Vigtigste aspekter og grundlæggende valg i forbindelse med den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og den fælles sikkerheds- og forsvarspolitik - Situationen i Syrien og i Camp Ashraf - Betænkning af Albertini om årsrapporten fra Rådet til Europa-Parlamentet om de vigtigste aspekter og de grundlæggende valg inden for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik (FUSP) i 2009 - Betænkning af Gualtieri om udviklingen af den fælles sikkerheds- og forsvarspolitik efter Lissabontraktatens ikrafttrædelse - Betænkning af Muñiz De Urquiza om EU som global aktør: dets rolle i multilaterale organisationer (forhandling) 
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om
redegørelse fra næstformanden i Kommissionen og Unionens højtstående repræsentant for udenrigsanliggender og sikkerhedspolitik om de vigtigste aspekter og grundlæggende valg i forbindelse med den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og den fælles sikkerheds- og forsvarspolitik (artikel 36 TEU),
redegørelse fra næstformanden i Kommissionen og Unionens højtstående repræsentant for udenrigsanliggender og sikkerhedspolitik om situationen i Syrien og i Camp Ashraf og situationen for det koptisk-kristne samfund i Egypten,
betænkning af Albertini for Udenrigsudvalget om årsrapporten fra Rådet til Europa-Parlamentet om de vigtigste aspekter og de grundlæggende valg inden for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik (FUSP) i 2009, forelagt Europa-Parlamentet i medfør af del II, afsnit G, punkt 43, i den interinstitutionelle aftale af 17. maj 2006,
betænkning af Gualtieri for Udenrigsudvalget om udviklingen af den fælles sikkerheds- og forsvarspolitik efter Lissabontraktatens ikrafttrædelse og
betænkning af Muñiz De Urquiza for Udenrigsudvalget om EU som global aktør: dets rolle i multilaterale organisationer.
Inden vi går i gang, vil jeg gerne sige et par ord. I mandags mindedes vi Europadagen, en dag, hvor vi fejrer EU. Det, vi har mest brug for i EU i dag, er uden tvivl en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Vi står over for historiske udfordringer, og en af disse er behovet for at komme ud af den krise, der er blevet importeret til Europa. Vi skal forberede os på sådanne situationer i fremtiden og også løse de problemer, som krisen har medført uden for Europa, og ikke kun problemerne i Europa.
Derudover har vi de tiltagende uroligheder i Syrien, Bahrain og Yemen samt den genopståede uro i Tunesien og Egypten. Vi må ikke glemme vores naboer mod øst, og for et par dage siden lancerede vi Euronest. Vi har vores fælles europæiske diplomati, som skal være et effektivt instrument til at gøre en indsats uden for EU, for det er ikke muligt at løse problemerne i EU i dag, hvis ikke vi for alvor begynder at løse problemerne uden for EU. EU skal have større politisk styrke og ikke kun økonomisk styrke.
Catherine Ashton
næstformand i Kommissionen/Unionens højtstående repræsentant for udenrigsanliggender og sikkerhedspolitik. - (EN) Hr. formand! Dette er den første af tre taler, som jeg vil holde for Parlamentets medlemmer her til formiddag, så jeg vil gerne lægge ud med at give Dem mit syn på de problemer, vi står over for, og samtidig forsøge at komme nærmere ind på nogle af de problemer, som Parlamentets medlemmer har tilført denne forhandling, da jeg ved, at det er noget, De lægger stor vægt på. Lad mig komme i gang.
Det stormer i de lande, vi kalder vores naboer - det arabiske forår, frisk luft, lige meget hvilket billede vi bruger. Ingen af os her i Parlamentet ved, hvor stormen ender, og hvordan det bliver, når den ender. Der er store forhåbninger om og forventninger til, at revolutionerne har været det udgydte blod værd, at de har været uroen og frygten værd, at de har været den økonomiske ravage værd i en verden, der allerede kæmper med de værste økonomiske problemer i årtier.
