misslyckades dock i hans eget land, vilket bevisas av det faktum att Benghazi faktiskt var den plats där revolutionen startade. De sjuksköterskor som föll offer för Khadaffis diktatur blev en tydlig symbol för den europeiska solidariteten. I dag förväntar sig de libyska medborgarna själva och de unga i Libyen att få se bevis på denna europeiska solidaritet. Det gör också de som inte anser att arabvärlden står inför dilemmat ”endera diktatur eller islamism” och som visar varje dag, också med sitt blod, att det också finns plats för demokrati i den här världen.
Det är anledningen till att vi européer i dag, när vi diskuterar Libyens framtid, måste vara opartiska i vår bedömning, bestämda i våra åtgärder och, viktigast av allt, enade i våra beslut. Vi måste stödja principer, frihet och demokrati i den här världen.
Agustín Díaz de Mera García Consuegra
(ES) Herr talman! Det finns tusentals flyktingar och tusentals fördrivna människor. Lösningen på denna akuta situation är evakuering. Det som behövs är transporter. Som António Guterres säger så vill dessa människor inte komma till Europa; de vill tillbaka hem.
Det rör sig om 2 miljoner invandrare, 1 miljon egyptier och 80 000 bangladeshare. Vi måste fokusera på de svagaste av de svaga: eritreaner, somalier, afrikaner från länder söder om Sahara som misstas för legosoldater, samt palestinier. FN:s flyktingkommissariat (UNHCR) säger att man behöver 160 miljoner US-dollar under tre månader för vatten, medicinska förnödenheter, mat och transporter.
Vi väntar oss en rungande respons från unionen på fredag. Khaddafi kan inte komma undan den internationella straffrätten: Massiva attacker mot sitt folk är ett brott mot mänskligheten. Åklagare Luis Moreno-Ocampo vidtar redan åtgärder.
Europaparlamentet måste vara delaktigt. Vi är också ett demokratiskt instrument för att utöva påtryckningar och informera den fria världen. Vi behöver ett mandat från kammaren för att en delegation från parlamentet ska kunna skickas till UNHCR:s, Röda korsets och Röda halvmånens flyktingläger.
Salvatore Iacolino
(IT) Herr talman, mina damer och herrar! De ständigt växande och alltmer utspridda uppror som vi ser för närvarande i Medelhavsområdet visar verkligen en stark önskan om demokratiskt deltagande, framför allt från unga människors sida, som genom Facebook och Twitter drivs mot en annan värld som uppfyller deras önskemål bättre.
Regionerna vid Medelhavet utgör dock helt olika världar, och nu får de mer än någonsin lida under det blodiga våldet från diktatorer med vilka, det måste sägas, så gott som hela världens ledare har haft förbindelser vid någon tidpunkt.
Jag vill nämna några saker: en humanitär katastrof, skydda flyktingars värdighet och, samtidigt, ha i åtanke att denna kris snabbt skulle kunna förvandlas till en folkhälsokatastrof, orimliga koncentrationer av fördrivna personer utan adekvat hälso- och sjukvård, sätta stopp för våldet, hypotesen att en flygförbudszon ska fungera, en ny och annorlunda sorts solidaritet - här vänder jag mig till talmannen och Catherine Ashton - för en medelhavspolitik som verkligen skyddar den betydande grupp människor som intar en orubblig hållning i Medelhavsområdet, förändringar av Frontex och, varför inte, låt oss påminna rådet (som inte är närvarande i dag) att det finns två direktiv till skydd för företagsinterna överföringar och säsongsarbetare från tredjeländer, som också skulle kunna tillämpas - även i fråga om sysselsättning - när det gäller dessa exceptionella behov, som vi verkligen måste hantera på ett mer effektivt sätt.
Talmannen
Nu inleds ögonkontaktsförfarandet. Jag vill redan nu förvarna om att 19 personer har begärt ordet och att det inte kommer att finnas tid för alla. Jag kommer bara att kunna ge fem eller sex personer ordet. Jag vill inte att de andra ledamöterna ska ta illa upp, men debatten pågick länge, den inledande rapporten från Catherine Ashton var mycket omfattande och vi kan inte inkräkta på nästa debatt. Jag ber därför om överseende. Jag kommer att ge ordet till de personer som anmälde sig först, naturligtvis med en rättvis fördelning över grupperna.
