
Talmannen.
   Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet torsdagen den 15 januari 2004.(1) 
Berès (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja fråga er om den information ni lämnade till parlamentet den 12 februari. På grundval av artikel 7.4 i arbetsordningen hänvisade ni den skrivelse ni hade mottagit om Michel Raymonds mandat till utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. Under rådande omständigheter, när frågan om stadgan för ledamöterna i Europaparlamentet sätter kammaren och dess privilegier under luppen, vid en tidpunkt när budgetkontrollutskottet jagar varje antydan till bedrägeri, förskingring eller oärlighet beträffande Europeiska unionens budget, anser jag att ert beslut är mycket kontroversiellt. Faktum är att Michel Raymond, när nu den franska högsta appellationsdomstolen avkunnat sin slutgiltiga dom, har fällts för bedrägeri mot Europeiska unionens budget. De nationella myndigheterna redogjorde för ärendet för er, på ett fullständigt korrekt sätt, och jag har hört att ni inte bara ville ”notera” avsättandet av Michel Raymond, vilket ni uppmanas till genom rättsakten från 1976, av rädsla för att det skulle bli ett långt och utdraget överklagande inför förstainstansrätten, något som faktiskt genomfördes av Le Pen. Det är bara det att när det gäller fallet med Jean-Marie Le Pen, vilket har vissa gemensamma nämnare med det fall vi nu diskuterar, blev förstainstansrättens utslag den 10 april 2003 mycket tydligt, inbegripet en tolkning av 1976 års rättsakt och artikel 7.4 i arbetsordningen, som ni bygger ert beslut på. I sin dom den 10 april 2003 slår domstolen fast att parlamentets kontrollbehörighet när det skall ”ta del av” skall tillämpas ”innan personen skiljs från sitt ämbete” och därför på platsens vakans. Enligt artikel 7 i arbetsordningen kan parlamentets talman hänvisa ärendet till behörigt utskott när ”behöriga myndigheter i medlemsstaten inleder ett förfarande som kan leda till att en ledamot skiljs från sitt uppdrag”. Herr talman! Jag tycker därför att det var ert ansvar i enlighet med rättsakten från 1976, vår arbetsordning och förstainstansrättens rättspraxis att ta del av Michel Raymonds avsättning och inte redogöra för den inför utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. 
Talmannen.
   Fru Berès! Lyckligtvis är jag inte expert på denna fråga och den mångfald av rättsliga dimensioner som ni uppmärksammar mig på, så jag sökte råd från dem med sakkunskap. Jag blev meddelad att mitt tillvägagångssätt var det rätta.
Jag skulle vilja citera den relevanta delen av artikel 7.4 i sin helhet för er: ”När behöriga myndigheter i medlemsstaterna inleder ett förfarande som kan leda till att en ledamot skiljs från sitt uppdrag, skall talmannen begära regelbunden information från dem om hur förfarandet framskrider. Talmannen skall hänvisa ärendet till behörigt utskott, och parlamentet kan yttra sig på förslag av detta utskott.”
Detta är vad jag har gjort. Det tjänar ingenting till att debattera detta, även om jag inte har något emot att föra en ömsesidig dialog med er. Jag anser att jag har handlat i enlighet med arbetsordningen. Jag har tillämpat det råd som jag fick i frågan, som jag anser gavs utan ont uppsåt eller fördomar. När jag har fått utskottets yttrande kommer jag att fortsätta att agera på ett sådant sätt som det är min skyldighet att göra. 
Talmannen.
   Jag skulle vilja välkomna en libysk delegation, som för tillfället är på besök i Europaparlamentet, till åhörarläktaren. Det gläder mig att kunna informera er att våra interparlamentariska förbindelser med Libyen tar ett positivt steg framåt i dag. Delegationen från Libyens allmänna folkkongress leds av Ahmed Mohamed Ibrahim, vice ordförande i denna kongress.
Herr Ibrahim! Jag vill välkomna er och era kolleger, och understryker den betydelse som vi fäster vid ert besök under rådande omständigheter. De åtgärder som Libyen nyligen vidtagit ger anledning till visst hopp. Vi måste nu bygga på detta hopp tillsammans. Tack för att ni kom hit. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om det irländska ordförandeskapets verksamhetsprogram och den europeiska konstitutionen. 
Roche,
   . Herr talman! Det gläder mig oerhört att få möjlighet att göra ett uttalande om den aktuella situationen inom regeringskonferensen, och jag ser fram emot att höra era åsikter.
Som ni känner till har vi, i enlighet med vårt mandat från Europeiska rådet i Bryssel, rådfrågat våra partner på bred front. Premiärministern har redan antingen talat med eller träffat de flesta av sina kolleger i Europeiska rådet och kommer att ha varit i kontakt med dem alla inom kort. Flera ytterligare möten är planerade för de kommande veckorna. Utrikesminister Brian Cowen och jag har även talat med och träffat så många av våra motparter som möjligt.
Vi diskuterade också regeringskonferensen över en lunch vid rådets (allmänna frågor och yttre förbindelser) sammanträde förra måndagen. Trots betydelsen av bilaterala samrådsförfaranden tyckte vi att det även var viktigt att erkänna regeringskonferensens kollektiva natur och föra en informell diskussion om var vi står. Det gjorde mig mycket nöjd att se att det fanns fullt stöd för vårt tillvägagångssätt vid rådet (allmänna frågor). Diskussionen var positiv – det finns en betydande gemensam grund. Vi står alla fast vid att regeringskonferensens arbete skall drivas framåt och avslutas så fort som möjligt. Men vi erkänner också att det finns känsliga och invecklade frågor som kvarstår att lösa.
I dessa samrådsförfaranden med våra partner och alla de som är engagerade i regeringskonferensen, däribland Europaparlamentet naturligtvis, försöker vi att skapa en fullständig bild av situationen i regeringskonferensen. Vi vill se till att vi helt förstår alla och envars åsikter och farhågor, och att vi lyssnar på vad alla har att säga och reder ut de exakta betydelsenyanserna i deras ståndpunkter genom aktiv dialog. Detta kommer att hjälpa oss när det gäller vårt mandats andra och mer invecklade fas då vi skall dra slutsatser från våra kontakter och förbereda en rapport för Europeiska rådet i mars. Jag vill inte spekulera om vad det uttalandet kommer att innefatta vid denna tidpunkt.
Vi underskattar inte komplexiteten i vår uppgift. De frågor som måste lösas kanske är få till antalet, men de är högst känsliga och svåra. Vi kommer att försöka uppmuntra till framsteg, bygga upp ett ömsesidigt förstående och fastställa den gemensamma grunden. Vi kan dock inte framtvinga överenskommelser i brist på gemensam politisk vilja för att uppnå dem. Alla har åtagit sig att inte bara tänka på sina egna intressen, utan på unionens kollektiva intresse som en helhet. Mot den bakgrunden vill jag upprepa den åsikt som premiärministern klargjorde i Strasbourg, och som även utrikesminister Brian Cowen framhöll för utskottet för konstitutionella frågor förra veckan: ”Om det visar sig att det finns en reell möjlighet att nå en överenskommelse under vårt ordförandeskap, då kommer vi inte att tveka att utnyttja den möjligheten.” Vi har för avsikt att lägga fram en så omfattande rapport som möjligt för Europeiska rådet.
Konventet öppnande processen med att förändra fördraget och förde in nya synpunkter. Vi är alla – parlament och regeringar i lika grad – ansvariga inför våra folk, och konventets demokratiska makt betonades genom den bredd som fanns bland dess medlemmar. Det gläder mig att huvuddelen av det som konventet föreslog har stått sig genom regeringskonferensen och kommer att stå sig i framtiden. I texten fastställs till exempel fördelningen av behörigheter mellan unionen och medlemsstaterna tydligt samt de principer som styr deras utövande. Det förenklar rättsliga förfaranden och instrument. Det skapar en enhetlig juridisk person för unionen. Det förstärker parlamentets roll, och det ger även nationella parlament en viktig del i den övergripande arkitekturen.
Genom att införliva stadgan om de grundläggande rättigheterna i utkastet framhävs de mänskliga rättigheterna ytterligare i unionens arbete. Unionens värderingar och mål uttrycks på ett tydligare sätt. Förslaget om inrättandet av en gemensam utrikesminister för Europeiska unionen och en gemensam enhet för externa åtgärder skulle göra unionens utrikespolitik mer effektiv och sammanhängande.
Konventets rapport ligger till grund för regeringskonferensen arbete, och kommer att fortsätta att göra detta. Men när det handlar om både rättslig och politisk verklighet är regeringarna skyldiga att se över detta mycket noga, och i synnerhet ur de aspekter som skulle kunna påverka dem mest direkt. I sinom tid kommer det att bli vår plikt att eftersträva nationell ratificering, i vissa fall genom folkomröstning.
Det italienska ordförandeskapets ansträngningar var en garanti för de avsevärda framsteg som gjordes för att lösa de flesta av de punkter som regeringarna tog upp. Det arbete som utfördes under upptakten till överläggningarna i Neapel i slutet av november 2003, och i själva Neapel, var mycket produktivt. Det dokument som förbereddes omedelbart före Europeiska rådet var särskilt värdefullt och kännetecknades av en mycket omsorgsfull balans. Även om ingenting naturligtvis är avtalat innan allt är avtalat, och det finns sidor av det italienska ordförandeskapets goda arbete som inte var föremål för slutgiltigt samförstånd, anser vi att vi måste försöka att upprätthålla de utmärkta framsteg som har gjorts, så länge som möjligt.
När minister Brian Cowen talade inför utskottet för konstitutionella frågor försäkrade han att det irländska ordförandeskapet skulle bli öppet, rättvist och balanserat, och att vi skulle lyssna på samtliga synpunkter och arbeta för att tillgodose dem. Jag skulle vilja upprepa detta budskap här i dag. Vi har inga undangömda dagordningar, inga favoritprojekt. Vi är fast beslutna att se till att ingen skall kunna ifrågasätta vår opartiskhet. Vi kanske lyckas, eller misslyckas. Men denna kammare kan vara helt förvissad om att vi kommer att anstränga oss till det yttersta i detta arbete.
Barnier,
   .  Herr talman, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Jag minns ett ganska välkänt ordspråk som lyder ungefär så här: ”förhalningsvägen leder raka vägen till blott drömmarnas land”. Herr rådsordförande! Ni var med när Europeiska rådet i Bryssel för några veckor sedan beslutade att välja ”förhalningsvägen” på vägen mot en europeisk konstitution. För närvarande har många av oss, i linje med uppfattningen i Bryssel, dragit slutsatsen att denna ”förhalande” tidsskala var att föredra framför att uppnå en dålig överenskommelse direkt, vilket skulle ha underminerat konventets arbete.
Jag skulle emellertid för kommissionens räkning, och framför allt för min kommissionskollega Antonio Vitorinos räkning, vilja säga att vi inte kommer att finna oss i ”förhalningsvägen” som leder till ”blott drömmarnas land”. Debatten i dag, som kammaren ville ha, är ett tillfälle för er att tillsammans med oss på nytt få i gång den konstitutionella processen och bevara den europeiska anda som vi har byggt upp under arton månader i konventet. För att uppnå detta måste vi samla våra goda viljor: ordförandeskapets och medlemsstaternas vilja, rådets, parlamentets, kommissionens och de nationellt valda företrädarnas vilja, med stöd från regionerna och det organiserade civila samhället. För att kunna mobilisera den allmänna opinionen behöver vi alla arbeta tillsammans för att ge processen nytt hopp.
Kommissionens bidrag till denna brådskande uppgift kommer att bygga på tre övertygelser. Den första är att vi vill ha en allmän överenskommelse. En allmän överenskommelse är inte en överenskommelse bit för bit eller del för del, utan en övergripande överenskommelse där alla kan se en jämvikt som bygger på en text som alla är medvetna om. Det är anledningen till att kommissionen inte anser att något uppnåtts med diskussionerna i Bryssel, som Roche sade tidigare – särskilt när resultatet inte skulle ha blivit något annat än ett steg bakåt. Även om det finns tendenser som det är bra att ta hänsyn till när man återupptar en uppgift som blivit avbruten, måste dessa ändå bemötas i en öppen debatt med insyn och i förhållande till den rådande situationen. Vi erkänner naturligtvis det mycket värdefulla arbete som utförts under det italienska ordförandeskapets inverkan och som var temat i det förberedande dokumentet inför ministermötet i Neapel.
Den andra övertygelsen är att vi vill ha en överenskommelse som uteslutande bygger på utkastet till fördrag som utarbetats av konventet. Detta är det enda som bör beaktas eftersom vi i bästa fall tror att ingenting bättre eller större någonsin kan åstadkommas än denna kollektiva, demokratiska ansträngning som krävde arton månader. Ni är naturligtvis medvetna om vår institutions ståndpunkt när det gäller detta resultat. På några få punkter menar vi att den kan klargöras, anpassas och förbättras när det gäller sammansättningen och verksamheten inom kommissionen, att utvidga omröstningen med kvalificerad majoritet och självfallet att göra förfarandena för att se över fördragen mer flexibla. Precis som ni vill vi dock bevara den allmänna balansen i utkastet, särskilt när det gäller finans och budget.
Den tredje övertygelsen är att vi vill ha en överenskommelse så snart som möjligt. Det irländska ordförandeskapet har på sätt och viss börjat med det som det måste göra. Det har startat om arbetet med att lyssna och arbeta bland dem som är involverade i regeringskonferensen. Kommissionen stöder – och kommer att fortsätta att fullständigt stödja – de ansträngningar och den metod som ni har valt, herr rådsordförande, och dessa ansträngningar är grundläggande.
Det blir inte lättare att nå en överenskommelse i november än i april eller maj 2004; jag tror faktiskt att det blir mycket svårare. Om vi låter den symboliska tidsfristen den 1 maj eller 9 maj passera, eller den politiskt mer betydande tidsfristen som huvudsakligen är vår egen, dvs. den 13 juni, kommer utkastet till konstitution inte att vara så långt i från det som jag i början av mitt inlägg kallade ”blott drömmarnas land”. Med andra ord: kommissionen stöder alla ansträngningar, oavsett varifrån de kommer, för att bevara denna konstitutionella process.
Som ni sade, herr rådsordförande, kommer nästa möte att bli Europeiska rådets möte i mars, då ordförandeskapet skall utvärdera resultaten av de bilaterala samråden och då vi alla kommer att kunna kontrollera regeringschefernas sinnesstämning. Vi kommer att se om sinnesstämningen är annorlunda i mars jämfört med vad den var i december i Bryssel, vilket vi hoppas. Herr talman! Det är anledningen till att förslaget till resolution som utarbetats av kammaren har kommissionens fulla godkännande och stöd.
Brok (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Även jag vill uttrycka min tacksamhet mot det irländska ordförandeskapet, som jag tycker har gett det nödvändiga svaret på kammarens resolution från december och fått fart på debatten. Ordförandeskapet har funnit nya vägar för att strukturera hur vi skall tala med varandra, och man tillämpar den känslighet som krävs för att få oss att göra det. Allt detta sammantaget gör att jag anser att det finns en verklig möjlighet att kammarens målsättningar skall kunna nås till och med före den 1 maj, eller före valet till Europaparlamentet, och att ett resultat kan uppnås. Jag tycker att detta är viktigt, vi kan alla se att det inte finns någon önskan att bibehålla debatternas momentum till december, eller att bibehålla den kollektiva medvetenheten om vad som redan är mer eller mindre överenskommet under det italienska ordförandeskapet, nämligen att vi måste arbeta med sikte på en kortare tidsfrist för att hålla ihop de två. Eftersom detta är allmänt känt pågår diskussioner i de olika medlemsstaterna, och jag är därför medveten om att det finns en allmän vilja att åstadkomma resultat så fort som möjligt.
Låt oss samtidigt komma ihåg vad kammaren skulle vilja se: ytterligare demokratisering av Europeiska unionen, naturligtvis, och budgetfrågan, som vi ser som avgörande och som jag skulle vilja återvända till. Vi har frågan om öppenhet, så att allmänheten kan veta vem inom EU som är ansvarig för vad, men naturligtvis också frågan om effektivitet. Detta är vad vi måste ge oss i kast med för närvarande, och det kommer att bli avgörande.
Jag menar att det är viktigt att vi inte bara uttryckligen skall specificera vissa modeller ned till minsta millimeter. Vad som måste vara avgörande är att den beslutsfattande strukturen borde bli effektivare än den som föreslogs i Nice, och att den borde göra det möjligt för en utvidgad gemenskap att agera. Detta måste vara den avgörande måttstocken, och jag tror att om vi tar detta som vår bas och använder den fantasi som behövs, kommer vi att kunna finna kompromisser som gör att detta kan accepteras av de länder som ofta har svårigheter på denna punkt, eftersom den är – eller kan bli – knuten till andra frågor och en möjlighet att uppnå en kompromiss som, samtidigt som den verkligen är rättvis, också gör rättvisa åt de tre målen i fråga om demokratisering, öppenhet och effektivitet.
Låt mig så slutligen nämna en sista punkt. I efterdyningarna av Bryssel har det talats mycket om ett Europa med flera hastigheter, något som vi alltid haft i fördraget, vare sig det handlar om euron, Schengen eller något annat. Men alla har alltid kunnat tala med alla andra, i samma forum, och alla ledamöter har haft möjlighet att delta. Det vi i dag beskriver som en nödvändighet är en försvarsunion. Om vi inte får en konstitution kommer det att uppstå påtryckningar, som blir omöjliga att stå emot, för att en försvarsunion skall inrättas utanför Europeiska unionens ram. Vi kommer då inte längre att vara tvungna att tala med varandra varje dag i samma forum, saker och ting kommer att falla isär, och snarare än att det förekommer olika hastigheter inom Europeiska unionens ram kommer EU att glida isär. Slutresultatet – inte därför att någon vill det utan därför att dessa saker händer under tidens gång – blir att vi vid någon tidpunkt under de närmaste fem eller tio åren kommer att befinna oss där vi var före 1914, nämligen i ett Europa av allianser. Jag tror att vi alla bör veta hur ovälkommet det skulle vara, och vi borde därför se det som vår skyldighet att åstadkomma ett resultat nu.
Hänsch (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar, herr rådsordförande! Vi behöver konstitutionen, och vi behöver den tjugofemfalt. Allt detta tal om ett ”kärn-Europa”, tyngdpunkter och flera hastigheter är ingen ersättning för konstitutionen; tvärtom leder det oss på avvägar, till ett lapptäckes-Europa av hat och intriger som vi framför allt måste undvika.
För det andra behöver vi konstitutionen före valet, eftersom vi måste sända ut en signal till väljarna i Europa, som blir allt mer angelägna om att konstitutionen skall antas, eftersom vi vet att inget kommer att bli enklare i höst eller nästa år, allt som har med konstitutionen att göra kommer faktiskt att bli svårare. 
För det tredje vet vi mycket väl att det inte får bli ytterligare en misslyckad regeringskonferens. Det är mycket viktigt att vi lyckas den här gången, och jag stöder det irländska ordförandeskapets vilja att i förväg klargöra om vi kan nå ett positivt resultat.
Låt oss för det fjärde sluta upp med att sätta frågetecken för vad Neapel ledde till. Vi har diskuterat, vi är där vi inte alltid har velat vara, men det är härifrån vi måste utgå om vi skall göra några framsteg. Jag vet att de flesta medlemsstater är beredda att acceptera Neapel i termer av det samförstånd som det italienska ordförandeskapet lade fram. Bortsett från detta finns det en punkt där jag skiljer mig något från Elmar Brok. Även om det definitivt är så att effektivitet är normen, måste måttstocken för demokratisk legitimitet också tillämpas på beslutsprocessen i Europeiska unionen. Jag tror ändå att vi kommer att komma lite närmare varandra på den här punkten under de närmaste veckorna.
Vi kommer att stödja det irländska ordförandeskapet med all vår makt, inte bara vad gäller metoderna för att försöka uppnå samförstånd, utan också när det gäller ordförandeskapets mål att i mars lägga fram en skiss över potentiella resultat snarare än en tidsplan. Låt mig avsluta med några ord om hopp. Efter måndagens informella möte skymtar ett litet ljus ovanför horisonten; måtte det under detta ordförandeskap bli en europeisk gryning!
Poettering (PPE-DE ).
   – ) Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Om Klaus Hänsch lyssnar, låt mig säga att även om Bryssel är en kall plats för närvarande känner de av oss som drivs av den kristna tron i vilket fall som helst hopp och optimism, och det är anledningen till att ingen kan hindra vårt arbete med en europeisk konstitution; också vi vill att solen skall skina.
Det kan den vara för er, rött är en vacker färg, bara inte tillsammans med de europeiska socialisterna … 
... det är att missbruka färgen.
Låt oss vara allvarliga; låt oss komma tillbaka till 2004 som, vilket vi alla vet, är ett avgörande år. Den 1 maj kommer tio länder att bli medlemmar i Europeiska unionen, som kommer att ha 450 miljoner invånare – mycket mer än USA och Ryssland tillsammans, och redan den siffran visar hur nödvändigt det är att ha en grund på vilken dessa 25 stater – och senare ännu fler – med sina 450 miljoner invånare kan hållas ihop. Det är viktigt att vi den 10 och 13 juni kan lägga fram för väljarna en konstitution som kommer att visa oss hur vi skall ta oss igenom detta tjugoförsta århundrade i fredligt samarbete, när vår kontinent är fredligt integrerad.
Låt mig tala för PPE-delen i vår gemensamma grupp och säga att vi ser konstitutionen som en prioritet framför alla andra. Det var erfarenheten från Nice som tvingade oss att skapa konventet. Det var parlamentet – jag vill inte att enbart vår egen grupp skall få erkännande för detta – som kallade till konventet. Jag kan säga er att om konventet hade kunna fatta beslut på egen hand, skulle vi ha haft en konstitution i dag. Det som föreslogs var i princip ett riktig projekt, och det är anledningen till att vi anser att misslyckandet från toppmötet i Bryssel inte får innebära ett misslyckande med den europeiska konstitutionen, och att alla inblandade bör dra lärdom av erfarenheten från Bryssel. Att fördela skulden leder oss inte någonvart, och inte bara politik utan också mänskliga erfarenheter lär oss att skuld aldrig, eller nästan aldrig, kan kopplas till en enda person, utan att den alltid delas av flera. Vi uppmanar därför alla att söka möjligheter till kompromisser och uppbjuda all sin förmåga för detta, eftersom det framför allt finns en psykologisk grundval för framgång, nämligen att vi skall respektera varandra och att små länder skall behandlas med samma respekt som de större. Ett land kan mycket väl vara stort, men det innebär inte att det är på rätt spår.
Det finns därför inga första och andra klassens medborgare i Europeiska unionen. Man hör orimliga argument mot konstitutionen; det finns de som säger att en konstitution är detsamma som centralisering och en europeisk superstat, och samma människor som avvisar en konstitution föraktar Europa, som i deras ögon inte är något annat än en byråkrati. Det är därför vi säger att en konstitution är det sätt vi valt att göra demokrati och parlamentarism till verklighet i Europeiska unionen.
Herr Schulz! Det finns många jag tänker på, men jag vill inte göra er mer känd än ni redan är. 
Konstitutionen kommer att stärka inte bara kammaren, utan även de nationella parlamenten som på grundval av subsidiariteten kommer att kunna överklaga till och med lagstiftning som planerats av Europeiska unionen, och det måste påpekas för konstitutionens belackare att det för första gången placerar lokala regeringar på jämbördig fot. Om det när det gäller fördelningen av behörighet inom EU skulle bli diskussion om huruvida det är EU eller nationalstaterna som är behöriga, eller om regionala och lokala självstyren försvagas, är det inte endast politiskt utan också lagligt sett av stor betydelse att EG-domstolen kan hänvisa till den artikel där det slås fast hur lokala samhällen skall styras.
Det har talats om ”kärn-Europa” och flera hastigheter, och jag vill säga att jag verkligen instämmer i vad både Elmar Brok och Klaus Hänsch har sagt. Båda har varit ledamöter i parlamentet under lång tid, så de små skillnader i uppfattning som kvarstår mellan dem, trots deras intensiva samarbete i konventet, kan överbryggas, och om de skulle behöva medling finns det en rad ledamöter i vår grupp som är beredda och tillgängliga.
Det finns ett mål i Europa som vi måste sträva mot. Vi har ett mål gemensamt och vi vill uppnå det tillsammans. De som talar i termer av ett ”kärn-Europa” vill i stort sett återgå till mellanstatligt samarbete, och jag kan säga er att vår grupp inte kommer att acceptera det, vi kommer att beslutsamt sätta oss emot det. Om bara viljan finns så går det …
... och vi behöver respektera varandra; mer än något annat behöver vi lita på varandra. Vi har förtroende för er, herr rådsordförande, för er regering, för er premiärminister, för Europeiska rådets ordförande, för er utrikesminister, för er personligen och för kommissionär Michel Barnier också – det är allt jag vill säga om kommissionen i dag – och om vi går den här vägen tillsammans …
... och med beslutsamhet försvarar Europas gemenskap, då är jag övertygad om att vi till slut kommer att bli framgångsrika.
Talmannen.
   En berömlig ny form av dialog med ömsesidigt förtroende! 
Barón Crespo (PSE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, kommissionärer, mina damer och herrar! Jag vet att det irländska ordförandeskapet är mycket känsligt för poesi, så låt mig börja med att i positiva ordalag uttrycka det som kommissionär Michel Barnier sagt på ett negativt sätt. 
Den universelle spanske poeten Antonio Machado skrev i en mycket berömd dikt: ””. Ni har börjat gå, försiktigt men bestämt, och jag tycker att parlamentet skall uppskatta detta.
Ni banar väg och övervinner en mycket dramatisk situation av dödläge och stagnation i Europa. Vi har hört rapporten från våra representanter i regeringskonferensen, Hänsch och Brok, och det båda säger är att det verkar som om atmosfären har förändrats. Jag tror att irländsk gästfrihet spelar en positiv roll i detta och det är mycket betydelsefullt att atmosfären har förändrats till det bättre. Jag välkomnar till och med de mycket positiva orden från Hans-Gert Poettering, och jag är säker på att han talade för åtminstone tre fjärdedelar av sin grupp. Jag kan tänka mig att de brittiska konservativa inte blir glada, men jag tror att det finns en tydlig konvergens mellan oss … I alla fall för 80 procent, det erkänner jag.
Det finns en första viktig fråga som ännu inte har lösts – och jag tror att det italienska ordförandeskapet inte har överlämnat ett enda dokument i detta hänseende – nämligen läget när det gäller ändringarna i konventets text vid Europeiska rådet i Bryssel.
Efter att ha hört det irländska ordförandeskapet och granskat dessa ändringar i parlamentet tror jag att ytterligare arbete har utförts med texten från konventet, dvs. det har inte förekommit någon konsolidering av dessa texter, och det är viktigt när det gäller att bedöma de steg bakåt som har tagits. Vi måste också börja arbeta i detta hänseende.
Jag tror även att vi måste betona att ett antal länder som var mycket kritiska vid toppmötet i Bryssel – och jag inkluderar mitt eget, Spanien, tillsammans med Polen, Tyskland och Frankrike, bland andra – offentligt genom sina ministrar har uttalat sin vilja att nå en överenskommelse. 
Med hänvisning till ett Europa med två hastigheter skall jag säga något mycket grundläggande: Problemet är inte så mycket att det finns två hastigheter, utan snarare hur man skall övertyga dem som varje dag slår till bromsen att sluta upp med det. Jag tror att det är detta som är kruxet i frågan för närvarande, dvs. vi kan inte göra några framsteg om det finns ett antal länder som hela tiden drar i bromsen. Jag tror att det skulle vara en bra början.
Det står fullständigt klart att vi måste försöka förebygga ett andra misslyckande vid regeringskonferensen, men det är också, om man ser positivt på det, mycket viktigt att vi kan ta vårt ansvar. Varför? Därför att konventet, med hjälp av de nya medlemsstaterna och några länder som fortfarande förhandlar, åstadkom en text, och vi måste erbjuda väljarna – som vi mycket snart skall rådfråga – ett resultat av vårt arbete som gör det möjligt för unionen att arbeta och verka mer demokratiskt och mer effektivt. Det är det ansvar vi delar och därför måste vi med tanke på valet kunna inta den ståndpunkten.
Jag skulle emellertid vilja lägga till fler beståndsdelar till detta års schema. För det första kommer vi att ha ett nytt parlament och en ny kommission, och vi kan inte neka dem att föreslå de ändringar de också anser lämpliga. Det handlar inte om huruvida nästa ordförandeskap gör det bättre, utan om att vi kan hamna i den situationen att vi måste börja om från början igen, med det nya parlamentet och den nya kommissionen. Det är en viktig punkt.
Vi har också att göra med viktiga internationella beslut som kommer att påverka Europeiska unionen under de kommande månaderna: reformen av Förenta nationerna, som vi européer är direkt inblandade i – i morgon tar vi emot FN:s generalsekreterare – situationen i Irak, situationen i Mellanöstern och Europeiska unionens internationella politik och ansvar.
Även om vi inte utfärdar några hot eller anklagelser men med tanke på att det ingår i tidsplanen är det dessutom tydligt att vi, tillsammans och omedelbart, måste tackla och diskutera uppdateringen av Lissabonstrategin och budgetplanen, med andra ord den ekonomiska dimensionen och solidariteten inom vår union, och vi måste försöka göra detta på ett konstruktivt sätt. Det är otänkbart att vi skulle göra framsteg på det ekonomiska området och inte göra det på det politiska området.
Det är därför mycket brådskande – och jag välkomnar det irländska ordförandeskapets vilja – att vi agerar på ett positivt och offensivt sätt.
Duff (ELDR ).
   – Herr talman! Även jag välkomnar minister Dick Roches lägesrapport, min kollega i konventet.Det är uppenbart att vi på ett distinkt sätt är på väg bort från det fiasko som vi upplevde vid toppmötet i Bryssel. Jag litar på att det kommer att bli möjligt att nå en överenskommelse före den 1 maj. Det finns dock tre kategorier av problematiska frågor som är särskilt framträdande: formeln för omröstning med kvalificerad majoritet, kommissionens storlek och utformning samt räckvidden för omröstning med kvalificerad majoritet. Det skulle vara olyckligt om vår fixering vid dessa första två stora patriotiska frågor skulle skymma den tredje – räckvidden för omröstning med kvalificerad majoritet – som i vissa avseenden är viktigare.
Det italienska ordförandeskapet drog sig tyvärr tillbaka, huvudsakligen på grund av press från premiärminister Tony Blair, på flera punkter från konventets blygsamma och balanserade förslag om att utvidga räckvidden för omröstning med kvalificerad majoritet och medbeslutande med parlamentet. Det italienska så kallade ”slutliga kompromisspaketet” är inte godtagbart för den liberala gruppen – eller, misstänker jag, för majoriteten av detta parlament. Det skulle vara särskilt förkastligt att frångå omröstning med kvalificerad majoritet när det gäller bestämmelser för migrerande arbetstagares sociala trygghet, att upphäva medbeslutande i fråga om klausulerna som avser ramprogrammet för forskning och utveckling, att återinföra det nationella vetot och avskaffandet av detta parlaments lagstiftningsrättigheter på området rättsligt samarbete i brottmålsärenden och att genomföra det ovälkomna tillägget till de progressiva möjlighetsklausulerna för en vetorätt för alla enskilda nationella parlament – ett särskilt recept för att hindra Europeiska rådets beslut och som leder till den slutliga åderförkalkningen för EU:s politiska system.
Det irländska ordförandeskapet hävdar helt riktigt att alla medlemsstater måste vara aktiva om regeringskonferensen skall lyckas och inte minst den brittiska premiärministern, vilket väsen det än visar sig vara.
Seppänen (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Konstitutionen sägs återspegla både folkens och staternas vilja. Vi vet hur staternas vilja bedöms: det är parlamenten som beslutar om den. Det är inte nödvändigtvis detsamma som folkets vilja. Om vi skall fatta beslut om konstitutionen på nationell nivå anser den stora majoriteten av vår grupp att folkets vilja bör bedömas genom en folkomröstning i alla medlemsstater. De länder som antar konstitutionen kommer då att inrätta en ny union. Avsikten är att fortsätta den gamla unionens arbete. Enligt konstitutionen kommer den nuvarande unionen att avskaffas. Detta måste vara ett enhälligt beslut enligt Wienkonventionen om traktaträtten. Om ett land inte är överens, har det laglig rätt till det. Om den union som många länder går med i efter en folkomröstning avskaffas, måste också en folkomröstning arrangeras när det gäller medlemskap i den nya unionen i så många medlemsstater som möjligt.
Konstitutionen har praktiskt taget avslutats vid en regeringskonferens. Artiklarna om militära frågor, bland vilka det finns en ny modell för struktursamarbete, kom man överens om i Neapel. Dessa handlar inte bara om försvaret: ett särskilt tilläggsprotokoll i det innefattar också alla krävande militära operationer som kan betraktas som ”fredsskapande”, och som därför också innefattar invasion. EU förbereder nu inte för försvar utan för attack. Vår grupp tror inte att detta slag av militarisering av EU behövs. Inte heller skall inblandningen i Nato skrivas in i konstitutionen som man nu har gjort. Vad som fortfarande behöver skrivas in i konstitutionen är regeln att EU:s krishantering måste bygga på ett mandat från FN.
Vår grupp är beredd att delta i strukturarbetet i ett socialt Europa. Utkastet till konstitution är emellertid inte tillfredsställande på detta område. Vi vill göra förändringar i det för att bevara tillhandahållandet av tjänster för alla EU-medborgare. Vi behöver social trygghet och inte europeisk militarism. Vår grupp vill därför ha ett socialt Europa, men inga tillfredsställande beslut har fattats av konventet eller regeringskonferensen på detta område såvitt vi kan se. Vi tycker inte att det är lämpligt att utkastet till konstitution utarbetades i anslutning till diskussioner om EU:s nya budgetplan. Medlemsstaterna kan inte tvingas acceptera en konstitution som deras medborgare inte kan instämma i: vi behöver folkomröstningar. Nittiosex ledamöter i konventet ville ha en folkomröstning. De företrädde både ja- och nejröster i framtida folkomröstningar. Folkomröstningar är folkets demokrati. 
Frassoni (Verts/ALE ).
   –Tre korta kommentarer, herr talman: Syftet med en konstitutionell reform är att göra Europeiska unionen mer demokratisk och effektiv, och inte att beräkna maktbalansen mellan medlemsstater. Regeringskonferensen har emellertid fastnat i denna fråga och det är tydligt att metoden för beslutsfattande som möjliggör veto är den verkliga kräftsvulsten i Europeiska unionen, det är den som dödar gemenskapens solidaritet av alla slag.
För majoriteten av min grupp utgjorde – eller utgör – den text som antogs av konventet ett steg framåt, men den innebär definitivt ingen revolution. Jag är säker på att det finns en påtagligt stor majoritet på den punkten i parlamentet, men det verkar som om det, med ordförandeskapets ord och i vår debatt, föreligger en grundläggande tvetydighet. Vi är alla optimistiska och hoppfulla, vi uppmuntrar det irländska ordförandeskapet att göra sitt bästa, men vad är det vi uppmuntrar det att göra? Vi slår till och med ned varje parlamentsinitiativ som skulle kunna göra ordförandeskapet upprört, vi beslutar att inte fira den tjugonde årsdagen av Spinelli, av det formella antagandet av fördraget. Jag upprepar: vad är det vi uppmuntrar det att göra?
Herr Hänsch! Om demokratisering är ett kriterium för er bedömning, då kan vi inte acceptera resultatet från Neapel av den enkla anledningen att resultaten från Neapel, i majoriteten av deras förslag, utgör ett steg bakåt när det gäller konventet och, i vissa fall, särskilt när det handlar om budgeten och till och med i fråga om den nuvarande situationen. Hur kan ni som vår representant acceptera något sådant? Det är inte möjligt! Det smakar tvetydighet, det är en självmotsägelse! Enligt min uppfattning kan vi därför inte nöja oss med att tala om huruvida glaset är halvtomt eller halvfullt. Med tanke på de fem eller sex punkter där en överenskommelse mer eller mindre nåddes i Neapel skulle jag vilja höra vad det irländska ordförandeskapet har att säga. Jag skulle vilja veta vad det avser att göra och vad det kommer att försöka uppnå en överenskommelse om: om texten från konventet eller om det som ni i dag, herr ordförande, fastställt som en bra grund. Efter vad ni sade i början av ert ordförandeskap fick jag intrycket att de 82 punkterna inte fanns. Så därför: finns de eller finns de inte? Är de eller är de inte en grund? Uppriktigt sagt har jag inte förstått, och det verkar farligt att våra två representanter har uppfattningen att detta är en bra grund för förhandling, eftersom det faktiskt inte är det, och detta är inte parlamentets ståndpunkt.
För det andra, en snabb punkt: Uppriktigt sagt förefaller det mig, ännu en gång, som om den idealiska vägen för att hjälpa det irländska ordförandeskapet är att mobilisera ledamöter och den allmänna opinionen kring ett projekt för demokrati. Om vi återigen beslutar att lämna allt till regeringskonferensen, i mars och i maj, kommer det att sluta med ett förslag som är värre än det som lades fram i Neapel. Jag uppmanar därför ledamöterna och de olika parlamentsgrupperna, som är i majoritet jämfört med min grupp, att insistera på idén om möten, att insistera på idén om ett stort parlamentsinitiativ i maj, så att vi kan stå bredvid och hjälpa det irländska ordförandeskapet, och inte lämna det på egen hand med kollegerna som ensamma inte kommer att åstadkomma ett bättre Europa. 
Collins (UEN ).
   – Herr talman! På det irländska ordförandeskapets vägnar välkomnar jag varmt minister Roches uttalande denna eftermiddag. Det gläder mig att höra att det skedde ett konstruktivt utbyte av synpunkter vid utrikesministrarnas möte i veckan, med tanke på behovet av ett nytt fördrag. Tydligen ligger händelserna vid EU-ledarnas toppmöte i Bryssel i december nu långt bakom oss. Det finns en stark, växande insikt att vi måste återuppliva processen med att genomföra ett nytt fördrag för Europeiska unionen, och förseningar eller undanflykter, motanklagelser eller konfrontationer hindrar inte på något sätt denna politiska process från att gå framåt.
Därför välkomnar jag det faktum att rådets ordförande, vår premiärminister Bertie Ahern, genomför en omfattande bilateral förhandlingsomgång med Europeiska unionens ledare just nu. Denna vecka har han redan varit i Madrid för ett sammanträde med den spanska premiärministern. Mot slutet av veckan skall han träffa Polens premiärminister. Vi kommer alla att ha bättre förutsättningar att bedöma förhandlingarnas tillstånd och för att genomföra ett nytt EU-fördrag när premiärministern rapporterar om sina bilaterala diskussioner vid EU-ledarnas rådsmöte i mars.
Vi vet alla vilka de viktigaste frågorna är. De är inte hemliga. En av de tydliga fördelarna med EU-konventets arbete är att vi har ett utkast till fördrag som utgör en grund för de nuvarande diskussionerna. Det krävs dock att några EU-regeringar avlägsnar sig från till synes inrotade politiska ståndpunkter. Detta är grundläggande. Ett nytt fördrag kan inte fastställas om inte en viss politisk flexibilitet utgör en del av den politiska processen. Vi borde alla komma ihåg att vi för tillfället har mycket att vara stolta över i Europa och att den återvändsgränd som hör samman med att slutföra det nya EU-fördraget inte borde minska denna stolthet. Vi ser alla fram emot att tio länder ansluter sig till unionen den 1 maj 2004. Denna historiska händelse kommer att förkunna ett slut på den konstgjorda uppdelning som funnits i Europa sedan slutet av andra världskriget. Unionens utvidgning kommer att förstärka Europas röst på den internationella arenan.
Sammanfattningsvis anser jag att vi alla stöder intensifieringen av samtal mellan EU:s regeringar och ser till att denna överenskommelse kan uppnås vad gäller fördragets bestämmelser. Det finns ett trängande behov av att effektivisera det sätt som vi genomför vår verksamhet på inom Europa, och ju tidigare vi fastställer överenskommelsen desto bättre. 
Abitbol (EDD ).
   – Herr talman! För några dagar sedan gav den polske premiärministern vad jag tyckte var en ganska häpnadsväckande anledning till att nå en snabb överenskommelse om konstitutionen, när han sade att inom ett halvår skulle den i princip inte vara till någon nytta. Antingen är Miller en anhängare till Fader Ubu, vilket inte på något sätt skulle vara förvånande för en polack eller också, vilket är troligare, visar uttalandet att Miller, med tanke på att denna text egentligen inte skulle leda någonstans, hade dragit slutsatsen att det inte fanns någon anledning att skjuta upp antagandet av den så mycket längre. Käre kommissionär Barnier! Debatten står nämligen inte mellan ”förhalning” och ”blott drömmarnas land” utan mellan ”någonstans” och ”ingenstans”, och ingenstans är just vart detta utkast till konstitution leder oss. 
I verkligheten klamrar sig de europeiska institutionerna, kommissionen och parlamentet tillsammans, fast vid denna påstådda konstitution som om det vore deras sista hopp, medan deras politik, framför allt i år, tydligt har misslyckats och den allmänna opinionen generellt är desillusionerad, om vi skall tro den senaste Eurobarometern som jag anser belyser frågan.
I verkligheten är den enda politik som arbetar på EU-nivå den som bedrivs utanför varje institutionell ram, vilket vi såg i den gemensamma åtgärden av de franska, tyska och brittiska utrikesministrarna i Iran, och som vi ser i det som vi åtminstone hoppas är de första stegen för ett europeiskt försvar, från samma tre länder som har kunnat frigöra sig från alla institutionella förslag, alla ministrar och alla kommissionärer som bär två eller tre hattar.
Det kommer att bli en konstitution, eftersom den europeiska maskinen inte kan tillåtas att misslyckas, som ni alla har sagt. Det kommer därför att bli en konstitution eller något som kallas för konstitution. Om det emellertid handlar om demokrati, och enligt min uppfattning är en konstitution en demokratis privilegium, som Hans-Gert Poettering ofta säger, kan en europeisk demokrati bara upprättas på ett sätt, eventuellt med den risk det innebär: nämligen via en folkomröstning. Om en folkomröstning inte utlyses – och jag beklagar att parlamentets text som vanligt undviker frågan – kan Poettering och övriga vara säkra på att väljarna i juni kommer att visa vad de tycker om er s.k. demokrati. 
Berthu (NI ).
   – Herr talman! Även om vi ännu inte vet var vi står när det gäller de enskilda överenskommelser som träffades eller inte träffades vid regeringskonferensen före dödläget i december, kräver vissa, och särskilt Europaparlamentet, att förhandlingarna skall påskyndas och snabbt avslutas. Vi avvisar den idén av två skäl.