Oprørene i Nordafrika og den arabiske verden er en stor udfordring for Europa, men de giver også nye muligheder, vi ikke har råd til at gå glip af. Vores handling skal bygge på to principper. Det første er, at vi i Europa ved, hvor lang og smertefuld rejsen mod frihed kan være. Vores egen vej til det 20. århundredes liberale demokrati var meget langsom. EU selv blev skabt i konflikternes aske, hvilket minder os om, hvor forfærdeligt livet kan være, når demokratiet bryder sammen. Hvis man hertil lægger de europæiske rigers blandede fortid, er det passende med en smule ydmyghed, også selv om vi hævder, at demokrati er det nødvendige fundament for menneskets fremgang.
Dernæst handler demokrati naturligvis om stemmer og valg - men det handler også om langt mere end det. Det, vi har lært i Europa på den hårde måde, er, at vi har brug for dybt demokrati. Respekt for retsstatsprincipperne, ytringsfriheden, respekt for menneskerettighederne, et uafhængigt retssystem og en upartisk administration. Det kræver retsgyldige ejendomsrettigheder og frie fagforeninger og handler ikke kun om at skifte regeringer ud, men om at bygge de rette institutioner og holdninger. I det lange løb vil det overfladiske demokrati - demokrati, der flyder ovenpå, hvor folk afgiver deres stemmer frit på valgdagen og vælger deres regering - vil ikke overleve, hvis ikke det dybe demokrati får fodfæste.
Men der er ingen sikkerhed - ikke for resultaterne i noget land - og ingen hurtig eller kortsigtet løsning, der kan skabe den verden, som så mange mennesker ønsker. Samtidig kaster den religiøse intolerances spøgelse sin skygge over os - jf. de seneste hændelser i Egypten - og bruger de usikre tider til at spille på frygt og forårsage ødelæggelser. Religions- og trosfrihed er en universel menneskerettighed, der skal beskyttes overalt. Vi skal fordømme alle dem, der forsøger at bruge religiøs tro som et pressionsmiddel, og støtte dem, der er for tolerance, uanset om det er i Syrien, i Pakistan, i Egypten eller andre steder.
Europa har også valg, der skal træffes. Når vi ser på vores naboskab, skal vi være klar til at tage de udfordringer op, vi bliver stillet over for. Jeg kan komme med hundredvis af redegørelser - og det gør jeg. Jeg beklager, jeg fordømmer, jeg opfordrer indtrængende til, jeg anmoder om, men vi skal også handle, og den handling skal tage forskellige former.
Lad mig nævne sanktioner. Vi indfører sanktioner mod regimer, der behandler deres borgeres liv som værdiløse, hvor folk bliver dræbt af politi eller sikkerhedstjenester, som de sidder på. I går blev der indført sanktioner mod Syrien - en våbenembargo, en indefrysning af aktiver og et rejseforbud for 13 af styrets centrale personligheder, fastfrysning af vores associeringsaftale og af vores samarbejde med Syrien. Lad os være ligefremme og klare, som jeg var med Syriens udenrigsminister i går. Det, der sker i Syrien, er en folkelig forhåbning om demokrati og retsstatsprincipper. Det er ikke et udenlandsk komplot. Ved ikke at se, hvad det er, mister styret sin legitimitet og støder folket og det internationale samfund fra sig. Voldelig undertrykkelse og interne og eksterne trusler er instrumenter tilhørende en for længst forgangen tidsalder. Vores medfølelse her i Parlamentet og i EU går til befolkningen i Deraa, hvortil FN er blevet nægtet adgang, i Baniyas, hvor ødelæggelserne fortsætter, i Hama, hvor kampvognene er rykket ind. Det syriske folk vil ikke bøje af for kampvogne. Vi siger til styret, at det skal ændre kurs, og at det skal gøre det nu.
(Bifald)
I går sagde jeg følgende til den syriske udenrigsminister Moallem: "De skal omgående give den humanitære bistand og medierne uhindret adgang. Først da kan Deres påstande om, at De støtter fredelige protester, dokumenteres."
