Återupptagande av sessionen
Talmannen.
 Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet den 15 maj 2003.

Talmannen.
Jag har ett antal meddelanden till kammaren

Talmannen.
När det gäller sammanträdeskalendern för nästa år, har jag från talmanskonferensen mottagit ett förslag att hålla en elfte sammanträdesperiod fr.o.m. måndagen den 3 maj t.o.m. torsdagen den 6 maj 2004.
Tidsfristen för framläggande av ändringsförslag till detta förslag löper ut i morgon, tisdag, kl. 16.00.
Omröstningen planeras att hållas på onsdag kl. 12.00.

Heaton-Harris (PPE-DE).
Herr talman! Jag vet att ni tar hänsyn till parlamentets önskemål om antalet sammanträdesperioder och våra omröstningar vid tidigare plenarsessioner om var de skall hållas, men kan ni bekräfta var sammanträdet den 1 maj 2004 skall hållas? Ett antal politiska grupper och partier i detta parlament kommer att besluta hur de röstar om den elfte sammanträdesperioden och dess sammanträde. Deras röster kommer att bestämma om vi skall sammanträda i Bryssel eller Strasbourg under denna specifika dag. Det finns ett precedensfall som säger att vi skall sammanträda i Bryssel, eftersom vi höll sammanträdesperioden som lördagen den 2 maj 1998 inföll på - när parlamentet uttalade sig om Ekofinrådets beslut om vilka medlemsstater som kunde ansluta sig till EMU - i Bryssel.

Talmannen.
Jag beklagar att jag inte kan ge er ett tydligt svar, eftersom talmanskonferensens rådande ståndpunkt är att det inte finns några planer på att hålla ett sammanträde den 1 maj. Jag anser att detta är högst olyckligt, men detta är den rådande ståndpunkten. För närvarande finns det inga förslag om att vi skall hålla ett sammanträde på denna dag.

Lehne (PPE-DE)
. (DE) Herr talman! Jag vill be er undersöka om ett sammanträde med fullt deltagande efter den 1 maj i själva verket är möjligt ur rättslig synvinkel. I det nya Nicefördraget fastställs antalet ledamöter till 732. Men så vitt jag vet är vi 788. Jag vill veta hur den kvalificerade majoriteten kommer att beräknas om ett sammanträde äger rum i maj. Jag ber att ni undersöker om förslaget över huvud taget är tillåtligt. Tack så mycket.

Talmannen.
Det ni tar upp stämmer fullständigt. Under diskussionerna i talmanskonferensen kom man överens om - eftersom vi då kommer att befinna oss i en valperiod - att det skulle vara lämpligt att behandla politiska frågor i stället för lagstiftningsfrågor. Om vi hade behandlat lagstiftningsfrågor, skulle den fråga ni tar upp vara oundviklig.

Talmannen.
Det slutgiltiga förslaget till föredragningslista som utarbetats av talmanskonferensen vid sammanträdet onsdagen den 28 maj 2003 i enlighet med artiklarna 110 och 110a i arbetsordningen har delats ut. Följande ändringar har föreslagits:
Onsdag:
När det gäller de muntliga frågorna till rådet och kommissionen om ett transatlantiskt partnerskap, som lagts fram på utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitiks vägnar, föreslår jag att vi förlänger tidsfristerna enligt följande:
resolutionsförslag: kl. 12.00 torsdagen den 12 juni
ändringsförslag och gemensamma resolutionsförslag: kl. 12.00 torsdagen den 17 juni.
Förslaget innebär alltså att vi har debatten nu och omröstningen vid nästa sammanträdesperiod.

Barón Crespo (PSE).
Herr talman! Den fråga jag ställer om onsdagens föredragningslista handlar om att rådet inte deltar i debatten om valen i Nigeria, då kommissionen är med.
Vi kan inte förstå att rådet, när det befinner sig här i kammaren, inte kommer att delta i den debatt i vilken just min kollega Van den Berg, som på förslag av rådet är ordföranden i observatörsdelegationen, kommer att informera. Det är förvånande att rådet inte vill uttala sig i en så viktig fråga, särskilt när det ändå befinner sig i kammaren.
Jag ber att ni upprepar parlamentets begäran till rådet att delta i denna debatt.

Talmannen.
Jag upprepar gärna begäran, och jag vill upplysa kammaren att såvitt jag vet så kommer rådet att vara närvarande. Enligt den rådande informationen har det inte för avsikt att delta i denna debatt. Jag skall upprepa begäran som gjordes i talmanskonferensen, som ni har upprepat här i dag.

Poettering (PPE-DE)
. (DE) Herr talman! Jag vill ta upp en annan fråga där jag överlåter åt er att avgöra om den skall behandlas på det kortare sammanträdet på onsdag eller torsdag, om en majoritet röstar för. Det gäller information från Europeiska kommissionen om händelseutvecklingen kring Eurostat.
Frågan röner stor uppmärksamhet i Europas massmedier medan vi i parlamentet fortfarande inte har ägnat oss åt dessa - vad jag vill kalla - presumtiva bedrägerifall. Vår grupp föreslår därför att vi på det kortare sammanträdet på onsdag eller torsdag diskuterar Eurostatproblematiken mot bakgrund av kommissionens meddelande.
(Applåder)

Barón Crespo (PSE).
Herr talman! Jag förstår det så att PSE-gruppens förslag har godtagits, dvs. att kommissionen skall delta i båda debatterna, om Mellanöstern och om den illegala handeln med handeldvapen.
När det gäller den fråga Poettering nämnde undrar jag om det är nu är dags att ta upp den eller om den kommer upp senare?

Talmannen.
Jag menar att det lämpligaste sättet att hantera detta skulle vara att ta det som ett förslag till talmanskonferensen denna vecka, för att se vad grupperna vill göra, och sedan välja att bjuda in de aktuella institutionerna hit.

Barón Crespo (PSE).
Herr talman! Om det gjordes med deltagande av ordföranden i budgetkontrollutskottet skulle jag tycka att det var bra eftersom man måste respektera arbetet inom våra egna utskott.

Talmannen.
När man förbereder talmanskonferensen för denna vecka, skulle grupperna då kunna vara vänliga att rådfråga budgetkontrollutskottet och se om det finns ett samförstånd att gå vidare när det gäller Poetterings förslag?

Frassoni (Verts/ALE).
Herr talman! Som ni vet avslutar konventet sitt arbete den 14 juni. Den 20 juni äger ett toppmöte rum i Thessaloniki och vi kommer mycket lägligt att genomföra en minisession under veckan mellan dessa båda möten, den 18 och 19 juni.
Min grupp tyckte därför det kunde vara lämpligt att genomföra en preliminär diskussion om konventets resultat och eventuellt bjuda in ordföranden Valéry Giscard d'Estaing. Men jag vill understryka det som Barón Crespo har sagt, nämligen att detta naturligtvis inte minskar behovet av en noggrannare utvärdering efter toppmötet i Thessaloniki enligt det förfarande som parlamentet beslutar.
Mot bakgrund av konventets offentliga karaktär är det lämpligt att det är just vi som diskuterar dess resultat. För även om vi inte är först, så blir diskussionen åtminstone offentlig och öppen, eventuellt i närvaro av konventets ordförande, men även utan att ordföranden är närvarande, om han inte skulle ha möjlighet att närvara.

Poettering (PPE-DE)
. (DE) Herr talman, kära kolleger! Vår grupp har ägnat sig åt den frågan och därför stöder vi förslaget. Vi hade varit mycket tacksamma om man denna vecka skulle ha tagit konsekvenserna av talmanskonferensens beslut, som var enhälligt såvitt jag kan minnas, och konventets ordförande hade kommit till parlamentet den här veckan. Jag vet inte anledningen till att det inte blev så. Det får klarläggas senare, men jag skulle verkligen uppskatta om konventets ordförande kunde komma till oss på det kortare sammanträdet.

Barón Crespo (PSE).
Herr talman! Jag är tacksam över ert förslag att frågan om Eurostat kan diskuteras på torsdagen, och om så behövs även frågan om linet, som också hör till budgetkontrollutskottet, eftersom det är på tapeten i den allmänna opinionen.
När det gäller Frassonis förslag, och med beaktande av att medlemmarna i min politiska grupp är i Amsterdam och att de kommer att fortsätta att arbeta i Bryssel anser jag att vi skulle kunna rådfråga dem för att få mer sakkunskap. På torsdag skulle vi kunna tala om det i talmanskonferensen, förutom att också upprepa framställan till konventets ordförande. Jag anser att vi i stället för att ta ett beslut just nu hellre skall debattera frågan på torsdag.

Watson (ELDR).
Herr talman! Jag vet att flera ledamöter hade velat ha en diskussion med konventets ordförande före mötet i Thessaloniki, men han kommer uppenbarligen inte, så jag stöder Barón Crespos förslag att ni sätter upp denna punkt på talmanskonferensens föredragningslista på torsdag.

Galeote Quecedo (PPE-DE).
Herr talman! Jag skulle vilja att Barón Crespo förtydligade relationen mellan linfallet, som döms i Spanien, och frågan om Eurostat. Det är som om jag nu skulle begära att vi skulle debattera resultaten av det kommunala valet i Madrid. Vissa vann och vissa förlorade, men jag ser uppriktigt sagt inte kopplingen mellan det ena och det andra.

Talmannen.
Var vänlig och svara, herr Barón Crespo! Vi går sedan vidare från denna spanska tennismatch till vår europeiska föredragningslista.

Barón Crespo (PSE).
Jag vill tacka Galeote för hans önskan om information. Kommunalvalen i ett land är en sak och en annan är bedrägerier mot gemenskapens budget. Herr Galeote, dessa har givit upphov till betänkanden i detta hus och därtill hörande rättsliga åtgärder. Jag anser att det är Europaparlamentets behörighet och att ni, som precis som jag är intresserad av att det inte skall ske bedrägerier mot gemenskapens budget, också stöder detta förslag, samt att ni stöder att budgetkontrollutskottet och kammaren skall få ägna sig åt denna fråga.

Talmannen.
Jag vill undvika att dras in i inhemska frågor. Mot bakgrund av den rådande informationen är det osannolikt att konventets ordförande kommer att ha möjlighet att tala i något av Europaparlamentets organ innan konventets arbete har slutförts. Han har förvisso påpekat, som vi väl känner till, att konventet är i färd med att inleda en kritisk avslutande period. Han har bestämt sig för att enbart koncentrera sig på detta.
Vi har möjlighet att diskutera detta vid talmanskonferensen, eller så kan ni, enligt arbetsordningen, arbeta för att få till stånd en omröstning om frågan nu.

Frassoni (Verts/ALE).
Herr talman! Jag tycker faktiskt att Europaparlamentet har en skyldighet att bli först med att diskutera den här frågan offentligt.
Dessvärre har politiken sina egenheter och därför skulle det enligt mitt förmenande inte vara särskilt förnuftigt att rösta om det här förslaget just nu, ett förslag som utan tvekan skulle avvisas. Vi kommer därför att avvakta alla de mycket viktiga beslut som kommer att fattas i den socialistiska gruppen. Därefter får vi se om vi lyckas övertyga socialisterna att inleda en diskussion med - men också utan - ordföranden Giscard d'Estaing.
Låt mig understryka att det inte så mycket handlar om att besluta vilken vår ståndpunkt är när det gäller konventet, utan snarare om att genomföra en första granskning av konventets resultat, det konvent som precis har avslutat sitt arbete, innan regeringarna gör det. Detta tycker jag är vår skyldighet, rent politiskt, även gentemot allmänheten.
(Applåder)

Poettering (PPE-DE)
. (DE) Herr talman! Jag vill än en gång påpeka att vi såvitt jag kan minnas fattade ett enhälligt beslut på talmanskonferensen - och det händer sällan - om att be konventets ordförande komma till detta sammanträde. Jag vet inte om ordföranden fick en officiell uppmaning eller inbjudan och har tackat nej till den. Så kan det möjligen vara, men jag vill gärna att vi reder ut - det skall vi inte göra nu - om det fattades ett enhälligt beslut på talmanskonferensen, och om det beslutet om förfarandet i så fall genomfördes, så jag skulle uppskatta om vi på torsdag morgon kunde få lite närmare information kring detta.
(Applåder)

Ahern (Verts/ALE).
Herr talman! Både Watsons och era egna kommentarer kan leda fram till att man drar slutsatsen att en inbjudan på något sätt hade överlämnats till Giscard d'Estaing och att han antydde att han inte skulle komma. Kan vi inte bjuda in honom? Jag vet att ledamöterna vill diskutera frågan, även om de inte vill fatta något beslut. Förhållandet att ni och ledaren för en politisk grupp har bjudit in honom och att han nekat att komma, antyder att han på sätt och vis vägrar att tala i kammaren. Detta är allvarligt.

Talmannen.
Jag kan bara säga hur det ligger till. Han är inte här och han är förhindrad att komma p.g.a. det arbete han måste utföra, dvs. att vara ordförande i konventet. Det är så det ligger till och jag vill inte göra några tolkningar beträffande hans vilja att komma hit.
Jag föreslår att vi sätter upp denna punkt på föredragningslistan för torsdagens sammanträde i talmanskonferensen. Vi bör ta notis om det fr.o.m. i dag och sedan försöka att utarbeta en rekommendation - förhoppningsvis i samförstånd - om hur vi skall fortsätta på onsdagen den 18 juni eller torsdagen den 19 juni i Bryssel.
Arbetsplanen fastställdes.

Banotti (PPE-DE).
Herr talman! I egenskap av ordförande i kvestorskollegiet har jag uppmanats att hjälpa till med att arrangera transporter till parlamentet i morgon för assistenter som kommer från Bryssel.
Jag skulle vara tacksam om kolleger vars assistenter har problem i samband med sina researrangemang och kolleger i samma besvärliga situation kunde kontakta mitt kontor så snart som möjligt. Ett tåg avgår från Bryssel kl. 7.20, och vi överväger möjligheten att arrangera transport från Luxemburg, som tåget anländer till kl. 10.00.
Jag ber de kolleger som har problem med detta att så snart som möjligt kontakta mig här på mitt kontor.
Till de kolleger som inte känner till det vill jag säga att det är ytterligare en generalstrejk i Frankrike i morgon, så tågen kommer inte att kunna anlända hit. Jag förmodar att detta även gäller flygplanen.

Maes (Verts/ALE).
Herr talman! Jag vill för andra gången be er om hjälp i samband med ett synnerligen mänskligt problem. Det handlar om de romska flyktingarna från Kosovo. UMHCR och andra internationella organisationer medger att de här flyktingarna inte kan återvända till sitt land. De skickas också tillbaka från Tyskland och från Belgien. Nu undrar jag: det finns cirka 600 flyktingar i Makedonien som avvisats från en flyktingmottagning. De har begivit sig till den grekiska gränsen och de har begärt politisk asyl men har bemötts hårdhänt av kravallpolisen. 
Skulle ni med ert inflytande kunna ta kontakt både med de internationella organisationerna och med kommissionen för att bekräfta att de här flyktingarna inte kan återvända till Kosovo? De har även problem i samband med sina egendomar i Kosovo och med fastställandet av dessa egendomsrättigheter. Romerna är människor som hör till den europeiska gemenskapen men som allt som oftast på ett omänskligt sätt blir påminda om att de är andra klassens medborgare. Kan vi inte göra något åt det med ert inflytande? Jag vore mycket tacksam för ett ingripande från er sida.

Talmannen.
Jag kommer att ta upp frågan, fru Maes. Tack för att ni nämnde det.

Kinnock, Glenys (PSE).
Herr talman! Vi har tidigare fattat beslut om att vi skall ha en brådskande debatt om Zimbabwe. Eftersom detta parlament har intagit en oerhört principiell ståndpunkt i denna fråga, skulle det emellertid vara lämpligt om ni kunde skriva till rådet och uppmana det att göra ett kraftfullt uttalande om läget, som denna vecka riskerar att trappas upp i en slutlig uppgörelse mellan de demokratiska rörelserna i Zimbabwe och regeringen som leds av Mugabe. Man håller på att vidta oerhört omfattande åtgärder, man har använt tårgas, minst en person har dödats. Morgan Tsvangirai har arresterats, och hans ställföreträdare, walesaren Ncube, har också arresterats. 
Jag vill be er, herr talman, att uttrycka beklagan över att rådet gjorde ett uttalande i morse som var mycket svagt. Det var sannerligen inte på något sätt otvetydigt beträffande det sätt på vilket det hanterade läget i Zimbabwe. Vi behöver kraftfulla åtgärder och eftersom G8 sammanträder och president Mbeki är där, måste våra företrädare i G8 uppmana Mbeki och andra afrikanska ledare att ta avstånd från den typ av åtgärder som vi bevittnar i Zimbabwe för tillfället.

Van Orden (PPE-DE).
Herr talman! Jag stöder de kommentarer som just har gjorts. När ni skriver till rådet kanske ni också kan påpeka hur hopplöst ineffektiva rådets egna åtgärder har varit när det gäller Zimbabwe och att de måste bli kraftfullare.
Jag vill säga ett par ord om läget i Cypern. Sedan länge har många av oss som vill se en försoning i Cypern, med vederbörlig hänsyn till båda sidors intressen, uppmanat till vissa seriösa förtroendeskapande åtgärder från världssamfundets sida i förhållande till det turkiska norra Cypern. Man måste i synnerhet vidta åtgärder för att upphäva det helt och hållet orättvisa internationella embargot som riktas mot den norra delen, som har funnits så länge och som varit direkt ansvarigt för att den ekonomiska utvecklingen har hållits tillbaka.
Jag vill försöksvis välkomna att det förslag som kommissionen förväntas lägga fram innehåller ett goodwillpaket med ekonomisk hjälp, tillsammans med åtgärder som syftar till att upphäva embargot. Jag hoppas att dessa åtgärder vidtas på en verklig grund och att de har utarbetats i fullständigt samförstånd med de turkcypriotiska myndigheterna. Jag hoppas dessutom att de turkcypriotiska myndigheternas lättnader i resebegränsningarna mellan de två delarna av Cypern kommer att gengäldas av republikens regering så att man möjliggör fri rörlighet för alla som kommer från norr.

Heaton-Harris (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill rikta parlamentets uppmärksamhet på ett fall av öppen diskriminering som håller på att ske i grevskapet Northamptonshire, som jag och min kollega Helmer företräder. Det labourstyrda grevskapsrådet har i sin vishet beslutat att minska antalet fria busskort som man delar ut. I stället för att göra detta på ett rättvist sätt som drabbar alla, har det på ett hämndlystet sätt beslutat att rikta in sig på kyrkliga skolor och skolor för elever med samma kön. 
Detta labourstyrda råd genomförde en undersökning där föräldrar i hela grevskapet fick meddela sina åsikter, och av över 1 120 svar var det bara 17 som instämde i rådets planer. 119 föräldrar klagade över att denna politik var att betrakta som antingen religiös diskriminering eller könsdiskriminering. Många av dessa föräldrar har nu beslutat sig för att inge en framställning till detta parlament.
Herr talman! Jag uppmanar, genom er, utskottet för framställningar att ta itu med dessa klagomål så snart som möjligt, eftersom jag är säker på att ingen i denna kammare kan tolerera denna typ av diskriminering.

Alyssandrakis (GUE/NGL).
Herr talman! Som svar på min ärade kollegas kommentar om Cypern, vill jag säga att vi inte får glömma bort att den norra delen av Cypern har varit ockuperad av Turkiet sedan invasionen 1974.
Nu till det påpekande jag vill göra: just när officiella talesmän erkänner att Iraks berömda massförstörelsevapen inte var något annat än en förevändning för invasionen, kommer nya hot mot världsfreden från imperialismens högborg. Förenta staternas kongress har i själva verket godkänt forskning om så kallade minikärnvapen och om nya kärnvapen som penetrerar marken, vilka orsakar tio gånger så stor skada. Denna utveckling kommer bara 18 månader efter det att man i översynen av Förenta staternas kärnvapenpolicy, Nuclear Posture Review, begärde att man skulle försöka finna en utväg så att kärnvapen kan användas inom ramen för Förenta staternas nya förebyggande anfallsstrategi. Samtidigt orsakar Bush själv rubriker när det gäller den fortsatta kampanjen mot Kuba, med sitt meddelande från den 20 maj som fick mycket uppmärksamhet i media, medan Förenta staterna blockerar landets radio- och televisionsnät för att sända sin billiga propaganda.
Eftersom jag fördömer dessa handlingar, undrar jag vad de som direkt eller indirekt stödde, och stöder, de imperialistiska aggressionerna har att säga om den här saken. Jag undrar också om de personer som kallade amerikanska agenter på Kuba för människorättsaktivister kommer att uttala ett enda ord i protest mot den nya upptrappningen av aggressionerna mot revolutionens ö.

MacCormick (Verts/ALE).
Herr talman! Jag vill ta upp en ordningsfråga. Jag hoppas ni kan förlåta mig om jag tar upp två tämligen inhemska frågor. För det första, när jag kom hit var mitt kontor hett som en bakugn: det här är inte första gången detta sker, men det är särskilt besvärligt i dag. Det är faktiskt inte lämpligt att kräva att ledamöter eller deras assistenter skall arbeta under dessa förhållanden. Det verkar som om luftkonditioneringen inte fungerar. 
Vi anger ständigt standarder som vi förväntar oss att andra skall leva upp till, men standarderna i dessa lokaler är inte tillfredsställande. Det är inte rättvist att kräva att våra kolleger och anställda skall arbeta under dylika förhållanden. Kan vi inte göra någonting för att förbättra dem?
För det andra kan jag inte vara den enda som blir alltmer irriterad över den mängd ovidkommande eller t.o.m. obscena e-post som fortsätter att strömma genom systemet. Den för med sig hemskt mycket extraarbete för kolleger som måste radera den varje dag. Jag hoppas att vi kan göra någonting för att e-postsystemet skall fungera som det är tänkt, dvs. för effektiv kommunikation och inte för detta slag av hemska skräp!

Talmannen.
När det gäller kontoren och värmesystemet, och skräppost i datorerna, så låt oss återkomma till er och övriga ledamöter. Båda frågorna är värda att undersöka.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Den 21 maj inbjöds jag som företrädare för Europaparlamentet till FN i New York för att tala inför det ständiga forumet för ursprungsbefolkningar från hela världen som sammanträder en gång per år i FN:s högkvarter. Jag framförde naturligtvis en hälsning från Europaparlamentet och jag underströk den stora uppmärksamhet som vi under de senaste tre åren har visat samtliga ursprungsbefolkningar i Förenta staterna, Kanada, Sydamerika, Afrika, Oceanien etc. Samtliga företrädare för världens ursprungsbefolkningar bad mig tala om för Europaparlamentet att de förväntar sig att vi skall ta klart ställning för dem och att vi skall ge dem konkret hjälp när det gäller deras mänskliga rättigheter. Men framför allt förväntar de sig att Europa skall låta göra sin röst hörd och inte bara lyssna på FN. För vi vet alla att Europa, historiskt sett, är ansvarigt för de förhållanden som dessa länder i dag lider under. Jag hoppas att ni, herr talman, verkligen lyssnar när jag nu framför det krav som dessa befolkningar ställer på Europaparlamentet.

Dupuis (NI).
Herr talman! Under Europeiska unionens och Rysslands toppmöte i Sankt Petersburg var vi med om en uppvisning i helt otillständiga uttalanden från rådet och i synnerhet från kommissionen. Vid detta toppmöte dränkte Prodi den tjetjenska frågan i vodka och kaviar. Dessa ställningstaganden står helt i strid med dem som intas av Europaparlamentet.
Det förvånar mig - jag vänder mig här till gruppordförandena och naturligtvis också till er, herr talman - att frågan om en rapport från ordförande Prodi och från rådet om Tjetjenien och i vidare bemärkelse om relationerna mellan Europeiska unionen och Ryssland varken står på dagordningen vid denna session eller vid minisessionen i Bryssel.

Bautista Ojeda (Verts/ALE).
Herr talman! Jag skulle vilja påminna om att den andalusiska fiskaren Agustín García sedan den 8 maj hålls häktad av de portugisiska myndigheterna i fängelset i Faro. 
Jag skulle också vilja påminna om att det vid anhållandet användes åtgärder som var helt utan rim och reson. Våld, misshandel etc. utan någon som helst måttfullhet. En enkel överträdelse behandlades som om det var en terroristgärning. Han hålls sedan dess inspärrad i häkte tillsammans med farliga brottslingar. Han är sjuk och får ingen lämplig medicinsk behandling.
Detta gripande har lett till en allmän strejk inom den andalusiska fiskeflottan. Jag tror att Portugal försöker statuera exempel och därför låter en enkel fiskare, som endast har begått denna enda överträdelse, betala priset för en bristande politisk vilja.
Herr talman! Jag skulle vilja be er medla för att lösa detta problem. Kanske kan ni bidra till att lösa denna så beklagansvärda situation.

Laguiller (GUE/NGL).
Herr talman! Det finns ett problem som är av största betydelse för tusentals arbetstagare i Europeiska unionen: angreppen mot pensionerna. Detta problem rör inte bara de franska arbetstagarna, som går i strejk och kommer att demonstrera i morgon, utan också österrikiska, tyska, grekiska, italienska och övriga arbetstagare i Europa där regeringarna försöker skjuta upp pensionsåldern samtidigt som de försöker sänka pensionerna. Att skjuta upp pensionsåldern är att döma dem som behåller en anställning ända till slutet till att dö under arbetet och att döma dem vars arbetsgivare inte vill veta av dem längre att sluta sitt aktiva liv som arbetslösa. Varför denna sociala tillbakagång?
Har Europeiska unionen verkligen blivit en så fattig och underutvecklad region att den inte kan trygga ålderdomen för dem som har slitit ut sig i arbetet? Jag försäkrar att det är möjligt att sörja för att alla får en dräglig pension, förutsatt att kapitalinkomsterna beskattas i större utsträckning. Jag är angelägen att försäkra alla dem om min solidaritet som överallt i Europeiska unionen inte accepterar att man gynnar kapitalisterna och som inte accepterar att man skall kunna förfoga över pengar till förfång för löntagarna.
(Applåder)

Dhaene (Verts/ALE).
Herr talman! Jag är också glad att kommissionsledamot de Palacio är här för det här kommer antagligen att intressera henne. Jag vill fästa uppmärksamheten på en serie allvarliga olyckor med lastbilar som de senaste veckorna hänt hos oss på E17, det är motorvägen från Antwerpen till Lille. Orsaken är alltid att de här lastbilarna kör med cruise control, en sorts autopilot som gör att man kan köra utan att hålla fötterna på pedalerna. Ouppmärksamma förare kör in i bilköer för att deras reaktionsförmåga är för långsam. Resultat från de sju senaste veckorna: sex döda och 13 allvarligt skadade. Det är alltså en mycket dålig teknik. Överallt i Europa förekommer problem och olyckor med cruise control. Det berörda direktivet om tekniska regler för lastbilar måste ändras och förses med förbudsbestämmelser. Belgien vill förbjuda cruise control inom sina landgränser och måste få möjlighet att göra det. Jag tycker att kommissionsledamoten borde vidta nödvändiga åtgärder i det avseendet.

Schierhuber (PPE-DE)
. (DE) Herr talman! Jag och många andra medborgare är mycket oroliga över ett beslut av den amerikanska kongressen. Införandet av ett åtgärdspaket mot aids till Afrika som uppgår till 15 miljarder dollar kopplas samman med mottagarländernas vilja att godta livsmedelssändningar med genmodifierade livsmedel. Denna sammankoppling är visserligen inte rättsligt bindande, men för mig är det ändå uppenbart att man därigenom utövar starka påtryckningar på de afrikanska länderna.
Jag anser att en handelspolitik här bedrivs på bekostnad av de fattigaste och det är helt förkastligt! Det framgår tydligt av den amerikanska kongressens beslut och man kan fråga sig i hur stor utsträckning den amerikanska förvaltningens humanitära politik styrs av affärsintressen hos den biotekniska lobbyn och jordbrukslobbyn.
De senaste årtiondena har säkert åtskilliga miljarder dollar investerats i utvecklingen av genmodifierat utsäde. Nu anser jag att alla marknader bör öppnas. Det humanitära biståndet kan bara bli verkningsfullt om det inte lyder under affärsintressen. Därför riktar jag följande fråga till kommissionen: vad har kommissionen för avsikt att göra eller vad anser kommissionen om utvecklingen på det här området?
(Applåder)

Patakis (GUE/NGL).
Herr talman! Världens rika och mäktiga samlades i Evian för att diskutera internationell säkerhet, utveckling och ekonomisk stabilitet. Vad de vill göra är i stort sett att samordna sina åtgärder inför den kris som hemsöker det kapitalistiska systemet och som har lett till hög arbetslöshet, fattigdom och social uteslutning. De vill befästa sin auktoritet och vidta ytterligare åtgärder för att koncentrera världens rikedomar i sina händer på alla sätt de kan, även om de är rädda för den fanatism och terrorism som de själva har skapat.
De åtta oroar sig inte för de fattiga och hur de lever, utan för hur de skall kunna stoppa de fattiga från att resa sig mot dem, mot eländig exploatering och orättvisor, och det är därför de vidtog hårdare repressiva åtgärder för att hindra tusentals protesterande från att ge uttryck för sitt motstånd mot globaliseringen av kapital och deras rovgiriga exploatering.
Ordförandeskapet och kommissionen måste uttala sig inför parlamentet, både om innehållet i de diskussioner som de har deltagit i och de repressiva åtgärder som har vidtagits mot de protesterande. Samma åtgärder, och kanske värre, vidtas också inför Europeiska rådet i Thessaloniki.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Herr talman! Jag anser att det är min plikt att fästa uppmärksamheten på det faktum att 12 afrikanska invandrare har försvunnit bara i dag, och de har antagligen omkommit, medan de försökte nå den spanska kusten nära Afrika i sitt sökande efter arbete. Jag påpekar än en gång att jag anser att Europeiska unionen måste vidta nödvändiga politiska åtgärder och göra allt som står i dess makt för att undvika dessa ofta förekommande och fruktansvärda katastrofer.