För det första skulle den period som vanns genom dödläget i förhandlingarna kunna användas bättre för ytterligare diskussioner om konstitutionen. Anledningen till dödläget, dvs. systemet med omröstning med dubbel majoritet, är inte oviktig. Den var faktiskt avgörande för den nationella suveräniteten, liksom många andra bestämmelser i utkastet. Ordföranden för den franska nationalförsamlingens delegation till Europeiska unionen, som stöder denna text, har med hänvisning till den dubbla majoriteten erkänt, och jag citerar: ”ur nationell synvinkel hade ändå vårt land lika stort intresse av status quo som Spanien och Polen”. Jag tycker att förhandlarna bör betrakta detta erkännande som en varning.
För det andra hör vi uttalanden här och där om att förhandlingarna sannolikt kommer att avslutas precis före Europavalet. I det hänseendet skulle jag vilja varna dem som ännu en gång vill angripa medborgarna. Det förefaller som om vissa personer skulle vilja att det blev en överenskommelse precis före valet för att korta av debatten och sedan kunna citera valresultatet, om det är tillräckligt förmånligt för de federalistiska partierna, i syfte att undvika en folkomröstning om konstitutionen. Det skulle vara en olaglig handling eftersom Europavalet är tänkt att välja företrädare till Europaparlamentet, vilka skall hantera en mycket lång rad frågor, men inte en eventuell konstitution på vilken olika metoder för beslutsfattande skulle vara tillämpliga.
Vi kommer att bekämpa varje försök att bryta mot lagen. Herr talman! Jag hoppas också att denna debatt kommer att hålla en miniminivå när det gäller ärlighet och värdighet. 
Cornillet (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det är inte svårt att ta sig upp igen när man har ramlat ned och, precis som kommissionär Michel Barnier sade, behöver vi därför på nytt mobilisera den allmänna opinionen och våra nationella politiker.
Detta är syftet med den resolution som vi lägger fram och som bör ses som en mycket stark politisk signal. Tänk er att de fyra stora partierna i våra länder skulle lägga fram en gemensam resolution i våra respektive nationella parlament. Det skulle orsaka uppståndelse. Varför har vi denna nivå av samförstånd? Det beror på att vi alla är överens om att vi behöver se till att utvidgningen och fördjupningen av unionen kommer i takt med varandra. Antalet spelare kommer att ändras, spelplanen ändras, och därför måste reglerna ändras.
Därför, herr rådsordförande, bör denna resolution ses som något användbart, en uppmuntran och en stimulans. Jag skulle vilja fästa er uppmärksamhet på det faktum att den är mycket måttlig. Å ena sidan föreslås att ni skall använda konventets utkast som en grund – och i det hänseendet hoppas vi att ni inte kommer att röra er alltför långt bort från den – och å andra sidan föreslås, betecknande nog, datumet den 1 maj och inte den 9 maj. Därefter kommer vi att ha ett sista sammanträde i parlamentet, den 3–6 maj. Vi borde inte bli politiskt tvingade att bli en konstituerande församling för att kompensera för regeringarnas bristande ansvar. 
Napolitano (PSE ).
   – Herr talman! I den resolution som föreslås av utskottet för konstitutionella frågor och den inre marknaden anges den 1 maj som datum för en positiv avslutning av arbetet inom regeringskonferensen. Jag vill förklara anledningen till detta: direkt därefter kommer valkampanjen att inledas och innan den inleds måste konstitutionen ha avslutats, först och främst så att vi kan förmå väljarna att gå och rösta – annars kommer de att bli vilseledda och inte rösta – och därför låta dem bedöma vår mest grundläggande lag, vilket är vår demokratiska skyldighet. För tydlighetens skull vill jag tillägga, med hänvisning till kommentarerna från Andrew Nicholas Duff och Monica Frassoni, att för oss är utkastet till konstitution det enda som har lagts fram. De åttiotvå punkter som den tidigare rådsordföranden hänvisade till, eller de 45 ändringsförslag som nu hänvisas till, har granskats noggrant av oss: de innehåller många punkter som är förvirrande och tvetydiga och tar många steg bakåt. Det föreligger inget samförstånd om dem – åtminstone inte inom Europaparlamentet – och jag ber er, herr talman, att allvarligt överväga detta.
Fatuzzo (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag fungerar här i kammaren som talesman för pensionärer och äldre människor i hela Europa, vilka återigen har sagt till mig: ”Vi har inte tid att invänta den Europeiska konstitutionen. Vi är åttio, nittio och hundra år gamla: det finns inte tid!” Jag skulle därför vilja be det irländska ordförandeskapet att komma ihåg detta, eller ännu hellre påminna alla andra ordförande om det. Om detta inte kan ske skulle jag som ett alternativ framför allt vilja föreslå att äldre människor och pensionärer skall få mer tid. Hur då? Mot bakgrund av att rådsordföranden Berlusconi tycks ha blivit tio år yngre – som ett resultat av plastikkirurgi sägs det – skulle jag vilja be att alla pensionärer och äldre människor i Europa får samma möjlighet, på statens bekostnad, så att också de kan bli tio år yngre och ha tid att vänta på att Europeiska rådet till slut ger oss konstitutionen.
Corbett (PSE ).
   – Herr talman! På min grupps vägnar skulle jag också vilja gratulera det irländska ordförandeskapet för dess strategi och den metod som det har valt, vilken jag anser vara den rätta. Min grupp är dock av den starka övertygelsen att om inte det irländska ordförandeskapet börjar visa resultat inom en rimlig tidsperiod, även om det inte är ordförandeskapets fel, kommer det inte att vara möjligt för vårt parlament att fortsätta som vanligt. Det kommer att bli allt svårare för oss och för många av medlemsstaterna i rådet att agera om detta är en fråga som kan åsidosättas under många månader och år framöver. Vi måste snabbt finna en lösning av de skäl som mina kolleger redan har skildrat i stora drag.
Får jag också fråga ordförandeskapet hur det tänker finna en kompromiss när det gäller den svåra frågan om omröstningssystemet i rådet? Den övervägande majoriteten vill ha systemet med dubbel majoritet; ändå finns det ett eller två länder som motsätter sig detta. Hur ämnar ordförandeskapet få med sig dessa länder? Vilken typ av anpassningsmekanism eller förklaring kommer med störst sannolikhet att användas för att få dessa länder att acceptera detta system? 
Malmström (ELDR ).
    Herr talman! Förra året lär inte gå till historien som EU:s mest lyckade. Detta är oroväckande, inte bara med tanke på valdeltagandet i det kommande parlamentsvalet, utan också för att tilltron till hela det europeiska projektet riskerar att urholkas. Därför måste 2004 bli ett mycket lyckat år och det har potential med den historiska utvidgningen, enandet av Europa, som står framför oss. Det är intressant att notera att den norska socialdemokratiska politikern Thorbjørn Jagland har nominerat EU till Nobels fredspris – en norrman får jag be er att notera.
För att detta utvidgade Europa skall fungera, oavsett om vi får Nobelpriset eller inte, så måste det finnas tydliga regler, ordning och reda, och därför måste det antas en författning. Det är rimligt att medborgarna också tar ställning till en sådan författning i samband med parlamentsvalet. Att vissa länder inte vill anta dessa regler utan gå vidare på egen hand är inte acceptabelt.
Herr rådsordförande, ni känner nog hur välviljan strömmar mot er i denna kammare. Om det bara hängde på er och på oss så skulle vi få klart denna författning så snart som möjligt. Jag hoppas att ni kan använda alla era diplomatiska fingerfärdigheter för att också övertyga era vänner i rådet om detta. 
Marinho (PSE ).
   – Herr rådsordförande! Eftersom ni är förtrogen med konventets text skulle jag vilja ber er tala om för mig om ni, ärligt sagt, känner till någon text som är lämpligare och mer komplett som underlag för ett slutligt beslut än just texten i utkastet till konstitution? Jag frågar detta därför att ni liksom jag väl känner till utkastet till konstitution. Jag vore också tacksam om ni kunde upplysa mig om något som vi skall behandla i dag – och inte bara här i dag, utan också på annat håll – och det gäller den berömda Neapeltexten som det talas och skrivs så mycket om. Exakt vad menar vi med ”Neapeltexten”? Är det texten som sammanställdes inför rådets möte i Neapel, eller det som återstår av den efter det att den silats genom toppmötet i Bryssel? Jag skulle vilja att ni uppriktigt och ärligt klargör dessa två punkter för oss. 
Dupuis (NI ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, kommissionärer! De flesta av mina kolleger har talat om det underbara EU, eller om ett EU som skulle kunna bli lite mer underbart. Jag skall tala om det usla, eländiga, motbjudande EU, det EU som Dominique de Villepin talade om i Moskva för två dagar sedan, det EU som inte yttrar sig om det öppna kriget i Tjetjenien.
För tio dagar sedan, då jag fått nog av denna tystnad, inledde jag en hungerstrejk, inte för att be någon ta ned månen, inte på grund av dödslängtan eller anorexi, som baronessan Nicholson of Winterbourne sade. Jag menar att det är vårt EU som känner dödslängtan, det EU som inte gör något åt Tjetjenien.
Herr rådsordförande! Jag vill ställa en liten fråga till er och till kommissionen. Artikel 14.3 i EG-fördraget tillåter Europeiska unionen att göra upp svarta listor över människor som inte får tillåtas komma in på EU:s territorium. Men den tillåter också att det görs upp vita listor, med andra ord listor som gör det möjligt för människor, i det här fallet tjetjenerna, att flytta omkring och bo på Europeiska unionens territorium för att sätta strålkastarljuset på sitt folks sak, ett folk som har drabbats av folkmord. Herr rådsordförande! Om ni under ert ordförandeskap, med Antonio Vitorinos hjälp, kunde se till att denna reform genomförs, vore jag er mycket tacksam. 
Talmannen.
   Herr Dupuis! Er politiska ståndpunkt är viktig, men vi håller på att diskutera utkastet till konstitutionellt fördrag. 
Leinen (PSE ).
   – Herr talman! Ordförandelandet Irland har möjlighet att infria det stora löftet – som gavs till allmänheten för tio år sedan – att Europeiska unionen skulle bli djupare innan den utvidgades. Vi här i kammaren förespråkar att denna konstitution skall fullbordas, före den 1 maj om detta över huvud taget är möjligt, men i varje fall i samband med utvidgningen och före Europavalet. Jag vore också intresserad av att få veta vad som återstår för er att förhandla om, och jag uppmanar er att hålla er så nära konventets text som möjligt. Silvio Berlusconi talade aldrig om för oss vilka 82 frågor man nådde enighet om i Neapel. Kanske de vid tillfälle kunde offentliggöras. Jag tror att omröstningen i rådet – den dubbla majoriteten – fortfarande måste vara en av de viktigaste frågorna, eftersom avsikten med den är att underlätta besluten i stället för att åstadkomma fler blockeringar. Det är så vår riktmärkning bör se ut, och om konstitutionen inte godkänns står vi inför hotet om ett Europa med två hastigheter, vilket vi inte vill ha. 
Tannock (PPE-DE ).
   – Herr talman! Eftersom jag åtminstone är irländare till en fjärdedel, välkomnar jag Irlands ordförandeskap.
Enrique Barón Crespo har rätt: de brittiska konservativa ledamöterna sörjer inte att EU:s konstitutionella projekt har fallit, och vi tackar Spanien och Polen för deras omedgörlighet. Fördraget som dokument var till sitt innehåll alltför centraliserat och federalistiskt för vår smak, alltför långt och både normativt och oflexibelt. Vi säger ”vila i frid”. Jag hoppas dock att Irlands historiska förbindelser med Förenade staterna kommer att tjäna till att främja ett frihandelsavtal mellan EU och USA – nu när Världshandelsorganisationen, efter Cancún, är livsfarligt skadad – om inte ett komplett avtal, så åtminstone ett gemensamt ekonomiskt utrymme för handel med varor och tjänster, särskilt för finansiella tjänster.
Det krävs också mycket mer för att genomföra Lissabonmålen, eftersom vi ser att Tyskland nu tyngs av en djup lågkonjunktur. Detta underlättas inte av en övervärderad euro och en monetär politik som styrs enligt konceptet ”en modell passar alla”. Nu när kommissionen tar ärendet till domstol för överträdelserna mot stabilitets- och tillväxtpakten fångas Tyskland effektivt i sin egen fälla.
Genom utvidgningen kommer dessa sex månader att bli storartade. Jag önskar det irländska ordförandeskapet all lycka, något som dess folk är så kända för. 
Carnero González (PSE ).
   – Herr talman! Vi talar ofta om att människor tvår sina händer i en fråga. Men de orden är inte tillämpliga här, för trots att man gjort försök så har frågan inte tvättats bort.
Trots regeringskonferensen ligger det utkast till konstitution som konventet tog fram fortfarande på bordet, bland annat tack vare stödet från kammaren och det uttalande som kammarens talman Pat Cox gjorde i måndags i Madrid, då han begärde att regeringskonferensen skall avsluta sitt arbete och göra det ordentligt, med andra ord i tid före Europavalet och – varför inte – före slutet av mandatperioden. Nåväl, vägen till helvetet är stenlagd med goda föresatser.
Jag vill be ordförandelandet Italien att stödja förfarandet och hysa förtroende för det, men också att kräva att det arbetas – och att det dessutom arbetas offentligt och öppet – på utkastet till konstitution och inte på mystiska kompromisser och skumma uppgörelser som är obegripliga eller innebär bakåtsträvande. Bilaterala kontakter kanske är nyttiga, men regeringskonferensen är ett organ som måste agera gemensamt, diskutera och komma fram till överenskommelser om ett slutligt samförstånd.
Roche,
   .  Herr talman! Jag skulle vilja ta upp den gamla frasen som Hans-Gert Poettering använde i sitt bidrag till debatten: ”om bara viljan finns kan det lösas”. I just detta fall, där det finns en politisk vilja, kan man finna en lösning. Sådan är verkligheten när det gäller detta konstitutionella fördrag. Ledamöterna, och även jag, är medvetna om att den belöning som kan vinnas i denna debatt, ett konstitutionellt fördrag som är klart och tydligt, till och med visionärt, som engagerar hela Europas befolkning, är fantastisk. Europas befolkning och medlemsstaternas regeringar i samarbete har verkligen visat att Europa kan att göra fantastiska saker. En enorm mängd arbete har redan utförts, och det irländska ordförandeskapet är fullt medvetet om detta.
Många ledamöter har frågat om den särskilda texten och dess utgångspunkt. Verkligheten för alla förhandlingar är att ingenting är avtalat innan allt är avtalat. Vi arbetar dag och natt för att skapa den politiska viljan.
I humoristisk ton påpekade Carlo Fatuzzo att vi alla blir äldre. Han har mycket riktigt rätt: ingen av oss blir yngre. Han föreslog också att vi borde erbjuda ålderspensionärer plastikkirurgi. Som ni känner till, herr talman, är Irland mycket berömt för icke-kontanta förmåner till våra ålderspensionärer – kostnadsfria resor, kostnadsfri television, kostnadsfri telefon, kostnadsfri elektricitet och så vidare. Vi har inte övervägt gratis plastikkirurgi ännu, men Carlo Fatuzzos poäng har gått hem.
Jag är mycket tacksam för kammarens lyckönskningar. De kommer att utgöra en stabil grund för ordförandeskapet när det skall uppmuntra de regeringschefer som har svårigheter i denna fråga att ta de där extra stegen. Belöningen är formidabel; det skulle vara underbart om vi kunde få den förr än senare. 
Talmannen.
   Som den bäste plastikkirurg, herr minister, tackar jag er för dessa upplyftande kommentarer! 
Vitorino,
   .  Herr talman, mina damer och herrar! Jag befarar att jag kommer att göra Hans-Gert Poettering besviken genom att det är jag och inte Michel Barnier som talar på kommissionens vägnar. Men det är priset man får betala för det kollegiala ansvaret.
Jag håller med om allt som Michel Barnier sade i sitt tal. Jag vill bara klargöra kommissionens ståndpunkt. Vi anser att konventets text är den grundval vi skall arbeta från, och vi anser att konventets text förtydligades på vissa punkter genom Neapeltexten. Även om vi förblir konventets förslag trogna, så kan vi ta fatt i positiva trender som vi behöver arbeta vidare på. Emellertid avslöjar vissa aspekter i Neapeltexten, och framför allt vissa av de bilaterala förhandlingar som ägde rum under tiden mellan mötet i Neapel och Europeiska rådets möte i Bryssel, en tillbakagång på mycket känsliga områden, exempelvis budgetbefogenheter eller i vilken omfattning den kvalificerade majoriteten skall tillämpas. Denna tillbakagång förtjänar inget stöd från kommissionen, och vi betraktar den inte på något vis som ett förhandlingsbart resultat. I själva verket, och som Dick Roche sade, har ingenting överenskommits innan hela saken överenskommits.
Det finns emellertid också parallella initiativ, som har fattats efter Neapel och som förtjänar vårt samtycke. Jag kan ta exemplet med försvarsöverenskommelsen. Försvaret är en grundläggande punkt och ett av de viktigaste områden som behöver utvecklas inom EU för framtiden. Kommissionen välkomnar den överenskommelse som nåddes om försvaret vid regeringskonferensen, inbegripet innehållet i det protokoll som diskuterades efter överläggningarna i Neapel.
Försvarsexemplet är ett mycket bra exempel. Det handlar inte om att bygga ett Europa med två hastigheter på grundval av försvarsöverenskommelsen. Den överenskommelse som nåddes på det känsliga försvarsområdet visar att vi behöver inbegripa denna överenskommelse i konstitutionen som helhet och få till stånd en övergripande överenskommelse om konstitutionen, inklusive försvarsdimensionen. Därför vill vi fortsätta att stödja ordförandelandet Irlands ansträngningar att säkra en överenskommelse om den europeiska konstitutionen så snart som möjligt, och med så liten försening som möjligt.
Talmannen.
   Debatten är avslutad. Jag har mottagit två resolutionsförslag för att avsluta debatten.(1)
Omröstningen kommer att äga rum i morgon. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är rådets uttalande om stadgan för ledamöterna. 
Roche,
   .  Herr talman! Vid sammanträdet den 26 januari 2004 undersökte rådet utkastet till beslut om en stadga för ledamöter av Europaparlamentet. Diskussionen grundade sig på den text som var föremål för omröstning i parlamentet den 3 och 4 juni 2003, och på den efterföljande resolutionen som var föremål för omröstning den 17 december 2003. Mot bakgrund av parlamentets begäran att rådet skulle behandla resolutionen av den 17 december som en brådskande fråga säkerställde ordförandeskapet att frågan var färdig att beaktas av ministrarna vid första möjliga tillfälle – rådsmötet i förra veckan.
Det krävs, som ledamöterna känner till, stöd med kvalificerad majoritet för alla artiklar i utkastet till stadga med undantag för artikel 12 som, i den konsoliderade texten, handlar om beskattning, och detta kräver naturligtvis enhällighet. Ordförandeskapets strategi var därför att förvissa sig om att en kvalificerad majoritet existerade för alla aspekter av förslaget utöver beskattning och – om så var fallet – att återbekräfta att rådet enhälligt antog beskattningsdelarna, en väsentlig del av det övergripande förslaget.
För att det skall råda fullständig öppenhet vill jag förtydliga att ordförandeskapet bjöd in rådet att fatta ett beslut på grundval av att den föreslagna lönenivån för parlamentsledamöter skulle vara 50 procent av lönen för en domare vid EG-domstolen vid tillfället för den aktuella parlamentsresolution – 8 670 euro per månad.
Ordförandeskapets mål var att säkerställa politisk enighet om utkastet till stadga. Vår strategi har varit tydlig hela tiden. I sitt tal till parlamentet den 14 januari 2004 betonade premiärministern den vikt som ordförandeskapet fäster vid ledamotsstadgan, samtidigt som han välkomnade parlamentets omröstning i december 2003 och sade att vi skall göra allt i vår makt under den tid som vi innehar rådets ordförandeskap för att nå ett positivt resultat. När ordförandeskapet lade fram ärendet för rådet i veckan upprepade vi vår strategi och vår bedömning av situationen i vissa detaljer.
Samtidigt som det var uppenbart att de flesta av rådets ledamöter kunde stödja paketet, eftersom man ansåg att parlamentet hade reagerat på rådets farhågor, uttryckte fyra av rådets ledamöter att man fortfarande hade problem med förslagen och inte kunde stödja dem. Efter detta tillkännagivande av ståndpunkter tvingades ordförandeskapet dra slutsatsen att det nödvändiga stödet för utkastet till stadga saknades, i enlighet med bestämmelserna i artikel 190.5 i fördraget. Det var därför inte nödvändigt att pröva om enhällighet kunde bekräftas när det gäller beskattningsdelarna. Ordförandeskapet åtog sig att rapportera resultatet till parlamentet. Jag utnyttjar denna möjlighet att göra det i dag.
Det är viktigt att vara tydlig när det gäller en särskild punkt: ordförandeskapet ansträngde sig till det yttersta för att säkerställa att rådet skulle fatta ett informerat beslut. Ministrarnas diskussioner föregicks av ett intensivt förberedande arbete. Parlamentet eftersträvade förtydliganden på vissa områden som är angelägna för medlemsstaterna, och detta kunde tillmötesgås enligt vår mening. I allt detta skulle jag vilja bekräfta det bidrag och stöd som ordförandeskapet har fått från detta parlament och i synnerhet från er personligen, talman Cox.
Jag skulle utan tvekan ha föredragit att komma med ett annorlunda och mer positivt budskap till kammaren i dag. Tyvärr är detta inte möjligt. Jag anser att det är viktigt att jag, som talesman för ordförandeskapet, ger er ett klart och entydigt uttalande om hur det förhåller sig med saker och ting.
Jag skulle vilja tacka er igen, herr Cox, för allt ert stöd och det arbete som ni lägger ned på detta mycket viktiga företag. 
Talmannen.
   Även om vi inte har för avsikt att inleda en debatt i denna fråga hoppas jag att kammaren tillåter mig att ge ett kort svar på dess vägnar.
För det första skulle jag genom er vilja tacka det irländska ordförandeskapet för era beslutsamma insatser i detta avseende, och för den målmedvetenhet som ni har fört in i denna uppgift. Som ni sade lyckades ordförandeskapet inte skapa majoritet. Detta är inte ett misslyckande från ordförandeskapets sida; det kan visserligen vara ett misslyckande från rådets sida, men man måste skilja mellan dessa saker. Jag beklagar den förlorade möjlighet som ni antyder i ert uttalande. När det gäller det arbete som mina företrädare och jag själv har gjort, och i synnerhet det aldrig sinande arbete som vår föredragande Willi Rothley och kollegerna i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden har utfört, vill jag poängtera att resultatet är mycket frustrerande för majoriteten här i kammaren efter en lång process av möten mellan parlamentet och rådet, som i sin senaste form inleddes vid toppmötet i Cardiff under det brittiska ordförandeskapet 1998. Jag känner personligen besvikelse över detta, och jag tror att vi alla här i kammaren handlade helt och hållet i god tro under alla våra förhandlingar och möten med rådet när det gäller detta.
Jag måste säga att det är svårt att träffa en överenskommelse med ett annat myndighetsorgan i unionen när förutsättningarna ändras och målstolparna flyttas. Vi ansåg att majoriteten i kammaren i december i fjol hade försökt jämka samman de olika åsikter som markerats, i god tro från alla aktörers sida i det skedet. 
Jag beklagar, men jag tror att detta misslyckande är symptomatiskt för ett Europa som visar större kapacitet när det gäller att fungera dåligt än när det gäller att fungera bra i ett viktigt antal konstitutionella frågor. Jag hoppas att vi skall återuppväcka EU-andan och inte det som blockerade detta viktiga och på sitt eget lilla vis konstitutionella initiativ.
Herr minister! Än en gång tack för ordförandeskapets arbete. Och låt mig återigen understryka min fasta personliga åsikt att den oförmåga att lägga fram positiva resultat här i dag som ni har beskrivit för oss inte återspeglar de beslutsamma ansträngningar och den målmedvetenhet som ordförandeskapet och även tidigare ordförandeländer har tillfört denna viktiga uppgift.
Barón Crespo (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill inte inleda en debatt om denna ärende, men som ni så riktigt påpekade är detta en fråga av konstitutionell natur. Dessutom utgör det en del av lagstiftningsförfarandet. Det skulle vara mycket användbart om kammaren fick information från rådets ordförandeskap om de bakomliggande orsakerna och om motiven för de fyra tidigare nämnda regeringarnas motstånd mot stadgan. Då skulle vi, kanske, kunna göra framsteg. För närvarande vet vi inte vilka förbehåll dessa regeringar har. 
Talmannen.
   Om rådet vid lämplig tidpunkt har möjlighet att formellt upplysa oss i denna fråga är jag säker på att vi skulle uppskatta en sådan upplysning. Jag måste säga er, för de som har följt frågan lika nära som jag, att det var en blandning av olika motiv som låg bakom misslyckandet med att uppnå majoritet vid detta tillfälle. Vi kanske kan få en mer fullständig förklaring vid ett senare tillfälle.
Punkten är avslutad. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om konkurrenspolitik. 
Monti,
   .  Herr talman, mina damer och herrar! Den resolution som lagts fram i dag grundar sig på den debatt som hölls i utskottet för ekonomi och valutafrågor om årsrapporten rörande konkurrenspolitiken för 2002. Jag vill tacka Benedetto della Vedova så hjärtligt för det viktiga arbete han utfört. Herr talman! Jag vill också säga hur mycket jag uppskattar det utmärkta samarbetet med parlamentets utskott, i första hand utskottet för ekonomi och valutafrågor, och hur viktigt samarbetet varit för mig. Enligt min åsikt återspeglas utskottets stöd för kommissionens konkurrenspolitik exakt i den föreslagna resolutionen. 
Jag vill ta tillfället i akt att helt kort förklara dagsläget för konkurrenspolitiken och ge er en idé om hur vi vill fortsätta under den närmaste framtiden. Som ni vet har det under den nuvarande kommissionens mandattid påbörjats en reform av alla konkurrensbestämmelser, och den har till stor del slutförts. Syftet med reformens alla aspekter har varit att göra våra kontrollförfaranden mer effektiva och att eliminera överflödig byråkrati, utan att underminera konkurrensreglernas substans. Jag tror att det kan bidra till att öka konkurrensförmågan, tillväxten och sysselsättningen i Europa.
Jag skulle vilja säga ett par ord om vart och ett av de tre viktigaste områden som berörs av konkurrenspolitiken: antitrustbestämmelserna, koncentrationerna och det statliga stödet. När det gäller antitrustbestämmelserna antog rådet i slutet av 2002 förordning 1/2003, där det föreskrevs en ny ram för tillämpningen av artikel 81 och 82 i EG-fördraget. Denna förordning innebär ett nytt kapitel i tillämpningen av gemenskapens konkurrensbestämmelser. I själva verket är det den största antitrustreformen sedan 1962, och den kommer att träda i kraft den 1 maj 2004. De två viktigaste aspekterna i det nya systemet är följande: att överge anmälningssystemet när det gäller överenskommelser mellan företag och att etablera enhetliga villkor för företagens verksamhet i samband med den gemensamma marknaden. Gemenskapens konkurrensbestämmelser skall bli den norm som gör det möjligt för företag att utföra projekt på ett mycket enklare sätt än under det nuvarande systemet, där överenskommelser mellan företag styrs inte bara av gemenskapens villkor, utan också av 25 nationella rättssystem. Enligt det nya systemet befrias företagen samtidigt från den betungande anmälningsplikten, och kommissionen kan koncentrera hela sin styrka på att följa upp de allvarligaste överträdelserna av konkurrensbestämmelserna. Reformen tar de nationella konkurrensmyndigheternas och domstolarnas hela styrka i anspråk när de skall medverka till att de europeiska antitrustbestämmelserna tillämpas. Ett nätverk med de 25 nationella myndigheterna håller på att inrättas så att uppgifterna kan fördelas mellan kommissionen och de nationella myndigheterna på ett mer effektivt sätt. Kommissionens uppgift blir – vilket är mycket krävande – att garantera att bestämmelserna tillämpas på ett enhetligt sätt.
Jag skulle kunna gå in mer i detalj på detta, men det tänker jag inte göra nu. Jag vill ändå betona en aspekt i denna konkurrenspolitik som innebär mer aktivitet, som mindre grundar sig på att avvakta anmälningar och mer på att kommissionen och de nationella konkurrensmyndigheterna tar initiativ. Vi ville ge konsumenterna en särskild roll, för det är konsumenterna som gynnas i slutändan, och det är dem som vår konkurrenspolitik faktiskt riktar in sig på, till exempel genom ett antal villkor som är utformade så att konsumentorganisationerna blir mer delaktiga när konkurrensärenden undersöks, och så att de samtidigt uppmuntras att anmäla klagomål.
Nu kommer jag till den andra delen i vår reform, som rör kontrollen av koncentrationer. Jag vill påpeka redan från början att denna kontroll inte ingriper i så hög grad som det först kan verka. Kommissionen har verkligen inte för avsikt att förhindra en omstrukturering av marknaderna. Koncentrationer är nödvändiga för att man skall kunna bemöta utmaningarna från en ekonomi i utveckling. När vi tittar på statistiken ser vi i själva verket att kommissionen sedan 1990 bara har stoppat 18 av drygt 2 200 anmälda koncentrationer: det är alltså en mycket liten del, men om en koncentration stoppas har det naturligtvis mycket högre nyhetsvärde än om den godkänns. I den nyligen antagna reformen av bestämmelserna som styr koncentrationer införs en viss flexibilitet i tidsgränserna för att undersöka processen. Principen om ett centralt kontor stärks, vilket är mycket gynnsam för företagen, och det stipuleras att det viktiga kriteriet för bedömning av processer är det kriterium som gäller alla typer av farliga situationer, vare sig det gäller ett enda företags dominerande ställning, eller effekterna av en situation med ett oligopol som skulle kunna skada konsumenternas intressen.
När det gäller kommissionens interna organisation på konkurrensområdet har vi infört ett antal ganska radikala nyheter – vilket olika ledamöter har uppmuntrat till och granskat mycket ingående – och där ingår också att tillmäta ekonomiska analyser ökad betydelse vid bedömning av konkurrensärenden. Från och med september 2003 finns det en ny person, en chefsekonom, som arbetar inom Generaldirektoratet för konkurrens, som ger oss nytt underlag i form av ekonomiska analyser när vi fattar våra beslut.
Herr talman! Nu kommer jag helt kort till det tredje område som konkurrenspolitiken grundar sig på, dvs. kontrollen av det statliga stödet. Parlamentet och rådet har flera gånger helt korrekt insisterat på att det totala beloppet för statsstödet måste minskas och att stödet samtidigt måste inriktas mer på att stödja övergripande mål än att, ofta på konstgjord väg, stödja särskilda sektorer eller enskilda företag. Som ni känner till har parlamentet stött detta steg: i juli 2001 inrättade vi ett ramverk för bedömning – en resultattavla för statligt stöd – och de senaste siffrorna, från förra våren, bekräftade att det fanns en trend i riktning mot en minskning av stödnivån. När de nya siffrorna publiceras i april i år får vi se om denna trend har fortsatt.
När det gäller det statliga stödet har vi, som jag sade för några ögonblick sedan i samband med antitrustbestämmelserna och koncentrationerna, försökt omdirigera kommissionens arbete till de aktiviteter som kan orsaka störst skada för konkurrensen i Europa. Från och med nu och fram till slutet av den nuvarande kommissionens mandatperiod har vi fortfarande ett digert arbetsprogram när det gäller statsstödssektorn, ett arbetsprogram som fokuseras på tre huvudsakliga frågor: mer effektiva ändringar av arbetsmetoder och förfaranden, utveckling av enklare metoder för att hantera mindre viktiga frågor om stöd samt granskning av de nuvarande faktiska bestämmelserna om statsstöd. Arbetet med att reformera förfaranden har redan hunnit långt: vi håller på att förbereda en förordning där villkoren för att genomföra rådets procedurregler fastslås, och vi vill utveckla nya instrument för att förenkla behandlingen av de stöd som inte utgör några större konkurrensproblem. Som en uppföljning av kommissionens grönbok om tjänster av allmänt ekonomiskt intresse, som parlamentet har visat sådant intresse för, kommer den största vikten att läggas vid att klargöra de kontrollmekanismer som styr utbetalningen av ersättning för kostnader som hänger samman med tillhandahållande av tjänster av allmänt ekonomiskt intresse.
Herr talman! Jag skall sluta nu för att inte överskrida den tid jag fått mig tilldelad, men inte innan jag sagt ett par ord om vad vi under den här tiden, återigen med stöd från parlamentet, har gjort när det gäller konkurrenspolitikens internationella dimension, både genom att fortsätta att utveckla visst bilateralt samarbete mellan antitrustmyndigheter – i första hand med dem i Förenta staterna – och genom att tillsammans med andra partner inrätta det första multilaterala konkurrensorganet, det internationella konkurrensnätverket. Vi är hoppfulla och tror att styrningen av globaliseringen skall blomstra på detta område, och inte förtvina, vilket tyvärr händer på andra områden. Jag står naturligtvis till förfogande för att lyssna och, där så krävs, kommentera de inlägg som följer. 
Karas (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag är tacksam mot kommissionär Mario Monti för hans rapport, vilken, som han betonade, är en fortsättning på det arbete som gjorts av utskottet för ekonomi och valutafrågor. Herr kommissionär! Ni ägnade större delen av ert tal åt det tekniska arbetet med att granska och förbättra konkurrenskraften.
Jag anser emellertid att det vi behöver utöva mer inflytande över är frågan om vad som måste göras för att Europeiska unionen skall bli mer konkurrenskraftig. När jag läser kommissionens rapport om konkurrenskraft för 2003 står det helt klart för mig att företagen med stora produktionsökningar var de företag där förbättringar av organisationen går hand i hand med investeringar i ny teknik, särskilt i informations- och kommunikationsteknik. Detta innebär att vi måste vara snabbare, mer flexibla, mer rörliga, mer arbetsamma och mer villiga att säga ja till reformer och vi måste till att börja med bli mer europeiska i vårt tänkande, och sedan mer öppna inför världen.
Vi måste då ge alla deltagare på den inre marknaden lika villkor och undanröja vad som än blockerar den inre marknaden och fördärvar dess konkurrensförmåga. Vi måste göra den inre marknaden till en inre marknad. Våra problem med befogenheter när det gäller skattepolitik, arbetsrätt och arbetstider innebär att vi inte fungerar som en inre marknad. Eftersom de sociala systemen enbart är en fråga för medlemsstaterna kan EU på alla dessa politikområden inte göra mer än att tigga och be dem att göra de läxor som behövs.
Det betyder att det är viktigt för oss att nu erkänna kopplingen mellan den inre marknadens kvalitet, EU:s konkurrensförmåga, uppfyllandet av Lissabonmålen samt skapandet av tillväxt och nya arbetstillfällen. Det som allt detta grundar sig på är vår sociala marknadsekonomi och stabilitet. Jag uppmanar er att inte slösa bort någon tid utan lägga fram er kravlista för medlemsstaterna, med tydliga siffror och tidtabeller för hur vi kan göra EU mer konkurrenskraftigt, och vilka hemläxor som medlemsstaterna måste göra.
Rapkay (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle kunna vara fullständigt införstådd med de synpunkter som Othmar Karas just har lagt fram, för det finns inte mycket att invända mot det han sade, men om vi fortsätter att diskutera mycket längre med varandra – vilket ledamöterna i utskottet redan har gjort – så kommer ändå mycket djupa åsiktsskillnader att dyka upp här och där, och jag tror att vi måste säga något om dessa för att förstå varandra lite bättre.
Det som står klart är att konkurrenspolitiken är ett viktigt och oumbärligt instrument som gör att EU:s inre marknad kan fungera och som underlättar en alltmer långtgående integration, så att de fördelar i form av välstånd och effektivitet som blir resultatet av en stor och integrerad marknad kan komma till god användning. Jag kallade konkurrenspolitiken ett instrument, och det är vad den är, snarare än ett syfte i sig själv. Om den vore ett syfte i sig själv skulle den mycket snabbt degenereras till något helt och hållet ideologiskt. Konkurrenspolitiken är ett instrument som måste underställas sociala och civila politiska mål, och bidra till att uppnå dem. Faktum är då att vi inte lever och rör oss i en fri marknadsekonomi, som det sägs i förslaget till resolution från utskottet för ekonomi och valutafrågor, utan i en social marknadsekonomi som har ett miljöansvar. Herr Karas! Ni använde just begreppet ”social marknadsekonomi”, men ni röstade emot den i utskottet. Det är förvånande att de konservativa och kristdemokraterna här i kammaren har vägrat att tala om social marknadsekonomi, och jag kan berätta för ledamöterna på andra sidan av kammaren att de kan korrigera sin grupps upprörande misstag i utskottet för ekonomi och valutafrågor under morgondagens omröstning i kammaren, genom att rösta för våra ändringsförslag.
Även om vi förespråkar täta kontroller av fusioner, måste kontrollernas styrka ligga i att de tar hänsyn till effekterna på samhället och på sysselsättningen och i att de ger arbetstagarna och deras företrädare ett ord med i laget under beslutsfattandet. Detta är ett förslag till kommissionären. Inom Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna förespråkar vi också täta kontroller av bidragen, men bidrag kan vara helt försvarliga om de leder till modernisering, förbättrad konkurrensförmåga, innovationer, hållbar tillväxt och skapande av långsiktig sysselsättning. Det jag skulle önska är att man vid bedömningen av bidragen i ännu högre utsträckning uppmärksammar effekterna – inbegripet de positiva effekterna – på hela den kedja inom vilken bidrag ges och utnyttjas. Vi har redan fört en rad diskussioner om detta.
Min tid håller på att rinna ut, så jag skall avsluta med en fråga till kommissionären. Kommissionär Monti! Ni har nu – alltsedan den senaste sammanträdesperioden i Strasbourg – bekantat er med vår resolution om tjänster av allmänt intresse, där vi helt klart uttalade oss för denna kammares medbeslutande om en rättslig ram, och det betyder att det inte kan betraktas som samtycke enbart till en gruppundantagsförordning – vilket är det intryck jag fick av kommissionens reaktion. Vi har också frågat om det kommer någon uppföljning under detta parlaments mandatperiod, som snart löper ut. Vi kan inte ha fler utdragna diskussioner, och därför vill jag veta hur detta arbete framskrider inom kommissionen. 
Thors (ELDR ).
    Herr talman! Herr kommissionsledamot! Jag vill göra som kommissionsledamoten och konstatera att hans område är ett av de viktigaste för konsumenterna i Europa. Vi har några aktuella fall som faktiskt berör konsumenterna väldigt mycket. Det är frågan om konkurrensen inom bilsektorn, beslutet om Microsoft samt om den intellektuella äganderätten.
Vi vet att i oktober 2002 trädde den nya förordningen med undantagen för försäljning och service inom motorfordonssektorn i kraft. Vår avsikt var att den skulle öka konkurrensen och ge konsumenterna mer. Tyvärr har den haft helt motsatt effekt i det land jag känner bäst, nämligen i Finland. Kvalitativa urvalskriterier har blivit kvantitativa och antalet reparationsverkstäder för alla stora bilmärken har minskat med så mycket som flera tiotal verkstäder. I Lappland, nordligaste Europa, får man märkesreparation endast i residensstaden Rovaniemi. Vid servicestationen i Muonio, en medelstor ort, kunde det den 1 oktober 2002 ges service för fem märken. Nu kan ingen märkesservice ges. Vad avser kommissionen att göra på denna punkt?
Vad gäller Microsoft hörde vi i går att kommissionen är nära ett beslut om Microsoft, Media Player och om missbruk av dominerande ställning. Vi uppmanar återigen kommissionen att så snabbt som möjligt bli färdig med utredningen och att fatta beslut som garanterar en verklig marknad och en valfrihet för konsumenterna. Så som framgick av den parlamentariska frågan till kommissionsledamot Monti i december 2002 förväntar vi oss att ni ser seriöst på denna fråga så att alla nya operatörer kan få en verklig möjlighet att verka och så att inte vissa standarder blir -standarder som minskar konkurrensen och det fria flödet av information.
Den intellektuella äganderätten, det monopol och de standarder som ibland förekommer gör att mycket av konkurrensrätten sätts ur funktion. Detta hoppas jag att ni också skall se på så att vi inte behöver uppleva den situation vi har upplevt i mitt land, dvs. att marknadsdomstolen måste döma Gramex (upphovsrättsföreningen för utövande artister och ljudupptagningsproducenter) för missbruk av dominerande ställning. När får vi se ett beslut om Microsoft? 
Herzog (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag vill tala enbart om en punkt – statligt stöd för tjänster av allmänt intresse. Herr kommissionär! Jag riktar mig särskilt till er. Genom resolutionen av den 14 januari har parlamentet just bekräftat sin önskan om lagstiftning på området. Enligt vår åsikt finns det därför ett brådskande behov av att kommissionen säger: ”ja, vi kommer att förbereda en rättsakt under medbeslutandeförfarandet”. Syftet är att öka offentliga myndigheters förmåga att välja och agera, särskilt lokala och regionala myndigheters, och att se till att bestämmelserna om den inre marknaden och konkurrensen är förenliga med de oförytterliga rättigheterna när det gäller tjänster av allmänt intresse. Med detta i minnet vill vi fastslå gemensamma principer, kriterier för att specificera undantag när det gäller konkurrensregler och finansiering. Vi har nu medbeslutandemakt genom artikel 95, som tolkats i ljuset av artikel 16 i fördraget. Förslaget till konstitutionellt fördrag syftar också till att stärka denna makt. Jag vill påpeka att kommissionen bör genomföra bestämmelserna i efterhand, och verkligen inte själv besluta om dem i förväg. Det skall göras genom fördraget, av EG-domstolen och lagstiftaren. Vi är oroade över kommissionens maktmissbruk i samband med dess behörighet när det gäller konkurrensen, och vi tror att det där finns en viss rättslig förvirring, särskilt när det gäller finansiering.
Först av allt är det inte er sak att säga om finansieringen är laglig eller inte och särskilt inte att bestämma vad som är stöd och vad som inte är det. Det är först när bestämmelsen har fastslagits som ni skall se till att den är förenlig med konkurrensen. Det finns därför nödvändigtvis en eventuell konflikt mellan lagstiftaren och er. Därför vill vi, i enlighet med Altmark-domen, själva klargöra på vilka villkor ekonomisk ersättning i samband med åtaganden som rör allmänna tjänster inte omfattas av bestämmelserna om statsstöd. Ni vill tolka Altmark genom ett meddelande, och vi vill göra det genom en rättsakt.
För det andra kan kommissionen, som fått bemyndigande av rådet, besluta att genomföra en bestämmelse om undantag från anmälningsplikt när det gäller statligt stöd. I själva verket har tjänsterna av allmänt intresse fått en alltmer omfattande ekonomisk dimension. I vår resolution avvisas emellertid er tillämpning av artikel 86.3 för att ni skall kunna besluta allting själva, och ni vidhåller att det är bråttom, vilket har bestridits i många år. Vi ber er därför att införa ett tillfälligt undantag så att vi med hjälp av medbeslutandeförfarandet äntligen kan klargöra de allmänna villkoren för godkännande.