I vores østlige naboskab - i Belarus - lykkedes det ikke præsident Lukasjenko at bruge sidste decembers præsidentvalg til at vise, at han er klar til forandring og til et mere åbent og demokratisk europæisk samfund. Ikke nok med at han ikke greb denne chance, han brugte også vold mod fredelige demonstranter og flerdoblede antallet af politiske fanger, hvorved han udviste foragt for demokratiet og retsstatsprincipperne. Jeg har mødt familierne til dem, der blev fængslet, og jeg ved, at han ikke gav os andre muligheder end at indføre hårde sanktioner som svar herpå, som er rettet mod dem i regimet, der er ansvarlige for ødelæggelserne, herunder præsident Lukasjenko selv. Jeg ved også, at vi bør skærpe vores støtte til civilsamfundet og til people to people-kontakter.
Derudover er der vores direkte engagement i Camp Ashraf. Det, der skete den 8. april, er beklageligt, og jeg fordømte og fordømmer det stadig på det kraftigste. Jeg har med stor beslutsomhed sagt, at vi har brug for en kraftig, fælles europæisk reaktion. Jeg har skrevet til den irakiske udenrigsminister, og jeg talte med ham igen i går. Jeg drager ikke Iraks suverænitet over alle landets territorier i tvivl, men det har pligt til at beskytte menneskerettighederne for dem, der bor i Ashraf.
Jeg har fordømt den vold og anmodet om en undersøgelse - en undersøgelse, der skal være både tilbundsgående og uafhængig, og som skal fortælle os nøjagtig, hvad der skete. Men som Parlamentets medlemmer ved fra de skrivelser, jeg har modtaget enkeltvist og kollektivt her i Parlamentet og uden for, er der ikke nogen enkel løsning her. Flere muligheder for en langsigtet løsning er under overvejelse under FN's ledelse, og alle er de forbundet med udfordringer. Jeg er meget taknemmelig for Parlamentets arbejde, for det arbejde, som dem, der er rejst derud, har udført, og for de bidrag, jeg har modtaget. Vi skal også tage dette op i Rådet (udenrigsministrene), og vi skal drøfte det med FN's Højkommissariat for Flygtninge. Vores ambassadør i Irak ankommer i dag, og hun ved, at jeg tillægger dette spørgsmål stor betydning. Vi skal fortsætte og sørge for, at vi finder den rette handlelinje, men undersøgelsen og fordømmelsen er ubetingede.
Også i Yemen har Samarbejdsrådet for De Arabiske Golfstater fremsat sine forslag, og præsident Saleh har endnu en gang tøvet. Jeg talte med ham for ikke ret lang tid siden. Vi talte om de drøftelser, han havde haft med oppositionen, og de stillede forslag. Jeg sagde til ham, at han godt vidste, hvad han skulle gøre - i sit lands interesse - og at han var nødt til at gøre det. Under mine møder i Golfstaterne mødtes jeg med kongen af Bahrain. Vi drøftede det initiativ til en dialog uden forhåndsbetingelser, som kronprinsen har foreslået, og jeg opfordrede ham indtrængende til at videreføre den dialog. Den aktuelle linje i landet er ikke løsningen. Vi vil se retfærdige og civile retssager, hvis der er retssager i Bahrain, og dødsstraffen skal undgås under alle omstændigheder.
I alle disse tilfælde handler det om det direkte engagement, vi har, det pres, vi udøver, og vores tilgangs direkthed. Tag ikke fejl. Vi taler meget klart, jeg taler meget klart med alle de ledere, som jeg taler med om det, jeg mener, bør ske, og det gør jeg med Parlamentets støtte og med støtte fra de 27 medlemsstater i Rådet (udenrigsministrene).
Jeg vil naturligvis også gerne tale om Libyen. Der er medlemmer af Parlamentet, som ville ønske, at vi havde en stærkere forsvars- og sikkerhedspolitik. Til dem skal jeg sige følgende: I de seneste uger og måneder har vi set, hvor langt vi er kommet på visse områder, men også hvor langt vi har igen. Vi gik sammen om at planlægge den militære støtte til humanitære formål, vi var klar til på FN's anmodning at støtte befolkningen med ressourcer fra hele Europa. Præcis det samme gjorde vi, da det forfærdelige jordskælv ramte Haiti - militære hospitalsskibe, tungt løfteudstyr, civile og militær, der arbejdede side om side i denne forbindelse. Misforstå mig ikke. Jeg ved, at humanitær bistand er apolitisk, og at humanitære hjælpearbejdere ikke må bringes i fare, men med det primære mål at redde menneskeliv er det nogle gange kun militæret, der har udstyr eller folk til at gøre det - yde hurtig bistand, oprette infrastruktur - og derfor er vi klar til at hjælpe, hvis der kommer en anmodning fra FN.
