Slavnostna seja - 20. obletnica nemške združitve
Predsednik
Dragi kolegi, gospe in gospodje, naj v vašem imenu vsem našim spoštovanim gostom izrečem dobrodošlico v Evropskem parlamentu. Hvala, da ste prišli. Mnogi izmed nas se spominjamo - nekateri, ki ste zelo mladi, jo poznate iz zgodovine, - ponovne združitve Nemčije pred 20 leti.
Zraven so bili štirje veliki svetovni voditelji: predsednik Združenih držav George Bush starejši, voditelj Sovjetske zveze Mihail Gorbačov, predsednica vlade Združenega kraljestva Margaret Thatcher in predsednik Francije François Mitterrand ter seveda zunanji ministri štirih držav, ki so se pogajale o pogodbi o ponovni združitvi.
Eden od zunanjih ministrov je danes z nami. Zelo sem vesel, da lahko v Evropskem parlamentu pozdravim gospoda Rolanda Dumasa. Zelo smo veseli, da vas vidimo.
Pozdravljamo tudi oba nemška voditelja iz tistega časa: kanclerja Zahodne Nemčije Helmuta Kohla in predsednika vlade Vzhodne Nemčije Lotharja de Maizièrea. Dobrodošli v Evropskem parlamentu 20 let kasneje.
Evropske institucije so imele zelo pomembno vlogo pri ponovni združitvi Nemčije. V imenu vseh nas bi rad dejal tudi naslednje: dobrodošli doma, Enrique Barón Crespo, nekdanji predsednik Evropskega parlamenta. Enrique, to je vaš dom! Hvala, da ste prišli.
In nazadnje, a z nikakor manj pomembno vlogo, je tu predsednik Evropske komisije iz tistega časa, predsednik Jacques Delors. Zelo smo veseli, da vas vidimo. Zelo smo vam hvaležni in zelo dobro se spomnimo vaših govorov iz tistega časa. Zelo ste se zavzemali za nemško združitev in to je bilo za vse nas zelo pomembno. Brez združitve Nemčije ne bi bilo združitve Evrope. Tisti dnevi so bili odločilni za našo celino in na to smo lahko ponosni in tistih dni se bomo vedno spominjali.
(Parlament je govornika nagradil s stoječimi ovacijami)
Lothar de Maizière
Gospod predsednik, gospod Delors, gospe in gospodje, ko pogledam naokoli, vidim številne dobro znane obraze in zelo sem vesel, da vas vse spet vidim.
Zelo sem počaščen, da vam lahko ob tej priložnosti danes govorim v Evropskem parlamentu. S tem je jasno, da združitev Nemčije nikakor ni bila samo nacionalna zadeva, temveč tudi temeljno evropsko vprašanje. Lahko bi celo dejal, da smo z združitvijo Nemčije odpravili zgrešeni nacionalizem evropskih narodov. Zato bi rad izkoristil priložnost, ki jo imam ob tej obletnici na tem mestu, da pozovem vse ljudi v Evropi, naj si prizadevajo, da bi dosegli vse stvari, ki naj združujejo. Današnji dan 7. oktober je primeren dan za to priložnost, saj zaznamuje ustanovitev Nemške demokratične republike (NDR) pred 61 leti. Štirideset let smo 7. oktobra razkošno in celo bahavo praznovali Dan republike.
Toda predsednik vlade sem postal, da bi ukinili NDR in Vzhodne Nemce popeljali k združitvi. V nobenem trenutku nismo mogli rešiti odprtega nemškega vprašanja, ne da bi to storili v okviru evropske enotnosti. Evropska unija, osnovana na temeljih Rimske pogodbe, je pokazala, da so se države Evrope naučile pravih lekcij iz grozot obeh svetovnih vojn. Leta 1957 je kancler Konrad Adenauer zagotovil, da so pogodbe vključevale polno članstvo Vzhodnih Nemcev v primeru ponovne združitve. S tem je namen preambule nemške ustave, ki se nanaša na delovanje v imenu tistih, ki jim je bilo udeležba preprečena, postal politika v praksi. Zaradi tega je nemško vprašanje vedno ostalo na dnevnem redu, ker je bilo tudi eden od ključnih za odpravljanje razdelitve Evrope. Dve stvari sta neločljivo povezani: vojna, ki jo je Nemčija začela in izgubila, in železna zavesa, ki je razdelila Evropo.
Eden izmed posebej tragičnih vidikov je ta, da so bili tisti ljudje, ki jih je železna zavesa zlasti hudo prizadela, isti kot tisti, ki so najbolj trpeli zaradi nacionalsocializma. Ne upori v Vzhodnem Berlinu leta 1953 in na Poljskem in Madžarskem leta 1956 ne praška pomlad leta 1968 niso uspeli resno zamajati temeljev komunistične vladavine. Toda od tistega trenutka so številni ljudje v državah vzhodnega bloka vedeli, da sistema, v katerem smo živeli, ni mogoče reformirati, temveč samo premagati. Ta uvid je dajal šibko upanje, ki smo ga še naprej gojili kljub težkim okoliščinam in ravnanjem tistih na oblasti, vendar pa večina ljudi, vključno z mano, ni verjela, da se bo uresničilo za časa njihovega življenja.