Arnaud Danjean
(FR) Herr talman, fru Ashton! Du betonade - och detta är vi alla medvetna om - det akuta behovet av att vidta åtgärder i fråga om den libyska krisen. Du påpekade med rätta vad EU har gjort och har gjort ganska bra på det humanitära området och i fråga om evakuering av europeiska medborgare.
Enligt min uppfattning skulle EU faktiskt ha gynnats av att offentliggöra dessa åtgärder och göra dem mycket synligare, för människor har alltför ofta intrycket att det är medlemsstaterna som på egen hand vidtar dessa åtgärder, medan du har påpekat att det är europeiska mekanismer som har tillämpats i detta avseende.
På politisk och militär nivå är en påminnelse om behovet av en flygförbudszon verkligen nödvändig, om inte bara politiskt sett så också militärt. Men det kommer krävas mer än så, för - det får vi inte glömma - flygförbudszoner kunde inte hindra grymheter från att begås på marken i Bosnien och Kosovo, även om de tillämpades strikt i fråga om överflygning.
Medan vi inväntar besluten av FN:s säkerhetsråd så har vi tillgång till gemensamma europeiska instrument för säkerhets- och försvarspolitik. Vi kan tillämpa dessa för att genomföra övervakning till sjöss, kontrollera embargot och tillhandahålla humanitärt bistånd. Europa måste göra sig hört på denna punkt, och du har de instrument som kan användas.
Richard Howitt
(EN) Herr talman! Jag instämmer med alla i denna debatt som uppmanar EU att åta sig, agera och utöva ansvaret att tillhandahålla skydd. Jag välkomnar också att den höga representanten Catherine Ashton lyckades sända en grupp till Libyen med färre incidenter än, till exempel, en av våra medlemsstater.
Men alla de som inte skräder orden i denna debatt, skrädde ni dem lika lite under de 42 åren av brutal militär diktatur? Protesterade ni när 1 200 fångar mördades kallblodigt för över 10 år sedan? Eller mot Muammar Khadaffis historiska litania av tortyr, ofrivilliga försvinnanden och utomrättsliga avrättningar?
Klagade ni när kommissionen inledde förhandlingar för ett ramavtal med Libyen, som skulle ha slutförts till allas belåtenhet i år? Stränga sanktioner mot avgående diktatorer i kristider ser bra ut inför den europeiska allmänheten, men stränga normer redan innan en sådan kristid inleds ser ännu bättre ut för de människor som vi säger att vi försöker hjälpa.
Sonia Alfano
(IT) Herr talman, mina damer och herrar! Som några redan har sagt har Catherine Ashton visat stort mod genom att ta tjuren vid hornen i denna fråga, men jag anser att det finns ett antal grundläggande åtgärder som måste vidtas.
Du talade om att ställa de skyldiga inför rätta. Låt oss kalla de skyldiga vid namn: Vi måste ställa Muammar Khadaffi inför rätta. Du talade också om våld. Enligt min uppfattning rör det sig om ytterligare ett folkmord i dessa områden.
Vi kan inte fortsätta att begrava våra huvuden i sanden. Det första vi måste göra är enligt mig att erkänna det libyska nationella rådet, ett övergångsråd. Vi behöver en samtalspartner. Vi kan inte fortsätta att enbart tala om ett kraftigt reducerat humanitärt bistånd.
Det råder inget tvivel om att vi alla måste begära en flygförbudszon. Vi kan inte fortsätta att acceptera Kinas och Rysslands veton, länder som styrs av diktatorer. Kina censurerar internet, och Ryssland dödar journalister som Anna Politkovskaja. Det första som bör göras just nu är enligt min uppfattning att vi inte låter någonting hindra oss från att erkänna det libyska nationella rådet.
Franziska Katharina Brantner
(DE) Herr talman! Jag vill bara kort ta upp frågan om politiken för södra grannskapet igen ...