Vi skal være hurtigere og smartere i den måde, vi gør dette på. Jeg skal være den første til at sige og indrømme, at vi skal gøre meget mere, og det vil jeg komme nærmere ind på senere her til formiddag.
Vi forbedrer vores samarbejde med Nato og videregiver for første gang detaljerede oplysninger om vores operationer som led i den fortsatte udvikling af vores forbindelser. Sidste fredag varetog jeg sammen med generalsekretær Rasmussen forsædet på mødet mellem PSC og Det Nordatlantiske Råd i vores første drøftelse nogensinde om Libyen. Der er også vores samarbejde med Den Afrikanske Union med formand Jean Ping og Den Arabiske Liga med Amr Moussa og naturligvis hans efterfølger samt med Den Islamiske Samarbejdsorganisation og professor Insanoglu under ledelse af FN's særlige udsending, Al-Khatib. Det var under mine drøftelser med Ban Ki-Moon, at vi enedes om at samle de regionale organisationer til et møde i Cairo og følge op på kontaktgruppens møde i Rom.
Vi drøfter, hvordan vi skal spille vores rolle for Libyens fremtid - støtte den nationale dialog, hjælpe med forfatningen og forberede valg. Jeg har udsendt to missioner til Libyen for at mødes og arbejde sammen med de unge og kvinderne i Libyen. Som lederen af mit team sagde til mig, er det første gang, de nogensinde har drøftet en forfatning - ord og argumenter, de aldrig har hørt før. De talte om, hvor meget de længes efter at få bragt regimet til ophør, så lad os gøre det helt klart: Gaddafi skal gå fra magten og bringe sit regime til ophør.
(Bifald)
Jeg agter at åbne et kontor i Benghazi, så vi kan komme videre med den støtte, vi har drøftet med befolkningen ...
(Bifald)
... støtte civilsamfundet, støtte det nationale overgangsråd og hr. Jibril (vi har haft mange møder med ham), støtte reformen af sikkerhedssektoren, bygge på det, folk fortalte os, at de ønsker. De ønsker hjælp med uddannelse, med sundhedspleje, med sikkerheden ved grænserne, med den slags støtte, vi er i stand til at yde og ønsker at yde dem. Og i alt det, vi gør, løber menneskerettighederne som en sølvtråd gennem vores arbejde.
Så er der den nye naboskabspolitik - et andet ambitions- og visionsniveau. I centrum herfor er gensidig ansvarliggørelse. EU og dets naboer er ansvarlige over for hinanden for at opfylde de forpligtelser, vi påtager os over for vores nabolande og -befolkninger og over for befolkningen i Europa.
Vi skal bygge på det, vi allerede har talt om, nemlig mobilitet, markedsadgang og midler, eller de tre m'er, som er en enkel måde at beskrive dem på. Der er nogle ting, der er ekstremt vigtige for at hjælpe disse lande videre. Et eksempel er mobiliteten blandt de unge. Der er tale om unge samfund, hvor de unge længes efter bedre muligheder, og Europa-Parlamentet har en vigtig rolle at spille med hensyn til at støtte de unges muligheder for at drage fordel af og få viden fra Europa. Det samme gælder medlemsstaterne - mulighederne for at rejse, for at studere.
For forretningsmænd og -kvinder er det vigtigt at have mulighed for at udforske nye markeder, for at sælge deres varer og tjenesteydelser, og de er afhængige af vores medlemsstater, hvoraf nogle har haft forbindelser med de pågældende lande gennem mange år, men nu skal gå et skridt videre og give dem disse muligheder.