För det tredje, och med hänsyn till den tvist som redan gäller era tjänster och de organ som är ansvariga för tjänster av allmänt intresse, har vi anledning att be er respektera vår resolution, enligt vilken sådana tjänster som hälsovård, offentligt subventionerade bostäder och även socialtjänsten bör undantas från tillämpningen av konkurrensbestämmelserna och bara kontrolleras av kommissionen i händelse av att utrymmet för skönsmässig bedömning missbrukas. Jag vill också påpeka att vi önskar att det genom den kommande akten om medbeslutande skall fastslås en rättighet till egen produktion, så att man inte hela tiden viftar med hotet om inblandning från kommissionens sida med argument om snedvridning av konkurrensen som täckmantel. 
Turmes (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag kommer att inrikta mig på elmarknaden och konkurrenskraftens principer på denna marknad.
Vi kommer att skapa elmarknader för 25 länder på papperet den 3 juli 2004. I verkligheten håller marknaden på att förvandlas till ett oligopol. Tyskland och Frankrike och deras företag EdF, Eon och RWE kontrollerar för närvarande 40 procent av elproduktionen i Europa och 50 procent av alla kraftledningsnät samt de motsvarande kapaciteterna. Herr kommissionsledamot, ni efterfrågar alltså nationella konkurrensmyndigheter för att kunna agera och för att skapa konkurrens på den nationella marknaden. Sammanslagningen Eon–Ruhrgas och den tyska regeringens beslut visar oss att den tyska regeringen har valfrihet att ha nationellt mästerskapsbyggande och inte spelar det spel som går ut på att inrätta en konkurrenskraftig marknad i Tyskland. Deras idé, och detta är även den franska regeringens idé, är att deras tre bolag skall dominera den europeiska marknaden. Dessa två länder har också varit framgångsrika när det gäller att blockera åtskilt ägande, och även ett fullständigt åtskiljande av intressen mellan produktion och kraftledningsnät, vilket är nödvändigt om man inte vill att dessa företag skall kontrollera nya aktörer, och om man vill öka konkurrensen på marknaden.
Dessa två länder har även lyckats blockera tillgången till avvecklingsfonder, och dessa tre företag köper alltså upp de andra företagen. Som parlamentets föredragande för elmarknaden är min analys att vi inte har relevanta instrument för att klara detta inom Europeiska unionen i dag. Det enda land som har varit riktigt framgångsrikt när det gäller att skapa en konkurrenskraftig marknad är Förenade kungariket, eftersom britterna hade en tuff avvecklingspolitik när de öppnade marknaden. Frankrike och Tyskland vill inte vidröra avvecklingspolitik. Vi behöver alltså ett instrument på EU-nivå för att tvinga dem till avveckling av sina två stora företag. Annars finns det inget hopp alls för konkurrens på marknaden, för lägre priser eller för förnyelse. 
Della Vedova (NI ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Först vill jag komma med ett allmänt påpekande. Jag riktar mig till er, talman Cox: det här är första gången på 25 år som Europaparlamentet inte har kunnat diskutera årsrapporten om konkurrenspolitiken, som gäller ett område som är allt viktigare för den europeiska politiken – man behöver bara ögna igenom dagspressen för att se det – och som är ett av de viktigaste dokument som publiceras av kommissionen. På senare år har debatten i Europaparlamentet om årsrapporten alltid varit det viktigaste – om inte rentav det enda – tillfället att göra en noggrann demokratisk granskning av konkurrenspolitiken som, trots att den får en allt större effekt på de europeiska företagens och medborgarnas vardag, är ett av de områden där parlamentets roll enbart är rådgivande.
Herr talman! Vi har – liksom vi på Europaparlamentets vägnar gjorde under konventets arbete – upprepade gånger begärt medbeslutande när det gäller konkurrenspolitiken. Vi har för första gången på 25 år inte kunnat få till stånd en debatt om kommissionens årliga rapport. Detta trolleritrick – för det är vad det är – som innebar att vi inte höll någon öppen debatt i rätt tid i Europaparlamentet om de allmänna riktlinjerna i kommissionens konkurrenspolitik, har gjort att vi i dag – tack vare att kommissionär Mario Monti ställde upp – genomför en debatt i ett fåfängt försök att ersätta den debatt som vi borde ha haft. 
Jag anser att talmanskonferensen har ett stort ansvar; det har förekommit missförstånd om att denna rapport – hur det nu kom sig – i år inte längre skulle betraktas som en obligatorisk rapport, utan snarare som en rapport på eget initiativ. Talmanskonferensen ville inte åtgärda den situation som uppstått, och i dag har vi därför här en halv debatt, med ett parlament som är splittrat på mitten när det gäller konkurrenspolitiken. Det är enligt min åsikt en mycket allvarlig situation som måste noteras och kritiseras som en skamfläck här i kammaren.
Herr talman, herr kommissionär! Jag kommer nu fram till ämnet för denna rapport som i själva verket så att säga överför till kammaren det betänkande som jag utsetts till föredragande för och som antagits i utskottet, och jag vill göra tre påpekanden: för det första välkomnas i betänkandet det åtagande som lett till att kommissionär Mario Monti och kommissionen har genomfört ett omfattande program med rättsliga och organisatoriska reformer i Generaldirektoratet för konkurrens. Förra veckan gav rådet sitt slutliga godkännande till att man fortsatte med den nya förordningen om kontroll av fusioner: som parlamentets föredragande i ämnet måste jag uttrycka mitt beklagande över att de ändringsförslag som parlamentet föreslagit – och som jag anser är viktiga – inte antogs, särskilt när det gäller den automatiska överföringen till Bryssel av delar av den viktigaste verksamheten i samband med koncentrationer och fusioner.
Två ytterligare punkter, varav den första rör stora dominerande företag, så kallade . Jag håller med om det som sades för några minuter sedan av en ledamot i Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen: i Europa påverkas avregleringsförfarandet för viktiga områden, exempelvis energin, av politiken för så kallade . Vi har sådana i vissa sektorer – inte bara sektorn för energi, utan också sektorn för telekommunikation – vilka också ofta är offentligägda , där staten spelar den dubbla rollen av kontrollant och direkt ledare för företagen. I sådana situationer anser jag att kommissionen, oberoende av vilka svårigheter det gäller – vi står ansikte mot ansikte med de större länderna i Europeiska unionen, med extremt stora och mäktiga företag i Tyskland, Frankrike och även Italien – skall ta sig i akt, och om möjligt försöka uppnå mer positiva resultat än hittills.
En annan punkt är de fria yrkesutövarna: en nyckelkomponent för den europeiska ekonomins framtid, som i ökad utsträckning håller på att bli en tjänsteekonomi. I väldigt många länder kvävs tillväxten i denna sektor på grund av att det fortfarande finns begränsningar för bolagen, vilket fungerar till nackdel för konsumenterna och till fördel för yrkesutövarna.
Slutligen en mer allmän punkt om konkurrenspolitiken, även i förbindelse med de ändringsförslag som lagts fram till den resolution som vi skall rösta om i morgon. Jag anser att kommissionär Mario Montis politik har ett enda, avgörande och extremt viktigt syfte: att garantera rättvis konkurrens, att garantera konkurrens på öppna marknader för alla europeiska företag. Det vore ett mycket allvarligt misstag och en illusion att tro att de val som kommissionär Monti gör måste få en direkt effekt på vissa sociala mål eller sysselsättningsmål. Det bästa sättet att garantera sysselsättning, tillväxt och resurser som är öronmärkta för sociala åtgärder är att garantera ekonomisk tillväxt och konkurrenskraft i Europa. 

Doorn (PPE-DE ).
   – Herr talman! Först av allt vill jag gratulera Benedetto Della Vedovas till betänkandet: det är ett bra betänkande. Jag delar hans invändningar mot det mycket ovanliga förfarande som man har följt för att kunna hålla en debatt om konkurrenspolitiken här i kammaren. Enligt min åsikt bör en debatt om en sådan viktig del av gemenskapens lagstiftning genomföras inte genom bakdörren, utan via den stora entrén.
Kommissionen har gjort en omfattande revidering av konkurrenspolitiken, men tyvärr är inte alla ändringar till det bättre. Som föredragande för frågan om kontroll av koncentrationer har jag redan sagt att jag anser att det är fel att kommissionens befogenhet till undersökningar enligt förordningen som gäller fusioner skulle anpassas till befogenheten enligt förordningen om karteller. Fusioner är inte straffbara i sig själva, men bildandet av karteller är det. Jag hoppas att kommissionen ändå vill överväga att återkalla detta beslut. Att kommissionen framhärdar i att gå över från dominanstestet till testet av väsentlig begränsning av konkurrensen (SLC-testet), i strid med parlamentets råd, är också ytterst beklagligt.
Marknaden behöver också tydlig konkurrenslagstiftning och en minskning av de administrativa pålagorna. En förhandsbedömning av ny lagstiftning är en mycket viktig metod för att åstadkomma detta. När jag tittar på den effekt som förordningen om distribution för närvarande får på motorfordonssektorn i Nederländerna, kan jag se en utveckling i riktning mot att vissa parter dominerar, särskilt importörerna. Det var naturligtvis inte avsikten, och därför är förhandsbedömningar möjligen mycket viktiga.
Jag arbetar för närvarande med ett betänkande om institutionaliserade konsekvensbedömningar för europeisk lagstiftning, och jag förmodar att kommissionen i framtiden också kommer att underkasta konkurrenslagstiftningen en konsekvensbedömning. Med tanke på den enorma utvidgningen är det mycket viktigt att kommissionen undersöker statsstödet i anslutningsländerna och att stödet görs synligt. Jag har hört sägas att inom vissa sektorer i anslutningsländerna – den tjeckiska banksektorn till exempel – är de nivåer för statsstöd som förts in i resultattavlan för statligt stöd felaktiga och bör justeras uppåt. Jag hoppas att kommissionen kan kasta något ljus över vilka åtgärder man har för avsikt att vidta om det visar sig att kandidatländerna har lämnat felaktiga uppgifter om det statsstöd som de har beviljat.
Herr talman! Slutligen kan jag berätta att jag inte samtycker till de ändringsförslag som lagts fram av Europeiska socialdemokratiska partiets grupp. De ändringar de föreslår hänför sig till politikområden som inte omfattas av kommissionens konkurrenspolitik. Dessa förslag skulle resultera i förvirring och rättsosäkerhet. 
Santos (PSE ).
   – Herr talman! Enligt den berömde franske ekonomen Jean-Paul Fitoussi, vars skarpsinne och sunda förnuft vi alla beundrar, styrs EU:s ekonomi endast av tre personer: statssekreteraren som ansvarar för budgetövervakningen, ministern som är ansvarig för penningpolitiken och ministern som har till uppgift att samordna och propagera för stöd till konkurrenspolitiken. Fitoussis avsikt här är att betona den nuvarande bräckligheten i EU:s struktur för ekonomisk styrning, medan han bekräftar den viktiga roll som konkurrenspolitiken spelar i den ekonomiska styrningen. Den verkställande, lagstiftande och rättsliga makten ligger också inom ansvarsområdet för den minister som handhar konkurrensen.
Konkurrensen är i den europeiska kulturen ett medel för framgång och utveckling och aldrig ett ideologiskt syfte i sig själv. Följaktligen måste den stärka och konsolidera en marknadsekonomi som inte överger sin sociala dimension utan alltid svarar på konsumenternas behov. Denna politik måste därför involvera alla EU:s institutioner, särskilt parlamentet, eftersom det är det organ som företräder alla EU-medborgare. I ett historiskt ögonblick, när EU står inför utmaningar i form av sociala och ekonomiska framsteg, och när det också finns ett behov av att omforma den institutionella ram som styr vår verksamhet, kan parlamentet förhoppningsvis ta på sig nya ansvarsområden inom denna politik, som inte enbart är rådgivande.
Konkurrenspolitiken blir emellertid endast framgångsrik om kommissionen kan skapa jämlika villkor, varigenom bestämmelserna kan tillämpas i samtliga medlemsstater. Det har gjorts framsteg i det avseendet under det senaste året, men det är ett ansvarsområde som kräver konstant arbete, särskilt med tanke på den svåra ekonomiska situationen, och därför är det lägligt att medlemsstaterna använder sig av statliga mekanismer och statligt stöd för att trygga företagen och de egna medborgarnas arbeten.
Den rapport som lagts fram av kommissionär Mario Monti kan välkomnas, och den representerar hopp om förbättringar av EU:s konkurrenspolitik. Parlamentets förslag till resolution kommer, under förutsättning att vissa framlagda ändringsförslag godkänns, också att utgöra ett mycket viktigt vägledande policydokument och tillhandahålla en sund grundval för stöd åt kommissionen. 
Gasòliba i Böhm (ELDR ).
   – Herr talman! Vi befinner oss i slutet av kommissionens och parlamentets mandatperiod och därför vill jag ta tillfället i akt och gratulera kommissionär Mario Monti till det utmärkta arbete som han utfört under denna kommissions mandatperiod.
Som det har påpekats är konkurrenspolitiken ett av de grundläggande politikområden som kommissionen är ansvarig för. Genomförandet och tillämpningen av den är mycket svåra och utsatta för stora påfrestningar, och jag vill därför än en gång gratulera kommissionär Monti till hans framgångar när det gäller att genomföra denna politik.
Ändå finns det vissa aspekter som oroar oss och som andra ledamöter har påpekat. Det första är naturligtvis att vi inte får sänka garden. Påtryckningarna från ekonomiska och politiska intressen om att kringgå marknadsbestämmelserna är logiska, och vi måste alltid, för medborgarnas och konsumenternas skull, väga det fria utövandet av marknadsmekanismerna för att uppnå en effektiv marknad mot en korrekt resursfördelning. Det är därför uppenbart att vi måste motverka dessa påtryckningar, eftersom det är logiskt, och vi ekonomer vet att tendensen är att alla företag, när det gäller att kontrollera marknaden, anser att om det kan göras genom oligopol så är det bra, kan det göras genom monopol är det ännu bättre, och i vissa sektorer finns det fortfarande mycket påtagliga snedvridningar, vilket har nämnts här.
Den andra punkten som jag vill ta upp är Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupps traditionella ståndpunkt att det bör finnas en enhet inom EG-domstolen för att hantera dessa frågor.
Den tredje och slutliga punkten är att, både i kommissionen och i de andra EU-institutionerna, se till att arbetet inom de domstolar som är ansvariga för konkurrensen sköts korrekt, på alla nivåer inom unionen. Om det är mycket strängt på vissa områden men inte på andra, ger vi uppenbarligen stöd som mer eller mindre snedvrider situationen på marknaderna, och i ännu högre utsträckning, vilket har påpekats, med tanke på utvidgningen som kommer att äga rum om några månader.
Efter att ha gjort dessa iakttagelser, som jag vill lämna som förslag som kan tillämpas i framtiden, vill jag upprepa att vi inom Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp samtycker till de ståndpunkter som uttryckts av föredraganden Benedetto Della Vedova, och vi gratulerar kommissionär Mario Monti till hans utmärkta arbete. 
Bordes (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Medan ni gratulerar er själv till er konkurrenspolitik, är arbetstagarna i Aventis och Sanofi rädda och väntar på friställning och stängning. De vet att dessa aktiekoncentrationer alltid leder till avskedanden, med andra ord mänskliga katastrofer för dem som får dessa företag att fungera, ofta med resultatet att hela städer utplånas.
Jag fördömer ett föraktligt system där några få individer vid hemliga styrelsemöten kan besluta om ödet för tusentals och ibland tiotusentals människor. Europaparlamentet har aldrig fördömt denna sorts diktatur, för det är en diktatur, och det är en av de värsta sorterna. Dessutom talar vi inom den farmaceutiska sektorn om människors hälsa, och dessa bolag, som är några av de mest vinstgivande, gör sina vinster genom att plundra den sociala tryggheten.
Så varför skulle inte arbetarna i dessa företag, varför skulle inte folket ha rätt att övervaka besluten, varför skall de inte ha rätt att tvinga igenom att de miljardvinster som gjorts tack vare det arbete som de alla utfört, används till något annat än att göra det möjligt för industrijättarna att köpa upp varandra, varför skulle de inte få tvinga dem att göra sina val i enlighet med de kollektiva intressena, i stället för bara enligt aktieägarnas intressen? Det jag skulle vilja är att arbetarna vore tillräckligt starka för att få slut på denna okontrollerade makt som de stora finansgrupperna utövar över det ekonomiska livet, och följaktligen över livet. 
Monti,
   .  Herr talman! Jag skulle vilja tacka alla ledamöterna för deras stöd för kommissionens konkurrenspolitik och också, i vissa fall, för deras generösa kommentarer om denna kommissionsledamot. Jag måste säga – inte bara som en självklarhet utan med full övertygelse – att dialogen med och stödet från detta parlament – med undantag för mindre oenigheter vid särskilda tillfällen – har varit, och jag är säker på att det kommer att fortsätta vara, en starkt pådrivande kraft för Europeiska kommissionen på konkurrensområdet.
Flera ämnen har berörts. Jag har inte möjlighet att ta upp dem alla i detalj. Det verkar dock som om det finns en stor enighet om det faktum att konkurrenspolitik i sanning är den centrala delen i den sociala marknadsekonomin. Genom sin själva karaktär riktar den sig till marknadsdelen i den sociala marknadsekonomin. Men den hör också samman med den sociala aspekten, även om det ibland kanske inte verkar så. Den förfinar marknadsdimensionen av den sociala marknadsekonomin och är särskilt till nytta för konsumenter. Kommentarerna från hela det politiska spektrumet, från Othmar Karas, Bernhard Rapkay, Benedetto Della Vedova, Bert Doorn med flera, fast med olika prägel, passar in i denna allmänna ram.
Ofullständigheterna kvarstår naturligtvis på den inre marknaden. Jag instämmer helt med Othmar Karas. Konkurrenspolitiken måste försöka göra den gemensamma marknaden gemensam och öppen, och den är därför en av drivkrafterna i Europas konkurrenskraft och ekonomiska utveckling. Som Bernhard Rapkay sade, konkurrenspolitik är ett instrument, inte ett mål i sig själv – jag håller helt med. Den är ett ganska känsligt och ibland kraftfullt instrument, men den är inte ett mål i sig själv. Om den hade varit det, skulle den inte ha varit ett så intressant instrument att förvalta.
Bernhard Rapkay nämnde också behovet av att utöva sträng tillsyn över statligt stöd, men påpekade även att statligt stöd inte får motverka behovet av hållbar utveckling. Jag instämmer återigen, och jag skulle i synnerhet vilja påpeka att vissa särskilda riktlinjer och ramar på området för statligt stöd nästan uttryckligen syftar till hållbar utveckling, till exempel de som syftar till att stödja förnybara energier, skapande av arbetstillfällen samt forskning och utbildning. 

 Det har förekommit många tal om tjänster av allmänt ekonomiskt intresse, särskilt från Philippe Herzog, vilken som vi alla vet är föredragande för denna grundläggande fråga, och från Bernhard Rapkay och Bert Doorn, som särskilt belyste det statliga stödet i de nya medlemsstaterna, och från ytterligare några personer.
När det gäller tjänster av allmänt ekonomiskt intresse har vi uppenbarligen mycket noga följt Philippe Herzogs betänkande och Europaparlamentets resolution av den 14 januari om kommissionens grönbok om tjänster i allmänhetens intresse. Med tanke på uppföljningen av grönboken behöver vi fortfarande en debatt inom kommissionen om innebörden i det förslag som skall läggas fram. Med tanke på finansieringen av tjänsterna av allmänt ekonomiskt intresse vill jag på parlamentets begäran helt snabbt svara att den rättsliga säkerheten för företagen skall ökas.
Jag kommer snart, som konsekvens av Altmarkdomen, att föreslå ett paket till kommissionen som huvudsakligen grundar sig på tre texter: för det första ett meddelande från kommissionen där det specificeras under vilka förhållanden som ersättning för tjänster av allmänintresse skulle kunna betraktas som statligt stöd, för det andra ett beslut från kommissionen som gäller mindre omfattande offentliga tjänster och sjukhus för att undvika anmälningsplikt under vissa förhållanden och för det tredje en gemenskapsram för statligt stöd i form av ersättning för tjänster av allmänintresse, snarast för mer omfattande sådana. Jag skall inte gå in i detalj på det, eftersom jag fortfarande måste lägga fram dessa tre texter till mina kolleger i kommissionen. 

Astrid Thors nämnde gruppundantagsförordningen för motorfordonssektorn, ett ämne som också berördes av Bert Doorn. Vi övervakar naturligtvis ständigt effekterna av den nya gruppundantagsförordningen. Många frågor ställdes om de nya reglernas inverkan. Det är dock alltför tidigt att dra en slutgiltig slutsats, särskilt som höjdpunkten för denna strukturella förändring först kommer att träda i kraft den 1 oktober 2005 när lokaliseringsklausulen för handlare avskaffas, som parlamentet minns.
Under tiden övervakar vi noga att alla representanter på denna komplicerade marknad efterlever den nya gruppundantagsförordningen. De första trenderna visar på större priskonvergens, och vi anser att processen är helt under kontroll. Astrid Thors hänvisade till situationen i Lappland; vi är alltid intresserade av att få information om situationer som kan utgöra särskilda problem.
Astrid Thors nämnde också ett helt annat men inte ointressant specifikt fall: fallet Microsoft. Hon uppmanar oss att snabbt nå ett beslut i frågan. Det som jag kan säga mot denna bakgrund är att vi faktiskt närmar oss slutet på detta ärende. Det är ingen överdrift att säga att vi har undersökt detta fall grundligt och omsorgsfullt. Som ni kanske minns sände vi tre invändningar till Microsoft. I november 2003 lyssnade kommissionen till Microsoft och berörda tredje parter vid en utfrågning i Bryssel. Detta var det slutliga steget i vårt förfarande, och det borde därför inte vara någon överraskning att kommissionen har nått ett utkast till beslut. Jag kan naturligtvis inte gå in i på fler detaljer för närvarande, eftersom kommissionen har till uppgift att hålla sina undersökningar konfidentiella. Jag hoppas emellertid att detta för tillfället ger svar på punkten om Microsoft som Astrid Thors tog upp. 

Jag talar ofta med Claude Turmes, som blev tvungen att gå, om konkurrensfrågor som rör energimarknaderna, vars betydelse vi alla är medvetna om. Jag skulle vilja reagera på hans kommentarer genom att hänvisa till fallet E.ON-Ruhrgas. Han sade att vi vill ge mer makt till de nationella konkurrensmyndigheterna. Det är fallet i förordning 1/2003, eftersom den behandlar artikel 81 och 82 i fördraget. Men det är inte fallet när det gäller kontroll av koncentrationer. Ifrågavarande fall handlade om kontroll av koncentrationer.

När det gäller de fria yrkesutövarna, en fråga som vi redan har diskuterat här i parlamentet, kommer jag i februari att lägga fram en rapport för kommissionen – som sedan kommer att publiceras – om de fria yrkesutövarna i Europa. I rapporten kommer de påföljande steg att anges som jag anser bör tas.

Jag instämmer med Bert Doorn när han säger att karteller och sammanslagningar är mycket olika företeelser som kräver tillsyn av en konkurrensmyndighet.
Vi har arbetat hårt med fall rörande statligt stöd i utvidgningsländerna, och vi kommer att fortsätta att göra detta ännu mer intensivt och direkt efter den 1 maj 2004. Jag skulle vilja tacka Manuel António dos Santos för hans stöd för våra reformer, däribland på området för statligt stöd. 

 Fru Bordes! Mänskliga katastrofer kan inträffa ibland. Det är ert uttryck. Om man talar i allmänna termer så finns det ibland uppoffringar, åtminstone tillfälliga uppoffringar, som förknippas med fusioner – inte alltid, men ofta. Men vi behöver också överväga hur vi i en allt öppnare global ekonomi kan sporra EU:s ekonomi att bli konkurrenskraftig – och om möjligt att öka sin konkurrensförmåga – i syfte att garantera och öka sysselsättningen, om den inte har kunnat väckas till nytt liv och struktureras om, inte ens genom fusioner.
Det stämmer att många undersökningar visar att fusioner senare inte har uppfyllt de löften som de ansvariga personerna förknippade med dem. Vår kontroll av fusioner är – som ni vet – mer begränsad. Syftet med den är att undersöka möjliga konsekvenser som skulle kunna skada konkurrensstrukturen på marknaden och skada konsumenterna. Vår roll är inte att ersätta aktieägarna och andra inblandade i den ekonomiska ledningen för företaget genom att fatta de grundläggande besluten. 

Avslutningsvis skulle jag vilja tacka Carles-Alfred Gasòliba i Böhm igen för hans mycket generösa ord. Vi skall utfärda ett meddelande om moderniseringsrelaterade förbindelser mellan de nationella domstolarna och Europeiska kommissionen, och vi stöder även en ansträngning – som särskilt undersökts av Sir Christopher Bellamy – om initiativ för nationella domare på området för konkurrenspolitik.
Talmannen.
   Debatten är avslutad.
Jag har mottagit ett resolutionsförslag för att avsluta debatten.(1)
Omröstningen kommer att äga rum i morgon. 
Mayol i Raynal (Verts/ALE ).
   – Katalonien och Konungariket Spanien har upplevt en verklig politisk storm under de senaste dagarna. Anledningen till att jag tar upp det är att det har påverkat vår institution. I själva verket sköt vår talman Pat Cox upp det möte som han skulle ha haft så sent som i går med den nye presidenten för det katalanska parlamentet Ernest Benach.
Anledningen till allt detta är att Madrids dagstidning ABC i måndags avslöjade att min generalsekreterare Josep Lluís Carod-Rovira, som just hade installerats som premiärminister i Katalonien, i hemlighet – men inte så hemligt att ABC inte kunde avslöja det – hade sammanträffat med ledare för terrororganisationen ETA.
Med sitt karakteristiska mod och sin hederskänsla bekräftade Josep Lluís Carod-Rovira att mötet hållits och uppgav att det ägde rum på ETA:s begäran, och han hoppades att han skulle få ett meddelande om stillestånd från dem.
Ända sedan i måndags har förbannelser vällt ut från Madrid i en indignerad kamp som har med valet att göra. Josep Lluís Carod-Rovira har avgått som premiärminister och toppar modigt listan med kandidater i Barcelona inför valet till den spanska folkförsamlingen som skall äga rum den 14 mars. Som god demokrat låter han medborgarna ta ställning till hans åtgärder. Enligt min åsikt är det ingen tvekan om utslaget, vilket är det enda som gäller, och jag fördömer det faktum att talmannen för vår institution vägrade träffa eller uppsköt mötet med ordföranden för det katalanska parlamentet. 
Ludford (ELDR ).
   – Herr talman! Jag vill ta upp frågan om olika åtgärder i vissa medlemsstater, särskilt i Frankrike, för att förbjuda rätten att bära så kallade öppet religiösa symboler. Strålkastarljuset har särskilt fallit på hijab, den muslimska huvudduken. För att vara konsekvent och icke-diskriminerande skulle alla sådana förbud påverka den sikhiska turbanen, den judiska kippan eller kalotten samt kristna kors. Sådana förbud är missriktade.
Förutom de rent pragmatiska argumenten att om man förbjuder något så vill människor göra det, finns det starka människorättsliga argument som gör att det är oacceptabelt med förbud. Jag hänvisar särskilt till artikel 9 i Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna, som garanterar rätten att uttrycka sin religiösa övertygelse offentligt. Dessa garantier genljuder naturligtvis i vår egen stadga om de grundläggande rättigheterna. Det måste sannerligen vara diskutabelt om ett förbud skulle vara ett brott mot EU-direktivet om lika behandling oavsett ras eller religion.
Innan Frankrike eller andra medlemsstater står inför det faktum att de har blivit dömda vid domstolen i Strasbourg eller Luxemburg måste de komma ihåg att en europeisk modell för integrering stöder sig på respekt för olikheter och valfrihet, inte på inskränkta påbud om likformighet. 
Alavanos (GUE/NGL ).
   – Jag vill ta upp en fråga från augusti 2003 som tyvärr inte avslutats. Fem EU-medborgare har häktats av de pakistanska myndigheterna. Det grekiskägda fartyget sjönk i Karachis hamn, och tyvärr är kocken samt personer från det räddningsföretag som anlände efter olyckan fortfarande häktade. Allt detta för att hamnmyndigheterna i Karachi skall kunna köpslå med försäkringsbolaget om vilka försäkringsbelopp de skall erhålla som ersättning för olyckan, som man faktiskt råkade ut för.
Jag tog upp frågan med Europaparlamentets talman före jul. Han var full av förståelse, men tyvärr är problemet fortfarande olöst. Det jag begär är att Europaparlamentets talman skall ingripa igen, kanske besöka Pakistans ambassadör eller till och med be kommissionär Chris Patten tala om för oss vilka utspel som Europeiska unionen har gjort. Ordförandelandet Italien och kommissionen hade börjat agera, och vi får inte tillåta någon att köpslå om försäkringsersättningar med EU-medborgare som gisslan. 
Talmannen.
   Jag kommer att ansvara för att era kommentarer vidarebefordras till parlamentets talman. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om det gemensamma europeiska luftrummet:
– Betänkande (A5-0010/2004) av Giovanni Claudio Fava för Europaparlamentet delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets förordning om ramen för skapandet av ett gemensamt europeiskt luftrum (”ramförordning”) (PE-CONS 3690/03 – C5-0603/2003 – 2001/0060(COD))
och
– Betänkande (A5-0009/2004) av Marieke Sanders-ten Holte för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets förordning om
1. tillhandahållande av flygtrafiktjänster inom det gemensamma europeiska luftrummet (”förordning om tillhandahållande av tjänster”) (PE-CONS 3691/2003 – C5-0604/2003 – 2001/0235(COD))
2. organisation och användning av det gemensamma europeiska luftrummet (”förordning om luftrummet”) (PE-CONS 3692/2003 – C5-0605/2003 – 2001/0236(COD))
3. driftskompatibiliteten hos det europeiska nätverket för flygledningstjänst (”förordning om driftskompatibilitet”) (PE-CONS 3693/2003 – C5-0606/2003 – 2001/0237(COD)). 
Fava (PSE ),
   . – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Jag tvekar inte att kalla godkännandet av denna förordning om ett gemensamt luftrum för ett historiskt steg, och det är mitt och min kollega Marieke Sanders-ten Holtes och många ledamöters arbete som under de senaste två åren har bidragit till att göra detta till ett grundläggande åtagande för vårt parlament. Jag anser det vara viktigt eftersom det tillåter oss att utvidga vår filosofi, utmaningen att se den europeiska integrationen i våra luftrum, och det gör det möjligt för oss att nå två grundläggande mål: det första omedelbara målet är att skapa ett integrerat luftrum som styrs av samma regler och samma garantier; för det andra ger detta oss möjlighet att se över begreppet suveränitet så att det kan anpassas mer fullständigt till processen med europeisk integration som vi för närvarande investerar vår energi och våra resurser i.
Det första målet som verkligen har nåtts genom denna förordning är säkerhetsmålet. En rapport som utarbetades för några dagar sedan omnämner de senaste 18 större luftolyckorna, de senaste 18 största luftkatastrofer som har registrerats sedan den 11 september 2001: vi har beräknat att 2 300 personer sammanlagt har dött. Inte en enda av dessa katastrofer har några kopplingar till terroristhandlingar; det handlar om luftkatastrofer som är kopplade till problem med flygsäkerheten. Så i denna bemärkelse tillför vår förordning ett grundläggande bidrag. Om flygtrafiken ökar i samma takt som under de senaste åren, och vi inte vidtar åtgärder med tanke på säkerheten på det sätt som vi försöker göra genom denna förordning, så kommer vi – enligt beräkningar – att få uppleva en katastrof i denna skala varje vecka när vi är framme vid 2015.
Det gemensamma luftrummet är ett grundläggande bidrag, ett bidrag som också strävar efter att skapa sidoeffekter när det gäller organisation, effektivitet och gott förstånd. För närvarande finns det 41 olika centrum för flygledning i Europa, vart och ett har ofta sina egna regler, med sina egna flygbanor, sina egna korridorer, sina egna flygkvoter. Åker man från Rom till Bryssel passerar man igenom händerna på sju olika flygledningscentrum, och överlämnandet dem emellan fungerar inte alltid smidigt: tänk på vad som hände över Lake Constance för några år sedan när ett flygplan störtade till marken på grund av ett missförstånd mellan två flygledningscentrum vid ett överlämnande. Som en följd av denna förordning kommer säkerheten ännu en gång att prioriteras i EU:s politik. 
Det verkar också som om förordningen har lett till att kostnader och tidtabeller prioriteras. Den europeiska trafikens tillväxt gör att vi kommer att få se en ökning från sju miljoner flygningar 1997 till tolv miljoner flygningar fram till 2010, och i dag drabbas en avgång av fem av en försening på mer än tjugo minuter. Det är tydligt att effektiviteten vad gäller tidtabeller och kostnader gör våra företag konkurrenskraftiga på marknaden: Förenta staterna har mer eller mindre samma geografiska yta som Europa, men de har det dubbla antalet flygplan i luften och avsevärt kortare förseningar. Hur har vi försökt att ta itu med dessa punkter och problem? Vi gjorde det med engagerat och kunnigt stöd från kommissionen, representerad av kommissionär Loyola De Palacio, och med det sunda förnuft som rådet visade under denna svåra förlikningsfas.
Det är tre punkter som jag kort vill ta upp: den första rör naturligtvis civilt och militärt samarbete. Inom ramen för den kompromiss som slutligen nåddes beslutade man om en uttrycklig hänvisning till medlemsstaternas uttalande om militära frågor. I detta uttalande medger medlemsstaterna att ett säkert och effektivt utnyttjande av luftrummet endast kan uppnås genom ett nära samarbete mellan civila och militära myndigheter. Vi betraktar det som en milstolpe i den europeiska integreringsprocessen: för första gången förstår de militära höjdarna från alla de femton EU-länderna att EU:s luftrum inte tillhör någon och att en balans måste uppnås – på högsta möjliga nivå vad gäller kvalitet – mellan de försvarsbehov som alla medlemsstater har och de säkerhetsbehov som oroar kunderna, det vill säga EU:s medborgare, allra mest.
Den andra viktiga punkten är Eurocontrols roll. Vi har försökt att ta till oss och utnyttja den erfarenhet och effektivitet som Eurocontrol står för, och den roll som organisationen skulle kunna spela när det gäller att bygga detta integrerade europeiska gemensamma luftrum. För att nå detta mål krävs det samarbete, samtidigt som man undviker att dubblera roller och uppgifter; en förutsättning för denna förordning är samarbete med EU:s institutioner och kommissionen. Det har fastställts att Eurocontrol kommer att få möjlighet att delta som observatör i sammanträdena i Kommittén för det gemensamma luftrummet; det innebär att vi närmar oss ett viktigt skede i den insats som Eurocontrol kommer att kunna göra.
Det har slutligen fastställts bestämmelser för sanktioner på parlamentets begäran, på grundval av en enkel princip som vi har lärt oss av Cesare Beccaria: utan sanktioner, utan hot om sanktioner, är det svårt att få rättsprinciper respekterade.
Herr talman! Jag anser att förtjänsten med denna förordning – vilket även gäller för de EU-institutioner som har bidragit till genomförandet – ligger i att återigen ha övervunnit vissa nationella intressen och egoistiska överväganden. Ett gemensamt europeiskt luftrum från och med den 1 januari 2005 kommer att vara en tydlig bekräftelse på att Europa växer, att integrationsprocessen utvecklas, och att denna process också är liktydig med vår livskvalitet och säkerhet. 
Sanders-ten Holte (ELDR ),
   . – Herr talman! Allteftersom valet närmar sig blir jag allt oftare tillfrågad om parlamentet verkligen åstadkommer något, och om det verkligen har något att säga. Jag anser att detta ärende är ett bra exempel på detta, vilket jag kommer att ta upp mer ingående. Rådet och kommissionen hade inledningsvis mycket stora ambitioner, särskilt efter den 11 september, men dessa minskade undan för undan. Det fanns all tänkbar känslighet när det gällde suveränitet och rättsliga hinder; kort sagt, rådet vågade inte göra något djärvt drag, och parlamentet intog uppenbarligen en annan hållning.
Vi har ett tydligt mål, och det är ökad integration av det europeiska luftrummet i medborgarens intresse. Detta är nödvändigt, och i samråd med rådet uppnådde vi också slutligen ett klart åtagande från deras sida att nå detta mål. Detta är ett första steg i rätt riktning. De centrala punkterna som vi kom överens om med rådet vid förlikningen handlade naturligtvis om genomförandet. Tjänsteleverantörer måste uppfylla stränga krav, och efterlevnaden av detta måste övervakas. Vi måste undanröja intressekonflikter, och alla användare av luftrummet måste garanteras tillgång till tjänsterna: inbegripet militären, skulle jag vilja tillägga. Jag anser att det är viktigt att Europaparlamentet fortsätter att sträva efter detta.
Vi träffade också en överenskommelse om avgiftssystemet. Man kan använda stimulansåtgärder för att främja ett bättre utnyttjande av luftrummet. Subventionerna måste minskas, och dessutom måste allt bli mer genomblickbart. Vi har också verkat för tydlighet inför framtiden. När kommer vi att få se lagstiftning om licensiering av flygledare? Till vilken grad kan principerna för det gemensamma luftrummet i det övre luftrummet även tillämpas på det nedre luftrummet? Vi skulle vilja få klarhet på dessa punkter. Vi anser dessutom att det är bra att Eurocontrol har engagerats i detta; organisationen har arbetat mycket hårt, och jag tror verkligen att diskussionen om detta ärende har fokuserat allas uppmärksamhet, vilket bara är av godo.
Den andra punkten där meningarna gick isär var naturligtvis samarbete mellan det civila och militären. Jag anser att Giovanni Favas största bedrift var att han lyckades säkerställa att en tydlig hänvisning till behovet av denna typ av samarbete infördes i texten. Parlament har engagerat sig i detta och betonade det ständigt under förhandlingarnas gång. Detta skulle kanske kunna vara en språngbräda till mer och bättre militärt samarbete i framtiden. Vi i denna kammare lyckades även klargöra vikten av informationsutbyte; även detta gäller alla – däribland militära – tjänsteleverantörer. Det gläder oss också att medlemsstaterna själva har åtagit sig att samarbeta när det gäller konceptet om flexibelt utnyttjande av luftrummet över nationsgränserna. Detta kommer att förebygga många förseningar. Giovanni Fava har redan diskuterat detta ingående.
Slutligen har vi den punkt som mer eller mindre låg till grund för förlikningen: gränsöverskridande luftrumsblock. Jag anser att vi har nått en rimlig kompromiss i form av artikel 5.6. Om jag får tala för mig själv anser jag att detta var en av de viktigaste punkterna, eftersom jag tror att bestämmelser om konfliktmedling måste ingå i texten om det skall bli några framsteg, annars blir det alltför lätt att gömma sig bakom någon annan. Efter att ha lagt ned en hel del möda på detta för mina kollegers räkning är jag ganska nöjd med resultatet. Medlemsstaterna är skyldiga att beakta kommissionens åsikter, och de måste också lägga dessa åsikter till grund för lösning av konflikter vid inrättandet av gränsöverskridande luftrumsblock. Det som lyckades övertyga oss var kommissionens löfte, i form av ett skriftligt uttalande om att vidta åtgärder för att se över förfarandet efter fem år om inga tydliga framsteg har skett i omorganisationen av luftrummet. Detta skapar den drivkraft som är oumbärlig för att göra Europas luftrum säkrare och mer effektivt. Detta är viktigt för tjänsteleverantörerna, användare av luftrummet och, naturligtvis, för passagerarna. Det är också viktigt med hänsyn till den nuvarande ökningen av flygtrafiken som ligger på mer än 2 procent per år.
Fru kommissionär! Ni kan vara förvissad om att Europaparlamentet har agerat i medborgarnas intresse, och att vi skall övervaka framstegen noga och vidta åtgärder om medlemsstaterna brister i sina åtaganden.
Det återstår bara för mig att tacka mina kolleger för deras utmärkta samarbete och tjänsteavdelningarna för deras stöd. Förhandlingarna med rådet må ha varit hårda, men de var också trevliga och konstruktiva alltigenom, eftersom alla parter förstod de övrigas åsikter, och det är precis så det skall vara också. Det har varit en ära att få göra en insats för att göra flygtransporter säkrare och mer effektiva i medborgarnas intresse. Jag skulle också vilja ta tillfället i akt och påpeka hur viktig Europaparlamentets roll har varit, eftersom jag anser att vi, tillsammans med rådet, har åstadkommit ett mycket gott förslag. 
De Palacio,
   . Herr talman, mina damer och herrar! Som ni kan förstå är detta en viktig dag för mig. Det är ett nöje att få delta i denna debatt som kommer att representera den positiva slutsatsen och följaktligen godkännandet av något som har varit en av kommissionens prioriteringar och naturligtvis en av mina prioriteringar som ansvarig kommissionsledamot för transport: genomförandet av det gemensamma europeiska luftrummet.
Vårt arbete har varit hårt och invecklat, och vi har därför arbetat under några år. I samband med detta initiativ möttes för första gången militära flygchefer från unionens alla medlemsstater, klädda i uniform, och civila chefer i EU-institutionernas lokaler – och närmare bestämt i kommissionens lokaler – för att diskutera vissa aspekter som föredragandena har pekat ut, som till exempel flexibelt civilt och militärt utnyttjande av det europeiska luftrummet.
Nyckeln till att kunna främja och bringa i initiativet dagen har varit stödet från parlamentet, och i synnerhet stödet från Giovanni Fava och Marieke Sanders-ten Holte.
Jag skulle också vilja tacka skuggföredragandena från de olika politiska grupperna och hela utskottet för regionalpolitik, transport och turism för deras stöd under de många diskussioner som vi har haft.
Jag skulle vilja påpeka att ett initiativ som, vid den tidpunkt då vi lade fram det, möttes med stor skepsis av unionens medlemsstater, och som vissa sektorer kraftigt motsatte sig, i slutändan kommer att åtnjuta allmänt stöd.
Vi måste komma ihåg att alla medlemsstaterna stöder detta initiativ, och de visade detta genom att anta de senaste besluten inom rådet, och jag hoppas att detta också kommer att ske i dagens omröstning. Jag skulle också vilja påpeka att de olika berörda industrisektorerna (tjänsteleverantörer av flygtrafik, flygbolag, tillverkare av utrustning, flygplatser osv.) är medvetna om den möjlighet som detta initiativ erbjuder, en möjlighet att främja en marknad av större mått, större kapacitet och, framför allt, som gör det möjligt för oss att inta en ledande roll och arbeta med definitionen av nya begrepp om flygtrafik och flygtrafikledning med tanke på STAR 21-initiativet för 2020 och även delta, samarbeta och kombinera förslag tillsammans med Förenta staterna för att främja ett säkrare system.