Svoboda ni imela glasu. To je bil čas zatiralske tišine in ohromelosti. Toda vse to se je spremenilo oktobra 1978 z izvolitvijo poljskega kardinala za papeža. Njegova vera in njegove besede same so vznemirile nestrpne režime. Najprej Poljaki in nato še vsi po svetu so spoznali, da je ta človek govoril, kar je verjel, in verjel, kar je govoril. Janez Pavel II je bil prvo jasno znamenje vala sprememb, ki se je takrat začel razlivati po Evropi in ki je leta 1989 postal cunami preobratov.
(Bučen aplavz)
S stavkami v Gdansku leta 1980 in ustanovitvijo prvega svobodnega sindikata v vzhodnem bloku je postalo jasno, da se je začel proces, ki ga ni več mogoče ustaviti. Odločilni dejavnik pri vsem tem je bil, da se noben narod ni boril zgolj zase. Vsakdo, ki je podvomil v komunizem, je to počel v imenu vseh. Morda je to ironični rezultat internacionalizma. Tadeusz Mazowiecki in Lech Wałęsa nista spremenila samo svojega sveta, temveč tudi naš svet. Nemci smo Poljakom dolžni veliko zahvalo.
(Bučen aplavz)
Danes bi se morali spomnili tudi imen drugih osebnosti, ki so zastopali številne ljudi. Omenil bom samo Andreja Saharova in Václava Havla, ki sta pulila kamne iz berlinskega zidu že dolgo preden je dejansko padel leta 1989.
(Aplavz)
Rad bi tudi še enkrat poudaril naše spoštovanje in hvaležnost Madžarski, ki je bila prva država, ki je bila dovolj pogumna, da je odprla svoje meje.
(Aplavz)
To je bil čas, ko so ljudje delovali v imenu drug drugega, ker so hrepeneli po svobodi. Ta preobrat je bil pristno skupno prizadevanje in njegov najpomembnejši rezultat bi moral biti in mora biti trajna evropska skupnost. Zato moramo te izkušnje razumeti kot izziv, da bomo v Evropi od zdaj naprej iskali stvari, ki nas združujejo.
(Aplavz)
Ne bom pozabil, kako je Janez Pavel II v svojem govoru pri Brandenburških vratih leta 1996 o preteklosti dejal, da so bili ljudje ločeni drug od drugega z zidovi in smrtonosnimi mejami. V teh razmerah so bila Brandenburška vrata novembra 1989 priča dejstvu, da so se ljudje otresali jarma, ki jih je zatiral, in ga uničevali. Zaprta Brandenburška vrata so stala kot simbol ločitve. Ko so se končno odprla, so postala simbol združenosti in znamenje, da je bil poziv iz nemške ustave k dokončanju nemške združitve uresničen v svobodi. Zdaj so lahko ljudje upravičeno dejali, da so Brandenburška vrata postala vrata svobode. K temu, kar je dejal, bi rad - če to lahko kot protestant iz Brandenburga in potomec Hugenotov to storim - dodal, da so s padcem berlinskega zidu Brandenburška vrata postala simbol evropske enotnosti. Nemci bi delali krivico svoji nacionalni enotnosti, če je nebi videli kot prispevek k enotnosti Evrope glede na zgodovinske dogodke, ki sem jih tu orisal.
(Aplavz)
Iz prvih in edinih svobodnih volitev v vzhodnonemški volkskammer 18. marca 1990 je izšel parlament, ki je predstavljal resnični presek prebivalstva in izražal vitalnost in prepričljivost demokracije kot oblike vladanja. Skupaj se je volitev udeležilo 93,4 % volilnih upravičencev. Verjamem, da je to rekord, ki ga v bližnji prihodnosti ne bomo presegli. Te volitve niso nikogar pustile hladnega. Zgodovina jih bo videla kot osupljiv dokaz za to, da smo Vzhodni Nemci po tem, ko smo se jeseni leta 1989 osvobodili, uspeli v našo državo uvesti demokracijo pomladi leta 1990. Prebivalci NDR so ravnali samozavestno in odgovorno ter upravičili svojo na novo pridobljeno svobodo. Demokracija in svoboda nista zgolj abstraktna koncepta. Prežemata in opredeljujeta vse vidike naših življenj.