Ribeiro e Castro (UEN).
Herr talman! Jag skulle vilja säga några ord om situationen i Guinea-Bissau, som är oerhört allvarlig och som har pågått i några månader. Parlamentet upplöstes förra året, de val som planerades till april har nu skjutits upp till juli, och man förväntar sig att de kommer att försenas ytterligare. Läget är oerhört ömtåligt och känsligt: landet genomgår en allmän kris - en ekonomisk, finansiell, social, politisk och till och med militär kris. Det är varför vi har tagit med Guinea-Bissau på föredragningslistan för denna vecka.
Jag vill säga att jag beklagar vissa gruppers ohövliga beteende, som föreslog att Guinea-Bissau skulle ersättas av Zimbabwe i föredragningslistan, utan att meddela någon av oss om detta. Jag möttes av den överraskningen på mitt kontor, just när jag återkommit från Bryssel. Av det skälet kunde jag inte be om ordet förrän nu. Jag förstår hur några av mina kolleger i Zimbabwe känner. Vi har alltid visat solidaritet med våra kolleger från Zimbabwe när det gäller det här problemet, vilket vi redan har diskuterat fyra eller fem gånger i parlamentet. Det är dock viktigt att vi kommer ihåg att Zimbabwe inte är det enda landet som har problem: det finns även andra länder som har problem, och vi måste finna tid för att diskutera dem.
Vi kommer att flytta fram denna viktiga debatt till juli. Jag skulle uppskatta att mina kolleger från Zimbabwe visar förståelse för detta. Jag är övertygad om att denna gest från parlamentet kommer mycket lägligt och blir effektiv när det gäller den mycket känsliga frågan om Guinea-Bissau.

Gorostiaga Atxalandabaso (NI).
Herr talman! Respekten för de mänskliga rättigheterna har visat sig vara den effektivaste mekanismen för demokrati på alla håll i världen. Denna formel efterlyser en förbättring av den faktiska tillämpningen av rättsstatsprincipen, dvs. respekten för så pass grundläggande friheter som politisk associering och fredliga sammankomster, domstolarnas oberoende, rätten till en rättvis rättegång och frånvaron av alla former av tortyr och dålig behandling. Detta måste gälla överallt, även i Baskien. 
Jag skall nu, på ett telegrafiskt sätt, ta upp vissa andra aktuella händelser rörande de mänskliga rättigheterna i Baskien, förutom dem som ni nämnde, herr talman:
I onsdags, den 28 maj 2003, självmord av en ung bask i ett franskt fängelse; fallet Jesús María Etxebarría, som redan har gått ned 20 kg och nu är inne på den 41:a dagen av sin hungerstrejk; flera baskiska fångars vägran att använda toaletterna på nästan två månader, för att rikta allmänhetens uppmärksamhet på deras situation - herr talman, ni kommer väl ihåg Bobby Sands och hans kolleger; arresteringen och fängslandet av Ondarruas borgmästare, Loren Arkotxa, och andra valda företrädare från Udalbiltza; Amnesty Internationals rapport för 2003, i vilken man hänvisar till perioden januari-december 2002, då Spanien höll fångar isolerade, en situation som underlättar tortyr; resolutioner från Bilbaos och San Sebastians advokatsamfund i vilka man kritiserar dålig behandling i polishögkvarteren; och förbudet av 225 lokala listor över kandidater för kommunalvalen.
Det är tydligen ingen mening att nämna förbudet av Batasuna i denna kammare.

Oreja Arburúa (PPE-DE).
Herr talman! Jag vet inte om Gorostiaga har något med detta att göra och han försökte också begränsa min yttrandefrihet.
Jag är mycket glad över att Gorostiaga bryr sig om rätten att mötas och att yttra sig och jag hoppas att han hädanefter också bryr sig om dem som representerar mitt parti och socialdemokraterna. De mördas av ett terroristgäng som hans politiska grupp - som gudskelov inte längre finns - stöder. Därför är jag säker på att han från och med nu också kommer att försvara mitt partis och socialdemokraternas rätt att mötas och att yttra sig.
Det är ofattbart att ni är kapabel att göra inlägg här i denna kammare efter mordet på två polismän från rikspolisen, som begåtts av det terroristgäng ni inte är kapabel att fördöma. Jag är kapabel att fördöma och beklaga alla dödsfall, även fångarnas, som också har alla rättigheter förutom att inskränka vår yttrandefrihet och lömskt mörda oss.

Ahern (Verts/ALE).
Herr talman! Jag vill påminna kammaren om att val nyligen skulle ha ägt rum i Nordirland och att dessa tyvärr - i motsats till valen i Skottland och till den walesiska församlingen - inte blev av. Jag vill att denna kammare uppmanar deltagarna att samlas och hålla dessa val så snart som möjligt. Naturen avskyr vakuum och samtidigt som vi, förhoppningsvis, inte kommer att återgå till att fördöma mord och begrava döda på ön Irland, kommer det otvivelaktigt att äga rum händelser på gatorna allt oftare om vi inte håller val. Vi instämmer alla i att vägen framåt går genom den demokratiska processen. Jag hoppas att dessa val hålls inom kort.

Talmannen.
Debatten är avslutad.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0193/2003) av Rothley för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om antagandet av Europaparlamentets ledamotsstadga.

Rothley (PSE)
- (DE) Herr talman, kära kolleger! Vi är nästan framme i slutet av en lång resa som stundtals har varit en irrfärd, en odyssé, och under vilken vi ibland befunnit oss på djupt vatten. Man ville tala om för oss att stadgan endast innebar en reform av ersättningen av reseomkostnader, endast om pengar. Men en stadga där det bara talas om pengar, ersättningar och kostnader är inte den stadga som Europaparlamentet behöver i dag.
Man sade till oss att vi med primärrätten skulle gå på grund mot rådets klippor, och att vi med vår syn på skatterätten skulle gå under. Men jag tror, för att använda dessa exempel, att vi har goda argument att komma med. När det gäller skatterna - för det är de två problem som nu återstår: skatterna och primärrätten - anser rådet att det kan låta varje enskild medlemsstat avgöra om den skall uppbära ytterligare nationella skatter eller ej. År 2000 träffades de tre rättstjänsterna från parlamentet, rådet och kommissionen för att diskutera frågan. Enligt protokollet kom de till den slutsatsen att det inte fanns något som motiverade ett undantag för en medlemsstat och de fortsatte:

Rothley (PSE)
Det som de tre rättstjänsterna alla sade är alltså samma sak som rådet nu föreslår. Det är uppenbart att vi inte kan medverka till detta!
På ett liknande sätt förhåller det sig med primärrätten. Varför befinner vi oss då som parlament i denna knepiga situation? För att rådet 1976, när rättsakten om direktval antogs, drog sig för att harmonisera de allmänna villkoren för åliggandenas utförande. Det var för konfliktladdat! Därför har Europaparlamentet bevarat strukturen av parlamentarisk församling även efter det att det blivit ett direktvalt parlamentet, en struktur som består än i dag. Syftet med stadgan är att övervinna strukturen av parlamentarisk församling och bli ett riktigt parlament. Det är det som är syftet med stadgan!
(Applåder)
I grund och botten handlar det om huruvida Europeiska gemenskapen är en riktig gemenskap eller en internationell organisation. Om den bara vore en internationell organisation skulle rådet i praktiken ha prerogativ till ledamöternas immunitet och privilegier. Frågan om vi nu skall reglera ledamöternas immunitet och privilegier är alltså i grund och botten en fråga om Europeiska gemenskapen är en gemenskap eller en internationell organisation, huruvida vi är en parlamentarisk församling eller ett parlament som är värd sitt namn. Det är vad det handlar om!
(Applåder)
Vi har fortfarande kvar bestämmelserna från 1965, då protokollet introducerades. Det var det år Charles de Gaulle vann Frankrikes presidentval mot Mitterand och det var det år de första p-pillren kom ut på marknaden.

Och nu vill rådet - tydligen rådet, jag är inte säker för hittills är det bara de ständiga representanterna som har ägnat sig åt frågan - tala om för oss att det är dessa bestämmelser som skall fortsätta gälla för Europaparlamentet i framtiden, nästan tjugofem år efter det första direktvalet.
Om vi inte tar upp den frågan nu, när skall den då tas upp? Det är inte så att rådet anser att systemet med immunitet och privilegier bör reformeras. Det medgav rådet senast i fjol i samband med införandet av den enhetliga rösträtten. Detta är uppenbarligen en varaktig lösning enligt rådet och det kan parlamentet givetvis inte acceptera.
Jag sade att rådet hittills inte har ägnat sig åt frågan på allvar. Regeringarna visar sig vara relativt ointresserade av frågan. Därför är det ingen dålig idé att stadgans ikraftträdande bör sammanfalla med ikraftträdandet av Europeiska unionens nya konstitution. Då skulle vi ha en garanti för att rådet och även regeringskonferensen ägnade sig intensivt och seriöst åt frågan och då skulle vi också ha en garanti för att skattefrågan och primärrättsfrågan diskuterades under lämpliga former på regeringsnivå.
Om vi gör avkall på dessa bestämmelser - vi vill ju inte att de träder i kraft, utan de kan givetvis bara träda i kraft sedan motsvarande bestämmelser i protokollet har upphävts - då kommer vi att få stanna i rådets babyloniska fångenskap på obestämd tid framöver. Det är det stadgan handlar om!
Jag är mycket tacksam för att presidiet har kommit fram till bestämmelser om kostnadsersättning, dagersättning och medarbetarschabloner. Det har varit till stor hjälp och det för oss vidare. Jag vill verkligen tacka er, herr talman, för att ni på ett sätt som ingen talman tidigare har engagerat er i stadgan. Jag vill även ta tillfället i akt och tacka min kollega Lehne från PPE-DE-gruppen,
(Applåder)
som har följt projektet på ett kritiskt, solidariskt och tillförlitligt sätt. Ett stort tack för detta, ett stort tack till er alla!
(Applåder)

De Palacio, Loyola
Herr talman! Jag kommer att fatta mig mycket kort. Frågan är komplex. Det räcker med att se att vi talar om en fråga som sedan 1965 inte förändrats, trots de oerhörda framsteg som gjorts i de institutionella delarna av det europeiska bygget. Särskilt när det gäller detta parlaments behörigheter och befogenheter och valen till detsamma. När det däremot gäller ledamotsstadgan har vi inte lyckats anpassa oss till de nya omständigheterna.
Som före detta ledamot i detta och andra parlament förstår jag den betydelse och vikt som ledamotsstadgan och Rothleys betänkande har. Jag vill gratulera honom för arbetet och i kommissionens namn önska er bästa resultat. Vi hoppas att vi i morgon har ett konkret svar att yttra oss om.
Vårt mål är att på ett aktivt sätt samarbeta för att i slutänden nå en överenskommelse som accepteras av rådet. Vi vet att det annars inte leder till någonting. Vi hoppas att vi en gång för alla kan nå denna överenskommelse.
(Applåder)

Färm (PSE)
. Herr talman! Jag ersätter ordförande Terence Wynn som tyvärr har blivit försenad. För att ledamotsstadgan skall kunna genomföras räcker det inte med en överenskommelse om reglerna mellan parlamentet och rådet, utan därtill krävs förstås också att budgetmyndigheten ställer de nödvändiga ekonomiska medlen till förfogande. Därför har vi i budgetutskottet gått igenom förslaget till ny stadga och försökt analysera de budgetmässiga konsekvenserna. Detta budgetförslag innebär, till skillnad från den nuvarande situationen, att utgifterna i framtiden skall tas ur unionens budget. Med anledning av det har vi nu också skapat en budgetstruktur för detta ändamål, ett nytt kapitel l02 ?Reserv för ledamotsstadgan?.
Parlamentet har hittills självpåtaget satt en gräns på 20 procent av budgetrubrik 5, ?Förvaltningsutgifter?, för parlamentets utgifter. Vi har emellertid också sagt att om det blir nödvändigt med hänsyn till stadgan eller med hänsyn till utvidgningen eller andra viktiga ändamål, behöver vi inte nödvändigtvis för all framtid respektera denna 20-procentsgräns. Nu återstår det för oss att se hur stora kostnaderna faktiskt blir både vad gäller utvidgningen, byggnadspolitiken m.m.
Hittills har ju tanken varit att anslagen för stadgan skall börja införas redan i 2004 års budget, för att åtminstone täcka utgifterna för ett andra halvår. Detta gäller fortfarande, såvida inte föredragandens idé antas om att skjuta upp antagandet tills vi kan anta det konstitutionella fördraget. I så fall blir det självklart inte aktuellt med några anslag i 2004 års budget.
Det som hittills har oroat oss är egentligen bara den punkt som talar om allas rätt till direkt tolkning som strikt uttolkad skulle ha kunnat medföra orimliga kostnader. Jag har emellertid förstått att en kompromiss med föredraganden är på väg, som innebär att förslaget nu är i enlighet med de uppskattningar som finns för Europaparlamentets budget. Budgetsutskottets slutsats är därför att de följder som ovanstående beslut kan få för budgeten är förenliga med taket inom budgetrubrik 5 ?Förvaltningsutgifter? i budgetplanen, utan att detta behöver innebära några begränsningar för övriga inslag i politiken under rubrik 5.

Lehne (PPE-DE)
. (DE) Herr talman! Jag vill börja med att rikta ett varmt tack till Willi Rothley. Det stora tålamod med vilket han sedan 1998 har styrt denna tanker genom de svåra farvattnen är verkligen beundransvärt.
(Applåder)
Och jag tror att utan honom skulle denna tanker ha gått på grund mer än en gång. Willi Rothley tog i sitt anförande upp de viktiga och även konstitutionella frågorna i stadgan. Låt mig få säga ett par ord om några mer alldagliga problem.
Även jag anser att helhetsresultatet av denna stadga är mycket välbalanserat. I utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden har vi huvudsakligen utgått från de bestämmelser vi har fått från de sakkunniga, från den oberoende expertkommittén som ju lämnade uppdraget åt parlamentet. De femtio procent av en domarlön som det rör sig om här motsvarar ungefär den summa en österrikisk, fransk, tysk eller brittisk ledamot får om bidragen från sjukförsäkringen och äldreomsorgen räknas in. Det är mindre än vad de italienska kollegerna får i dag, och därför vill jag särskilt tacka de italienska kollegerna för deras förståelse, för att de är beredda att acceptera en inkomstförlust för framtida italienska ledamöter till förmån för gemenskapens bestämmelser.
Jag vill dessutom tacka kollegerna i Verts, GUE och ELDR som inte har lagt fram några ändringsförslag på det här sammanträdet om en minskning av de femtio procenten och inte åter har lämnat in förslagen från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, eftersom jag anser att det inte finns några sakliga argument som talar mot det resultatet. Den oberoende expertkommittén har bekräftat detta till fullo och låtit oss ta del av de tydliga bestämmelserna.
Det finns emellertid ett förslag som har lagts fram av flera kolleger som vill att den nationella lönen skall utgöra grunden. Jag anser att det är ett - milt sagt - idiotiskt förslag. Syftet med stadgan är ju enligt artikel 190.5 att skapa lika villkor för ledamöterna här i landet. Den som lägger fram sådana förslag måste följaktligen vara emot stadgan i sin helhet och egentligen vilja behålla det rättsliga läge som råder i dag.
Över till frågorna om primärrätten: några kolleger har lagt fram ändringsförslag, till exempel ändringsförslag 28, som avser att det gamla protokollet om immunitet och privilegier skall tas upp på nytt. Det är helt meningslöst. I ändringsförslag 28 talas till exempel om ledamöternas tullprivilegier. Några sådana finns inte längre, för vi lever på en inre marknad. Det visar hur gammal den rättsordningen är. Vi behöver en ny rättsordning i den frågan. I övrigt är det så att vägen är öppen för en genomblickbar skadeståndsrätt. Presidiet kommer att fatta beslut utifrån det.
Jag vill avsluta med en uppmaning till rådet. Nu har rådet möjlighet att se till att vi får en tidsenlig ledamotsstadga. Det måste helt enkelt godkänna det vi har beslutat här. Och det bör inte hindra beslutet med genomskinliga, ytliga skatterättsliga argument som är tagna ur luften. Jag förväntar mig att rådet så snart som möjligt, det vill säga före valet, fattar ett positivt beslut i parlamentets anda. När vi har fattat vårt beslut i morgon är det rådets tur att agera.
(Applåder)

Medina Ortega (PSE).
Herr talman! Jag är mycket glad över att vara här i dag för att stödja föredragande Rothleys arbete och jag vill ansluta mig till min kollega Lehnes uttalande och berömma Rothleys arbete.
Som Lehne sade är det förslag som Rothley i dag lägger fram ett balanserat förslag. Det har fått stöd av en bred majoritet i Europaparlamentets utskott för rättsliga frågor och den inre marknaden och jag anser att det borde antas i kammaren.
36 ändringsförslag har lagts fram för Europaparlamentets kammare. Lehne har talat om dem. De är inte för många i en fråga som denna men den socialdemokratiska gruppen har bestämt sig för att i grunden stödja föredragandens linje med någon av de ändringar som föredragande i denna stund lägger fram för kammaren, så att vi kan rätta till några av de defekter som förslaget fortfarande hade i den sista etappen.
Det handlar, som föredraganden sade, om att skapa en stadga som gör det möjligt att identifiera de europeiska parlamentarikerna, inte som en förlängning av de olika nationella parlamenten utan som representanter för de folk som ingår i Europeiska unionen som helhet. Rothley sade att Europeiska unionen är något mer än en enkel internationell organisation och därför bör den europeiska ledamotsstadgan vara förankrad i gemenskapsrätten och inte i den nationella rätten.
Det är vad det handlar om nu. Det handlar inte om ett enkelt beslut om ersättningar. Vi har ett system som är rätt så dåligt, som kompletterar defekterna i de nationella regleringarna med en gemenskapsreglering för traktamenten som varit föremål för mycket kritik. Jag tror att om vi antar föredragandens förslag, om kommissionen också antar det och framför allt, som Lehne sade, om rådet antar parlamentets förslag kommer vi inom en snar framtid att ha en stadga som gör det möjligt att identifiera europaparlamentarikern som en figur som är skild från de nationella parlamentarikerna, med egen innebörd och som passar den Europeiska union som vi i detta ögonblick försöker skapa.

Wallis (ELDR).
Herr talman! Jag hoppas att vi inte behöver komma hit igen och diskutera våra anställningsvillkor. När jag läste brittiska tidningar i helgen kunde jag inte känna igen mig själv eller någon annan av mina kolleger i de skrämmande beskrivningarna av våra förmodade livsstilar och ändlösa löneförmåner. Många journalister har ringt mig och börjat med att säga: ?Jaså, du skall rösta om din egen löneförhöjning på 25 procent?. När jag förklarar hur det ligger till förlorar de plötsligt intresset; det är inte längre någon intressant historia. Detta måste väl vara själva poängen. Våra anställningsvillkor och våra utgifter bör inte vara historien, de bör vara öppet och allmänt redovisade: korrekt ersättning för ett bra utfört arbete och ersättning för belopp som betalats för att kunna utföra detta arbete. 
Kolleger! Jag anser att detta är vår sista chans att uppnå det stadium där vi inte längre är historien, utan där vårt arbete är det. Det ligger ett ärende på våra bord som på de flesta sätt står för en kompromiss för oss alla. Det är ett paket som rådet borde anta om vi är resonliga när det rör frågorna om primärrätt, men rådet måste också vara villigt att kompromissa när det gäller skattefrågorna.
Vissa ledamöter i kammaren kanske inte är nöjda med lönenivån: för vissa är den för hög, för andra för låg, men till sist verkar vi ha fått en siffra som vi alla kan tänka oss att leva med. Sedan har vi utgifterna: även här verkar vi till sist, tack vare ert arbete, herr talman, ha fått ett förslag till system som är mycket mer genomblickbart än tidigare. För vissa kanske det inte är tillräckligt långtgående, men det är en väldig förbättring.
Det måste finnas vissa kompromisser och en viss förståelse på alla sidor. Det vi slutligen har upprättat, det stora priset, är en gemensam stadga för ledamöterna av Europaparlamentet. Detta är vår sista chans. Det var tillräckligt svårt att nå hit, och tillfället kommer inte tillbaka. Vi har en möjlighet i denna kammares intresse att koncentrera oss på vårt arbete och inte på våra plånböcker. Jag hoppas att ett tillräckligt antal av oss kommer att ha modet att ge efter en aning och rösta för detta paket och ändringsförslagen från ELDR-gruppen och andra grupper.
Helt uppriktigt, kolleger, trots att jag verkligen vill berömma vår föredragande för hans arbete, så vill jag inte lyssna på honom i utskottssammanträdena när han talar om detta ämne i ytterligare fem år. Hans avsevärda begåvning och vår tid kan användas mycket bättre på annat lagstiftningsarbete som är till direkt nytta för Europas medborgare.
(Applåder)

Krarup (GUE/NGL).
Det är nu fem år sedan Europaparlamentet påbörjade förhandlingarna om stadgan och för en del kolleger utgör detta en betydelsefull politisk process, som samtidigt garanterar Europaparlamentet både dess makt och legitimitet - Europaparlamentets rätt att anta sin egen stadga är ett uttryck för en federal europeisk demokrati. För andra är detta dock en fars av närmast surrealistiska dimensioner.
Bakom omsorgen om de demokratiska principerna när det gäller Europaparlamentets inflytande över sin egen situation döljer sig någonting annat, nämligen någonting så prosaiskt som medlemmarnas personliga, ekonomiska intressen. Det är svårt att vinna förtroende för demokratiska principer, när det i själva verket handlar om ledamöternas egna pengar.
Detta parlament åtnjuter inte någon imponerande legitimitet i demokratiskt avseende. Valdeltagandet har varit lågt vid vartenda val. I en traditionsrik demokrati som den svenska låg valdeltagandet senast på under 35 procent och i England på under 24 procent. Jag kan garantera att denna vacklande legitimitet kommer att undergrävas ytterligare vid antagande av den föreslagna stadgan. För befolkningarna i de nordiska länderna är det i varje fall helt obegripligt att ledamöterna av detta parlament skall avlönas med väsentligt högre belopp än de nationella parlamentsledamöterna, speciellt som vi dessutom öppnar för möjligheten att upprätthålla eller återinföra de absurda system för kostnadsredovisning som utsatts för skarp kritik från de nordiska länderna. Visserligen beslutade presidiet i förra veckan att resekostnader skall ersättas mot kvitto, men det framgår av artikel 29 att de hittills gällande absurda systemen kan återinföras.
Jag noterar att frågan om nationell beskattning av ersättningen har utmynnat i ett slutligt utkast, som i varje fall för de nordiska regeringarna är av avgörande betydelse. Men det väsentliga är att en nationell beskattning eventuellt kan strida mot Europeiska unionens lagstiftning, och problemet är således inte löst.
Vi inom den danska folkrörelsen kan inte medverka.

MacCormick (Verts/ALE).
Herr talman! Jag håller bara delvis med Krarup. Jag håller med honom om att det är en demokratisk kris. Detta parlament befinner sig i kris, eftersom vi ständigt angrips av en stor del av de allmänna medierna i alla medlemsstater för det oförsvarliga sätt på vilket vi tvingas arbeta för närvarande. Vi känner alla till att personer i denna kammare som utför exakt samma arbete får helt olika löner. Det finns bara en sak som har gjort att detta kan tolereras. Det är ett utgiftssystem som i annat fall hade varit fullständigt oförsvarligt, eftersom det är helt oöverskådligt. 
Vi är skyldiga Rothley ett stort tack för allt han har gjort. Vi måste ta steget som kommer att göra det möjligt för detta parlament att bli starkt och legitimt med ett lämpligt system för en gemensam lön och ett gemensamt, försvarbart och genomblickbart utgiftssystem.
Jag vill helt enkelt se till att vi får ett system som man kan förstå, som ersätter de faktiska kostnaderna och som ger oss en skälig lön för ett gott arbete. Den bör vara något lägre, men det skulle bara vara ett spel för gallerierna att återigen lägga fram det ändringsförslag som vi gjorde i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, eftersom det uppenbarligen inte skulle antas.
Med all respekt håller jag inte med Rothley i fråga om privilegier och immunitet. Jag skulle vilja se det i stadgan ungefär som han föreslår, men uppriktigt sagt anser jag att dessa bestämmelser är allt för luddiga och att de omfattar alldeles för mycket. Immunitet är ett komplicerat begrepp i dessa Berlusconi-dagar, och vi bör inte utmana våra väljare. Det är bättre att hålla sig till det system vi har, med den primärlagstiftning vi har för närvarande. De flesta ändringsförslag som vi i den liberala gruppen och andra har lagt fram försöker att bevara denna grund för immunitet. I och med dessa nödvändiga ändringsförslag kan resolutionen bli antagen.
Slutligen, med stor respekt för alla närvarande, betraktar jag inte mig själv som anställd av Europeiska unionen: jag företräder mina väljare. Jag har ingen önskan om att betala inkomstskatt på en annan nivå än mina väljare. Den fakultativa belgiska kompromissen som skulle låta medlemsstaterna lägga en ledamots skatt på samma nivå som dennes väljare är bra. Jag hoppas att vi kan hitta ett sätt som gör den rättsligt bindande.

Van Dam (EDD).
Herr talman! Debatten om ledamotsstadgan har nu sedan Amsterdamfördraget upplevt sitt första femårsjubileum. Före valet till Europaparlamentet år 1999 verkade parlamentet och rådet inte kunna komma fram till något gemensamt. Nu blir det val igen om ett år. Kommer då ledamöternas rättsliga ställning vara reglerad på ett entydigt sätt? Jag är rädd för att det kanske inte kommer att bli fallet.
I Rothleybetänkandet står fortfarande för rådet kontroversiella saker men ännu värre är att det har lagts fram ändringsförslag om att skjuta upp ikraftträdandet till år 2009. Vill Europaparlamentet verkligen på det sättet be om väljarnas förtroende i maj och juni nästa år? Föredraganden har under alla dessa år visat sig vara en seg förhandlare. Varför sätter han dock saken på spel genom att förutom den primära och sekundära rättsställningen även beskriva privilegier och immunitet, de sistnämnda är nämligen primärrätt. Det vore bra om en majoritet i morgon stöder den serien ändringsförslag från ELDR och andra om att låta dessa utgå.
Vad det gäller är att ge alla ledamöter lika lön. För vår del är det ännu viktigare med en ersättning för resekostnader som grundar sig på verkliga kostnader. Det senare är mycket viktigt för att kunna se väljarna i ögonen och alltså måste vi nu snabbt göra något åt det. Men vad ser vi, ändringsförslag om att vänta på ett nytt fördrag eller vänta till år 2009. Med all respekt, det liknar ingenting. 25 år efter de första direktvalen är det högsta tid att göra slag i saken. Högsta tid att ställa vikten av det parlamentariska arbetet över personliga intressen.

Dell'Alba (NI).
Herr talman, ärade kolleger! Som ni alla vet står frågan om ledamotsstadgan på vårt parlaments föredragningslista sedan flera år tillbaka. Liksom mina kolleger betvivlar jag, trots morgondagens omröstning, att vi skall lyckas komma fram till ett slutresultat under ert ordförandeskap, herr talman, även om jag hoppas att skall bli möjligt. Vi radikala ledamöter har alltid hävdat, och vi fortsätter hävda, att när det gäller ledamotsstadgan måste man se längre än vad Rothley gör, dvs. inte bara till de europeiska tjänstemännens administrativa och byråkratiska status, enligt MacCormicks formulering, utan framför allt måste vi se till de europeiska parlamentsledamöternas prerogativ. Det är till exempel inte acceptabelt att de europeiska parlamentsledamöterna fortfarande efter 25 års direkta val måste acceptera andras beslut om var de skall sammanträda. Det är inte acceptabelt att de fortfarande inte åtnjuter samma rättigheter som ledamöterna i de nationella parlamenten, till exempel rätten att besöka fängelser eller andra rättigheter som medföljer mandatet att företräda de europeiska folken. 
Jag hoppas Rothleys betänkande, i avvaktan på Europeiska konventets resultat, skall utgöra startskottet för en mer omfattande diskussion om nödvändigheten av att de europeiska parlamentsledamöterna i ett Europa som består av 25 medlemsstater inte bara skall åtnjuta administrativ status, utan även tillerkännas de prerogativ som verkligen gör dem till de europeiska folkens valda företrädare.

Gargani (PPE-DE).
Herr talman! Som utskottsordförande kan jag inte annat än glädjas åt att se mina kolleger gratulera varandra, som Rothley och Lehne, till det arbete de utfört under min ledning. Detta gläder mig verkligen, för det är ett arbete som pågått i flera år. Om sanningen skall fram, så förekom det även motsättningar när jag hade äran att utses till ordförande. Men dem har vi kunnat komma till rätta med genom våra diskussioner.
Som inläggen visar har vi i vårt arbete varit medvetna om två viktiga saker: å ena sidan viljan att följa konstitutionsprocessen som skall ge form åt parlamentet, dess rättigheter, dess skyldigheter och dess prerogativ. Å andra sidan det faktum att fördragets bestämmelser är gamla och obsoleta, som Rothley förklarade, eftersom de härrör från 60-talet, de år när parlamentet bara var en rådgivande församling.
Rothleys förslag, som vi nu skall rösta om, syftar till att skapa en ny juridisk situation för Europaparlamentet och nya villkor för att utöva dess mandat. Det handlar verkligen - och detta vill även jag understryka - om en stadgar för ett äkta parlament, som inte bara gäller ekonomiska förhållanden och, om jag får vara så djärv, ersättningar, en fråga som är ganska marginell, men där diskussionen körde fast i utskottet, utan även de strukturella problemen, frågorna som gäller den funktion och den roll, de egenskaper och det mandat som parlamentet borde ha.
Det gläder mig att kunna peka på en viktig punkt i ett betänkande från 1986 som presenterades av Georges Donnès, en stor liberal. Redan för 15 år sedan underströks i hans betänkande att Europaparlamentet är en institution som skall tjäna gemenskapen och som skall bidra till att utforma gemenskapslagstiftningen, och att man därför inte fick motsätta sig de ändringar som bedömdes som nödvändiga utifrån gemenskapens behov. Redan då var man övertygad om att det skulle komma att krävas ändringar.
I frågan om att behandla samtliga parlamentets ledamöter lika när det gällde deras immunitet, undrade betänkandets författare om det inte skulle vara möjligt att utforma en ståndpunkt som innebar äkta självständighet och reell immunitet för Europaparlamentet som sådant, så länge man bevarade den nuvarande distinktionen som anges i artikel 10 i protokollet och som vi nu tänker ändra.
Av det betänkande som jag nämnde framgår att en sådan jämställdhet inte bara är nödvändig för att undvika de negativa psykologiska effekter som uppkommer på grund av att det förekommer första klassens ledamöter och andra klassens ledamöter, utan även därför att man efter nästan 16 år förverkligar en dröm, ett program: parlamentets oberoende ställning gentemot de andra institutionerna genom att man skyddar de enskilda ledamöterna. Detta skydd gäller det arbete de utför och den bild vi vill ge Europa av parlamentsledamöter som, efter många år, framför allt efter den här mandatperioden, genom och under ert ordförandeskap, lägger en fast grund som även utvidgningen kan dra nytta av när det gäller den effektiva roll som ett parlament borde spela.