Giovanni Fava insisterade på säkerhetsaspekten, som är en central del i detta initiativ, säkrare system inför framtiden men med en mer lämpad teknik som tillåter bättre, säkrare och mer effektivt utnyttjande av luftrummet, och jag skulle vilja vidhålla att allt detta kommer att leda till större säkerhet.
Jag skulle vilja framhålla något som också är oerhört viktigt, och det är att de fackförbund, särskilt de som representerar nyckelaktörerna på fältet, som flygledare, till slut har uppskattat fördelarna med ett initiativ av den här typen, och i detta avseende är jag nöjd med det gemensamma uttalandet som fackförbund och arbetsgivare har lagt fram om den slutliga antagna texten, en sluttext inom vars ram Eurocontrol – ett av de nyckelelement som var involverat i diskussionen – också finner sin roll och sitt ansvar som ett organ med erfarenhet och kunskap som är helt nödvändigt för det gemensamma europeiska luftrummets utveckling.
Jag känner till att vissa har tvivlat på staternas villighet i förhållande till särskilda aspekter, och just i dag har föredraganden Marieke Sanders-ten Holte sagt att vi noggrant kommer att övervaka vilka framsteg unionens stater gör när det gäller genomförandet av detta gemensamma europeiska luftrum.
Jag anser att den text som vi slutligen har enats om är balanserad, en balanserad text som säkert kommer att utvecklas i framtiden, men vi måste vara medvetna om att vi genomför en verklig revolution och tar ett oerhört viktigt steg framåt i uppbyggandet av Europa i verklig bemärkelse.
Föreställningen om att det finns suveränitet över luftrummet, ett område som vi kommer att reglera och där vi kommer att agera i enlighet med gemensamma regler inom ett integrerat system, är ett kolossalt steg framåt som vi inte får underskatta, och för mig verkar därför det faktum att medlemsstaterna behåller – vilket återspeglas i den text som vi slutligen har enats om – de nödvändiga garantierna för att acceptera denna förändring vara den passande ersättningen om vi vill fortsätta att gå framåt med vetskapen att Europa inte kan byggas på en dag, utan att det är en process där vi måste fortsätta att göra framsteg på grundval av samstämmighet med stöd från alla medlemsstater, eftersom det inte är fråga om att lämna någon på efterkälken.
Mina damer och herrar! Jag vet att det fortfarande återstår en del saker att göra – och jag skulle vilja insistera på följande: under de kommande åren kommer det att läggas fram nya förslag – men jag tror att vi i dag öppnar nya möjligheter som innebär att i vi i största möjliga utsträckning utnyttjar de framtidsutsikter som medlemskapet i denna grupp som vi kallar för Europeiska unionen ger, med andra ord att dra fördel av det europeiska mervärdet. Och detta är vad vi gör i dag för att skapa ett luftrum som kan förvaltas mer effektivt, men framför allt säkrare, på ett sätt som respekterar miljön, i medborgarnas tjänst, och som representerar, jag skulle vilja betona detta, ett framsteg som i vissa hänseenden nästan är revolutionärt.
Jag skulle vilja tacka rådet för dess ståndpunkt, som har gjort det möjligt för oss att utvecklas på detta sätt alltigenom dessa diskussioner under alla dessa år – det första sammanträdet ägde rum i januari 2000; det var bland det första jag gjorde – fyra år då vi har kunnat utvecklas och mötas i förhållande till regler som tillåter oss att införa detta initiativ som också, vill jag påminna de ärade ledamöterna om, kommer att påverka schweiziskt och norskt luftrum. Dessutom har Schweiz och Norge hela tiden deltagit fullt ut i de diskussioner som vi har fört, och jag skulle ännu en gång vilja tacka föredragandena, skuggföredragandena, alla ledamöter i utskottet för regionalpolitik, transport och turism och rådet för deras bidrag som utan tvivel förbättrade slutresultatet. 
Schmitt (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det betyder faktiskt mycket för mig att få börja med att tacka de båda föredragandena Giovanni Fava och likaså Marieke Sanders-ten Holte. Jag anser att de har kämpat storartat och med engagemang, särskilt under slutskedet då man ibland fick en känsla av att det bara var parlamentet kvar för att fortsätta kampen om frågan, eftersom det verkade som om kommissionen hade kastat in handduken tidigare. Enligt den utmärkta broschyr som gavs ut 2002, med ett förord av kommissionären, är ”tiden mogen”. Sedan följde de många förslag som aldrig verkar ha trätt i kraft, tyvärr. Det är av den anledningen som det oroar mig lite att i dag tala om historiska ögonblick eller en höjdpunkt. Detta är i bästa fall en början.
Låt oss inte ha falska förhoppningar; detta är tredje gången som kammaren diskuterar detta ämne, och om allmänheten kunde höra oss skulle de finna det fullständigt obegripligt, eftersom de anser att detta borde ha retts ut för flera år sedan. Vi har inte längre några gränser på marken; jag kan sätta mig i bilen och köra från Berlin till Paris eller från Paris till Rom utan att genomgå kontroller. Trots de övertygande argument som talar för detta tillämpas likväl inte denna situation i luftrummen ovanför oss, där flygplan dagligen flyger över gränser. Det komiska med allt detta är det beklagliga faktum att rådet i mars 2002, när det sammanträdde i Barcelona, lade fram ett tydligt uttalande, noterade ett behov, och av denna anledning krävde att ”vi behöver ett gemensamt europeiskt luftrum”, och det var rådet som förhalade när det hade möjlighet, ända fram till slutet. Jag säger detta rent ut helt enkelt därför att jag under en lång tid har övervägt om jag alls kan rösta för förlikningsförfarandet.
Som vi såg det fanns det två centrala punkter, de två stora frågorna. Vi ville ha större säkerhet, och vi ville ha mer effektivitet i luften. Vi var medvetna om att dessa två frågor var mycket nära förbundna med varandra, och att samarbete och samverkan mellan civil och militär luftfart måste organiseras å ena sidan, medan vi å andra sidan måste få ett slut på uppsplittringen en gång för alla. Som broschyren så storartat uttryckte det; lappverket hade blivit ett nätverk. Som Giovanni Fava uttryckte det, det faktum att det finns 41 centrum för flygledning bara i medlemsstaterna, och att man vid en kortare flygning från Bryssel till Rom måste passera genom sju av dem, leder inte bara till potentiella faror, utan det skapar även anledning till onödiga förseningar. Rådet har lagt ned mycket tid på att blockera dessa centrala punkter.
Tyvärr måste jag säga er, fru kommissionär, att när den gemensamma ståndpunkten kom tillbaka till utskottet var det era företrädare som sade att rådet mycket väl kan ha intagit en konservativ ståndpunkt, men det var den enda stora framgång som vi fick. Om parlamentet inte hade intagit en så fast hållning, och om de två föredragandena inte hade gett sitt allt, skulle det inte ha varit möjligt att nå det som åtminstone är en början, med en viss grad av samarbete, en överenskommelse, en förståelse, ett ömsesidigt samtal mellan alla användare. För övrigt skulle det inte heller ha funnits någon tydlig anvisning till medlemsstaterna – som, om vi drar oss till minnes, har haft årtionden på sig att skapa fungerande luftrumsblock – i kombination med förklaringen, som jag ansåg var avgörande, att om ingenting förändras under de närmaste fem åren måste vi och kommer vi att göra förbättringar, och i detta fall kan vi inte låta medlemsstater behålla behörigheten i denna fråga. Med detta i åtanke – för det var detta som jag ansåg nödvändigt – sade jag att det skulle ha varit bättre att ha en fågel i handen för tillfället och att komma i gång, för det fanns ingenting annat som erbjöds. Låt mig trots detta göra det helt klart att jag inte har förlorat de två fåglarna i buskarna ur sikte, och jag skulle vilja be alla i detta Europaparlament att fortsätta arbeta hårt så att det gemensamma luftrummet i Europa inte bara förblir en dröm, utan faktiskt en dag blir verklighet. Vi behöver det – oavsett om vi får det med medlemsstaterna eller trots dem. 
Stockmann (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Låt mig börja med att varmt tacka föredraganden för det goda arbetet som han har gjort och för hans goda samarbete. Fru kommissionär! Ni delade en gång en vision med oss om hur vi i framtiden skulle kunna flyga direkt från A till B inom Europa, och på så vis kunna utnyttja kapaciteten mycket bättre, minska förseningarna till en viss nivå, radikalt minska säkerhetsriskerna genom att kort sagt skapa några få fungerande luftrumsblock i Europa, och sätta stopp för lappverket i luftrummen ovanför Europa. Det som vi har fått i slutändan är ett slags ”gemensamt luftrum”. I politisk mening är det tydligt att det inte gick att uppnå något mer, och överenskommelsen mellan rådet och parlamentet nåddes först i sista minuten – bokstavligt talat, fem minuter i tolv.
Eftersom vi bara bryr oss om det övergripande resultatet har parlamentet gått en lång väg och slutit sig till många av rådets önskningar och intressen. Det skall sägas att ministerrådet gav oss den påtagliga känslan av att den nationella ståndpunkten fortsatte att ha överhanden – och den känslan finns kvar. Resultatet är att vi har flugit i rätt riktning, men vi har lyckats landa utan landningsbana. Parlamentet var tvunget att agera mycket försiktigt med sådant som är känsligt på nationell nivå och tvingades faktiskt överge idén med flexibelt utnyttjande av luftrummet, i synnerhet vad gäller det militära och civila samarbetet. Stora områden av luftrummet är fortfarande stängda för all trafik som inte är militär. Medan ett direktflyg från Rom till Bryssel sedan en tid tillbaka inte har medfört några navigeringsproblem kommer detta inte att vara möjligt i framtiden, vilket är en dumhet ur ekonomisk och miljömässig synvinkel. Vi har i alla fall gjort framsteg eftersom medlemsstaterna för första gången har erkänt att det enda sättet att garantera ett säkert och effektivt utnyttjande av luftrummet är att militära och civila användare samarbetar, oavsett hur detta skall organiseras i framtiden.
Jag kan trots det inte göra annat än att instämma med Giovanni Fava när jag säger att i fråga om fungerande luftrumsblock, som ligger till grund för det gemensamma luftrummet, var resultatet mindre än vad situationens fakta krävde, för det hade behövts en riktig gemenskapslösning med tydlig beslutsfattande befogenhet för kommissionen. Detta är tyvärr något som vi inte kunde få igenom; även här har medlemsstaterna fortfarande sista ordet, men avgörande framsteg har gjorts i och med att de för första gången tvingas förhandla om inrättandet av gränsöverskridande luftrumsblock. Dessutom skall kommissionen övervaka utvecklingen noggrant, se över situationen efter fem år och föreslå ändringar som kan behövas i systemet; liksom Ingo Schmitt hoppas jag att den kommer att göra detta. För att tala klartext, medlemsstaterna kan inte längre undvika sina ansvar, såsom de har gjort de senaste årtiondena, nu när de står under noggrann observation, och både parlamentet och kommissionen väntar sig storverk av dem. För att sammanfatta är det inte alls säkert att resultatet blir det genombrott inom flygtransport som vi hade hoppats på, och som hade basunerats ut, men vi har börjat staka ut marken och kan se fram emot mer Europa ovan molnen i framtiden.
När det gäller integrering av det nedre luftrummet som är under övervägande och – om jag får gå ett steg längre – skapandet av ett gemensamt transeuropeiskt luftrum, hoppas jag att ämnet flexibelt utnyttjande av luftrummet och naturligtvis av fungerande luftrumsblock åter kan …
Ainardi (GUE/NGL ).
   – Herr talman, fru kommissionär! De föreslagna förordningarna som är föremål för omröstning i dag är resultatet av en överenskommelse som gjordes i förlikning efter månader av debatter och arbete. På min grupps vägnar lade jag ned min röst om denna överenskommelse, men jag stöder de framsteg som har gjorts tack vare det första utkastet.
För det första är säkerhetsfrågan, efter flera flygolyckor, fortfarande prioriterad för alla strategier på detta område. Därför betraktade jag redan från början dessa betänkanden främst från säkerhetssynpunkt. Jag hade uttryckt mitt beklagande i denna kammare över den ideologiska vinkling som placerade avreglering i centrum av de föreslagna åtgärderna. Det var en vinkling som syftade till att ekonomiska angelägenheter skall reglera flygaktiviteter och fungera som den huvudsakliga metoden för att förbättra saker. Enligt min åsikt är den nu uppnådda överenskommelsen mycket mer realistisk.
Samarbetet mellan civil och militär flygtrafik kommer att främjas, i den mån som det är förenligt med medlemsstaternas suveränitet, även om jag hade hoppats på en mer dynamisk strategi på detta område. Luftrumsblocken kommer att grundas på operativa eller funktionella krav i samråd med Eurocontrol, utan hänsyn till nationella gränser. I händelse av en konflikt kommer medlemsstaterna, om de önskar, att gemensamt kunna begära ett yttrande från Kommittén för det gemensamma luftrummet, det organ som ansvarar för att planen genomförs. Detta utskott kommer att bestå av två företrädare från varje medlemsstat, en representant från Eurocontrol och kommissionens representant kommer att vara ordförande. Genom överenskommelsen ges medlemsstaterna frihet att låta en offentlig enhet eller ett privat företag utföra luftövervakning. Jag ser dessa förslag som en positiv utveckling.
Även om det inte finns någon inledande plan för att avveckla kedjan av så kallade sidotjänster, beklagar jag trots detta det faktum att man inte tydligare erkände att förvaltningen av flygtrafiksäkerhet är en kedja av åtgärder och tjänster som kräver ett globalt tillvägagångssätt snarare än att genomföras bit för bit. Jag beklagar fortfarande att parlamentet inte önskade behålla det ändringsförslag som jag hade lagt fram på min grupps vägnar, som syftade till att fördubbla övervakningsmekanismerna för att garantera att verksamheten fortsätter att vara helt säker i händelse av ett fel.
Jag anser fortfarande att den absoluta regeln om obligatoriskt åtskiljande av uppgifter mellan tjänsteleverantörerna och de nationella övervakningsmyndigheterna inte nödvändigtvis tar hänsyn till den komplexa verkligheten för beslut inom sektorer som hänger så tätt ihop. Jag anser också att frågan om flygtrafikledning och av allt som rör reglering och säkerhet inom flygtrafik är uppgifter som de offentliga myndigheterna ansvarar för, vilka bör betraktas som offentliga tjänster. Jag har träffat operatörerna. Jag har arbetat en hel del med fackförbunden i denna fråga. Jag vill tacka dem och säga att de bidrog till det positiva framsteg som vi har gjort. Jag anser också att man i framtiden borde ta mer hänsyn till vad de som huvudsakligen berörs tycker, nämligen de anställda. Detta är ett av villkoren för att andra förbättringar skall göras, men även för att de åtgärder som skall vidtas i Europa blir effektiva. Ni kan försäkra er om att min grupp har bestämt sig för att bidra till detta. Nu har jag redogjort för min röst, som syftar till att ta hänsyn till både de framsteg som gjorts och att visa hur mycket som kvarstår att göra. 

Maes (Verts/ALE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! För det första, mina gratulationer och ett tack till de båda föredragandena Giovanni Fava och Marieke Sanders-ten Holte. Jag skulle också vilja tacka dem för deras hängivenhet att föra fram gemensamma intressen. Det står trots allt klart att hela det politiska spektrumet i denna kammare förespråkar större befogenheter inom EU för att bättre kunna garantera säkerhet. 
Jag tror att våra nationella regeringar måste ställas ansvariga. Om det inträffade en olycka skulle det bero på att vi fortsätter att starkt hålla fast vid nationella linjer, och det skulle innebära att länder måste stå till svars inför sina egna medborgare vad gäller avsaknaden av ett verkligt gemensamt luftrum. Vi stoltserar ofta med subsidiaritetsprincipen, som jag stöder starkt, men denna subsidiaritet måste också tillämpas från grunden. Om detta krävs för att skapa säkerhet inom flygtransporten måste nationella myndigheter vara beredda att överlämna befogenheter till Europeiska unionen. Allt annat skulle vara oansvarigt. Jag talade nyligen med de federala myndigheterna i Förenta staterna, där inte mindre än 48 000 människor är engagerade i att övervaka säkerheten för flygtransport under en enda övergripande federal organisation. Enligt min åsikt får inte säkerhetsnivån vara underordnad vår stora förkärlek för mångfald. Om det finns en plats där mångfald inte bör gälla är det i frågor som rör säkerhetsövervakning. Av den anledningen håller vi med er om att vi tar ett steg framåt med det gemensamma luftrummet i dag, men vi skulle faktiskt ha kunnat ta detta steg så lång tid tillbaka som för 20 år sedan, och vi skulle ha kunnat gå mycket längre i dag än vad vi nu har gjort.
Vi är naturligtvis inte blinda för de förbättringar som har genomförts genom de åtgärder som diskuterades vid förhandlingarna. Vi skulle trots detta vilja betona att olyckor av detta slag, som den nära Lake Constance, ytterligare driver oss mot att övergå till dessa gränsöverskridande luftrumsblock för att utesluta risken för ännu fler olyckor av detta slag som inträffar på grund av dåliga kommunikationer.
På det hela taget är de förbättringar som vi har här fortfarande otillräckliga. Om vi trots allt ser närmare på hur de civila och militära sfärerna redan i viss mån samarbetar kring driftskompatibilitet för säkerhetens skull, ser vi att man alltför ofta åberopar principen om nationell suveränitet, och detta skulle kunna vara skadligt för säkerheten. Detta är en prioriterad fråga för hela parlamentet. 
Hatzidakis (PPE-DE ).
   – Herr talman! I dag tror jag ännu en gång att flera ärade ledamöter inte är särskilt nöjda inom sig med den överenskommelse som vi har framför oss. Jag förstår skälen till deras reaktioner; men om de själva backar en bit, sex eller sju år bakåt i tiden, och ser på var vi befann oss då, kommer de att märka att det ligger ett viktigt steg framför oss, ett mycket viktigt steg för Europa, ett mycket viktigt steg för EU:s medborgare. Jag var, liksom ni, herr talman, personligen engagerad i förlikningsförfarandet, och jag tror att ni bättre än någon kommer att förstå att ett viktigt steg tas för att begränsa förseningar, och följaktligen förstärker vi på detta sätt flygtransport, skyddar miljön bättre och stöder effektivt europeisk turism.
Ända till slutet stod vi inför fördomar från antingen vissa medlemsstater eller vissa militära myndigheter. Ni vet att det å ena sidan fanns ett problem in i det sista när det gäller samarbete mellan militära och civila myndigheter, och det fanns ett problem när det gäller hur gemensamt fungerande sektioner eller block definieras på internationell nivå. Vissa steg togs genom påtryckningar från Europaparlamentet. Vi kanske inte vidtog de åtgärder som skulle ha vidtagits. Men det är trots allt bättre för Europaparlamentet att gå med på det som vi har framför oss och se det som ett första steg. Våra ansträngningar får inte sluta här. Det är värt att utöva större påtryckningar på medlemsstaterna för att de skall bli djärvare i sina tillvägagångssätt, och jag anser, för att avsluta min korta ståndpunkt, att det skulle vara ett förbiseende om vi inom dessa ramar underlät att nämna Europeiska kommissionens enastående positiva roll, och kommissionären i synnerhet, för jag föreställer mig att det för henne kanske är en av de största prestationer som hon har gjort under sin tjänstgöringstid fram till i dag som ansvarig kommissionär för transport. Vi måste tacka henne och gratulera henne till detta. 
Savary (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja börja med att tacka kommissionären och våra föredragande för deras orubblighet i ett mycket viktigt ämne. Jag skulle helt enkelt vilja säga att, som vi såg vid olyckan i Lake Constance, olyckan i Sharm el-Sheikh och olyckorna med ”Erika” och ”Prestige”, varje gång det sker en olycka så vänder sig människor till Europa. Och generellt sett glömmer just dessa människor som är emot europeisk integration att de var emot den när tragedier inträffar. Jag anser därför att inrättandet av ett gemensamt luftrum bådar gott inför framtiden. I alla händelser borde vi göra samma sak för luftrummet som vi har gjort för vägar och som vi försöker göra för sjöfart och järnvägar i detta integrerade EU-område.
Jag anser att parlamentets roll i denna fråga var helt avgörande för att skapa allmänt intresse för flygtrafikledning och få det erkänt som tjänster av offentlig karaktär. Omvänt anser jag att anställda inom flygtrafikledning har vunnit en europeisk dimension som kommer att få dem att tänka annorlunda i framtiden och förmodligen spela en mer aktiv roll i nästa steg av det gemensamma europeiska luftrummet. Allt detta gläder mig, och jag tror att denna text till slut har integrerats och att vi denna kväll har goda skäl att vara nöjda med det resultat som vi har uppnått. 
Laguiller (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Ni hävdar att ni har uppnått det som ni kallar det gemensamma europeiska luftrummet, men även den lilla andelen framsteg som gjorts för att övervinna motsättningar och rivalitet mellan stater, som är särskilt absurda på flygområdet, är inte mer än kompensation för den ökade konkurrensen mellan privata flygbolag, och till och med flygtrafikledning överlåts till kampen för privat vinst.
Bakom termen ”gemensamt luftrum” gömmer det sig en kamp om att privatisera de gamla nationella flygbolagen. Denna politik har redan lett till tusentals avskedanden inom flygsektorn. Just i detta ögonblick har omfattande avskedanden tillkännagivits eller är på gång inom Alitalia och KLM, som kontrolleras av Air France, och inom andra stora flygbolag. Det är uppenbart vad aktieägarna i de privatiserade flygbolagen har att vinna på minskningen av antalet anställda, inte bara av flygpersonal, utan också av de som arbetar med underhåll och säkerhetskontroller. Men denna vinststyrda strategi medför att passagerarna utsätts för ökade risker.
Det är kriminellt att fortsätta driva denna politik efter olyckan i Lake Constance för ett och ett halvt år sedan, som var en direkt konsekvens av privatiseringen av flygtrafikledningen i Schweiz. När det gäller olyckan i Sharm el-Sheikh, vet alla, även om den exakta tekniska orsaken inte har fastställts ännu, att dessa flygbolag, inbegripet det som ägde flygplanet, tjänar sina pengar på att vända om sina plan snabbare, utvidga deras flygtid, anställa personal som betalas sämre och som ofta inte är tillräckligt välutbildad eller på att skära ned på underhåll och tekniska inspektioner till ett obligatoriskt minimum. Även de stora bolagen gör samma sak, eftersom de hetsas av konkurrensen.
Strävan efter vinst är inte förenlig med strävan efter säkerhet. Vi kommer att rösta för de ändringsförslag som syftar till att förbättra säkerheten, men vi är emot varje aspekt av konkurrensbaserad politik, oavsett om den är reglerad på EU-nivå eller inte, eftersom det kommer att skapa en oerhörd oordning och bara kan sluta med katastrof.
Jarzembowski (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle också vilja instämma i yttringarna av tacksamhet till er, fru vice ordförande, för idén med det gemensamma luftrummet var er. Ni lyckades få den igenom högnivågruppen och begrava många farhågor på nationell nivå, och även om Ingo Schmitt har rätt att kritisera det som har framkommit av förlikningsförfarandet instämmer vi alla i att systemet har genomgått en grundläggande förändring. Det bestod tidigare av samarbete under Eurocontrol, men bara under Eurocontrol. Medlemsstaterna var suveräna; det fanns ingen gemenskapsrätt, och varenda stat kunde undkomma granskning genom att insistera på sin egen suveränitet. Med denna lagstiftning har vi nu en gemenskapsrätt som ingen kan kringgå, en lagstiftning som kan anpassas och ändras av en majoritet, och kommissionens roll som väktare och förvaltare av gemenskapsrätten innebär att ingen medlemsstat kan medge att den gör något som inte är helt riktigt enligt dess egna åtgärder för luftrumskontroll och säkerhet, samtidigt som den kan hävda att detta inte är kommissionens sak. Det finns snarare ett uttryckligt gemensamt ansvar, och kommissionen står i centrum av genomförandet av den nya lagstiftningen. Jag ser detta som ett mycket stort framsteg, och det är mycket välkommet. Som en följd därav tror jag att vi kommer att kunna minska väntetiderna i luften och på flygplatserna, och detta kommer att gynna passagerarna och flygbolagen. Vi kommer att vara mer framgångsrika på miljöfronten, eftersom varje flygplan som tillbringar för mycket tid i parkeringsbana har en katastrofal effekt på vår miljö, och vi kommer att göra framsteg när det gäller säkerhet, eftersom splittrad teknologi och splittrat samarbete kommer att tillhöra det förflutna.
Jag måste naturligtvis tala om för mina socialistiska och postkommunistiska vänner att deras övertygelse att flygtrafiktjänster måste tillhandahållas av den offentliga sektorn är något som jag inte kan hålla med om. Men om vi ser tillbaka på de senare åren, så kan vi ställa oss själva frågan var någonstans tjänster alltid tillhandahölls enligt reglerna? Var någonstans lämnades flygplan hängande i luften? Det land som jag alltid kommer att tänka på är ett där flygtrafiktjänsterna är bemannade med statliga tjänstemän, något som inte nödvändigtvis leder till bättre och effektivare utnyttjande av luftrummet. Detta, fru kommissionär, är något som vi måste diskutera tillsammans om och när tillfälle ges. Enligt denna rättsakt tror jag att vi – inom två eller tre år kanske – kommer att behöva ett nytt initiativ för att införa konkurrens inom flygtrafiktjänster, där det likaväl som någon annanstans krävs konkurrens för att få förbättringar till stånd. 
Foster (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle också vilja inleda genom att tacka våra föredragandeoch skuggföredragandeför deras arbete med detta oerhört detaljerade och sammansatta betänkande som naturligtvis ägnas det övre luftrummet.
Till följd av rådets senaste gemensamma ståndpunkt – som min delegation i huvudsak gav sitt stöd till – och det påföljande förlikningsförfarandet, kan vi nu ge vårt fulla stöd till denna förordning. Under processen gällde en av våra viktigaste invändningar införlivandet av militära operationer och utbildning. Det gläder mig att denna oinskränkta kompetens nu har uteslutits. Hade den inte uteslutits skulle det ha kunna få en negativ effekt på Natos operationer, så det gläder mig även att detta inte längre är fallet.
Men under genomförandet måste vi vara noga med att de nyligen inrättade organen – det vill säga Kommittén för det gemensamma luftrummet och samrådsorganet för industrin – inte dubblerar sina ansträngningar, och därigenom orsakar onödig förvirring. Det står klart att luftfartsindustrin i fortsättningen inte kommer att tåla förlusten på 4 miljarder US-dollar per år till följd av överbelastning av luftutrymmet över hela Europa, och jag anser att denna förordning i viss mån kommer att ta itu med detta.
Även Eurocontrol är värda gratulationer för sitt initiativ, som genomfördes i januari 2002, varigenom systemet för luftkorridorerna (reduced vertical separation minima, RVSM) infördes. Jag har förstått att vi har ökat kapaciteten med ungefär 30 procent och minskat förseningarna till de nivåer vi såg 1998–1999. Det återstår dock för vissa länder och områden, som Frankrike, Italien, Spanien, södra Tyskland och Schweiz, vilka svarar för 44 procent av förseningarna, att genomföra radikala förbättringar nationellt om denna förordning skall bli lyckad. Ett annat område som behöver ses över omgående är flygledarbristen i Europa.
Sammanfattningsvis skulle vi med denna förordning förbättra säkerheten, effektiviteten och flygtrafikledningens ekonomi, vilket är goda nyheter för industrin, företagen och konsumenterna, samtidigt som flygtrafiken i Europa fortsätter att växa. 
Lisi (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionär de Palacio! Jag vill använda dessa två minuter till att lovorda föredragandenas arbete. De har varit så ihärdiga och tydliga i en komplex fråga som är full av nyanser men de tappade aldrig ur sikte, eller övergav, huvudsyftet. Jag vill också lovorda alla oss utskottsmedlemmar som trott på och stöttat deras arbete och kommissionen som har arbetet sida vid sida med oss och låtit oss uppnå ett resultat som jag kan säga att jag är nöjd med.
Det är inte bara det tekniska jag är nöjd med, mina damer och herrar. En del ledamöter har redan sagt att vi verkligen kunde ha gjort mer i denna fråga, att vi kunde ha nått fler resultat och gått längre i fråga om nivån av harmonisering, men jag vill uppmana er att reflektera över den tillfredsställelse vi skall känna från politisk synpunkt. Vi har i varje fall lyckats bryta ett tabu eftersom vi från och med nu – beväpnade med en förordning för att uppnå detta – kan tala om ett gemensamt europeiskt luftrum, naturligtvis ännu inte till den grad vi hade velat och hoppats på men vi har åtminstone gjort det bästa av en given situation. Det finns ytterligare skäl att vara nöjd eftersom denna bestämmelse ingår i en ram som redan har banat vägen för andra bestämmelser. Jag syftar på den som har antagits av rådet och gäller nekad ombordstigning och den som jag verkligen hoppas att rådet kommer att anta och som Nelly Maes förbereder om flygplanssäkerhet.
Jag anser därför att vi måste vara nöjda eftersom detta är det Europa som medborgarna förstår bäst och känner sig nära, det Europa som ökar deras säkerhet, stärker deras rättigheter och ökar deras tillfredsställelse med hur deras uttalade behov beaktas. Jag tror att det även i denna fråga är medborgarna som kommer att stå oss närmast när vi försöker göra framsteg i denna fråga och uppnå de resultat som är ouppnåeliga i dag men som inte kommer att vara det de kommande åren. 
Musotto (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionär de Palacio, mina damer och herrar! Jag vill också uttrycka min fullständiga och förbehållslösa tillfredsställelse med det resultat som förlikningskommittén kommit fram till. De uppmuntrande utsikter som illustrerats här väger definitivt tyngre än de tvivel som framkommit genom debatter i utskott, rådet och kommissionen de gångna åren och som även uttryckts här i dag. Jag håller med om vad de tidigare talarna sade i sina anföranden och betonar den politiska aspekten och den tonvikt som lagts vid att beteckna detta avtal som historiskt: vi får inte glömma bort att det är samma tonvikt som vi för tio år sedan lade vid att överge de territoriella gränserna som sågs som ett mirakel då och som har banat vägen för verklig europeisk integration.
Detta avtal som vi nått utgör verkligen en välavvägd kompromiss med tanke på de många svårigheterna och den egoism som vissa sektorer har visat, som med rätta slagit vakt om sina intressen och behörigheter. Vi har alltså alla att tacka för detta resultat men jag är även mycket nöjd med att ni, fru kommissionär de Palacio, mycket ihärdigt riktat in er på detta mål tillsammans med föredraganden, skuggföredraganden och även oss medlemmar i utskottet. Resultatet är tillfredsställande. Eurocontrols nya roll och militärt och civilt samarbete har redan framhävts men jag vill också understryka interoperabiliteten för det europeiska nätverket för flygledningstjänst och det som inte är mindre viktigt – och som ni, fru kommissionär de Palacio, framhävde – certifiering av tjänsteleverantörer.
Något som också är positivt och som togs upp av föredragande Giovanni Claudio Fava, och jag ställer mig helt bakom detta, är frågan om påföljder för tjänsteleverantörer och flygbolag som bryter mot reglerna för det gemensamma europeiska luftrummet som har fastställda mål för säkerhet, inte bara till fördel EU:s medborgare utan också för alla dem som kan tänkas använda och flyga i Europa luftrum. 
De Palacio,
   . Herr talman! Vi är nog alla ense om att dagens diskussion markerar att vi definitivt tar ett historiskt steg framåt i den europeiska integrationen.
Vi har som Giorgio Lisi säger brutit ett tabu och vi hade kanske velat gå ännu längre och skapat en mer gemensam grund, och jag är säker på att det kommer att göras ändringar i dessa två förordningar, detta lagstiftningspaket, de kommande åren för att få till stånd förbättringar. När graden av förtroende ökar och tillämpningen av det euroepiska gemensamma luftrummet blir till norm och en del av verkligheten och vi alla får inblick i hur vi kan kombinera de element som rör begreppen suveränitet och försvar, som är relevanta inom luftrummet, med mer lämplig, effektiv och säker förvaltning av luftrummet inom den europeiska civila luftfarten.
Jag vill i detta avseende särskilt tacka den ärade ledamoten och talmannen, för det är verkligen så, Giorgos Dimitrakopoulos, att ert arbete under förlikningen var nyckeln. Liksom det arbete som jag nyss nämnde och som utförts av de två föredragandena Giovanni Claudio Fava och Maria Johanna Sanders-ten Holte och alla ansvariga i utskottet för regionalpolitik, transport och turism.
Jag vill, både för kommissionens del och för min egen personliga del, säga att detta är ett av de tre stora initiativ som jag alltid kommer att minnas från min tid i kommissionen. Sedan skall vi tala om ännu ett, Galileoprogrammet, så snart vi avslutat denna debatt. Med detta initiativ, tillsammans med Galileo och vissa andra – kanske för sjösäkerhet, trots att en del personer ännu inte ser det så – har vi genomfört en regelrätt revolution och vi har försatt gränser, Europas gränser.
Med hjälp av detta initiativ gör vi detta vårt luftrum europeiskt som ursprungligen inte var europeiskt. Genom detta initiativ skapar vi verkligen ett europeiskt luftrum, en europeisk himmel och dessutom garantier för stater.
Mina damer och herrar, jag skall bara komma med en kort kommentar. Det finns en del ledamöter som menar att det bör finnas gemenskapsbehörighet på hela området funktionella luftrumsblock, efter vederbörliga ändringar, även om det inte är samma sak. Det är som om kommissionen hade haft fullständiga behörigheter i fråga om att definiera vägrutter eller järnvägsnät och att konstruera dem. Vi måste även ta hänsyn till medlemsstaternas vilja. Det kan inte göras på ett kontradiktoriskt sätt utan kommissionen måste stå för detta europeiska tänkande och denna europeiska komponent som kanske inte alltid är närvarande i det nationella perspektivet, men utan medlemsstaterna kan vi naturligtvis inte genomföra denna typ av åtgärder.
Jag vill påpeka att Eurocontrol också har gjort mycket stora framsteg under dessa år. Jag tror att vi i viss utsträckning bidragit till dessa förbättringar eftersom man vid Eurocontrol är medveten om den process som pågår och den drivkraft som finns. I detta avseende är jag fantastiskt glad att vi till sist lyckats uppnå fullständig medverkan från EU:s sida i Eurocontrol. Detta har varit extremt viktigt, liksom organisationen av samarbetet i hela processen med ett gemensamt europeiskt luftrum.
Jag vill avsluta med att bara säga en sak: en sak som kommissionen aldrig har gjort i samband med det här initiativet är att kasta in handduken. Vissa har kanske gjort det vid en del tillfällen, men kommissionen och jag personligen har inte gjort det.
Som sagt började jag i januari 2000 med ett antal möten där civila chefer och militärchefer deltog då inga framsteg ännu gjorts i fråga om försvarsaspekter, fastän framsteg hade nåtts de föregående åren. Det fanns inga COPS-specifikationer eller någonting liknande men inte desto mindre kom de, och – det vidhåller jag – då trodde man att vårt initiativ var omöjligt. Vi har lyckats hålla isär frågorna och lösa det som inte kunde lösas och undvika total förlamning som ett resultat av att vi försökte lösa allt på en gång. Detta eftersom vi alla vet att ett säkert sätt att se till att ingenting händer är att försöka nå perfektion över en natt.
Jag menar att det vi har uppnått i dag är väldigt viktigt och att det är just denna blandning av vision att skapa ett gemensamt europeiskt luftrum och av realism som har varit vägledande i vårt arbete, både i parlamentet och kommissionen och – det vill jag påpeka – i rådet, som har gjort det möjligt för oss att i dag glädjas över ett positivt resultat som är ett oerhört viktigt steg som vi alla vet kommer att följas av ytterligare steg, men som är det första steget på detta nya område med det gemensamma europeiska luftrummet. 
Talmannen.
   – Tack, fru vice ordförande för kommissionen, både för ert anförande och era vänliga ord.
Jag förklarar debatten om denna fråga, som vi alla arbetat mycket hårt med men i mycket positiv anda, avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 10.30. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (Α5-0003/2004) av Yves Piétrasanta för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om kommissionens meddelande till Europaparlamentet och rådet över lägesrapporten för Galileoprogrammet (KOM(2002) 518 – 2003/2041(INI)). 
Piétrasanta (Verts/ALE ),
   . – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Under denna mandatperiod har ett antal betänkanden om Galileo lagts fram för Europaparlamentet av i tur och ordning Brigitte Langenhagen, som är här i dag, Norbert Glante, Jan Dhaene och mig. De lades hela tiden fram i positiv anda men måste ändå passera många hinder för att vårt europeiska projekt skulle antas. Det kritiserades för att duplicera det amerikanska GPS, men det får mig att tänka på historien om den blinde och den lame. Skulle vi ha bett Förenta staterna att vara våra ögon och tala om för oss vilken väg vi skall gå? Kostnaden sades vara ruinerande trots att den motsvarade byggandet av lite mer än tio mil höghastighetslinje. Vår visdom avgick med segern, och det var med målet att genomföra Europeiska unionens strategi för sysselsättning, ekonomisk reform, forskning och social sammanhållning som beslöts vid Europeiska rådet i Lissabon i mars 2002 som vi antog Galileo.
Jag har nu arbetat i nästan ett år på detta betänkande för att vi skall bli uppdaterade om detta projekt och om att integrera EGNOS i Galileo. Men rädslan för förseningar i genomförandet gjorde att vi har blivit upphunna, som väl är, av det projekt som startats och att jag nu kan presentera de utmärkta resultat vi uppnådde 2003 och ge ett antal rekommendationer om det operativa genomförandet för att se till att Galileo verkligen tas i drift senast 2008.
Därför hänför jag mig till två kommissionsmeddelanden. Det första gäller lägesrapporten efter rådsbeslutet den 26 mars 2002 då förordningen informellt antogs om att bilda det gemensamma företaget den 21 maj 2002 och det andra om integrationen av EGNOS i Galileo. Meddelandet omfattar följande aspekter: bildandet av gemensamma företag, vilket nu har gjorts, systemets säkerhet – på vår rekommendation skapades tillsynsmyndigheten samtidigt som säkerhetscentrumet, dess roll är av vital betydelse eftersom den garanterar att Galileo förblir ett projekt som tar fasta på användarnas önskemål, parlamentet bör vara närmare involverat med denna kommitté på ett sätt som skall beslutas senare – servicedefinition och frekvensplanering, frekvensreservation. Problemet med överlagring av signaler av den femte tjänsten (eller PRS) med den amerikanska arméns code M har också lösts. Kommissionen och Förenta staterna har funnit en kompromiss. Galileosignalen kommer att gå runt den amerikanska signalen och ingen överlagring kommer att äga rum. Relationerna med tredjeländer har normaliserats. Det finns inga problem med det ryska Glonass-systemet. Det finns viss samexistens mellan systemen, eller åtminstone konsultation, i fråga om det amerikanska GPS. Länder ansluter sig till oss, t.ex. Kina, som ett avtal – som är särskilt lovande på forskningsområdet – signerades med i Peking den 18 september 2003.
För att friska upp minnet är Galileo endast en gigantisk klocka bestående av cirka 30 satelliter som kan bestämma en position i tid och rum mycket exakt. I motsats till GPS och Glonass måste det förbli ett civilt projekt. De tjänster det kommer att tillhandahålla är mycket viktiga, särskilt på miljöområdet. Det kommer att vara ett verktyg för att skydda naturen och hjälpa till att spåra föroreningar av farliga ämnen, spåra isberg och kartlägga oceanerna och havsnivån. Det kommer att hjälpa till att övervaka atmosfären, jonosfären, radiokommunikationer, rymdforskning och till och med förutspå jordbävningar eller övervaka utrotningshotade arter. Man kommer att exakt kunna lokalisera farliga ämnen såsom radioaktivt avfall när som helst. Vi har inte heller glömt bort föroreningen av rymden eftersom vi kommer att garantera att alla föremål vi skickar upp i rymden kan elimineras. Det kommer att ske mycket annan utveckling inom transport och kommunikationer.
Jag vill framhäva Galileos grundläggande bidrag som spjutspets för vår europeiska rymdpolitik där vi närmare integrerar unionens och ESA:s roll. Inom ramen för det europeiska forskningsområdet kommer en stor del av finansieringen från sjätte ramprogrammet och ramprogrammet för forskning och teknisk utveckling genom Europeiska rymdbyråns Artesprogram och privata partner. Då en stor del av medlen kommer från den gemensamma plånboken kommer resultaten av forskningen och den immateriella egendomen att tillhöra alla Europeiska unionens medborgare. Vad EGNOS beträffar föreslår jag att det integreras i Galileo genom det gemensamma företagets förmedling eftersom detta satellitradiobaserade navigationssystem enbart kan bygga på vårt globala system.
Galileo är ett mycket viktigt framsteg under vår mandatperiod. Det föreslogs och stöddes av rådet och kommissionen, och jag vill lyckönska Loyola de Palacio inom transport och energi, generaldirektör François Lamoureux och även Philippe Busquin för deras energi och beslutsamhet att uppnå detta. Jag vill även tacka alla mina kolleger i parlamentet för det ständiga intresse de visat för Galileo, särskilt dem i utskottet för regionalpolitik, transport och turism och utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi.
Galileo är ett bra EU-projekt. Först och främst kommer det att bidra till genomförandet av vår politik för hållbar utveckling med de etiska regler som behövs för en så bred åtgärd. Vi kan i vårt parlament vara stolta över att ha varit en drivande kraft genom den dynamik som vår församling har visat och som kommer att bidra till att Europeiska unionen blir mera självständig. Det är ett steg mot ett mycket viktigt politiskt beslut som även uttryckligen efterlysts i vårt utkast till konstitution. 
De Palacio,
   . Herr talman! Jag vill åter tacka Europaparlamentet för stödet till kommissionen att fortsätta framåt med Galileoprojektet. Piétrasantabetänkandet är ytterligare ett bevis på detta eftersom det klart stöder det arbete vi utfört under hela den här tiden och uppmuntrar oss att avancera vidare. Jag vill tacka er igen för ert stöd och i synnerhet Yves Piétrasanta för hans arbete.
Jag vill påpeka att det gemensamma företaget Galileo – som ni alla vet – är fullt operativt och har så varit sedan sommaren 2003. Dess två huvuduppgifter är för det första att utse Galileos framtida koncessionsinnehavare. Vi har för närvarande fyra anbud som mottogs i december 2003 efter offentliggörandet av anbudsförfarandet för koncession förra året, och dessa fyra anbud visar ett genuint intresse från fyra konsortiers sida att ansvara för detta projekt och visar det intresse den privata sektorn hyser för Galileoprojektet.
