KonsulinEuropos Sąjungos piliečių apsauga trečiosiose šalyse (diskusija) 
Pirmininkas
Kitas klausimas - Tarybos ir Komisijos pareiškimai dėl konsulinės Europos Sąjungos piliečių apsaugos trečiosiose šalyse.
Alexandr Vondra
einantis Tarybos Pirmininko pareigas. - Gerb. pirmininke, ši diskusija dėl konsulinės piliečių apsaugos yra labai laiku. Kelių pastarųjų metų įvykiai atskleidžia ES valstybių kooperacijos konsulinės apsaugos srityje svarbą. 2006 m. Libano, Čado ir naujausi tragiški Mumbajaus įvykiai parodė, kokią riziką patiria Europos Sąjungos piliečiai keliaudami užsienyje. Rizikos mastai vis auga, nes dėl mažų kelionių kainų vis daugiau žmonių pasinaudoja galimybe aplankyti labiau nutolusius pasaulio regionus.
Todėl valstybių narių kooperacija šioje srityje yra itin svarbi. Ji galėtų užtikrinti geresnį aptarnavimą ir aukštesnį konsulinės pagalbos lygį. ES piliečiai pajustų tiesioginę naudą.
Šios kooperacijos pagrindas - ES ir EB sutartys. Dvidešimtajame straipsnyje aiškiai pasakyta, cituoju: "Kiekvienas Europos Sąjungos pilietis, būdamas trečiojoje šalyje, kurioje neatstovaujama jam pilietybę suteikusi šalis, turi teisę į lygiai tokią pačią bet kurios kitos valstybės narės diplomatinę ar konsulinę apsaugą kaip ir tos šalies piliečiai. Valstybės narės privalo nustatyti būtinas taisykles ir pradėti tarptautines derybas, padėsiančias užtikrinti šią apsaugą.
Šiame straipsnyje paminėtos taisyklės nustatytos 1995 m. nutarimu, kuriame teigiama, kad trečiojoje šalyje pagalbos į kitą valstybę narę gali kreiptis tos šalies piliečiai, kuri pasiekiamu atstumu neturi nuolatinės atstovybės ar garbės konsulo, kompetentingo konkrečioje srityje.
Praktiškai konsulas, į kurį kreipėsi pagalbos kitos valstybės narės pilietis, turėtų atsisakyti ją suteikti, jei netoliese yra jam pilietybę suteikusios šalies konsulatas ar ambasada.
1995 m. nutarimas parodo, kad iš tiesų konsulinpagalba ir apsauga - išskirtinai pačios šalies atsakomybė, o konsulinius ryšius reguliuoja tik Vienos konvencija dėl konsulinių santykių.
Bendradarbiavimo šioje srityje taisyklės atspindi ir faktą, kad į konsulinę pagalbą ir apsaugą kiekvienoje valstybėje žiūrima skirtingai. Kai kuriose, pvz., ji laikoma pagrindine visų piliečių teise. Kitose manoma, kad tai paslauga, kurią privalo suteikti pati valstybė. Todėl EB sutartyje apie konsulinę apsaugą kalbama kaip galimybę, o ne teisę.
Po 2000 m. Džolo krizės konsulinis bendradarbiavimas vystomas toliau, įtraukiant ir krizės valdymo aspektų. Teroristų išpuoliai JAV parodė, kad net itin pažangią infrastruktūrą turinčios trečiosios šalys sunkiai susidoroja su ekstremaliomis situacijomis.
Todėl valstybės narės nustatgaires, kaip elgtis per tokias krizes. Nors ir nebūdamos privalomos, jos jau buvo sėkmingai panaudotos keliose situacijose ir patobulintos vadovaujantis praktine patirtimi.
Taryba neseniai sukūr"vadovaujančios valstybės" koncepciją. Tai reiškia, kad įvykus reikšmingam incidentui, ypač šalyse, kur atstovybes turi kelios valstybės narės, viena ar dvi valstybės gali imtis koordinuoti apsaugos ir evakuacijos veiksmus.
Glaudžiau bendradarbiaujame ir su kai kuriomis valstybėmis už Europos Sąjungos ribų: pvz., su JAV vyksta kasmetinės konsultacijos konsuliniais klausimais. Nervegija, Šveicarija ir Kanada taip pat bendradarbiavo su ES konkrečių incidentų metu, pvz., per Libano, Čado bei Mumbajaus krizes.
Komisija ir Tarybos sekretoriatas taip pat prisideda prie konsulinio bendradarbiavimo. Prieš keletą metų Tarybos sekretoriatas įsteigsaugų internetinį forumą, kuriame konsulinės institucijos keičiasi įvairia informacija, pvz., patarimais keliaujantiems. Be to, Taryba perleido valstybėms narėms pažangią telekonferencinio ryšio sistemą, kuri buvo plačiai naudojama per konsulines krizes.
Maždaug prieš trejus metus buvo sukurta informacijos mainų ir politinio veiksmų koordinavimo ES lygmeniu platforma, pavadinimu Krizės koordinavimo priemonės (angl. Crisis Coordination Arrangements, CCA). Pagrindiniai CCA veikėjai yra: Tarybai pirmininkaujanti valstybė, padedama Tarybos sekretoriato ir Komisijos, sprendžianti ar taikyti CCA, ir veiklos grupCOREPER II, atsakinga už valstybių narių veiksmų koordinavimą ar sprendimų, kuriuos gali reikėti priimti ES lygmeniu, parengimą.