Miller (PSE).
Herr talman! Detta betänkande handlar om att se till att folk får tillbaka respekten för denna kammare. Vi får inte glömma bort att vi bara har kommit halvvägs, därför att betänkandet sedan måste godkännas av rådet. 
Principen bakom detta betänkande är god: lika lön för lika arbete. Jag måste emellertid fråga om vi alla är lika. Med hänsyn till en del av de framlagda ändringsförslagen anser jag inte det. I ett av ändringsförslagen talar man om de avsevärda ekonomiska skillnader som finns mellan de befintliga medlemsstaterna och anslutningsländerna. Är det inte så att det t.o.m. finns avsevärda ekonomiska skillnader mellan de 15 medlemsstaterna? När vi anger principen om lika lön för lika arbete, passar alltså de tio anslutningsländerna inte in i denna princip. Vi har alltså fått saken om bakfoten.
Den stora frågan för mig är den som handlar om utgifterna. Jag gratulerar arbetsgruppen till att den har hittat en lösning. Det är nödvändigt med genomblickbarhet i samband med utgifterna. Vi måste hålla oss till principen om att bara faktiska reseutgifter skall ersättas. Detta är en fråga som ligger i våra händer och vi kan godkänna den utan att blanda in rådet. Låt oss inte kasta bort den så att vi går miste om en lösning.

Thors (ELDR).
Herr talman! Vårt syfte i dag är att få bort alla de regler som förlöjligar vårt arbete. Vi skall också uppskatta det arbete som vår talman har gjort för att förbättra parlamentets anseende. Kolleger, därför vädjar jag till er: Tillåt nu inte användningen av juridiska spetsfundigheter, av juristeri, av primärrätter hindra det som i detta fall är det mest väsentliga, nämligen att alla de som går till val i Europavalet 2004 skall göra det med stolthet, att vårt arbete är överskådligt, att våra regler är öppna. Det är det som är det viktigaste! Bästa vänner, även om vi alla anser att det finns detaljer som inte är helt perfekta, se helhetsintresset, stöd den möjlighet som nu finns och som många tidigare har sagt kanske inte kommer tillbaka.
Bästa vänner, ett fartyg går på grund om man har fel uppfattning om omgivningen. Jag är rädd för att många har fel uppfattning om vad som är möjligt. Använd en riktig karta, ett riktigt sjökort. Det riktiga sjökortet i detta fall är att godkänna liberalernas och de andras ändringsförslag. Det är det som är den rätta kursen att följa.

Kaufmann (GUE/NGL)
. (DE) Herr talman! Den här ledamotsstadgan är i grund och botten en never-ending story, och det är nästan obegripligt så många turer det har varit här i flera år. Jag får lov att hålla med föredraganden om att det politiskt sett i själva verket handlar om huruvida vi talar om en parlamentarisk församling eller ett parlament. Med tanke på att man å ena sidan på Europeiska konventet diskuterar en konstitution och att det å andra sidan under flera årtionden har varit omöjligt att lösa frågan med en stadga för EU:s ledamöter, finns det anledning för medborgarna att fråga vad som egentligen pågår här.
Jag har ofta upplevt medborgarnas förvåning över hur olika ersättning som betalas för ledamöternas arbete och framför allt hur stora skillnaderna är. Jag förespråkar att man följer principen om lika lön för lika arbete på samma institution utifrån ledamotsstadgan. Jag förväntar mig givetvis också att rådet tar sig an frågan och fattar ett snabbt beslut så att ledamotsstadgan kan träda i kraft så snart som möjligt.
Jag vill ansluta mig till de talare som tog upp ersättningsfrågan. Enligt min uppfattning är det mycket viktigt, även för trovärdigheten i vårt och parlamentets arbete, att vi i fortsättningen har en ersättning som motsvarar de faktiska resekostnaderna. Jag vill kort säga något om artikel 20 i stadgan, frågan om ålderspension. Vi i vår grupp för livliga diskussioner i den frågan, eftersom det är en sak vi måste inse: i många medlemsstater diskuteras en höjning av pensionsåldern och en markant sådan. Det innebär ett angrepp mot socialförsäkringssystemen. I förslaget till stadgan anges emellertid för oss en tämligen låg pensionsålder på 60 år. Jag anser att det är en motsättning som vi inte kan förklara för medborgarna och enligt min uppfattning skulle det likna ett privilegium om olika måttstockar användes för ledamöterna och medborgarna vad pensionsåldern beträffar.

Buitenweg (Verts/ALE).
Herr talman! Med det här betänkandet handlar det inte om att utforma den mest idealiska versionen av ledamotsstadgan. Det handlar nu om att vi skall komma ett steg längre i förhandlingarna med rådet och det börjar jag ändå misströsta över. Kommissionsledamoten de Palacio sade att det gjorts spektakulära framsteg inom andra områden men att det inte var fallet i det avseendet. Jag tror att det verkligen är på det sättet. Varför förkastades den belgiska regeringens kompromiss om en kompletterande nationell skatt? Varför håller de stora partigrupperna fast vid att vilja reglera den nya immuniteten och de nya reglerna i den här stadgan? Varför måste till och med språkordningen tas upp i den här stadgan? Den här föroreningen väger för tungt på förhandlingarna. Principiella invändningar, herr Rothley, är fint men ett godtagbart avtal är bättre. Inte bara av principiella skäl, nämligen en europeisk ordning för europeiska parlamentariker, utan även för att få slut på den nuvarande tvivelaktiga omkostnadspraktiken. 
Presidiet antog förra veckan en ny ordning som börjar gälla när stadgan träder i kraft. Den nuvarande ordningen ger min partigrupp ett rejält icke godkänt men den nya får minst betyget sju. Trötthetsbidragen tycker vi visserligen är onödiga och beklagansvärda men vi är glada att resekostnaderna endast skulle ersättas på grundval av verkliga kostnader. Det är ett stort steg i rätt riktning. Om ett avtal om stadgan omöjliggörs så är vi tillbaka vid utgångspunkten även med avseende på resekostnaderna. Det kan väl ändå aldrig vara meningen... eller kan det kanske det?

Talmannen.
Jag vill inte blanda mig i debatten, men när frågan om reseersättning diskuterades ingående i en arbetsgrupp, hade idén innan dess rekommenderats i de framstående personernas rapport till denna kammare i juni 2000.

Karas (PPE-DE)
. (DE) Herr talman, ärade damer och herrar! Den här debatten och själva beslutsfattandet är för mig en fråga om självaktning. I 24 år har det skett direktval till Europaparlamentet. Om ett år kommer medborgare från 25 medlemsstater i Europeiska unionen att delta i dessa direktval till den europeiska medborgarkammaren. Om några veckor lägger Europeiska konventet fram ett utkast till avtal om en europeisk konstitution och nästa regeringskonferens kommer då att inledas.
Partierna - även EU-partierna, Europaparlamentet som de europeiska medborgarnas enda direktvalda EU-institution, medborgarnas ledamöter, har en viktig roll i, är en viktig del av projektet Europa. Ändå har det hittills saknats en europeisk partistadga, ändå har det hittills saknats en europeisk ledamotsstadga. Tiden är mogen och beslut borde ha fattats för länge sedan. Därför menar jag att dagens debatt är viktig, eftersom även vi, inte bara rådet, måste sköta våra uppgifter på många områden. På ett öppet, beslutsamt, begripligt och ansvarsmedvetet sätt. Och för att äntligen få slut på detta pingisspel kan följande konstateras: Vi har beslutat att 700 parlamentsledamöter är tillräckligt, rådet i Nice har egenmäktigt utökat det antalet. Vi beslutar om ledamotsstadgan utifrån rapporten från externa sakkunniga. Rådet har fortfarande inte fattat det principiella avgörandet mellan en enhetlig europeisk stadga och 25 olika bedömningar av samma arbete, det har med andra ord ännu inte satt sig in i den parlamentariska församlingens utveckling till Europaparlamentet.
Med tanke på den offentliga debatten måste också tydligt sägas: Inga nationella ledamöter - undantag bekräftar regeln - är på resande fot oftare än vi! Inga nationella parlament har större demokratiska friheter än vi. Inga nationella ledamöter är lika sällan hemma som vi! Inga nationella parlament utökar omfattningen av sitt arbete lika konsekvent som vi! Det finns ingen som inte kan bli ännu bättre, effektivare och mer professionell. Men vi åstadkommer i stort sett ett bra arbete. Det arbetet har sitt värde och förutsätter särskilda ramvillkor. Europa kommer att omorganiseras de närmaste veckorna. Dit hör även en omorganisation av Europaparlamentets roll och värdet av ledamöterna som blivit valda i fria val. Allt talar för en genomblickbar enhetlig europeisk ledamotsstadga. Allt talar mot en bristande självmedvetenhet och att populistiskt slita sig själv i stycken, men även mot högmod och överlägsenhet. Det är viktigt och rätt att den principfråga som Willi Rothley och jag tar upp avgörs och inte längre skjuts på framtiden. Jag uppmanar oss, kära kolleger och alla företrädare för medlemsstaterna: vi skall varken vara rädda för att fatta beslut eller för beslutet i sig!
(Applåder)

Berenguer Fuster (PSE).
Herr talman! Det verkar som om det denna gång är på allvar och att vi kommer att ta ett viktigt steg för att lösa en av de största besynnerligheterna i detta parlament, dvs. att uppnå något så enkelt som att alla ledamöter skall omfattas av samma regler.
Den text som föredragande Rothley, som jag mycket ärligt gratulerar, föreslår, är en balanserad text som vi naturligtvis kommer att stödja. Men det hindrar mig inte från att göra ett antal reflektioner.
I mitt land sägs det att den militära rättvisan liknar den allmänna rättvisan på samma sätt som den militära musiken liknar musik. Ibland anser jag att detta parlament liknar ett parlament på samma sätt som militärmusiken liknar musik. För säg mig, ledamöter, om man i något parlament i någon medlemsstat kan underställas de regler vi underställs i detta parlament, eller om parlamenten skulle tillåta graden av kontroll och förmynderi - t.ex. i så viktiga frågor som att bestämma sina egna regler - som vi underställs med rådets inblandning. Så kan det naturligtvis inte vara.
Jag förstår att det finns en del diskussionsämnen i detta, t.ex. frågan om skatter, som jag anser att vi skulle kunna diskutera i detta parlament. Det jag skulle vilja är att resultatet av denna debatt skulle vara det definitiva beslutet, inte att vi, oberoende av vad vi beslutar här, skall fortsätta att vara underställda ett enbart delvis lagstiftande organs vilja, rådets, dvs. medlemsstaternas regeringars vilja.

Inglewood (PPE-DE).
Herr talman! Startpunkten för denna debatt är oerhört enkel att förstå. Det handlar om att villkoren och bestämmelserna för ledamöterna i kammaren inte är tillfredsställande, varken från en ledamots eller från allmänhetens synvinkel. Ledamöterna bör inte bara få en skälig lön för ett gott arbete, utan vi bör också beskattas på samma grunder som våra väljare. Som ett antal talare redan har sagt, så är vi inte tjänstemän - vi företräder medborgare från Europeiska unionens alla fyra hörn, här i dess centrum. De gällande villkoren bör utarbetas på ett lämpligt och genomblickbart sätt, och utgiftssystemet som följer på dessa villkor bör inte organiseras som förtäckta utgifter, och i synnerhet resorna bör ersättas enligt de faktiska kostnaderna. 
Även om utgifter och ersättning, politiskt sett, är två sidor av samma mynt, har man skilt deras rättsliga grunder åt. Vi får inte vara uppblåsta, inte hyckla eller handla i eget intresse i detta fall. Av uppenbara, allt överskuggande politiska skäl, måste rådet och parlamentet nå en politisk uppgörelse om båda två tillsammans. Om någon av institutionerna backar i frågan, tappar väljarna förtroendet och institutionen bär ansvaret för att man skjutit processen i sank.
Som ledamot är jag mycket trött på billiga skämt om att vi ?tjänar storkovan?: Låt oss komma ihåg att grundlönen som vi ledamöter från Förenade kungariket får är - såvitt jag har förstått - ungefär densamma som en chef för en stormarknad i en landsortsstad får. Sådana gliringar förnedrar parlamentet som institution och Europeiska unionen som en politisk process. Jag vill bara säga att vi måste sätta stopp för sådant prat och reda ut begreppen - om vi inte gör det förringar vi oss själva och förnedrar den process som vi är en del av.
När det gäller innehållet i Rothleys betänkande, har vi brittiska konservativa ledamöter stora reservationer mot en del av det. Enda sättet att bryta detta dödläge är att rösta för betänkandet i sin helhet, för att därmed ta processen ett steg framåt. Vi skall fortsätta att arbeta för ett slutresultat som överensstämmer med våra politiska krav. Den omedelbara prioriteringen är att sluta att oavbrutet prata om stadgan och vidta en del åtgärder för att se till att den blir verklighet.

Van Hulten (PSE).
Herr talman! I den nya ordning som presidiet antog förra veckan anges att endast verkliga kostnader skall ersättas. Det är goda nyheter och det är också till störta delen er förtjänst. Det finns dock en hake. De nya reglerna träder inte i kraft förrän även stadgan träder i kraft. Chansen att det någonsin händer är mycket liten. I förslaget till stadga föreslås en enda lön för alla ledamöter i Europaparlamentet, men i det förslaget anges också att ledamöterna i framtiden skall betala europeisk inkomstskatt. Många ledamöter i parlamentet, bland annat jag, kan inte acceptera det. Jag bor i Nederländerna, jag är vald av nederländare, jag använder nederländska nyttoinrättningar och jag vill därför betala nederländsk skatt.
För två år sedan var rådet och parlamentet överens på den här punkten. Medlemsstater skulle få frihet att som komplement till den europeiska skatten även ta nationell skatt. Kompromissen förkastades dock av föredraganden. Därmed har förslaget ingen antydan till chans och var och en här i kammaren vet det. Presidiets beslut förra veckan kommer alltså inte att träda i kraft och alltså är vi tillbaka till utgångspunkten.
I en tid då budgetar står under tryck, då medborgare måste dra åt svångremmen, väljer vi att leva på stor fot, med omkostnadsregler som inte är av denna tid. Det var kanske naivt av mig att tro att det skulle gå och att det fanns en politisk vilja men jag hoppades uppriktigt att inom min partigrupp så skulle en majoritet välja det allmännas bästa och rösta mot egenintresset. Tyvärr är det inte så.

Karlsson (PSE).
Herr talman! Det är angeläget att Europaparlamentet får en stadga som reglerar ledamöternas villkor. Det är också angeläget att vi får ett system som är öppet och som våra väljare kan granska. Det som har varit en stötesten för oss svenska socialdemokrater är framför allt de schablonmässiga reseersättningarna, lönenivån, gemenskapsskatten och bristen på öppenhet. Vi har ställt några absoluta krav för att kunna stödja en ny ledamotsstadga: för det första att vi kan få fortsätta betala skatt i Sverige, för det andra att det blir reformerade system för reseersättningarna som bygger på faktiska kostnader, och för det tredje att vi får ett system som är öppet, tillåter insyn och som våra väljare kan granska.
Det förslag som vi nu har framför oss innehåller en hel del av det som vi har begärt, men på en avgörande punkt skiljer det sig från det vi vill, nämligen vad gäller möjligheten att betala nationell skatt. Vi kommer i omröstningen att stödja ett ändringsförslag som syftar just till att behålla rätten att betala nationell skatt. Om detta förslag förkastas, tvingas vi dessvärre att rösta emot hela förslaget.

Guy-Quint (PSE).
Herr talman! Å den franska socialistiska delegationens vägnar stöder jag fullständigt förslaget till ledamotsstadga i Rothleys betänkande.
Resultatet av utvidgningsprocessen gör det ännu mer angeläget att anta förslaget. Vi är välvilligt inställda till de åtgärder som har vidtagits och till de underliggande principerna, först och främst de som gäller insyn och likabehandling. Det är nödvändigt att öka insynen i parlamentsledamöternas ersättningssystem: medborgarna är inte likgiltiga för detta ämne. De ställer frågor till oss.
Vi måste också så strängt som möjligt tillämpa principen om likabehandling av parlamentsledamöterna. Ett intelligent genomförande av denna princip innebär att ersättningarna skall vara avpassade till de skillnader som gäller levnadsstandarden i medlemsstaterna. Det är på så sätt vi kommer att uppnå en verklig likabehandling.
Sådana anpassningsmekanismer finns redan för europeiska tjänstemän, med hänsyn till deras arbetsplats, och det anses vara rättvist.
Den socialistiska delegationen har därför lagt fram ett ändringsförslag om detta i artikel 16 i förslaget till stadga: vi uppmanar er att stödja oss.
Tillåt mig att uppmana till försiktighet: demokratin har ett pris, det vet vi alla, och medborgarna måste förstå det. Jag vill sluta med att säga att, även om denna stadga inte är fullkomlig, innebär den ett steg mot en verklig europeisk demokrati. Jag önskar att rådet respekterar parlamentets arbete.

Talmannen.
Jag vill tacka alla dem som har deltagit i debatten och kommissionen för den positiva tonen i sitt bidrag. Jag vill särskilt tacka föredraganden för hans outtröttliga arbete på kammarens vägnar.
Omröstningen om förslaget till beslut kommer att äga rum i morgon, tisdag, kl. 12.30, och omröstningen om resolutionsförslaget kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00.
Debatten är avslutad.

Talmannen
. Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om kommissionens uttalande om konkurrenspolitik och avvecklingsfonderna och
4 andrabehandlingsrekommendationer:
A5-0136/2003 av Turmes för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om gemensamma regler för den inre marknaden för el och om upphävande av direktiv 96/92/EG (15528/2/2002 - C5-0034/2003 - 2001/0077(COD))
A5-0135/2003 av Rapkay för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om gemensamma regler för den inre marknaden för naturgas och om upphävande av direktiv 98/30/EG (15531/2/2002 - C5-0035/2003 - 2001/0077(COD))
A5-0134/2003 av Mombaur för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets förordning om villkor för tillträde till nät för gränsöverskridande elhandel (15527/2/2002 - C5-0036/2003 - 2001/0078(COD))
A5-0132/2003 av Clegg för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets beslut om en serie riktlinjer för transeuropeiska energinät och om upphävande av beslut nr 1254/96/EG (15767/2/2002 - C5-0033/2003 - 2001/0311(COD))
De Palacio, Loyola
Herr talman, ledamöter! Jag tycker att dagens debatt är viktig. Vi är i färd med att gå vidare till den sista etappen i lagstiftningsprocessen om åtgärder på den inre marknaden för energi.
Jag insisterar på att jag anser att det är viktigt att tänka på att detta paket är symboliskt i Lissabonprocessen. Dess syfte är, låt oss påminna oss om det, att uppnå ett mer konkurrenskraftigt Europa, med en ekonomi där Europeiska unionen år 2010 är spjutspetsen i den ekonomiska verksamheten på internationell nivå, i ett kunskapssamhälle, med full sysselsättning och respekt för miljön.
Jag vill i dag särskilt påminna om den mycket konstruktiva roll som Europaparlamentet under hela denna tid spelat och som just försökt nå det resultat jag hoppas vi kan nå under denna sammanträdesperiod. Europaparlamentet har alltid med fasthet stöttat kommissionen i dess strävan att uppnå en inre marknad för energi som är mer konkurrenskraftig och integrerad, och som dessutom skall vara bättre än de nationella marknaderna.
Jag vill särskilt tacka de tre föredragandena Turmes, Rapkay och Mombaur, för det fantastiska arbete de gjort. Och jag vill också tala om skuggföredragandena och övriga ledamöter i kommissionen som deltagit på ett så aktivt sätt, särskilt under de senaste månaderna, för att uppnå detta positiva resultat. Jag tackar särskilt den delegation som förhandlat i en informell trepartsdialog så att vi i dag kan diskutera och på onsdag nå en överenskommelse i detta parlament som gör det möjligt att nå en slutgiltig text.
Den överenskommelse vi håller på att nå avviker inte i grunden från kommissionens ursprungliga förslag. Dessa förslag har snarare förstärkts med ett antal punkter efter parlamentets första behandling, särskilt när det gäller aspekterna allmännyttiga tjänster som tas upp i direktiven. Då en gång dessa åtgärder vidtagits kommer alla konsumenter i Europeiska unionen att fritt kunna välja sin leverantör från år 2007. De små konsumenterna kommer alltså inte att uteslutas från denna rätt och dessa fördelar på den inre marknaden.
Ur strukturell synvinkel kommer man att ta bort många av hindren för en rättvis konkurrens, särskilt bristen på systemoperatörernas oberoende och frånvaron av en effektiv reglering. Samtidigt har man stärkt kraven för allmännyttiga tjänster. Till stor del på begäran och initiativ av detta parlament med kravet på samhällsomfattande tjänster i elsektorn och strikta skyddsåtgärder för de sårbara konsumenterna.
Gruppen åtgärder innefattar en väsentlig del i den inre marknaden för el, dvs. förordningen om gränsöverskridande elhandel, som innehåller tydliga regler för att underlätta handeln i Europeiska unionen. Även om parlamentet och kommissionen hade velat gå vidare snabbare i ett antal punkter, som öppnandet av marknaden och den rättsliga uppdelningen, anser jag att det är av avgörande vikt att man i direktiven fastställer ovillkorliga datum och att regelverket är tydligt för industrin.
Ingen är nu ovetande om vilka reglerna kommer att vara, och jag insisterar därför på att det är ett mycket viktigt steg framåt. De gemensamma ståndpunkterna har förbättrat resultaten av de parlamentariska ändringsförslagen, särskilt när det gäller märkningen och den reglerande myndighetens befogenheter och man har fastställt en tydlig begränsning av huvudbolagets marginal att påverka nätoperatörernas verksamheter.
Det finns en aspekt som jag på ett uttryckligt sätt vill ta upp här denna eftermiddag eftersom det är en av de mest omstridda. Det är naturligtvis frågan om fonderna för kärnkraftsanläggningarnas avveckling. Vi vet alla att de utgör en central del i den överenskommelse som nåtts. Herr talman, så till den grad att den senaste talmanskonferensen innefattat den som en särskild punkt under debatten denna eftermiddag. Jag vill lägga fram kommissionens synpunkter på detta. Som jag sade vid den första behandlingen av dessa texter delar kommissionen för det första fullständigt parlamentets uppfattning att de fonder som avsatts för avveckling och hantering av avfall skall användas till det de avsatts för. Den 30 januari 2003 antog kommissionen två direktivförslag som handlade just om att ta fram en strategi och gemenskapsstandarder om säkerheten på kärnkraftsanläggningarna och hantering av avfallet. Det första av dessa kretsar specifikt kring frågan om fonder för kärnkraftsavveckling. Jag vill påminna ledamöterna om att jag i detta parlament vid den första behandlingen av detta lagstiftningspaket lovade detta, och i januari 2003 uppfyllde jag det jag då lovade.
För det andra har vi efter våra kontakter under trepartsdialogen nått en överenskommelse mellan de två lagstiftarna om grunden för ett interinstitutionellt uttalande och ett annat från kommissionen om kontroll och insyn i förvaltningen av nämnda fonder. Herr talman, jag vill särskilt, och i enlighet med det talmanskonferensen begärt läsa det uttalande kommissionen kommer att göra, ett uttalande från kommissionen i sin helhet som debatterats bland kommissionsledamöterna. Det lyder enligt följande; jag läser ordagrant: ?Kommissionen uppmärksammar vikten av att garantera att de fonder som avsatts för avveckling och avfallshantering i enlighet med målen i Euratomfördraget förvaltas på ett öppet sätt och endast används för sådana ändamål. I detta sammanhang, och inom ramen för sina ansvarsområden enligt Euratomfördraget har kommissionen för avsikt att publicera en årsrapport om användningen av fonder för avveckling och avfallshantering. Den kommer att lägga särskild vikt vid att garantera en fullständig tillämpning av gemenskapsrättens regler?.
Kommissionen kommer alltså att göra en lägesrapport över fonderna och dessas användning i en årlig rapport, som kommer att vara offentlig och förmedlas till denna kammare. Jag är glad över att denna fråga, tack vare det specifika direktivet och kommissionens rapport, börjar komma fram i ljuset och att en större öppenhet finns kring dessa fonder. Som ledamöterna tog upp här i parlamentet tror jag att det är en fråga vi alla bryr oss om. Under den tid som gått har verkligheten dessutom gett oss rätt i frågan om behovet att arbeta med denna fråga. Jag tänker rent konkret på något som hänt de senaste månaderna i ett företag i Storbritannien.
Herr talman! Jag upprepar att kommissionen godtar alla de ändringsförslag som ligger i linje med nådd överenskommelse.
Avslutningsvis vill jag ännu en gång tacka de tre föredragandena, och också den delegation som deltagit i förhandlingarna med rådet och kommissionen i den informella trepartsdialog vi haft för det konstruktiva arbetet med alla dessa åtgärder. Jag tror att vi utan detta grundläggande bidrag inte skulle vara redo att skapa den mest integrerade inre marknaden för energi i världen, en marknad som dessutom innebär att vi använder gemenskapsmodellen, dvs. avreglering tillsammans med reglering, vilket tidigare ansågs vara motsägande men som vi i Europa håller på att bevisa att det går att kombinera. Fördelarna med marknaden med ett bibehållet sammanhållet samhälle, utan uteslutningar, som inte bara bryr sig och ser till de svagaste utan också tänker på framtiden, på framtida generationer och på skyddet av miljön.

Turmes (Verts/ALE)
- (EN) Herr talman! Efter tre års intensiva diskussioner kommer parlamentet denna vecka att rösta om de andra direktiven om el- och gasmarknaderna. Vad försökte parlamentet och föredragandena att uppnå? I stället för att bara koncentrera sig på de kvantitativa aspekterna av ett marknadsöppnande, har parlamentet och föredragandena försökt att se till att man lägger samma vikt vid de kvalitativa aspekterna. Jag är stolt att i dag kunna säga att vi har lyckats att reglera på nytt och göra denna marknad ?grönare? på många områden. 
De som är skeptiska till avregleringsprocessen måste erkänna att detta andra direktiv för med sig en mycket bättre lagstiftning än vad som var fallet med det första direktivet från 1996.
Vad har vi åstadkommit? Målen på dagens marknad likställer konkurrens, försörjningstrygghet och miljö. För det andra har vi starkare lagstiftare och vi har tagit de första stegen mot att reda ut de skilda intressena hos nätägare, ägare av produktionsanläggningarna och detaljhandeln. Vi lyckades stärka åtagandena gentemot allmänheten och införa strängare skyldigheter för nätföretagen för att garantera de nödvändiga investeringarna. Det finns stränga krav på elleverantörerna när det gäller information till kunderna i samband med avtal. Det gläder mig särskilt att vi genom lagstiftningen tvingar leverantörerna att ge fullständig information om blandningen av elektricitet och miljökonsekvenserna av deras produktion.
Detta gör det möjligt för konsumenterna i Europa att göra ett välgrundat val. Det gör det också möjligt för samhället att fortsätta debatten om energitjänster. Vi har också en allmän tjänst, men inte bara det, utan vi har nu också skyldigheten att ange en sistahandsleverantör.
Alla dessa åtgärder kommer emellertid inte att räcka för att se till att små kunder får alla fördelar på en avreglerad marknad. En enda inhemsk kund kommer att få konkurrera med stora industriella konsumenter för att få ett skäligt pris. Det är bara för att vi kommer att gynna och uppmuntra små kunder att gå samman och bilda försäljningsgrupper som små konsumenter nu kommer att kunna få ett bra pris.
Vi lyckades också stärka decentraliserade energiproducenters ställning. Vi lyckades upprätta begreppet ?long-term avoided costs?. Detta kommer att innebära att praxis i vissa länder, där man betalar lika mycket till transportenergi för 200 meter från en samproduktionsenhet till en granne som man betalar för över 500 kilometer, kommer att ändras, och detta kommer att ge små producenter en verklig möjlighet. Det är de små producenterna, innovationen som vi får genom allt mindre maskiner, de intelligenta näten som vi får genom utveckling av programvara, tillsammans med nya, oberoende kraftproducenter, som kommer att bli patentlösningen på marknaden.
Men dessa innovationer kommer bara ut på marknaden om vi - som politiker - har modet att införa samma villkor. Innovation kommer inte att komma från dinosaurier. Vi måste därför vara försiktiga under de kommande åren, för att se till att de stora integrerade företagen inte tillåts ta för många initiativ. Vi behöver åtskillnad när det rör ägarskap. Vi måste öronmärka medlen för avveckling. Det är fullständig nonsens att tala om lika villkor om vi låter EUF använda 30 miljarder euro, Eon 12 miljarder euro och RWE 10 miljarder euro av medlen för avveckling på marknaden. Vi behöver också en strängare sammanslagningspolitik mot dessa oligopol som håller på att träda in på marknaden.
Slutligen - vilket förmodligen är den viktigaste punkten - behöver vi en konkurrenspolitik för en marknad. Vi kan inte tillåta dubbla standarder på en gemensam europeisk marknad, och vi behöver därför GD Konkurrens' behörighet i enlighet med Maastrichtfördragets konkurrensbestämmelser. Det spel som kommissionen och i synnerhet Lamoureux - som chef för GD Energi och transport - spelade med rådet och parlamentet de senaste veckorna är inte rätt. Det var ett försök att flytta medlen för avveckling från Montis behörighet inom konkurrenspolitik. Fru kommissionär! Ni gjorde ett bra arbete för att upprätta en inre marknad. Spelet måste upphöra. Vi, som parlament, kommer inte att godta dubbla standarder för konkurrenspolitiken.
Jag vill slutligen tacka alla föredragande för deras goda samarbete. Det var ofta förtroendet för föredragandena som säkrade denna viktiga rättsakt.