Den andra delen vi arbetar med är övervakningen av det arbete som Europeiska rymdbyrån utför om validering i omloppsbana. En första experimentsatellit kommer att skjutas upp före slutet av 2005 och en andra satellit kommer att vara färdig att skjutas upp under första halvan av 2006, eftersom vi först måste börja sända testsignaler för att garantera att vi upprätthåller de signaler vi ursprungligen fått utfästelser om av motsvarande internationellt organ.
Vad gäller förbindelser med tredjeländer som Yves Piétrasanta nyss nämnde kan vi se ett enormt intresse och det bekräftar återigen att både kommissionen och parlamentet, som aldrig tvivlat på Galileoprojektet, hade rätt och att de länder som har varit bekymrade eller hyst tvivel och som under en tid haft svårigheter att stödja Galileoprojektet inte hade några rimliga skäl till det.
Vi har faktiskt undertecknat ett avtal med Kina, förhandlingarna med Indien är mycket långt gångna, Brasilien vill också delta i Galileoprojektet, för att inte tala om samarbetet med Ryssland och – naturligtvis – med Förenta staterna.
Vi har löst i stort sett alla problem med Förenta staterna som gäller kompatibilitetsproblem med GPS-systemet genom ett samarbete mellan systemen, vilket gör att vi kan förstärka och förbättra signalen och de relaterade tjänsterna. Vid det senaste mötet i slutet av förra året löstes i princip alla frågor. Det återstår bara en fråga om öppna signaler och vi är mycket nära en lösning och hoppas att vi i morgon och i övermorgon vid vårt möte i Washington skall kunna lösa frågan slutgiltigt.
Därför vill jag tacka den ärade ledamoten för hans betänkande och parlamentet för det tydliga stöd man gett detta kommissionsinitiativ under hela den här tiden. Vi har nämligen tvingats kämpa hårt och ibland övervinna komplexa problem, men jag menar att det går åt rätt håll. Som jag just sade i fråga om dessa tre projekt: det gemensamma europeiska luftrummet är på väg, Galileo har lanserats med besked, och sedan har vi sjösäkerheten, som har gått från ingenting till ett helt paket som skyddar och stöder oss, inte bara i EU utan på internationell nivå. Herr talman, om jag bara skall nämna tre så är det dessa tre uppgifter vi har klarat. Jag säger ”vi” eftersom vi har uppnått allt detta tillsammans, som ett lag, ett kommissionslag. Jag vill åter tacka alla avdelningar jag nämnt, från generaldirektör till alla ansvariga som har agerat och arbetat under hela den här tiden, men naturligtvis med parlamentets ovärderliga samarbete som systematiskt har stött oss och till sist naturligtvis även samarbetet med rådet. Om inte rådet finns där fungerar inte systemet. Återigen: gemenskapstriangeln. 
Radwan (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionär! Vi har just hört USA deklarera att de vill göra en massiv satsning på rymden och åter investera mycket pengar. Bosättningar på månen, en resa till Mars, som vi ser bilder på dagligen. Det är i detta sammanhang som Galileo är ett viktigt och bra tecken på Europas ekonomiska och teknologiska framtid. Jag blickar också framåt på årets Europaval. Folk frågar oss alltid på vilket sätt Europa är bra för dem, och Galileo gör det möjligt för oss att ge ett exempel på hur Europas krafter kan förenas på områdena ekonomi och teknologi på ett meningsfullt sätt som är bra för framtiden i det Europa vi delar – för vi kan bara uppnå sådana mål tillsammans.
Problemen har beskrivits och nu är det mycket bråttom att komma framåt med problemen med genomförandet, även de som involverar amerikanerna. Vi har forcerat en mängd hinder. Parlamentet har hela tiden stött kommissionen, rådet har gjort sin del, och nu är tiden inne att fatta beslut om anbuden. Vi har ingen tid att förlora när det gäller att installera systemet så att vi kan arbeta med det. Vi behöver också skapa de rätta ramvillkoren, särskilt i strukturerna. Här vill jag ta upp en fråga som är viktig. När vi beslutar om Galileos framtida strukturer, som vi kommer att debattera i parlamentet, är det nödvändigt att dessa är effektiva men att parlamentet också behåller sin del av ansvaret och inte lämnar ifrån sig detta ärende. Även om jag, när vi kommer in på den diskussionen, skulle vilja att vi kanske fick mer stöd från kommissionen, så tror jag att vi tillsammans har demonstrerat att Europa, Europaparlamentet, är enat i fråga om att följa detta mål. Fru kommissionär, parlamentet har alltid ståt bakom er, så även i denna fråga, så låt oss göra gemensam sak och se till att detta ansvar stannar hos parlamentet. 
Glante (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionär! Jag skulle också vilja framföra mina särskilda lyckönskningar till Yves Piétrasanta, för han och jag har arbetat väl tillsammans i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi. Han har varit en förstående och trevlig kollega och har hela tiden varit öppen för alla sina kollegers förslag, tvivel och frågor.
Under utarbetandet av detta betänkande har vi haft intressanta utfrågningar med experter, som vi kunnat be om deras rapporter, och som hade intressanta saker att säga om Galileos framtida användningsområden. Även om vissa av oss tillät oss att småle åt vissa uttalanden och förutsägelser ser jag Galileo som en modell för framtiden som kommer att ge avkastning på det vi har investerat. Det framgår av det faktum att det redan kommit in fyra svar på anbudsförfarandet. Jag minns hur annorlunda allt såg ut för ett par år sedan och att det ofta tvivlades på att industrin skulle hoppa på tåget ekonomiskt sett. Vi skall nu till att öppna kuverten och tillkännage resultatet. Detta är något jag inte kan annat än välkomna.
Betänkandet av Yves Piétrasanta innehåller faktiskt allt som är av betydelse. Jag vill nämna en sak till som jag lämnat in ändringsförslag om i utskottet och som jag kommer att lämna in ännu ett om i plenum. Jag ber om överseende, men detta är en fråga som är viktig för mig. Jag talar om de räddnings- och hjälptjänster som kommer att genomföras. Även om COSPAS-SARSAT är välkänt finns även IMMARSAT-E-systemet som är bättre än COSPAS-SARSAT i flera avseenden, t.ex. kortare svarstider, exaktare positionsangivelser, permanent tillgänglighet, hundraprocentig kompatibilitet med Galileo och täckning av hela jordens yta.
Detta system är viktigt för nödställda till havs, eftersom sådan information är mycket detaljerad och hjälp kan komma mycket snabbt. Detta är något som bör övervägas. Ett antal organisationer – vissa av dem militära, som Nato – och medlemsstater monterar redan in detta system i sina Transall-transportplan, helikoptrar och fartyg. Jag tror att detta även skulle vara till gagn för privatpersoner, och det är inga problem för de två systemen att existera parallellt. Jag hoppas att vi kommer att genomföra detta i morgon och att ledamöterna stöder det enda av mina ändringsförslag det fortfarande går att rösta om. Tack till er alla och mina lyckönskningar till er, Yves Piétrasanta. Lycka till i framtiden, ni har andra saker som väntar och vi kommer att sakna er. 
Ortuondo Larrea (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Europeiska rådet föreslog i Lissabon 2002 målet att Europeiska unionen inom tio år skulle vara den mest dynamiska och avancerade ekonomin i världen och skapa sysselsättning, social trygghet och välfärd för alla medborgare.
I detta syfte fastslogs att olika ekonomiska reformer var nödvändiga liksom stärkandet av forskning och social sammanhållning. Men inte desto mindre ser vi i nästan alla medlemsstater ständiga exempel på omlokalisering av företag vars ägare, vanligen multinationella företag, söker större vinstmarginaler genom att sänka produkternas tillverkningskostnad och etablera sina industrier i länder med billigare arbetskraft och, ibland, mindre miljökontroller. Detta skapar arbetslöshet i unionen och minskar vår välfärd och våra förutsättningar att nå Lissabonmålen.
Ställda inför den dynamik som globaliseringen orsakat och som inte går att hejda får vi inte reagera med att försöka konkurrera för att får våra kostnader i nivå med dem i de mindre utvecklade länderna genom att låta vår arbetskraft drabbas eller sänka våra miljökrav.
Vår strategi måste vara att stärka vårt humankapital genom utbildning, teknisk utveckling, forskning och kunskap. Det är bara så vi kan bibehålla våra konkurrensfördelar och stödja och behålla spjutspetsföretag och upprätthålla den höga nivå av social välfärd, trygghet och sammanhållning vi har i dag.
Galileoprojektet, som vi debatterar i dag, är ett bra exempel på hur vi slår in på rätt väg. Tillsammans med Europeiska rymdbyrån, EGNOS-programmet och förhoppningsvis även ITER skapas en språngbräda så att Europa kan vara med i den ledande gruppen i fråga om de viktigaste utmaningarna som mänskligheten kommer att ställas inför under 2000-talet, med andra ord dra fördel av atmosfären och yttre rymden på ett hållbart sätt med respekt för naturen. Eftersom jorden och universum tillhör oss alla stöder vi helt tanken om att Galileo skall vara öppet för tredjeländer som Kina, Indien, Brasilien och andra, precis som i fallet med förhandlingarna med Ryssland och Förenta staterna om satellitnavigering. Vi stöder även att våra Galileo-transpondrar används för att stödja de befintliga räddningssystemen till havs och tillgodose de behov som transport, telekommunikation, miljö, jordbruk, fiske och – framför allt – människor har.
Jag gratulerar Yves Piétrasanta till hans betänkande och tackar även kommissionen, parlamentet och till sist även rådet för stödet till Galileoprojektet. 
Ó Neachtain (UEN ).
   – Herr talman! Jag gratulerar föredraganden Yves Piétrasanta för hans grundliga arbete med Galileosystemet för exakt positionsbestämning. Galileo har visat sig vara en kolossal framgång, och jag anser att det är nödvändigt för Europa att fortsätta investera i denna nyckelteknik i framtiden.
Det spelar ingen roll att vårt Galileoprojekt uteslutande har används i civila syften, till skillnad från konkurrerande system för exakt positionsbestämning – särskilt amerikanska. Jag anser att detta måste fortsätta. Jag har inte lust att se Galileo komma till användning för militära ändamål.
Galileo kan spela en nyckelroll med att hjälpa Europeiska unionen nå de konkurrenskraftsmål som fastställdes i Lissabon, mål som utgör en viktig politisk programpunkt på det irländska ordförandeskapets dagordning. Det är högst välkommet att Kina i framtiden deltar i Galileo genom omfattande finansiella investeringar i programmet. Jag är övertygad om att vi måste gå längre i vår strävan efter internationella partner som kommer att glädjas över att finna alternativ till de tidigare monopolen.
Slutligen skulle jag vilja uttrycka min erkänsla för det faktum att det tillsynsråd som parlamentet krävde verkligen har inrättats. Detta är ett viktigt bidrag till öppenhet och ansvarsskyldighet. 
Cappato (NI ).
   – Herr talman! Vi håller verkligen med om föredragandens uttalande om satellitsystemet och ett civilt satellitsystem. Men jag tror inte att vi skall göra oss allt för många illusioner om möjligheten att dra en klar skiljelinje mellan civilt och militärt syfte, inte minst med tanke på de militära följdverkningar som civil teknologi får. Vi får än mindre tro att civila och militära syften är två olika saker i diktaturer som Kina som använder exakt dessa civila instrument för att lokalisera folk och utsätta dem för omfattande förtryck, vilket möjliggjorts av ny teknologi, särskilt ny satellitteknologi.
Därför anser jag att betänkandet borde uttryckt större oro i denna fråga. Vi välkomnar att man avslutar förhandlingarna med Kina om deras deltagande i Galileosystemet. Dessa risker på militärt plan är faktiskt inga teoretiska risker utan precis det som Europeiska kommissionen från europeisk synvinkel utpekat som användbara faktorer för dess försvar. Jag vill citera ett policydokument från kommissionen daterat den 31 december 2001 där det står: ”om Galileoprogrammet överges kommer vi att förlora vårt oberoende i fråga om försvar om tjugo eller trettio år”, vidare den 12 mars 2002: ”fastän det är utformat för civila applikationer kommer Galileo även att ge EU en militär kapacitet”, och generaldirektören nämnde att det kunde vara användbart att ha en separat Galileosignal för att stödja den militära aspekten. I ljuset av detta klargörande från Europeiska kommissionens generaldirektör gällande vår teknologi är det bra att känna till att detta även gäller för Kina.
Det handlar inte om att sabotera Galileosystemet. Det handlar om att uttryckligen ta dessa risker i beaktande och vidta lämpliga åtgärder såsom bestämmelser, förfaranden och – om så behövs – sanktioner för att förhindra att dessa teknologiska följdverkningar som delvis är oundvikliga och bara naturliga blir mer långtgående än vad som är acceptabelt. Annars kan man bara tänka sig att den snabbhet och lätthet som avtalet med Kina nåddes med är en del av Europeiska unionens större politiska strategi. Jag beklagar att jag gör en utvikning och blandar in regeringen i föredragandens land, men den inställning som president Chirac och premiärminister Villepin visat den senaste tiden till den kinesiska kommunistregimen är ett oroväckande tecken på en mycket noggrann strategisk och politisk inriktning. Om inte lämpliga motåtgärder vidtas är risken stor att vi får se mycket påtagliga teknologiska återverkningar de närmaste åren för armén i ett land som är antidemokratiskt, intolerant och en diktatur som vet hur man gör underrättelsetjänster och specifikt civilt spionage användbara för militära syften, något som våra egna underrättelseorganisationer i alla fall ägnar sig år. 
Langenhagen (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionär! När vi har något att säga vill vi helst säga det på en gång. Därför hade jag verkligen velat att vi hade diskuterat lägesrapporten för Galileo för en tid sedan och att vi hade haft en mer regelbunden uppföljning. Kommissionsmeddelandet från 2002 har, år 2004, blivit inaktuellt till följd av utvecklingar i programmet. Vi kan inte fortsätta att vara så långsamma med att behandla aktuell information, för jag tror att förseningar i Galileos utveckling kommer att skapa stora problem om det skall lanseras som planerat 2008. Förhandlingar om tilldelning av koncessioner måste avslutas så snabbt som möjligt. Galileo håller fortfarande tidtabellen, men vi måste se till att den fortsätter att göra det även om det inte får vara en nackdel för den noggrannhet som de inkomna anbuden skall granskas med. Vi måste skynda på förfarandet och naturligtvis få ut så mycket som möjligt av Galileo. Det är bara då som vi kan vara övertygande på internationell nivå. I detta avseende var undertecknandet av EU:s avtal med Kina om Kinas engagemang i Galileo ett mycket viktigt steg som måste följas av andra.
Det faktum att rådet nu har gett mandat till kommissionen att inleda förhandlingar med Israel och Indien i februari visar att vi gör framsteg genom bilaterala avtal, men det är också av betydelse, som det beskrevs i förhållande till USA, att vi finner en gemensam grund för samarbete. Då är utmaningen att skapa interoperabilitet mellan Galileo och GPS något vi måste ta itu med, och båda sidor måste göra större ansträngningar. Det har nyligen gjorts stora framsteg över hela linjen, och jag skulle gärna se att kommande utvecklingar ger rättvisa åt det stora förtroende som visas i hela världen för Galileo.
Låt mig avsluta med att säga följande: Kommissionär de Palacio, ni har rätt. Galileo är den tredje pelaren i ert eget framgångsrecept. Vi önskar er än större framgång i Washington men också på andra ställen, och Yves Piétrasanta har också våra lyckönskningar när han slår sig in på sin vidare karriär inom politiken. 
Savary (PSE ).
   – Först vill jag säga att jag är glad över att Galileo-ärendet har mognat. Detta kommer att vara ett av de stora framstegen under denna mandatperiod och ett exempel på vad kommissionen och parlamentet kan göra tillsammans trots allmän skepsis och många medlemsstaters motstånd. Jag tror att vi alla gagnas och jag vill gratulera Loyola de Palacio.
Jag tror att Galileo har en verklig framtid i Europa, främst eftersom det har så många potentiella tillämpningar i form av tjänster som kommer att vara till gagn för våra medborgare, men också därför att det slår vakt om vår kompetens och särskilt vårt oberoende i rymdfrågor. Till sist kommer det även att ge arbete åt våra bärraketer som ju befinner sig i en känslig sektor i världen där dessa är starkt utsatta för konkurrens.
Men jag anser att två problem kvarstår. Först och främst har vi problemet med finansiering av den operativa fasen. Jag förstår fortfarande inte hur den privata sektorn skall kunna ägna sig åt infrastrukturen på ett konkurrenskraftigt sätt med ett GPS-system som kommer att tillhandahålla sina tjänster kostnadsfritt. Därför vill jag att vi antingen begär garanterade medel eller att vi får något i utbyte. Här måste vi nog vara väldigt försiktiga. Jag har alltid tyckt att infrastruktur skall vara offentlig och att tjänsterna skall betalas av dem som använder dem. Men jag väntar och ser vilken finansieringsplanen blir och jag anser att den bör vara klar så snart som möjligt. Sedan vad gäller frågan om internationellt samarbete – och här håller jag i viss utsträckning med Marco Cappato – är det bra att Kina är intresserat, men inte till vilket pris som helst. Först måste vi se till att Kina inte begär att satelliterna skickas upp med deras egna bärraketer på bekostnad av Ariane, som behöver en institutionell marknad, och sedan måste vi se till att Kina som inte är ett demokratiskt land inte använder det för militära syften. Detta skulle gå tvärt emot våra grundläggande värderingar och framför allt respekten för de mänskliga rättigheterna, som vi vet inte är den kinesiska regeringens största dygd. 

Paasilinna (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka min kollega Yves Piétrasanta för det arbete han har uträttat just när han skall till att gå i pension. Galileo kommer att medföra en mängd direkta fördelar, som EGNOS-navigationssystemet, som skall göra entré till våren. Det kommer att ge industrin ekonomiska fördelar och ge navigationssektorn den konkurrens den så länge har behövt. Vi skulle kunna kombinera användningen av GPS-, Galileo- och Glonass-systemen. Jag vill dock framhäva betydelsen av Galileos senare potentiella tillämpningar, särskilt när det gäller transeuropeiska satellitbaserade bredbandssystem för kommunikation. När det används i kombination med en global positionsbestämningsfunktion kommer det att ge många nya möjligheter i ekonomin som vi bara kan drömma om i dag. Ekonomiskt sett är detta det mest effektiva sättet att göra bredband tillgängligt för alla européer oavsett var de bor och utan diskriminering. Bredband kan ge telekommunikationsindustrin den extra knuff den behöver för att konkurrera globalt. Även om jag främst har nämnt den ekonomiska potentialen för att stödja Lissabonstrategin vill jag även understryka de enorma fördelar som Galileo kommer att innebära för lokaliserings- och räddningstjänster och transport. 
De Palacio,
   . Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill tacka er igen. Som nämndes för en stund sedan har det varit en besvärlig och svår period. Jag minns till exempel att det ägde rum en namninsamling bland parlamentsledamöterna till stöd för att fortsätta Galileoprogrammet och som en uppmaning till rådet att en gång för alla fatta beslut i positiv riktning.
Därför framhärdar jag i att om detta är ett av denna mandatperiods stora framsteg så är det för dess betydelse när det gäller att stärka Europeiska unionens roll på det internationella planet, för vårt oberoende och själva vår suveränitet och för vår framtida kapacitet, utan att något i den teknologiska utvecklingen saknas i våra ambitioner. Detta är något vi alla har uppnått tillsammans och det har verkligen inte varit lätt alla gånger.
Jag vill mycket kort svara på ett par frågor som togs upp. Frågan om Kina och mänskliga rättigheter. Mina damer och herrar, jag är djupt oroad över frågan om mänskliga rättigheter i Kina, och inte bara i Kina, för tyvärr finns det problem i länder som ligger närmare än Kina. Europeiska unionen får inte ge med sig utan måste systematiskt se till att betydelsen av mänskliga rättigheter respekteras.
Vad vi har är ett avtal om deltagande i projektet, med vissa begränsningar, med vissa delar, men jag tror att de aspekter som de ärade ledamöterna pekat på kommer att behöva övervägas ytterligare framöver och de är av mycket stor betydelse.
Nästa fråga är om Galileo är ett privat system. Nej, mina damer och herrar, det är ett offentligt system, Europeiska unionens egendom. Det enda som finns är en koncession för dess ledning av ett privat företag. Men det måste göras glasklart att det är offentligt, med en allmän förordning. Vidare är det, som Yves Piétrasanta med rätta skriver i betänkandet, så att immateriella rättigheter och annat kommer att vara till gagn för alla medborgare i Europeiska unionens olika länder.
Varför ledning av ett privat konsortium och varför betaltjänster? Varför skall det finnas betaltjänster när det finns kostnadsfria tjänster? Eftersom det som ni alla vet finns tre nivåer. För det första finns det en som är öppen, fri och kostnadsfri för varje medborgare, som GPS. Men till skillnad från GPS påverkas det inte av svängningar eftersom det är ett civilt och inte ett militärt projekt.
För det andra finns en nivå för fritt inträde genom betalning som inte bara innebär att signalen som tas emot kommer att vara bättre definierad och ha högre precision utan också att det lämnas ett kvalitetscertifikat. Man kommer med andra ord alltid att veta om största möjliga precision verkligen levereras eller om det av någon anledning finns några problem som gör att precisionen minskar. Detta är grundläggande för vissa typer av tjänster, t.ex. flygnavigering. Med detta kvalitetscertifikat för signalen blir det möjligt att t.ex. landa eller ändra flygnavigationssystem och det blir också möjligt att landa och helt förlita sig på ett system som Galileo.
För det tredje, den sista signalen. Den är som ni vet en säkerhetssignal som är stängd för allmänt bruk och endast avsedd för regeringar att använda.
Till sist vill jag tacka parlamentet igen och även rådet, för det beslut man till sist fattade, alla avdelningar inom kommissionen och Yves Piétrasanta för hans arbete och samarbete. Jag önskar honom lycka till och gratulerar honom till att ha förmånen att markera sitt sista plenarmöte med ett så viktigt och symbolladdat betänkande för framtidens Europa som detta Galileoprogram.
Talmannen.
   Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 10.30.
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om offentlig upphandling:
– Betänkande (A5-0007/2004) av Stefano Zappalà för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv om samordning av förfarandena vid offentlig upphandling av varor, tjänster och byggentreprenader (PE-CONS 3696/03 – C5-0607/2003 – 2000/0115(COD))
och
– Betänkande (A5-0008/2004) av Stefano Zappalà för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv om samordning av förfarandena vid upphandling på områdena vatten, energi, transporter och posttjänster (PE-CONS 3695/03 – C5-0608/2003 – 2000/0117(COD)). 
Cederschiöld (PPE-DE )
   . Herr talman! Europeiska unionen levererar. Medbeslutandeförfarandets effektivitet ger här ett substantiellt bidrag. Medborgarnas krav på ökad tillväxt, fler jobb och utveckling får här ett svar. Den förlikning om offentlig upphandling som vi nu skall debattera är ett uttryck för detta. Att modernisera och öppna Europas marknad för offentlig upphandling är nödvändigt för att öka Europas konkurrenskraft. Direktivet om offentlig upphandling stipulerar full konkurrens mellan anbudsgivare. Full öppenhet och likabehandling garanteras. Detta är till gagn både för Europas skattebetalare, som får bättre valuta för sina pengar, och för de oräkneliga företag som nu får möjlighet att tävla om kontrakten över hela unionen.
Från parlamentets sida var förlikningen en succé. Vi var få som innan hade trott att slutresultatet skulle ligga så nära vår utgångsposition. Administrationen för upphandlingen kommer att förenklas avsevärt. Direktivet blir enklare och klarare än dess föregångare. Användarvänligheten förbättras inte minst genom de elektroniska handelsplatserna som etableras, vilket förenklar för små och medelstora företag med begränsade administrativa resurser. Dialogen mellan kontraktsutgivare och leverantör förbättras och byggs in i direktivet.
Vårt syfte var att öka konkurrenskraften, att stärka likabehandlingen och att förbättra våra verktyg mot organiserad brottslighet och korruption. Det var nödvändigt att öka öppenheten och inte minst informationen om vem som fick ett kontrakt och varför. Framförallt dessa frågor och möjligheten att föra in sociala och miljömässiga hänsyn tvingade fram förlikningen. Direktivet förhindrar att sociala och miljömässiga aspekter skulle beaktas godtyckligt eller på ett obalanserat sätt, men däremot kan sådana hänsyn ändå övervägas.
Med hjälp av EG-domstolens jurisdiktion fick vi balans, dess rättspraxisimplementerades och detta ger rättssäkerhet på området. För detta upplyftande resultat vill jag särskilt tacka föredraganden Stefano Zappalà, men också skuggföredraganden, Maria Berger, som har gjort en stor insats, hela parlamentets delegation, men också de två kommissionsledamöter som är närvarande i dag, som verkligen inte legat på latsidan, för att uttrycka det enkelt med svenska mått mätt, utan verkligen gjort stora konkreta bidrag. Jag vill till och med, vilket är ovanligt från parlamentets sida, tacka ordförandeskapet, som hanterade denna fråga och som vi förhandlade med.
Utan alla dessa samlade insatser hade det varit omöjligt att ta detta steg. Vi hade inte kunnat komma så här långt om det inte hade funnits en konkret politisk vilja från alla parter att leverera till Europa på detta område. Därför gick det att komma överens trots ganska svåra politiska motsättningar i starten. Vi räknar med att detta steg kommer att bidra till ett intensivare europeiskt handelsutbyte med välståndsvinster för unionen, för våra medborgare och för våra europeiska befolkningar som följd. Tack alla som har bidragit! 
Bolkestein,
   .  Herr talman! I dag står vi i begrepp att anta den mest heltäckande reformen av EU:s lagstiftning om offentlig upphandling sedan den inre marknaden genomfördes. Den förenklar och moderniserar vår lagstiftning och ger den offentliga sektorn och industrin de medel som behövs för att skära ned kostnaderna och stärka konkurrenskraften. Denna lagstiftning är utomordentligt viktig för att målen i Lissabonstrategin skall kunna uppnås. Offentlig upphandling är verkligen en viktig del av den inre marknaden, inte bara på grund av sin volym – 2002 uppgick den offentliga upphandlingen till ungefär 1 500 miljarder euro: mer än 16 procent av BNP eller med andra ord mer än hälften av Tysklands BNP –, utan även på grund av sin stora potential att skapa ytterligare besparingar för europeiska medborgare och skattebetalare.
Ett aktuellt förslag till betänkande om funktionen för marknaderna för offentlig upphandling inom EU visar att upphandlingsdirektiven har bidragit till att öka öppenheten på marknaderna för offentlig upphandling. De nya uppgifterna, som baseras på ett urval av firmor och offentliga myndigheter, talar för att ökad öppenhet på ett effektivt sätt har resulterat i mer gränsöverskridande konkurrens, priskonvergens samt lägre priser för varor och tjänster som upphandlas av offentliga myndigheter. Det viktigaste är att dessa uppgifter visar att ekonomiska reformer fungerar och ger resultat. Ja, de fungerar så bra att man i betänkandet starkt talar för att det finns möjligheter till ytterligare besparingar på detta område. Fallstudier visar att besparingar i storleksordningen 12 procent skulle ha kunnat göras under perioden 1998–2002. Den potentiella betydelsen av detta är mycket anmärkningsvärd: om besparingar på 10 procent skulle kunna göras, så skulle fem länder vända sina budgetunderskott till överskott och ingen medlemsstat i euroområdet skulle drabbas av underskott i den offentliga sektorn som i sin tur skulle kunna leda till överträdelse av stabilitets- och tillväxtpaktens 3-procentsgräns! Detta är sannerligen anmärkningsvärt.
Naturligtvis erkänner man i betänkandet att problem kvarstår, som transaktionskostnader till exempel. För att ta itu med sådana problem kommer lagstiftningspaketet framför er att hjälpa till med e-upphandling, vilket ger nya möjligheter att minska kostnaderna. Om dessa åtgärder snabbt antas och effektivt genomförs av medlemsstaterna kommer de att bidra till att ytterligare förbättra resultatet på våra marknader för offentlig upphandling. Hur viktiga de ekonomiska aspekterna än är när det gäller offentlig upphandling, bör de inte vara vårt enda fokus – andra stora politiska områden som de sociala och miljömässiga fälten måste också räknas in.
Mot denna bakgrund skulle jag vilja ge förlikningskommittén – och Charlotte Cederschiöld – en komplimang för deras utmärkta arbete med att nå en välbalanserad kompromiss som till fullo befäster och skyddar de framsteg som har gjorts med hjälp av aktuell rättspraxis vad gäller möjligheterna att använda miljömässiga och sociala kriterier för tilldelning. Dessutom skulle jag, som Charlotte Cederschiöld sade, vilja framhålla överensstämmelsen mellan denna lösning och EG-domstolens senaste utslag av den 4 december 2003 – två dagar efter förlikningskommitténs sammanträde – som bekräftade de fyra villkor som skall uppfyllas genom kriterier för tilldelning för att anses giltiga, och som man kommit överens om vid förlikningen. Under förutsättning att dessa villkor uppfylls skulle produktionsmetoder kunna användas som kriterier för tilldelning utan att uttryckligen nämnas. Kriterier för tilldelning, som de som tas upp i den nyligen avkunnade domen av den 4 december, kommer även i fortsättningen att vara möjliga och kommer dessutom att baseras på tydligare lagtexter.
Detta bekräftar en av förtjänsterna med detta lagstiftningspaket, nämligen att det allmänna förtydligandet och förenklingen av lagstiftningen kommer att leda till ökad rättssäkerhet.
Slutligen skulle jag vilja ta upp situationen för vissa yrken som spelar nyckelroller vid upphandling för att garantera hög kvalitet. I detta avseende kommer lagstiftningspaketet – tack vare föredragandens omfattande arbete – att erkänna denna roll och bättre beakta de särskilda, kvalitativa aspekterna hos dessa tjänster.
Av alla dessa skäl uppmanar jag ledamöterna av denna kammare att stödja resultatet av detta förlikningsförfarande och slutligen anta denna viktiga lagstiftning. Jag skulle återigen vilja tacka alla de ledamöter som har bidragit till det utmärkta resultatet vid de åtskilliga debatter som har hållits om denna viktiga fråga. 
Zappalà (PPE-DE ).
   – Herr talman! Betydelsen av detta direktiv har redan framhållits av dem som har talat före mig, men under de senaste åren har man ofta uppmärksammat och diskuterat direktivet just för att nå ett sådant resultat som vi nu har nått. Jag kommer därför inte att uppehålla mig vid direktivets betydelse eller dess innehåll, som redan har varit ämnet för många möten och många debatter. Jag skulle bara snabbt vilja ta tillfället i akt och göra två kommentarer: den första är att jag vill påpeka att detta direktiv kommer att träda i kraft samtidigt med att utvidgningen sker, vilket leder till smidigare förfaranden inte bara för de 15 nuvarande medlemsstaterna utan också för de 25 stater som om några månader kommer att vara medlemmar i unionen. 
Jag välkomnar verkligen vad kommissionär Frits Bolkestein sade om kvalitet. Som föredragande har jag många gånger försökt att särskilt framhålla kvalitetsfrågan. Jag vet att kommissionen har denna inriktning i andra direktiv, och därför hoppas jag att kvaliteten alltid skall komma i första hand, i synnerhet i fråga om professionella tjänster, när ett kontrakt tilldelas utifrån principen om en avvägning mellan kvalitet och pris.
Efter att som föredragande ha ägnat mig åt denna fråga i fyra år, tillsammans med många andra ledamöter, skulle jag avslutningsvis opartiskt vilja tacka alla dem som burit ansvaret för ett så viktigt resultat för Europeiska unionen: ordföranden för förlikningskommittén, som jag ägnade en ganska stor del av min tid, för att ha lett det avslutande arbetet i kommittén på ett ytterst skickligt sätt, och kommissionen, företrädd av kommissionär Frits Bolkestein. Men jag skulle också vilja nämna Vattela och hans grupp, som vi arbetade tillsammans med under lång tid. Vi var ofta oense, men vi vägleddes förvisso av Europeiska unionens konstruktiva anda. 
Dessutom skulle jag vilja nämna och tacka ordföranden, numera Spaniens utrikesminister, som ledde kommittén och som utförde ett ganska stort arbete med den här frågan, nämligen Loyola de Palacio. Jag vill också tacka Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna som gav mig detta uppdrag, och för det tackar jag därför ordföranden Hans-Gert Poettering. Vidare tackar jag den nuvarande ordföranden Giuseppe Gargani och även alla medlemmarna i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, särskilt Maria Berger, som i egenskap av skuggföredragande för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp visade ett sådant tålamod och som vi slutförde en betydelsefull process med. Jag vill också nämna min kollega Klaus-Heiner Lehne, Europeiska folkpartiets samordnare i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, juristen Preto, som verkligen gjorde en ytterst värdefull insats för att få till stånd allt det vi har uppnått, alla skuggföredragandena och, avslutningsvis, det italienska ordförandeskapet. Under de senaste sex månaderna har ordförandeskapet slutfört ett uppdrag som började långt före det spanska ordförandeskapet, och tillsammans med Rocco Buttiglione och hela den italienska delegationen har ordförandeskapet gjort det möjligt för oss att slutbehandla denna fråga, till gagn för alla. 
Jag är glad efter att ha ägnat det mesta av den här valperioden åt denna verksamhet. Nu börjar en ny valperiod, men detta är verkligen en milstolpe i fullbordandet av EU:s inre marknaden. Jag tackar därför alla. Jag tackar er, herr talman, och ännu en gång alla ledamöterna för den möjlighet jag har fått. 
Berger (PSE ).
   – Herr talman! Även jag skulle vilja börja med att rikta ett mycket varmt tack till alla som varit engagerade i det arbete vi nu håller på att slutföra – som föredraganden nämnde, har vi ägnat fyra års gemensamt arbete åt den här frågan, och det var för mig en av de bästa erfarenheter jag har haft i Europaparlamentet, ett arbete som har inneburit att ge sig i kast med ett ganska stort och synnerligen komplicerat material. Låt mig tacka kommissionen och även kommissionsledamoten, som i dag återigen påminde oss om hur betydelsefullt detta lagstiftningsprojekt är i ekonomiskt avseende. När man brottas med den ena eller den andra formuleringen, har man alltför lätt att förlora helheten ur sikte och inte längre se hur ytterst viktigt detta projekt är, och jag anser att det är mycket viktigt att vi lägger det på minnet, när frågan nu snart är färdigbehandlad. Jag vill också tacka Stefano Zappalà, föredraganden, som har tvingats visa stort tålamod med mig när jag uttryckte mina önskemål. Man kan ha olika uppfattningar om det italienska ordförandeskapets insatser, och olika personer här i parlamentet kommer att göra olika bedömningar, men ordförandeskapet kan helt klart skriva upp det framgångsrika slutförandet av detta förlikningsförfarande på sin meritlista, och i morgon kommer jag naturligtvis att råda min grupp att godkänna resultatet av förlikningsförfarandet. Detta gör jag inte på något halvhjärtat sätt bara därför att det är en kompromiss utan därför att jag är övertygad om att 90 procent av vårt resultat är mycket bra. 
Jag skulle vilja rikta uppmärksamheten på ett antal punkter som var av särskilt intresse för oss i parlamentet och som kan sägas ingå i resultatet. Vi stöder naturligtvis kommissionens mål om förenkling och modernisering, vilket jag anser i stort sett har uppnåtts. Det var viktigt för oss att förenkla de elektroniska förfarandena och att införa elektroniska auktioner. När det gällde tröskelvärdena hade vi olika åsikter. Jag anser att den lilla höjningen av tröskelvärdena i förhållande till de tidigare värdena är en bra lösning, i synnerhet eftersom detta innebär att mindre upphandlande myndigheter, till exempel kommuner, inte behöver infordra anbud på projekt i sitt område över hela Europa, medan den inre marknaden däremot fortfarande gäller för större projekt. 
Jag anser det också betydelsefullt att det har varit möjligt att ompröva direktivet om allmännyttiga tjänster och särskilt att vi har lyckats föra över posttjänsterna från det traditionella direktivet till direktivet om allmännyttiga tjänster, för detta har varit ett av parlamentets önskemål, och att de individuella bestämmelserna för många sektorer nu är något mindre strikta. Jag anser att de skyddade verkstäderna nu har ett gott skydd. De är ett viktigt område liksom även de gemensamma uppköpsorgan som fler och fler medlemsstater nu inrättar, och naturligtvis alla de bestämmelser – särskilt med tanke på utvidgningen, som föredraganden nämnde – som kan sägas tydliggöra tillämpningen av lokalt tillämpliga bestämmelser om arbetsrätt, social trygghet, beskattning och miljö. 
Vid förlikningsförfarandet uppmärksammade man och lyckades snabbt lösa frågan om den nationella lagstiftningen om tilldelning av kontrakt, som i framtiden måste bli tillgänglig på en webbplats. Internet är en viktig informationskälla särskilt för små och medelstora företag, och avsikten är att Internet skall kunna underlätta fler gränsöverskridande transaktioner. 
Det har redan talats om kriterierna för tilldelning, som utan tvivel var stötestenen ända fram till slutet av förlikningsförfarandet, och jag anser att det resultat vi har uppnått är fullt acceptabelt. Vi har gett EG-domstolens rättspraxis, som har utvecklats under en lång period, en fast ställning. Vad vi lärde oss av Helsingforsmötet – och lyckligtvis även vid senare tillfällen – har nu införlivats med lagstiftningen. Jag anser detta mycket viktigt, särskilt när det gäller rättssäkerheten, och kanske detta lagstiftningspaket i någon mån ger uttryck för det värde vi tillmäter EG-domstolens rättspraxis på detta område. 
Avslutningsvis återstår det bara för mig att vädja till medlemsstaterna att införliva detta direktiv med sin lagstiftning utan dröjsmål och att göra det i linje med den nya uppfattningen om direktivet för att skapa en verklig inre marknad för kontrakt inom den offentliga sektorn, för att skapa ökad konkurrens och större öppenhet men också för att främja framsteg på miljöpolitikens och socialpolitikens område. 
Thors (ELDR ).
    Herr talman! Herr kommissionsledamot! ELDR-gruppen är mycket nöjd med detta förlikningsresultat. När vi ser på resultatet och på vad vi eftersträvade så har vi gjort bedömningen att vi till alla delar vill rekommendera detta. För det första lyckades vi i de tidigare behandlingarna avvärja en höjning av tröskelvärdena som betydligt skulle ha inskränkt tillämpningsområdet för detta direktiv. Detta är vi verkligt nöjda över.
För det andra tycker vi att vi uppnått säkra och moderna anbudsmetoder. Så som tidigare talare har sagt, tror jag att vi nu kan gå in för både mer information till företag på nätet och för att småföretagen lättare skall få veta vilka regler som gäller. Detta kommer att bidra till att vi lyckas med att hjälpa förvaltningarna att modernisera sig. Jag tror att det är mycket viktigt nu när vi talar om ett konkurrenskraftigt Europa. Vår målsättning är att öka de gränsöverskridande anbuden. När vi startade debatten var vi ibland bekymrade över de dåvarande rapporter vi fick om att det förekom så väldigt få gränsöverskridande anbud.
Vår föredragande i förlikningskommittén, Charlotte Cederschiöld, som jag hade velat tacka för hennes goda arbete, nämnde att öppenheten har ökat betydligt. Jag anser att det som förlikningskommittén kom fram till, och som egentligen är närmare den liberala tanken, är det som majoriteten skrev under vid andra behandlingen. Det är viktigt att konkurrenter också skall kunna se slutresultatet av ett anbudsförfarande och kunna bedöma om det har förekommit något fel. Detta är det viktigaste i kampen mot korruption och för mer 
Som vi alla vet har frågan om de sociala kriterierna och miljökriterierna varit mycket aktuell i denna debatt. Vi kan i dag notera att kommissionen också utarbetat en handlingsplan för modern miljöteknik. Jag tror verkligen att det slutresultat vi kom fram till är ett medel också i detta. Vi skall inte vara rädda för modern miljöteknologi.
Till slut vill jag säga att man i finländsk press efter vårt sista förlikningssammanträde sade att EG-domstolens mål Concordia Bus Finland, som gällde Helsingfors stads busstrafik, hade lett till ett bra direktiv om offentlig upphandling. Jag blev något upprörd över detta, eftersom inga bussar kör utan chaufförer. Jag vill tacka alla de chaufförer som medverkade till detta slutresultat och jag konstaterar att vi har kört i hamn på ett gott sätt.
Mitt särskilda tack går till kommissionsledamoten och hans kolleger, som kom med de förlösande orden, men också till förlikningssekretariatet för ett alldeles utmärkt arbete. Vi har jobbat med detta i många år och det känns som om vi har kommit fram. Jag hoppas att det hjälper våra förvaltningar att få mer valuta för sina pengar. 
Schörling (Verts/ALE ).
    Herr talman! Vi har arbetat länge med dessa viktiga upphandlingsdirektiv och det är nu dags för en slutdebatt och en omröstning om förlikningsresultatet. Jag tillåter mig att ge en kort återblick.
Kommissionens ursprungsförslag var ur ett grönt perspektiv sett helt oacceptabelt vad gäller miljömässiga och sociala kriterier vid en offentlig upphandling. Jag var dock mycket optimistisk till upphandlingsdirektiven efter det att en majoritet i Europaparlamentet, både vid den första och vid den andra behandlingen, gett starkt stöd till förslaget att ge de upphandlande parterna större frihet och laglig rätt att ta hänsyn till och inkorporera miljömässiga och sociala kriterier i den offentliga upphandlingen.
Tyvärr upplevde jag redan från första början att kommissionen inte riktigt ville erkänna det faktum att det av fördragets artiklar 2 och 6 samt av det sjätte miljöhandlingsprogrammet och andra policydokument klart framgår att miljö och sociala hänsyn måste införlivas i all EU-politik och att offentlig upphandling skall användas för att nå målet om en hållbar utveckling. Förlikningsresultatet är helt klart bättre än kommissionens ursprungsförslag och de gamla reglerna, men tyvärr tycker jag att vi har missat ett unikt tillfälle att vara så progressiva som löftena och talet om en hållbar utveckling skulle kräva.
Jag tycker att rådet har visat en större vilja och flexibilitet, t.ex. genom att höja tröskelvärdet. Jag anser dock att man under förlikningen inte klarade av att lösa den viktiga frågan om att den offentliga upphandlingen med ett värde av 14 procent av BNP verkligen skulle kunna vara en skillnad i EU:s miljöpolitik och främja en ”grön” upphandling. Jag tackar mina kolleger som kämpade hårt för detta under förlikningsförhandlingarna. De s.k. miljökarakteristiska kriterierna förekommer bland de kriterier som enligt den överenskomna texten får ställas av den upphandlande enheten. Denna term inkluderar dock inte produktionsmetoderna för framställningen av en vara, inte heller livscykelperspektivet, dvs. perioden från varans tillverkning till avfall, och inte de långsiktiga effekterna eller internationaliseringen av de externa kostnaderna.