Svarbiausia operatyvininstitucija - ES Jungtinis situacijų centras (SITCEN), pavaldus Tarybos sekretoriatui. SITCEN teikia logistinę ir informacinę paramą.
Vėliau Tarybai pirmininkavusios valstybės ėmrengti reguliarias konsulinių krizių valdymo pratybas, kurios pasirodesančios ypač naudingos. Siekiant sustiprinti sostinėse ir regionuose reziduojančių konsulinių pareigūnų bendradarbiavimą, 2008 m. pabaigoje pradėta taikyti Europos konsulų mokymo programa. Svarstoma galimybvisas konsulines tarnybas sutelkti vienoje vietoje.
Žinoma, dar daug ką galima nuveikti. Nuolat diskutuojama tokiais klausimais kaip kalinių laikymo sąlygos, priverstinis vaikų išvežimas, konsulinės informacijos politika. Tačiau turime susitaikyti su realybe - nors piliečiu lūkesčiai ir poreikiai auga, konsulinių institucijų ištekliai visada yra riboti. Parama intensyvesniam bendradarbiavimui konsulinėje srityje ne visada sutampa su biudžetais, numatytais šalies lygmeniu. Šio ciklo suderinimas ir yra pagrindinproblema.
Patirtis rodo, kad bendradarbiauti konsulinėje veikloje svarbu; yra atvejų, kuriais galime pasidžiaugti. Sėkminga 20 000 ES piliečių evakuacija iš Libano 2006 m. - tik vienas pavyzdys. Tarybai pirmininkaujanti valstybpasiryžusi tęsti šį darbą, o aš dėkoju Parlamentui už paramą.
Günter Verheugen
Komisijos pirmininko pavaduotojas. - (DE) Gerb. pirmininke, ponios ir ponai, šiandien stoviu prieš jus atstovaudamas savo kolegai Komisijos pirmininkui Jacquesui Barrotui, kuris labai norėtų būti čia pats, tačiau turi kitų institucinių įsipareigojimų.
Europos bendrijos steigimo sutarties 20 straipsnyje teigiama, kad kiekvienas Europos Sąjungos pilietis, būdamas trečiojoje šalyje, kurioje neatstovaujama jam pilietybę suteikusi šalis, turi teisę į lygiai tokią pačią bet kurios kitos valstybės narės diplomatinę ar konsulinę apsaugą kaip ir tos šalies piliečiai. Dvidešimtajame straipsnyje taip pat numatyta, kad valstybės narės turi pačios nustatyti tarpusavio taisykles, užtikrinančias šią apsaugą. A. Vondra, jau išdėstšias aplinkybes. Vadovaudamosi šia nuostata valstybės narės sukūrkeletą konsulinės apsaugos koordinavimo mechanizmų, vienas jų 2006 bei 2008 m. paskelbtos gairės, kurios nėra privalomos, tačiau pasitelkus šias gaires misijoms lengviau bendradarbiauti.
Be to, diplomatinės ir konsulinės valstybių narių misijos įpareigojamos bendradarbiauti ir Europos Sąjungos sutarties 20 straipsniu.
2008 m. gruodžio mėn., siekdama sustiprinti konsulinį bendradarbiavimą, Taryba pritargairėms dėl "vadovaujančios valstybės" koncepcijos taikymo. Buvo numatyta, kad ištikus krizei, turinčiai padarinių piliečių konsulinei apsaugai atitinkamoje trečiojoje šalyje, viena valstybnarpaskiriama "vadovaujančia šalimi" ir kitos valstybės narės vardu priima atsakomybę už ES piliečių apsaugą. Vadovaujanti valstybprivalo koordinuoti visas priemones, kurių imasi atitinkama valstybnarė, ir yra atsakinga už pagalbos suteikimą visiems ES piliečiams. Kiekvienas asmuo, turintis teisę į konsulinę apsaugą savo šalyje, gali kreiptis pagalbos į vadovaujančią valstybę.
Ši koncepcija turėtų palengvinti valstybių narių bendradarbiavimą su sąlyga, kad šiam tikslui bus skirti papildomi ištekliai: darbuotojai, lėšos, įranga, medikų grupės. Vadovaujančiai valstybei tenka ir atsakomybuž vadovavimą ir veiksmų koordinavimą suteikiant pagalbą žmonėms, surenkant juos į vieną vietą ir, jei reikia, evakuojant į saugią zoną, padedant kitoms nukentėjusioms valstybėms narėms. Tačiau valstybės narės pačios turi susitarti, ką tiksliai reiškia EB sutarties 20 straipsnio fraz"kurioje neatstovaujama pilietybę suteikusi šalis". Ši nuostata turėtų galioti situacijose, kai ES piliečiai dėl kokių nors priežasčių negali pasiekti savo šalies misijos. Valstybės narės šiuo metu bando nustatyti bendruosius šios nuostatos įsigaliojimo kriterijus.
Taip situacija atrodo dokumentuose. Faktą, kad realybyra visiškai kitokia, gali paliudyti kelios šiuose Rūmuose esančios šalys. Pranešėjų sąraše mačiau, kad šiuo klausimu ketina kalbėti I. Guardans Cambó, S. Karim ir E. Mann. Jie tikriausia papasakos mums apie savo patirtį Mumbajuje praėjusį gruodžio mėn. Man susidarįspūdis, net turint omeny, kad tik trys valstybnarės neturi ambasados Niudelyje ir tik septynios neturi konsulato Mumbajuje, kad nukentėjusiems Europos piliečiams buvo labai sunku gauti reikiamą apsaugą, - sakau tai labai atsargiai.