Rapkay (PSE)
- (DE) Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Jag vill börja med det som min vän Claude Turmes avslutade med, nämligen att tacka medföredraganden samt föredraganden av yttrandet! Vi har nu ett arbete bakom oss som pågått i mer än två år, och jag anser att samarbetet mellan föredraganden och föredraganden av yttrandet över gruppgränserna har varit mycket kollegialt, öppet och förtroendefullt. Resultatet vi har uppnått återspeglar detta, anser jag. Jag tycker att det är ett bra resultat!
Låt mig få kommentera fyra punkter i anslutning till det som Claude Turmes just sade och som jag egentligen håller helt med om. För det första banar vi med det aktuella lagstiftningspaketet väg för större konkurrens på de europeiska energimarknaderna, vi banar väg för en integrerad inre energimarknad. Därmed ger vi vårt bidrag, eller närmare bestämt ett bidrag, till vårt gemensamma mål att göra Europeiska unionen till det mest konkurrenskraftiga området i världen! Vi måste nämligen utnyttja effektivitetsvinsterna med en integrerad inre marknad och dess politiska integrationskraft i det syftet, men i synnerhet för att våra små och medelstora företag skall dra nytta av denna inre marknad och att även konsumenterna skall dra större nytta av resultaten, av dess positiva effekter, än de tidigare har gjort.
För det andra har direktiven om den inre marknaden huvudsakligen lett till ett asymmetriskt marknadsöppnande. De har visserligen medfört en ökad konkurrenskraft, ökad effektivitet och prissänkningar, men den asymmetriska utvecklingen av marknadsöppnandet och avsevärda brister i detaljbestämmelserna gör att det nu är nödvändigt att anta konkreta åtgärder för det fortsatta marknadsöppnandet som sker i allt snabbare takt. Det innebär att lika förutsättningar för marknadsdeltagarna måste säkerställas, riskerna för marknadsdominans måste begränsas och undanträngning, till exempel genom att de större företagen tränger undan de mindre, måste i möjligaste mån förhindras. Vårt mål är nämligen inte att ersätta statliga monopol med privata monopol, utan vårt mål är en bred, öppnad inre marknad för energi.
Därför är den tredje frågan ofrånkomlig, den är en viktig del av det vi här tar upp till omröstning: fastställandet av en ambitiös tidsplan för ett fullständigt marknadsöppnande. Den tidsplan vi nu har fastställt tillsammans med rådet är ambitiös, och om vi kan genomföra den skulle det vara ett enormt framsteg jämfört med det vi hittills har åstadkommit.
Den fjärde frågan är regleringen av tredje parts nättillträde - det vill säga konkurrensen - under öppna och icke-diskriminerande former. En grundförutsättning för detta är en åtskillnad, en åtskillnad i rättsligt hänseende av nätet från produktionen å ena sidan och från försäljningen å andra. Vi behöver en eller flera tillsynsmyndigheter med övervakningsmöjligheter, rapporteringsmöjligheter och rapporteringsskyldigheter, som framför allt är behörig att utfärda föreskrifter och som har sanktioneringsmöjligheter. Vi behöver - även det har vi förankrat - en möjlighet för staten att ålägga skyldigheter för det allmännas bästa utan att för den skull urholka konkurrensen. En ändamålsenlig grund för detta läggs i de direktiv vi skall fatta beslut om i övermorgon. Men kommissionen är och förblir skyldig att noggrant följa marknadsutvecklingen. Den måste vidta lämpliga åtgärder när det gäller att förhindra företagens konkurrenssnedvridande beteende, den måste framför allt ge akt på medlemsstaternas korrekta genomförande inom kort. Det bör emellertid medges att rådet i det informella trepartsförfarandet har närmat sig parlamentet rejält jämfört med sin ursprungliga ståndpunkt. Det var också nödvändigt, eftersom en rad detaljbestämmelser i den gemensamma ståndpunkten eller i de gemensamma ståndpunkterna enligt mig var tämligen problematiska, eftersom de lämnade öppningar för en urholkning av konkurrensen.
Det är alltså viktigt att de genomförs snarast, eftersom tidsramarna är snäva: inom drygt ett år skall det hela ha omvandlats till nationell rätt. Och i det sammanhanget vill jag än en gång tydliggöra att kommissionen fortfarande är skyldig att bevaka marknaden och konkurrensvillkoren. Låt mig än en gång få poängtera det Claude Turmes just sade, nämligen att den inre marknaden för energi måste lyda under konkurrensrätten i det allmänna fördraget och bedömas utifrån det. När det gäller statligt stöd och koncentrationskontroll bör i synnerhet instrumenten i det allmänna fördraget användas. Och jag tror att kommissionen i den här frågan kan räkna med politisk uppbackning från min grupp - det vågar jag påstå - och även från hela parlamentet.
(Applåder)

Mombaur (PPE-DE)
- (DE) Herr talman! Jag vill börja med att göra ett uttalande utanför talartiden i egenskap av tjänstgörande ordförande i det ansvariga utskottet.
Omröstningslistan inför onsdagen som cirkulerar här är felaktig. Den är åtminstone vilseledande. Jag syftar då på mitt eget betänkande och kan konstatera följande: ändringsförslagen 1 till 5, som här påstås vara en kompromiss är ingen kompromiss. Utskottet har officiellt dragit tillbaka dem. Kompromissförslagen är förslagen 7 till 10 men inte - i motsats till den uppgjorda omröstningslistan - förslag 6. Förslag 6 ingår inte i kompromissen, enligt mig är den till och med otillåtlig. Jag ber presidiet pröva om den är otillåtlig, så att omröstningen på onsdag kan ske på rätt sätt.
Herr talman, vill ni låta bli att räkna in det här i min talartid.
(Applåder)

Mombaur (PPE-DE)
- (DE) Herr talman! Jag vill börja med att konstatera att när det gäller lagstiftningen om den gränsöverskridande elhandeln främjar lagen en inre marknad i hela EU genom följande åtgärder: överföringsnäten får ersättning från fonder för sina tjänster, belastningen av den gränsöverskridande elhandeln fördelas jämnt mellan producenterna i medlemsstaterna för att inte konkurrensvillkoren skall variera mellan de olika staterna, överbelastningar av näten fördelas enligt marknadslagstiftningen och inte på godsägarvis och avgifterna fastställs inte längre utifrån avståndet mellan avtalsparterna utan enligt det fysikaliska flödet som allena är avgörande.
Det är också positivt att lagen banar väg för en riktig placering av ny produktion, nämligen i närheten av konsumtionens kärna och inte till exempel där den införda primärenergin är särskilt billig vilket kunde ge upphov till nya omfattande transportnät.
De tre lagar vi antar här är alla milstolpar på EU:s inre marknad. Efter femton års diskussioner på energiområdet gör de allvar av de friheter som unionsmedborgarna garanteras i fördragen - etableringsfriheten och den fria rörligheten för varor och tjänster. Det påpekas också uttryckligen i direktiven. Vidare skapar de genom konkurrenstrycket effektiva europeiska företag som förhoppningsvis inser allt mer vilka uppgifter och möjligheter de har på världsmarknaden.
Visserligen - och det vill jag också tydligt påpeka - kan lagstiftaren endast bevilja medborgarna friheter, men utnyttja dessa friheter måste de myndiga medborgarna själva. Det är som i ett val. Valdeltagandet är en rättighet, en angelägenhet för de deltagande medborgarna, och beredskapen att byta leverantör på el- och gasområdet är också en angelägenhet som medborgarna förstår och måste ta i anspråk. Den avgörande punkten i lagstiftningen är frågan hur man inför de tekniska monopol som finns kvar, nämligen näten, på marknaden på ett sätt så att konkurrens blir möjlig? I den bemärkelsen innehåller lagarna viktiga bestämmelser, nämligen om införandet av näten i det egna samhället, för det andra införandet av tillsynssystem i medlemsstaterna som garanterar en neutral nätdrift, och för det tredje - och det har varit särskilt viktigt för parlamentet - det faktum att dessa tillsynsmyndigheter i medlemsstaterna går varandra till mötes och samarbetar med kommissionen, så att vi inte i slutänden har 15 olika - eller snart till och med 25 olika - ideologier inom medlemsstaternas tillsynsmyndigheter.
En sak vill jag tydligt påpeka och anknyter därmed till det som kollegan Turmes sade. Om parlamentet eller kommissionen, fru vice ordförande, efter några år skulle konstatera att lagstiftningen fortfarande inte har lett till en äkta inre marknad för el och gas i hela Europa, skall ingen bli förvånad om en debatt inleds om en europeisk tillsynsmyndighet och omsätts i praktiken, något vi inte lyckas med i dag, tillsammans med ett ägande av näten, som vi inte heller lyckas med nu. Båda dessa tankar är fortfarande aktuella. Nu är det upp till marknadsaktörerna att förhindra att lagstiftaren även måste vidta sådana åtgärder. Därför önskar jag inte bara att lagen skall antas utan även att marknadsaktörerna - konsumenter och anbudsgivare - skall fylla den med rikligt innehåll.
Även jag vill avsluta med att tacka alla de föredraganden som har bedrivit ett anmärkningsvärt samarbete i denna fråga under flera år. Men jag vill även, fru vice ordförande, tacka kommissionen, er och alla medlemmar i kommissionen. Ett hjärtligt tack och hjärtliga lyckönskningar till alla medarbetare för ett mycket kvalificerat och svårt arbete.

Talmannen.
Jag ber Mombaur inlämna skriftligt till presidiet det inledande uttalande ni gjorde om felaktigheterna i röstlistorna, så att det inte uppstår några nya felaktigheter.

Mombaur (PPE-DE)
. (DE) Herr talman! Jag tror inte längre jag har förmåga att skriva, för det första för att det har skett muntliga överenskommelser bland samordnare och föredraganden, och för det andra för att utskottets sekretariat företräds här och säkert kommer att ordna det. Jag kommer såtillvida inte att bekymra mig om det.

Talmannen.
Vi litar på att alla agerar korrekt och att det i morgon inte blir något problem.

Kronberger (NI)
Det är högst motiverat att införa bestämmelser som gäller hela Europa på den inre marknaden för elektricitet och naturgas. Europeiska unionens energiförsörjning är en viktig fråga som kommer att engagera och följa oss de närmaste åren och årtiondena.
Enligt utskottet för miljöfrågor, folkhälsa och konsumentpolitik och ur ekologisk synvinkel är det främsta målet för varje direktiv som handlar om energiproduktion, - försörjning, -handel eller -fördelning att den införda primärenergin kan och kommer att utvinnas på ett socialt ansvarsfullt sätt och överensstämmer med de ekologiska ståndpunkterna.
Energiproduktionen är i sig ett stort ekologiskt problem. Det är en mycket viktig insikt som också beaktas i detta direktiv och i synnerhet i föredragandens ställningstaganden och betänkanden. Europaparlamentet, kommissionen och rådet skall därför skapa ramvillkor för att energin alstras på medellång eller lång sikt på ett sådant sätt att primärenergin endast utvinns ur förnybara energikällor (vind, vatten, sol, biomassa). Det samma gäller framställandet av gas. Även här bör vi göra allt för att inhemsk biogas som framställs ur förnybart råmaterial skall ersätta det gamla systemet med gasförsörjning med alla dess brister.
Det kommer att fungera om vi bara lyckas jämka samman de förnybara energikällornas nuvarande konkurrensnackdelar med de nuvarande fossila och nukleära energikällorna, och om vi lyckas med det, sedan införa de verkliga kostnaderna i energiproduktionen och energiutnyttjandet.
(Applåder)

Van Velzen (PPE-DE).
Herr talman! För det första måste jag säga att jag tycker det är en stor blamage att tjänsterna inte kunnat lägga fram ett paket kompromissändringsförslag som man kan kommunicera med allmänhet och press med. Jag hoppas och förväntar mig därför, herr talman, att ni skall uppmana tjänsterna att se till att vi i morgon har rätt paket. Det är egentligen sorgligt att något sådant får ske. 
Kommissionsledamoten har på ett utmärkt sätt angivit vikten av de frågor som vi diskuterar här och det skall jag inte upprepa. Jag vill gärna tacka mina kolleger, föredragandena, skuggföredragandena, alla de som medverkat, naturligtvis även kommissionens ledamöter, så hjärtligt för det här resultatet. Jag vill dock främst även hylla det grekiska ordförandeskapet för det har inte nämnts ännu, herr talman! för dess enorma insatser, det har nämligen uträttat ett förträffligt arbete.
Herr talman! Från utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi har vi haft hårda sammanstötningar med rådet. Jag skall ärligt säga att parlamentet satsat hårt och jag hade inte förväntat mig det resultat som vi nu uppnått. Det tror jag vi har flexibiliteten, insatserna och allas konstruktiva förhållningssätt att tacka för.
Låt oss koncentrera oss på ett par saker. Parlamentet har satsat mycket hårt på att förstärka tillsynsmyndighetens ställning. Vi vill alltså att tillsynsmyndigheten inte bara är oberoende av näringslivet utan även får en så stor självständighet som möjligt gentemot de nationella myndigheterna, eftersom vi vill undvika det så kallade PET-problemet. I varje fall har vi ökat avståndet mellan tillsynsmyndigheten och övriga myndigheter. Vi har skärpt tillsynsmyndighetens befogenheter och vi har gjort den skyldig att bidra till utvecklingen av den inre marknaden och till skapandet av rättvisa konkurrensvillkor, så att vi kan undvika den spökbild som så många har om att vi får 25 delmarknader i stället för en enda inre marknad. Kollega Mombaur har också påpekat det. 
Det andra som vi kämpat hårt för är naturligtvis uppdelningen, unbundling. En funktionell uppdelning, obligatorisk från och med juli 2004 och en juridisk uppdelning senast år 2007. Det har tydligt sagts att inte en enda medlemsstat kan avvika från det eftersom det krävs att kommissionen lägger fram ett anpassat direktiv som då återigen måste gå igenom hela parlaments- och rådsprocessen. Så skall det också gå till. Jag är också mycket tacksam för att vi har förstärkt dotterbolagens, alltså transportföretagens, självständighet gentemot moderbolaget, så att moderbolagen, det vill säga produktions- eller distributionsföretagen, inte kan gräva i kassan på bekostnad av nätunderhållet och på det sättet egentligen kan försvåra för ett rättvist konkurrensförhållande i Europa.
Det tredje, herr talman, är att det nu ägnas mycket mer uppmärksamhet åt detta rättvisa konkurrensförhållande. Vi har kämpat med rådet och rådet har varit så klokt att anta särskilt de kompromisser som vi slutit inom den elektroniska kommunikationssektorn. Det skall vara kärnan. Det skall också vara frågan, huvudfrågan, om kommissionen förmår att med mycket hårda analyser varje år kontrollera att detta rättvisa konkurrensförhållande finns kvar. Det råder mycket stor oro, herr talman, att vi i Europa kommer att få fem, sex, sju eller åtta oligopolister, storföretag. På den punkten utmanar jag kommissionen att vidta mycket hårda åtgärder om det inte spelas fair play, om det uppstår störningar på marknaden. Först då kan vi övertyga våra medborgare om att avreglering är något bra.
Herr talman! Jag tycker också att det är mycket viktigt att vi fått kompromissen med avseende på de så kallade fonderna för avvecklingsstöd. Jag fattar fortfarande inte varför medlemsstater inte helt enkelt i sin lagstiftning vågar skriva att en fond för avvecklingsstöd måste vara öppen, att den måste användas till det den är avsedd för och att man tillämpar normala konkurrensregler för den. Varför, herr talman, vågar medlemsstaterna inte skriva in det? Det juridiska svammel, förlåt mig, som hör till Euratomfördraget, tycker jag fortfarande inte är övertygande. Jag kan hålla med om det interinstitutionella avtalet, jag är glad åt kommissionens nya uttalande men de medlemsstater som har förhindrat att det blir lag, att det tas med i direktivet, de har väldigt mycket att förklara för sina medborgare.
Herr talman! Vi är också glada åt att det i samband med skyldigheten att tillhandahålla allmännyttiga tjänster inte bara upprättats en fantastiskt stor lista utan även en bestämmelse som gör att man undviker att skyldigheten att tillhandahålla allmännyttiga tjänster skulle kunna utgöra ett hinder för nykomlingar. Jag tycker det även för kommissionen verkar vara en viktig sak att tänka på.
Sammanfattningsvis tycker jag att vi har uppnått ett utmärkt resultat. Naturligtvis vill man som parlamentariker ha mer men med tanke på utgångsläget så har vi nått väldigt långt. Vi kan vara stolta över det och vi har något att tala om för våra medborgare, nämligen att vi kommer att få mer kvalitet och bättre service.
(Applåder)

Désir (PSE).
Herr talman, fru kommissionär! Snart är det bara i Europa som man förespråkar en fullständig avreglering av elmarknaden. Efter den kaliforniska affären och Enronaffären ger till och med Förenta staterna upp tanken. I Sydamerika har avregleringen misslyckats. I Storbritannien måste staten bemöta den situation som har uppkommit genom konkursen inom British Energy. I Sverige har priserna i vinter stigit med över 50 procent på grund av bristande balans mellan tillgång och efterfrågan.
Elektriciteten är en sektor som kräver investeringar på lång sikt. Genom den äventyras försörjningssäkerheten, miljöskyddet och allmännyttan. Den kan inte bara vara beroende av marknadens och konkurrensens lagar. I vissa av våra länder, i mitt eget hemland till exempel, utmärks allmänhetens tillgång till elektricitet framför allt av jämlikhet när det gäller avgifter, möjligheten för alla hushåll att, oberoende av konsumtionsnivå eller geografisk belägenhet, dra fördel av billig elektricitet till samma pris som alla andra. Den fullständiga och obligatoriska avreglering som planeras för år 2007, och som ni föreslår, kommer inte att göra det möjligt att behålla de sociala och prismässiga utjämningsmekanismer som säkerställer denna jämlikhet vad avgifterna beträffar.
Därför tänker vi rösta för ett ändringsförslag om avslag som vi har lagt fram för den franska socialistgruppen tillsammans med GUE-gruppen och den belgiska socialistdelegationen. Vi anser nämligen att detta öppningsprogram i två etapper, utan att ens göra en utvärdering av den första etappen för år 2004 som gäller alla icke bofasta hushållskunder i ett visst medlemsland, innan man år 2007 går vidare till att öppna konkurrensen för alla bofasta kunder, är en inställning till avregleringen som är mer dogmatisk än pragmatisk.
Konkurrensen kännetecknas för övrigt snarare av en stark koncentrationsökning av företag och av införande av en marknad med oligopol och karteller än av införande av en verklig konkurrensmarknad. Vi anser att det är paradoxalt att man tvingar oss att införa en fullständig avreglering, när en debatt nyligen har inletts om grönboken, och när man ännu inte ens har undersökt möjligheterna att skapa ett ramdirektiv för att skydda de offentliga tjänsterna.

Newton Dunn (ELDR).
Herr talman! Jag ersätter Clegg, föredraganden. Jag har just talat med honom. Han är sjuk och ligger till sängs, men jag kan glädja er med att han snart kommer att börja arbeta igen.
Han ville att jag skulle säga att Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp kraftfullt välkomnar detta, eftersom det är ett stort genombrott på den inre marknaden och för Lissabonavtalet på ett område som hittills har varit stängt. Vi välkomnar kraftfullt och stöder kompromissen om märkning och åtskillnad samt om tidpunkten för öppnandet av marknaden.
Den huvudfråga som den liberala gruppen vill ta upp handlar emellertid om medlen för avveckling på kärnenergiområdet. Vi vill stödja kommissionen och tacka den för att den har reviderat sin förklaring. Tidigare har kommissionen sagt att det för avvecklingen skulle räcka med medel i enlighet med Euratomfördraget. Som alla känner till finns det emellertid inte lämplig genomblickbarhet och ansvarighet när det gäller Euratom-medlen.
Nu när kommissionen har sagt att konkurrensbestämmelserna kommer att tillämpas fullt ut på detta område, gläder detta oss oerhört eftersom det innebär öppenhet och genomblickbarhet och lämpliga bestämmelser för den inre marknaden. Min grupp kommer att rösta för detta i morgon.

Seppänen (GUE/NGL).
Herr talman! Avvecklingen av energimarknaden har varit ett ideologiskt projekt. Vissa verkliga problem har skylts med marknadstrons täckmantel. Marknaden driver alltid bara en sak, de fungerar alltid bara här och nu. I priserna beaktas inte de strukturella förändringar som sker när resurserna sinar.
Med avregleringen av gasmarknaden säkrar man inte finansieringen av investeringar på tio års sikt. Eftersom EU:s hela behov av extra energi tryggas med hjälp av gas och eftersom gasen importeras från öst, borde de som är i behov av gas delta i investeringskostnaderna för nya gasfält. På en avreglerad marknad diskonteras endast kortsiktiga intressen. Det borde finnas en möjlighet att ingå långsiktiga gasleveransavtal. På en marknad med kortsiktiga intressen görs det inte. På elmarknaden kan nätens ägarförhållanden bli ett problem. Om den offentliga makten inte investerar i och upprätthåller stamnäten fungerar inte marknaden. Utan statsmakternas investeringar i och ansvar för näten kan elen inte överföras från en plats till en annan.
Jag fungerar som föredragande av betänkandet om säkerheten vid kärnkraftverk i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi. I den egenskapen ser jag de problem som kan påverka prissättningen av el. Kärnkraftsproducerad el kan vara fördelaktig på spotmarknaden, men vi kan inte vara säkra på om man i priserna till fullo har beaktat kostnaderna i samband med avvecklingen av kärnkraftverk och slutdeponering av avfall, vilka sträcker sig över hundratals, kanske tusentals år. Om dessa kostnader inte har diskonterats i priset på dagens marknadsel uppstår en snedvridning i konkurrensen.
Avregleringen av marknaden bestämmer priserna på kort sikt, men löser inte framtidens stora problem; det uppstår nya oljekrig som i Irak. Vår grupp hade i samband med dessa avreglerings- och privatiseringsdirektiv velat trygga den offentliga och allmännyttiga servicen inom energisektorn.

Ahern (Verts/ALE).
Herr talman! Jag vill varmt gratulera alla som har deltagit i det hårda arbetet att slutföra dessa betänkanden på ett sammanhållet, positivt och t.o.m. kraftfullt sätt.
Jag välkomnar i synnerhet kraven på att medlen för avveckling på kärnenergiområdet helt och hållet skall styras av EU:s konkurrenslagstiftning. Förvaltningen av dessa medel skulle aldrig ha skötts eller misskötts av företagen som ett slags statligt stöd och som en ursäkt för att ge sig in i en köpfest över hela Europa för att få tag i andra företag. Vi riskerade denna acceleration och skapandet av karteller. Jag välkomnar därför de garantier som kommissionen ger här i dag. Varken kommissionen eller rådet har uppträtt hedervärt tidigare i samband med denna fråga, men vi har nu ett mer konsekvent förhållningssätt. Trots att många medlemsstater öronmärker dessa medel, tillåts i synnerhet Frankrike och Tyskland att använda medel till avfallshantering och förvärv. Detta är att betrakta som ett klart missbruk och t.o.m. korruption, och jag välkomnar det faktum att konkurrenslagstiftningen nu kommer att tillämpas. I annat fall hade det fått en mycket snedvridande effekt på Europas energimarknad. Hur kan vi ha en fri marknad när det finns tre företag som har tillgång till 10 miljarder euro eller mer för att köpa upp andra företag? Det gläder mig att man är logisk och ser till att dessa medel styrs av konkurrenslagstiftningen.
Jag välkomnar också mycket att man har tagit med hållbarhetsmål och den likvärdiga ställningen som ges till hållbarhet tillsammans med konkurrens och försörjningstrygghet. I synnerhet förnybara energikällor måste främjas i Europa. De har alltför länge haft sämre ställning, i synnerhet när man jämför med de stora pengar som kärnenergilobbyn har lyckats få med schysta eller oschysta medel, som jag redan har nämnt. Jag hoppas att det kommer att finnas mer pengar till förnybara energikällor i framtiden.

Ó Neachtain (UEN).
Herr talman! De föredragande som har arbetat med dessa betänkanden är värda vår största uppskattning för sina trojanska ansträngningar som gjorde det möjligt för oss att komma överens om energipaketet vid den andra behandlingen och undvika utdragna förlikningsförfaranden.
De europeiska el- och gasnäten utgör en viktig del av den strategiska infrastrukturen. Om vi vill uppfylla våra Lissabonmål som säger att vi skall göra Europa till den mest konkurrenskraftiga marknaden i världen senast 2020, behöver vi en verkligt enhetlig inre marknad för våra större energiresurser. Det gläder mig att kompromissen som rådet antog omfattar en viktig roll för de nationella tillsynsmyndigheterna. Jag är övertygad om att de nationella tillsynsmyndigheterna i betydande grad kommer att bidra till utvecklingen av den inre marknaden och skapa villkor för en rättvis konkurrens. Det finns naturligtvis behov av ett nära och öppet samarbete mellan de nationella tillsynsmyndigheterna och kommissionen.
Det gläder mig också att förbindelserna mellan moder- och dotterföretag har definierats på ett bättre sätt. Ett moderföretag måste ha medel för att kunna utöva en effektiv kontroll över sina dotterföretag. Den ursprungliga ordalydelsen hade kunnat ha resulterat i en utförsäljning av dotterföretag och en uppdelning av företag i smyg. Detta hade varit särskilt problematiskt i små medlemsstater som Irland, där det finns vissa naturliga begränsningar för uppdelningar av företag på energiområdet, p.g.a. det geografiskt isolerade läget och den begränsade befolkningsstorleken.
Det är uppenbart att vägen framåt för en energimarknad som den irländska går via en sammankoppling av öppna system. Det gläder mig att man har tagit till sig detta och att ett skapande av länkar är ett meningsfullt sätt att öppna energimarknaden. I Irlands fall kommer detta att omfatta både länkar i nord-sydlig riktning och öst-västlig riktning och - i sinom tid - en enorm brittisk-irländsk marknad kommer att skapas som erbjuder konsumenterna en större valfrihet och mer konkurrenskraftiga priser.
Den europeiska metoden att öppna energimarknader och göra dem effektivare är väl avvägd. Vi kan lära oss av erfarenheterna i Förenta staterna och undvika katastrofala misstag som t.ex. Enronaffären är ett exempel på. Vi måste lugna både el- och gaskunder i detta sammanhang - särskilt inhemska användare och arbetstagare på detta område.

Butel (EDD).
Herr talman, kära kolleger! Trots att Turmes och Rapkays betänkanden, som vart och ett ändrar direktiven om gas och elektricitet, skiljer sig från varandra enligt parlamentets önskan, anser jag att ett ändringsförslag om avslag från den gemensamma ståndpunkten för vart och ett av dem är berättigat.
Även om jag inte ifrågasätter mina kollegers arbete kan jag inte besluta mig för att acceptera förslagen från en kommission som blir alltmer liberal, framför allt när det gäller energipolitiken. Alltför ofta är kommissionen förblindad av dogmen om öppnandet av konkurrensen. Kommissionen är alltför försagd när det gäller att utveckla en heltäckande tjänst på europeisk nivå och att förklara hur detta skall finansieras.
Men utan denna heltäckande tjänst, som var ett oeftergivligt villkor, borde det aldrig ha varit fråga om att på europeisk nivå ifrågasätta uppdragen med offentliga tjänster, vilka föreslås för medlemsstaterna. Dessa uppdrag motsvarar definitioner och finansieringsmetoder som har bestämts och säkerställts enligt territoriella, juridiska och konstitutionella särdrag. Enligt subsidiaritetsprincipen, som innebär att åtgärder skall vidtas på den nivå där de är mest effektiva, är endast medlemsländerna i stånd att säkerställa dessa uppdrag på begäran av sina medborgare.
Jag märker för övrigt att föredraganden själv tycks ha vissa betänkligheter om de gynnsamma verkningarna av en öppning av konkurrensen för elektricitet. Därför kan jag inte stödja en parlamentsdebatt som inte medför någon lösning utan som innebär att vi förstör vad vi redan har. Dessutom går det inte att hävda att man skall fortsätta att öppna konkurrensen inom energisektorn genom att man till privatpersoner utsträcker ett system som ursprungligen var avsett för företag. Det är oansvarigt att de flesta av medlemsstaterna slutligen har givit vika för kommissionens förslag. Visserligen vilar ansvaret i första hand på kommissionen, som har monopol på att lägga fram lagförslag och som struntar i de negativa ekonomiska, sociala och territoriella konsekvenserna av sina förslag, för att åstadkomma en inre marknad som helt och hållet är beroende av konkurrensen.
Avslutningsvis och med hänsyn till alla dessa överväganden förklarar jag åter att jag är motståndare till de förslag som syftar till att genomföra en konkurrensöppning av energisektorn.

