Högtidligt möte - Republiken Tjeckien
Talmannen
- Herr president för Tjeckien! Jag hälsar er varmt välkommen till Europaparlamentet.
Václav Klaus
Tjeckiens president. - (CS) Först och främst vill jag tacka för att ni har gett mig möjlighet att tala inför Europaparlamentet som är en av EU:s viktigaste institutioner. Jag har visserligen varit här flera gånger tidigare, men jag har aldrig haft tillfälle att tala inför plenum. Därför uppskattar jag den möjligheten i dag. De valda företrädarna för 27 länder med sitt breda spektrum av politiska åsikter och synvinklar är en unik publik, precis som EU har varit ett unikt och i grunden revolutionerande experiment under mer än ett halvt sekel i syfte att förbättra beslutsfattandet i Europa genom att överföra en betydande andel av beslutsprocessen från enskilda stater till europaomfattande institutioner.
Jag har rest hit från Prag, Tjeckiens huvudstad, det historiska hjärtat i den tjeckiska staten och en viktig plats i utvecklingen av europeiska tankar, europeisk kultur och europeisk civilisation. Jag har kommit hit som företrädare för den tjeckiska staten som i sina olika former alltid har varit en del av Europas historia, ett land som ofta har haft en direkt och avgörande roll för den europeiska historien och som vill fortsätta med det.
Förra gången en tjeckisk president talade till er härifrån var för nio år sedan. Det var min föregångare, Václav Havel, och det var fyra år innan vi anslöt oss till EU. För några veckor sedan talade den tjeckiske premiärministern, Mirek Topolánek, också här, denna gång som ledare för ett land som var ordförande för EU:s råd. I sitt anförande fokuserade han på särskilda ämnen som hängde samman med det tjeckiska ordförandeskapets prioriteringar och de problem som EU-länderna står inför.
Detta innebär att jag kan tala om mer övergripande teman och ta upp saker som vid första anblicken inte alls är lika dramatiska som lösningarna på dagens ekonomiska kris, den rysk-ukrainska gaskonflikten eller situationen i Gaza. Men jag anser att de är fullständigt avgörande för utvecklingen av det europeiska integrationsprojektet.
Om knappt tre månader kommer Tjeckien att fira femårsdagen av sin anslutning till EU och det kommer att ske på ett värdigt sätt. Vi kommer att uppmärksamma årsdagen som ett land som i motsats till en del andra nya medlemsstater inte känner sig besviket över de ouppfyllda förväntningarna på medlemskapet. Detta är inte alls förvånande och det finns en rationell förklaring. Våra förväntningar var realistiska. Vi var väl medvetna om att vi anslöt oss till en gemenskap som skapats av och som utgjordes av människor, inte någon slags idealisk konstruktion som utvecklats utan äkta mänskliga intressen, ambitioner, åsikter och tankar. Intressen och tankar ligger till grund för vartenda steg inom EU och det är som det ska vara.
Vi såg vårt inträde i EU som dels en yttre bekräftelse på att vi förhållandevis snabbt under de nästan femton åren efter kommunismens fall hade blivit ett normalt europeiskt land igen. Dels ansåg vi - och anser fortfarande - att chansen att delta aktivt i den europeiska integrationen gav oss möjlighet att ta del av fördelarna med ett redan i hög grad integrerat Europa och samtidigt bidra med våra egna idéer till processen. Vi tar på oss vår del av ansvaret för EU:s utveckling och det är med just detta i åtanke som vi tar över ordförandeskapet för Europeiska unionens råd. Jag är säker på att de första sex veckorna av vårt ordförandeskap på ett övertygande sätt har visat vår ansvarsfulla attityd.
Jag vill också högt och tydligt upprepa här i denna kammare och för dem av er som antingen inte kände till eller inte ville känna till min övertygelse om att det för oss varken fanns eller finns något alternativ till EU-medlemskapet och att det inte finns någon relevant politisk rörelse i vårt land som skulle kunna eller vilja undergräva den ståndpunkten. Därför blev vi förbluffade nyligen av de upprepade och allt vanligare angreppen mot tjecker utifrån den fullständigt ogrundade föreställningen att vi vill ha ett annat integrationsprojekt än det vi anslöt oss till för sex år sedan. Så är inte fallet.