Pabrėžiu tai dabar, nes svarbu pasimokyti iš tokios patirties. Atsižvelgdama į šią patirtį, Komisija laikosi nuomonės, kad dar daug ką reikia nuveikti norint užtikrinti Europos Sąjungos piliečiams galimybę realiai ir visiškai pasinaudoti teise, kurią jiems garantuoja EB sutarties 20 straipsnis. Piliečiai tikisi, kad Europos Sąjunga suteiks jų apsaugai trečiojoje šalyje pridėtinę vertę. Diplomatinių ir konsulinių misijų teikiama apsauga neapsiriboja kritinėmis situacijomis, ji turi būti teikiama kasdien kasdienėse situacijose.
Be kitų dalykų, Komisija siūlo geriau informuoti ES piliečius - mes jau siūlėme minėtą 20 straipsnio frazę spausdinti pasuose ir iškabose oro uostuose bei kelionių agentūrose; be to, Tarybos Generalinis sekretoriatas kuria konsulinės apsaugos interneto svetainę, kurioje bus skelbiami naujausi šalių ambasadų ir konsulatų trečiosiose šalyse sąrašai.
Be savo misijos informuoti ES piliečius apie ES pilietybės teikiamą naudą, Komisija yra pasiruošusi spręsti visas piliečių keliamas šios srities problemas ir daryti viską, ką gali, kas būtų įgyvendinta teisį apsaugą, garantuojama ES piliečiams 20 straipsniu.
Įsigaliojusi Lisabonos sutartis bus aiškus teisinis pagrindas ES nuostatoms šioje srityje. Naujoji EB sutarties 20 straipsnio formuluot(Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 23 straipsnis) suteikia galimybę patvirtinti direktyvas, "įteisinančias koordinavimą ir bendradarbiavimą kaip priemones, būtinas šiai apsaugai užtikrinti". Tai reiškia, kad ateityje Komisija galėtų siūlyti priimti teisinius dokumentus šiuo klausimu.
Ioannis Varvitsiotis
PPE-DE frakcijos vardu. - (EL) Gerb. pirmininke, malonu dalyvauti šioje diskusijoje, dėkoju Tarybai ir Komisijai už suteiktą informaciją. Man teko kalbėti Piliečių laisvių, teisingumo ir vidaus reikalų komiteto vardu Žaliosios knygos dėl diplomatinės ir konsulinės apsaugos trečiosiose šalyse klausimu, todėl aš ir toliau domiuosi šia sritimi.
Nuolat tvirtinu, kad 20 straipsnio nuostatas reikėtų taikyti plačiau, apimant daugiau Europos piliečių teisių, nes taip būtų stiprinama Europos pilietybės koncepcija, praktiškai demonstruojami Europos Sąjungos privalumai kasdieniame gyvenime, stiprinamas Europos solidarumas.
Paskiausias teroristų išpuolis Mumbajuje parodė, jog šiais laikais būtina geriau koordinuoti Europos Sąjungos piliečių apsaugą. Gairių dėl vadovaujančios valstybės koncepcijos taikymo krizės atveju paskelbimas praėjusį gruodžio mėn. - pirmas teigiamas žingsnis. Gairėse pateikiama svarbių minčių. Tačiau mes labai susidomėję laukiame teisiškai įpareigojančių dokumentų.
Įsivaizduoju, kad praktikoje iškyla daug sunkumų. Tačiau, mano manymu, labai svarbu, kad būtų aišku, kaip krizės atveju informuosime nukentėjusius piliečius, kas yra vadovaujanti valstybė. Nemanau, kad pakanka to, kas pasakyta iki šiol. Šiaip ar taip, dėkoju Prancūzijai, kuriai pirmininkaujant Tarybai buvo iškeltas šis klausimas, ir tikiuosi, kad Čekija pratęs pradėtas iniciatyvas.
Martine Roure
PSE frakcijos vardu. - (FR) Gerb. pirmininke, teisį konsulinę ir diplomatinę apsaugą - vienas esminių Europos pilietybės aspektų. Ministre, jūs citavote EB sutarties 20 straipsnį. Visiškai aišku. Kiekvienas pilietis turi teisę į konsulinę apsaugą. Tai ne pasirinktis - tai teisė.
Dramatiški įvykiai Mumbajuje akivaizdžiai parodė, kad ši teistoli gražu negarantuojama. Kiekviena valstybnarteikia skirtingo lygio apsaugą, todėl atsiranda piliečių diskriminacija, be to, niekada nesuteikiama informacijos, į kurį konsulatą kreiptis esant reikalui. Akivaizdžiai trūksta valstybių narių finansinės paramos. Visko netekę Europos piliečiai dažnai susiduria su konsulatų nenoru padengti finansinių išlaidų.
Valstybės narės privalo išspręsti šią problemą. Būtinas privalomas gairių laikymasis ir piliečių informavimas. Europos Sąjunga turėtų derėtis su trečiosiomis šalimis dėl būtinosios diplomatinės apsaugos užtikrinimo.