Beysen (NI).
Herr talman, fru kommissionär, bästa kolleger! Tack vare det goda samarbetet mellan Europaparlamentet och de andra EU-institutionerna står vi nu inför en avreglering av energimarknaderna i Europa. I flera år har många kolleger engagerat sig för det här. Resultatet kan också minst sagt kallas för lovvärt. Den länge förväntade avregleringen skall i första hand medföra gynnsamma effekter för konsumenten. Jag tänker då särskilt på bättre service och mer konkurrenskraftiga priser. 
Får jag påpeka att det här även innebär en paradox. Så vitt jag kan se så kommer avregleringen också att ha sitt pris. Ett pris som paradoxalt nog i första hand kommer att hamna på konsumenternas axlar. Särskild uppmärksamhet måste därför ägnas åt det sätt på vilket distributionsnätet skall användas. Det pris som användaren skall behöva betala är ju summan av produktionspriset, avgiften för transporten via högspänningsnätet och avgiften för distributionen, plus alla skatter på distributionen och transporten. Distributionskostnaderna är den högsta kostnadsandelen på räkningen för de kunder som får energi från distributionsnäten.
Dessutom är chansen mycket liten i vissa medlemsstater att den vanliga användaren skall se sin elräkning sjunka i någon nämnvärd omfattning genom avregleringen av elektricitetsmarknaden. Skälet till det är uppenbart. De begränsade höjningarna av effektiviteten inom sektorn är för små för att kompensera de nya skatterna inom den sektorn. Å andra sidan bör man också tänka på att de sällsynta förbindelserna mellan de olika nationella näten inte är avsedda för import eller export av stora kvantiteter utan för ömsesidigt bistånd för den händelse att ett lands produktionsenheter oväntat skulle råka ut för avbrott. Det finns alltså fortfarande en stor brist på kommersiell interkapacitet. För en verklig inre marknad är det nödvändigt att brådskande införa en betydande höjning av denna kommersiella interkapacitet.
Avslutningsvis kan man säga att ett viktigt steg tas i avregleringen av energimarknaderna i Europeiska unionen men att man ständigt noga måste följa hur den här avregleringen konkretiseras.

Matikainen-Kallström (PPE-DE).
Herr talman! De energibetänkanden som behandlas i dag måste ses som en helhet med en betydande effekt på energimarknadens funktion i Europa. De transeuropeiska energinäten förstärker marknadens ryggrad och skelett. Avregleringspaketet å sin sida främjar marknadens blodomlopp och matsmältning. Avregleringen måste fortsätta och nätet förbättras. I nästa omgång bör man även få med de nya medlemsstaterna på ett bättre sätt. 
Med rådet har man varit tvungen att kämpa ordentligt för de båda helheterna. Slutligen har man nått en kompromiss beträffande energinäten, vilken garanterar en nödvändig flexibilitet för ändring av bilaga III, men samtidigt säkrar man en tillräcklig parlamentarisk kontroll. Det har inte varit lätt att uppnå denna kompromiss.
När det gäller avregleringen av energimarknaden är det sett ur ett nordiskt perspektiv trots allt inte fråga om något astronomiskt genombrott, det är dock bra att den avregleras. Detta är absolut ett steg i rätt riktning. Kommissionen kommer troligtvis vid behov att lägga fram förslag för en ytterligare avreglering av marknaden.
I motsats till vad vissa av våra socialistvänner tror sig veta fungerar den nordiska fria och öppna marknaden bra. Konsumentens valfrihet har ökat, priserna har sjunkit, servicen förbättrats och verksamheten blivit effektivare. Marknadsmekanismerna har fungerat perfekt. Man måste acceptera att priserna på den fria marknaden även kan stiga någon gång. Det är dock sällan som en av århundradets torraste somrar inträffar samma år som en av de kallaste vintrarna.
När det gäller avregleringen av energimarknaden är det viktigaste att man garanterar ett fritt tillträde till näten. Sålunda utgör en klar differentiering av nätverksamheten samt en tillräcklig harmonisering av tillsynsmyndigheternas arbetsuppgifter de två viktigaste elementen i detta paket. Utan dessa kan vi glömma ordet ?konkurrens? när man diskuterar el- och gasmarknaden.
Nu är det dags att slutföra behandlingen av paketet, de framlagda kompromisserna är fullt acceptabla. Paketet är ett nödvändigt, men inte ett tillräckligt, villkor för en fungerande marknad. Vi upprättar nu en ramlagstiftning, men man måste även övervaka dess verkställighet. Kommissionen måste få ordentliga verktyg för att övervaka marknadens funktion. Det är även viktigt att man i framtiden tryggar tillräckliga investeringar.
Slutligen vill jag ännu tacka alla dem som har deltagit i utarbetandet av detta paket. Det har varit en lång, utmanande och arbetsam process.

Linkohr (PSE)
. (DE) Herr talman! Först vill jag vända mig till min vän och gruppkollega Harlem Désir, som talade före mig, eftersom han skall med flyget. Med all respekt står större delen av vår grupp bakom detta beslut, bakom denna kompromiss som vi har funnit. Vi anser för övrigt att direktivet säkerställer service publique eller tjänster av allmänt intresse. Det ger till och med upphov till en ny rättssäkerhet. Tjänster av allmänt intresse är förenliga med konkurrensen och medlemsstaterna kan, om det krävs i allmänhetens intresse, även besluta om undantag från konkurrensrätten.
Något som möjligen kan bli smärtsamt för Frankrike är det faktum att péréquation (utjämningen) kommer att upphöra. Priserna kommer alltså inte att vara de samma överallt, men jag undrar vilka nackdelar det innebär att priserna kan sjunka i en del av ett land? Det är ju det som är vårt syfte med konkurrensen. Jag vill dessutom påminna om att ett av skälen till att vi inledde debatten om en avreglering av energimarknaderna i början av 90-talet var att priserna i Europa var mycket höga, och inte bara företagen utan även vi själva klagade över våra konkurrensnackdelar gentemot vår största konkurrent, Förenta staterna.
Dessa direktiv innebär att en lång process avslutas. Som en som funnits med i parlamentet länge tillåter jag mig att påpeka att den här processen inleddes redan i slutet av 80-talet - för övrigt på ett absurt sätt, eftersom energifrågan över huvud taget inte diskuterades i vitboken om den inre marknaden - och att man den gången försökte öppna den inre marknaden via EG-domstolen. Vi sade då att vi inte ville överlåta åt domarna att marknaden öppnades, utan vi ville göra det till en politisk process, och den politiska processen upphör på europeisk nivå i och med beslutet om dessa direktiv.
Frågan är: vad händer sedan? Det kommer inte att bli enkelt att genomföra detta direktiv. Det kommer att påverka företagen, även fackföreningsarbetet, eftersom de nationella företagen blir europeiska företag. Avregleringen följs av nya uppgifter för lagstiftningen, särskilt beträffande våra skyldigheter inom miljöpolitiken, inom klimatpolitiken. Att införliva dessa i avregleringen kommer också att bli en viktig uppgift, det vill säga en ny uppgift blir att göra klimatpolitiken förenlig med konkurrenspolitiken i båda dessa direktiv. Det avgörande kommer inte minst att vara om kandidatländerna integreras i processen. Även jag vill avsluta med att tacka alla som bidragit till detta. Det är inte så vanligt att vi samarbetar under så kollegiala former, det får man lov att säga!

Alyssandrakis (GUE/NGL).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Vi har gett uttryck för vårt fullständiga och kategoriska motstånd mot den avreglering av energin som Europeiska unionen vid flera tillfällen har verkat för i det förflutna. Den föreslagna omstruktureringen gynnar enbart de starka monopolgrupperna och får negativa återverkningar för genomsnittsfamiljens kostnader, nationell energiplanering och arbetstagarnas ställning i den här specifika sektorn.
Greklands kommunistparti anser att energi inte bara är en konsumentprodukt, utan att energisektorn har en strategisk betydelse för utvecklingen, och som sådan kan den inte bli föremål för affärsverksamhet och spekulation, utan skall tillhöra den offentliga sektorn. Vi vägrar följaktligen att diskutera detaljerna, villkoren för och påskyndandet av avregleringen och de relevanta konkurrensreglerna, i stället kommer vi att stödja det förslag om ett totalt förkastande som vår politiska grupp har lagt fram.
Låt mig dock komma med några kommentarer om förordningen om nätverken, som utnyttjas för att främja ökad export från de starka gemenskapsmonopolen, som kommer att dra fördel av minskningen av de nuvarande transportkostnaderna. Samtidigt garanterar avregleringen hög lönsamhet i och med att de nya ekonomiska bördorna läggs över på genomsnittsfamiljerna, medan den ökade exporten kommer att begränsa de svagare medlemsstaternas utveckling av kraftstationer för att utnyttja inhemska energikällor. Dessutom läggs kontrollen över de nationella kraftledningsnäten över från medlemsstaterna till kommissionen, och därmed begränsas potentialen för nationell energiplanering i syfte att minska energiberoendet och garantera att alla medlemsstaters energibehov tillfredsställs.
Gränsöverskridande elhandel kan användas för att minska energiberoendet, garantera billig energi och göra bruk av inhemska energikällor. En nödvändig förutsättning för detta är emellertid en politik för ett ömsesidigt fördelaktigt samarbete mellan medlemsstaterna, vilket inte precis är vad som främjas genom förordningen och Europeiska unionens politik i allmänhet.

Chichester (PPE-DE).
Herr talman! Jag kan inte låta bli att lägga märke till att vi till sist ändå fick två direktiv, precis som vi föreslog från början. Låt mig gratulera alla mina kolleger till deras hårda arbete tillsammans med kommissionen och rådet när det gällt att uppnå detta kompromissresultat. Det är ett erkännande av vårt utskotts effektivitet.
Vi har inte åstadkommit allt vi vill. Tidigare erfarenheter i samband med andra direktiv visar att en fot i dörren vanligtvis leder fram till en större öppning än förväntat. Mitt intresse riktas i synnerhet mot samspelet mellan ett öppnande av marknaden och avreglering och frågan om försörjningstrygghet. Det måste nämnas att effektivare marknader leder till en effektivare energianvändning, och detta är en viktig del när det gäller att bevara försörjningstryggheten.
Vi bör också titta bortom detaljerna för att komma ihåg syftet bakom dessa åtgärder. Det handlar först och främst om valmöjlighet, bättre värde och bättre tjänster för energikonsumenterna - det gäller både hushållen och industrin. Erfarenheterna visar att konkurrens driver dessa mål framåt, och vi har sett fördelarna genom lägre priser och förbättrade tjänster i Förenade kungariket. Vi måste se fler förbättringar i Europa innan vi kan säga att vi har gjort tillräckligt. Vi har under de senaste 15 åren förstått att avreglering inte kan ske direkt, och att det är troligare att en steg-för-stegmetod ger ett bättre slutresultat.
Jag vill meddela kommissionsledamoten att Kängurugruppens arbetsgrupp för avreglering av energimarknader för närvarande håller på att diskutera de åtgärder vi måste vidta härnäst för att komma till rätta med de tillkortakommanden som man inte riktigt har tagit itu med i det aktuella förslaget. Vi får inte tro att dessa direktiv och förordningar är slutet på processen.

McNally (PSE).
Herr talman! Det gläder mig att kunna meddela att man i kväll i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi enhälligt röstade för den sista pusselbiten, dvs. Cleggs paket. 
Strävandena efter toppmötet i Lissabon har varit ambitiösa, och det har krävt envisa och outtröttliga föredragande, såväl som en fast besluten kommissionsledamot, att nå det stadium som vi har gjort i kväll.
Vi har fått avsevärd erfarenhet i och med det ursprungliga, ganska begränsade avregleringsdirektivet i våra medlemsstater. Vi har sett att det skett ett öppnande av marknaden i vissa länder till 100 procent av kunderna, att det har skett en åtskillnad av nätoperatörer till en viss grad i alla medlemsstater, men inte fullständigt, och att det har ägt rum en begränsad ökning vad gäller lagstiftningens tydlighet och genomblickbarhet. Dessa tidigare direktiv var emellertid otillräckliga. Det råder fortfarande marknadsdominans och ett rovgirigt, konkurrensfientligt beteende i vissa medlemsstater, och vissa europeiska medborgare har inte gynnats av en utvidgad och öppnad marknad i vissa länder.
Jag är inte rädd att det som föreslås är en vild och brutal avreglering, eftersom vi har begärt en åtskillnad av förordningarna, garantier vad gäller allmännyttiga tjänster och miljömärkning, som leder till att konsumenterna kan göra välgrundade val. Vi har sett att korssubventioneringar kommer att förhindras, i synnerhet den helt skandalösa användningen av medel för avveckling på kärnenergiområdet. Detta är ingen kommentar som är negativ till kärnenergi, utan en kommentar för rättvisa.
Det finns risker med avreglering, men de berör inte försörjningstryggheten. Olika typer av energival kan emellertid påverkas. Vi måste undersöka det. Miljöskyddet behöver inte vara i fara, och det gäller även den allmänna tillgången på energi. Saken är den att bristen på bränsle har minskat tack vare den avreglering som har ägt rum i Förenade kungariket.
Det finns risker i samband med forskning. Detta är en viktig risk och vi måste uppmärksamma detta i vårt framtida arbete. Det finns också en risk att vi förlorar färdigheter och kunskaper; även detta är alltså en risk som medlemsstaterna och Europeiska unionen måste uppmärksamma.
Morgondagens omröstning är historisk, även om vi kallar många omröstningar historiska i detta parlament. Det är ett viktigt steg framåt. Ändringsförslag 6 till Mombaurs betänkande bör inte vara tillåtligt. Det är inte en fråga som tagits upp tidigare, men jag berömmer dem som har arbetat hårt med detta paket. Vi kommer att få en bättre energianvändning i Europa tack vare det.

Vachetta (GUE/NGL).
Herr talman! Avregleringen av energimarknaderna är ytterligare ett bevis på den klyfta som enligt oss finns mellan de europeiska institutionerna och de europeiska folken. Omröstningen i Europaparlamentet riskerar att endast stödja strategin med den snabba avregleringen av el- och gas marknaderna, liksom av alla offentliga tjänster. Förhärligandet av de förmodade positiva verkningarna av konkurrensen, det vill säga insyn, lägre produktionskostnader, ökade sysselsättningsmöjligheter motsägs varje dag av verkligheten. Faktum är att man framför allt lägger märke till de oklara besluten, överföringen av offentliga medel till privata intressen, oavsett vilken ställning företagen har, de snabbt ökande konsumentavgifterna, beviljandet av fördelar till privata grupper utan etisk inriktning och hundratusentals indragningar av arbetstillfällen i Europa, medan löntagarnas rättigheter går upp i rök.
Vi anser att behovet av energi är av ytterst stor betydelse och att tillgången till energi är en grundläggande rättighet. Vi anser att endast ett verkligt offentligt och demokratiskt inflytande skulle tillåta oss att rationalisera produktionen och förbrukningen av energi samtidigt som vi säkerställer respekten för miljön och en rättvis fördelning. Det skulle innebära ett första steg mot europeiska allmännyttiga tjänster som i dag motsvarar konsumenternas och löntagarnas behov. Detta tycks vara en tanke som är fjärran från detta parlament. För att helt och fullt ta ansvar för Europas medborgare borde parlamentet därför avvisa de direktiv som gäller energisektorn, och inleda en verklig demokratisk debatt om verkningarna av den politik som i dag tycks vinna insteg i Europeiska unionen.

Rübig (PPE-DE)
. (DE) Herr talman, ärade fru kommissionär, mina damer och herrar! Avregleringen av energimarknaden är givetvis i första hand till fördel för konsumenterna, för Europas medborgare. Varför är det en fördel? För att de kan köpa den tjänst på marknaden som passar dem bäst. Dessa kan inte bara som hittills skilja sig åt beträffande kvantitet utan framför allt i kvalitet och i framtiden även prismässigt.
Jag tror att vi har lyckats med något storartat, nämligen vad märkningen beträffar, att försörjningsföretagen i framtiden är skyldiga att uppge varifrån elen kommer, att kommissionen i framtiden kommer att göra en oberoende prövning av detta, att vi får en grupp med europeiska tillsynsmyndigheter som utväxlar erfarenheter och därmed främjar konkurrensen till fördel för konsumenterna och de europeiska medborgarna. För konkurrens innebär resultat och det är just vad medborgarna vill ha, de vill ha resultat, de vill ha valfrihet.
De olika energikällorna måste i framtiden specificeras på räkningen varje år. Det innebär att jag som konsument i framtiden - åtminstone från och med den 1 juli 2007 - tar rätten i anspråk att välja ett elbolag som levererar el som till 100 procent baserar sig på vattenkraft. Jag tror att det är ett stort framsteg för oss alla och att öppenheten kommer att öka markant i framtiden. Energiimporten måste kontrolleras av medlemsstaterna och en garanti skall utfärdas om varifrån den kommer.
När allt kommer omkring är ett fullt utnyttjande av gemenskapsrätten en viktig prioritering för oss. Vi anser att avvecklingsfonderna och ränteavkastningen från dessa endast bör användas för det ursprungliga ändamålet och att kostnaderna måste bäras för sättet att producera el som ger upphov till dem.

Zrihen (PSE).
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Det verkar nästan alltför bra! Energin är inte någon vanlig handelsvara. Å ena sidan finns det ett naturligt monopol i distributions- och transportsystemen, vilket inskränker konkurrensutrymmet. Å andra sidan är energin en sektor där prisvariationerna, på grund av bristen på tillräckliga regleringar, kan vara enorma med tanke på den stadiga efterfrågan och omöjligheten att lagra elektricitet. Slutligen måste alla medborgares tillgång till elektricitet betraktas som en självklar rättighet, vilket än en gång ger upphov till frågan om de allmännyttiga tjänsterna.
Visserligen ingår skyldigheten att tillhandahålla allmännyttiga tjänster i fördragen, men det räcker inte. I själva verket lämnas ett alltför stort utrymme åt medlemsstaterna vad gäller organisation och definition av dessa skyldigheter att tillhandahålla allmännyttiga tjänster, vilket kommer att legitimera förhållningssätt hos vissa medlemsstater som är mindre bundna av kraven på social sammanhållning och medborgarnas rättigheter. I dessa texter prioriteras den fria konkurrensen mellan operatörerna framför skyldigheten att tillhandahålla allmännyttiga tjänster. Detta sker just när kommissionen med sin grönbok inleder debatten om allmännyttiga tjänster av allmänt intresse! Hade det inneburit något problem om man hade ägnat lite tid åt att utvärdera de sektoriella avregleringsprocesserna och låtit detta bli en hjärtefråga för den europeiska politiken?

Caudron (GUE/NGL).
Herr talman, kära kolleger! De av er som känner mig kan inte förvånas över att i kväll höra mig bekräfta att jag och min grupp, eftersom energin i mina ögon inte är en handelsvara som andra, är helt emot de nya förslagen om avreglering av marknaderna för gas och elektricitet.
Trots formella försiktighetsåtgärder och trots den obestridliga vältalighet som vår kommissionsledamot och våra föredraganden ger prov på står dessa förslag, enligt vår uppfattning, i strid med nödvändigheten att spara på energin och följaktligen med skyddet av miljön.
De kommer att leda till förlorade arbetsmöjligheter och i synnerhet till nya försämringar av de allmännyttiga tjänsterna och av de verktyg för regionalpolitiken som energinäten och avgiftsutjämningen utgör. De står i strid med diversifikationen av energikällorna, som likväl är mer och mer oundgängliga. De kommer att gynna kortsiktiga resonemang och kostnadsberäkningar. Systemet för den inre marknaden är därför särskilt illa anpassat till energiområdet.
Avslutningsvis försäkrar jag åter att jag, långt ifrån att vara någon nostalgisk anhängare av statssocialism, är för en ordnad värld och en väl planerad framtid. I denna bemärkelse är energin ett viktigt verktyg, till och med det förnämsta. Jag vågar därför hoppas att vi i medvetande om dessa viktiga problem en dag kommer att gå ifrån ett enkelt marknadstänkande och gå över till en politisk och medborgerlig vision som är värdig den värld som vi på detta område skall lämna över till våra barn.

Fiori (PPE-DE).
Herr talman! Utan att på något sätt vilja förringa det storartade arbete som mina kolleger utfört, så är detta ett område där analysen och reflexionen aldrig blir färdig. Låt mig först helt kort uppehålla mig vid elmarknaden. Det europeiska scenariot uppvisar strukturella skillnader som enligt mig svårligen låter sig förenas enbart genom att man inleder en avregleringsprocess.
När det gäller den europeiska miljön har elbranschen ägnat sig åt att koppla samman olika marknader, men inte åt att skapa enhetliga villkor för tillgången till elproduktionen och till de institutionella resurserna eller åt symmetrin när det gäller val av bränsle etc., för att på det viset skapa symmetriska konkurrensförhållanden inom segmentet för elproduktion.
Genom marknadsmekanismer som till exempel offentlig upphandling äventyrar förordningen om gränsöverskridande handel i förväg slutkonsumenternas möjligheter att uppnå ekonomiska fördelar genom att få tillgång till importerad energi, framför allt i de länder som handikappas av sina interna produktionsförhållanden. Mot bakgrund av kostnadsskillnaderna och den konkurrens som uppkommer på grund av en efterfrågan på importerad energi som klart överstiger tillgången, skulle slutresultatet bli att det externa priset följer det interna. Något som ytterligare förvärrar denna situation är kärnkraften. Här skulle man skapa en särskild situation för dem som måste bidra till kostnaden för att ställa av kärnkraftverk i andra länder, samtidigt som de inte kan dra nytta av den energi som produceras av kärnkraftsanläggningar på grund av de marknadsmekanismer som anges i förordningen om gränsöverskridande handel.
Även om jag anser att de mekanismer för att öka effektiviteten som föreslås i förordningen om gränsöverskridande handel kan vara positiva på lång sikt, så anser jag att de får kraftigt negativ effekt på kort sikt. Det blir därför enbart möjligt att stödja paketet om direktiven införs genom en gradvis tillämpning av marknadsmekanismerna, för förordningen om gränsöverskridande handel kan inte leda till identiskt lika positiva effekter för slutkonsumenterna i medlemsstaterna om det förekommer brister när det gäller hur utbytet fungerar.

Herzog (GUE/NGL).
Herr talman! Jag förespråkar en integrerad marknad inom området för nätindustrin, som skall utgöra en grund för en konkurrenskraftig europeisk ekonomi och solidaritet, framför allt genom sammanlänkningen av två grundläggande villkor: att man behandlar näten som offentliga tillgångar, och att man lyckas föra en gemensam energipolitik.
Jag förstår och välkomnar de Palacios arbete i denna riktning. Men jag konstaterar att varken våra stater eller våra institutioner ännu accepterar en inriktning som främjar offentliga tillgångar eller en gemensam politik. Fördragen ger dem för övrigt inte behörighet till det och konventets resultat i detta hänseende är mycket osäkert. Otvivelaktigt försöker dessa sektordirektiv att gå vidare när det gäller att genomdriva skyldigheter att tillhandahålla allmännyttiga tjänster: samhällsomfattande tjänster, miljöskydd, sammanlänkning och en tryggad tillgång. Men det rör sig bara om rekommendationer riktade till staterna. Vi vet mycket väl att det inte finns någon lagstiftande befogenhet för en europeisk rätt. Det går inte att förneka att man också gör utkast till en reglering. Med reglering menar jag en offentlig insats som inte bara syftar till en effektiv konkurrens utan också att anpassa den till skyldigheten att tillhandahålla allmännyttiga tjänster.
Framför allt måste vi utveckla konkurrensen ytterligare. Enligt vissa kolleger måste det göras med våld. Det är lätt att kritisera våra föregångare, min käre Claude, genom att bortse från de historiska aktörernas bidrag och den nytta de har gjort för konsumenterna. Det är lätt att alltid kräva mer ?av-integrering? men ingen i hela världen kan ännu på rätt sätt reglera ett ?av-integrerat? och multinationellt konkurrenssystem. Det är tio gånger svårare än i ett nationellt integrerat monopolsystem. Vi har ännu inte tagit till oss erfarenheten från Kalifornien, de instabila priserna, de otillräckliga kontrakten på lång sikt. Vi har inte förmåga att trygga utvecklingsinvesteringarna.
Jag har framför allt påtalat det enligt min åsikt förhastade tvånget till åtskillnad på distributionsnivå, där mina kolleger överbjuder varandra i förhållande till kommissionen, eftersom de vill gå så långt som till ett ägandeförhållande. Vi skulle kanske vara de enda som vill skapa en detaljmarknad för leverans av elektricitet till hushållen. I Förenta staterna och i Kanada pågår en hetsig debatt. Är vinsterna värda dessa kostnader? Vilka vinster? Kanske det är värt priset av en pizza per år för ett genomsnittligt hushåll. Vilka är nackdelarna? Alla tranaktionskostnader och otryggheten.

Karas (PPE-DE)
. (DE) Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! I mitt hemland Österrike har alla kunder kunna välja elleverantör sedan 2001 och gasleverantör sedan 2002. Nu måste den reglerade avregleringen följas av en mer omfattande avregleringsfas. Vi vill ha större konkurrens i stället för påtryckningar i form av en reglering. Därför säger vi ja till den inre marknaden!
I det här sammanhanget lyder den första fråga jag ställer mig: Varför är den relevanta marknaden fortfarande den nationella marknaden i de flesta bedömningar av konkurrenssituationen? Stämmer dessa gamla tankebanor överens med den gränsöverskridande el- och gashandeln och de faktiska näten? Jag skulle svara nej på den frågan. Innebär det att konkurrenssnedvridningar till förmån för större stater och energiförsörjningsbolag främjas i förhållande till de mindre? Jag skulle svara ja på den frågan. Det är nödvändigt och motiverat att tänka om.
Det andra jag vill ta upp är följande: Jag vill tacka föredragande Mombaur och utskottet, som tagit sig an frågan om den europeiska organisationen för systemansvariga (ETSO), och Vorarlberger Illwerke. Där handlar det om en ändring av definitionen av gränsöverskridande energiflöde i riktning mot kontrollenheter i stället för mot medlemsstaternas gränser. Den gamla definitionen är nationell i stället för europeisk och strider därför mot konceptet med en integrerad inre marknad för el som främjar den gränsöverskridande elhandeln. Det måste vi ändra på.
För det tredje vill jag göra ett förtydligande. Vi talar ständigt om tillsynsmyndigheterna i de berörda medlemsstaterna. Med det bör vi alltid syfta på de ansvariga myndigheterna. För det är inte alltid tillsynsmyndigheterna som är de ansvariga myndigheterna.
(Applåder)

De Palacio, Loyola
Herr talman! Ånyo vill jag mycket ärligt tacka för det utmärkta arbetet och för de tre huvudföredragandenas inlägg, Turmes, Mombaur och Rapkay. Jag vill också tacka för skuggföredragandenas inlägg och säga att kanske är sammanfattningen av det majoriteten av talarna sagt det som van Velzen - en av skuggföredragandena tillsammans med Linkohr och Clegg - sagt, och det är att vi ville ha mer. Jag också. Men vi har gjort ett utmärkt arbete med det resultat vi nått.
Är det inte perfekt? Mycket troligt. Men det är tillräckligt bra för att innebära ett oerhört steg framåt i el- och gassektorn och det kommer att innebära en impuls i dessa sektorer och förverkligandet av den inre marknaden samt avsluta något mycket viktigt. Jag menar något som bl.a. Linkohr och McNally talat om, dvs. det symmetriproblem den delvisa avregleringens nuvarande situation gett upphov till.
Det handlar om att skapa en europeisk marknad och inte 15 marknader 25 från första maj - som är mer eller mindre öppna för konkurrens. Det handlar om att skapa en inre marknad, och då vill jag säga, som redan sagts, att det inte handlar om en vild avreglering utan om en reglerad avreglering, som jag sade tidigare. Herzog talade om nätproblemet. Jag kommer att tala om det då jag talar om Cleggs betänkande.
Jag tackar särskilt ännu en gång det grekiska ordförandeskapet för arbetet med avregleringen av gas och el i dessa två direktiv och denna förordning.
Jag vill gå in på frågan om näten, som Herzog så påpassligt tagit upp. För en stund sedan röstade utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om de ändringsförslag som handlar om frågor som har med budgetförordningen att göra och i det sammanhanget skulle jag i kommissionens namn vilja uttrycka att vi i vår rapport till övriga institutioner också kommer att lägga fram de skäl som rättfärdigar ett större stöd till alla enskilda projekt.
Som kommissionen föreslår i den pågående granskningen av budgetförordningen bör möjligheten till nämnda ökning av stödet vara tydligt rättfärdigad och ett undantag.
Varför skall vi ha transeuropeiska nät? Herzog sade att det inte finns en gemenskapslogik i näten. Det syns tydligt i vissa fall. För att genomföra denna inre marknad för gas och el behövs det inte bara regler utan också infrastruktur som säkrar idén om en inre marknad och dessutom en säkerhet på denna inre marknad, med tillräcklig kapacitet vid toppar i efterfrågan, som extraordinära ökningar eller extraordinära situationer.
Jag anser därför att den reglering vi i dag antar innebär en modell för något som vi sedan en tid tillbaka diskuterat, dvs. den allmännyttiga tjänsten i vissa slags frågor. Det är den reglering där man mest beaktar begreppet allmännyttig tjänst, som skydd och stöd till de mest sårbara kunderna, samt säkerhet när det gäller den konkreta tjänsten i detta fall försörjningssäkerhet men också kvalitén på tjänsten genom att fastställa grundläggande minimikrav för alla medlemsstater i syfte att just garantera säkerheten, inte bara i produktionen utan också i transporterna, som är av avgörande vikt då vi talar om energi.
När det gäller dessa nät Cleggs betänkande , vill jag ta upp två frågor till. Ändringsförslaget om att lägga fram regelbundna rapporter kan kommissionen acceptera med en regelbundenhet på vartannat år. När det gäller projektspecifikationer kommer alla viktiga specifikationer fortsättningsvis också att höra till parlamentets behörighetsområde. Jag säger det tydligt, medan kommissionen helt enkelt kommer att ha kvar en befogenhet att införa tekniska förändringar i projekten.
Jag är glad över parlamentets och rådets nådda kompromiss också på detta område. Det kommer att göra det möjligt för oss att slutgiltigt anta de transeuropeiska näten i energisektorn och komplettera ramen.
Herr talman! Jag vill tacka det grekiska ordförandeskapet för det utmärkta arbete som gjorts. Gratulerar! Jag vill också särskilt tacka parlamentet, de tre huvudföredragandena samt Clegg och alla skuggföredraganden som gjort ett arbete som gör att vi kan säga att även om vi kanske ville nå längre ändå har nått ett utmärkt resultat.