(EN) ... och de förslag som kommissionen och Catherine Ashton lade fram i går. Jag tror att det vi saknar är en insikt i vad som fortfarande sker, till exempel beträffande våra förbindelser med Saudiarabien och förhandlingarna med Syrien. Hur ska dessa förändras? Hur kan de förändras? Ska dödläget i dessa förhandlingar med Syrien fortsätta, och hur ska ni göra med Saudiarabien? Hur ska vi interagera med dessa länder?
Det jag anser vara bristande i ert förslag - som jag tycker är bra i stort - är ett förfarande för hur vi ska upprätta kriterier för att uppgradera förbindelser. Hur ska ”vi ska betala mer” uppfyllas: utifrån vilka kriterier och bekräftat av vem? Enligt min uppfattning behöver vi en process som liknar utvidgningsprocessen, med en kommission som fastställer kriterier och en kommission som bekräftar dem.
Ilda Figueiredo
(PT) Herr talman! Vi står i solidaritet med de arabiska folken i deras kamp för frihet, demokrati och social utveckling i Tunisien, Egypten och Libyen, samtidigt som vi har de särskilda omständigheterna för vart och ett av dessa länder i åtanke. Vi får emellertid inte glömma det stöd som EU:s regeringar och ledare gav diktatorerna genom att sälja vapen till dem, som de nu använder för att döda sitt folk.
Vi får inte heller acceptera något militärt ingripande från utlandet eller inblandning i den kamp som folken i dessa länder för. Vi vet hur utländsk inblandning börjar, men vi vet aldrig hur det slutar, vilket erfarenheterna från Irak, Afghanistan och så många andra platser har visat. De politiska, ekonomiska och sociala val som folken i dessa länder gör under den närmaste framtiden måste respekteras, och de måste få allt det humanitära bistånd som de vill ha, utan förutsättningar eller ingripande.
Mario Borghezio
(IT) Herr talman, mina damer och herrar! Vi måste naturligtvis erkänna de allvarliga misstag som väst har gjort. Vi i Italien gjorde misstaget att betrakta Muammar Khadaffi som ”vår skitstövel”, som president Franklin D. Roosevelt skulle ha sagt, medan han helt enkelt var en av många ... som härskar över sitt folk och nu till och med skjuter på dem eller tvingar andra att skjuta på dem.
Hur i hela fridens namn kommer det sig att ingen i parlamentet har nämnt de afrikanska stats- och regeringscheferna som, till i går morse, betraktade honom som en bror, daltade med honom, skickade honom till FN som företrädare för försvaret av de mänskliga rättigheterna och till och med fick honom att förklara sig vara kungen av kungar bland afrikanska länder, eller tar jag fel på person?
Europa har begått ett fel till: Man låtsas ignorera en påtaglig risk, när en stor ström somalier, eritreaner och andra flyr Libyens gränser. Vi måste hantera detta med verklig energi. Vi borde tillämpa en Marshallplan som inbegriper nätverket av små och medelstora företag för att hjälpa dessa människor, inte skicka vapen.

Talmannen
Innan jag ger ordet till Catherine Ashton, som ska få svara, vill jag tala om att vi har två företrädare för det libyska nationella övergångsrådet här på åhörarläktaren, Mahmoud Jebril Ibrahim El-Welfali och Ali Aziz Al-Eisawi, som vi välkomnar.
Applådernas styrka är ett tecken på parlamentets uppbackning och solidaritet och på det starka stöd som visats i debatten för frihet och demokrati i Libyen. Tack, och lycka till. Ni har vårt stöd.

Catherine Ashton
vice ordförande för kommissionen/unionens höga representant för utrikes frågor och säkerhetspolitik. - (EN) Herr talman, ärade ledamöter! Tack så mycket för denna viktiga och, enligt min uppfattning, mycket betydelsefulla debatt i parlamentet.
Det gemensamma temat är naturligtvis önskan att se en förändring i Libyen som sätter folkets önskemål i förgrunden för EU:s och det internationella samfundets energi.