Tačiau, kaip minėjo Komisijos narys, įvykiai Mumbajuje parodė, kad nėra užtikrinima net Europos Parlamento narių diplomatinapsauga. Europos Sąjunga ir ypač Komisija privalo nedelsdamos derėtis; mes girdėjome, ką sakKomisijos narys, kad Taryba privalo pasirašyti ad hoc susitarimus su trečiosiomis šalimis, kad būtų užtikrinta diplomatinEuropos Parlamento narių apsauga. Tai mažiausia, ką galime padaryti.
Ignasi Guardans Cambó
Gerb. pirmininke, šiandien Europos piliečiai gali keliauti be sienų, balsuoti kitoje valstybėje, gauti pensiją ar socialinę apsaugą bet kurioje valstybėje narėje, kurią jie pasirinko gyventi. Bendradarbiauja šalių policijos. Pasitelkęs Europos orderį valstybės kaltintojas Stockholme gali suimti nusikaltėlį Sevilijoje, be jokių vietos procedūrų.
Kai reikia pabarti piliečius dėl jų veiksmų, valstybės narės noriai užleidžia savo suverenumą. Tačiau tų pačių Europos piliečių apsaugos už ES ribų sritis - tarsi kelionlaiko mašina: palikus Europos Sąjungą, laikas sustoja.
Už Europos Sąjungos sienos mes esame tik dvidešimt septynios valstybės, dvidešimt septyni administraciniai vienetai, dvidešimt septynios vėliavos, dvidešimt septynios konsulinės sistemos, o kai kuriais atvejais, dar mažiau. Ištikus krizei, Europos piliečiai netenka europiečio statuso. Nėra tokio dalyko kaip Europos pilietybė.
Po pasaulį keliaujantys šimtas aštuoniasdešimt milijonų europiečių vėl tapę vokiečiais, ispanais, lenkais ar italais negali gauti apsaugos. Kaip europiečiai jie neegzistuoja už Europos Sąjungos sienų. Tai svarbus ES sutarties pažeidimas, dėl kurio ką tik paskelbtas Tarybos pareiškimas tėra mokslinfantastika, sakau tai su visa pagarba.
Viskas, ką sakTaryba apie Sutarties 20 straipsnio įgyvendinimą, vadovaujančią šalį, vaizdo konferencijas ir bendrus centrus, įvykus nelaimei yra gryna mokslinfantastika. Be to, kaip minėjo Komisijos narys, kai kurie mūsų turėjo progą patirti esamą padėtį savo kailiu.
Sutarties 20 straipsnis neveiksnus: nėra jokių jo taikymo protokolų, teisinių reglamentų, informacijos piliečiams, atsakomybės už numatytų nuostatų nepaisymą.
Geriausiu atveju konsulai padeda vienas kitam. Čia esama geros valios, kaip galbūt buvo ir XIX a. ar XIX a. pirmajame dešimtmetyje Pekine. Situacija yra tokia: konsulų bendradarbiavimas apsiriboja bendrais pietumis, o ne įsipareigojimu bendrai tarnauti piliečiams, kaip reikalauja Europos teisės aktai.
Dėl to Europos Komisija privalo, dar prieš įsigaliojant Lisabonos sutarčiai ir po to, pasirūpinti praktiniu Sutarties 20 straipsnio įdiegimu, priversti Europos piliečius didžiuotis savo pasu ir pasirūpinti, kad atitinkami valstybės pareigūnai suprastų, kad XIX a. praėjo, o Europa egzistuoja jos piliečiams patekus į bėda Niudelyje, Beirute ar bet kur kitur.
Ryszard Czarnecki
Gerb. pirmininke, norėčiau pabrėžti, kad aš nepritariu šiai itin kritiškai pozicijai dėl pasiūlymo, kurį Tarybos vardu šiandien pateikKomisijos pirmininko pavaduotojas. Nemanau, kad tai sutarčių turėjimo ar neturėjimo klausimas, greičiau - ar Europos solidarumo koncepcija egzistuoja tik politiniuose pareiškimuose, ar ir praktikoje, taikomoje visų valstybių piliečiams. Jei sistema veikia - sutartis nebūtina.
Kai Europos Sąjungai pirmininkavo Slovėnija, Prancūzija atstovavo Europos Sąjungai daugelyje šalių, Azijoje, Afrikoje, Lotynų Amerikoje, nes Slovėnija šiose vietovėse neturėjo ambasadų. Man įdomu, ar Slovėnijos ir kitų mažesnių valstybių narių piliečiai dabar sulauktų reikiamos pagalbos iš Prancūzijos konsulatų šiose šalyse, jei į juos kreiptųsi. Klausimas kaip tik vietoje.
Turėtume plėtoti Europos solidarumo koncepciją. Man atrodo, kad realiai Lisabonos sutartis nėra sine qua non.
Irena Belohorská
- (SK) Vadovaujantis Europos bendrijos steigimo sutarties 20 straipsniu, trečiosios šalies teritorijoje visi Europos Sąjungos piliečiai turi teisę į vienodą diplomatinę ir konsulinę apsaugą. Svarbu pabrėžti, jog siekiant šio tikslo būtina stiprinti konsulinių institucijų bendradarbiavimą.
Europiečiai - viena mobiliausių visuomenės grupių pasaulyje; beveik 9 proc. Europos piliečių keliauja į valstybes, kuriose jų šalis neturi šio lygio atstovybės. Pvz., Slovakija, kuriai atstovauju Europos Parlamente, turi mažai konsulinių atstovybių Centrinėje ir Lotynų Amerikoje, nors į šiuos regionus keliauja nemažai mūsų piliečių. Turiu pridurti, kad nors ir esame įsipareigoję teikti konsulines paslaugas, dauguma europiečių nežino savo teisių, o ypač liūdna, kad to nežino konsulinių institucijų darbuotojai.