Talmannen.
Tack så mycket, kommissionsledamot de Palacio.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0144/2003) av Piecyk för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om ändring av förordning (EG) nr 417/2002 om ett påskyndat införande av krav på dubbelskrov eller likvärdig konstruktion för oljetankfartyg med enkelskrov och om upphävande av rådets förordning (EG) nr 2978/94 (KOM(2002) 780 - C5-0629/2002 - 2002/0310(COD)).

De Palacio, Loyola
Herr talman, ledamöter! Förlisningen av oljetankern Prestige vid den galiciska kusten den 18 november visade tydligt ännu en gång bristerna i de internationella reglerna för sjösäkerhet vid oljetransport på haven.
Denna olycka har särskilt visat det brådskande behovet att anta de åtgärder som lagts fram av kommissionen på grund av en liknande olycka, dvs. Erika. Några veckor efter Prestiges förlisning förmedlade därför kommissionen till Europaparlamentet och rådet en ny förordning i vilken man i den gällande lagstiftningen införde tre brådskande åtgärder.
För det första ett omedelbart förbud för transport av tung olja i enkelskroviga fartyg vars destinations- eller avgångsort är hamnar, terminaler eller ankringsområden i unionens medlemsstater.
För det andra en omarbetning av utfasningsschemat för enkelskroviga oljefartyg. Därför sänks den maximala åldersgränsen och de senaste datumen för utfasning i förhållande till det som först föreslogs i ?paketet Erika I?, i syfte att stärka skyddet av den marina miljön. Kommissionens ursprungliga förslag i det s.k. ?paketet Erika I? återupptas således.
För det tredje en bredare tillämpning av inspektionsbestämmelserna för oljetankfartyg för att bedöma den strukturella stabiliteten i enkelskroviga oljetankfartyg som är äldre än femton år. Det innebär att den nya förordningen försöker ändra den nuvarande situationen på ett radikalt sätt och göra det obligatoriskt att transportera de mest förorenande oljorna på de säkraste båtarna.
Med den nya ordningen kommer Europeiska unionen att tillämpa lika strikta normer som de som tillämpats i Amerikas förenta stater sedan 1992, efter katastrofen Exxon Valdés. Avslutningsvis stärks genom dessa normer den tekniska inspektionen av de oljefartyg som ännu inte nått maximal ålder. Alla enkelskroviga oljefartyg, inklusive de små herr talman, ledamöter, jag insisterar på det , som till en början inte föll under detta, måste nu efter femtonårsstrecket underställas reglerna för bedömning av fartygets skick eller ?condition assesment schemes?, (CAS). De fartyg som inte med framgång genomgår de strikta inspektionskontrollerna kommer omedelbart att hållas kvar vid vilken hamn som helst i Europeiska unionen.
Som ni säkert vet kom transportministrarna i mars fram till en politisk enhällig överenskommelse om dessa åtgärder. Rådets granskning gjorde det möjligt att införa ett visst antal ändringsförslag som förbättrade det ursprungliga förslaget. Till exempel innefattar förordningen nu en tydligare definition av vad ?tunga oljor? innebär då de förbud vi här diskuterar skall tillämpas. Definitionen har sin grund i tekniska parametrar som sektorn väl känner till och myndigheterna kommer inte att ha några svårigheter att tillämpa dem.
Man kommer också att beakta situationen för flottans mindre klasser som arbetar i våra hamnar, öar och kuster och som behöver en ytterligare tid för att anpassas. De bör dock också vara föremål för anpassning och förbättring av säkerheten.
Herr talman! Jag vill tacka det grekiska ordförandeskapet, särskilt ministern för handelsflottan, Anomeritis, för hans utmärkta arbete i hela detta ärende.
Herr talman, ledamöter! Detta är i grunden det viktigaste i vårt förslag. Dess slutliga syfte är, som vi sagt vid andra tillfällen, att undvika fler Erika, Prestige, Aegean Sea och Amoco Cádiz, eller andra katastrofer av detta slag i våra vatten.

Piecyk (PSE)
- (DE) Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! När vi den här veckan röstar om detta betänkande tror jag att vi i rekordfart har lyckats uppnå något som människorna i Europa och allmänheten ivrigt väntat på. Att något måste hända efter olyckorna med Prestige och Erika är uppenbart.
Vi ger inte de gamla, opålitliga, farliga oljetankfartygen en chans längre. Samtidigt förordnar Europaparlamentet och rådet att tunga transporter ut och in ur EU:s hamnar endast får ske med fartyg med dubbelskrov. I och med den kombinationen - där de viktigaste delarna enligt mig är: tungolja till och från de europeiska hamnarna endast i tankfartyg med dubbelskrov och en påskyndad utfasning av de gamla oljefartygen med enkelskrov - skapar vi en betydligt större säkerhet till havs och i de europeiska farvattnen.
Det har bara gått några månader mellan kommissionens initiativ till den första behandlingen i dag i parlamentet, och denna första behandling kommer även att bli den sista, eftersom parlamentet, rådet och kommissionen har kommit överens om det och enats redan i förväg. Därför vill jag rikta ett stort tack till mina kolleger i utskottet för regionalpolitik, transport och turism för att de har medverkat till detta förfarande och även det grekiska ordförandeskapet - som kommissionsledamoten redan nämnde - som har gjort en betydande insats och även kommissionen, för att ni på ett snyggt och elegant sätt har sammanfört rådet och parlamentet.
Det snabba förfarandet var möjligt eftersom det fanns en politisk vilja till samförstånd och - så ärliga bör vi vara - för att katastrofen med Prestige ledde till ytterligare påtryckningar att agera.
Det enda som noteras beträffande den framflyttade tidsplanen för utfasningen är följande: tankfartyg med enkelskrov i kategori 1, det vill säga fartyg som är byggda före 1982, får inte användas i mer än 23 år och skall tas ur drift senast 2005. Tankfartyg med enkelskrov i kategorierna 2 och 3 som är byggda mellan 1982 och 1996, får vara i drift som längst till 2010. Här går rådet och parlamentet till och med längre än kommissionen, men jag finner motiveringen till att sammanföra kategorierna 2 och 3 korrekt, för bortsett från lastförmågan är det ingen skillnad mellan dem. När det gäller transporten av tungolja har de mindre tankfartygen med en dödvikt på mellan 600 och 5000 ton med rätta aktualiserats. Även på den punkten har vi uppnått en kompromiss, för i brist på tillgång och ur försörjningssynpunkt har vi enats om år 2008, vilket innebär att tungolja endast får transporteras med mindre tankfartyg med dubbelskrov efter det.
Jag vill i det här sammanhanget peka på den internationella aspekten: vi är naturligtvis medvetna om att sjöfarten är internationell och att de europeiska bestämmelserna inte är allomfattande. Men utan europeiska bestämmelser skulle vi inte vinna några framgångar i de tröga internationella sjöfartsorganisationerna och därför är det bra att Internationella sjöfartsorganisationen (IMO) i år anordnar en konferens i frågan, och där har kommissionen och rådet parlamentets fulla stöd att låta de europeiska bestämmelserna bli internationella bestämmelser. Och det stämmer givetvis att tankfartyg med dubbelskrov inte är det enda avgörande säkerhetsmomentet. Hamnstatskontroller, fartygsunderhåll, en välutbildad besättning, en god skeppning, ofta med hjälp av lotsar på svåra farvatten, är ytterligare säkerhetsfaktorer. Det argument från oljeindustrin som stod att läsa i ?Neue Zürcher Zeitung?, att ett välunderhållet äldre tankfartyg med enkelskrov och en bra besättning kan vara betydligt säkrare än ett dåligt underhållet tankfartyg med dubbelskrov och usel besättning, är visserligen inte felaktigt men ändå lite skenheligt och ganska fånigt. För det är ingen som påstår att en femtio år gammal bil är sämre än en splitterny Rolls Royce om bromsarna fungerar och föraren är vaken. Det är en bra märklig argumentation från oljeindustrins sida. Nej, vi är överens om att en kombination av olika faktorer höjer fartygens säkerhet.
Jag vill också ta upp ett par andra aspekter: ett kinesiskt fraktfartyg har sjunkit utanför den svenska kusten och läcker olja. Hittills är det 400 ton. Därför behövs i framtiden bestämmelser om att även bränslet, förrådsmaterialet skall säkras bättre genom tankfartyg med dubbelskrov. Äldre fartyg bör tas ur drift och skall avskaffas på ett säkert sätt. Att sänka skeppen någonstans i Söderhavet är knappast en miljövänlig avskaffning.
En sista aspekt: det finns i Europa ett uppdämt behov av nya och bättre fartyg. Med tanke på den påvisade dumpningen skall gudarna veta att de alla måste byggas i Korea. Därför handlar det inte om en ny stöddebatt utan kreativa initiativ från kommissionen och rådet efterfrågas, för det är säkert mer lönsamt än det som hände på den galiciska kusten att Europa låter bygga bra och bättre fartyg på de europeiska varven.
(Applåder)

Purvis (PPE-DE)
. (EN) Herr talman! Utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi stöder i stort sett kommissionens förslag och ändringsförslagen från utskottet för regionalpolitik, transport och turism. Vi lade fram tre ändringsförslag. Två av dem har i stort sett godtagits i Piecyks betänkande. Ett av dem behandlade frågan om isbrytande fartyg som transporterar bränsle på Östersjön. Det andra tog upp frågan om de aktuella tanker på mellan 600 och 5 000 ton inte skulle vara tillgängliga. Vi ville ha en femårig vänteperiod fram till 2008. Perioden kommer att bli ungefär fem år, så vi godtar denna. 
Vi blev överraskade av API-talet på 25,7 som togs fram för definitionen av tung råolja. Den vanligen erkända internationella nivån mellan mellantung och tung är ett API-tal på 22. Vi kan inte förstå varför detta, som vi föreslog, inte var en godtagbar nivå. Jag har förstått att rådet också vill ha API-talet på 25,7, vilket förmodligen kommer att orsaka vissa bekymmer, i synnerhet i oljefälten i Nordsjön. Det får gå som det vill med den saken.
Man kommer inte att kunna undvika nästa oljeutsläpp. Innan vi kan få IMO att anta denna typ av normer, kommer vi fortfarande att se fartyg som Prestige lämna en hamn utanför EU, och segla förbi EU till en annan hamn utanför EU, med en flagga som inte tillhör ett EU-land. Det är dessa problem vi står inför. Vi måste verkligen få IMO att godta dessa normer. Vi måste också få ett system som hjälper till med övergången från fartyg med enkelskrov till fartyg med dubbelskrov, särskilt inom nivån 600 till 5 000 ton. Man måste upprätta ett hjälpsystem för skrotning och byggande av fartyg.

Thors (ELDR)
. Herr talman, fru kommissionär! Låt mig först göra en mycket personlig anmärkning. Veckan före Prestige-olyckan ordnade mitt parti och jag en konferens om sjösäkerheten i Finska viken, dvs. precis om sådana frågor som t.ex. John Purvis nämnde. Ni kan förstå min känsla när jag sedan anade och slutligen kunde få bekräftat varifrån Prestige egentligen kom och förstod att situationen kunde ha varit precis densamma i Finska viken som vid Galiciens kust. Samtidigt vet vi att vi antagligen kan vänta en tiodubbling av transportmängderna genom Östersjön.
Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har varit mycket engagerat i denna fråga. Vi försöker också förbättra parlamentets rykte. Vad gäller Erikapaketet kanske vi inte hade, som man säger, ?riktigt rent mjöl i påsen?. I miljöutskottets yttrande betonar vi också att det är viktigt att grannländer ansluter sig till samma regler, eftersom sådana tankfartyg åker nära våra kuster även om de inte anlöper EU-hamnar, vilket även John Purvis påpekade.
Vi stöder dessutom förslaget om år 2010 som det slutgiltiga utfasningsåret, vilket rådet kommit fram till och vi nu är beredda att enas om. Vidare föreslår vi att man skall beakta inspektionskraven. Vi hade gärna sett att inspektionskraven skulle ha gällt oberoende av åldern. Nu talar vi om 15 år gamla fartyg, men det är viktigt att ett fartyg, oberoende av ålder, har en god klass, en god standard och ett gott underhåll. Vår erfarenhet visar att det som EU kommer överens om ju blir IMO:s regler. Det såg vi senast vad gäller oljefonden.
Det som bekymrar mig är varför vi inte i detta skede har kunnat anta miljöutskottets förslag att i en artikeltext slå fast att vi skall ha krav på isförstärkning. Jag vill fråga kommissionsledamoten: Varför har kommissionen motsatt sig att vi nu i en artikeltext, förutom kravet på utfasningar av fartyg med enkelskrov och kravet på dubbla skrov, också borde införa krav på isförstärkning?

Savary (PSE).
Herr talman! Jag vill först tacka Loyola de Palacio för hennes utmärkta arbete och min kollega Willy Piecyk, som mycket snabbt har presterat ett väl anpassat arbete av god kvalitet för att förbättra förslagstexten.
Jag skulle vilja yttra mig om två olika ämnen och i första hand om lagstiftningen. Visserligen har Europa vidtagit många åtgärder, men trots detta är den allmänna opinionen i dag mer och mer tveksam om deras tillämpning. Vid sidan av detta betänkande om dubbla skrov - vars tydliga innehåll ändå inte får bedra oss beträffande resultatet, eftersom man mycket väl vet att dubbla skrov inte kommer att avvärja alla risker till havs, och eftersom det inte går att helt undvika risker , anser vi att det är mycket viktigt att Europeiska unionen försäkrar sig om att lagstiftningspaketen Erika I och Erika II verkligen genomförs.
Med anledning av detta måste jag meddela kommissionsledamoten att jag har gjort en sammanställning av förhållandena i hamnen i Bordeaux förra året, alltså efter katastrofen med Prestige. Åtta uttjänta fartyg som står på den europeiska svarta listan angjorde hamnen utan att de franska sjöfartsmyndigheterna kunde försäkra mig om de hade kontrollerats i vederbörlig ordning. Jag förmodar att det som sägs om denna lilla hamn i mycket större utsträckning sker i resten av Europa, och jag anser att våra medborgare i dag förväntar sig att Europa skall visa så stort ansvar som möjligt gentemot de medlemsstater som inte reagerar lika snabbt och inte ger prov på samma målmedvetenhet.
Det andra ämnet gäller gottgörelsen för de skador som har uppkommit genom katastrofer liknande den som inträffade med Prestige. Jag måste meddela er, fru kommissionär, att man är mycket besviken i Frankrike. FIPOL bidrar med högst 15 procent; strukturfonderna har inte utnyttjats i större utsträckning, inte mer än IFOP. Jag anser att det ger en mycket dålig bild av hela Europeiska unionen och av kommissionen i synnerhet.
I fråga om gottgörelse för skador skulle vi också gärna vilja få exakta upplysningar om hur vraket hanteras och om vad vi kan vänta oss sedan. Står vi inför en kronisk förorening som varar i flera år, eller håller man på att utarbeta en lösning på problemet? Det är nu flera månader sedan myndigheterna hörde av sig. Det finns ett behov av exakta upplysningar och vi måste, om möjligt, lugna våra medborgare.

Vermeer (ELDR).
Herr talman, fru kommissionsledamot! Jag vill tacka föredraganden och kommissionen för den snabbhet med vilken det här förslaget har utarbetats, men framför allt även för gedigenheten i förslaget om påskyndad utfasning av enkelskroviga tankfartyg i europeiska vatten. Tyvärr behövdes ?Prestige? för att komma igång på nytt och äntligen kunna övertyga rådet om att vi måste föra en gemensam politik och att Erikapaketen måste förstärkas med det som nu har lagts fram.
Jag har själv ytterligare två ändringsförslag som gäller bilagan till det här förslaget. För det första är jag som liberal inte särskilt nöjd med att vi i ett viktigt förslag som det här pratar om statsstöd till sjöfartssektorn. Jag inser att det absolut måste göras något, helst genom WTO, för att få slut på dumpningen av fartyg på världsmarknaden genom länder i Fjärran Östern. Jag hoppas att Europeiska kommissionen också inser den nödvändigheten. Jag tror dock starkt på den europeiska varvsindustrins styrka. Kortsiktiga bidrag tycker jag inte verkar vara effektivt. Mitt eget ändringsförslag om skäl 7a, tycker jag är en bra komplettering av ett i övrigt utmärkt betänkande.
Mitt andra ändringsförslag ger uttryck för det stora ansvar som jag känner när det handlar om konsekvenserna av den påskyndade utfasningen av enkelskroviga tankfartyg genom den här EU-politiken. Jag är starkt övertygad om att det här måste ske hand i hand med bindande regler för alla EU-rederier och alla EU-flaggade fartyg om att verkligen avskaffa utfasade tankfartyg på ett ansvarsfullt sätt. För bilar har vi ett direktiv om uttjänta fordon. Jag tycker att något liknande borde gälla även i det här fallet. Kort sagt, se skäl 5a. Förvaringen av överflödiga oljetankfartyg vid kusten i Bangladesh och Indien orsakar större katastrofer och värre konsekvenser än katastrofen med ?Prestige?, och den var illa nog.
Fru kommissionär! Det finns redan initiativ som på ett marknadsenligt sätt möjliggör ett miljöansvarigt avskaffande av fartyg i Europa. Det är avfallshantering. Att låta fartyg sjunka ute i öppet hav eller en usel skrotning av dem i fattiga områden måste höra till det förgångna. Jag hoppas alltså att dubbelskroviga tankfartyg i framtiden verkligen kommer att vara säkrare, bland annat tack vare hamnstatskontrollen.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Personligen godkänner jag, och det gör också min grupp, kommissionens avsikt att införa denna reglerande åtgärd, som vi i alla händelser stöder. Vi måste dock säga att den har låtit vänta på sig, eftersom vi redan har fått utstå katastrofen med Prestige, vilken inträffade vid en tidpunkt då fartyget inte längre skulle ha varit i drift enligt villkoren i kommissionens ursprungliga förslag. Denna åtgärd är försenad och är inte alls tillräcklig. Unionen måste vidta politiska och lagstiftande åtgärder för att förbjuda fartyg med enkelskrov som fraktar farlig last, som oljederivat, att segla i alla vatten som står under Europeiska unionens ekonomiska kontroll, och inte bara förbjuda fartyg med enkelskrov att anlöpa gemenskapens hamnar och använda gemenskapens ankringsplatser, vilket görs i förordningen.
Vi skulle dessutom vilja att ?känsliga kustområden? definieras i förordningen och att tillträdet till dessa områden begränsas för oljetankfartyg som utgör en särskild risk. Hur som helst måste vi vara medvetna - och skulden ligger hos vissa av Europeiska unionens medlemsstater och hos parlamentet - att det förutom förslagen om dubbelskrov, vilka vi stöder, inte finns några politiska eller lagstiftande åtgärder som är i kraft eller som väntas komma och som kan hjälpa oss att förhindra ännu en katastrof om en ny olycka som den med Prestige skulle inträffa. Vi galicier är påtagligt och plågsamt medvetna om detta faktum. Efter den här förordningen, och till och med trots denna, kan en ny Prestige än en gång segla längs Galiciens och andra drabbade medlemsstaters kuster, det finns ingen lag för att förhindra det.

Miguélez Ramos (PSE).
Herr talman! I er resolution i november 2002 och efter förlisningen av fartyget Prestige vid den galiciska kusten krävde detta parlament av rådet och av medlemsstaterna att de skulle skynda på genomförandet av de åtgärder som antogs inom ramen för paketen Erika I och Erika II, bland annat införande av dubbelskrov.
Vi gläder oss därför åt det förslag till förordning som kommissionsledamoten lägger fram. Det långsamma införandet av dubbelskrov i unionen tycker vi fortfarande är en nödvändig åtgärd, men otillräcklig.
Ingen har hittills förklarat för oss hur många procent sjöfartsolyckorna minskar beroende på om fartygen är dubbelskroviga eller enkelskroviga och ingen har heller sagt hur många procent av de allvarliga olyckor som skett den senaste tiden har varit med dubbelskrov.
Vi anser att det är bra. Vi är beredda att följa och stödja kommissionsledamoten i hennes speciella korståg men vi vill inte att man inte skall se skogen för alla träd och vi vidmakthåller att dubbelskroven inte är universalmedlet. Om det ändå vore så väl, fru kommissionär.
Även om det inte är universalmedlet tycker vi att det har fördelar som inte i tillräcklig grad uppmärksammats här. Jag kommer att nämna två av dem. Dubbelskrovet tvingar oss att utvärdera vår flottas skick och dessutom att förnya nämnda flotta.
Att fördubbla sjösäkerheten innebär kostnader. Det är den andra av de frågor vi saknar i kommissionens förslag. Mer tydlighet avseende finansieringen alltså. Vi fortsätter dock att säga att även om åldern påverkar ett fartygs allmänna tillstånd framhäver alla experter enigt att det som bäst bestämmer dess ålder är underhållet.
Som så många europeiska medborgare som vänt sig till oss tänker vi att dubbelskroven bara kommer att ge effekt om de följs av en motsvarande investering i det befintliga systemet för inspektioner och sanktioner, som tvingar fartygsägarna att investera i underhåll och förbättring av den sociala dimensionen i denna sektor. Vi tycker ibland att det verkar som om kommissionen vill smyga förbi denna fråga.
Därför frågar jag kommissionsledamoten den fråga som alla ställer sig: varför är det vid katastrofer kopplade till oljetransporter sjövägen de regioner som är mest beroende av havet, med hamnar, handel, fiske och varv som drabbas hårdast? Och såväl i Bretagne som i Galicien har varven så gott som försvunnit och gett upphov till industriell öken i hela regioner. Ändå är det, såvitt det verkar, inte dessa varv som kommer att gynnas mest av denna förordning utan i stället varven i Korea, som är mer konkurrenskraftiga och inte har några problem att ta emot statsstöd.
Det leder till att allmänheten får uppfattningen att kommissionen fungerar med vattentäta skott; dubbelskrov, visst, men bara om kraven och kvalitén på de moderniserade båtarna uppfyller de europeiska kvalitetskraven i sin konstruktion, miljöregler, sociala regler och kvalitetsregler. Jag frågar mig också om Korea uppfyller dessa krav som de europeiska medborgarna i allt högre utsträckning ställer. Vad är en dålig båt? Kommer vi under tillämpningen av denna förordning att upptäcka att det finns nybyggda dubbelskroviga dåliga båtar?

Dhaene (Verts/ALE).
Herr talman, fru kommissionär, kolleger! Först och främst vill jag gratulera föredraganden till det effektiva och korrekta arbetssättet i samband med det här betänkandet. De europeiska medborgarna, miljön och sjöfartssektorn förväntar sig ett handlingskraftigt Europa med avseende på den här problematiken med oljeföroreningar till havs. Jag tycker att vi lyckats med det. Jag tycker att de förslag som lagts fram här är de mest uppnåeliga. På sikt vill jag gärna att de övriga förslag som min partigrupp fört fram återkommer i form av ett direktiv. De handlar om: omdefinieringen av tung olja som avfall, införandet av en europeisk kustbevakning, en obligatorisk mängd fartygskontroller per hamn och inte per medlemsstat, annars har vi inom 15 år samma problem med de dubbelskroviga tankfartygen. Sedan har jag ytterligare två saker jag vill påpeka. 
För det första, varvsindustrin. Det är mycket dåligt ställt med varvssektorn i Europa. En skärpning av Erikapaketet kan blåsa nytt liv i sektorn. Kommissionen kan lägga fram förslag om det.
För det andra så delar jag min kollega Vermeers oro, nämligen med avseende på de världsomspännande åtgärderna. Kolleger! Risken finns att Europa på det sättet exporterar oljekatastrofer. Jag yrkar därför också på att hos den internationella sjöfartsorganisationen slå näven i bordet så att enkelskroviga tankfartyg tas ur drift för gott, snabbare än planerat.

De Palacio, Loyola
Herr talman! Jag vill ånyo tacka föredraganden, Piecyk, för hans utmärkta arbete och dessutom för hans snabbhet. Onekligen har det här varit en kombination av allas arbete eftersom vi alla var medvetna om att det var bråttom.
På något sätt har vi en viss känsla av att med Erika I och Erika II kom vi tyvärr för sent. Vi måste försöka undvika att komma sent till en ny Erika eller en ny Prestige eller en ny katastrof. Det handlar om att på alla sätt försöka undvika att det sker igen. Därför tackar jag åter föredraganden.
Jag skall svara och tydligt uttala att vi är beredda att godta alla ändringsförslag som lagts fram av utskottet för regionalpolitik, transporter och turism, även om det är med några redaktionella nyanser.
Ändringsförslag 3 kräver att rådet och staterna ger kommissionen mandat att förhandla med den internationella sjöfartsorganisationen. Ledamöterna vet att vi samordnar de senaste insatserna, även om vi inte formellt har fullständiga behörigheter i den internationella sjöfartsorganisationen. Jag påminner om att vi den senaste tiden haft en stor framgång, då den internationella fonden för ersättning av skada orsakad av förorening genom olja (FIPOL) femdubblades. För en stund sedan talade Savary om dess tydliga otillräcklighet vid skadorna efter förlisningen av Prestige, precis som den var otillräcklig vid skadorna till följd av Erika. I det fallet tog dock företaget Totalfina sitt ansvar och bidrog till en del av de uppkomna kostnaderna. När det gäller Prestige är det tydligt att den ansvariga eller lastens ägare inte kommer att göra det. Det är klart som korvspad. Men vi har åtminstone i internationella sjöfartsorganisationen lyckats mer än femdubbla FIPOL och nå 950 miljoner euro (mer än en miljard dollar, med nuvarande växlingskurs) till skillnad mot de 170-180 miljonerna dollar det var tidigare. Det är ett bra resultat.
Vi kommer att behöva göra en redaktionell förändring, men vi godtar ändringsförslag 3.
Ändringsförslag 6 innebär att kommissionen måste lägga fram ett nytt förslag, så fort som möjligt, om det bränsle alla fartyg fraktar för eget ändamål. För det behövs en överenskommelse i internationella sjöfartsorganisationen, som vi är beredda att driva på för nya fartyg. Därför behöver också det ändringsförslaget en redaktionell ändring.
Ändringsförslag 7 handlar om varvsindustrin. Flera av ledamöterna har talat om den och ni vet mycket väl att vi har problemet med det tydligt illojala agerandet från Korea. Min kollega Lamy, som är här, är den som leder dessa förhandlingar. Vi genomför ett antal åtgärder just för att försöka undvika att de europeiska varven skall försvinna medan de koreanska och något annat lands varv växer tack vare de stora statsstöd de erhåller. Det är en fullständigt illojal konkurrens.
Naturligtvis måste detta stöd till våra varv gå genom Världshandelsorganisationen och genom vissa specifika insatser men alltid med en garanti för att reglerna om statsstöd i fördraget efterlevs.
Ledamöter! Jag vill ta upp och markera några av de frågor som tagits upp här. Först sade Piecyk att detta inte är en universalmetod och Purvis och någon annan talare har upprepat det. Tyvärr garanterar inte ersättandet av enkelskroviga fartyg med dubbelskroviga att vi inte kommer att få fler olyckor till havs, vare sig i Europa eller i världen. Men det är ännu en åtgärd som gör det möjligt för oss att förstärka säkerheten. Säkerheten beror på en mängd åtgärder som måste tillämpas i alla sina delar på ett sammanhängande sätt.
Savary hade alltså fullständigt rätt då han sade att det första man måste kräva är tillämpning av paketen Erika I och Erika II. Som ledamöterna vet har sjösäkerhetsbyrån inlett sitt arbete, med ett provisoriskt säte. En av dess uppgifter är att garantera att adekvata kontroller görs i alla hamnar i Europeiska unionen, att man från klassificeringssällskapen utvecklar adekvata kontroller. Det är sådant som måste genomföras med alla de nya krav och standarder som vi begärt såväl av hamnmyndigheter som klassificeringssällskapen.
Genomförandet av paketen Erika I och II, och den förordning vi i dag diskuterar kommer endast att garantera en nivå som motsvarar den i Förenta staterna. Så att det som under många år, alldeles för många, inte uppstår en situation som jag anser är obegriplig, dvs. att medborgarna i Europeiska unionen haft mindre säkerhet vid sina kuster än den som medborgarna i Förenta staterna haft. Efter Exxon Valdés fattade Förenta staterna snabbt beslut medan Europeiska unionen har dragit benen efter sig. Men detta beror inte på att det innan Prestige eller Erika inte hade inträffat andra katastrofer. Vi hade Aegean Sea, Amoco Cádiz och så många andra. Nu kommer vi att vara på samma nivå.
Men det är inte tillräckligt, och det har Purvis och Thors rätt i. Vi måste förhandla särskilt med Ryssland, men också med våra grannar i Medelhavet, så att de har system som är likvärdiga med våra. I det korståg Miguélez Ramos talar om hoppas jag och tror att jag inte är ensam, utan att jag har alla ledamöterna med mig och många andra därute som delar samma oro som jag. Därför måste vi skynda på våra grannars deltagande, Ryssland i första hand, men också alla länderna i Medelhavet.
Häromdagen vid Euromeds ministermöte (energi) togs frågan om dubbelskroviga fartyg, hamnkontroller och sjösäkerhet upp och det fanns stöd för denna fråga. Den här helgen vid Europeiska unionens toppmöte med Ryssland har Ryssland lovat att stödja frågan om dubbelskrov, inte bara i sina egna vatten utan också, precis som Medelhavsländerna, i internationella sjöfartsorganisationen eftersom inget är vunnet om katastrofen beror på ett förbipasserande fartyg.
Avslutningsvis bör internationella sjöfartsorganisationen tillåta att steg tas när det gäller flagglandets ansvar för att undvika bekvämlighetsflagg som tyvärr många gånger täcker en total brist på kontroller och garantier. Vi bör gå vidare med den mänskliga faktorn, som alltid är kärnfrågan och av avgörande vikt vid navigation, i sjösektorn, som i alla andra sektorer dvs. det som Miguélez sade för en stund sedan, och vi har förslag på gång att frågan om besättningens kvalifikationer och kapacitet är grundläggande, inte bara i gemenskapen utan i internationella sjöfartsorganisationen och internationella arbetsorganisationen.
Eventuellt kommer man att behöva göra en ändring av lagstiftningen på internationell nivå, dvs. Förenta nationernas sjörätt, så att kustländernas och kustfolkens rättigheter bättre skall garanteras och beaktas på ett mer balanserat sätt. Det får inte vara så att havens frihet skall tolkas bara som en frihet utan någon som helst kontroll av trafik som utgör verkliga ekologiska bomber.
Herr talman, ledamöter! Jag anser att vi tar ett mycket viktigt steg framåt, men det är inte tillräckligt. Vi måste gå vidare och en viktig faktor är att tillämpa det vi redan beslutat.