Jag tror att det var Martin Schulz som sade det först, men det upprepades många gånger: Vi måste vara mycket klara när det gäller det vi gör och mycket beslutsamma när det gäller vad vi bör göra. Vi måste först och främst se till att det humanitära biståndet och stödet kommer in i landet och till rätt platser. Vi står i kontakt med Läkare utan gränser och Internationella rödakorskommittén (IRKK) över hela landet, från Benghazi till Tripoli. Men jag vet utifrån de diskussioner jag fört att det finns områden där det är oerhört svårt att få in bistånd och medicin i landet på grund av de strider som pågår och på grund av att människor inte kan ta sig fram.
Detta är något som Kristalina Georgieva, i egenskap av kommissionsledamot med ansvar för humanitärt bistånd, arbetar med, och Valerie Amos samordnar initiativ från FN. De goda nyheterna är att vi på vissa platser får rapporter om att de klarar sig bra och att biståndet når fram, men det finns naturligtvis fortfarande mycket att göra.
Jag har också lyssnat till vad ledamöterna har sagt om flyktingfrågan. Vi har arbetat hårt tillsammans med medlemsstaterna för att försöka hjälpa människor att ta sig hem. Många flyktingar som kom till den tunisiska gränsen var boende i Egypten, och vissa medlemsstater har haft ett nära samarbete med tunisierna för att tillhandahålla sjö- eller lufttransport för att hjälpa människor tillbaka hem och för att hålla uppsikt över dem som kommer att bege sig tillbaka till Afrika.
Men det återstår mycket att göra. Min uppfattning är den att folket kan stanna kvar hemma - vilket är där de själva vill vara - om vi kan göra landet stabilare. En av utmaningarna för EU är därför - och detta är jag väldigt öppen med - att genom att tillhandahålla stabilitet i södra grannskapet göra det möjligt för människor att stanna kvar där de vill stanna, med ekonomiskt välstånd och demokrati, snarare än att känna att de måste fly på grund av våld, brist på möjligheter eller andra problem.
Så har vi den stora frågan om en flygförbudszon och vilken roll militära alternativ ska spela. Jag nämnde det arbete med vad vi beskrev som förståndig planering som har pågått tillsammans med kommittén för utrikes- och säkerhetspolitik (Kusp) och som fortsatte i går kväll. Vi hänvisar till dessa diskussioner i våra samtal med FN, som jag också har nämnt pågår, och med Nato, vars sammanträde jag kommer att delta i i morgon. De utförs naturligtvis i samverkan med våra partner. Arabförbundet kommer att diskutera en flygförbudszon på lördag.
Men jag är också mycket uppmärksam på något som generalsekreteraren för Arabförbundet sade till min delegation som besökte honom i går, nämligen att vi måste definiera vad vi behöver, eftersom en flygförbudszon per definition innebär olika saker för olika människor. Jag tror att Europaparlamentet är mycket angeläget om att se till att det som görs kan göras väl. Vi måste försäkra oss om att de åtgärder vi vidtar vidtas med full kännedom om vad vi gör och med stöd av de människor som kommer att påverkas av dem. I detta sammanhang hänvisar jag återigen till behovet av fortsatta diskussioner och dialoger med Afrikanska unionen och med Arabförbundet.
Vi skulle kunna föra en omfattande debatt - och det kanske vi borde - om ett ämne som jag började skriva om i pressen, vilket är isoleringspolitik gentemot engagemang. Det är verkligen en utmaning, och jag vill säga till mannen som höll upp bilderna att man naturligtvis, om man är ordförande för Europeiska rådet och reser till det afrikanska toppmötet, som hålls i Libyen, i egenskap av ordförande för rådet, kommer att finnas på bild tillsammans med Muammar Khadaffi. Det är självklart. Det finns bilder på många människor. Det fanns också en bild på vår ordförande för ALDE-gruppen. Det finns bilder från många tillfällen då vi som har ansvarsfulla befattningar måste ha kontakt med personer som vi förmodligen inte skulle vilja ha kontakt med.