Vad menas då med miljökarakteristiska kriterier? Är det inte så att det kommer att uppstå en tolkningsdiskussion om vad detta innebär och med det också en rättslig osäkerhet? Jag tycker att vi har missat ett strålande tillfälle att främja hållbar utveckling och en förbättrad livskvalitet för denna och kommande generationer. Detta var också anledningen till att representanterna för Verts/ALE-gruppen röstade nej i förlikningskommitténs slutomröstning.
Jag tror att många av Verts/ALE-gruppens ledamöter kommer att rösta ja till förslaget i alla fall – det kommer jag att göra. Trots att jag har haft denna kritik så hoppas jag naturligtvis att lagförslagspaketet skall främja en öppen och fri upphandling och också ändå främja miljö och sociala hänsyn i det sammanhanget. 
Harbour (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag undrade vad Astrid Thors exakt menade när hon sade att förslaget ”lotsades in i trygg hamn”, framför allt eftersom hon tittade direkt på mig vid tillfället. Stefano Zappalà har varit den viktigaste pådrivaren i denna fråga, men det har varit ett nöje att arbete med många kolleger. Jag vill även hedra Charlotte Cederschiöld för hennes kloka ledarskap som har tillåtit oss att nå ett mycket tillfredsställande resultat vid denna förlikning.
Jag skulle nu vilja gå vidare. Kommissionsledamoten gav en mycket kraftfull presentation av hur viktiga dessa reformdirektiv är för att fullborda den inre marknaden. De måste nu fungera i praktiken. Ett av de områden där vi arbetade med denna förlikning var genom åtgärder som kommer att uppmuntra medlemsstaterna att få dessa direktiv att fungera ordentligt.
Jag tänker inte be om ursäkt för att jag upprepar det som jag sade i mitt anförande under första behandlingen: vi vet att det finns alltför många kontrakt på alla områden för offentlig upphandling som inte läggs in i systemet med Europeiska unionens officiella tidning på rätt sätt. I själva verket tillåter regeringarna sina offentliga myndigheter att kringgå bestämmelserna för systemet för offentlig upphandling. Från god praxis i ett antal medlemsstater, där Sverige förmodligen anses vara det bästa exemplet, vet vi att där regeringarna tar detta på allvar börjar bestämmelserna att fungera effektivt. Bland exemplen ingår att inrätta oberoende organ för att ge alla de offentliga myndigheterna i det berörda landet råd om hur de skall arbeta med direktiven om offentliga upphandling. Vi måste se till att detta sker.
Jag skulle vilja återgå till det som Inger Schörling påpekade på sina kollegers vägnar i Verts/ALE-gruppen, och som andra har påpekat, nämligen att kontraktsvillkoren tydligen måste innefatta andra faktorer än ekonomiska kriterier – som vi har sett i det berömda målet med Helsingforsbussarna. När det gäller sociala och ekonomiska kriterier måste de fastställas på ett öppet och icke-diskriminerande sätt som en del av det offentliggjorda anbudet. Det var den punkt som vi säkerställde vid förlikningen, och jag anser att vi nådde en rimlig överenskommelse. Detta kommer att utgöra en del av de nya reformförfarandena som måste nå ut och som måste fungera för tillhandahållandets skull och för att så småningom fullborda den inre marknaden. 
Gebhardt (PSE ).
   – Herr talman! Jag håller med Malcolm Harbour: kapten Zappalà och kapten Berger har verkligen ”styrt oss in i en säker hamn” efter att vi ibland tvingats färdas över mycket krabb sjö under detta förlikningsförfarande. Låt mig också säga att jag är mycket nöjd med det resultat vi har nått, även om vi – liksom alla andra – helt klart skulle ha velat åstadkomma mer. Trots allt har vi åstadkommit en hel del, och som socialdemokrat måste jag också påpeka att vi också har fått både kommissionens och rådets godkännande. Enligt min mening är det mycket positivt att vi har lyckats fastställa dessa kriterier – i fråga om hållbar utveckling, miljömässiga och sociala kriterier för tilldelning av kontrakt och till exempel de speciella bestämmelserna om personer med funktionshinder – och att vi till sist har lyckats få kommissionens och rådets godkännande. Jag anser att vi kan gå vidare på ett mycket tillfredsställande sätt utifrån denna grund. Ja, vi hade velat åstadkomma mer på detta område, men vi har åtminstone fastställt dessa kriterier som ett medel att utöva kontroll över förfarandena för kontraktstilldelning. 
Vi har således sett till att det inte alltid kommer att vara den billigaste anbudsgivaren som får kontraktet utan den mest fördelaktiga. Som Stefano Zappalà har sagt mycket tydligt, är den mest fördelaktiga inte nödvändigtvis den billigaste, för kvaliteten är också viktig. Vi har åstadkommit någonting mer i detta sammanhang, någonting som jag kände var viktigt och som jag har nämnt vid flera tillfällen. Genom att garantera att den offentliga sektorn har möjlighet att själv avgöra om den vill tillämpa några kriterier och i så fall vilka kriterier den vill tillämpa på förfarandet vid kontraktstilldelning, har vi gett de lokala myndigheterna större inflytande. På detta sätt har vi lyckats behålla ett visst mått av frihet för den offentliga sektorn i regionerna och på lokal nivå, vilket dessa myndigheter behöver för att kunna genomföra sin egen ekonomiska politik, och jag anser att detta är ett positivt resultat. Jag skulle ännu en gång vilja tacka Maria Berger för hennes utmärkta arbete. Vi har kommit fram till ett positivt resultat, och vi kan rösta för det med rent samvete, även om det, som jag sade, skulle ha varit bra om vi hade åstadkommit mer. 
Miller (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja tacka alla de som engagerade sig vid förlikningen. Som Stefano Zappalà påpekade var vi inte alltid överens, men vi nådde så småningom fram till ett beslut. Dessa två direktiv är ett framsteg – inget enormt steg, som Inger Schörling sade, men en del utveckling har åtminstone skett. Jämför man det som vi ursprungligen hade med det som vi har i dag, visar det på betydande framsteg. Hur kommer det sig?
Vi har i kväll talat om den enorma marknad som innefattas på hela området för offentlig upphandling. Kommissionsledamoten själv nämnde de enorma siffror det handlar om. Men alltför ofta när vi talar om denna marknad och om offentlig upphandling så talar vi bara om en ekonomisk marknad. Med dessa två direktiv ändras allt detta: sociala och miljömässiga kriterier har nu införts. Detta innebär att anbudsmyndigheten inte behöver acceptera det lägsta anbudet. Anbudsmyndigheten kan också ta hänsyn till ny rättspraxis, och det är glädjande att kommissionsledamoten framhöll domen av den 4 december. Vi har även domstolens beslut från juli i målet med Altmarkbussarna och målet med Helsingforsbussarna, som Astrid Thors tog upp.
Parlamentet har lagt till en social dimension till den ekonomiska lagstiftningen. Vi får aldrig glömma att vår strävan efter en konkurrenskraftig ekonomi till 2010 måste åtföljas av social utveckling. Därför kommer jag att stödja morgondagens omröstning: även om jag röstade emot denna förlikning kommer jag faktiskt att rösta för nu. 
Wuermeling (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, herr Zappalà, mina damer och herrar! Jag är glad att kunna sälla mig till dem som uttrycker sin tacksamhet. Men om jag jämför de anföranden som har hållits här, får jag ett intryck av att fartyget har anlöpt flera olika hamnar. Jag skulle vilja förmedla min egen bild av denna hamn till er. Till att börja med är det sant att Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna faktiskt förkastade den gemensamma ståndpunkten. Vi anser emellertid att man har åstadkommit ett antal påtagliga förbättringar under förlikningsförfarandet, som gör att kompromissen ligger mer i linje med våra idéer, så att vi nu kan rösta för resultatet av kompromissen i tredje behandlingen. Enligt min uppfattning består dessa förbättringar i första hand i att detta kompromissförslag har ett långt mer marknadsorienterat fokus än till och med den gemensamma ståndpunkten. Framstegen för avregleringen av den offentliga upphandlingen genom den inre marknaden bibehålls och utvecklas faktiskt ytterligare. Vi var oroliga för att den inre marknaden genom den överdrivna tonvikten på miljömässiga och sociala kriterier skulle föras ett steg tillbaka i jämförelse med den ståndpunkt som uppnåddes 1993. Tack vare Charlotte Cederschiölds inspirerade ledarskap men också genom det mycket omfattande stödet från kommissionen har detta hot avvärjts, så att vi nu kan rösta för detta kompromissresultat. 
Vi har inte uppnått allt som vi satsade på att uppnå. Förslaget innehåller fortfarande ett antal mycket byråkratiska regler, några ytterst komplicerade bestämmelser och dunkla formuleringar. Det ligger därför inte helt i linje med vad vi förväntade oss i fråga om bättre lagstiftning. Icke desto mindre anser jag att det också är ett steg i riktning mot att nå målen i Lissabonstrategin, och jag är glad att särskilt kommissionen har gjort en så betydande insats, en insats som vi kan se saknas i samband med många andra lagstiftningsförslag. Jag skulle vilja tacka alla för det mycket positiva samarbetet. Det är trevligt att kunna avsluta någonting som vi påbörjade under denna valperiod, och därför kan vi alla dra en lättnadens suck, när vi lämnar kammaren i dag. 
Karlsson (PSE ).
    Herr talman! Det är med stor glädje som jag kan konstatera att vi äntligen får ett heltäckande regelverk inom unionen när det gäller offentlig upphandling. Jag är naturligtvis särskilt glad över att detta regelverk möjliggör för den som upphandlar att också använda andra kriterier än priset. Jag tycker det är viktigt att vi använder offentlig upphandling för att också påverka samhällsutvecklingen. Vi skall gynna produkter och producenter som verkar i en samhällsriktning vi förespråkar.
Miljöfrågorna är centrala. Om vi vill minska föroreningar i maten och den yttre miljön skall vi gynna producenter som har den inriktningen. Om vi vill ha jämställdhet i arbetslivet skall vi gynna arbetsplatser som har den inriktningen. Om vi vill att alla människor skall ha möjlighet till jobb och egen försörjning skall vi naturligtvis gynna företag som skapar jobb för människor med funktionshinder. Om vi vill skapa ett samhälle som ger ökad möjlighet till delaktighet och rättvisa skall vi se till att samhället utformas på ett sådant sätt.
Man kan fråga sig om vi under förlikningsförhandlingarna kunde nått längre. Detta är en fråga man alltid ställer sig som förhandlare. Efter att ha ägnat merparten av mitt vuxna liv åt att förhandla så vet jag att man i förhandlingar måste komma fram till en punkt där parterna enas. När man har nått den punkten, som jag tycker vi gjorde i förhandlingarna, så måste man konstatera att man då är klar att presentera sitt resultat. Jag tycker det resultat vi har presenterat i vårt beslut är något vi kan stå upp för och faktiskt vara stolta över.
Parlamentets ställningstagande om offentlig upphandling visar att beslut på gemenskapsnivå kan vara viktiga för att uppnå ett mänskligare samhälle. Det är ett positivt beslut efter ett långt och stundtals mödosamt arbete. Jag vill tacka alla som har medverkat till detta resultat. 
Bolkestein,
   .  Herr talman! Det har inte riktats några frågor till kommissionen, och därför kan jag kosta på mig att fatta mig mycket kort. Jag vet att parlamentarisk tid är dyrbar, och därför skall jag bara säga några få ord.
Jag skulle vilja säga några saker som svar på Inger Schörlings fråga om produktionsmetoder. Jag skulle vilja lugna henne när det gäller EG-domstolens beslut. I sitt utslag av den 4 december 2003 bekräftade och upprepade domstolen sitt beslut i det berömda målet med Helsingforsbussarna, nämligen att det i sig är tillåtligt med ett krav som innebär att den tillhandahållna energin måste produceras av förnybara källor. Domstolen tillade att ett sådant kriterium för tilldelning kan få tillmätas stor betydelse, och i detta fall var den relativa vikten 45 procent.
För att avsluta, och för att lugna Inger Schörling, bekräftar man i utslaget att produktionsmetoder är legitima kriterier för tilldelning och kan tillmätas ganska stor vikt, dock alltid under förutsättning att kriteriet är formulerat och tillämpas på ett sådant sätt att de fyra uttryckligen fastställda villkoren i både Helsingforsmålet och i skäl 1 i det gemensamma utkastet är uppfyllda, både enligt aktuell lagstiftning och enligt det gemensamma utkastet.
Jag skulle återigen vilja uttrycka kommissionens tack för att, som en ledamot sade, arbetet med detta viktiga ärende har avslutats inom denna mandatperiod. Jag skulle vilja tacka föredraganden Stefano Zappalà, skuggföredraganden Charlotte Cederschiöld och alla de som har bidragit. Jag skall avsluta genom att tacka Bill Miller för att till slut ha gått med på att stödja förslaget, även om han röstade emot det i förlikningskommittén. 
Talmannen.
   Vi har också avslutat debatten inom den tid som avsatts, så det är bara goda nyheter.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl 10.30.

Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande (A5-0006/2004) av Dorette Corbey för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av direktiv 94/62/EG om förpackningar och förpackningsavfall (PE-CONS 3697/2003 – C5-0629/2003 – 2001/0291(COD)). 
Corbey (PSE ),
   . – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Vi står nu i begrepp att godkänna direktivet om förpackningar och förpackningsavfall. Den 4 december godkände parlamentets delegation till förlikningskommittén överenskommelsen med rådet med stor majoritet. Som föredragande är jag mycket glad över detta, och jag skall kortfattat förklara varför. 
Diskussionen gällde två större punkter och fem mindre. Jag skall börja med de mindre punkterna: för det första definitionen av förpackningar. Jag är säker att ni har ett livligt minne av lobbyverksamheten och debatten om blomkrukor, cd-fodral, mascarabehållare och sminkburkar. Parlamentet ville undvika en fortsättning av debatten om blomkrukor. Den lösning man kom fram till är pragmatisk: nya produkter förs inte in i bilagorna, men kommissionen uppmanas att, där det är nödvändigt, prioritera granskningen av de produkter som är föremål för rättslig tvist: cd-fodral, blomkrukor, toalettpappersrullar och liknande. Rådet har godkänt huvudinnehållet i parlamentets ändring av den grundläggande definitionen av förpackningar. 
Den andra punkten gällde förebyggande, som parlamentet ansåg viktigt. Man måste minimera förpackningsavfallets miljökonsekvenser. Huvudpunkten i detta var införandet av en miljöindikator för förpackningar. Parlamentet vill uppmuntra pilotprojekt, och under andra behandlingen har ändringsförslaget godkänts nästan i sin helhet. Detta kommer helt säkert att diskuteras vidare i den debatt om den tematiska strategin för förebyggande av avfall och materialutnyttjande som redan är på gång. 
Den tredje punkten gäller rapporten. Rådet har godkänt parlamentets ändringsförslag om räckvidden för kommissionens rapport om direktivets tillämpning nästan i dess helhet. 
Den fjärde punkten gäller frivilliga överenskommelser. Möjligheten att reducera överföringen av vissa bestämmelser genom överenskommelser mellan de behöriga myndigheterna och de berörda ekonomiska sektorerna har godkänts helt av rådet. Denna punkt är mycket viktig, bl.a. för Nederländerna. 
Den sista av de mindre punkterna gäller tidsfristerna. Det befintliga direktivet innehåller bestämmelser om ett begränsat uppskov för Grekland, Irland och Portugal. Parlamentet var berett att bevilja en förlängning av tidsfristen från 2008 till 2010, rådet föredrog 2012, och vi kom överens om 2011. 
De båda svårare punkterna gällde ändringen i fråga om de nya medlemsstaterna och EG-domstolens nyligen avkunnade domar. För det första i fråga om de nya medlemsstaterna gällde frågan vem som bör fastställa tidsfristerna för dessa länder. Parlamentet ville att kommissionen skulle lägga fram ett förslag, som parlamentet och rådet sedan skulle fatta beslut om. Rådet föredrog att hantera denna fråga genom ett uttalande om bilaterala överenskommelser med varje anslutande land i enlighet med artikel 57 i anslutningsfördraget. Parlamentet försvarade kraftfullt sin ståndpunkt från andra behandlingen. Resultatet var att man införde en tydligt formulerad redogörelse i direktivet. Denna innehåller de ifrågavarande ländernas begäran om uppskov, och det slutliga beslutet kommer att fattas i överensstämmelse med de tillämpliga rättsliga förfarandena. Ur parlamentets synvinkel innebär detta en betydande förbättring i förhållande till rådets ursprungliga ståndpunkt. 
Ett särskilt svårt problem gällde konsekvenserna av domstolens nyligen avkunnade domar för direktivets återvinningsmål. Domstolens tolkning av begreppet ”återvinning” i nyligen avkunnade domar har varit föremål för åtskillig debatt. I dessa domar drog domstolen slutsatsen att förbränning av avfall med energiåtervinning inte innebär återvinning, om detta inte är huvudsyftet med hanteringen, vilket har fått till följd att en del medlemsstater oväntat skulle finna att de bryter mot direktivet, antingen nu eller i framtiden. 
Det fanns olika uppfattningar om vilket förfarande som skulle tillämpas för att hantera frågan. Frågan om konsekvenserna av domarna hade faktiskt inte nämnts vare sig i den gemensamma ståndpunkten eller i parlamentets ändringsförslag under andra behandlingen. Den kompromisslösning som till sist nåddes innebar att man skulle ändra relevanta delar i det ursprungliga direktivets text. Detta visade tydligt att avfall som bränns vid förbränningsanläggningar med energiåtervinning kan sägas ligga i linje med direktivets mål. 
Om man beaktar alla faktorer, anser jag att parlamentet kan vara mycket nöjt med detta resultat, och jag rekommenderar faktiskt alla att rösta för överenskommelsen. 
Morgondagens omröstning innebär slutpunkten för direktivet om förpackningar och förpackningsavfall men inte för debatten i vidare mening om återvinning, förebyggande av avfall och användning av naturresurser. Debatten har redan börjat här i kammaren, med den diskussion om tematiska strategier som kommissionen tagit initiativet till. Denna överenskommelse om direktivet om förpackningar och förpackningsavfall banar väg för ett nytt lagstiftningssystem. Parlamentet ville se en större tonvikt på lagstiftningens miljökonsekvenser och ett flexibelt arbetssätt. I en utvidgad, mer heterogen union kommer det inte längre att vara möjligt för alla 25 medlemsstater att ställa upp samma mål för materialutnyttjande och återvinning. Våra debatter om ekologisk effektivitet vid första behandlingen och om de ekonomiska kostnaderna vid andra behandlingen leder oss nästan oundvikligen till slutsatsen att ländernas optimala procentsatser för återvinning kan uppvisa stora skillnader, och i sista hand måste vi också ta itu med detta. Men för att kunna göra det måste vi först och främst ställa upp tydliga återvinningsmål. Detta är faktiskt det yttersta målet för denna lagstiftning. 
Ett annat mål för denna lagstiftning är hållbar utveckling, ett begrepp som vi måste ge ett konkret innehåll. Genom det reviderade direktivet tar vi i dag ett steg i riktning mot en modernisering av förpackningspolitiken. En miljöindikator för förpackningar är något som kan stimulera användningen av ekologiskt mer hållbara förpackningar. På längre sikt behöver förpackningarna inte vara något miljöproblem utan skulle kunna bidra till hållbar utveckling. Ständig innovation är den bästa garantin för att bibehålla sysselsättningen inom förpackningssektorn, och jag hoppas att revideringen av direktivet om förpackningar och förpackningsavfall skall lämna ett litet bidrag till detta. 
Avslutningsvis skulle jag vilja rikta ett varmt tack till alla grupperna för deras samarbete och även tacka den utmärkta förlikningsdelegationen under vice ordförande Renzo Imbenis synnerligen skickliga ledning. 
Ayuso González (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar, fru kommissionär! Efter en ganska lång och svår förhandling kommer vi till sist att få ett direktiv som, förutom att det är ambitiöst, är realistiskt och – framför allt – möjligt att genomföra, eftersom de datum och kvantitativa mål som angetts är väl avvägda.
Jag vill därför varmt gratulera föredraganden, Dorette Corbey, och tacka henne för hennes arbete och den flexibilitet hon har visat för att nå denna överenskommelse. Det har inte varit lätt att nå denna överenskommelse, eftersom vi – förutom de långa och hårda diskussioner vi har haft i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor – har stött på ytterligare rättsliga problem p.g.a. domstolens dom i förhållande till termen ”återvinning”.
Jag vill också tacka alla ledamöter som på ett värdefullt sätt har medverkat till att förbättra detta direktiv och i synnerhet utskottets ordförande, Caroline F. Jackson.
Arbetet har verkligen varit värt mödan, eftersom förpackningsdirektivet kommer att få väldiga konsekvenser för de olika berörda ekonomiska aktörerna: kommunala förvaltningar, insamlingssystem, företag som tillverkar förpackningsmaterial, branschen etc.
Jag vill också vädja särskilt till konsumenterna, som utgör en sektor som är mycket viktig för systemet, att samarbeta genom att transportera alla förpackningar till ”gröna punkter”.
Återanvändning, materialutnyttjande och återvinning är tre alternativ för avfallshantering. Vart och ett har sina för- och nackdelar, men jag anser att vi måste stödja alla tre med tanke på vad de har gemensamt: vart och ett av dem är alltid bättre än att deponera avfall på soptippar.
Med hänsyn till förebyggande åtgärder anser jag att vi, utan att lämna det åt sidan, måste vara flexibla, särskilt när det rör jordbruks- och livsmedelsindustrin som – låt oss inte glömma det – är den största förpackningsanvändaren, eftersom vi på detta område måste göra en avvägning mellan miljömål och strängast möjliga kriterier för livsmedelssäkerhet.
Förpackningsindustrin är dessutom redan i färd med att göra stora förbättringar när det gäller produkternas utformning, av det enkla skäl att det innebär kostnadsbesparingar, och detta är när det kommer till kritan en konkurrensfördel.
Som Europeiska kommissionen har noterat kommer vissa medlemsstater att ha större svårigheter att följa direktivet av historiska orsaker som har att göra med brist på infrastruktur, låg befolkningstäthet eller helt enkelt konsumentvanor.
I detta avseende är jag glad att jag har deltagit i sökandet efter en lösning som är tillgänglig för alla. Portugal, Grekland, Irland och de nya medlemsstaterna kommer att få längre tid på sig att genomföra detta direktiv. Jag är medveten om att vissa av dessa länder redan gör stora ansträngningar, och jag är säker på att de kommer att uppfylla de fastställda målen.
Till sist hoppas jag att problemen som till följd av domslutet härrör från den oprecisa definitionen av vad som anses vara återvinning snabbt kommer att lösas till glädje för alla.
Bowe (PSE ).
   – Herr talman! Detta direktiv har färdats en lång och tung väg. Vi måste tacka föredraganden för allt hennes hårda arbete; vi måste gratulera parlamentet för det sätt som vi förde detta ända fram till förlikning där vi fick ett gott resultat, och vi har nu ett mycket ambitiöst paket framför oss, ett paket som, befarar jag, det kommer att ta lång tid för vissa medlemsstater att smälta.
Vi har fastställt några oerhört svåra mål. Vi har erkänt att detta direktiv skall träda i kraft under en period då vi utvidgar unionen, och en hel rad normer och målsättningar som vi tidigare hade i en grupp på femton nu kommer att vidgas till 25 medlemsstater. Med tanke på att det finns svaga medlemsstater till och med bland de nuvarande femton, har vi varit kloka nog att medge undantag.
Jag kan inte stå här i kväll och påstå att mitt eget land är ett lysande exempel på framsteg vad gäller återvinning av förpackningar. Jag befarar att vi alltid har varit långsamma; vi har alltid legat efter genomsnittet, och vi kommer att behöva utföra en förfärlig massa hårt arbete vad gäller att skapa infrastruktur och genomföra en hel rad åtgärder för att garantera att vi når de mål som vi har fastställt i denna lagstiftning. Tillsammans med alla andra måste vi göra detta: om vi har skrivit under lagstiftning måste vi acceptera det ansvar att uppfylla åliggandena som det ger oss, och jag tror att detta är något som Förenade kungariket kommer att göra och något som alla medlemsstater måste göra.
Vi måste erkänna att de höga miljönormerna kostar, men höga miljönormer ger oss också fördelar. På lång sikt kommer vi också att skapa en renare och grönare miljö för oss själva och våra barn. Jag rekommenderar kammaren detta paket. 
Andersen (EDD ).
   – Herr talman! Förpackningsavfall utgör ett avsevärt miljöproblem. Det är bra att man fastställer mål för avfallsåtervinning, men jag hade velat se en del mer krävande mål. I Danmark har vi nästan redan uppfyllt det föreslagna återvinningsmålet.
Inte ens mer krävande mål för återvinning av miljöfarliga förpackningar är emellertid tillräckligt. Alla material som är skadliga för miljön och människors hälsa måste avlägsnas från avfallscykeln och ersättas med miljömässigt sunda alternativ. Det finns numera sådana alternativ. Avfallsproblemet behöver inte bli större än vad det är just nu.
Något jag saknar i direktivet är en hänvisning till det snabba, stegvisa borttagandet av PVC och ftalater. Så länge som PVC och ftalater används måste man införa en avgift för dem som skall betala både den skada som har uppkommit genom användningen av PVC och för övergången till miljömässigt sunda alternativ. Principen om att förorenaren skall betala, som bekräftas genom fördraget, måste börja tillämpas. Trots dessa tillkortakommanden kommer jag att rösta för resolutionsförslaget i betänkandet av Dorette Corbey.
Doyle (PPE-DE ).
   – Herr talman! Detta har minsann varit en lång och tung väg. Jag välkomnar resultatet från förlikningsdiskussionerna, och jag skulle i synnerhet vilja tacka vår föredragande Dorette Corbey för hennes utmärkta arbete och förståelse för dessa frågor. Som irländsk ledamot anser jag att vi har haft nytta av det som har blivit känt som ”det irländska ändringsförslaget”. Det förefaller ha förflutit lång tid sedan jag lade fram ett ändringsförslag för ett undantag – inte från målsättningarna, utan från tidsplanen – för Irland, Grekland och Portugal, och jag tackar kollegerna för deras förståelse.
Vi måste få rätt balans mellan strävan och verklighet när det gäller de här frågorna framför oss. Jag kan inte tala för Grekland eller Portugal – deras egna ledamöter kommer att göra det –, men mitt eget land har verkligen ingen befintlig infrastruktur för att kunna uppfylla målen inom den tidsplan som andra länder krävde, även om vår danska kollega föreslog att det inte var ambitiöst nog. Jag välkomnar denna balans varmt. Det finns ingenting som hindrar att andra är mer ambitiösa för att nå utdelning. Jag tackar er uppriktigt för er förståelse för Irlands ståndpunkt i denna fråga.
Eftersom Irland är en önation importerar vi 80 procent av vårt förpackningsmaterial och har en mycket liten inhemsk återvinningsmöjlighet. Vi är ett glesbefolkat land. Demografiska förhållanden, infrastruktur, storlek och isolering gör det mycket svårt för Irland att nå samma mål och hålla samma tidsfrister som andra länder. Vi låg långt efter när detta inleddes, och under de senaste fem åren har vi nästan hunnit i kapp. Den extra tid som vi nu har fått kommer förhoppningsvis att göra det möjligt för oss att inte behöva ansöka om särbehandling efter 2011, och det måste vara vår ambition som nation. Vi i Irland måste nå dessa mål vad gäller att hantera vårt förpackningsavfall och avfall i allmänhet. För tillfället är vi alltför beroende av att exportera vårt avfall, eftersom vi inte har den infrastruktur som behövs för att göra det lokalt, trots att vi hunnit ifatt mycket de senaste åren.
Frågan om återhämtning och EG-domstolens dom påverkar faktiskt inte Irland eftersom vi inte har några återhämtnings- eller förbränningsanläggningar för närvarande, och inte kommer att ha det under den närmaste framtiden. Det kommer utan tvivel att bli fråga om ett överklagande, men jag stöder detta för de länder där detta är aktuellt.
Återigen vill jag tacka föredraganden och alla kolleger för er särskilda förståelse. Jag välkomnar det som ligger framför oss här denna kväll. 
Scallon (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag välkomnar betoningen på behovet att minska förpackningar och att öka målen för återvinning av förpackningsavfall i detta direktiv. Liksom min kollega Avril Doyle gläder jag mig åt de överenskomna undantagen för Irland och även för Portugal och Grekland.
Jag anser det vara rätt och riktigt att anslutningsländerna måste få ha sista ordet när det gäller den tidpunkt då de känner att de rimligen kan genomföra detta direktiv. Vi måste komma ihåg att de står inför att genomföra så många direktiv och förordningar i gemenskapens regelverk.
I Irland införde vi ganska nyligen återvinning, och det har givit ett mycket positivt gensvar från allmänheten. Jag anser att vi behöver en väletablerad återvinningsmentalitet innan vi går vidare i någon riktning. Irland är en nettoimportör, och 75–80 procent av våra förpackningar är importerade. Vi har också en begränsad kapacitet att använda återvunna förpackningar. Vi har svårt att få tillgång till återvinningsmarknaderna, och den utgift som det medför är betydande för oss.
Vi behöver realistiska mål för de nya direktiven, men regeringen menar att den kan genomföra detta direktiv till fullo till 2011. I och med att förbränning klassificeras som bortskaffande i EG-domstolens utslag måste vi finna andra sätt att möta återvinningsmålen, och jag skulle vilja påstå att det för närvarande i allmänhet råder en mycket djup oro bland irländska medborgare om användandet av förbränning. Eftersom andra länder i allt högre grad upphör med förbränning, anser jag att vi inom Europeiska unionen noga måste se över det sätt som vi verkar på inom detta särskilda område. 
Schreyer,
   .  Herr talman! Kommissionen välkomnar resultatet från förlikningsförfarandet och gläds åt att medlagstiftarna beslutade att mer än fördubbla återvinningsmålen till 2008. Kommissionen välkomnar också det faktum att två viktiga och svåra frågor skulle kunna få en lösning. Den första frågan är förfarandet för att godkänna en tidsfrist för anslutningsländerna, och den andra är frågan om konsekvenserna av det aktuella domstolsutslaget om energiåtervinning.
När det gäller anslutningsländernas tidsfrist förbereder kommissionen för närvarande ett beslut. Kommissionen anser att parlamentet måste vara fullständigt delaktigt i denna viktiga fråga, och därför kommer detta beslut att grundas på medbeslutande.
Angående konsekvenserna av domstolens utslag inser kommissionen att alla inte är nöjda med lösningen att omvandla återvinningsmålet till ett mål för återvinning och förbränning på förbränningsanläggningar för avfall med energiåtervinning. Det skulle dock ha varit svårt att dra medlemsstater inför domstol för att de har tolkat ”återvinning” på samma sätt som de flesta andra medlemsstater och kommissionen skulle ha gjort fram till utslaget. Medlagstiftarnas åsikt kan verkligen leda till att vi undviker en period av rättslig osäkerhet som ingen skulle ha gagnats av. Detta skulle emellertid inte dölja det faktum att vi måste lösa återvinningsfrågan. Detta måste göras, inte bara för förpackningar, utan för allt avfall. Därför anser kommissionen att vi måste se över återvinningens ställning i ramdirektivet om avfall. Den pågående debatten om den tematiska strategin för förebyggande av avfall och materialutnyttjande kommer att bli ett viktigt bidrag till ett sådant synsätt.
Kommissionen skulle vilja gratulera föredraganden Dorette Corbey samt alla ledamöter som har bidragit till att säkerställa det lyckade resultatet av denna viktiga lagstiftningsprocess. 
Talmannen.
    Tack så mycket, fru kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 10.30.
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0486/2003) av María Antonia Avilés Perea för budgetkontrollutskottet om beviljande av ansvarsfrihet för genomförandet av Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 2001. Avsnitt VII – Regionkommittén (SEK(2002) 405 – C5-0247/2002 – 2002/2107(DEC)).
Avilés Perea (PPE-DE ),
   . – Herr talman! I dag granskar vi ett betänkande som härrör från beslutet som fattades den 8 april 2003 att skjuta upp ansvarsfriheten för Regionkommitténs räkenskaper. Beslutet har att göra med information som vi fick i elfte timmen om vissa oegentligheter i räkenskaperna. När betänkandet i princip hade slutförts informerades vi om att räkenskaperna kunde innehålla oegentligheter; informatören var orolig att det kunde finnas oegentligheter i samband med ersättningen av resekostnader och dagtraktamenten, och möjligen vissa fall av bedrägerier.
Mot bakgrund av denna misstanke uppmanade vi i budgetkontrollutskottet att beviljandet av ansvarsfrihet skulle skjutas upp, så att man skulle kunna genomföra en grundlig revision och få en helhetsbild av de misstänkta oegentligheterna. Revisionen utfördes slutligen av revisionsrätten, som granskade Regionkommitténs allmänna budget och den ekonomiska och administrativa förvaltningen av denna budget.
Resultaten av revisionen visade inte på några allvarliga oegentligheter. Samtidigt utarbetade OLAF en rapport om möjligt bedrägeri i Regionkommittén och hittade inga bevis på bedrägeri för personlig vinnings skull eller något avsiktligt bedrägeri från någon anställd vid Regionkommittén. Man fastställde ett fåtal interna administrativa brister, men dessa hade liten faktisk betydelse, särskilt med tanke på att Regionkommittén mellan 2001, den aktuella perioden, och vårt sammanträde hade ändrat sina egna interna bestämmelser och infört en rad ändringar som utformats särskilt för att förhindra den typ av oegentligheter som tidigare kunde ha ägt rum, och även lovade att förändra den interna förvaltningen och tillhandahålla fortbildning för personalen i syfte att förhindra ytterligare oegentligheter.
Vi måste erkänna – och jag måste personligen säga – att Regionkommittén har ansträngt sig för att förbättra sin interna organisation i syfte att förbättra redovisningen och den har utarbetat föreskrifter för att förhindra problem eller fördubblingar vid ersättning av resekostnader och dagtraktamenten till kommitténs ledamöter.
Det bedrägeri som faktiskt fastställdes hade ringa omfattning: det handlar om ett mindre belopp, som är på väg att klaras upp, och problemet med en liten summa som ännu inte retts ut håller för närvarande på att lösas i samarbete med en f.d. kommittéledamot.
Vi noterade därför hela tiden ett snabbt gensvar från Regionkommittén och en vilja att samarbeta med oss, med parlamentet, för att förbättra efterlevandet av bestämmelserna och skapa större öppenhet och låta oss känna att man tog itu med problemet.
Mot denna bakgrund rekommenderar jag att parlamentet godkänner det betänkande som jag i dag lägger fram på budgetkontrollutskottets vägnar och godkänner ansvarsfrihet för Regionkommitténs redovisning tillsammans med de rekommendationer som vi har inkluderat i betänkandet.
Som ett resultat av råden från parlamentets rättstjänst har vi i betänkandet tagit bort alla specifika hänvisningar till OLAF:s rapport. Det verkande olämpligt att hänvisa till en rapport som, genom själva sin karaktär, är konfidentiell. Vi tog därför bort dessa citat omedelbart och vi kommer inte ens att rösta om huruvida de bör tas bort – de kommer i stället inte att anses som tillåtliga, vilket inte ändrar betänkandet på ett betydelsefullt sätt.
När det gäller de ändringsförslag som har lämnats in, kan jag berätta att jag stöder ändringsförslagen 3, 4, 5 och 6, men inte de övriga.
Jag hoppas att ni kommer att granska detta betänkande noga. Det är frukten av det arbete och samarbete som har ägt rum i nästan hela budgetkontrollutskottet. Vi har ständigt försökt att förbättra redovisningen i Regionkommittén – både i vårt eget intresse som parlamentsledamöter och i själva kommitténs intresse, med tanke på dess betydelse som en av EU:s institutioner.
Theato (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill börja med att uttrycka mitt varma tack till María Antonia Avilés Perea, som skötte sin svåra uppgift som föredragande med stor uthållighet och grundlighet.
Regionkommittén är den nyaste EU-institutionen, och den är dessutom liten. När det gäller sammansättningen är den oerhört heterogen, åtminstone avseende ledamöternas politiska ställning och rang i sina hemländer. Kan detta vara skälet till att vi har haft sådana svårigheter med 2001 års ansvarsfrihet? Budgetkontrollutskottet fick kännedom om tillkortakommanden och t.o.m. oegentligheter när det i våras skulle rösta om den resolution som skulle ge Regionkommittén ansvarsfrihet för 2001. Föredraganden, María Antonia Avilés Perea, slog till bromsarna och rekommenderade ett uppskjutande av ansvarsfriheten och att Regionkommittén skulle låta utföra en översyn av sin praxis, företrädesvis genom Europeiska revisionsrätten – en rekommendation som kammaren gick med på. Under tiden har föredraganden och utskottet utfört ett noggrant arbete och föreslår nu att Regionkommittén beviljas ansvarsfrihet för 2001.
Detta innebär emellertid inte att de dubiösa händelserna i Regionkommittén är förlåtna och glömda. De kommer förmodligen återigen upp i ljuset i samband med ansvarsfriheten för 2002, i synnerhet som revisionsrätten föreslår att genomföra en noggrannare översyn, vilket den inte tyckte att den hade möjlighet att göra under 2001. I betänkandet av María Antonia Avilés Perea tar man hänsyn till en rad rekommendationer från OLAF, och man klargör Regionkommitténs krav. Det finns inget som tyder på att enskilda personer har försökt att berika sig eller på att det har skett en förlust av ekonomiska medel. Den inkorrekta beräkningen av resebidrag har nu justerats genom indrivning, men i framtiden måste emellertid administrationen av närvarolistor och beräkningen av ledamöternas bidrag skötas på ett ytterst noggrant sätt och vara kontrollerbar. Betalningsförfarandena måste vara förenliga med budgetförordningarna. Man måste respektera den interna revisorns institutionella roll. Regionkommitténs ordförande har tillkännagett genomförandet av en handlingsplan för att förbättra administrationen och förvaltningen, och detta innefattar bestämmelser om hur man skall hantera uppgiftslämnare. Det är upp till Regionkommittén själv att avgöra om det skall vidtas några disciplinära åtgärder. Rent allmänt är vi i budgetkontrollutskottet mycket oroliga över att ett amatörmässigt, improvisatoriskt synsätt fram till nu har lyckats få grepp om administrationen.
Vi kommer att övervaka de förbättringar som man har uppmanat till – och som har utlovats – på ett välvilligt men uppmärksamt sätt, så att ansvarsfriheten för 2001 beviljas på ett rätt och riktigt sätt. Vi uppmuntrar sålunda Regionkommittén att hålla sig till bestämmelserna framöver. 
Van Hulten (PSE ).
   – Herr talman! I mars 2003 när budgetkontrollutskottet skulle rösta om resolutionen som beviljade Regionkommittén ansvarsfrihet för 2001, fick jag och flera av mina kolleger ett samtal från Regionkommitténs internrevisor Robert McCoy. McCoy hade oroväckande nyheter till oss: de uppgifter som parlamentet mottagit från Regionkommittén under förfarandet för beviljande av ansvarsfrihet var felaktiga.
Dagen därpå beslutade budgetkontrollutskottet att omröstningen skulle skjutas upp för att ge Robert McCoy en möjlighet att lägga fram sina åsikter. Han gjorde detta, och sände ut ett, som han sade, rop på hjälp. Han menade att hans åsikter hade blivit förvrängda av generalsekreteraren och ekonomidirektören för Regionkommittén, och att ReK fortfarande struntade i grundläggande ekonomiska regler, i synnerhet i förhållande till anbudsförfaranden och ledamöternas utgifter, trots en rad reformer.
Till följd av Robert McCoys ingripande beslutade budgetkontrollutskottet, och därefter kammaren, att skjuta upp frågan om Regionkommitténs ansvarsfrihet och uppmanade institutionen att beställa – och jag citerar – ”en detaljerad, fullständig och oberoende granskning, som skall utföras av en extern och erkänd institution – företrädesvis Europeiska revisionsrätten – av kommitténs hela budgetgenomförande samt av den ekonomiska och administrativa förvaltningen. Parlamentet anser att denna granskning bland annat skall behandla de områden som anges ovan och intyga att institutionen har en sund ekonomisk förvaltning”. Samtidigt beslutade jag att hänvisa fallet till OLAF.
Resultaten från dessa undersökningar var chockerande. I fallet med revisionsrätten var det chockerande eftersom vi mottog ett ensidigt dokument bestående av 300 ord som helt enkelt bedömde Regionkommittén som oförvitlig. Det var inte vad vi hade bett om. OLAF:s rapport målade upp en helt annan bild. Man hade funnit en intern kultur som kännetecknades av amatörmässighet och improvisation. Man fann bevis för att ReK-tjänstemän blev mutade vid anbudsförfaranden, och för att ledamöter – däribland tidigare ordförande – i Regionkommittén krävt falska ersättningar. OLAF fortsatte med att hävda att förvaltningens ansträngningar hade fokuserats på att motverka eller destabilisera budbäraren med de dåliga nyheterna, i detta fall styrekonomen, snarare än att förändra omständigheterna till förmån för Regionkommittén.
McCoy handlade därför riktigt då han kom för att träffa oss, och han förtjänar en oförbehållsam ursäkt för den behandling som han har utsatts för och applåder för sitt mod att träda fram.
Regionkommittén har nu börjat förbättra saker: generalsekreteraren har avskedats från sin tjänst av flera anledningar – även om den valhänta processen vid hans utnämnande säkert också berodde på det administrativa kaos som rådde i Regionkommittén; Regionkommitténs ordförande har tillkännagett en förberedande utredning om att inleda disciplinära förfaranden; en reformprocess har satts i gång som omfattar alla de anställda inom Regionkommittén som önskar delta, och en tidigare ledamot av Europeiska revisionsrätten skall ge Regionkommittén råd om reformernas lämplighet.
Av dessa skäl förtjänar Regionkommittén och dess ordförande att hellre frias än fällas. Därför kommer min grupp att rösta för beviljandet av ansvarsfrihet i morgon, men vi kommer att göra det ytterst lite entusiasm.
Mulder (ELDR ).
   – Herr talman! Den föregående talaren, Michiel van Hulten, har gett en utmärkt förklaring av bakgrunden till vägran att bevilja Regionkommittén ansvarsfrihet i april, och jag anser att María Antonia Avilés Perea också gör det i sin resolution; hon har utfört ett mycket bra arbete.
Som ett resultat av vägran att bevilja ansvarsfrihet har två organ genomfört undersökningar: Europeiska revisionsrätten och OLAF. Jag måste säga att jag blev lite besviken på revisionsrättens undersökning. En undersökning som kan uttryckas i ett par meningar skulle jag inte kalla ”grundlig”; det var snarare i mitt tycke en alltför ytlig undersökning. Jag har större respekt för OLAF:s rapport, i vilken man har undersökt frågan noggrannare.