Thors (ELDR).
Värderade kommissionsledamot! Ni påpekade att det krävs en mängd åtgärder. Som vi har hört här, krävs även isförstärkning i vissa sjöområden. Är kommissionen beredd att stödja att det i denna förordning införs en bindande bestämmelse om detta? Eller vilka andra åtgärder är kommissionen beredd att vidta?

De Palacio, Loyola
Herr talman! På begäran av den finländska delegationen har man beaktat frågan om oljefartygen i Östersjön, i de istäckta områdena.
Frågan om isförstärkta oljetankfartyg, dvs. de specifika säkerhetsåtgärderna för oljefartyg i istäckta regioner, bland annat i Östersjön, tar vi inte bara upp som en särskild reglering för Europeiska unionen utan också i internationella sjöfartsorganisationen. I det forumet har vi tagit upp frågan om känsliga områden, som några av ledamöterna begärt, och frågan om förbud att transportera tung olja på alla fartyg som inte har dubbelskrov, inte bara som nu vad gäller våra hamnar och ankringsområden utan också avseende alla internationella hamnar.

Talmannen.
Tack så mycket, kommissionsledamot de Palacio.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0115/2003) av Mann för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om regionala frihandelsområden och handelsstrategi i Europeiska unionen (2002/2044(INI)).

Mann, Erika (PSE)
- (EN) Herr talman! En samtidig process av regional integration har nästan alltid åtföljt den multilaterala avregleringen av handeln under efterkrigsperioden. I synnerhet under 1990-talet såg vi en exponentiell ökning av antalet regionala handelsavtal. Regionalism har att göra med staters strävan att avreglera eller underlätta den regionala handeln, ibland genom frihandelsområden eller tullunioner. I ett dubbelt WTO-sammanhang har regionala handelsavtal både en bredare betydelse och en som är mer specifik. 
I enlighet med artikel 24 i GATT-avtalet tillåts undantagsvis ett upprättande av förmånliga regionala handelsinitiativ, under förutsättning att de uppfyller följande kriterier: för det första skall dubbla WTO-medlemmar först underrättas om innehållet; för det andra skall tullar och andra handelshinder minskas eller avlägsnas i betydande grad på alla handelsområden inom gruppen; och för det tredje skall handelshindren för icke-signatärstater inte vara större än tidigare.
Regionala handelsavtal är inte enhetliga. Räckvidden för förmånsbehandlingen varierar från ett avtal till ett annat. Man kan ta med bara ett fåtal produkter eller områden, samtidigt som de andra kan utvidgas långt utöver traditionella tullar till områden som t.ex. immateriella rättigheter och standarder. Det är faktiskt så att ett antal regionala handelsavtal som man för närvarande förhandlar om, verkar föra med sig en utveckling av det multilaterala handelssystemet genom att omfatta frågor som hittills har undantagits från eller inte tillräckligt har diskuterats på en multilateral nivå, som t.ex. statlig upphandling, barnarbete och mänskliga rättigheter.
Under de senaste åren har regionala handelsavtal utvecklats och blivit mer komplicerade, och det finns ett växande antal överlappande regionala handelsavtalsnät som spänner över kontinenter på regional och underregional nivå. Att vara part i ett regionalt handelsavtal har sina praktiska politiska fördelar. På en mycket viktig nivå har regionala handelsavtal ett stort strategiskt värde och spelar en roll när det gäller att bevara den geopolitiska balansen inom regioner. Regionala handelsavtal ger användbara signaler om stormaktsintressen i regionen, och att upprätthålla starka ekonomiska förbindelser och handelsförbindelser med alla stormakter kan visa sig vara ett effektivt sätt att bevara den regionala stabiliteten.
Frihandelsområden bör grundas på regeln om ömsesidighet. Man får alltså inte glömma att handelsfrämjande åtgärder i hög grad påverkas av de deltagande ländernas relativa utvecklingsnivå. Skillnader när det gäller förhandlingsförmåga, teknik, finansiering eller infrastruktur, är bara några hinder för att alla typer av avtal, som har åtminstone ett industriland som part, skall kunna ingås på ett framgångsrikt sätt. Man kan emellertid ändå inte ställa utvecklingsländerna vid sidan av den multilaterala handelsavregleringen.
Regional integration är Europeiska unionens ryggrad. Handelsaspekten har varit en viktig del i det som slutligen har utvecklats till en heltäckande politisk union. Den har dessutom hjälpt till att upprätthålla EU:s yttre förbindelser med tredje länder.
I ordförandeskapets slutsatser från Europeiska rådets möte i Amsterdam i juni 1997 drar man upp riktlinjerna för EU:s politik för frihandelsområden. Detta kompletterades genom rapporten till Europeiska rådet om utvecklingen av handelspolitiken och gemenskapens förmånsavtal, i vilken man anger EU:s mål att återspegla karaktären av förbindelserna med de beröra parterna och en bredare geopolitisk miljö. I samma dokument fortsätter kommissionen med att slå fast att handelspolitiken - i synnerhet aspekten som har att göra med frihandelsområden - gör det möjligt att samtidigt utveckla en relevant rättslig ram på ett mer heltäckande sätt än vad som hittills har varit möjligt med tanke på den relevanta multilaterala ramen och WTO:s planering.
EU håller så sakteliga på att upphöra med att upprätta traditionella frihandelsområden med sina viktigaste handelspartner. Man försöker i stället att få till stånd en djupgående integration och konvergens när det gäller lagstiftningen. Europaparlamentet och utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi, genom sitt betänkande, stöder kommissionens förhållningssätt i detta sammanhang.
Kommissionen sätter det multilaterala förhållningssättet främst, och det stöds av utskottet. Trots starka ekonomiska förbindelser har emellertid EU inget gemensamt frihandelsavtal i Asien. Ett frihandelsavtal med ett asiatiskt land skulle förankra EU:s närvaro i denna region. Regionala ledare i Asean har antytt att avtal som t.ex. det som Singapore har föreslagit EU, inte skulle äventyra de regionala förbindelserna. Det är i stället så att - så länge som avtalet erbjuder möjligheter för utvidgning inom Aseanregionen - det kan ge en skjuts framåt.
Från en strategisk synvinkel skulle EU:s kommersiella närvaro också utgöra en motvikt till Kinas och Förenta staternas påverkan och dominans. Jag hoppas att mina kolleger i omröstningen i morgon kommer att stödja ett avtal med Singapore, som jag hoppas vi kan underteckna inom kort. Jag vet att kommissionen har vissa reservationer i sammanhanget. Den har emellertid redan ingått ett långtgående politiskt avtal med Aseanregionen. Jag är därför övertygad om att det inom kort kommer att finnas en ömsesidig förståelse mellan åtminstone utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi, kommissionen och förhoppningsvis parlamentet i samband med denna omröstning i morgon.

Lamy
Herr talman! Manns initiativbetänkande om de regionala frihandelszonerna tar upp två centrala frågor vad gäller Europeiska unionens handelspolitik. Den första är frågan om handelspolitiken som ett strategiskt verktyg för de yttre förbindelserna, framför allt vad gäller utvecklingspolitiken. Den andra gäller relationen mellan den multilaterala och den bilaterala synen. Som helhet vill jag tacka fru Mann för hennes utomordentliga arbete och för den samarbetsanda som har utmärkt hennes sätt att leda arbetet, vilket gör att vi på sista tiden har kunnat komma fram till ett utbyte av tankar och information, vilket jag tror har gjort det möjligt för både parlamentet och kommissionen att utveckla våra tankar i ärendet.
Som Mann just har påpekat grundas vår inställning på slutsatserna från Amsterdam i juni 1997. Europeiska unionens handelspolitik fungerar på två nivåer som kompletterar varandra: först den multilaterala nivån, den som är kopplad till Världshandelsorganisationen och sedan den bilaterala, som blir mer och mer regionalt inriktad. Dessa båda nivåer är först och främst berättigade genom att unilateralism inte utgör någon valmöjlighet för Europeiska unionen, vilket vi har vetat länge. Genom att multilateralismen är vad vi framför allt prioriterar är regionalismen eller våra bilaterala avtal ett komplement till den multilaterala valmöjligheten, eftersom den andra nivån på sätt och vis är underordnad den första. Ur denna synpunkt är regionalismen ingen form av ersättning för multilateralismen, utan ett komplement till en grundläggande valmöjlighet, som utgörs av Världshandelsorganisationen. Vi anser att det behövs gemensamma regler för de globala marknaderna och globala institutioner för att reglera dem. Den multilaterala vägen, som Europeiska unionen förespråkade för ett tiotal år sedan, är ännu mer nödvändig i dag. Vi vill införa ramar för globaliseringen, vi vill minska en del av dess destabiliserande verkningar. Därför är det ytterst viktigt att närma sig ett multitaleralt handelssystem, vilket för övrigt framgår av den dagordning som antogs vid WTO:s ministerkonferens i Doha. Ur denna synpunkt tror jag att det föreligger ett mycket brett samförstånd mellan Manns och kommissionens ställningstaganden.
Det är alltså den multilaterala metoden vi för ögonblicket sätter i främsta rummet, och det är anledningen till att vi har skjutit upp beslutet att inleda nya förhandlingar om frihandelszoner ända tills den förhandlingsrunda som vi påbörjade i Doha är avslutad. Förutom detta tidstvång anser vi att varje nytt initiativ på detta område borde vara i hög grad berättigat och uppfylla ett visst antal villkor. Först och främst överensstämmelse med WTO, och Mann har påmint oss om de regler som gäller därvidlag. För det andra måste ett bilateralt avtal innebära en fördel med hänsyn till WTO och när jag säger det tänker jag på WTO-värdet från slutet av förhandlingsrundan i Doha. För det tredje får ett nytt initiativ inte avhålla oss från vår multilaterala prioritering.
Kommer vi därför att försumma frihandelszonerna? Nej. Europeiska unionen har i stor utsträckning använt sig av dessa regionala förhandlingar. För övrigt driver vi mycket aktivt ett visst antal av dem, med Mercosur, med Samarbetsrådet för Gulfstaterna och nyligen har vi till exempel slutit ett avtal med Chile och Egypten. Vare sig det handlar om de nyaste eller om de avtal som vi just nu förhandlar om, innehåller de vissa nya drag i jämförelse med de klassiska uppfattningarna om vad som avses med en frihandelszon. På något sätt har ett generationsskifte ägt rum.
Jämsides med avregleringen av handeln med varor och tjänster antar vi nu allt oftare regler som vi fastställer bilateralt och som gäller utanför de multilaterala reglerna. Det andra ledet i denna omvandling innebär att Europeiska unionen alltmer försöker utveckla relationer från region till region. Exempel på detta är Mercosur och Samarbetsrådet för Gulfstaterna, men också Andinska gemenskapen, Centralamerika, Sydostasien - jag återkommer snart till detta - eller till och med de regionala förhandlingar som skall inledas i Afrika. Vi anser i dag att det är den regionala metoden, när vi för samman flera av våra partner, som har chansen att åstadkomma intressantare resultat. På något sätt ökar nämligen den regionala integrationen hos våra partner marknadens potential och ger ett bättre förhållande mellan kostnad och effektivitet åt ansträngningarna att införa regler. Det är vad Mann alldeles nyss kallade fördjupad integration, och det är denna sorts initiativ som vi håller på att inleda även med Sydostasien och det helt nya transregionala initiativet EU-Asean som invigdes för något över en månad sedan i Luang Prabang i Laos. Vi har för avsikt att inleda ett handlingsprogram som inriktar sig på de stora regelprioriteringarna på båda sidor. Det är också den väg vi har valt i våra förbindelser med Kanada, och den som utmärker vår syn på Andinska gemenskapen och Latinamerika.
För att sammanfatta kommissionens inställning på denna punkt vill jag säga att om Prodis kommission inte har tagit några nya initiativ om frihandelszoner är det inte av passivitet, utan med avsikt. Det beror naturligtvis på att man har satt ministerkonferensen i Doha i främsta rummet, men också på övertygelsen att frihandelszoner i den traditionella betydelsen egentligen inte längre är det adekvata instrumentet för att inleda handelsutbyten i tjugoförsta århundradet, och att vi hädanefter måste förändra denna typ av dimension. Det är för övrigt det som leder oss i våra förbindelser med utvecklingsländerna, vilket Mann talar mycket om i sitt betänkande. Vi anser, liksom hon, att om det innebär fördelar att inleda handel måste flera villkor uppfyllas för att de skall bli verklighet. Först och främst måste utvecklingsländerna få tillträde till marknaden, men det räcker naturligtvis inte för att genom detta åstadkomma tillväxt och sysselsättning. Det behövs också ett avgörande element som innebär hjälp till förstärkning av ländernas kapacitet på handelsområdet. Det är vad vi gör på det multilaterala planet. Det är också vad vi gör med våra partner i ACP-länderna på förberedelsestadiet av förhandlingarna om regionala ekonomiska partnerskap.
Är vi alltså helt överens? Inte helt. Eftersom det gäller att försöka hitta några punkter där vi skiljer oss åt skall jag avslutningsvis nämna två. Den första gäller den tanke som väcktes av Mann om öppnandet av förhandlingarna med Singapore för att inrätta en frihandelszon. På detta stadium är vi inte övertygade om den spridningseffekt som man kan vänta sig av ett sådant initiativ för regionen. Av de anledningar som jag nyss har angivit föredrar vi därför alltid, fru Mann, att göra gemensam sak med länderna i Asean. En annan reservation gäller den tanke som ni framför i ert betänkande, enligt vilken Europeiska unionen borde åta sig att ersätta de budgetförluster som har att göra med de minskade tullrättigheterna i utvecklingsländerna. Dessa minskade tullrättigheter är för ögonblicket inte fastställda, i synnerhet om utbytesvolymen skulle öka, något som vi önskar både i riktning syd-syd och i riktning nord-syd. Vi är inte främmande för denna tanke, men på grund av de uppgifter som står oss till buds på detta stadium förefaller den oss vara förhastad.
Det är de båda små reservationer som jag vill göra som företrädare för kommissionen. Bortsett härifrån är det tydligt att våra åsikter i övervägande utsträckning sammanfaller med tankegångarna i ert betänkande. För övrigt kan jag intyga att det är en framgång för kommissionen att se sin strategi och sina ställningstaganden stödjas av Europaparlamentet i de internationella förhandlingarna. Av alla dessa skäl ser jag i detta betänkande en bekräftelse på våra goda arbetsförbindelser, och jag tackar ännu en gång fru Mann för hennes utmärkta betänkande.

Ferrer (PPE-DE)
. (ES) Herr talman! Först av allt vill jag också gratulera Mann för hennes betänkande.
Det är sant och känt att handelsförbindelserna utgör en faktor för ekonomisk tillväxt, men det är inte mindre sant att inte alla länder har kunnat integreras i systemet för världshandeln och utnyttja de möjligheter detta ger för att förbättra utvecklingen. Det har lett till ökade klyftor mellan rika och fattiga länder. Från denna verklighet kan man härleda behovet att hantera globaliseringen genom multilaterala normer som utarbetas ur den politiska synvinkeln att handelsförbindelserna på global nivå skall vara en kraft som gynnar alla, som bidrar till målet att utrota fattigdomen och en hållbar och rättvis utveckling.
Därför är det möjligt att definiera en handelsstrategi i Europeiska unionen som sätter de specifika behoven i de minst utvecklade länderna i centrum för handelsförhandlingarna, i syfte att på sikt införliva dessa länder i det multilaterala handelssystemet. Rätten till tillträde - även den inte ömsesidiga - för de fattigaste länderna till de utvecklade ländernas marknader är alldeles otillräcklig för att garantera en verklig utveckling av handelsflödena om vi inte samtidigt - som kommissionsledamoten själv påminde oss om - stärker deras kapacitet att utveckla industrin och jordbruket, att respektera gällande regler i importländerna och kunskaper om handelsvägarna, samt deras administrativa kapacitet och finansiella institutioner.
Just på grund av den oron stöder utskottet för utveckling och samarbete fullständigt innefattandet av utvecklingsdimensionen i Doha-agendan och gläder sig åt den kraft Europeiska unionen, och ni kommissionsledamot Lamy, gav för att denna utvecklingsdimension skulle nå framsteg. Men samtidigt anser man att det är grundläggande att säkra en konsekvens mellan multilateralism och regionalism, mellan de normer som fastställts i Världshandelsorganisationen om avreglering av regionala marknader och utvecklingen av frihandelsområden, inklusive spridningen av avtal mellan länder och regioner med väldigt skilda utvecklingsnivåer. Det är bara på så sätt, med denna konsekvens, som man kommer att uppnå att handelsförbindelser blir en verklig utvecklingsfaktor för alla folk och till slut utrotar fattigdomen.

Schwaiger (PPE-DE)
. (DE) Herr talman, kommissionsledamot Lamy, kära kolleger! Som företrädare för Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokraterna vill jag uttryckligen och eftertryckligen stödja Erika Manns betänkande om regionala frihandelsområden och handelsstrategi i Europeiska unionen.
Låt mig få kommentera några ytterligare saker kring detta. I och med betänkandet ändrar vi våra handelsprinciper och vårt handelspolitiska samarbete med världens regioner. Det ger oss vägledning och en egen karaktär beträffande det mångfald av möjligheter som vi även har på regional nivå. Vår grupp utgår tydligt från att vi på det sättet även kan stärka den fria och rättvisa världshandeln och att de länder som inte har kunnat delta i handeln i någon större omfattning hittills kan integreras bättre i utvecklingen genom att de skapar egna frihandelsområden. För mig är detta - även med hänsyn till det som kommissionsledamot Lamy sade - en viktig riktning på det tidsspår som efter Doha möjligen kan leda till en förnyelse av de regionala handelsavtalen i världen. Jag har en känsla av att även samarbetet med vissa länder, som till exempel Singapore, kan var nyckeln till regionala frihandelsavtal med områden som ännu inte själva är i stånd att, eller inte har kommit så långt att, de kan medverka till ett partnerskapssamarbete. Därför bör man utnyttja idén med ett samarbete med Singapore som föregångare till ett starkare Asean-samarbete. Om vi ser på de regionala särdragen får vi ett brett spektrum av möjligheter som givetvis måste stanna inom ramen för Världshandelsorganisationen. Uppbyggnaden av marknaden i Västafrika till exempel innebär att inte bara vi måste öppna vår marknad utan att Västafrika måste komma i ett sådant läge att de kan bedriva bättre handel med Centralafrika och med södra Afrika, precis som Erika Mann påpekar i sitt betänkande angående handeln mellan utvecklingsländerna.

De Clercq (ELDR).
Herr talman! Initiativbetänkandet av vår kollega Erika Mann ger ett särdeles intressant bidrag till den spännande debatten om förhållandet mellan regionalism och multilateralism. Jag är en stor förespråkare för det multilaterala handlingssättet men jag är ändå övertygad om att regionalism och multilateralism i många avseenden kan förstärka och komplettera varandra. Jag håller därför också med föredraganden när hon säger att Europeiska unionen i framtiden måste fortsätta stödja och främja det regionala samarbetet. Vidare tycker jag att idén att använda inrättandet av frihandelsområden som utvecklingsinstrument är en mycket intressant tanke under förutsättning att de ingår i ett allmänt paket med reformåtgärder. Jag vill dock påpeka att vi måste akta oss för att hamna i ett oöverskådligt virrvarr av regionala och multilaterala initiativ till förmån för utvecklingsländer. Så vitt jag kan se så förtjänar det multilaterala handlingssättet i dag fortfarande att få företräde före regionala initiativ. Europeiska unionens högsta prioritet måste med andra ord just nu vara att med framgång slutföra den så kallade utvecklingsagendan från Doha. Diskussionen om regionalism och multilateralism måste, hur viktig den än är, skjutas upp till dess. Betänkandet av Mann är för övrigt ett intressant bidrag till det och det tackar jag henne för.

Berthu (NI).
Herr talman! Det förslag till resolution som Erika Manns betänkande utgör innehåller i punkt 21 en anmodan till fullständig anpassning till EU:s regelverk av den europeiska handelspolitiken med exklusiv behörighet för gemenskapen, röstning med kvalificerad majoritet i rådet och medbeslutande med Europaparlamentet.
Vi kan inte stå bakom den gemenskapliga fundamentalism som styrs av tanken att endast de överstatliga mekanismerna kan tillämpas på denna politik för att främja en global öppning och fri konkurrens över nationsgränserna. Men hur nyttig den globala öppningen än må vara, betyder den inte allt. Man måste också inse att medlemsstaterna har samhällsmodeller och grundläggande intressen att skydda. Vi måste därför ge dem medel till det och eftersträva en rättvis jämvikt mellan europeisk politik och nationella intressen, mellan kontroll av Europaparlamentet och kontroll av de nationella parlamenten. Men denna jämvikt anser vi inte att vi uppnår genom Erika Manns betänkande.
I synnerhet måste man inse att de beslut som i rådet fattas med kvalificerad majoritet kan få befängda verkningar. Låt oss ta ett aktuellt exempel: Konventet om Europas framtid överväger möjligheten att låta hela handelspolitiken lyda under majoritetsregeln och på detta sätt avlägsna de dispenser som har beslutats genom Nicefördraget för vissa väsentliga tjänster, framför allt de tjänster som är kopplade till kultur, vilka genom detta fördrag har behållits inom området för enhällighet.
Den franska regeringen har protesterat och begärt att regeln om enhällighet skall behållas, därför att den erbjuder ett bättre skydd. Vi tillstyrker det. Men i förbigående sagt, varför medger man det där och inte på andra områden? Samtidigt skriver en sammanslutning av stora, huvudsakligen amerikanska företag, International Communications Round Table, tjänstvilligt till konventet och till kommissionen för att lovorda majoritetsregeln. Det är lätt att inse att verkan av denna regel skulle bli att man kunde kringgå vissa nationella motståndskrafter och på så sätt förstöra våra möjligheter att försvara oss.
Därför ber vi konventet att inta en mer global och mer balanserad ståndpunkt. Först och främst måste vi knyta till oss de nationella parlamenten bättre. Sedan får vi bara använda majoritetsförfarandet för att besluta om skyddsåtgärder. Varje gång det gäller att minska våra skyddsåtgärder borde besluten fattas enhälligt för att inte skada någon.

Lamy
Herr talman! Jag hade inte för avsikt att svara, eftersom de talare som har yttrat sig före Berthu i det stora hela har bekräftat att vi är helt eniga om principerna.
Jag vill ge Berthu ett kortfattat svar beträffande frågan om enhällighet eller kvalificerad majoritet, när det gäller beslut om handelspolitik.
Vi lever i dag och troligen ännu mer i morgon, herr Berthu, i en värld som styrs av jättar, och i denna värld styrs styrkerelationerna, framför allt när det gäller handeln, i stor utsträckning genom inflytande.
Om Europeiska unionen verkligen vill ha inflytande kommer den inte att lyckas genom enhällighet. Det har erfarenheten visat. Situationen är enkel. Antingen vill vi ha inflytande i den värld som är och skall bli vår och i ett Europa med tjugofem stater måste vi ha kvalificerad majoritet. Eller också vill vi inte det - det skulle inte förvåna mig om det var Berthus åsikt - och då måste vi behålla omröstningsförfarandet med enhällighet.
Tanken att enhällighet är den bästa garantin för självständighet tar sig ytterligare uttryck genom Berthus uttalande. Jag är inte förvånad och vill betona det. Det gäller i dag såväl kulturen som andra områden.

Berthu (NI).
Herr talman! Jag vill bara helt kort säga till Lamy att jag inte har utsett mig till förespråkare för enhällighet i alla situationer. Jag har klart uttalat att majoritetsbeslut kunde vara att föredra när det gäller att tillgripa skyddsåtgärder, för i ett sådant fall måste alla länder vara solidariska. Men när det handlar om att minska våra skyddsåtgärder anser jag att enhällighet är bra, eftersom det är ovanligt att man genom ett majoritetsbeslut inför åtgärder som är till skada för en minoritet av medlemsstaterna.

Talmannen.
Detta är en fascinerande debatt. Jag önskar att vi hade mer tid, men det har vi tyvärr inte.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0192/2003) av Belder för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om genomförandet av makroekonomiskt stöd till tredje land.

Belder (EDD)
- (NL) Herr talman! Innebörden i och syftet med instrumentet makroekonomiskt stöd till tredje land är bra och nyttigt. Med avseende på de politiska effekterna kan man märka att makroekonomiskt stöd från Europeiska gemenskapen bidrar till ekonomiska reformer och strukturella förändringar i de mottagande länderna. Ett så meningsfullt instrument förtjänar alltså en stabil rättslig grund.
För närvarande saknas dock en sådan. Den nuvarande rättsliga ramen för inrättande, villkor för förberedelse, genomförande, kontroll, öppenhet och insyn samt ansvarsskyldighet med avseende på gemenskapens makroekonomiska stöd är invecklad och inte ändamålsenlig. Förfarandet är nämligen mycket tidsödande på rådsnivå. Den nuvarande regleringen är inte heller ändamålsenlig eftersom utbetalningen av medel kan dröja med upp till två år. Slutligen så saknas en stabil rättslig grund eftersom rådet håller fast vid att använda artikel 308.
Vilken rättslig grund ger den stabila grund som behövs? Artikel 181a vore det mest logiska alternativet: ekonomiskt, finansiellt och tekniskt samarbete med tredje länder. I det avseendet skiljer sig vår åsikt från rådets, vilket inte gärna vill att makroekonomiskt stöd hamnar under 181a.
Nicefördraget kommer i sinom tid förresten att ersättas av ett nytt fördrag som konventet just nu diskuterar. Hittills har utvecklingen av gemenskapens makroekonomiska stöd hellre liknat budgetstöd än stöd till betalningsbalansen, sett till förberedelser, genomförande av beslut, övervakning av stöd och ansvarstagande. Makroekonomiskt stöd, såsom det genomförts av EU-institutionerna, skulle enligt det konstitutionella fördraget omfattas av artikel 28 om ekonomiskt, finansiellt och tekniskt samarbete för att lösa ekonomiska, finansiella eller sociala kriser.
Dessutom bör makroekonomiskt stöd från gemenskapen bli föremål för parlamentskontroll. Medbeslutande från Europaparlamentets sida är alltså nödvändigt. I artikelförslag 28 föreslås ett normalt medbeslutandeförfarande så där har jag inget att invända. Den uppfattningen om den rättsliga grunden har ett omfattande stöd i Europaparlamentet. Jag hoppas att rådet och kommissionen delar den åsikten och på det sättet ger detta goda instrument den rättsliga grund som hör till. Då kan vi som institutioner gemensamt komma överens om öppenhet och insyn och effektiva kriterier samt hur de skall genomföras.
För det andra, herr talman, är det viktigt att inse att man måste finna en lösning för den nuvarande ad hoc-regleringen till dess att medlemsstaterna ratificerar det konstitutionella fördraget. Av den anledningen fäster Europaparlamentet stor vikt vid att kommissionen lägger fram ett lagförslag om övergångsperioden till ratificering av det nya fördraget. Det borde ha en tvådelad rättslig grund och uppfylla två kriterier:
a) gemenskapens makroekonomiska stöd till tredje land skall betraktas som stöd till tredje länder som står inför en kris på grund av ekonomiska, finansiella eller sociala situationer,
b) beslutsprocessen skall grundas på medbeslutandeförfarandet.
Förslaget kommer självklart att innehålla kriterier för att avgöra om ett land kommer i fråga för stöd. Rådets slutsatser av den 8 oktober 2002 om makroekonomiskt stöd, de så kallade Genval-kriterierna, är användbara och korrekta. De kan tjäna som kriterier i det kommande rättsinstrumentet om ett antal ändringar tas i beaktande. Det gäller bland annat att stödet skall ges undantagsvis. Klausulen om inkontinuitet bör till exempel gälla. När det gäller kriteriet att stödet skall vara ett komplement finns det tre kommentarer.
För det första, en oberoende kvantitativ bedömning av kommissionen. För det andra behövs en noggrann samordning med andra gemenskapsinstrument inom ramen för en politisk dialog med mottagarlandet. För det tredje är makroekonomiskt stöd ett komplement till de resurser som Internationella valutafonden och andra internationella institutioner ställer till förfogande.
Det hindrar naturligtvis inte att EU kan hålla en egen ståndpunkt. När det gäller att vissa villkor skall vara uppfyllda så handlar det om det ömsesidiga beroendet mellan mottagarlandets ekonomi och EU:s ekonomi. Samtidigt är mätbara makroekonomiska kriterier och reformer i mottagarlandet av avgörande betydelse.
Att Europaparlamentet menar allvar med förbättringen av instrumentet framgår av det faktum att Europaparlamentet skall överväga att skjuta upp godkännandet av budgetanslagen i samband med makroekonomiskt stöd tills ett lämpligt lagförslag har lagts fram. Vi hoppas naturligtvis alla att det inte går så långt att Europaparlamentet måste hålla inne med sitt stöd för det här instrumentet.
Till sist vill jag särskilt tacka kollegerna för det konstruktiva samarbetet. Jag skulle gärna vilja veta från rådet och kommissionen om vi kan vara överens om det här handlingssättet.