Därför tycker jag att det är orättvist att visa en bild på Herman Van Rompuy när han uppfyller sitt ansvar som ordförande för Europeiska rådet på allas våra vägnar i värdlandet, tillsammans med den person som var värd för evenemanget. Om vi hade föredragit att Afrikanska unionen skulle ha hållit toppmötet någon annanstans är en annan fråga. Om vi i själva verket hade påtalat för dem vid många tillfällen att de kanske borde det. Men i slutändan åker vi i stort sett till Afrikanska unionens möte var den än beslutar sig för att arrangera det. Det kanske vi inte tycker om, och det är ett ämne för en riktig debatt. Enligt min uppfattning måste vi ägna oss åt den debatten någon gång, eftersom jag i allmänhet anser att det är bättre att engagera sig än att isolera sig. Isolering är effektivt i vissa sammanhang, men engagemang är bättre.
Samtidigt kan vi, som jag också har klargjort, också ha brutit Khadaffis isolering. Nu är det dags att sända honom tillbaka i isolering, helt och fullt. Detta är också mycket viktigt: att göra en bedömning av vad vi åtar oss och hur vi agerar och vara beredda att se över detta och ställa oss upp och säga: Vi har gjort detta av en rad anledningar som vi anser vara korrekta, vilket land det än gäller, och att vi anser att engagemang är bättre under dessa omständigheter. Men det finns omständigheter där det inte är tillbörligt och omständigheter där det, även om det var så vi agerade, inte är tillbörligt i nuläget.
Men låt oss vara uppriktiga och inte slänga fram utmaningar med bilder eller annat, där människor gjorde si eller så. Människor gör oftast sitt allra bästa under mycket svåra omständigheter, och jag anser att vi borde vara stolta över att rådets ordförande försöker att vara en företrädare för medlemsstaterna.
Jag vill också bara säga en sak angående beteckningar. Vi har hört mycket om en Marshallplan; någon kallade den till och med för en Ashtonplan. Nej, låt oss skapa en Libyenplan, eller en Egyptenplan eller Tunisienplan, som tillhör människorna i vars länder vi engagerar oss och ger stöd.
Jag vill inte skapa en plan om vilken vi säger: Se här! Vi har skapat en plan för ert land. Så tycker jag inte att vi ska gå tillväga. Låt oss i stället erbjuda stöd för att se till att deras plan kan uppfylla alla våra önskemål i fråga om stöd för demokratin.
Det finns personer i kammaren med många års erfarenhet, som har genomgått revolution och förändring och som har väldigt mycket att erbjuda. Jag hoppas verkligen - och det har jag sagt i dessa länder - att de (om de tycker att det skulle vara behjälpligt) vänder sig till dem som har varit med om det och som inte bara vet vad som fungerade bra utan också kan tala om vad som inte fungerade. Det som bör undvikas kanske kan vara lika viktigt som de saker som bör göras.
Jag håller med om att vi måste se över EU:s åtgärder, vilka redskap vi har, om vi har tillräckligt med redskap, om vi måste tänka om när det gäller vad vi kan uträtta. För ni har rätt: Jag agerar inom ramen för ett mandat som jag har tilldelats, och jag kan bara agera inom detta mandat. Mandatet tillåter mig att göra vissa saker, men mitt huvudsakliga ansvar är att samla institutionerna och de 27 länderna i en gemensam ansträngning.
En sista sak om publicitet och om att lyssna. Jag tror att jag har intervjuats och uttalat mig mer än någon annan i världen i pressen om detta ämne. Jag har hörts i radio över hela världen. Vi var först ut när det gäller Hosni Mubaraks avgång, och jag har intervjuats och uttalat mig oerhört mycket i pressen. Men jag har gjort mycket mer utan pressens närvaro. Detta är, återigen, det jag anser vara viktigt, för mer än någonting annat måste vi lyssna. Vi besöker alla dessa länder, och de har så många besökare från hela världen, och det är alldeles utmärkt - men jag anser att vi ibland måste ge dem tid och utrymme att kunna arbeta tillsammans och planera, och därefter föra ett ännu mer initierat samtal med oss. Men vi måste också lyssna, och om det är något jag uppmanar oss alla att göra är det att verkligen ta oss tid att lyssna - jag kommer att säga detta till medlemsstaterna också - till vad människor på plats säger. Att åka till Tahrirtorget som jag gjorde, att tala med de unga i Egypten, att tala med civilbefolkningen i Tunisien och att lyssna till människorna i Libyen, där vi kan. Att diskutera hur de vill att deras framtid ska se ut och göra allt vi kan för att hjälpa dem.