Ob 20. obletnici teh volitev v volkskammer sem v reichstagu dejal in bi rad tu še enkrat poudaril, kako pomembno je bilo, da je volkskammer takoj dal jasno vedeti vsem sosedam, da spremembe v NDR in združitev Nemčije niso razlog za skrb. Parlament je takoj in po lastni svobodni volji sprejel odgovornost za celotno nemško zgodovino. Poklonil se je žrtvam in poljskim sosedom zagotovil varne meje. Prosil je tudi za odpuščanje za vpletenost NDR pri rušitvi praške pomladi. Vse to je storil še pred izbiro nove vlade, saj naj bi bilo novo obdobje po koncu hladne vojne čas sprave, miru in skupnosti. Že sam prevzem odgovornosti je pomenil začetek dela edinega svobodno izvoljenega vzhodnonemškega parlamenta. Vse, kar je sledilo, je bilo povezano s tem prevzemom odgovornosti in je bilo tako rekoč njegova posledica. Ta prevzem odgovornosti ostaja v veljavi še celo zdaj, ko NDR ni več, in predstavlja obveznost, da v vsem, kar počnemo, iščemo stvari, ki nas v Evropi združujejo.
Vzhodnonemški parlament mi je poveril odgovornost, da vzpostavim proces, ki naj bi pripeljal do združitve obeh držav. Rad bi poudaril, da smo takrat vsi mi bili sposobni doseči te stvari, ki so bile že dolgo jasne, samo zaradi zavzetosti ljudi za združenost. Volitve 18. marca 1990 so bile tudi plebiscit o nemškem vprašanju. Toda vseeno smo se morali posvetiti sestavljanju pogodb in uvajanju predpisov za skoraj neskončno število problemov. Vsa področja družbe so bila podvržena korenitim spremembam. Ponovno so bile uvedene nemške dežele, spet je bila vzpostavljena delitev oblasti, obnovljena je bila pravna država in v šolstvo, policijo in upravne organe je bila uvedena demokracija. Eden od odločilnih dejavnikov je bila ponovna uvedba lokalne samouprave, ki je obstajala že od Steinove in Hardenbergove reforme Prusije in ki je ljudem omogočala, da so se udeležili svobodnih lokalnih volitev 6. maja 1990. Oblikovali smo tudi pomembne nacionalne pogodbe o gospodarski, valutni in socialni enotnosti, pogodbo o združitvi in, nazadnje, pogodbo 2+4 z zavezniškimi silami - zelo sem vesel, da tu vidim Rolanda Dumasa -, ki smo jo podpisali 12. decembra v Moskvi.
(Aplavz)
V tistih šestih mesecih smo dosegli ogromno in upravičeno lahko rečemo, da je bil to najbolj delaven parlament v naši zgodovini.
Do danes ostajam hvaležen za to, da so bili vsi naši partnerji zelo zavzeti soborci. Tu bi lahko navedel zelo veliko imen, vendar bi rad omenil samo Mihaila Sergejeviča Gorbačova in Georgea Busha starejšega. Govor o skupni evropski hiši je bil eden od glavnih izhodiščnih točk za Gorbačovovo politiko glasnosti in perestrojke. Nemcem je končno odprl vrata za združitev. Zaradi tega ne smemo nikoli pozabiti, da je Rusija pomemben del te evropske hiše in da je naše partnerstvo z Rusijo bistveno za naše preživetje.
(Aplavz)
Na podlagi Atlantskega zavezništva je George Bush zagotovil posebno zaščito za našo pravico do samoodločbe. Rad bi omenil tudi Jacquesa Delorsa, ki je veliko dosegel kot predsednik Evropske komisije in ki nam je nudil nujno pomoč v procesu nemškega združevanja. Bil je pravi prijatelj Nemcem. Najlepša hvala!
(Aplavz)
Ostajam prepričan, da združitev Nemčije ne bi bila deležna tako širokega sprejetja in sodelovanja, če je ne bi v stari Zvezni republiki podrl Helmut Kohl, ki je nesporno zelo velik Evropejec.
(Aplavz)
Tu sta se združili dve pomembni zadevi. V neprekosljivi samoosvoboditvi z miroljubnimi sredstvi so Vzhodni Nemci strmoglavili zatiralski režim in porušili zid. Z demokratičnimi volitvami so uspeli uvesti temeljne spremembe. Z visoko dvignjenimi glavami so Vzhodni Nemci dejali: "Mi smo narod," in nekaj tednov zatem: "Mi smo en narod." Tisti, ki toliko dosežejo v tako kratkem času, bi morali biti polni samozavesti in ponosa. Imajo vse razloge, da verjamejo, da lahko premagajo to, čemur zdaj pravimo kriza, in da bodo iz kakršne koli krize izšli še močnejši. Imamo izkušnje s preoblikovanjem.
(Aplavz)
Po drugi strani smo tudi spoznali, da smo del te velike skupnosti evropskih narodov in del Atlantskega zavezništva. Tudi druge države in narodi so branili našo svobodo in storili vse, kar je bilo v njihovi moči, da bi nam pomagali doseči enotnost. Zato je za nas pomembno, da spomnimo sebe in bodoče generacije, da smo bili Nemci sami odgovorni za poraz in razdelitev naše države. Prijateljem, sosedom in partnerjem se moramo zahvaliti za našo združitev in svobodo.