Siekdami geriau informuoti žmones apie konsulinę apsaugą, turėtume siekti, kad į ES piliečių pasus būtų įrašyta ištrauka iš 20 straipsnio. Konsulinės apsaugos trečiosiose šalyse svarba tapo akivaizdi per 2004 m. cunamį ar 2006 m. konfliktą Libane. Dėl skirtingų konsulinių reglamentų ES piliečiai privalo išmanyti tiek sistemų, kiek yra valstybių narių, nes kiekviena jų gali turėti skirtiną teisinę galią ir aprėptį.
Neseni įvykiai Mumbajuje parodė, kad turime dar daug ką nuveikti konsulinių paslaugų srityje. Bendrų Europos institucijų steigimas galėtų užtikrinti funkcinį šių tarnybų koherentiškumą ir tuo pat metu sumažintų kiekvienos valstybės narės diplomatinių bei konsulinių tinklų sąnaudas.
Sajjad Karim
- Gerb. pirmininke, jau buvo minėta, kad Europos Sąjungos piliečiai keliauja po visą pasaulį. Kasmet už Europos Sąjungos ribų išvyksta apie šimtas aštuoniasdešimt milijonų žmonių, kuriuos teoriškai saugo 20 straipsnis, kaip minėjo Komisijos ir Tarybai pirmininkaujančios šalies atstovai.
Dvidešimtuoju straipsniu reikalaujama, kad valstybės narės suteiktų konsulinę pagalbą tų šalių piliečiams, kurios nėra atstovaujamos konkrečioje trečiojoje šalyje, taip pat kaip savo piliečiams. Valstybių narių požiūrio į šią nuostatą skirtumai pastebėti sudarant veiksmų planą 2007-2009 m.
Žinoma, reikia nustatyti kriterijus, kada ir kaip turėtų veikti kitos šalies konsulinės tarnybos; norėčiau išskirti tris aspektus. Neketinu visų jų aptarinėti, tačiau pirmieji du yra itin svarbūs. Trečiasis - reikalavimas pateikti diplomatiniams ar konsuliniam darbuotojui pilietybę patvirtinančius dokumentus: pasą, asmens tapatybės kortelę ar kitą dokumentą.
Čia iškyla problema, nes dažnai iš situacijos besigelbstintys piliečiai neturi tų dokumentų.
Pagalba teikiama mirties, avarijos, susižalojimo, arešto, įkalinimo atvejais; žiaurių nusikaltimų aukoms; sugrąžinant į tėvynę nelaimės ištiktus Europos Sąjungos piliečius. Ji apima daug sričių, bet ne visas. Dar daug ką reikėtų nuveikti.
Siekiant įgyvendinti visus įsipareigojimus, iškelta vadovaujančios valstybės idėja, kuri turėtų padėti suteikti pagalbą visiems ES piliečiams ir koordinuoti valstybių narių veiksmus.
Teoriškai viskas atrodo šauniai, tačiau nemačiau, kad ši koncepcija būtų veikusi Mumbajuje. Realiai nebuvo keičiamasi nei informacija, nei žiniomis, - tikrai ne tokį bendradarbiavimą tikėjausi išvysti. Buvo akivaizdi tik valstybinių narių konkurencija, todėl manau, kad tolesnkonsulinių tarnybų centralizacija ar konsolidacija keltų pavojų netekti lankstumo, kuris, sparčiai besikeičiant aplinkybėms, yra būtinas.
Erika Mann
(DE) Gerb. pirmininke, Sajjadas Karimas visiškai teisus. Problema slypi pačioje 20 straipsnio formuluotėje. Svarbu atsižvelgti į realią padėtį. Taip. Dėl vieno dalyko: ne visos valstybės narės gali užtikrinti konsulinę apsaugą; be to, daugeliu atvejų galima tik labai ribota konsulinapsauga: nepakanka saugos struktūrų net pačių konsulų apsaugai užtikrinti.
Turiu asmeninės patirties šiuo klausimu: Vokietijos konsulas turėjo važinėti visą naktį nesaugiais keliais tik su vairuotoju be apsaugos, kad surinktų savo kolegas. Tokios sąlygos paprasčiausiai nepriimtinos. Negalite užtikrinti piliečių saugumo tokiose šalyse kaip Indija, Lotynų Amerikos ar kitos šalys - yra daug šalių, kuriose padėtis tokia pat kritiška kaip Mumbajuje - neturėdami pakankamai darbuotojų ir atitinkamų saugos struktūrų. Žinios visiškai neperduodamos, valstybės narės neturi prieigos prie informacijos, ir t. t. Apie kliūtis galima kalbėti be galo, nenuostabu, kad valstybės narės negali užtikrinti piliečių ar savo pareigūnų apsaugos tokiu lygiu, kaip norėtų.
Todėl svarbu, kad Taryba ir Komisija atidžiai išnagrinėtų šią problemą. Negalite tikėtis, kad Europa bus vieninga ir padės savo piliečiams visame pasaulyje be būtiniausių saugos struktūrų ir pažangių informacinių sistemų. Stropiai neišanalizavę savo infrastruktūros ir neužtikrinę reikiamo papildomos apsaugos lygio, paprasčiausia tapsime pajuokos objektu.