Edward McMillan-Scott
(EN) Herr talman! Catherine Ashton kanske har möjlighet att kommentera följande. Det har rått faktisk enhällighet i kammaren om att ett erkännande av det nationella övergångsrådet, som för närvarande har sitt säte i Benghazi, av EU skulle vara en oerhört betydelsefull politisk signal som skulle leda till att humanitärt och annat strategiskt bistånd kom in i landet. Hon har inte besvarat den punkten. Det är många talare som har tagit upp den. Hon kanske bara skulle kunna tala om för oss vad hon anser om detta och om hon kan förmedla parlamentets budskap till rådet på fredag.
Catherine Ashton
vice ordförande för kommissionen/unionens höga representant för utrikes frågor och säkerhetspolitik. - (EN) Herr talman! Jag svarade inte på den punkten. Jag hörde att den togs upp, och jag är mycket väl medveten om den. Det finns två skäl till att jag inte svarade. Det första är att jag har utgått ifrån att Europaparlamentets talman, som kommer att tala vid Europeiska rådet, kommer att förmedla - vilket han alltid gör - vad parlamentet har sagt och vad man har enats om i sina resolutioner. Jag anser detta vara ett lämpligt sätt för parlamentet att företrädas korrekt. Det andra är att det är upp till medlemsstaterna att fatta det beslutet. Det berodde alltså inte på underlåtenhet från min sida. Jag hade faktiskt ett sammanträffande med en herre i går kväll. Jag försökte helt enkelt visa parlamentet respekt genom att erkänna talmannens roll.
Mario Mauro
(IT) Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Mot bakgrund av vad Edward McMillan-Scott sade blir jag inte klok på om förslaget att erkänna det libyska nationella övergångsrådet kommer att höra till de förslag som du och kommissionen kommer att lägga fram för rådet.
Jag har dragit slutsatsen att det är bra att parlamentet diskuterar frågan, men kommer kommissionen och Catherine Ashton att lägga fram förslaget tillsammans med de andra förslagen eller förslagen på eget initiativ vid rådets möte den 11? Det är vad vi undrar.
Catherine Ashton
vice ordförande för kommissionen/unionens höga representant för utrikes frågor och säkerhetspolitik. - (EN) Herr talman! Jag kan bara göra det jag har befogenhet för inom ramen för mitt mandat. Jag kan inte agera efter mina egna åsikter. Jag ber ledamöterna att ha förståelse för detta.
Jag har haft ett möte med rådet, och jag har lyssnat till vad parlamentet har sagt. Parlamentets talman kommer att rapportera. Som Daniel Cohn-Bendit säger är detta väldigt viktigt, men jag kan inte stå här i dag och säga ”därför kommer jag att rekommendera detta”. Vi måste gå vidare med det som parlamentet enats om när det lämnar över sin resolution, och jag har sett förslagen. Därefter rapporterar vi till ordföranden för Europeiska rådet för rådets slutsatser - som ligger i hans händer -, för ett sammanträde för rådet (utrikes frågor) där detta diskuteras och för att parlamentet, genom talmannen, ska lägga fram detta. Därefter fattar Europeiska rådet ett beslut.
Jag försöker inte att undvika frågan. Jag säger bara att allt detta måste göras innan ett beslut fattas. Jag menar inte att vara ohövlig mot övergångsrådet, men, återigen, vi måste göra detta korrekt och se till att vi gör saker vi är övertygade om och bekväma med.
Talmannen
Jag ger ordet till Daniel Cohn-Bendit som sista anförande, varefter vi kommer att avsluta. Jag vill bara påminna Catherine Ashton - fastän jag är övertygad om att hon är medveten om detta - att hon också får sitt mandat från Europaparlamentet, i egenskap av vice ordförande för kommissionen, och därför inte enbart från rådet.
Daniel Marc Cohn-Bendit
(EN) Herr talman! Jag vill säga till Catherine Ashton - och detta kan jag säga på engelska - att det också framgår av hennes mandat att hon måste lägga fram förslag för medlemsstaterna. Detta framgår av hennes mandat, och vi vill att hon ska ta mandatet på allvar. Efter debatten i parlamentet och efter den resolution som du, Catherine Ashton, kommer att läsa, kommer du att vara medveten om att en överväldigande majoritet vill att du ska ta detta på allvar och lägga fram detta förslag för rådet. Om du inte gör det kommer det att uppstå en stor kris mellan dig och Europaparlamentet.