Lamy
Herr talman! Det initiativbetänkande som Belder nyss har presenterat är heltäckande och på ett tydligt sätt framtidsinriktat. Det kommer säkert att ge kommissionen anledning till reflexioner när det gäller ekonomiskt bistånd utifrån.
Vi delar den ståndpunkt som Belder nyss har påmint om, nämligen att vi för närvarande lider stor brist på flexibilitet och effektivitet i allt som gäller beslut som skall fattas om makroekonomiskt stöd till tredje land. Med rätta påpekar han att denna brist på effektivitet och flexibilitet är en följd av avsaknaden av en specifik rättslig grund eller en ramförordning som kan bestämma kriterierna och villkoren för beviljande av yttre makroekonomisk hjälp, och att denna brist tvingar oss att från fall till fall stödja oss på artikel 308 i fördraget. Det är naturligtvis en allvarlig nackdel, även om instrumentet i sig, när besluten väl har fattats, har visat sig vara ett effektivt stödverktyg för anpassningen och för reformerna i de länder som har åtnjutit denna makroekonomiska hjälp: detta bekräftas av den senaste rapporten från revisionsrätten om makroekonomisk hjälp.
I enlighet med tankegångarna i detta betänkande har vi flera gånger undersökt möjligheten att införa en ramförordning som fastställer villkoren för beviljande av makroekonomisk hjälp och som på något sätt införlivar detta instrument med andra instrument för ekonomisk hjälp till tredje land. Tyvärr har dessa försök hittills råkat i konflikt med viljan hos de flesta medlemsstater att för denna typ av hjälp - utan tvivel därför att den också innebär upp- och utlåning - behålla en form av beslutsfattande som kräver enhällighet från fall till fall, och då är vi där igen.
Kommissionen delar alltså Belders åsikt i denna fråga som gäller den rättsliga grunden. Det är tyvärr inte fallet med ministerrådet, som har sista ordet i ärendet. Det är förklaringen till den nuvarande situationen. För att tala klarspråk tror vi inte att det kan bli någon förändring innan konventet har avslutat sitt arbete och före nästa regeringskonferens. Vad gäller omröstning med enhällighet eller med majoritet står vårt hopp än en gång till konventet.
Under tiden måste vi fortsätta att så flexibelt som möjligt handskas med detta instrument och ta hänsyn till det tvång som det medför. För att klara av detta behöver vi samarbeta med parlamentet; vi känner oss ibland något frestade att förorda denna juridiska åsikt som är helt riktig och vi vill inte att det skall skada och ytterligare komplicera ett instrument som vi redan anser vara alltför otympligt. Vi får inte, på grund av en motsättning som rör beslutandeformen för denna makroekonomiska hjälp, hur berättigad den än är, avstå från den fördel som detta verktyg utgör för partnerskapsländerna som behöver vår hjälp, och som fortsätter sina stabiliseringssträvanden och sina reformprogram. Den rättsliga grunden är dålig; den är alltför otymplig, alltför krånglig, men den når fram till sina mottagare, och vi skulle inte vilja att de berörda länderna, med tanke på de förhoppningar de hyser om Europeiska unionens förmåga att erbjuda dem denna hjälp, blir besvikna på grund av motsättningar, som förvisso är berättigade, men inskränkta med tanke på de berörda ländernas förhoppningar.
Vi litar därför på att parlamentet har klokheten att dela denna svårighet att leva med ett instrument som endast kan utvecklas om enhälligt fattade beslut ersätts av majoritetsbeslut i beslutandeprocessen.

Sacrédeus (PPE-DE)
. Herr talman! Som föredragande av yttrandet från utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik vill jag varmt tacka Belder för hans betänkande och hans fina insats. Vi kan alla konstatera att EU i stället för ett enhetligt ramverk för budgetstöd har en mängd sådana. Det handlar om makroekonomiskt stöd för Balkan och Östeuropa. Det handlar om strukturanpassningsstöd för icke-medlemsländer i Medelhavsområdet. Det handlar om allmänt finansiellt stöd till utvecklingsländer i Afrika, Karibien och Stilla havsområdet samt också om det speciella stödet till den palestinska myndigheten och den nya förordningen för EU:s samarbete med asiatiska och latinamerikanska länder.
Vi i utrikesutskottet finner det beklagligt att det inte ens på området makroekonomiskt stöd har gått att åstadkomma en tydlig och konsekvent utformning av de olika insatserna, vilket revisionsrätten visade i sin särskilda rapport 1/2002.
Jag vågar därför påstå att utrikesutskottet välkomnar att Belder föreslår att Genval-kriterierna förs in som innebär att det blir möjligt för Europaparlamentet och de nationella parlamenten att göra en effektiv granskning av stöden. Detta makroekonomiska stöd skall då ges endast undantagsvis. Det skall uppfylla nödvändiga politiska förutsättningar och ha en tydlig geografisk närhet. Det skall komplettera annan finansiering. Det skall vara villkorat samt uppfylla principen om finansiell disciplin.
Det är svårt att se något giltigt skäl till att behålla den nuvarande svåröverskådliga och sannolikt onödigt resurskrävande ordningen för EU:s budgetstöd till icke-medlemsländer. En reform efterlyses i fråga om detta.
Herr talman, avslutningsvis vill jag säga att makroekonomiskt stöd från EU aldrig får ges och aldrig får urarta till att bli en belöning för att mottagarlandets regering för en dålig ekonomisk politik.

Seppänen (GUE/NGL).
Herr talman! Vi har i budgetutskottet noterat att användningen av garantifondsmekanismen är ett mycket billigt sätt för EU att bevilja finansiellt stöd åt tredje länder. Tack vare garantierna får länder som befinner sig i en svår situation krediter på den internationella marknaden till ett billigare pris än marknadspriset. Eftersom garantierna inte har orsakat kreditförluster för EU under de senaste åren, visar det att kriterierna för stöd har fungerat. 
Det finansiella stödet genom garantifonden har under de senaste åren utgjorts av makroekonomiskt finansieringsstöd och allmänna lånegarantier till Europeiska investeringsbanken. Taket för användningen av dessa sätts av garantifondens maximibelopp, vilket är fastställt i budgetplanen.
Budgetutskottet har med förvåning noterat att kommissionen och Europeiska investeringsbanken inte utnyttjade garantifondens kapacitet till fullo i fjol. Man har slösat med tillgängliga resurser och låtit bli att hjälpa fattiga länder.
Användningen av detta biståndsinstrument kan med små tekniska ändringar, vilka i praktiken inte orsakar problem för unionens budgetekonomi, läggas till garantivillkoren. Alla institutionella parter är beredda att gå med på att krediternas finansieringsgrad sänks från nuvarande nio procent till åtta. På så sätt kan man sänka den penningsumma som man för varje kredittransaktion måste täcka med motsvarande överföring till garantifonden. Dessutom kunde man sänka den allmänna garantin för Europeiska investeringsbankens lån från 65 procent till 50 procent av kreditbeloppet. Denna åtgärd skulle ha samma effekt för användningen av garantifonden som en sänkning av finansieringsgraden, tack vare dessa ändringar skulle det bli mer kvar att fördela ur samma kvot som fastställts enligt maximibeloppet. Man måste snabbt föreslå dessa åtgärder för kommissionen.

McNally (PSE).
Herr talman! Jag gratulerar föredraganden, Belder, och förvisso Europeiska kommissionen för att den utarbetat 2001 års rapport, som var intressant. Belder har tillämpat en berömvärd analytisk metod och ser framåt samtidigt som han drar nytta av denna specifika tidpunkt då en förändring verkar troligare än någonsin. 
Det makrofinansiella stödinstrumentet - ett av flera - medför reformansträngningar. Det är knutet till Internationella valutafondens och Världsbankens program. Det är avsett för exceptionella krislägen. EU är inget internationellt finansinstitut, men i kristider kan våra utrikespolitiska mål kopplas ihop med det vi gör med vårt makrofinansiella stöd. Det är beroende av de åtgärder som mottagarländerna vidtar.
2001 års rapport är intressant. I denna behandlas främst länder från Balkanområdet, men även Tadzjikistan, Georgien och Armenien. Man undersöker i detalj varför de har problem, vilka ansträngningar som görs för att lösa dem och var problemen finns. Vart och ett av länderna har problem med betalningsbalansen, men däremot uppvisar alla tre ganska uppmuntrande tillväxtsiffror. Det gläder mig att man har gjort en analys. Jag hoppas att de relevanta parlamentariska delegationerna kommer att titta på analysen.
Belder har emellertid helt rätt när han säger att programmet för närvarande är ineffektivt och saknar en ordentlig rättslig grund. Vi har hört kommissionsledamot Lamy säga att tillfället inte är helt rätt - med tanke på ministerrådets inställning - att ändra den rättsliga grunden, men jag känner att det finns en viss optimism att det efter konventet, under nästa regeringskonferens, mycket väl kan bli möjligt att byta till en lämpligare rättslig grund genom omröstning med kvalificerad majoritet och medbeslutandeförfarandet i parlamentet.
Under tiden hoppas vi att kommissionen kommer att inleda en grundlig utvärdering av de kriterier som den använder för makrofinansiellt stöd, och vi måste göra vår del. Detta parlament tar inte sin övervakningsplikt på tillräckligt stort allvar. Det är nödvändigt att vi gör det på detta område. I sinom tid ser jag fram emot lagförslag från kommissionen. Jag vill återigen tacka föredraganden.

Martin, Hans-Peter (PSE)
. (DE) Herr talman! Vansinnet, framför allt det politiska vansinnet, tar sig oftast uttryck i de små detaljerna. I dag inleder den allmänna åklagaren sin undersökning. Upp till fem års fängelse kan bli aktuellt och frågan prövas ingående, för det finns rättsliga grunder. Jag talar om Mannheim och arenan som håller på att byggas där för världsmästerskapet i fotboll. Det handlar om att bygget påbörjades för två år sedan utan rättsliga grunder och att det - så resonerar de som gjorde anmälan - har kommit att utgöra en fara för fälthamstern. Man har emellertid inte kunnat påvisa en enda död fälthamster, men ändå är maskineriet i en fungerande - ni kan kalla det överdriven - rättsstat i full gång. Kommunstyrelsens ordförande, som målet anhängiggjordes mot, är nu orolig för sin politiska framtid.
Jag står här med Belders intressanta betänkande men behöver inte upprepa allt det han själv har sagt. Pengar finns det, men de används inte, och vi kan sakligt konstatera att detta är irrationellt, ineffektivt och att stabila rättsliga grunder saknas.
Vad är det som händer? Det är ett typiskt exempel på att Europa fortfarande inte är enhetligt. Vi är i stort behov av reformer, eller hur många flera tandläkare skall vi ha som kommissionen snubblar över och hur många Eurostater?

Belder (EDD).
Herr talman! Bara helt kort. Hjärtligt tack, herr kommissionär, för ert konstruktiva inlägg. En liten fråga till, får jag av ert anförande anta att ni ändå kommer att lägga fram ett lagförslag inom överskådlig tid?

Talmannen.
Möjligen! Jag ber om ursäkt, men jag svarade i hans ställe eftersom vi har ont om tid.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0114/2003) av Piétrasanta för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om årsrapporten över Meda-programmet 2000 (KOM(2001) 806 - C5-0524/2002 - 2002/2235(INI)).

Piétrasanta (Verts/ALE)
- (FR) Herr talman! Jag vill först tacka mina kolleger som har lagt ner mycket arbete på detta betänkande, framför allt fru De Keyser, för utskottet för utrikes- och säkerhetsfrågor samt fru Zrihen. Jag tackar också Europeiska kommissionen och fru Gonzalo, som har givit oss alla nödvändiga upplysningar.
Jag erinrar om att Meda-programmet är det verktyg som skall genomföra den politik för Medelhavsområdet som utformades genom Barcelonaprocessen 1995. Den första fasen genomfördes genom programmet Meda I (1995-1999) och den andra genom Meda II, det program som just nu pågår och som utformades genom Valdivielsos och mina betänkanden år 2000.
Den nya förordningen trädde i kraft den 15 december 2000 och vi har kunnat se hur det fungerar till slutet av år 2002. De slutsatser som gäller Meda I framkallade många reservationer, eftersom förhållandet mellan utbetalningarna i jämförelse med åtagandena från år 1995 till år 1999 totalt uppgick till endast 26 procent.
Man har kommit på de viktigaste orsakerna till detta relativa misslyckande: de utdragna förhandlingarna och programmets komplicerade förfaranden, omständigheten att vissa transaktioner var fleråriga, Meda-ländernas begränsade administrativa kapacitet, tyvärr i förening med bristen på administrativa medel från EU:s verkställande organ för att förvalta detta program, vilket har gjort det nödvändigt att överlämna uppgiften till byråer för tekniskt bistånd, vars insatser inte har visat sig vara tillräckliga.
Meda II inskränker sig inte till att främja inrättandet av ett frihandelsområde för Medelhavet omkring år 2010, utan utökar det ekonomiska samarbetet med Medelhavsländerna genom att lägga till ett socialt, kulturellt och miljömässigt budgetavsnitt. Detta program har för perioden 2000-2006 tilldelats ett ekonomiskt anslag på totalt 12,75 miljarder euro, som har fördelats mellan Europeiska unionen och lånen från Europeiska investeringsbanken.
I korthet kan, med stöd av de dokument som vi har presenterat, en analys av läget ge följande slutsatser.
För det första kan vi vad gäller Meda II notera en tydlig förbättring i jämförelse med Meda I, tack vare inrättandet av samarbetskontoret Europe Aid som hör till de yttre förbindelserna. Från 26 procent för hela förhållandet mellan utbetalningar och åtaganden för Meda I kom vi sålunda upp till 37,4 procent år 2000, 53 procent år 2001 och 92,9 procent år 2002, det vill säga totalt 59 procent för Meda II. För att uppnå detta har vi avskaffat byråerna för tekniskt bistånd och inrättat åtta delegationer (i Algeriet, Tunisien, Marocko, Egypten, Jordanien, Syrien, Libanon och på Västbanken), med enbart representation i Gaza. Dessa delegationer är mer funktionella eftersom de har företrädare för kommissionen och väl identifierade resurscentraler i varje land.
För det andra har kommittéförfarandet förenklats. En metodhandledning publicerades i mars 2002.
För det tredje är parlamentet, som vi flera gånger har rekommenderat, mycket uppmärksamt på det samband som skall upprättas mellan tilldelningen av bistånd och den politik som förs av olika länder vad gäller respekten för de mänskliga rättigheterna, för vilken vi kräver en årsrapport.
För det fjärde önskar vi få en regelbunden uppföljning om hur demokratin tar sig uttryck i valet av projekt, genom att inte bara uppmana till detta vid de bilaterala förhandlingarna mellan Europeiska unionen och de berörda staterna utan genom att se till att det civila samhället och de icke-statliga organisationerna deltar, samt att även genuskriterierna respekteras, framför allt vad gäller kvinnornas deltagande.
För det femte understryker vi nödvändigheten att ytterligare utveckla relationerna syd-syd i förhållande till de bilaterala relationerna, som i dag erhåller över 85 procent av krediterna.
För det sjätte tar vi hänsyn till det arbete som pågår i Europakonventet för att möta de fem utmaningarna för Meda-länderna: demografin, sysselsättningen och migrationen, globaliseringen, den ökande bristen på naturtillgångar och hotet mot miljön samt de mänskliga rättigheterna.
För det sjunde föreslår vi att det sjätte ramprogrammet används för forskning och utveckling, i syfte att bedriva forskning inom miljö- och jordbruksområdet för att trygga självförsörjningen av livsmedel, särskilt vattenförvaltningen, och att satsa mer på förnybar energi. Vi erinrar om att Medelhavsområdet har den största mångfalden jordbruksväxter och utsäde av alla tempererade zoner och att denna mångfald bör bevaras. Vi vill att större uppmärksamhet fästs vid ett mångsidigt jordbruk genom projekt som är riktade till jordbrukare, näringsidkare, konsumenter och till små och medelstora företag. Vi är också angelägna om att alla hjälpmedel som hör till informations- och kommunikationssamhället utvecklas, framför allt elektronisk kommunikation.
Slutligen bör vi notera att hela denna Meda-insats för närvarande görs i den besvärliga situation som har uppstått efter Irakkriget, när de svåra problemen i Mellanöstern måste lösas, genom fredsprocessen, framför allt mellan Israel och Palestina och genom den nya balans som har införts genom Nice-fördraget med utvidgningen till tjugofem stater, vilket gör att vi måste fortsätta att se till att detta inte blir en förevändning för att missgynna samarbetet med Medelhavsländerna.
Därför stöder vi inrättandet av en Europa-Medelhavsstiftelse för att föra en dialog mellan kulturerna och civilisationerna samt av ett centrum för övervakning av migrationsflödet, att man undersöker möjligheten att inrätta en investeringsbank och en parlamentarisk församling för Europa-Medelhavsområdet med en strukturerande roll i en konsekvent och väl integrerad samarbetspolitik mellan EU och Medelhavsområdet.

Lamy
Herr talman! Jag vill först tacka herr Piétrasanta för det viktiga arbete som han har utfört genom att utforma detta betänkande som i huvudsak avser år 2000, ett övergångsår för Meda-programmet, som han själv nyss har påpekat. Vi håller i stort sett med om vad han har sagt, vilket täcker det väsentliga innehållet i betänkandet. Jag skall säga några övergripande ord om de politiska frågor som han nyss har tagit upp, innan jag går över till mer praktiska synpunkter.
Vad gäller de politiska frågorna, och framför allt sambandet mellan denna typ av program och en förbättring av situationen för politiska reformer, håller vi med om att vi måste gå vidare i den riktning som han just har pekat ut för oss. Därför har kommissionen nyligen godkänt ett meddelande som syftar till att ge en ny impuls till de åtgärder som företas inom området för de mänskliga rättigheterna och demokratiseringen tillsammans med våra samarbetspartner från Medelhavsområdet. Detta meddelande innehåller också delvis svar på kommentarerna i betänkandet om den mänskliga utvecklingen i arabländerna - en aspekt som FN:s utvecklingsprogram (UNDP) hade modet att ta upp förra året - och ett förslag om att den politiska dialogen i ämnet skall förstärkas samt att vi, tillsammans med våra partner i Medelhavsområdet, skall göra upp handlingsplaner för de mänskliga rättigheterna och demokratiseringen, vilket i sin helhet stöds av Meda-programmen.
Vi är också gynnsamt inställda till ytterligare en politisk fråga som Piétrasanta har tagit upp: syftet med ett ökat deltagande av det civila samhället inom ramen för Meda. Vi har till exempel inbjudit våra partner i Medelhavsområdet att delta i programmet Tempus för att uppmuntra till utbyte inom området för den högre utbildningen, och vi vill stödja de icke-statliga organisationerna i deras ansträngningar att bättre strukturera bidraget från vad vi kallar civila forum för partnerskapet för Europa-Medelhavet i dess helhet.
Det här var de frågor som rör politiken. Vad gäller genomförandet är kommissionen tacksam för de framgångar som Piétrasanta nyss har framhävt. Det Meda-program som det är fråga om, det vill säga Meda II, har i stor utsträckning haft nytta av den reform som kommissionen har genomfört från och med år 2000 i fråga om yttre bistånd för att förbättra kvaliteten på våra projekt, för att förbättra finansieringen och för att åstadkomma ett snabbare verkställande. Om detta vittnar - vilket Piétrasanta nyss har påpekat - de ansträngningar som har gjorts för att decentralisera och avskaffa byråerna för tekniskt bistånd, som vi vet att parlamentet under många år har haft ett mycket stort intresse för. Decentraliseringsprocessen i Medelhavsområdet är nu praktiskt taget avslutad, med undantag för Västbanken och Gaza, tyvärr av helt naturliga skäl. I Egypten, Marocko, Tunisien, Algeriet, Jordanien, Libanon och Syrien kommer i varje fall decentraliseringsprojekten att vara avslutade vid slutet av innevarande år.
Ytterligare ett anmärkningsvärt resultat är de framgångar som har uppnåtts vad gäller genomförandet av budgeten, både när det gäller utnyttjandet av åtagande- och betalningsbemyndiganden - år 2002 utnyttjades nämligen 100 procent av de disponibla krediterna - och när det gäller förhållandet mellan utbetalningar och åtaganden, som år 2002 uppgick till 75 procent, vilket skall jämföras med 25 procent för perioden 1995-1999. Vad slutligen gäller de gamla åtagandena och övriga belopp som skall betalas ut minskade de till 200 miljoner euro i slutet av år 2001. Vid slutet av år 2002 minskade beloppet för det som återstod att erlägga med 50 procent.
Det framgår alltså att ansträngningarna har lönat sig, och att stödet från parlamentet som har bidragit till att kommissionen på detta område förfogar över ökade administrativa och mänskliga medel inte har varit förgäves. Ni har kunnat konstatera, och Piétrasanta har nämnt siffror som stämmer med mina, att den investering som ni har gjort, och som skattebetalarna i EU har gjort genom er, har lönat sig. Det är bra. Det uppmuntrar kommissionen och de enheter som har arbetet för detta mål att gå vidare, och vi tvivlar inte på att Europaparlamentet kommer att konstatera nya framsteg vid sin granskning av åren 2001 och 2002.

De Keyser (PSE)
. (FR) Herr talman, herr kommissionär! Eftersom Piétrasanta och jag har haft ett mycket gott samarbete kommer ni inte att bli förvånade över att återfinna samma tongångar i mitt korta anförande. 
Yttrandet från utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter gemensam säkerhet och försvarspolitik innehåller olika punkter, och det är två som förefaller oss särskilt viktiga.
Beträffande den första har ni, herr kommissionär, lugnat oss. Den gäller nödvändigheten att övervaka respekten för demokratiklausulen i associeringsavtalen, att regelbundet och öppet kontrollera Meda-programmets inverkan på de mänskliga rättigheterna, och att det sker på grundval av en årsrapport som läggs fram av kommissionen och som baseras på tydliga kriterier, en tydlig föredragningslista och utbildning på området av de europeiska tjänstemännen.
Den andra punkten gäller vikten av att i Medelhavsområdet skapa ett civilt samhälle som är öppet och tolerant, framför allt genom att stödja oberoendet av de små icke-statliga organisationerna. I detta sammanhang beklagar AFET-utskottet att så få av länderna i Medelhavsområdet har valts ut för de horisontella program som ryms under det europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter, och att man till exempel varken har tagit med Marocko eller Egypten, där det civila samhället är aktivt men ännu sårbart.
Det var och är den vision som Europa har om en övergång till mer demokrati i länderna i Medelhavsområdet, en övergång som stöds genom Meda-finansieringen, genom olika instrument, men också genom den dialog som i dag förs genom olika forum och i morgon kanske genom en parlamentarisk församling för Europa-Medelhavsområdet.
Betänkandet försvarades i mars 2003. Irak-kriget bröt ut några dagar senare och blev en annorlunda vision av den demokratiska övergången, en brutal och tragisk vision, som många är emot. Dialogen mellan Europa och Medelhavsområdet har mycket svårt att återhämta sig efter detta krig. Det kommer att krävas mer än ett Meda-program för att ta upp dialogen igen. Låt oss hoppas att det färdplan som kvartetten i Mellanöstern har antagit är första steget på vägen dit och ett i sanning hoppfullt tecken.

Fiori (PPE-DE).
Herr kommissionär! Jag tackar för de båda politiska påpekanden som ni gjort. Piétrasantas betänkande om Medaprogrammet är ett betänkande med brett stöd som vi har utarbetat gemensamt. Här finns verkligen ett gemensamt syfte. De båda politiska punkter som ni byggde ert anförande på gällde, å ena sidan, betydelsen av Medelhavet som Europas gräns, men även som en region där vi kan bygga ett viktigt område för utrikespolitiken för vår union och, å den andra, påpekandet att kommissionen, i övergången från Meda I till Meda II, har gett sina insatser konkret form och ökat takten i genomförandet. I de möten vi har med länderna längs Medelhavets södra stränder, påminns vi hela tiden om nödvändigheten av att öka hastigheten i olika byråkratier. Och i det sammanhanget kan vi konstatera att kommissionen gör avsevärda ansträngningar.
Jag tänker naturligtvis inte räkna upp alla de punkter som föredraganden redan nämnt. Jag skulle vilja uppehålla mig vid en serie politiska krav som åtföljer de planerade insatserna. Vi måste naturligtvis utforma nya handlingsprogram på det sociala området. Framför allt måste vi arbeta för att skydda de funktionshindrade och vi måste skapa nya samarbetsformer när det gäller att skydda de minderåriga. Inom ramen för det som hamnar inom ert ansvarsområde, herr kommissionär, pekar vi på nödvändigheten, av utrikespolitiska skäl och när det gäller Europeiska unionens roll, av att förhandlingarna mellan Syrien och EU slutförs, så att nätet av associeringsavtal mellan EU och Medelhavsländerna blir komplett. Vi måste också skyndsamt gå vidare och välja ut projekt inom ramen för de finansieringsplaner som för närvarande har stoppats på grund av kriget mellan Israel och Palestina, eftersom de skulle kunna spela en mycket viktig roll i den delen av Medelhavet. 
Låt mig avsluta med att säga att vi verkligen har behov av en parlamentarisk församling. Detta är det politiska forum där många av de processer som för närvarande pågår förmodligen skulle kunna få sin lösning.

Zrihen (PSE).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Sju år efter konferensen i Barcelona då partnerskapet Europa-Medelhavsområdet inleddes har parlamentet, tack vare Piétrasantas betänkande, fått en möjlighet att utvärdera Meda, som är det finansiella instrumentet för denna politik. Jag vill utnyttja tillfället att framhäva det utmärkta samarbete som vi har haft inom ramen för detta betänkande.
Det spända internationella läget visar varje dag i allt större utsträckning att ekonomierna och samhällena i Medelhavsområdet måste utvecklas mot större välstånd, social sammanhållning och demokrati. Vi är övertygade om att det är så vi kan arbeta långsiktigt för att främja stabiliteten i dessa områden och bekämpa terrorismen.
Den dubbla reform bestående av Meda som har blivit Meda II och strukturreformen av förvaltningen av det yttre biståndet för nämligen med sig många nya och mycket lovande element, bland annat inrättandet av samarbetskontoret Europe Aid. Vi förväntar oss också mycket av de olika strategiska dokumenten, de fleråriga projekten och de nya avkortade och förenklade förfarandena. Emellertid understryker vi nödvändigheten av anslaget för utvärderingen av förvaltningen av de resurser som har beviljats för programmet, som måste ledas av en princip som är enkel men uppenbarligen ändå svår: de anslagna summorna måste förbrukas och det på ett bra sätt.
Genom Barcelonaprocessen beslöts också att skapa ett projekt för en stor frihandelszon. Nya frågor dyker upp i ett nytt sammanhang. Kommer entusiasmen för Europeiska unionens Medelhavspolitik att överleva utvidgningen? Hur är det med samarbetet syd-syd eller med samarbetet mellan regionerna?
Slutligen får vi inte glömma att det ligger i vårt intresse att man vid fördelningen av dessa fonder framför allt riktar in sig på de prioriterade områdena såsom den sociala sammanhållningen, demokratiutvecklingen, de mänskliga rättigheterna, stödet till det civila samhället, kvinnornas situation, kulturen, de unga och att man verkar för en hållbar utveckling. Vi kommer därför att, under de följande åren, fortsätta våra utvärderingar i denna riktning under kommissionens vaksamma överinseende.

Gutiérrez-Cortines (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill gratulera Piétrasanta, och kommissionen eftersom detta förslag, av alla de Meda-program som lagts fram om detta, kanske är det mest realistiska och konkreta och till stor del det som visar att det börjar bli verklighet.
Till exempel tror jag att vi för första gången har kännetecknat terrorismen som sådan, som en isolerad handling mot regeringarnas svar - som också måste fördömas. Terrorismen har identifierats som ett fenomen som i sig själv måste fördömas och elimineras.
Jag tycker också att det är intressant att man påminner om vägledningen och andra stöd för Iraks integritet. Dock vill jag säga, och i det är jag överens med Piétrasanta, att vår Medelhavspolitik har ett antal svarta hål eller mörka punkter och i grunden är asymmetrisk. Jag anser att man måste arbeta mer för att göra den mer sammanhängande.
Som Piétrasanta sade tycker jag t.ex. att investeringen i ?capacity building? och strukturen i administrationer som är kapabla att genomföra demokratin är väldigt små. Så som strukturen är i länderna, och i många av deras tjänster i den ekonomiska förvaltningen bl.a., är det mycket svårt eftersom demokratin inte består i att hålla val utan att bygga ett komplett system som måste vara mycket mer synligt och systematiskt. Dessutom måste vi hjälpa Medelhavsländerna som vi skall samarbeta med, och som får stort stöd, att förstå att stödet måste gå hand i hand med ett stort mått av ansvar, inom spelregler som inte tillåter maximal tolerans utan minimal. Jag menar t.ex. förvaltningen av erhållna medel, på samma sätt som andra medel som många gånger t.o.m. går till repressiva system eller används felaktigt.
Jag anser att vi måste visa att demokrati innebär en konsoliderad och öppen stat. Utan en sådan kan man inte ha en demokrati, det skall vi inte tro. Detsamma säger jag om den församling vi vill skapa. Vi måste vara krävande och ställa demokratiska villkor som skall uppfyllas. Annars kommer vi bara att få en asymmetrisk representation.

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.
(Sammanträdet avbröts kl. 22.20.)