De tjeckiska medborgarna tar för givet att den europeiska integrationen har ett nödvändigt och viktigt uppdrag som de generellt sett uppfattar på följande sätt. Uppdraget är för det första att undanröja hinder som är onödiga och som motverkar mänsklig frihet och mänskligt välstånd, hindrar den fria rörligheten för personer, varor och tjänster, tankar, politiska filosofier, världsåskådningar, kulturella planer och beteendemönster som under tidens gång har format de olika europeiska länderna av många olika skäl. För det andra är uppdraget att gemensamt ta hand om offentliga tillgångar som är av stor betydelse för hela kontinenten eller sådana projekt som inte går att genomföra effektivt genom enbart bilaterala avtal mellan två eller fler europeiska grannländer.
Arbetet med att uppfylla dessa båda mål - undanröja hinder och fatta rationella beslut i frågor som bör lösas på europeisk nivå - är inte och kommer aldrig att bli slutfört. De olika hindren finns fortfarande kvar och det fattas definitivt fortfarande fler beslut på Brysselnivå än vad som vore idealiskt. Det finns definitivt mer sådant än vad folk i de olika medlemsstaterna vill ha. Ni är säkert också väl medvetna om detta. Därför vill jag ställa er den retoriska frågan om ni varje gång ni röstar är säkra på att ni fattar beslut i en fråga som bör avgöras här i parlamentet i stället för närmare medborgarna, dvs. inom de enskilda europeiska staterna? Andra eventuella effekter av den europeiska integrationen diskuteras också i dagens politiskt korrekta retorik, men dessa tenderar att vara sekundära och irrelevanta. De har mer att göra med ambitionerna hos professionella politiker och personer med koppling till dem än med de vanliga medborgarnas intressen.
Jag sa tidigare att det varken fanns eller finns något alternativ till EU-medlemskap - det gläder mig mycket att få betona detta - men det är bara hälften av vad jag vill säga. Den andra halvan är det fullständigt logiska påståendet att det finns en rad möjliga och legitima alternativ när det gäller metoderna och formerna för den europeiska integrationen, precis som det har gjort under det gångna halvseklet. Historien har ingen slutpunkt. Att hävda att status quo, dvs. EU:s nuvarande institutionella system, är en dogm som aldrig får kritiseras är ett fel som tyvärr fortsätter att spridas, trots att det står i direkt konflikt både med rationellt tänkande och med hela den historiska utvecklingen under mer än 2 000 år av europeisk civilisation. Förutsättningen att en ”alltmer djupgående union”, dvs. en allt djupare politisk integration av medlemsstaterna, är den enda möjliga och riktiga vägen för att utveckla EU är ett likartat fel, som ställs upp a priori och därmed på ett liknande sätt står utanför all kritik.
Varken status quo eller antagandet att djupare integration skapar otvetydiga fördelar kan eller bör betraktas som okränkbara av någon europeisk demokrat. Det är oacceptabelt att de ska genomdrivas av personer som, för att citera den berömde tjeckiske författaren Milan Kundera, betraktar sig som ”bärare av nycklarna” till den europeiska integrationen.
Dessutom är det uppenbart att EU:s institutionella organisation inte är ett mål i sig utan ett medel för att uppnå verkliga mål. Dessa mål är inget mindre än personlig frihet och en uppsättning ekonomiska system som skapar välstånd. Med andra ord marknadsekonomi.
Medborgare i alla medlemsstater vill säkert ha dessa saker, men under de 20 år som har gått sedan kommunismens fall har det gång på gång bekräftats att de är mer efterlängtade och mer omhuldade av de människor som har upplevt tyranni under en stor del av 1900-talet och som har lidit av följderna av en dysfunktionell, centralplanerad, statsstyrd ekonomi. Dessa personer är på goda grunder mer känsliga för och medvetna om uttryck eller tendenser som pekar mot andra mål än frihet och välstånd. Och bland dessa personer återfinns de tjeckiska medborgarna.