(Aplavz)
Toda ponovna združitev ni samo ustvarila Nemčije, kot jo poznamo danes. Prinesla je seveda tudi temeljne spremembe v stari Zvezni republiki in po vsej Evropi. Ta proces spreminjanja še vedno traja z nezmanjšano močjo. Naši ljudje in naša država so se bili sposobni prenehati vrteti v krogu glede nemškega vprašanja. Namesto tega so se lahko resno posvetili prizadevanjem za uresničitev drugega velikega cilja, ki je naveden v nemški ustavi, in sicer spodbujanju miru po vsem svetu v vlogi enakopravnega člana združene Evrope. Zdaj želimo biti in smo lahko gonilna sila evropske enotnosti in porok miru na svetu, saj smo svojo enotnost dosegli na miren način v sodelovanju s sosedi, in tem sosedom moramo biti zelo hvaležni za to. Toda to nalogo razumemo predvsem kot dragoceno uslugo, ki jo zagotavlja naša država. S tem bomo lahko zunaj uresničili nekaj, kar je znotraj odločilna vsebina demokracije. Demokracija ni toliko vrsta države, kot je prava usluga, ki jo vsak nudi skupnosti in za skupno dobro. Demokracija bolj kot katera koli druga ureditev poziva vse, da ukrepajo in postanejo udeleženi.
Isto velja za socialno tržno gospodarstvo, ki je več kot zgolj gospodarski sistem. Zahteva in spodbuja čut za odgovornost med vsemi državljani. Skupno dobro postavlja pred lastne interese in premoženje uporablja v korist skupnosti, brez katere ga ni mogoče zagotoviti. Tako ali drugače, kar naprej se moramo opominjati, da je pomembno razhajanja nadomestiti z udeleženostjo v naši državi in v Evropi. Vendar udeleženost ne pomeni, da vsak nekaj dobi. Pomeni, da lahko vsak nekaj prispeva in mora sodelovati.
Vedno bolj sem zaskrbljen nad naraščajočim preziranjem pravic, ki predstavljajo temelje naše svobode. Pristnost in moč demokracije prihajata izključno iz odnosa državljanov. Ta koncept državljanstva nam omogoča, da živimo skupaj kot skupnost, in nas spodbuja, da vedno iščemo stvari, ki nas združujejo. Smo del skupnosti narodov, ki zagotavljajo pravice državljanov, si prizadevajo za mir in blaginjo ter si želijo živeti v miru. Po mojem mnenju bo imela celina, na kateri živimo, lepo prihodnost, če lahko najde središče teh vrednot pravice, demokracije, miru in svobode ter če lahko najde enotnost, ki smo jo izgubili po drugi svetovni vojni. Govorili smo o zahodnem zavezništvu, vzhodnem bloku in sporu med Vzhodom in Zahodom; imeli smo Vzhodni in Zahodni Berlin; naš svet je bil razdeljen na Vzhod in Zahod, ni pa imel več središča. Iskreno iskanje stvari, ki nas združujejo, je tudi iskanje našega središča.
Včasih me skoraj razdraži, da so vse stvari, brez katerih smo shajali v Vzhodni Nemčiji in po katerih smo dolga leta hrepeneli, zdaj samoumevne in skoraj neopažene. V mislih imam prosto gibanje, svobodo govora, prosto trgovino, svobodo tiska in versko svobodo. V mislim imam pravico do svobodnih in poštenih tajnih volitev in pravico do soodločanja. Ljudje imajo to danes za tako samoumevno, da to komaj še opazijo. Vedno obstaja tveganje, da temu ne bo posvečena nobena pozornost in da te stvari ne bodo cenjene. Včasih se vznemirim, ko se spomnim, kako pogosto ljudje zaigrajo, kar so dosegli, ker se jim zdi samoumevno in tega več ne cenijo. Premalo si tudi prizadevajo, da bi svoje dosežke povečali.
(Aplavz)
Pogosto se spopadamo s težkimi nalogami. Zdaj, ko smo Evropsko unijo razširili, ko moramo tudi poglobiti. Toda te naloge so še vedno veliko privlačnejše kot ponoven zdrs v spor. Veliko bolje je sodelovati pri premagovanju kriz in reševanju težav, kot da se sami spopadamo z njimi.
(Aplavz)
Največja nesreča za ljudi v Evropi bi bila vrnitev k neenotnosti. Zaradi tega in zlasti na tak dan, kot je današnji, poiščimo stvari, ki nas združujejo. Pravice in svoboščine, ki sem jih omenil, predstavljajo srce in središče naše družbe in Evropske unije ter naše skupnosti vrednot. To so stvari, ki nas združujejo. Iz tega središča izvira odločilna in morda edina pomembna dolžnost, ki jo imamo kot državljani Evrope. Pripravljeni moramo biti, da te pravice in svoboščine branimo. Zaščita svobode leži v srcu Evrope.