Det har skett många överträdelser; vi hoppas nu att dessa inte skall fortsätta. I detta avseende instämmer jag med föregående talare som sade att styrekonomens roll är mycket viktig. Det var ett dåligt tecken att Regionkommitténs administration – som en av sina första åtgärder efter det att styrekonomen offentliggjort överträdelserna – avskedade en person som var underordnad just styrekonomen.
Det gläder mig därför mycket att parlamentet har antagit ett ändringsförslag till 2004 års budget från Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp för att omedelbart ge styrekonomen ytterligare två anställda för det kommande budgetåret. Vi anser att styrekonomens roll är mycket viktig i alla EU:s institutioner. Man kan inte nog understryka att denna person måste handla på ett fullständigt oberoende sätt – oberoende av hierarkin – för att kunna uttrycka sin åsikt.
Vi kommer att stödja den kritiska hållningen i resolutionen av María Antonia Avilés Perea, eftersom vi anser att hon har gjort ett bra arbete. Min grupp kommer emellertid inte att rösta för ett beviljande av ansvarsfrihet för Regionkommittén. Vi anser att vår inställning är berättigad ett år då så mycket har gått på tok.
Sjöstedt (GUE/NGL ).
    Herr talman! Precis som ELDR-gruppen så anser vi att föredraganden har gjort ett utmärkt arbete i sitt betänkande. Det är ett mycket kritiskt betänkande som pekar på de ömma punkterna när det gäller upphandling och fusket med reseersättningar. Vi drar samma slutsats som ELDR-gruppen: ingen ansvarsfrihet bör ges. Kritiken är för allvarlig.
Precis som i Eurostat-historien så har vi blivit uppmärksammade på dessa problem genom en så kallad Om Regionkommitténs finanskontrollör inte hade kontaktat oss hade vi aldrig upptäckt hur illa det stod till. Det är bara att vara tacksam för att det finns EU-anställda som är villiga att ta de risker som det innebär att visa på de felaktigheter som finns. Dessa påståenden är också väl bekräftade i OLAF:s rapport.
Om vi skulle bevilja ansvarsfrihet gör vi det också till Regionkommitténs generalsekreterare. Det menar vi inte är möjligt. Det är den generalsekreterare mot vilken OLAF anser att man skall inleda ett disciplinförfarande. Det håller inte ihop. Vi kommer att rösta emot ansvarsfrihet för Regionkommittén. Vi menar att det finns för mycket som är ouppklarat och att man bör visa ännu bättre vilja att hitta bättre förfaranden i framtiden. 
Bernié (EDD ).
   – Herr talman! Jag vill gratulera budgetkontrollutskottet till dess beslutsamhet att kasta så mycket ljus som möjligt över förvaltningen av Regionkommittén. Vi har kommit långt sedan februari 2003. Den första planen var att bevilja den ansvarsfrihet för tillfredsställande förvaltning, men rapporterna från revisionsrätten och OLAF har bekräftat behovet av ett betänkande. Inget av detta hade varit möjligt utan de höga yrkesmässiga och moraliska kvaliteterna – ja, ni har lyckats övervinna påtryckningarna – hos Robert McCoy, styrekonomen, som i dag förtjänar ett tack från hela Europaparlamentet.
De ändringsförslag som jag har lagt fram ligger i linje med betänkandet och grundas på bevisade uppgifter. Antagandet av dem är sålunda i princip bara en teknikalitet och jag hoppas att ett stort antal ledamöter kan stödja dem. Jag anser å andra sidan att det är för tidigt att bevilja ansvarsfrihet. Casacabetänkandet är en grym påminnelse till dem som ansåg det lämpligt att bevilja ansvarsfrihet för kommissionen i april i fjol att ansvarsfrihet inte kan beviljas p.g.a. att man hellre vill fria än fälla. Vi bör inte rösta om ansvarsfrihet om det inte finns någon entusiasm för det och göra saken etter värre.
Parlamentet, som skall kontrollera om budgeten verkställs på ett korrekt sätt, måste vara säker på de framsteg som gjorts, på de vidtagna åtgärderna, på alla ålagda sanktioner, och inte nöja sig med löften eller åsiktsförklaringar. Och eftersom kommissionen noga följer våra debatter kommer jag att dra nytta av detta faktum och påpeka att denna kommentar gäller alla. Den riktar sig inte bara till Regionkommittén.
Bösch (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag anser att det är tillåtligt, i samband med betänkandet av María Antonia Avilés Perea, att för ovanlighetens skull berömma sitt eget utskott. Jag menar att vi handlade mycket snabbt så snart som det uppstod berättigade tvivel – som tidigare talare redan har nämnt – om hur Regionkommittén hanterade offentliga medel. Jag anser att det är viktigt att för en gångs skull säga detta i kammaren. Vi har ett budgetkontrollutskott och det är tillräckligt förnuftigt och flexibelt för att utöva sitt ansvar med några timmars varsel. Jag anser inte att man orsakade några problem genom beslutet att skjuta upp ansvarsfriheten för Regionkommittén som ett resultat av den oro som har riktats till oss. Jag tror faktiskt att den visade att det ibland finns små institutioner inom Europeiska unionen – så kallade små institutioner, även om våra skattebetalare förmodligen inte skulle anse det – som kanske har en budget på 30 miljoner euro, där ledamöterna närvarar någon gång i månaden och kanske håller ett viktigt tal i plenum, och där det annars finns en stor frestelse att syssla med ett trivialt imperiebyggande inom Europeiska gemenskapen.
Jag är tacksam för att ordföranden och hans personal i Regionkommittén har dragit de rätta slutsatserna av våra kommentarer, men jag tror att även vi kan dra lärdom av detta i andra fall. Jag instämmer i tidigare talares kommentarer, och jag kommer gladeligen att rösta för betänkandet av María Antonia Avilés Perea.
Talmannen.
   Tack så mycket, herr Bösch.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 10.30.
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0004/2004) av Paulo Casaca för budgetkontrollutskottet om kommissionens rapport om åtgärder som vidtagits till följd av iakttagelserna i Europaparlamentets resolution som fogats till beslutet om ansvarsfrihet för den allmänna budgeten för budgetåret 2001 (KOM(2003) 651 – C5-0536/2003 – 2003/2200(DEC)). 
Casaca (PSE ),
   . – Herr talman, fru kommissionär! Tack vare det engagerade, hårda arbete som utförts av budgetkontrollutskottet och andra enskilda personer i EU:s institutioner har det slutligen blivit möjligt att stoppa de allvarliga missförhållandena i det europeiska statistikorganet, Eurostat. Den revision som utförts av kommissionens interna revisionstjänst och av Eurostats revisionsavdelning förtjänar att få beröm, och den var nödvändig för att vi skulle uppnå detta resultat.
I den handlingsplan som lades fram av utskottet och som inriktas på den viktigaste statistiken, på att minska mängden arbete som läggs ut på entreprenad av organet och på att göra statistiska uppgifter tillgängliga för allmänheten, tar man upp de frågor som vi anser vara viktigast. Man ser också till att motivationen för denna typ av arbete inte bara är av ekonomisk karaktär, och man ökar öppenheten och ansvaret.
Vi skall emellertid noga övervaka hur man verkställer denna plan och hur man ser över och reviderar allt utfört arbete. Gemenskapens institutioner kommer att bli alltmer intresserade av att analysera och revidera effektiviteten och förenklandet av förfarandena, arbetets kvalitet och de berörda frågornas relevans och värde. I vilket fall som helst är det nu uppenbart att man i samband med den rådande reformeringen av kommissionen inte i tillräcklig grad har klargjort generaldirektoratens och kommissionärernas ansvar och inte gett några garantier för att man respekterar demokratins gyllene regel, dvs. att ansvarsskyldigheten och det slutliga ansvaret ligger hos de politiska tjänstemännen.
Det har uttryckts oro över att vi så ohämmat har börjat lägga ut en stor mängd administrativa funktioner i EU på entreprenad och att saker och ting p.g.a. tillämpningen av mer byråkratiska bestämmelser har blivit mer komplicerade, vilket inte på något sätt uppfyller målen för en effektiv användning av offentliga medel. Denna oro gäller emellertid inte bara Eurostat. Det är tydligt att även andra kommissionsavdelningar eller t.o.m. interinstitutionella organ deltagit i de flesta avtal som Eurostat har slutit med tredje part. Det råder särskild bestörtning över det faktum att inget, till skillnad från i Eurostat, verkar ha förändrats inom de avdelningar som övervakar yttre bistånd och som är ansvariga för hur medlen används inom en del av de mest omtvistade områdena. Redovisningssystemet måste moderniseras och man måste garantera att systemet faktiskt är kapabelt att ta itu med de mest brännande problemen avseende förvaltning och övervakning av avtal med tredje part och gemenskapspengar som administreras av tredje part.
Även inom den gemensamma jordbrukspolitiken verkar utvecklingen röra sig mycket långsamt framåt eller inte alls. Den ram som utarbetats genom revisionsrättens utmärkta särskilda rapporter om exportbidrag är en källa till oro. Det är oacceptabelt att man i vissa nyckelpunkter i 2003 års rapport inte gör mer än upprepar det som sades 1990 därför att absolut inget har ändrats på 13 år. Det är oacceptabelt att kommissionen ännu inte har genomfört sin politik som går ut på att flytta oansvariga anställda som arbetar med exportbidrag, med tanke på att det krävs snabba åtgärder inom detta område. Det är oacceptabelt att man fortsätter att ge exportbidrag för socker till länder från vilka vi importerar tullfritt socker. Gemenskapsbudgeten kräver öppenhet, ändå vägrar kommissionen fortfarande att offentliggöra förteckningen över betalningar till företag, i synnerhet när det gäller exportbidrag och metoderna för avyttring av överskott.
I en nyligen gjord opinionsundersökning kom livsmedelstillsatser högst upp på listan över det som oroade de europeiska medborgarna mest, både i EU med 15 medlemsstater och EU med 25 medlemsstater. Kommissionen fortsätter emellertid att nonchalera sina skyldigheter inom detta område. Gemenskapspengar används för att finansiera omfattande verksamhet för att räkna olivträd och bedöma deras produktiva förmåga, en verksamhet som varken är värd pengarna eller är effektiv, samtidigt som man inte tar hänsyn till kampen mot tillsatser i olivolja. Genom budgeten åläggs jordbrukare att betala stora böter om de producerar mer än sin tilldelade mjölkkvot, ändå vägrar kommissionen att ingripa när stora europeiska företag säljer och erhåller EU-bidrag för överskottssmör med tillsatser av smörjmedel och talg från nötkreatur.
Jag vill avslutningsvis säga ett par ord om de utmaningar vi står inför. Kommissionen håller på att utarbeta ett förslag om en ökning av de belopp som öronmärkts för forskning och utveckling, ett område som – vilket jag har sagt – har varit synonymt med byråkrati och ineffektivitet. Om tänkesättet inom detta område inte förändras på ett genomgripande sätt, om man inte effektiviserar den underliggande filosofin, om man håller fast vid de ohanterliga metoderna, kommer kommissionen att förvandla en bra idé till dålig politik.
Schreyer,
   .  Herr talman, ärade ledamöter! Jag vill tacka Paulo Casaca för hans omfattande betänkande. Jag bör säga att jag bara kan anamma er sista kommentar för nästkommande budgetplan inom de områden där föreskrifterna faktiskt skall ses över.
Detta betänkande har utarbetats med största omsorg och det lades fram för denna kammare på utskottets vägnar. I betänkandet diskuterar föredraganden alla huvudfrågor som behandlas i kommissionens uppföljningsrapport – i synnerhet Eurostat – och de nödvändiga slutsatser man kan dra av dem. Jag vill också särskilt tacka ordföranden för budgetkontrollutskottet, Diemut R. Theato, för hennes stora engagemang, liksom föredraganden, María Antonia Avilés Perea, samt Herbert Bösch och Ole B. Sørensen för deras konstruktiva bidrag.
Det var under 2001 som kommissionen inledde genomförandet av åtgärderna för reformeringen av förvaltningen. Vi har nu på ett framgångsrikt sätt genomfört en avsevärd del av reformerna. Vi har emellertid ständigt stött på hinder som kräver anpassningar och förbättringar. Inom två veckor kommer kommissionen att lägga fram nästa lägesrapport om reformerna. I denna kommer vi också att ge ingående förklaringar av de åtgärder som ordförande Romano Prodi meddelade i november i fjol. Samtidigt – dvs. om två veckor – kommer vi också att lägga fram förslag till översynen av OLAF-förordningen, som vi har diskuterat här i samband med Böschbetänkandet. Under nästa vecka kommer kommissionen även att anta lägesrapporten om moderniseringen av redovisningssystemet och förbättringar av förvarningssystemet. I förra veckan antog kommissionen en handlingsplan för Eurostat som uppföljning till den omstrukturering vi kom överens om i fjol; föredraganden har tagit upp de olika åtgärder som uppkommer i detta sammanhang.
Kommissionen har lärt sig av erfarenheterna, i synnerhet av Eurostataffären. De allvarliga oegentligheterna ägde rum innan denna kommission tillträdde. Prodikommissionen har fått kritik för att den inte tog itu snabbare med situationen, men, när den väl blivit fullständigt informerad – i juli 2003 – om situationens allvar, vidtog kommissionen åtgärder och vi har för avsikt att genomföra ordförande Prodis handlingsplan för Eurostat. Detta gäller särskilt åtgärder som ser till att kommissionen i framtiden blir snabbare informerad om problem som kräver politisk handling.
De årliga verksamhetsberättelserna och generaldirektörens uttalanden utgör hörnstenarna i ett nytt och genomsynligt system för intern kontroll. För verksamhetsberättelsernas tredje år har vi redan kommit överens om ytterligare förbättringar, exempelvis avseende tidsramen, och en mer ingående presentation av orsaker och uppgifter som ger skäl till oro. Vi har kommit överens om enhetliga normer för intern kontroll och i framtiden kommer den centrala finanstjänsten vid Generaldirektoratet för budget att tillhandahålla information två gånger om året om det arbete som dess personal inom internrevisionsområdet har utfört i samband med genomförandet av dessa normer.
I den lägesrapport som jag har nämnt och som min kollega Neil Kinnock redan har informerat budgetkontrollutskottet om, bekräftas på nytt att alla kommissionärer måste försäkra sig om att de interna kontrollsystem som antagits och förvaltas av generaldirektoratet fungerar på ett tillfredsställande sätt. Av lägesrapporten framgår också att kommissionärerna måste försäkra sig om att revisioner följs upp på lämpligt sätt. Om så inte är fallet måste kommissionären utfärda instruktioner så att förbättringarna kan genomföras. Nya budgetförordningar har också varit i kraft under de senaste 13 månaderna, och dessa minskar avsevärt risken för bedrägeri, särskilt de nya bestämmelserna om tilldelning av bidrag och tillägg och de stränga bestämmelserna som utesluter intressekonflikter. 
När det gäller redovisning har systemet omstrukturerats genom de nya budgetförordningarna. De ger kommissionens räkenskapsförare i uppgift att godkänna de system som används för att utarbeta redovisningsdata. Det är emellertid inte hans uppgift att utföra slumpvisa förhands- och efterhandskontroller, och han har heller inte någon personal tillgänglig som kan göra det. Utanordnarna är ansvariga för detta och generaldirektören är ansvarig för att se till att kontrollsystemen upprättas i enlighet med budgetförordningarna och de tillämpliga bestämmelserna.
Enligt artikel 60 i de nya budgetförordningarna har utanordnare hela ansvaret för finansiella förfaranden. Prodikommissionen har alltså genomfört den rekommendation som fastställts i den andra rapporten av oberoende experter, och den godkändes dessutom av denna kammare.
Viktiga lärdomar som kommissionen har dragit av Eurostataffären har att göra med informationsutbyte och samarbete mellan tjänsteavdelningarna, t.ex. mellan den interna revisionstjänsten och de övergripande generaldirektoraten, för man måste se till att information om oegentligheter når ända upp till politisk nivå och resulterar i antagandet av omedelbara åtgärder. Parlamentets budgetkontrollutskott har under diskussionens gång helt riktigt lagt den största betoningen på denna aspekt.
Eurostataffären gjorde att fjolåret blev svårt, och jag tror att detta gäller för kommissionen i lika hög grad som för arbetet i budgetkontrollutskottet. Kommissionens ordförande gjorde ett mycket innehållsrikt uttalande om alla aspekter här i kammaren vid två skilda tillfällen, och sedan inleddes ett gemensamt arbete för att utveckla de nödvändiga slutsatserna och förändringarna. Låt mig försäkra er om att kommissionen, som påbörjade och genomförde den administrativa reformen med stort engagemang, på ett konsekvent sätt kommer att genomföra de nödvändiga kompletteringarna av denna reform.
Bayona de Perogordo (PPE-DE ).
   – Herr talman! Mina första ord måste självklart bli gratulationer till Paulo Casaca för hans betänkande. Inte bara på grund av själva handlingen, utan även för det förarbete som ligger bakom den: att skapa samförstånd, harmonisera, iaktta försiktighet och sammanföra allt detta i ett betänkande som, framför allt, är komplext. Komplext eftersom det är ett uppföljningsbetänkande, i ordets egentliga mening, samtidigt som ämnet är nytt och rör något som har skakat oss och som nu skakar folkopinionen.
Jag skulle vilja belysa några inslag i denna uppföljningsaspekt, såsom ivern att fullständigt genomföra standarderna för internkontroll, att slutföra en revision av kommissionens finanssystem, att införa betalning av upplupen ränta på gemenskapens förskottsbetalningar, att ta itu med frågan om inkassering av medel samt ämnen som redan var allmängods i budgetkontrollutskottet: reformen av redovisningssystemet, till exempel, eller den gemensamma jordbrukspolitiken – som nämns uttryckligen av föredraganden –, framför allt när det gäller exportbidrag och förhindrande av bedrägeri i sektorn.
Som jag sade markerar betänkandet likväl något nytt: det är första gången frågan om Eurostat har behandlats i ett betänkande. Vi har förvånats över några av de frågor som kommit upp med anknytning till detta ämne. Låt mig gå igenom dem. För det första det faktum att reglerna om informationsutbyte, som funnits sedan början av innevarande parlaments mandatperiod, inte har tillämpats i praktiken.
För det andra är det förvånande att det inte finns någon förteckning över ägarna till alla de företag som har tilldelats kontrakt och att det, såvitt man kan se, skulle vara praktiskt taget omöjligt att fastställa vem som står bakom de bolag som deltar i anbudsförfaranden i kommissionens regi.
Vi har alltså fortfarande, i detta sena skede, våra tvivel om problemets omfattningen och om vem som är ansvarig.
Och inte nog med det, när vi försökte kontakta vissa källor fick vi å ena sidan ovärderlig hjälp av revisorerna och tipsarna, som fyllde luckorna i våra kunskaper om vad som hade hänt, men å andra sidan kunde vi konstatera en påtaglig brist på information från OLAF, vilket är vad som – i enlighet med det som sades här i kammaren för knappt en månad sedan – har lett till kravet på en regeländring, i synnerhet för att förhindra att OLAF blir en förevändning att föra diskussioner om något givet ämne bakom stängda dörrar och att minska öppenheten.
När det gäller de åtgärder som har antagits tycker jag att de är konstruktiva och bra. Till exempel beslutet att upprätta en mekanism för informationsflöden mellan revisorerna i varje generaldirektorat och internrevisionstjänsten, önskan att fastställa och strukturera varje kommissionärs ansvar och att skydda tipsare mot eventuella repressalier samt översynen av förvarningssystemet – även känt som ”svarta listan” – för att förhindra att ineffektiva företag eller företag som har uppträtt bedrägligt gentemot kommissionen får ytterligare kontrakt och anslag.
Kort sagt, herr talman, är detta ett öppet betänkande som även utgör en länk till betänkandet om godkännande av den ekonomiska förvaltningen 2002, som kommer att bereda tillfälle att utvärdera några av de åtgärder som föreslås i detta betänkande. Vi kommer då också att kunna täppa till vissa luckor i våra kunskaper, och vi hoppas att OLAF kommer att bidra till det. 
Kuhne (PSE ).
   – Herr talman! Eftersom klockan redan är över 22.00 skall jag gå rakt på sak utan några krusiduller. Vi socialdemokrater har under de senaste månaderna gång på gång sagt att prioriteringen för oss – utöver mediernas snart glömda sensationer såsom krav på avgångar – är frågan om hur man åstadkommer strukturförändringar i kommissionen och i förbindelserna mellan kommissionen och OLAF. Enligt min mening förblir denna ståndpunkt grundläggande för vår politik. Självklart kan vi diskutera kommissionärernas individuella politiska ansvar – jag har inga invändningar mot det –, men mot bakgrund av allt som vi har lärt av Eurostataffären måste vi först och främst inse att vi till att börja med måste ge kommissionärerna förutsättningar att utöva detta politiska ansvar. När allt kommer omkring uppdagades i detta särskilda fall hårresande förhållanden i fråga om ansvar, strukturer och informationsprocesser.
En sak gläder mig, även om jag inte stöder det politiskt; det gläder mig att se att det skapar klarhet. Visserligen har vi det ändringsförslag som lagts fram av liberalerna – jag kan försäkra Jan Mulder att jag gladligen skulle tala om detta – och som, så att säga, flaggar för politiskt ansvar. Samtidigt välkomnar jag dock den klarhet med vilken liberalerna föreslår en strykning, nämligen av just den punkt i Casacabetänkandet där det krävs att generaldirektoraten äntligen skall svara inför kommissionärerna. Det är ett tydligt alternativ. Det behövs strukturförändringar, så att vi inte vart femte år ställs inför problemet vilken kommissionär vi skall uppmana att avgå, medan apparaten tillåts fortsätta bekymmerslöst som tidigare. Det är inte det alternativ som vi socialdemokrater vill se, för att tala klarspråk.
Det betyder dock inte att allt som glittrar i kommissionen är guld. Uppriktigt sagt har sanningen i allmänhet varit raka motsatsen. Vad har vi inte varit med om: vi har, med stor ståt, förelagts ett förslag i vilket det skriftligen nu slutligen slås fast att tjänstemännen måste upplysa kommissionärerna om eventuella landminor som kan ligga kringspridda. Ja, det är fantastiskt, måste jag säga. Jag trodde faktiskt att detta redan var normal förvaltningsrutin. Om vi måste sätta detta på pränt från början, vad säger då det om de rådande förhållandena? Detta är en sak som har slagit mig med fullständig häpnad – även om jag kanske inte borde ha blivit alltför förvånad. Jag anser att vi verkligen måste kräva att det skall bli ett slut på att kommissionen alltid gör för lite alltför sent. Vi är trötta på det; Juan José Bayona de Perogordo har redan nämnt ansvarsfriheten för 2002. Till dess måste ni, om ni ursäktar, uppvisa resultat. Om ni inte gör det kan vi, som jag har sagt tidigare, se fram emot några mycket underhållande dagar tillsammans från och med nu och fram till slutet på er mandatperiod! 
Mulder (ELDR ).
   – Herr talman! Jag instämmer med Helmut Kuhne, och med tanke på den sena timmen skall även jag gå rakt på sak.
Till skillnad från Regionkommittén – föregående punkt på föredragningslistan – beviljade vi kommissionen ansvarsfrihet i april förra året. Jag var talesman för min grupp även då och gavs tillfälle att redogöra för våra argument. Ett av argumenten var att kommissionen var på rätt väg i reformarbetet. Vi anser fortfarande att så är fallet.
Knappt hade bläcket i den resolutionen torkat förrän Eurostataffären exploderade. Det var ingen småsak. Eurostat är inte bara en gammal gren av kommissionen utan tar dessutom fram ytterst viktig statistik över stabilitets- och tillväxtpakten, över medlemsstaternas bidrag, och om saker och ting inte står rätt till där, hur tillförlitlig är då själva statistiken? Det var alltså inte utan anledning som många människor blev mycket upprörda över avslöjandena. Vi anser att kommissionen på det hela taget har rättat till missförhållandena inom Eurostat på ett kraftfullt sätt. Ett antal problemområden kvarstår dock, vilka flera personer för övrigt redan har nämnt.
Allra först, hur skall vi se på OLAF:s roll? Jag tyckte alltid att det var konstigt att höra av generalsekreteraren att OLAF hade bett att vi skulle hålla saker och ting hemliga och inte vidarebefordra dem. Jag vet inte hur många tjänstemän som ombes att hålla detta slags saker hemliga för sina politiska överordnade; något sådant händer inte i någon enda förvaltning. Tjänstemän bör hålla sina politiska överordnade fullt informerade, och jag anser att detta helt klart är den lärdom man kan dra av denna affär.
Vad som är viktigt för Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp är politisk ansvarighet. Det faktum att en kommissionär inte vet någonting kan inte betyda att han eller hon inte är politiskt ansvarig. Vi har försökt ta upp denna punkt i ett ändringsförslag till resolutionen, som vi för övrigt skall rösta om i morgon, och vi anser också att vi när utfrågningarna av de nya kommissionärerna hålls inom kort – även om detta kommer att komma an på det nya parlamentet – måste ställa dem frågor om denna punkt. När allt kommer omkring anser vi att affären har visat att det kanske inte låg fullt allvar bakom ordförande Romano Prodis ord i början av hans mandatperiod, om kommissionärernas individuella ansvar. Vi hoppas att saken som sagt kommer att tas upp vid de nya utfrågningarna, eftersom vi i synnerhet för EU:s politiska elit måste kunna förklara att någon i EU är ansvarig för någonting. 
Sjöstedt (GUE/NGL ).
    Herr talman! I dag vet vi mycket mer om vad som skedde i Eurostat än vad vi gjorde när beslutet fattades om ansvarsfrihet för år 2001. Det är mycket möjligt att det beslutet hade blivit ett annat om vi hade haft dagens kunskap. Det är ingen tvekan om att det som skedde det året är allvarliga brott mot budgetförordningen: hemliga konton, förskingring och uppenbara intressekonflikter.
Betänkandet från Casaca är inte dåligt. Det är kritiskt, men vi saknar en slutsats. Vi tycker att det är rimligt att den kommissionsledamot som hade ansvaret för Eurostat skulle ha tagit de politiska konsekvenserna och avgått. På många vis liknar denna skandal de skandaler som fick Santer-kommissionen att avgå. Det har skett ett systematiskt och organiserat missbruk av unionens medel och man har inte ingripit i tid. Pedro Solbes Mira säger att han inte blev informerad förrän i april 2003, men vi vet alla att varningstecknen hade varit många innan dess, både i revisionsrapporter, i pressen och från parlamentet.
När Romani Prodi påbörjade sin mandatperiod var han mycket tydlig när det gällde det politiska ansvaret. Kommissionsledamöterna var ansvariga för det som skedde inom deras generaldirektorat. Denna stolta paroll, som restes i början av perioden, har visat sig inte ha så mycket innehåll när det gäller Eurostat-affären. 

Angelilli (UEN ).
   – Herr talman! På min grupps vägnar uttrycker jag min tillfredsställelse över det arbete som utförts av budgetkontrollutskottet och av föredraganden, som jag gratulerar. Jag måste dock betona att den bild som framträder när man läser betänkandet är alltigenom oroande. Vad som framträder är bilden av en EU-kommission höljd i hemlighetsmakeri och brist på öppenhet, som inte kommunicerar med de andra institutionerna; en skiktad kommission med en byråkratisk komplexitet av uppgifter, delegationer och byråer, som i praktiken yttrar sig i en underlåtenhet att axla administrativt och politiskt ansvar, både från generaldirektörernas och kommissionärernas sida. Ett exempel på detta, som andra ledamöter har nämnt, skulle vara Eurostataffären, för vilken ingen hittills har tagit på sig det fulla ansvaret. Tvärtom har vi vid flera tillfällen under de senaste månaderna sett försök av kommissionen att snabbt avsluta ärendet, att få saken ur världen som om den vore oviktig, som om parlamentets krav på klarhet i själva verket vore ett verkligt ofog och som om kommissionen egentligen vore en klass av oantastliga som står över alla andra, även parlamentsledamöter och medborgare. Det är också förvånande att ordförande Romano Prodi, som är så noga med att se till att reglerna följs till punkt och pricka – jag tänker till exempel på överlämnandet av Ekofinrådets beslut om stabilitets- och tillväxtpakten till prövning i domstolen –, tagit så lätt på en så avskyvärd skandal som den i Eurostat.
Jag skall avsluta, herr talman, med att säga att vi utöver kommissionens naiva och vaga principförklaringar – förklaringar som vi har hört på nytt i kväll – väntar på en kraftfull signal, en genomgripande reform som verkligen förändrar systemet. 
Van Dam (EDD ).
   – Herr talman! Förra året motsatte sig Gruppen för demokratiernas och mångfaldens Europa att kommissionen skulle beviljas ansvarsfrihet för budgetförvaltningen 2001. Faktumen har nu bekräftat och ställt utom allt tvivel att detta var berättigat. Bara veckor efter omröstningen om ansvarsfrihet kom det fram att kommissionen hade undanhållit information om Eurostataffären.
Kombinationen av ett redovisningssystem med allvarliga brister, en överdrivet långsam administrativ reformprocess och otillräckligt oberoende internrevisioner var droppen som kom bägaren att rinna över. Liksom ordförande Romano Prodi har kommissionärerna Pedro Solbes Mira och Michaela Schreyer både i ord och handling visat att de inte dragit tillräcklig lärdom av sina företrädares framtvingade avgång för fem år sedan.
Gång på gång försöker kommissionen övertala parlamentet med fina ord och löften och med präktiga rapporter, utan några synbara resultat i fråga om sin egen interna reform.
Det var inte förrän under den andra halvan av 2003, när den inte kunde förhala saken längre, som kommissionen slutligen började handla. Vi kan bara dra slutsatsen att innevarande kommission inte kan hålla sig ajour med faktumen i sin budgetförvaltning och inte uppfyller sitt politiska ansvar. Till sist skulle jag vilja nämna att vi här i kammaren har de modiga tipsarna vid kommissionen, Paul van Buitenen och Marta Andreasen, att tacka för mycket. De har rätt att se sina namn helt rentvådda.
Vi har inte glömt att det finns många engagerade och rakryggade tjänstemän som arbetar för kommissionen. Det är dock olyckligt att de motarbetas av en intern hierarki som söker tjäna sina egna, i stället för de europeiska medborgarnas, intressen. Det ruttna äpplet fördärvar hela tunnan. 
Theato (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionär! Aldrig tidigare under mina sjutton år som ledamot av budgetkontrollutskottet har ett uppföljningsbetänkande om redan beviljad ansvarsfrihet lämnat så många grundläggande frågor obesvarade. Dessa gäller öppenhet, lämnande av snabb och utförlig information från kommissionen till parlamentet och inom själva kommissionen samt axlande av ansvar av kommissionärerna för missförhållanden som har uppdagats. Det verkar som om skuggan från det förflutna håller på att hinna ifatt oss. Föredraganden, Paulo Casaca, har arbetat hårt för att åstadkomma detta grundliga betänkande. Jag skulle vilja tacka honom i synnerhet och utskottet som helhet för dess enastående insats.
Den viktigaste frågan i betänkandet är att utreda och ta itu med oegentligheterna i och runt Europeiska gemenskapernas statistikkontor (Eurostat), såsom mutfonder, vänskapstjänster, brott mot budgetförordningarna, slapp tillämpning av reglerna om rörlighet samt åtskilliga andra saker. Om kommissionen hade tagit parlamentets varningar om Eurostat i betänkandena i februari och mars på allvar och utrett vad som pågick – och informerat parlamentet därefter – skulle beslutet om ansvarsfrihet ha skjutits upp från april till oktober. Detta skulle inte ha varit allvarligt, men det skulle ha gett kommissionen tillräckligt med tid att anta de åtgärder som den nu försöker driva igenom med förvånande skyndsamhet.
Vad det i grund och botten handlar om är, återigen, att det finns ett informationsunderskott. Och hur är det med det politiska ansvaret? Hittills har inte en enda kommissionär erkänt något ansvar. Visserligen har vissa fel medgetts, men vi väntar ännu på ett tydligt erkännande. Det är beklagligt, tycker jag. Att hävda okunskap är inget försvar mot ansvar. Vi vill därför att denna förmodade okunskap skall avhjälpas genom att se till att kommissionärerna äntligen sluter den gapande informationsklyftan mellan tjänstemännen – ända upp till de högsta befattningsnivåerna – och kommissionärerna själva. Så tidigt som 1999 antog kommissionen egna regler för detta. Det är uppenbart att de fortfarande bara finns på papperet, såvida inte det som kommissionär Michaele Schreyer just har sagt oss blir verklighet. Jag skulle bli glad om det hände.
OLAF kan heller inte tjäna som en ursäkt för kommissionens overksamhet. Skyldigheten att utöva lämplig och ingående tillsyn ligger trots allt hos kommissionen. Struntar kommissionärerna i de interna revisionsrapporter som utarbetas av generaldirektoraten och i de värdefulla granskningar som utförs av internrevisionstjänsten? Något som också oroar oss djupt är det sätt på vilket tipsarna har behandlats. De har fäst uppmärksamhet på många missförhållanden. De nuvarande reglerna garanterar dem inget skydd. Inför all denna hårda kritik, varför har utskottet inte föreslagit att hela kommissionen eller enskilda kommissionärer skall avskedas? Detta är mitt svar: Det gagnar inte EU att oegentligheterna inom Eurostat fortsätter. De måste redas ut – och det betyder nu, av denna kommission. Vi vill stödja handlingsplanen och samarbeta, så att liknande saker inte inträffar igen i framtiden. 
Bösch (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! När vi ser vad kommissionen erbjuder som lärdomar dragna av Eurostataffären kan cynism tyckas vara den enda lämpliga reaktionen. I denna fråga, fru kommissionär, förnekar ni er egen ordförande. Så tidigt som i september förra året, och igen den 18 november, meddelade ordförande Romano Prodi kammaren att han skulle lägga fram en handlingsplan före årets slut. I december fick vi veta att det skulle dröja till januari, och nu är det slutet av januari och vi väntar fortfarande på de förslag som har meddelats och som i första hand är avsedda att få till stånd en snabb förbättring av OLAF-förordningen. Ändå vet kommissionen mycket väl att detta är en kapplöpning med tiden, och jag kan tala om för kommissionären att det är just tid vi inte har.
Det är inte möjligt att ha två behandlingar den 10 februari. Hur skulle det gå till? Det behövs handling. Kammaren har lagt fram lämpliga ändringsförslag för er att ta del av. Jag har det intrycket att det är samma gamla visa i kommissionen: Vem är kommissionär? Under vilket generaldirektorat? Jag säger detta med all tydlighet. Ändå skulle meningsskiljaktigheterna kunna lösas förhållandevis snabbt. Det behövs tydliga prioriteringar för OLAF. Det var er egen institution som sade att OLAF hade misslyckats i Eurostataffären. Jag säger även det med all tydlighet. Det behövs prioriteringar. Det behövs en prioritering i fråga om att skydda föremålen för utredningarna, och jag anser att det även behövs vissa ändringar av budgetförordningarna. De utanordnande generaldirektörernas ansvar är ett typexempel. Det stämmer att generaldirektörerna bör bära fullt ansvar för vad som sker i generaldirektoraten, men det är också sant – särskilt mot bakgrund av händelserna i Eurostat – att kontroll är bättre än förtroende. Ni har inte försvarat denna princip hittills, och jag anser att det är hög tid att ni gör det. Jag skulle vilja påminna er om det, fru kommissionär. Till syvende och sist kommer detta att vara den centrala referenspunkt mot vilken ert arbete mäts i slutet av Prodikommissionens mandatperiod. 
Avilés Perea (PPE-DE ).
   – Herr talman! Vi kommer nu till uppföljningsrapporten om ansvarsfrihet 2001, som innehåller många intressanta saker och som är ett mycket väl utfört arbete av föredraganden Paulo Casaca. Det förefaller emellertid som om de flesta här i första hand bryr sig om en sak: det bedrägeri som avslöjades i Eurostat just när vi slutgiltigt beviljade ansvarsfrihet för budgetförvaltningen 2001 och alltså precis när Paulo Casacas betänkande utarbetades. Tyvärr ägnade vi inte mycket uppmärksamhet åt det hela då och det var inte förrän i somras, i juli för att vara exakt, som kommissionen verkligen förstod allvaret i den här frågan och började reagera.
Det var tur att kommissionen började reagera och inledde en rad interna reformer som var absolut nödvändiga och som syftar till att avskaffa en kultur och en inställning som är föråldrad, olämplig och har skapat en hel del problem. Vi behöver till exempel minska det externa engagemanget, eftersom detta leder till ännu mindre kontroll, vilket i sin tur leder till ännu lägre trovärdighet när det gäller hur avtal sluts och att det slutliga resultatet föregrips redan i själva upphandlingen.
Ett annat problem som har framkommit när det gäller Eurostat är att det interna informationssystemet inom kommissionen fungerar mycket dåligt. Informationsutbytet mellan olika nivåer – dvs. mellan generaldirektoraten och kommissionärerna – är begränsat och i vissa fall helt obefintligt, och det trots att den här kommissionen utarbetade en uppförandekod 1999, som den inte har genomfört.
Jag lade fram en rapport som föredraganden har tagit med mer eller mindre i dess helhet. Syftet med denna rapport var att förbättra de interna informationsflödena inom kommissionen, eftersom jag menar att många problem skulle ha kunnat undvikas om de interna informationskanalerna hade fungerat ordentligt, och då skulle vi inte vara i den situation som vi nu befinner oss i.
Jag anser också att kommissionens interna reform bör ses över. I början mottogs den här reformen med en hel del entusiasm och den fick också parlamentets fulla stöd, men den har visat sig vara en långsam, svår och ibland ineffektiv process. Därför, herr talman, måste vi dra slutsatsen att avslöjandena om Eurostat visar att vi behöver finna en lösning på det här problemet, men också på kommissionens andra interna problem, så att allting skall fungera bättre, vilket gynnar oss alla. 
Morgan (PSE ).
   – Herr talman! Tidigare i dag bad en av mina kolleger mig om ett motbevis på anklagelserna om bedrägeri inom Europeiska unionen, så jag började med stor energi och nämnde att 80 procent av EU:s budget används inom medlemsstaterna, och de flesta bedrägerier inträffar inom strukturfonderna och jordbruk. Jag inledde alltså väl, men sedan tvingades jag plötsligt att sakta ned eftersom jag tänkte på den typen av fall som tidningarna nyligen har skrivit om – fallet med Eurostat dyker naturligtvis upp. Problemet med Eurostat är att det en pågående skandal, och det är svårt att motbevisa det. Kommissionen höll på rapporten, den allmänna revisionstjänsten öppnade inte asken för att titta på rapporten, och vi måste fråga varför Pedro Solbes inte höll bättre uppsikt över sin tjänsteavdelning.
Jag kan motbevisa det genom att säga att förfarandena för att stoppa denna typ av händelser redan fanns, men tjänsteavdelningarna var överansträngda, och det fanns inte tid för att få systemet att fungera. Det var i reformprocessens inledningsskede. Det är emellertid viktigt att vi inte fortsätter att låta generaldirektörerna ta allt ansvar. Vi måste kräva politiskt ansvar för enskilda uppdrag. De måste axla detta.
Det kanske är värt att folk noterar resultatet av Huttonrapporten i dag: vi har fått se BBC förklaras skyldigt till inkompetens. Det är intressant att det inte är BBC:s generaldirektör som har avgått, utan BBC:s ordförande. Det är den politiska chefen – inte den administrativa chefen. Vi bör ha detta i minnet, och mot denna bakgrund fundera på vad detta innebär. Redovisningssystemet har naturligtvis också utsatts för kritik, och jag skulle nu kunna förklara att det bara finns två länder inom hela Europeiska unionen som har tillämpat denna typ av bokföringsmässigt redovisningssystem som vi vill ha. Parlamentet och revisionsrätten uppmanade dock kommissionen att sköta det själva. Vi måste naturligtvis också internt se på den typ av problem som vi har här i parlamentet.
Vi skall precis inleda en valkampanj, och många av oss är entusiastiska över Europeiska unionens ideal, men vi måste sälja det inför en mycket svår press, så ni måste hjälpa oss att göra mer för att motverka dessa anklagelser om bedrägeri. 
Santos (PSE ).
   – Herr talman! Efter det att parlamentet beviljade ansvarsfrihet i fråga om 2001 års gemenskapsbudget i april förra året, måste vi nu utvärdera de åtgärder som har antagits av kommissionen som en uppföljning till rekommendationerna i den ramresolution där denna ansvarsfrihet beviljades.
Det är för det första viktigt att framhålla vilket utmärkt arbete som Paulo Casaca har gjort som föredragande, något som förtjänar lovord eftersom det med all sannolikhet kommer att sätta en positiv prägel på den innevarande lagstiftningsperioden. Det visar också tydligt att parlamentet är långtifrån en förbrukad politisk makt. Bland de många områden som föredraganden kunde ha undersökt valde han klokt nog att fokusera på redovisningssystemet, verksamheten och kontrollen av Eurostat samt genomförandet av den gemensamma jordbrukspolitiken.
När det gäller redovisningssystemet och genomförandet av den gemensamma jordbrukspolitiken, har situationen utvecklats på ett sätt som är långtifrån tillfredsställande. Kommissionen måste därför påskynda införandet av åtgärder för att standardisera och rationalisera redovisningssystemet och ägna särskild uppmärksamhet åt övervakningen av finansiella flöden när det gäller bidrag, export och lagerhållning.
Med tanke på att Eurostats allvarligaste förseelser begicks före 1999 är det oroande att överträdelserna av de finansiella bestämmelserna med största sannolikhet har fortsatt efter 1999. Det faller på kommissionens lott att lära sig en lämplig läxa av detta, som inte upphör vid finansiella oegentligheter, utan som i själva verket får politiska dimensioner som underminerar institutionernas själva arbetssätt. Även om det i betänkandet inte ställs några krav på häxjakt, vilket hade varit högst ovälkommet i det här skedet av den europeiska processen, görs det helt klart att Eurostat inte kan vara en isolerad företeelse och, det värsta av allt, kanske inte heller är det allvarligaste fallet som upptäckts i kommissionens verksamhet. Herr talman! Jag vill avsluta med att framhålla att vi inte får glömma vilket politiskt budskap det ger när oegentligheter kan konstateras. Föredragandens kloka, förståndiga och praktiskt genomförbara rekommendationer måste därför antas, följas och verkställas på vederbörligt sätt.
Talmannen.
   Kommissionär Michaele Schreyer har nogsamt noterat samtliga tal, inlägg och förslag och kommer naturligtvis att redogöra för kommissionärskollegiet om vad som har sagts under vår debatt.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 10.30. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är en muntlig fråga (B5-0003/2004) till kommissionen om vitboken om den europeiska rymdpolitiken. 