Det nuvarande systemet för beslutsfattande i EU skiljer sig från den historiskt beprövade traditionella formen av parlamentarisk demokrati. I ett normalt parlamentariskt system finns det en grupp som stöder regeringen och en annan som stöder oppositionen. Men om jag inte misstar mig är detta inte fallet i Europaparlamentet. Här finns bara ett alternativ och dem som vågar överväga andra alternativ stämplas som fiender till den europeiska integrationen. I min del av Europa levde vi tills helt nyligen under ett politiskt system där inga alternativ var tillåtna och det alltså inte fanns någon parlamentarisk opposition. Vi lärde oss genom bittra erfarenheter att där det inte finns någon opposition finns det inte heller någon frihet. Därför måste det finnas politiska alternativ.
Det är inte allt. Förhållandet mellan medborgarna i de olika medlemsstaterna och deras EU-företrädare är inte det normala förhållandet mellan väljarna och de politiker som företräder dem. Avståndet är större mellan EU-medborgarna och deras företrädare än vad som är fallet inom enskilda medlemsstater och inte bara i ordets geografiska bemärkelse. Man hänvisar ofta till detta på olika sätt: det demokratiska underskottet, förlusten av demokratisk ansvarsskyldighet, beslut som fattas av tjänstemän som inte har valts utan har utsetts till sina poster, byråkratiseringen av beslutsfattandet osv. De ändringar av status quo som föreslås i den avvisade europeiska konstitutionen eller det ganska lika Lissabonfördraget skulle endast förvärra denna brist.
Eftersom det inte finns ett europeiskt folk, inte någon europeisk nation, går det inte att åtgärda denna brist genom att stärka Europaparlamentets roll. Detta skulle endast förvärra problemet och alienera medlemsstaternas medborgare ytterligare från EU:s institutioner. Lösningen ligger inte i att försöka gjuta nytt liv i den nuvarande formen av europeisk integration, eller i att försöka undertrycka medlemsstaternas roll i det nya mångkulturella, multinationella europeiska civila samhällets namn. Dessa försök har misslyckats tidigare eftersom de inte ingår i den naturliga historiska utvecklingen.
Jag är rädd att försöken att skynda på och fördjupa integrationen och att i allt högre grad flytta beslut som berör medborgarnas levnadsstandard till EU-nivå kan få återverkningar som hotar allt det positiva som har åstadkommits i Europa under det gångna halvseklet. Låt oss därför inte underskatta den oro som många medborgare känner över att beslut som påverkar deras liv kommer att fattas någon annanstans och utan att de blir delaktiga och att deras förmåga att påverka beslutsprocessen blir mycket begränsad. EU:s framgångar hittills beror bl.a. på att varje medlemsstats åsikt och röst hade samma vikt vid omröstningarna och därför inte kunde ignoreras. Låt oss inte tillåta att det uppstår en situation där medborgarna lever sina liv med en uppgiven känsla av att EU-projektet inte tillhör dem, eftersom det inte utvecklas som de skulle vilja och att de helt enkelt måste finna sig i det. Vi skulle mycket lätt och snabbt än en gång hamna under livsvillkor som vi nu vanemässigt betraktar som en del av det förgångna.
Detta hänger också nära samman med frågan om välstånd. Det måste sägas öppet att EU:s nuvarande ekonomiska system omfattar begränsningar för marknaden och en konstant förstärkning av en centralstyrd ekonomi. Trots att historien har gett oss gott om bevis på att den vägen inte leder någonstans, följer vi den igen. Antalet begränsningar för spontaniteten i marknadsprocesserna och mängden politiska regleringar av ekonomin ökar ständigt. Denna utveckling har nyligen förstärkts ytterligare genom felaktiga tolkningar av orsakerna bakom den nuvarande finansiella och ekonomiska krisen, som skylls på marknaden i stället för den faktiska orsaken, som tvärtom var den politiska manipuleringen av marknaden. Det är än en gång nödvändigt att komma ihåg den historiska erfarenheten i min del av Europa och de lärdomar vi har dragit.