Catherine Ashton
vice ordförande för kommissionen/unionens höga representant för utrikes frågor och säkerhetspolitik. - (EN) Herr talman! Jag godtar inte denna föreställning om en stor kris. Jag har klargjort mycket tydligt för er exakt vad mitt mandat innebär. Ett erkännande av en regering är ett erkännande som Europeiska rådet gör. Den höga representantens uppdrag är att lägga fram de idéer som lagts fram för honom eller henne, att diskutera dem i förväg med institutionerna och att på fredag presentera de åsikter som framförts för Europeiska rådet. Det är medlemsstaterna som ska fatta beslutet.
Jag kommer att diskutera detta med rådets ordförande - som har sin företrädare närvarande här i dag - och jag kommer att diskutera det med kommissionens ordförande. Vi kommer också att behandla dessa åsikter i institutionerna inför fredag och inför morgondagens sammanträde för rådet (utrikes frågor). Jag försöker inte att undvika detta, men det är absolut rätt och riktigt att medlemsstaterna fattar beslutet när det gäller att erkänna en regering. Jag har uppfattat parlamentets åsikt mycket tydligt.
Vi får inte låta detta utvecklas till en kris. Jag undviker ingenting. Jag säger bara att vi måste göra detta på ett korrekt sätt, för dessa människors och för det libyska folkets skull.
Talmannen
Jag har mottagit sex resolutionsförslag som ingivits i enlighet med artikel 110.2 i arbetsordningen.
Debatten är härmed avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum torsdagen den 10 mars 2011.
Louis Grech
skriftlig. - (EN) Det är beklagligt att Europa inte har dragit fler lärdomar av sitt förflutna. Unionens sena reaktion i Libyenfrågan är ett bevis på att dagens Europa upprätthåller en inkonsekvent och splittrad strategi i fråga om södra Medelhavsregionen. Om Europa håller fast vid detta tänkesätt är det möjligt att det uppstår en ny humanitär kris av denna omfattning. Europa måste agera på två fronter:
1) Politiska och humanitära åtgärder: För att se till att det libyska folkets legitima strävanden uppnås genom en demokrati som kommer inifrån, varigenom regimen stiger åt sidan och låter folket i regionen aktivt åstadkomma en övergång till demokrati i landet.
2) Migrationsflöden: I nuläget är möjligheten till stora migrationsflöden från regionen ett bekymmer som kommer i andra hand, men det måste tas upp. Unionen har medgett detta tidigare, men misslyckats med att omsätta någon gemensam och övergripande strategi i handling. Det är anledningen till att jag kräver att en plan liknande Marshallplanen ska utarbetas, en plan som inbegriper en integrerad invandringspolitik som baseras på principerna om solidaritet och bördefördelning, där alla medlemsstater medger att inget land ensamt kan hantera de stora och invecklade svårigheter som uppstår vid stora migrationsflöden, i synnerhet när det gäller mindre medlemsstater.
Andreas Mölzer
skriftlig. - (DE) Upproren i Maghreb har redan fått följder i Europa - i form av båtar fullpackade av flyktingar, sjunkande aktiekurser och prischocker på bensinstationer, medan EU naivt i bästa fall bara har förväntat sig det sistnämnda. Med tanke på de ökade priserna för råolja i kombination med en stark euro och Europeiska centralbankens räntehöjning finns det inte mycket hopp om att priserna på eldningsolja ska sjunka. Detta visar återigen hur beroende vi är av råoljeleveranser och att vi måste pressa på när det gäller att finna alternativ.