Bodrato (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag uppskattade såväl tidpunkten som kvaliteten när det gäller den handlingsplan som presenterades för oss avseende genomförandet av den europeiska rymdpolitiken. Denna politik lanserades på nytt när Förenta staterna omarbetade sin strategi och när ESA och NASA rapporterade om osedvanliga framgångar som entusiasmerade folk världen över. Rymdpolitiken spelar en avgörande roll för det internationella forskningssamarbetet, för Lissabonstrategin och för säkerställandet av Europas oberoende tillträde till rymden. Den plan som vi diskuterar är av övergripande karaktär i så måtto att den gäller många av gemenskapens politikområden, från jordbruk till kommunikationer. Efter Galileoprojektet väntar vi nu på projektet Global övervakning för miljö och säkerhet. Jag vill också samla investeringsresurserna i syfte att uppnå mål som inget land skulle kunna uppnå på egen hand och jag stöder en mer målmedveten satsning på samordningen av forskning, teknisk innovation och industripolitik.
Jag vill emellertid uppmana kommissionären att notera två saker. Den första gäller vilka konsekvenserna kan bli för det europeiska programmet av den nya strategi som har fastställts av världens mest betydande rymdmakt, som vi har starka samarbetsförbindelser med. Den andra gäller skillnaden mellan Europas ambitioner och de resurser som krävs för att genomföra den viktigaste delen av rymdprogrammet, och just denna fråga förefaller vara obesvarad i vitboken. De komplexa frågor som påverkar det här programmet gäller i hög grad den integrerande process som rör befogenheterna i fråga om rymd och gemensamt försvar, men också de politiska beslut som krävs, såväl på medlemsstats- som på gemenskapsnivå, för att göra den europeiska ekonomin mer konkurrenskraftig. 
Savary (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja inleda med att gratulera Paulo Bodrato till hans utmärkta betänkande och jag skulle vilja inbegripa kommissionär Philippe Busquin i dessa lyckönskningar, eftersom han under den här lagstiftningsperioden, som nu börjar gå mot sitt slut, har varit absolut avgörande för att Europeiska unionen skall utvecklas till en rymdmakt. Jag tror inte att den mellanstatliga nivån räcker i dag, och i en värld där konkurrensen på rymdområdet bara ökar måste vi stödja rymdutvecklingen och Europeiska unionens självständighet inom det här området med en stark politisk makt i form av Europeiska unionen. Jag tror att det är kärnan i det som har hänt under den här legislaturen. För egen del är jag positiv till det. En annan sak som har hänt är att vi har inlett ett ambitiöst program, Galileoprogrammet, som en rad olika länder i världen har visat sitt intresse för, i synnerhet Kina.
Jag skulle vilja ta upp en rad olika saker om vitboken och Guido Bodratos resolution. Den första frågan gäller budgeten. Jag anser att det är absolut nödvändigt att vi satsar målmedvetet när det gäller rymden och framför allt att våra satsningar i rymden bör göras inom ramen för en industripolitik. Ett oberoende rymdprogram handlar inte bara om att sända ut instrument i Europas rymd, utan det gäller också att behärska bastekniken och de civila tillämpningarna, som det finns ett stort antal av.
Den andra frågan gäller sambandet mellan det militära och det civila. Jag anser att när vi, kommissionär Busquin och generaldirektoratet för forskning överväger dessa frågor bör hänsyn också tas till händelseutvecklingen inom den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, eftersom det är allmänt känt att amerikanerna och alla existerande rymdmakter, inklusive ryssarna och kineserna, har satsat en stor del av rymdutvecklingen på militära tillämpningar.
Den tredje frågan gäller utvidgningen. Jag menar att en rad länder som är på väg att ansluta sig till Europa inte nödvändigtvis kommer att vara intresserade av Ariane eller en rymdutveckling vars sidoeffekter i dag framför allt gynnar Frankrike, Italien, Förenade kungariket och Tyskland, men inte nödvändigtvis Litauen, Cypern eller Malta. Det är därför ytterst viktigt att vi ger dessa länder ett budskap. Mot denna bakgrund har jag lagt fram en ändring om att vi bör ta in astronauter från länderna i Central- och Östeuropa i den europeiska astronautkåren och att vi mycket snart bör planera en bemannad rymdtur med en sådan astronaut för att involvera dem i rymdens erövring och rymdens magi, så att de vill stödja detta.
Min sista synpunkt gäller USA:s strategi. Jag vet inte om det är en opportunistisk strategi från Bushs sida inför den kommande valkampanjen. Hur som helst är jag glad att Europa är med i leken, men det innebär inte att Europa får ignorera etableringen av Sojuz i Kourou eller sitt eget oberoende i rymdfrågor. Det var vad jag hade att säga till er, mina damer och herrar. 
Alyssandrakis (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Framför oss har vi nu en ny definition av prioriteringar och mål. I vitboken talas det klart och tydligt om en rymdpolitik som styrs av efterfrågan, medan såväl vitboken som tidigare rättsakter och officiella uttalanden klart och tydligt visar att syftet är att använda rymden för militära ändamål.
Vissa skulle säga att rymdsystemen ändå har ett dubbelt syfte: såväl civilt som militärt. Jag skulle bara vilja påpeka att beslutet om den ena eller andra användningen är ett politiskt beslut. Att det t.ex. finns vapen som kan förstöra hela världen betyder inte att vi tillåter att de används. Andra menar att rymden inte kan utvecklas utan statlig finansiering, och det har de rätt i, men de tillägger att det enda sättet att få sådan finansiering under den konkurrenssituation som råder är att utveckla den militära sidan. Jag vill be dem att tona ned sin tilltro till den fria marknaden och konkurrenspolitiken och skulle i stället vilja komma med ett motförslag i form av offentlig finansiering för forskning och utforskning av rymden. Jag vill också varna för gräsrotsrörelsernas vrede om man försöker använda rymden för säkerhets- och försvarspolitik, vilket är en klart aggressiv politik som syftar till att göra Europeiska unionen till en andra världspolis vid sidan av Amerikas förenta stater.
Den nya strategin kan kanske tjäna företagens intressen, eftersom de kan dra nytta av såväl marknadsmekanismer som den statliga finansieringen av militära tillämpningar. Men den gynnar ingen annan. Om Europeiska unionen däremot satsar på en militär användning av rymden, leder det till en allvarlig upptrappning av kapprustningen, vilket utgör ett allvarligt hot mot världsfreden. Det är verkligen synd att människans mest avancerade landvinningar kommer att användas mot henne. Men det är en del av det kapitalistiska systemet som inte går att undvika. Vi har inget annat val än att kategoriskt invända mot strategin att kommersialisera och militarisera rymden. 
De Veyrac (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Vi är alla medvetna om att folken i ett förenat Europa väntar på en storslagen plan. Våra medborgare ser ofta Europa enbart som olika normer, bestämmelser och hinder, och vi måste göra rymdutforskningen till ett av våra viktigaste mål för den europeiska integrationen, en ambition som skulle kunna få våra medborgare att uppleva såväl stolthet som definitiva fördelar i sin vardag, på samma sätt som Galileoprojektet.
Men storslagna planer kräver resurser. Och i dag finns det inte tillräckligt med politisk vilja för att ge den europeiska rymdpolitiken de anslag som krävs. Kommissionen har försökt, vilket vitboken visar. En extra ökning på 4,6 procent av rymdutgifterna per år är nog så bra, men det är ett minimum. Unionens statschefer måste förstå att när president Bush beordrar flygturer till Mars och när Kina framgångsrikt sänder upp sin första bemannade rymdfarkost, då kan inte längre Europa tillåta sig att släpa efter. Det är dags att lägga in en ny växel och höja rymdutgifterna rejält.
För att göra detta måste vi se till staterna, via ESA och de stora nationella organen, t.ex. DLR i Tyskland eller CNES i Frankrike, vars erfarenhet är oersättlig. Men vi bör också sträcka oss längre än den mellanstatliga nivån. Utkastet till en europeisk konstitution utgör startpunkten för en rymdpolitik för gemenskapen. Jag är positiv till det, under förutsättning att unionen i utbyte mot dessa nya privilegier också kan bli en ny finansieringskälla för rymden. Vi kan inte kräva nya befogenheter utan att också ta på oss kostnaderna. Och samtidigt måste vi fortsätta att söka extern finansiering. Samarbetet med Indien och Kina genom Galileoprojektet är ett exempel som man bör följa och bygga vidare på efterhand som tillfälle ges. Det kan till exempel vara med Ryska federationen, så som Frankrike just har gjort med etableringsplanerna för startplatsen Soyuz-Kourou.
Jag skall avsluta med att säga att om vi verkligen inte vill att Europa skall uteslutas från rymdens erövring, kan inte heller finansieringen förbli offentlig. Vi måste göra oss av med alla tabun och säga det klart ut, precis som resolutionen uppmanar oss att göra: vi måste göra det möjligt för den privata industrin att delta i finansieringen av rymdpolitiken. 
Busquin,
   .  Herr talman, mina damer och herrar! Den här muntliga frågan aktualiserar en rad olika saker, som vittnar om parlamentets ökade intresse för upprättandet av en europeisk rymdpolitik i linje med unionens mål.
Jag skulle vilja ge parlamentet ett erkännande för det orubbliga stödet i dessa frågor, och jag vill framhålla att det var tack vare detta stöd som kommissionen inledde en bred diskussion i Europa om rymdsektorns framtid, en diskussion som vissa parlamentsledamöter var direkt involverade i. Efter denna diskussion antog kommissionen en vitbok, och vissa viktiga åtgärder i denna vitbok behandlades i er fråga.
För att utveckla rymdtekniken föreslår kommissionen en ökning av de offentliga utgifterna inom det här området, så snart man har utarbetat en övergripande plan där man fastställer vilken teknik som saknas, vilka aktörer som berörs och en tidsplan för åtgärderna. Det sjätte ramprogrammet kan redan nu bidra till detta, framför allt eftersom ”luft- och rymdfart” och informationssamhällets teknik utgör en prioritet. Kommissionen kommer att undersöka hur denna utveckling skall fortsätta i nästa ramprogram.
När det gäller tillträdet till rymden stöder kommissionen i nära samarbete med Europeiska rymdorganisationen genomförandet av en rad olika åtgärder och framför allt förbättringen av den uppskjutningstjänst som kan erbjudas på rymdcentret i Guyana. Denna åtgärd har redan antagits som ett projekt inom ramen för tillväxtinitiativet Quickstart och lades fram och antogs vid Europeiska rådets senaste möte. Arbetet för att fastställa de finansiella arrangemangen har inletts tillsammans med Europeiska investeringsbanken.
Multilaterala samtal har inletts med de andra rymdmakterna, vilket bör resultera i ett förslag till regelverk som kan godtas på internationell nivå.
Slutligen undersöker kommissionen möjligheten till ett direkt engagemang i underhållet av den grundläggande markinfrastrukturen för det kommande europeiska rymdprogrammet.
När det gäller Galileo bör den privata sektorn kunna få en potentiell roll som slutoperatör efter ett urvalsförfarande som utförs av Galileos samföretag. Kommissionen kommer även att inleda bilaterala förhandlingar med Indien. Ett ramavtal har också precis undertecknats mellan Europeiska gemenskapen och Kina.
Om bara ett par dagar, den 3 februari, beräknas kommissionen anta ett meddelande som bygger på en detaljerad rapport som har utarbetats tillsammans med Europeiska rymdorganisationen och medlemsstaterna, där man sammanställer erfarenheterna från den inledande fasen och fastställer en handlingsplan för initiativet Global övervakning för miljö och säkerhet (GMS).
Inför starten av den efterföljande utvecklingsfasen föreslår kommissionen att det efterhand inrättas en formell samordningsstruktur, som eventuellt skulle kunna bygga vidare på erfarenheterna från Galileo. Envisat-satelliten väcker allmän beundran för sin miljöövervakningskapacitet och är ett fantastiskt exempel på markobservation, ett område där vi ligger långt framme i utvecklingen. Innan en sådan struktur inrättas för GMS kommer det att finnas en lättare interimslösning i enlighet med ramavtalet mellan Europeiska gemenskapen och Europeiska rymdorganisationen. I samband med detta skulle jag vilja framhålla betydelsen av parlamentets ståndpunkt när avtalet skall slutas mellan Europeiska gemenskapen och ESA.
Kommissionen utarbetar också en strategi för tillträdet till rymden och uppskjutningsbanorna, där etableringen av Sojuz-uppskjutningsbanan på rymdcentret i Guyana är ett konkret exempel på det strategiska samarbete som kan upprättas mellan Ryssland och Europa. Man räknar med att det slutgiltiga beslutet om detta program kommer att fattas vid Europeiska rymdorganisationens rådsmöte den 4 februari.
I vitboken hävdar kommissionen att unionen bör kunna involveras när det gäller att hålla uppskjutningsanläggningar i stånd och att finansiera arbete och forskning när det gäller utformningen av ett framtida system för rymdtransporter.
I vitboken föreslår kommissionen slutligen att man skall gå vidare med den verksamhet som rör den internationella rymdstationen, eftersom det kommer att innebära att européerna kan förbättra sin erfarenhet när det gäller längre rymdvistelser. I detta sammanhang var det roligt att höra Gilles Savarys förslag som självklart gällde hela Europa, nämligen att astronauter från de kommande anslutningsländerna bör involveras. Den internationella stationen kan också ses som ett viktigt mellanliggande steg innan vi går vidare med att utforska solsystemet.
Ni nämnde president Bushs uttalande. Det kräver en grundlig analys. Det får naturligtvis konsekvenser för oss med tanke på de investeringar som vi har enats om på europeiskt håll, framför allt för att den internationella stationen skall fortsätta att vara tillgänglig för de europeiska astronauterna. Vi skall därför inte sälja ut hela processen utan att få några försäkringar om att den här processen, som vi är mycket engagerade i, kommer att fortsätta. Ni vet också – och det är något att tänka på – att den europeiska satelliten som observerar Mars har uppnått anmärkningsvärda resultat, eftersom ni har sett fotografierna som visar att det kan finnas is på månen. Detta kunde åstadkommas med hjälp av europeisk teknik, även om Beagle tråkigt nog inte nådde samma framgång. Men spektralanalysen av Mars är en europeisk spjutspetsteknik som vi kan vara stolta över.
Med detta som utgångspunkt överväger vi slutligen även hur vi kan planera för bemannade flygningar, så att vi inte heller utesluts från kapplöpningen i fråga om att uppnå dessa mål. I samarbete med ESA kommer kommissionen under 2004 att inrätta en visemannagrupp som bör göra det möjligt för Europeiska unionen att fastställa sin ståndpunkt om bemannade flygningar.
Detta är i korthet de viktigaste aspekterna. Det är verkligen roligt att kunna avsluta med att berätta att kommissionen behandlar rymd och rymdforskning i sin analys av den kommande budgetplanen, som är en central fråga i kommissionens diskussion och som parlamentet kommer att bli först med att ta del av, den 10 februari tror jag att det är. Vi kommer att presentera de första huvuddragen i budgetplanen. Och när det gäller budgetplanen är det uppenbart att forsknings- och innovationsprogrammen måste få ökad finansiering, för att bl.a. upprätthålla en rymdpolitik som kommer att bli avgörande för Europas tekniska utveckling och världsrankning. 
Talmannen.
   Tack, kommissionär Busquin.
För att avsluta denna debatt har jag mottagit ett resolutionsförslag som ingivits i enlighet med artikel 42.5 i arbetsordningen.(1)
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 10.30. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är en muntlig fråga (B5-0004/2004) till kommissionen om meddelandet ”Framtiden för textil- och konfektionssektorn i den utvidgade Europeiska unionen”. 
Ferrer (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Först och främst skulle jag vilja tacka kommissionen för meddelandet om framtiden för textil- och konfektionssektorn, som kommer vid en tidpunkt när branschen är mycket orolig för det definitiva avskaffandet av systemet med importkvoter den 1 januari 2005 på grund av konkurrenstrycket från utvecklingsländerna – länder som också har stor exportkapacitet – vilket skulle kunna leda till nedläggning av många företag och därmed också till förlorade arbetstillfällen.
I synnerhet Kina väcker oro, eftersom landet inte bara är konkurrenskraftigt – vilket är en följd av de låga företagskostnaderna – utan också har en mycket aggressiv handelspolitik och inte visar mycket respekt för bestämmelserna om internationell handel.
Aktuella studier har visat att fram till 2010 kan uppemot 40–60 procent av arbetstillfällena komma att försvinna i Europeiska unionen, beroende på sektor. Lägg till detta att den europeiska textil- och konfektionssektorn är koncentrerad till vissa regioner och i huvudsak har kvinnor anställda, så förstår ni allvaret i situationen och det angelägna behovet av att offentliga myndigheter på alla nivåer kommer med kraftfulla åtgärder om sektorn skall kunna hantera de utmaningar som den nu står inför.
Naturligtvis ligger huvudansvaret hos de företagschefer som ansvarar för att utarbeta strategier och göra de investeringar som krävs med dessa nya förutsättningar, men det är också sant att de offentliga myndigheterna är skyldiga att se till att driftsförhållandena främjar utvecklingen.
Det är uppenbart att sektorns framtid ligger i att se över branschens konkurrensfördelar: produkternas kvalitet, designen, modeaspekten och framför allt sektorns kapacitet till innovation och utveckling av nya högteknologiska produkter, i synnerhet intelligenta tyger och industrityger. Man kommer också att behöva överväga möjligheterna att gå in på den internationella marknaden. Mot denna bakgrund är de åtgärder som föreslås i kommissionens meddelande mycket välkomna, eftersom de tar upp just den här frågan. Därför är jag också mycket glad att kommissionär Philippe Busquin är med oss här i dag, eftersom forskning och utveckling har stor betydelse om sektorn skall gå segrande ur detta i framtiden.
Problemet är bara när och hur de åtgärder som beskrivs i meddelandet bör genomföras. Det är nog så bra att analysera sektorns problem och bestämma hur de bäst kan åtgärdas, men det måste också anslås resurser till åtgärderna, som omfattar inrättandet av ett särskilt regionalt stödprogram för sektorn, vilket inte gäller som statligt stöd, samt en utbildning för att hjälpa arbetstagarna att anpassa sig till en föränderlig arbetsmarknad.
Detta måste också kombineras med en handlingsplan och antagandet av en fast tidtabell, så att åtgärderna kan inledas innan 2004 är slut, men framför allt innan det är för sent. Vi behöver också ett fast åtagande från kommissionen om att det inte kommer att ske någon minskning av de handelspolitiska åtgärder som kommissionen föreslår för att sätta stopp för illojal konkurrens samt för höga tullar, särskilt höga tullsatser och andra hinder för handeln som försvårar marknadstillträdet. Herr kommissionär, sektorns framtid och tusentals arbetstillfällen vilar i era händer. 
Berenguer Fuster (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Tack för att ni är med oss under den här debatten om problemen inom textil- och konfektionssektorn. Det råder inga tvivel om att denna debatt sker med anledning av kommissionens meddelande om textilindustrin i ett utvidgat Europa, något som jag skulle vilja tacka kommissionen för.
I meddelandet presenteras en rad olika förslag till åtgärder som skall stödja sektorn i dess strävanden att utarbeta en strategi med hänsyn till marknadens nya utmaningar och framför allt med tanke på att importkvoterna upphör från och med den 1 januari 2005.
Vissa aktuella och nära förestående händelser, t.ex. Kinas medlemskap i WTO samt avskaffandet av kvoter och tullar för vissa produkter, tvingar sektorn att vidta åtgärder för att snabbt lösa problemen.
Det finns enligt min mening ett angeläget behov av vissa av de åtgärder som föreslås i meddelandet. För det första är det viktigt att ha strategier, såväl på gemenskaps- som på medlemsstatsnivå, som stimulerar små och medelstora företag att investera direkt i forskning, utveckling och innovation, vilket är ett viktigt sätt att införliva nya produktionsprocesser, främja kreativitet och mode, och till följd av detta göra sektorn mer konkurrenskraftig på den globala marknaden.
Jag måste säga att sådana frågor förtjänar att övervägas. För en kort tid sedan talade kommissionär Philippe Busquin med mig om dessa initiativ – initiativ som t.ex. att inrätta stödkontor för små och medelstora företag i syfte att hjälpa dem att få immaterialrättsligt skydd för varunamn, design och patent.
För det andra skulle jag vilja säga att vi inom WTO behöver få till stånd överenskommelser som innebär att vissa länder, som är våra konkurrenter eller som har tillträde till våra marknader utan några tullar eller i alla fall med mycket låga tullnivåer, måste sänka sina för närvarande mycket höga tullnivåer och detta utgör en betydelsefull del när det gäller avregleringen av handeln.
Slutligen är det mycket viktigt att kommissionen genomför de föreslagna åtgärderna för immaterialrättsligt skydd. Tredjeland måste respektera dessa rättigheter, och det är också viktigt att vi övervakar efterlevnaden av APIC-avtalen om vi skall kunna bekämpa piratkopiering och märkesförfalskning. Jag hoppas att ett snabbt antagande av direktivet om skydd för immaterialrätter och en översyn av tullförordningen kan bli viktiga instrument för det immaterialrättsliga skydd som är så viktigt för många sektorer, däribland textilsektorn. 
Bastos (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag skall börja med att tacka kommissionär Philippe Busquin för att han har kommit hit i dag. Jag skulle också vilja uttrycka min uppskattning över att kommissionens meddelande om textilindustrins framtid i ett utvidgat Europa håller en sådan hög kvalitet. Vi är emellertid fortfarande mycket oroliga och många frågor är obesvarade. Jag skall nu lyfta fram några av de frågor som har tagits upp av Concepció Ferrer. Hur kommer kommissionen att omvandla förslagen till konkreta åtgärder? Vilken tidsplan tänker man sig och vilken budget avser man att använda för genomförandet av dessa åtgärder? Här kommer man att tänka på kommissionär Pascal Lamys optimistiska ord om textil- och konfektionssektorn. Han betecknade det som en sektor som har en framtid inom Europeiska unionen och som är av större betydelse för den europeiska handelsdagordningen. Kommissionär Lamy sade nyligen att importkvoterna kommer att ha avskaffats senast 2005, men att vårt åtagande gentemot sektorn inte kommer att svikta.
Vi måste ta itu med de aktuella och framtida utmaningarna, samtidigt som vi med kraft säkerställer jobben inom sektorn. Det är viktigt att företagens konkurrenskraft främjas genom innovation, flexibla produktionsförhållanden samt yrkesutbildning och fortbildning av arbetskraften inom industrin. Jag skulle vilja framhålla några av punkterna i det resolutionsförslag som har lagts fram av Concepció Ferrer:
– För det första strukturfondernas betydelsefulla roll. Jag stöder kravet på att man inom den finansiella ramen för strukturfonderna inrättar ett särskilt regionalt initiativ för sektorn för att hantera de svårigheter som kommer att uppstå 2005 och för att anpassa arbetstagarna till arbetsmarknadens nya krav.
–- För det andra inrättandet av ett övervakningscentrum för textil- och konfektionssektorn. Detta kommer att göra det möjligt att analysera handelsutvecklingen mellan Kina och EU samt att se till att gällande bestämmelser följs i båda regionerna. Om kommissionen skulle gå med på detta, när skulle ett sådant övervakningscentrum kunna inrättas?
– För det tredje bilaterala handelsavtal. Samtliga EU:s bilaterala handelsavtal måste innefatta principen om gemensamt socialt ansvar och ligga i linje med de grundläggande rättigheter som fastställs av Internationella arbetsorganisationen och en hållbar utveckling. 
Read (PSE ).
   – Herr talman! För närvarande står Europeiska unionens textil- och beklädnadsindustri inför utmaningar. Mot den bakgrunden gläder det mig att få välkomna kommissionens meddelande om denna fråga. Den region som jag representerar, East Midlands, har den största koncentrationen av beklädnadsföretag i Förenade kungariket och den näst största textil- och beklädnadsindustrin i Europa. Många av mina väljare som arbetar inom denna industri har friställts gång på gång, och de ser hur tillverkningen flyttar till låglöneekonomierna i utvecklingsländerna. Det är förståeligt att protektionistiska åtgärder förefaller vara ett lockande förslag för dessa arbetstagare, som fortfarande befinner sig i en sådan utsatt position. Men på lång sikt är detta inte det enda sättet att ta itu med de problem som industrin står inför i dag. I dagens globala ekonomi kommer EU aldrig att kunna konkurrera enbart om priset, och borde heller inte göra det. EU borde maximera fördelarna med välutbildad arbetskraft som är motiverad, skicklig och erfaren.
Vi har tidigare lyckats inom denna industri, och vi kan fortsätta att lyckas i framtiden. Det finns olika, nyskapande sätt att möta de utmaningar som sammanhänger med ökad global konkurrens. För vissa företag har EU:s bidrag visat sig vara ett viktigt instrument för att ge konkurrensen ett uppsving. East Midlands Textilförbund driver flera projekt – som finansieras genom Europeiska regionala utvecklingsfonden – som syftar till att hjälpa företag: projekt som MAS, som hjälper småföretag i regionen att utvidga sin verksamhet till nya marknader, eller Business ICT Bureau som utgör en expertkälla för IKT-stöd som är särskilt anpassat för de specifika behoven inom textilsektorn. Detta är goda exempel på hur finansiering används för att hjälpa till att etablera nätverk mellan lokala organisationer som arbetar inom samma område. Samtidigt som finansieringsprogram är fördelaktiga är de också kortsiktiga till sin natur. Jag vet att man arbetar för att se till att största långsiktiga ekonomiska nytta kommer att uppnås genom en utbyggnad av textildistriktet i East Midlands.
För andra företag kan svaret vara att rikta blickarna mot tekniska textiler, som omfattar allt från speciella värmeresistenta och kemiskt resistenta material till flygsockor som är utformade för att minska risken för djup blodpropp. Jag skulle vilja höja ett varningens finger här. För vissa företag är det rätta svaret på utmaningarna att se till det högteknologiska fältet, men det är inte en valmöjlighet som alla har. Det skulle vara lätt att säga att företag är motståndskraftiga mot förändring. Om man som exempel tar små organisationer med endast några få anställda och knappa vinstmarginaler är det mycket svårare för dessa företag att göra de betydande investeringar i forskning som är lättare för de större aktörerna.
Min sista punkt gäller att huvudkontoret för fackföreningen KFAT ligger i Leicester, min hemstad. Denna fackförening har bidragit till debatten om textilindustrins framtid. Jag, liksom industrin, fackföreningarna och de som arbetar inom industrin, ser fram emot genomförandet av kommissionens förslag. 
Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Det är allmänt känt att textil- och konfektionssektorn fortfarande är väl etablerad i det utvidgade EU, med ca 2,7 miljoner anställda, huvudsakligen kvinnor, även efter det att ca 850 000 arbetstillfällen gick förlorade och många tusentals företag försvann under perioden 1990–2001.
Hotet om ett totalt avskaffande av importkvoter den 1 januari nästa år kan därför allvarligt skada utvecklingen och förvärra arbetslösheten, framför allt i de områden som har den högsta andelen textil- och konfektionsföretag, t.ex. regionerna Norte och Beiras i Portugal. För närvarande är omlokaliseringen av multinationella företag ett allvarligt problem. I min hemstad Vila Nova de Gaia finns det till exempel ett tyskt företag, Brax Portugal, som hotar att lägga ned verksamheten inom bara några dagar och permittera 450 arbetstagare, de flesta kvinnor. Detta är ett allvarligt problem som vi ser upprepas gång på gång i mer eller mindre hela Portugal.
Man skall komma ihåg att textil- och konfektionsindustrin är av avgörande strategisk betydelse för EU med stora framtidsmöjligheter och att den kan utgöra ett viktigt bidrag för att främja ekonomisk, social och territoriell sammanhållning. Om vi inte antar lämpliga åtgärder för att se till att sådana problem inte uppstår i framtiden, kan det emellertid orsaka allvarlig arbetslöshet och skada utvecklingen.
De förslag som vi har lagt fram främjar därför tillverkningsindustrins intressen, med tanke på att en sammanhängande helhet är beroende av alla länkar i kedjan. Syftet är att trygga överlevnaden både för produkter i mellansegmentet och för produkter med ett högt mervärde, men också att trygga framtidsutsikterna när det gäller arbete.
Det är därför avgörande att kommissionen lägger fram en konkret, sammanhängande och klart definierad handlingsplan beträffande instrument, finansiella resurser och tidsplan. I en sådan handlingsplan bör särskild vikt läggas vid att främja innovation och utnyttja ny teknik inom sektorn, stärka interaktionen mellan branschens olika sektorer, genomföra ett omfattande program för yrkesutbildning, modernisera och stärka stödet för små och medelstora företag samt skydda miljön.
Det måste också upprättas ett gemenskapsprogram med lämpliga stödmekanismer, framför allt för mindre gynnade regioner som är beroende av sektorn. Det måste också antas en sektorsstrategi för textil- och konfektionssektorn, särskilt inom ramen för Världshandelsorganisationens förhandlingar. 
Belder (EDD ).
   – Herr talman! Nästa år kommer vi att få se radikala förändringar inom textilsektorn när kvoterna avskaffas efter mer än 30 år. Importtullarna i Europeiska unionen hör nu till världens lägsta. Det förutsätter motsvarande avreglering av marknaderna i övriga länder med en stor textilsektor och textilmarknad. Föredraganden och kommissionär Pascal Lamy är med rätta engagerade i denna fråga.
För det andra: av protektionistiska skäl kommer man efter avskaffandet av de kvantitativa restriktionerna att frestas söka andra vägar för att begränsa importen, till exempel genom olika antidumpningsåtgärder och säkerhetsklausuler. Hur tänker kommissionären förhindra detta? Det är också nödvändigt att reducera andra handelshinder än tullar, t.ex. onödiga byråkratiska importförfaranden.
Min tredje synpunkt gäller märkning och certifiering. Precis som föredraganden framhöll är detta avgörande för skyddet för grundläggande arbets- och miljöbestämmelser. Vilka särskilda åtgärder planerar kommissionären att vidta för att ge dessa mer innehåll, framför allt med tanke på produktionsmedlen?
Avslutningsvis skulle jag vilja komma med en synpunkt om utvecklingsländernas handelsposition, som inte bara förutsätter tillträde till den europeiska marknaden. Europeiska unionen måste också sluta dumpa bomull, vilket påverkar råvarumarknaden. Att ge 900 miljoner euro per år i exportbidrag till europeiska bomullsodlare bidrar inte till att skapa ett bättre världsmarknadspris. Resultatet är i stället att världspriset för en bomullsbal har sjunkit med hälften sedan 1990. 
Ribeiro e Castro (UEN ).
   – Herr talman! Jag välkomnar dessa initiativ, både den muntliga frågan och lagstiftningsresolutionen som vi kommer att rösta om i morgon, och jag vill säga att vi kommer att stödja dem och de andra initiativ som läggs fram av våra ledamöter i den här frågan.
Vår röst är en röst för ökad tonvikt på fri, jämlik och rättvis handel samt för efterlevnad av principen om ömsesidighet när det gäller internationella handelsrelationer, en princip som för närvarande inte följs, vilket är väldokumenterat, framför allt inte inom textil- och konfektionssektorn. Vi anser också att det är viktigt att ägna större uppmärksamhet åt fallet Kina och behandla det objektivt och realistiskt. Enbart ett övervakningscentrum kommer inte att vara tillräckligt. Det måste genomföras tydliga åtgärder för att bekämpa Kinas hegemoni när det gäller den internationella handeln med textilier och konfektion.
Kina står redan nu för nära 25 procent av världens textilproduktion, en skrämmande siffra, framför allt för riktiga utvecklingsländer som Bangladesh eller Vietnam, som också kan krossas av den kinesiska ångvälten inom den här sektorn. Vi anser att Kina med sin väldiga kapacitet inom denna sektor inte längre kan betraktas som ett utvecklingsland. I annat fall löper vi risk att ta död på textil- och konfektionssektorn på alla andra håll i världen.
Om jag skall uppehålla mig vid frågan om marknadstillträde anser vi slutligen att det hade varit värdefullt om man i resolutionen hade nämnt – men nu är det för sent – behovet att genomföra en rad praktiska åtgärder som företagen kan utveckla inom handelsområdet i syfte att penetrera nya marknader. Det vore av avgörande betydelse om man införde stödmekanismer för deltagande i handelsmässor, etablering av försäljningskontor och distributionsplattformar och för kartläggning av målmarknader osv. Det här är åtgärder som vi har lämnat till kommissionen för övervägande. 
Lage (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Industrirevolutionen som genomfördes i England under senare delen av 1700-talet startade i textilindustrin. Den här sektorn har en banbrytande historia, en aktiv nutid och en framtid fylld av utmaningar och osäkerhet. Den europeiska textilindustrin hotas i dag av konkurrens från länder där varupriserna är extremt låga och där det inte förekommer några hänsyn eller begränsningar med tanke på miljön. Utnyttjandet av arbetskraft, i synnerhet barnarbetskraft, erinrar oss om de eländiga villkor som kännetecknade vår egen industriella revolution. Ändå fortsätter textilindustrin att överleva, moderniseras och förnyas. Den är den skärningspunkt där industri, hantverk och konst strålar samman och den spelar en viktig roll i människors liv.
De nyliberala dogmer som tidigare har avhållit EU från att anta en industripolitik, av rädsla för ett avindustrialiserat Europa, har nu spelat ut sin roll. Europeiska beslutsfattare kan nu se vad som händer och ta strid för textil- och konfektionssektorn. Kommissionens meddelande är därför mycket välkommet, även om det har dröjt. Vi stöder också det resolutionsförslag som har lagts fram av Concepció Ferrer, innehållande grunddragen i en europeisk politik för den här sektorn.
Eftersom handelspolitiken faller inom EU:s exklusiva behörighet är det av avgörande betydelse att kommissionen inte gör textil- och konfektionssektorn till en bricka i förhandlingsspelet för att få till stånd eftergifter inom andra områden som framstår som mer attraktiva. Detta vore i så fall beklagansvärt kortsynt och etiskt klandervärt. Å andra sidan måste utvecklingsagendans förhandlare från Doha kämpa för att få tillträdesvillkor till tredjeländers marknader som är rimliga, och framför allt kräva att de ligger i linje med ömsesidighetsprincipen och skapar nya marknader.
Portugal är ju, som vi alla vet, ett land där jobben liksom den ekonomiska och sociala sammanhållningen i hög grad är beroende av textil- och konfektionssektorn. Landet är därför mycket utsatt när det gäller kriser eller nedgångar inom den här sektorn. Vissa mycket industrialiserade regioner i Portugal befinner sig i ekonomisk kris till och med i denna stund. Kommissionen måste därför styrka sina ord med handling. 
Bowe (PSE ).
   – Herr talman! Det är mycket lämpligt att jag är den siste talaren, eftersom jag vill tillföra en ton av optimism till denna debatt, som hittills har varit ganska beklämmande. Jag värdesätter att detta är utmanade tider för textilindustrin. Jag värdesätter också att vi med stormsteg är på väg in i en ny era där importkontroller kommer att se annorlunda ut och en ny sektor kommer att ansluta sig till vår textilindustri. Men för att ingjuta en ton av optimism, precis som jag sade i debatten i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi, behöver man bara se på de kavajer och kostymer som vi bär och fråga sig var de tillverkades. Jag kan tala om för er var de tillverkades: i Europa.
Min kavaj tillverkades av Crombie, en lokal textilfabrik i min stad i England; det är en bra, engelsk kostym. Jag vet inte var tyget kom från, men det var skickligheten hos brittiska arbetare och hos dem som arbetar inom den europeiska textilindustrin som gjorde en enkel produkt av låg kvalitet till en produkt av hög kvalitet och högt värde – detta är textilindustrins framtid. Olika delar av textilindustrin kommer att finna olika vägar, vissa mer tekniska än andra, visa hantverksrelaterade; vissa kommer att gå i andra riktningar. Detta är framtiden för vår industri. Detta borde vara det budskap som sänds ut till industrin från kommissionens vitbok.
Vi måste vara säkra på att vår textil- och beklädnadssektor – en stor del av den består av småföretag – skall kunna investera i ny teknologi och produktionsteknik när kommissionen agerar. Den måste ha möjlighet att finna sätt att ge mervärde till de basprodukter som vi kanske importerar från annat håll. Vi måste också – och detta är en punkt som inte har tagits upp tidigare – skydda vår industri från efterapningar. Detta har blivit alltmer nödvändigt. Efterapningar är en mycket allvarlig fråga för kvalitetsprodukter av högt värde, och en fråga som vi måste ta itu med. Jag ser inga som helst hänvisningar till detta i vitboken.
Slutligen, om vi kan få ordning på torpet när det gäller textilindustrin kan vi lära oss några mycket viktiga läxor för övriga industrisektorer. Vi borde även se över lädervaror och fotbeklädnader, och använda textilier som ett flaggskepp för industrisektorn som kan visa vägen in i detta nya århundrade, där europeiska arbetstagare kan tjäna sitt uppehälle genom att tillverka kvalitetsprodukter av högt värde. 
Busquin,
   .  Herr talman, mina damer och herrar! Kommissionen delar er oro när det gäller den här frågan och vidtar de åtgärder som krävs för att hantera den. När det gäller de stora utmaningar som vi står inför inom textil- och konfektionssektorn och som kommer att bestå under de närmaste åren – framför allt, som ni påpekade, konsekvenserna av att importkvoterna avskaffas den 1 januari 2005 – har kommissionen sett över sina strategier och instrument för att fastställa åtgärder eller handlingslinjer som gör textil- och konfektionssektorn mer konkurrenskraftig. Precis som ni påpekade framgår detta också av meddelandet om framtiden för textil- och konfektionssektorn, som antogs av kommissionen den 29 oktober 2003 och välkomnades vid ett rådsmöte om konkurrenskraft den 27 november 2003.
Som ni väl känner till är unionens strategi för internationell handel och Doha att skapa ömsesidighet inom området textilier och konfektion. Det gemensamma syftet med dessa strategier och åtgärder är att ge sektorn och dem som arbetar i sektorn en klar, förutsägbar och sammanhängande ram som gör det lätt att planera strategier och investeringar på medellång och lång sikt.
Kommissionen välkomnar stödet till de initiativ och idéer som nämns i resolutionen om textilsektorns framtid, som parlamentet skall anta inom kort. Kommissionen kommer att noggrant undersöka de nya idéer som tas upp i resolutionstexten. Vissa av meddelandets rekommendationer kan relativt snart följas av konkreta förslag. Andra idéer och förslag i meddelandet kan komma att undersökas ytterligare innan de omsätts i handling.
Till stöd för kommissionen vid dessa undersökningar och uppföljningen av dessa frågor kommer det att inrättas en högnivågrupp som skall få till uppgift att förbättra konkurrensvillkoren. Syftet med denna högnivågrupp är att bidra till genomförandet av industriella och kommersiella strategier inom textil- och konfektionssektorn i en utvidgad union. Gruppen kommer att involveras i kommissionens kontinuerliga övervakning av den ekonomiska utvecklingen inom sektorn. Gruppen skall lämna rapporter och rekommendationer till kommissionen och andra aktörer som fattar beslut om det planerade initiativet i syfte att hjälpa sektorn att anpassa sig till de olika utmaningar den står inför. Dessa rapporter bör omfatta rekommendationer om avgörande frågor som påverkar konkurrensen inom sektorn.
Högnivågruppen skall bestå av kommissionärer, ministrar, företagschefer och generaldirektörer eller verkställande direktörer för olika organisationer med anknytning till textil- och konfektionssektorn. Gruppen skall arbeta för innovation, forskning och utveckling. Därför var det roligt att höra att ni underströk forskningens och utvecklingens roll. Jag hade nyligen möjlighet att besöka ett textilföretag som har satsat stort på forskning och innovation och tack vare detta blivit konkurrenskraftigt på den kinesiska marknaden, trots att man var illa ute för ett par år sedan. Med ett betydligt effektivare färgningspatent och fler verktyg för produktionshantering har företaget blivit konkurrenskraftigt inom ett mycket väl avgränsat nischområde. Kommissionens enheter konstaterar också att exporten till Kina ökar med denna nya industrikapacitet. Det är därför uppenbart att det finns en framtid när man utvecklar denna forskning och innovation inom ett område där vi har kunnandet.
Ett annat område är frågan om immaterialrätt. Luis Berenguer Fuster har helt rätt när han säger att denna fråga måste utgöra basen för vår strategi på internationell nivå, eftersom alla sådana nya processer kan vara sårbara om vi inte skyddar dem med hållbara patent. Forskning och utveckling är definitivt en viktig faktor. Vi överväger också att tillsammans med huvudaktörerna upprätta en teknikplattform för textilsektorn.
Andra områden är utbildning och regionalpolitik. I det här sammanhanget framhöll ni, Regina Bastos, problemet med strukturfonderna. Genom att föreslå nya mekanismer för strukturfonderna säger min kollega Michel Barnier klart och tydligt att de i högre grad än tidigare skall bidra till tillväxten, Lissabonprocessen. I de kommande strukturfonderna skall forskning, innovation och utbildning få en mer framskjuten plats och tillmätas större betydelse när det gäller sektorer som textilsektorn, naturligtvis under förutsättning att detta är vad regionerna önskar.
Internationellt samarbete, märkning och andra handelsrelaterade frågor kan alla påverka genomslagskraften.
Denna högnivågrupp kommer att inleda sitt arbete i februari 2004, dvs. praktiskt taget i morgon, och framför allt undersöka målen och de förväntade resultaten och sedan följas av minst två plenarsammanträden före juli 2004. Kommissionen kommer att lägga fram sin första rapport om gruppens arbete för rådet i juli 2004. Jag anser att vi tar det här problemet på tillräckligt stort allvar. EU-institutionerna och medlemsstaterna kommer att hållas informerade om gruppens arbete och genomförandet av slutsatserna. Kommissionen är medveten om behovet av att agera snabbt, eftersom man vill hinna genomföra allt innan 2004 är slut. I slutet av februari kommer kommissionen att på basis av meddelandet utarbeta en lista med olika förslag, åtgärder och insatser som rör handeln, med en tidtabell för genomförandet. Denna lista kommer att delges parlamentet och medlemsstaterna.
Ni, Regina Bastos, tog också upp frågan om vilken budget som skall användas för genomförandet av de åtgärder som föreslogs i kommissionens meddelande. Vi har för avsikt att utnyttja gemenskapens befintliga program och investeringar för att genomföra de särskilda åtgärder som har antagits, eftersom vi måste agera snabbt. Varje särskild åtgärd kommer att genomföras av respektive kommissionsenhet som ansvarar för det aktuella området, med dess egen budget. Jag kan säga att forskningen och ansökningsomgångarna inom ramprogrammet utgör en potential för intressanta projekt och jag tror att detsamma gäller för andra sektorer. Nu tror jag att jag har visat hur intresserade kommissionen och parlamentet är av denna sektor som har en sådan strategisk betydelse för vår ekonomi. 
Talmannen.
   Tack så mycket, kommissionär Busquin.
För att avsluta denna debatt har jag mottagit ett resolutionsförslag som ingivits i enlighet med artikel 42.5 i arbetsordningen.(1)
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 10.30.(2)