Hvad angår markedsadgang, ved vi, at vi skal gøre en stor indsats for at stimulere den økonomiske vækst og genopretning. De ved, hvilke følger denne uro har for økonomierne i de lande, vi taler om. Nogle af disse lande regner med os som deres største eksportmarked og importkilde. At hjælpe disse lande med at udvikle deres markeder kunne virkelig gøre en forskel. At støtte ikke blot åbningen af markederne, men også den måde, de får adgang til dem på, at sørge for, at de kan nå vores standarder, og sikre, at de har reelle muligheder. Dette gælder allermest de små virksomheder, men vi skal have den politiske vilje til at gøre det. Vi skal have den politiske vilje til at forpligte os til at sikre, at vi gør vores markeder tilgængelige. Det er en udfordring. Det er en udfordring under alle omstændigheder. Det er en udfordring i disse økonomiske tider, men jeg mener, det er en udfordring, vi er nødt til at påtage os, for hvis ikke vi gør det, vil det økonomiske sammenbrud hos vores naboer få direkte indvirkning på os.
Dernæst er der midlerne eller snarere ressourcerne. Ikke kun det, vi kan yde i direkte støtte - selv om det er vigtigt - men det, vi kan bruge som løftestang. Vi har allerede afholdt et møde med højtstående embedsmænd fra hele verden og fra de store finansinstitutioner for at drøfte, hvor stort et bidrag vi ville kunne yde og vil yde, hvis vi bliver spurgt, men vi skal efter høring af vores naboer gøre mere for at sørge for, at ressourcerne bliver indsamlet mere effektivt.
Denne politik er måske allermest vigtig i Tunesien. Premierminister Essebsis tale på tv kan måske hjælpe, nu hvor landet går mod et valg den 24. juli, men han erkendte problemerne i et land, hvor de økonomiske vækstrater ligger helt nede på mellem 0 og 1 %. Vi skal støtte Tunesien, dets økonomi og dets civilsamfund, og det betyder, at vi ikke kun skal tænke langsigtet, ikke kun på betydningen af en ny strategi, men på, hvad vi skal gøre nu, og hvordan vi skal hjælpe landene - Egypten, Tunesien og flere andre - lige nu med de budgetmæssige problemer, de har. Det er grunden til, at vi har indledt forhandlinger med finansinstitutionerne, med vores medlemsstater, med dem, der ønsker at støtte disse lande, for lige nu er det vigtigt at hjælpe dem med at håndtere deres underskud, da turismen er brudt sammen, og økonomien ikke fungerer ordentligt. De må forstå, at der er en umiddelbar nødsituation, og der er en langsigtet strategi, og vi skal have begge i det, vi gør.
Med hensyn til Egypten så har jeg været der tre gange i de seneste uger, og jeg har brugt megen tid sammen med nogle af de unge ledere fra Tahrir Square og har også mødtes med nogle af kvinderne. Især kvinderne leder efter den kraftigere stemme, som de mener, de er blevet lovet i det fremtidige Egypten. Jeg mødte en kvinde, som vil stille op til præsidentvalget, og som er fast besluttet på at vise, at kvinder har en rolle at spille i Egypten. Jeg har talt med mange ministre, og lad mig nævne eksemplet med ministeren for fysisk planlægning, Fayza Aboulnaga. Hun ønsker at bygge huse til folk. Hun har en stor vision for, hvad det kunne betyde for Egypten at bygge en mio. huse gennem de næste 20 år.
Vi skal tage disse store visioner fra de lande, vi arbejder sammen med, og omsætte dem til det, vi kan yde, og det, vi kan støtte. Det drejer sig om videreuddannelse og uddannelse, infrastruktur i forbindelse med boligprogrammer, vækstmuligheder for små virksomheder, samarbejde med FN-kvinder - som jeg gør - for at finde ud af, hvordan vi kan bygge sikrere lokalsamfund omkring boligprojekterne, hvordan vi kan arbejde sammen om at udforme en langt større, ophøjet vision, der bygger på det, det egyptiske folk ønsker. Jeg taler med den egyptiske udenrigsminister, Al-Araby, som ønsker at arbejde tæt sammen med os om fredsprocessen i Mellemøsten, som er ivrig efter at styrke de forbindelser, vi allerede har etableret, og opsat på at se os som samarbejdspartnere i regionen.