(Aplavz)
Naučili smo se, da je svoboda nedeljiva. Ne more en del naroda živeti svobodno, medtem ko drugi del živi v zatiralskem sistemu, kot je bilo pri nas v Nemčiji. Padec berlinskega zidu in železne zavese v Evropi ni osvobodil samo Vzhodnih Nemcev ter skoraj vseh ljudi v Vzhodni in Srednji Evropi. Izpopolnil je tudi svobodo celotne Evrope. Zaradi tega lahko evropski narodi stvari, ki so njihove lastne v najbolj pravem pomenu besede, najdejo samo v skupnosti. Ohraniti moramo svobodo v naši skupnosti, da si zagotovimo lepo prihodnost.
Prejšnje stoletje s svojimi vrhunci in strašnimi padci nas je naučilo ene stvari. Zgodovina ni skrivnostna usoda, ki obišče narode. Zgodovina so preprosto stvari, ki jih ljudje naredijo. Toda težje je vplivati na ravnanje ljudi s pozivanjem k spreminjanju kot z dajanjem dobrega zgleda. Stvari, ki veljajo za posameznike, veljajo tudi za člane parlamenta, vlad in celotnega naroda. Ne moremo zahtevati, da naši državljani k življenju pristopajo svobodoljubno in demokratično. Dati jim moramo zgled. Zato vas danes prosim samo eno in nujno pozivam vse narode v Evropi: poiščimo, spodbujajmo in branimo stvari, ki nas združujejo pri vsem, kar počnemo. Hvaležen sem, da sem lahko prevzel odgovornost in da sem kot državljan seveda še vedno odgovoren za Brandenburg, ki je moj dom, za združeno Nemčijo, domovino, ki jo imam rad, in za Evropo, katere enotnost bo določila našo usodo in našo prihodnost.
Najlepša hvala.
(Glasen dolg aplavz)
Predsednik
Kot ste razložili, gospod de Maizière, se je naše združevanje - združevanje Nemčije - začelo že prej, ker smo spremenili naš odnos, naš pristop k skupni evropski zgodovini in našo skupno evropsko prihodnost. Najbolj razburljiv trenutek pa je bil seveda 3. oktobra 1990.
Verjetno ste opazili, da v Evropskem parlamentu nisem pozdravil nekdanjega predsednika Evropskega parlamenta Hansa-Gerta Pöttering, saj si eden od nas, Hans-Gert. Tu sediš vsak dan in z nami sodeluješ, toda zelo smo veseli, da sedimo v tvoji cenjeni družbi.
Zdaj je tu naš drugi cenjeni govornik, Jacques Delors. Najprej je bil svetovalec predsednika francoske vlade Jacquesa Chaban-Delmasa. Nato je bil dve leti in pol poslanec Evropskega parlamenta. Verjetno se tega ne spomnite vsi. Kasneje je bil tudi minister za gospodarstvo in finance. Dva mandata je bil predsednik Evropske komisije. Vodil je projekt skupnega trga in imel ključno vlogo pri pripravi in izvajanju Maastrichtske pogodbe, ki je bila zelo pomembna za vso Evropsko unijo. Bil je ustanovitelj in predsednik skupine za razmislek Notre Europe ter nekaterih drugih pobud.
(Aplavz)
Jacques L.J. Delors
nekdanji predsednik Evropske komisije. - (FR) Gospod predsednik, gospod de Maizière, gospod Van Rompuy, gospod Barroso, vaše ekscelence, poslanci Evropskega parlamenta, gospe in gospodje, zgolj eno leto je minilo med padcem berlinskega zidu in ponovno združitvijo Nemčije.
Vse leto 1989 so se narodi Evrope izražali: na Poljskem so dogodki, ki so se začeli s stavkami v Gdansku poleti leta 1980, pripeljali do Belvederskih sporazumov med februarjem in aprilom 1989, sledile pa so prve svobodne volitve 4. junija 1989; na Češkoslovaškem so se ljudje spominjali ognjenega žrtvovanja Jana Palacha; na Madžarskem so obeležili svečani pogreb Imra Nagyja, ki je bil končno rehabilitiran; v Bolgariji je bil predsednik Živkov prisiljen v odstop; in seveda v Vzhodni Nemčiji se je vedno več ljudi priključevalo mirnim demonstracijam. Zahteve ljudi so se krepile in 2. maja 1989 je odprtje meje med Madžarsko in Avstrijo nekaterim Vzhodnim Nemcem omogočilo, da so prišli na Zahod.