Många av er känner säkert till den franske 1800-talsekonomen Frédéric Bastiat och hans berömda petition från ljustillverkarna, som fortfarande är en välkänd text i dag och som illustrerar det absurda med politiska ingripanden i ekonomin. Den 14 november 2008 godkände Europeiska kommissionen en verklig ljustillverkarpetition, inte bara en fiktiv sådan i Bastiat-stil, och införde en skatt på 66 procent på ljus som importeras från Kina. Jag kunde inte tro att en 160 år gammal essä hade blivit verklighet, men detta var exakt vad som skedde. De oundvikliga följderna av att vidta en sådan åtgärd i stor skala är att Europa kommer att halka efter ekonomiskt och att den ekonomiska tillväxten kommer att sakta in eller rentav stanna av helt. Den enda lösningen ligger i att liberalisera och avreglera den europeiska ekonomin.
Jag säger allt det här för att jag månar om en demokratisk och blomstrande framtid för Europa. Jag försöker påminna er om de grundläggande principer som den europeiska civilisationen har byggt på i århundraden eller årtusenden. Principer vars giltighet är tidlös och universell och som därför fortfarande borde gälla i dagens EU. Jag är fast övertygad om att medborgarna i de olika medlemsstaterna vill ha frihet, demokrati och ekonomiskt välstånd.
Det viktigaste i detta skede är helt klart att se till att vi inte sätter likhetstecken mellan en öppen diskussion om dessa frågor och ett angrepp mot själva tanken på europeisk integration. Vi har alltid ansett att möjligheten att diskutera dessa viktiga frågor, att bli hörd, försvaret för allas rätt att föreslå alternativ till den enda rätta åsikten, oavsett hur lite vi själva håller med, är precis den typ av demokrati som förvägrades oss under 40 år. Vi som ofrivilligt tillbringat större delen av våra liv med att bevittna hur det fria utbytet av tankar är en grundförutsättning för en sund demokrati tror att denna grundförutsättning kommer att upprätthållas och respekteras även i framtiden. Detta utgör ett tillfälle och en oersättlig möjlighet att göra EU friare, mer demokratiskt och mer välmående.
Talmannen
Mina damer och herrar, herr president! Ni ville tala inför Europaparlamentet och vi har med glädje låtit er göra det. I forna tiders parlament hade ni säkert inte kunnat hålla detta anförande.
(Applåder)
Tack och lov lever vi i en europeisk demokrati där vi alla kan uttrycka våra åsikter.
(Applåder och tumult)
Mina damer och herrar! Vi är en europeisk familj och precis som i alla familjer finns det olika åsikter. Herr president! Jag håller med er - jag vill bara göra några anmärkningar, men jag känner att jag måste - om att vi är en mänsklig gemenskap. En mänsklig gemenskap utmärks av sina fördelar, styrkor, nackdelar och svagheter. Tillsammans måste vi stärka de starka sidorna och utrota svagheterna. Jag håller också med er om att vi behöver fråga oss om varje beslut vi tar kanske kunde ha fattats någon annanstans. Ja, men våra nationella huvudstäder måste också fråga sig om huruvida många beslut inte i stället borde fattas i våra städer och samhällen, inte på nationell nivå.
(Applåder)
Tillåt mig en sista anmärkning i fråga om vårt parlaments självuppfattning. Vi tackar er för erkännandet av att Europaparlamentet är en viktig institution. Om vi inte hade varit så inflytelserika skulle vi inte i dag vara lagstiftande i 75 procent av fallen och vi skulle inte vara medlagstiftande i nästan 100 procent av fallen när det gäller Lissabonfördraget och i så fall skulle besluten i EU verkligen fattas genom byråkratin. Men nu är det Europaparlamentet som beslutar.
(Ihållande applåder)
Herr president! Tack för ert besök. Det var ett uttryck för vår mångfald av åsikter i Europa och för vår europeiska demokrati och i en demokrati är det i slutänden majoriteten som räknas. Jag vill uppmana oss alla att fortsätta att tillsammans stå upp för denna demokrati, för Europa, för enhet och för fred.
(Stående ovationer)