Todėl siūlau nedelsiant peržiūrėti mūsų infrastuktūrą, pradėti vykdyti imitacinius mokymus, kaip daro kitos šalys, nesutelkti dėmesio tik į sostines ar didžiųjų valstybių didžiuosius miestus, o suprasti, kad tinkamas atstovavimas būtinas ir kituose pasaulio miestuose.
Mumbajaus įvykiai tikrai pasikartos. Bus kitas Mumbajus, kaip kartojosi kitos nelaimės. Atminkite tai, aš raginu tam ruoštis.
Sarah Ludford
- Gerb. pirmininke, Ignasis Guardans Cambó, Sajjadas Karimas, Erica Mann ir kiti pateikatotrūkio tarp teorijos ir realybės pavyzdžių. Iš tiesų mes net nesutariame, ką reiškia 20 straipsnis. Ministras, kalbėdamas angliškai, minėjo, kad tai - tik galimybė, o ne teisė, tuo tarpu Martine Roure citavo prancūzišką tekstą, kur parašyta " un droit". Ši teisįtraukta į Pagrindinių žmogaus teisių chartiją.
Mes nepasieksime pažangos, kol teisiškai nepatvirtinsime, kad tai - teissu privalomais vykdyti ES sprendimais, bendraisiais standartais ir teismine atsakomybe už nevykdymą.
Ministras minėjo, jog svarstoma galimybįkurdinti konsulus bendrose rezidencijose. Mano patirtis vizų politikos srityje leidžia teigti, kad bandymas steigti bendras rezidencijas yra tarsi buldozerio stūmimas į kalną.
Komisijos narys G. Verheugenas minėjo apie praktines priemones, kurių ketinama imtis. 2007 m. veiksmų plane buvo numatytos šios priemonės: nuorodos pasuose, plakatai, interneto svetainė. Kur jos yra? Ieškojau informacijos apie konsulinę apsaugą Europos interneto svetainėje ir nieko neradau.
Europos Vadovų Tarybos interneto svetainėje keliautojams puikuojasi užrašas "svetainkuriama", kuris, mano manymu, reiškia tą patį kaip "mes nuviliame savo piliečius, nes nesugebame įgyvendinti pažado dėl Europos pilietybės".
Eoin Ryan
Gerb. pirmininke, sutinku su daugeliu pranešėjų ir manau, kad ES piliečiai privalo jaustis saugūs, o prioritetą šioje srityje reikėtų teikti piliečių saugumui už Europos Sąjungos ribų, ypač krizinėse situacijose, kokia nutiko Mumbajuje.
Mano manymu, Europos piliečiai privalo turėti galimybę gauti informaciją bet kokiomis aplinkybėmis, nesvarbu ar jie patektų į bendrąją kritinę situaciją, ar juos ištiktų asmeninbėda; ir žinoma, reikėtų daugiau informacijos apie pačią situaciją.
KrizMumbajuje puikus sistemos neveikimo pavyzdys. Pritariu neseniai paminėtai vadovaujančios valstybės idėjai. Tai labai svarbu, tačiau akivaizdu, kad šiuo metu minėta sistema neveikia. Manau, jog svarbiausia priversti sistemą veikti, nes, kaip kažkas jau minėjo, kiekvienas iš mūsų jausimės labiau europiečiu, jei bet kurios valstybės narės ambasada pasirūpins mumis ištikus bėdai Tolimuosiuose Rytuose, Pietų Afrikoje ar kitoje ne Europos Sąjungos šalyje, ir aš manau, kad šis europietiškumo jausmas labai svarbus.
(Pirmininkas nutraukpranešėją)
Luca Romagnoli
(IT) Gerb. pirmininke, ponios ir ponai, nuolat didėjantis Europos piliečių mobilumas akivaizdžiai reiškia, kad konsulatai privalo dirbti kartu.
Komisijos pasiūlymas sveikintinas jau vien todėl, kad juo siekiama supaprastinti piniginių išmokų į bėdą patekusiems asmenims procedūras. Be abejonės, šiuo metu konsulinapsauga užtikrinama fragmentiškai ir ne vienodai. Užsienyje Europos pilietybės sąvoka dažnai neegzistuoja, o žmonės kartais trokšta būti kitos šalies piliečiais, galbūt net ne Europos Sąjungos. Norėčiau matyti pasididžiavimo Europa apraiškų ne tik ES institucijose, bet ir tį bėdą patekusių piliečių veiduose, kurie tikisi, kad Europos pilietybgalės jiems padėti.
Javier Moreno Sánchez
(ES) Gerb. pirmininke, ponios ir ponai, konsulinapsauga - pamatinEuropos pilietybės dalis. Žmonės nori jaustis Europos piliečiais ne tik Europos Sąjungos viduje, bet ir už jos ribų. Jie nori, kad Europos Sąjunga atsižvelgtų į jų poreikius, ypač nutikus nelaimei.
Europa nesureagavo tinkamai į problemą Mumbajuje, kaip ir į kitas krizines situacijas. Leiskite pasakyti vieną idėją, kuri netaps kažkokia panacėja, bet padės suteikti pagalbą Europos piliečiams trečiosiose šalyse.
Norėčiau dar kartą priminti pasiūlymą įrengti nemokamą pagalbos telefono liniją. Jos telefono numerį, kartu su 20 straipsnio formuluote, spausdinti pasuose, kad žmonės galėtų gauti informacijos gimtąja kalba, kokie ES valstybių narių konsulatai turi jiems padėti.