Priča smo bili torej trenutku v času, ko se je zgodovina pospešila, in priznati moramo, da nas je to vse presenetilo. Nekateri smo intuitivno vedeli, da v komunističnih državah narašča neravnotežje, toda nihče ni mogel vedeti, da bo pokrov odneslo tako hitro. Leto 1989 je bilo leto temeljitih sprememb v mnogih delih sveta, skupaj s padcem Pinochetove diktature v Čilu in upora na Tiananmenu na Kitajskem.
Vrnimo se v Evropo. Dogodki leta 1989 bi lahko kadar koli sprožili brutalno represijo ali se končali v krvavem konfliktu, ki bi pripeljal do obdobja dolge nestabilnosti in ogroženega miru. To se ni zgodilo. To je druga lekcija po tisti, ki smo se je naučili ob uporu ljudstva. Mi, ki smo te dogodke doživeli, moramo o njih pričevati.
Nove generacije je treba seznaniti z dogodki tistega obdobja, saj jih same niso izkusile. Danes živijo v blaginji in miru, pri tem pa od daleč opazujejo napetosti in upore, ki pretresajo svet. Zato vse podobe nasilja in sovraštva vidijo skozi prizmo medijev. Vseeno si morajo v spomin vtisniti zelo pomembno dejstvo, da se lahko zahvalimo modrosti številnih svetovnih voditeljev v letih 1989 in 1990, da so lahko Evropejci preživeli tranzicijo, ki je bila res čustvena, toda brez velikega prelivanja krvi in nevarne kontaminacije.
(Aplavz)
Ne bom našteval imen vseh teh voditeljev - navedel jih je že gospod de Maizière -, katerih mirnost pod pritiskom in modrost sem že pohvalil, ker se bojim, da bi koga pozabil in užalil ali da bi bil napačno razumljen. Moram dodati, da so nekateri med njimi žal izkusili nehvaležnost svojih narodov in naslednikov. Prepričan sem, da bo zgodovina te napake in prezrtja popravila ter da bo na te dogodke posijala luč resnice.
Toda vrnimo se za trenutek k pretresu ob padcu berlinskega zidu 9. novembra 1989. Še preden so politiki in diplomati uspeli zajeti sapo, se je morala Evropska komisija odzvati, pa čeprav samo glede določb Rimske pogodbe, ki jih je omenil gospod de Maizière. 11. novembra so me ob tem, ko sem sklical nujno sejo članov Evropske komisije, intervjuvali na nemški televiziji in zagotovil sem, da imajo Vzhodni Nemci pravico do izbire in da je mesto zanje v Evropski skupnosti. Dodal sem, navajam: "Smo velika skupnost, v kateri bomo skupaj zgradili svojo usodo, da bomo lahko v interesu vseh bolje obvladovali zgodovino."
V tistem času ni bilo mogoče reči več. Moja dolžnost je bila, da našim vzhodnonemškim prijateljem pošljem sporočilo dobrodošlice in upanja. Hkrati sem poskušal pomiriti strahove in skrbi, ki so jih čutili številni. Od tistega trenutka naprej je bilo veliko sestankov med voditelji po svetu, med Združenimi državami in Sovjetsko zvezo, med Sovjetsko zvezo in Evropejci ter med Vzhodno in Zahodno Nemčijo ter štirimi zavezniškimi silami iz druge svetovne vojne v procesu "dva plus štiri". Med tem je prišlo do napredka pri pogajanjih med Zvezno republiko Nemčijo in predstavniki Nemške demokratične republike ter predvsem med gospodom de Maizièreom in kanclerjem Kohlom.
Treba je povedati, da je to v Evropski skupnosti sprožilo številna vprašanja glede teh korenitih sprememb političnega prizorišča. Toda Evropska komisija je nazadnje lahko združitev Nemčij samo odobrila in podprla, kar je storila na zasedanju Evropskega sveta 24. aprila 1990 v Dublinu. Ko je ravnala na ta način in upoštevala zagotovila glede trajne in poštene ureditve v okviru procesa "dva plus štiri", je Skupnost ostala zvesta vrednotam, za katere se zavzema: miru, medsebojnemu razumevanju med narodi in solidarnosti, zlasti z vsemi Nemci na Vzhodu in Zahodu. Še več, ne morem si kaj, da ne bi verjel, da je bil v vseh temačnih letih že sam obstoj Skupnosti, in ne zgolj njena materialna blaginja, vedno referenčna točka in svetilnik za narode, ki so živeli pod komunističnim jarmom.
Naj vas spomnim: Skupnost je delovala složno s temi dogodki. Že julija 1989 - kot se bo spomnil gospod Dumas, saj je bil eden od vpletenih ljudi - še pred padcem zidu je Komisija prepričala G7, da sprejmejo načrt za pomoč državam Srednje in Vzhodne Evrope. Duh odprtosti in naklonjenost širitvi sta že bila uradno potrjena. Vseeno je po padcu zidu nemško vprašanje zbujalo veliko skrb, to je treba povedati. Kakšno pot bo izbrala združena Nemčija?