Rebellernas krav på en flygförbudszon är ett dilemma för oss. Det kräver att FN sanktionerar denna direkta inblandning i en nations suveränitet och, som en följd av detta, förstörandet av nationens luftvärnsförmåga - vilket experterna varnar för. EU:s medlemsstater måste inte bara ta hänsyn till detta, utan också till följderna av ett öppet inbördeskrig. Dessutom, vad skulle EU få för ställning om Khadaffi skulle ändra kurs? Det är uppenbart att en diktator inte kan kuvas bara med ett aggressivt spel för gallerierna. Khadaffi har visat hur man topprider väst, och övriga diktatorer ser på med intresse. Nu måste EU visa sina utrikespolitiska muskler och vidta tydliga åtgärder för nedtrappning och demokratisering av Libyen.
Mariya Nedelcheva
skriftlig. - (FR) Muammar Khadaffis avgång är i dag mycket angelägen. Men det är mycket annat som måste beaktas, och det viktigaste är folket. Vi fokuserar på diktatorerna, men förbiser ofta folket, som är de första att drabbas av följderna. Processen för att befria det libyska folket kan inte genomföras utan att en genuin övergång sker inom landet. Men en demokratisk övergång kan inte lyckas utan riktiga oppositionsledare. I nuläget är den oppositionen mycket svag. Ett första nödvändigt steg mot att skapa drivkraft är att göra den synligare. Samtidigt krävs en stark regional strategi. När det gäller flyktingfrågan kan grannländerna inte nå en överenskommelse för att förhindra att tillströmningen av flyktingar stoppas vid gränserna. Resultatet har blivit försämrat hälsotillstånd, vilket underblåser spänningarna inom folkgrupperna. Om denna humanitära kris inte hanteras riskerar vi att hamna i en situation som snabbt blir okontrollerbar.
Edward Scicluna
skriftlig. - (EN) Jag vill gratulera min kollega, Ana Gomes, till hennes resolution. Jag är dock besviken på bristen på stöd från PPE-gruppen för en överenskommelse om att uppmana EU att förbereda en plan och utrusta sig för att hantera efterdyningarna av krisen i Libyen, i synnerhet vad gäller invandringspolitik och omlokalisering. Vi har inte ens någon plan A, för att inte tala om en plan B.
Hittills har en liten ö som är medlemsstat i EU och ligger nära Libyen hjälpt till så gott man kunnat: Malta. Trettontusen personer av 89 olika nationaliteter har evakuerats av Maltas egna fartyg och flygbolag, vilket har skett under stora risker för båda. Malteserna har inte gjort detta till följd av någon EU-lagstiftning, och verkligen inte på grund av Frontex. De agerade i stället på humanitära grunder och bortsåg från viseringskrav. Det var en fråga om solidaritet. Vi vet inte om vi står inför en migrationsström av bibliska proportioner. Den kommer utan tvekan att vara stor och av mycket betydande proportioner för Malta. Det maltesiska folket ber inte om att Dublin II-förordningen eller Frontexförordningen ska tillämpas. Man kräver solidaritet och en omlokaliseringspolitik som baseras på principen om bördefördelning. Det är mycket nedslående och obegripligt att PPE-gruppen smiter från detta ansvar.
Traian Ungureanu
skriftlig. - (EN) Händelserna i Libyen och i södra grannskapet till EU är en vederläggning av tidigare politik och ett prov för framtida politik. Status quo-strategin var ett förhärskande val i nästan 40 år. Med denna politik fick Europa fördelarna stabilitet och tryggad tillgång till energi. Men samhällena i Nordafrika och arabvärlden ignorerades i politiken. Detta är ett känt faktum eftersom dessa samhällen återuppstod dramatiskt och överraskade alla. Det krävs en omfattande politisk förändring för att ge de nyblivna civila samhällena i arabländerna aktivt stöd. Men detta borde inte vara en ursäkt för förhastade beslut som skulle ödelägga vår grannskapspolitik.
Den europeiska grannskapspolitiken bör bibehållas som politik. Den bör inte ersättas av åtgärder utan samordning. Ett förslag togs upp om att omfördela finansiella medel från de europeiska programmen för östligt partnerskap till södra grannskapet. Detta skulle sända en negativ signal till samhällena i östra grannskapet. En sådan omfördelning saknar också rationell grund. Utgifterna per capita i söder och öster är inte obalanserade. De är ungefär lika höga. Problemet är inte hur stora utgifterna är utan hur de spenderas.