Piliečiai iš Europos Sąjungos tikisi veiksmų, ne tik žodžių.
Gay Mitchell
- Gerb. pirmininke, tapus Europos Parlamento nariais mums išduodami laissez-passer, kaip ir daugeliui kitų žmonių, dirbančių ES institucijose. Įdomu, ar pirmininkaujanti valstybir Taryba supranta, koks niekam vertas šis dokumentas.
Buvau patekęs į itin sunkią padėtį Nyderlanduose, grįždamas iš Afrikos. Žinau, kad kitas parlamentaras, britas, turėjo problemų Dubline. Tikrai turime perduoti informaciją savo valstybėms narėms, kad tai yra parlamentarų, Komisijos narių ir kitų ES pareigūnų kelionės dokumentas, kurį jos privalo pripažinti. Šio dokumento turėtojams reikėtų supaprastinti kelionių procedūras oro ir jūrų uostuose.
Prašau jūsų aptarti šią nuostatą su kiekviena valstybe nare ir užtikrinti jos įgyvendinimą, nes tai ES pareigūnų ir parlamentarų apsauga kelionių Parlamento reikalais metu.
Kathy Sinnott
- Gerb. pirmininke, būdama Europos Parlamento nare turėjau kelias progas kreiptis į šalių ambasadas ar konsulatus dėl sužalotų, dingusių, apiplėštų, pagrobtų ar tragiškai žuvusių asmenų. Esu tikra, tokią patirtį turi daugelis parlamentarų. Malonu, kad sprendžiant problemas su Airijos ambasada, darbas ir bendradarbiavimas vyko puikiai. Tačiau mano šalis ne visose šalyse turėjo atstovybes, todėl teko pasitikėti kitų Europos šalių ambasadomis.
Nesileisdama į ilgus pasakojimus, iš patirties noriu pasakyti tik tiek, kad norėtųsi glaudesnio didesnių šalių ambasadų ar konsulatų bendradarbiavimo ir pagalbos, nes jos turi atstovybes beveik visose šalyse ir galėtų padėti kitoms šalims.
Alexandr Vondra
einantis Tarybos Pirmininko pareigas. - Gerb. pirmininke, manau, diskusija buvo labai naudinga. Puikiai suprantu, kodėl šis klausimas svarbus Europos parlamentarams, - tai probleminsritis, kurioje nepateisinami piliečių lūkesčiai, o rinkimai vos po kelių mėnesių. Taigi puikiai suprantu, kodėl jums taip rūpi šis klausimas ir kodėl taip kritiškai į jį žiūrite.
Antroji priežastis, kodėl ši problema man puikiai žinoma, - aš atvykau iš vidutinio dydžio valstybės, Čekijos, kuri niekada nebuvo galinga imperija, todėl neturi ambasadų ar konsulatų kiekviename pasaulio kampelyje. Airių ir kitų piliečių lūkesčiai iš Europos Sąjungos yra logiški.
Tačiau aš turiu kalbėti Tarybos vardu, o tai reiškia, kad privalau paisyti galiojančių įstatymų, biudžeto bei kitų veiksnių. Be to, svarbu atskirti, kas iš tiesų yra problema, o kas tik sritis, kurioje trūksta aiškumo.
Aš nebuvau Mumbajuje, todėl labai atidžiai klausiausi kritinių Ignasio Guardans Cambó ir kitų Europos Parlamento misijos Indijoje per šį strategišką išpuolį dalyvių pastabų. Kai vakar ruošiausi šiam specialiajam svarstymui, mano pirmasis klausimas buvo: ar Mumbajuje yra Ispanijos konsulatas? Aš niekada ten nebuvau, todėl nežinau. Man patvirtino, kad Mumbajuje yra Ispanijos konsulatas, ir tie, kas ten buvo, tai žino. Manau, kad Vokietijos atstovai formaliai turėjo padėti I. Guardans Cambó ir jo delegacijai, jei cituojame 20 straipsnį ir šią nuostatą apskritai.
Kaip man pranešė, ispanai atsiuntlėktuvą ES piliečiams evakuoti, kaip ir prancūzai bei vokiečiai. Dėl man nesuprantamų priežasčių I. Guardans Cambó atsisakskristi ispanų lėktuvu, nors iškart po to sugrįžo prancūzų lėktuvu.
Na, nežinau. Turiu tik man prieinamą informaciją. Bendrai, manau, visi sutariame, kad patobulinti teisinę bazę nepakenktų, tad leiskite suteikti jums informacijos bent apie dalinius veiksmus, kurių buvo imtąsi Čekijai pirmininkaujant Tarybai siekiant sustiprinti konsulinės apsaugos teisinę bazę.
Pvz., parengtas projektas dėl sakinio, kad ES paso turėtojas gali kreiptis pagalbos į bet kurios valstybės narės ambasadą ar konsulatą trečiojoje šalyje, jei jo šalis toje šalyje neatstovaujama, spausdinimo pasuose. Taip siekiama bent paaiškinti galiojančią sistemą.
Antra, Tarybai pirmininkaujanti valstybturi suintensyvinti ir suvienodinti laikinųjų kelionės dokumentų naudojimą; laikinuosius kelionės dokumentus gali išduoti bet kurios valstybės narės atstovybkitos valstybės narės piliečiams, pametusiems pasą ar jį pavogus.