19. novembra 1989 je bila na pobudo gospoda Mitterranda izredna seja Evropskega sveta, da bi utrdili pot za redna posvetovanja med obema Nemčijama in njunimi partnerji. Kancler Kohl je v dolgi predstavitvi povzel razmere, ki so bile seveda še vedno negotove. Zgodovina se je začela pospešeno dogajati.
V tem času je bil tudi Evropski parlament zelo dejaven in pozoren. Razprave v njem so odsevale vprašanja o prihodnosti Nemčije in tveganju, ki so se ga bali številni poslanci, da bo prišlo do upočasnitve v procesu evropskega združevanja po pospešku zaradi Enotnega evropskega akta iz leta 1987. 28. novembra 1989 je parlament sprejel zelo pomembno resolucijo, navajam: "Vsi evropski narodi, vključno s Poljaki, imajo v skladu s Helsinško sklepno listino pravico, da živijo znotraj varnih meja, kot so trenutno določene." Pri tem je imel Evropski parlament v mislih eno najtežjih razprav, ki je bila zaključena z ohranitvijo meje na Odri in Nisi.
17. januarja 1990 sem stal pred Evropskim parlamentom kot predsednik Evropske komisije in dejal naslednje: "Vzhodna Nemčija je poseben primer. Spada v Skupnost, če to želi." Zaradi tega obeta je parlament ustanovil začasno komisijo za preučitev vpliva procesa nemškega združevanja na Evropsko skupnost. Ta komisija, ki je bila sestavljena - to moram poudariti - iz zelo izkušenih posameznikov, vključno z več ministri za zunanje zadeve, je učinkovito razblinila dvome glede združitve z vzhodnonemškimi deželami in je tej združitvi utrdila pot. To je koristen opomin skeptikom vseh prepričanj, da zahvaljujoč Evropskemu parlamentu koncept pluralistične in žive demokracije ni prazno upanje, temveč realnost. To je ta komisija ob tej priložnosti dokazala.
(Aplavz)
Glede na vse to ne smemo podcenjevati dosežkov in vpliva evropskega združevanja, ne glede na ovire, ki mu stojijo na poti. Seveda ne bom poskušal izpostaviti vseh najpomembnejših dejstev in idej, ki so lahko vplivale na to veliko osvobodilno gibanje.
Na prvem mestu je seveda sposobnost ljudi, da se uprejo zatiranju, da izrazijo svojo žejo po svobodi in da mirno pokažejo svoj pogum. Vseeno bi bilo od mene neodgovorno, če ne bi spomnil na pozive Janeza Pavla II, zlasti na njegov poziv Poljakom v odločilnem trenutku: "Ne bojte se!" Ne morem pozabiti tudi trdne, vendar odprte in širokogrudne politike Zahodne Nemčije do NDR v letih, ki so vodila do padca zidu.
Svoboda je zmagala, toda s svobodo so prišle tudi obveznosti. Pogodba o združitvi Nemčije je pomenila dva izziva. Prvi je bil medsebojno razumevanje ljudi iz Zahodne in Vzhodne Nemčije. S tem so se spopadli z veliko modrosti, razumevanja in velikodušnosti. Drugi izziv je bil gospodarski in socialni in z njim se je bilo ravno tako težko spopadati. Zahteval je ogromen napor v obliki velikih letnih transferjev sredstev z Zahoda na Vzhod v višini 4-5 % nacionalnega proizvoda Zahodne Nemčije oziroma, gospe in gospodje, 1 400 EUR v 20 letih. In v tem niso zajeti drugi prispevki v obliki tehnične pomoči, ki je bila potrebna za prestrukturiranje vzhodnonemškega gospodarstva.
Že ena sam podatek ilustrira velikost tega dosežka: v obdobju dvajsetih let se je dohodek na prebivalca v NDR povečal s 40 % na 73 % dohodka Zahodnih Nemcev. Prizadevanja se bodo v naslednjih letih še nadaljevala s stalnim plačevanjem solidarnostnega davka - če se ne motim, se bo to nadaljevalo do leta 2019. Na to pristajajo Nemci sami. Potrebno si je še prizadevati za spremembo miselnosti, ravno tako kot za spremembo gospodarskih in socialnih struktur.
S svoje strani je Evropska skupnost prispevala z razširitvijo gospodarske in socialne kohezijske politike na vzhodnonemške dežele, kar poslanci dobro veste. Čeprav se dodeljeni zneski niso mogli meriti s prizadevanji Nemcev, so evropski prispevki jasno kazali na položaj Vzhodne Nemčije kot polnopravne udeleženke evropske dogodivščine, povečano izmenjavo človeških in tehničnih virov ter redni dialog med Evropsko komisijo in voditelji novih dežel. Moja želja je bila, da Skupnost naredi več, toda nemško vodstvo, ki je bilo zaskrbljeno, kako se bodo odzvali njeni partnerji, me je prosilo, naj ne povečujem prizadevanj v zvezi s strukturnim skladom.