Der vil være mange udfordringer for Egypten i de kommende måneder og år. Vi skal være der og støtte dem i alle disse udfordringer og være klar til at sætte vores ressourcer, vores viden, vores ekspertise og vores kontakter ind for at støtte dem.
Her i Parlamentet og uden for har jeg altid sagt, at Tjenesten for EU's Optræden Udadtil er en styrke, som kan forebygge og løse konflikter, så lad mig blot også nævne, at det er derfor, vores rolle i Serbien og Kosovo er så vigtig. Det er derfor, den afstemning, vi vandt i FN, den stemme, vi nu har, kan spille en rolle. Det er derfor, vi skal forpligte lederne i Bosnien til at få øjnene op, få dem til at holde op med kun at tænke på deres egne samfund og også tænke på deres lands behov og til at se deres fremtid og se EU.
Det er også derfor, vi spiller en rolle i fredsprocessen i Mellemøsten. De ved udmærket, at stabilitet i Mellemøsten kræver fred. Jagten på en forhandlingsaftale har domineret regionen i årtier. Vi har givet kvartetten ny drivkraft i de seneste måneder. I februar afholdt jeg et møde for kvartettens ledere, og kvartettens udsendinge har fulgt op herpå ved for første gang, siden kvartetten blev oprettet, at arbejde sammen med de israelske og palæstinensiske forhandlere.
Jeg ville have endnu et møde med lederne i april, og vi har udarbejdet en omfattende erklæring baseret på vores holdning. Jeg mener fortsat, at en forhandlingsløsning er vejen frem, og vi vil stå klar og afholde endnu et møde med udsendingene senere på måneden.
Også vi har været ivrige tilhængere af den palæstinensiske statsopbygning, så da vi afholdt mødet i ad hoc-forbindelsesudvalget den 13. april, lyttede jeg til den ros, Salam Fayyad fik for sit arbejde, for sine bemærkelsesværdige resultater med hensyn til ledelse, retsstatsprincipper og menneskerettigheder, uddannelse, sundhed og social beskyttelse - tilstrækkeligt for en fungerende regering ifølge Verdensbanken. Jeg har anerkendt vigtigheden af palæstinensisk forsoning bag præsident Abbas som en mulighed og noget, EU har opfordret til i årevis.
Det, der sker nu, er det hidtil mest seriøse forsøg på at skabe enhed, og det er i sig selv centralt for at nå frem til tostatsløsningen. Jeg har været i tæt kontakt med præsident Abbas og premierminister Fayyad samt med Egypten, Den Arabiske Liga, USA og Israel. Nul vold, fortsat statsopbygning og opfyldelse af eksisterende forpligtelser vil være afgørende, og vi skal dømme denne indsats på dens resultater. Jeg mener, at Israel bør give palæstinenserne de skyldige skatteindtægter, men jeg vil gerne gøre det klart, at vores holdning til Hamas ikke har ændret sig, og at Israels sikkerhed fortsat er et centralt spørgsmål for os alle.
Jeg vil også gerne sige, at jeg ikke mener, at en flotille er det rigtige svar på den humanitære situation i Gaza. Jeg har været der to gange. Jeg bliver ved med at understrege folkets situation og især anmode om bedre adgang til at hjælpe økonomien med at begynde at udvikle sig. Situationen i Gaza er helt ærlig rædselsfuld, især for børn. Vi skal fremsætte forslag til Israel om at støtte denne bedre adgang. Jeg vil gerne se Gazas befolkning med en fremtid, men jeg vil også gerne se Gilad Shalit, der har siddet fanget i årevis i Gaza, få mulighed for at tage hjem til sin mor og far, som jeg allerede har mødt.