Trečia, Tarybai pirmininkaujanti valstybsurengs du seminarus ar mokymo kursus konsulatų darbuotojams, taip praktiškai ir efektyviai prisidėdama prie konsulinės apsaugos problemos sprendimo.
Šie renginiai bus įtraukti į CCA sistemą, numatančią realių konsulinių krizių imitavimą. Mokymas apimtis praktinius atitinkamų CCA mechanizmų išbandymus, įskaitant ES tarnybų ir institucijų bendradarbiavimą. Įgiję praktinės patirties, kursų dalyviai geriau žinos, kaip elgtis, ir sugebės operatyviai reaguoti psichologinės įtampos sąlygomis, kai laikas itin svarbus. Nežinau, ar šios priemonės bus pakankamai linksmos prieš rinkimus, bet kokiu atveju jos yra bent šioks toks indėlis į šios svarbios problemos sprendimą.
Günter Verheugen
Komisijos pirmininko pavaduotojas. - Gerb. pirmininke, ES sutartys nesuteikia Komisijai iniciatyvos teisės konsulinės apsaugos srityje. Turėdama ribotas galias Komisija kiek įmanydama stengiasi užtikrinti Europos piliečių teisių veiksnumą - žr., pvz., Komisijos veiksmų planą 2007-2009 m.
Kartoju, Lisabonos sutarties ratifikavimas ženkliai pagerintų situaciją. Tikiuosi, kad Kathy Sinnott, kuri dalijosi su mumis savo patirtimi, pritars, jog ratifikavus Lisabonos sutartis situaciją pasikeistų, ir pasistengs, kad Airija palaikytų Lisabonos sutarties idėją.
Liūdni įvykiai Mumbajuje parodė, kad tobulinti yra ką, jei norime pateisinti teisėtus ES piliečių lūkesčius.
Erika Mann
- Gerb. pirmininke, turiu patarimą Tarybai. Pritariu jūsų išsakytiems teiginiams, bet gal galite patikslinti, ar planuodami imitacinius kritinių situacijų žaidimus ketinate pasikviesti Mumbajuje buvusių žmonių, - jie galėtų suteikti daugiau įžvalgos?
Pirmininkas
Diskusija baigta.
Raštiški pareiškimai (Darbo tvarkos taisyklių 142 straipsnis)
Lidia Joanna Geringer de Oedenberg  
Didėjant ES piliečių judrumui turime pritaikyti galiojančius konsulinės apsaugos principus naujoms aplinkybėms. ES piliečiai privalo turėti galimybę pasinaudoti apsauga ir pagalba, kurią teikia jų šalių diplomatinės misijos ir konsulatai (Vienos konvencijos dėl diplomatinių santykių 3 straipsnis ir Vienos konvencijos dėl konsulinių santykių 1 straipsnis), ir papildoma diplomatine bei konsuline apsauga už Europos Sąjungos ribų, kylančia iš ES piliečių statuso, kaip numatyta Maastrichto sutartyje. Praktiškai tai reiškia, kad būdamas trečiojoje šalyje, kurioje neatstovaujama jam pilietybę suteikusi šalis, ES pilietis turi teisę į tokią pačią kitos valstybės narės diplomatinę ir konsulinę apsaugą kaip ir tos valstybės piliečiai.
Deja, kritinsituacija Mumbajuje ir po to sekęs bombardavimas atskleiddaugelio diplomatinių tarnybų trūkumus praktinio Bendrijos sprendimų taikymo ES piliečių saugumo srityje. Daugybeuropiečių, įskaitant ir Europos Parlamento delegaciją, kuri tuo metu lankėsi Indijoje, susidūrsu administracinėmis problemomis bei būtinybe ilgokai laukti, kol gaus prarastų dokumentų kopijas. Tai įrodymas, kad nėra lengva įgyvendinti Europos solidarumo koncepciją.
Teisį konsulinę apsaugą trečiosiose šalyse - vienas pagrindinių Europos Sąjungos pilietybės bruožų. Valstybės narės turėtų labai stengtis, kad ši nuostata būtų įgyvendinta tinkamai, garantuojant vienodą dėmesį ir apsaugą visiems ES piliečiams.
Toomas Savi  
raštu. - Europos bendrijos steigimo sutarties 20 straipsnyje teigiama, kad kiekvienas Europos Sąjungos pilietis, būdamas trečiojoje šalyje, kurioje neatstovaujama jam pilietybę suteikusi šalis, turi teisę į lygiai tokią pačią bet kurios kitos valstybės narės diplomatinę ar konsulinę apsaugą kaip ir tos šalies piliečiai.
Praėjusių metų lapkričio mėn. pabaigoje kolega Ignasis Guardans Cambó buvo Mumbajuje, kai įvyko teroristų išpuolis, ir tapo liudininku, kaip kai kurių valstybių narių diplomatai pažeidinėjo ES sutartis skirstydami ir diskrinuodami ES piliečius pagal tautybę.
Kai kurių valstybių narių diplomatų elgesys Mumbajuje ne tik pažeidES piliečių teisės, bet ir išryškino ES integracijos proceso trūkumus. Todėl itin svarbu ištirti šį konkretų atvejį ir imtis priemonių, kad tokia situacija daugiau nepasikartotų.
Būčiau dėkingas, jei Taryba ir Komisija galėtų garantuoti, kad EB steigimo sutarties 20 straipsnio nuostatų taikymas akylai stebimas, o kiekvienas nukrypimas kruopščiai nagrinėjamas.