Gospe in gospodje, 20 let kasneje, v času, ko se, če pustimo finančno krizo ob strani, številni ljudje sprašujejo o evropskem združevanju, se 27 držav članic spopada z zgodovinsko odgovornostjo: poglobiti evropsko združevanje ali živeti iz dneva v dan ob kompromisih, ki so morda potrebni, vendar ne pomenijo nič dobrega za prihodnost.
(Aplavz)
Danes, ko radostno praznujemo nemško združitev, kako lahko ne vprašamo Nemčije, kakšno prihodnost vidi za Evropo? Združena Nemčija je gospodarska gonilna sila za 27 držav, ki sestavljajo Unijo. Naj navedem samo en podatek: Nemčija proizvede 25 % celotnega BDP ekonomske in monetarne unije (EMU). Navajam EMU, ker je, če nam je to všeč ali ne, najmočnejša povezava med evropskimi narodi, ki imajo isto valuto, skupaj s pravicami in tudi obveznostmi, ki jih to prinaša. Številni ljudje v Evropi morda pozabljajo na to.
(Aplavz)
V geopolitičnem smislu se Nemčija danes nahaja med Evropsko unijo in preostankom velike evropske celine. To je močan in v marsikaterem smislu privlačen položaj, ki sproža številna vprašanja znotraj in zunaj Nemčije. Nemci sami se strinjajo s tem pogledom, kar jasno kaže bela knjiga o varnosti v Nemčiji. Navajam: "Pomembna vloga v prihodnjem oblikovanju Evrope in širšega sveta pripada Nemčiji zaradi njene velikosti, števila prebivalcev, gospodarske moči in zemljepisne lege v srcu celine."
Nismo torej več v obdobju pred letom 1989, ko je bila Nemčija zadržana in taktična iz razlogov, ki jih je lahko vsak razumel in bil zanje celo hvaležen. Prav zaradi te zadržanosti so nemške vlade zapovrstjo prevzemale vodenje evropskega združevanja, zlasti ko je šlo za opustitev mogočne nemške marke - in mogočne nemške marke pravim zato, ker gre za 10 mark in ker je to simbol ponovnega rojstva Nemčije - v zameno za evro, za skupno valuto.
Te pripombe nikakor niso nostalgične, temveč so poziv enega evropskih aktivistov in niso namenjene zgolj Nemčiji, katere združitev praznujemo, temveč vsem državam članicam. Ali nam vrednote, ki so nam jih zapustili ustanovitelji Evrope, še vedno kaj pomenijo? Ali še vedno zmagujejo? Dediščina, ki smo jo prejeli, ima več opraviti s tem, zakaj želimo živeti drug ob drugem, kot s pogodbami, ki so samo nujni institucionalni sporazumi.
Toda ne želim končati s tem rahlim pesimizmom, s tem vprašajem, ki visi nad zadevami. Ne, odločno ne. Kar sem obdržal v spominu in srcu je tisti večer 3. oktobra, ko sva imela s predsednikom Evropskega parlamenta, gospodom Barónom Crespom, zadovoljstvo in čast, da sva bila povabljena na nepozabno večerno druženje v nekdanjem reichstagu. Voditelji Zahodne in Vzhodne Nemčije so se navdušeno srečali v slavnostnem in radostnem vzdušju. Vsi Evropejci bi se pridružili tem globokim čustvom.
Po slovesnosti sem želel občutiti, kar čuti ljudstvo, in sem odšel na ulice Berlina. Tudi tam sem videl samo slovesnost in radost; ni bilo pompa ali nastopaških demonstracij. To je bil miren večer, ki so ga vsi okušali z razmišljanjem o ločitvah iz preteklosti, o tesnobi družin, ki so bile raztrgane zaradi naključnega toka zgodovine; miren večer, na katerega sem razmišljal o naši Evropi, osvobojeni sovraštva in sporov, Evropi, za katero sem si želel, da bi bila hkrati združena, močna in velikodušna.
Gotovo se boste strinjali, da je treba narediti še veliko za utrditev naših dosežkov in napredovanje v prihodnost.
(Parlament je govornika nagradil s stoječimi ovacijami)
Predsednik
Gospod Delors, spominjamo se vašega govora na Evropski akademiji v Bruggeu leta 1990. Govorili ste o nemški združitvi, in ta je bila po vaših besedah najboljši način za boljše usklajevanje v Evropi in boljšo prihodnost za Evropo. To je bil velik in vizionarski govor.
Zahvaljujem se vam tudi za vaš današnji govor.
Naj se zahvalim našim spoštovanim gostom iz Španije, Francije in Nemčije ter predsednikom naših institucij, Komisije in Sveta, da ste bili z nami. Zdaj bomo poslušali evropsko himno.