Europas erfaringer har vist, at et sandt demokrati er det nødvendige fundament for tolerance, fred og fremgang. I Nordafrika og den arabiske verden vil man hverken nå hertil hurtigt eller uhindret, men opbygningen af et dybt demokrati er den eneste måde, hvorpå man vil kunne nå hertil overhovedet. Vi har de erfaringer, der skal til for at hjælpe alle de lande, der nu beder os om at hjælpe dem med at fuldføre rejsen mod demokrati. Derfor foreslår jeg at støtte donationen til demokrati, hvilket også vil give os mulighed for at bruge vores ressourcer til at støtte mulighederne, navnlig for de unge, for at engagere sig i det politiske liv, støtte udviklingen af politiske partier, give folk mulighed for at gøre det, som Parlamentets medlemmer i mange af de lande, der er repræsenteret her, selv måtte gøre, nemlig udvikle den politiske proces ved at skabe disse politiske partier, civilsamfundet og de dybe rødder, der betyder, at demokratiet blomstrer og vokser.
Når jeg besøger disse lande, siger jeg ofte, at det ikke handler om at vælge en regering, men om retten til at kunne smide en regering ud. Demokrati handler lige så meget om at kunne sige farvel som om at kunne sige goddag, og det er vigtigt. Det er ekstremt vigtigt at vide, at man har ret til at bruge stemmeurnen en, to tre eller fire gange til at skifte sin regering ud, til at stille krav til sin regering, og det kan man kun, når demokratiet er dybt og blomstrende. Derfor er det så vigtigt, det, vi har set ske i Côte d'Ivoire, hvor præsident Ouattara endelig har kunnet tage plads, og vi har spillet en afgørende rolle ved at støtte den proces. Derfor er det godt at se, at valget i Nigeria går godt, og at Goodluck Jonathan nu er blevet behørigt udnævnt. Det er godt at se, at demokratiet begynder at få fodfæste, blomstre og uddybes, og det er det, vi skal støtte.
Forandring sikrer ikke nødvendigvis fremgang, men fremgang kræver bestemt forandring. Det betyder, at vi skal være mere indstillet på at handle. Nogle af de ting, jeg har beskrevet, kræver, at medlemsstaterne handler, nogle kræver, at Kommissionen handler, mange har brug for Parlamentets støtte, og vi skal være fast besluttet på, at vi alle vil spille vores rolle. Hvis kun vi gør det, når medierne fokuserer på de pågældende lande eller på os, vil det ikke lykkes. Vi skal være med hele vejen, og vi skal beslutsomt sige til vores naboer, at de ikke blot bør indlede rejsen mod demokrati, men at de også bør fuldende den.
Der er kommet tre fremragende betænkninger, som jeg skal komme ind på i mit næste indlæg, men jeg vil gerne takke ordførerne. Jeg skal slutte af med et ganske kort citat fra en antropolog, en kvinde, som jeg beundrer meget, Margaret Mead. Hun sagde følgende: "Never doubt that a small group of thoughtful, committed citizens can change the world. Indeed, it is the only thing that ever has." (Tvivl aldrig på, at en lille gruppe tankefulde, engagerede borgere kan ændre verden. Det er faktisk det eneste, der nogensinde har kunnet.)
Joseph Daul
for PPE-Gruppen. - (FR) Hr. formand, Baroness Ashton, mine damer og herrer! Udenrigspolitikken har været domineret af de revolutioner - nogle mere fredelige end andre - der har fundet sted i en række tilstødende Middelhavslande, og for kort tid siden af en symbolsk begivenhed i kampen mod international terrorisme, nemlig enden på bin Laden-æraen.
Hvad er Europas rolle i alt dette? Er vi villigt og aktivt involveret i denne situation? Ja, det er vi bestemt. Aktionen i Libyen under FN's ledelse og på initiativ af visse europæiske stats- eller regeringschefer har vist, at når det vil, kan Europa - eller noget af Europa - handle beslutsomt i vanskelige tider.
Gør dette os til en central international aktør med indflydelse, der matcher vores økonomiske styrke? Svaret er et rungende nej. Europa spiller nemlig stadig en birolle, i bedste fald en slags Tommeliden, i politik og geostrategi, på trods af den europæiske offentligheds støt stigende forventninger. Europa støttede stabilitet og udviklingsstøtte i Middelhavsområdet. Men folkene kræver - ganske legitimt - politisk frihed og flygter fra deres lande, fordi der ikke er nogen udsigt til et liv i værdighed og med muligheder for dem og deres børn. Den humanitære bistand, vi har ydet over de seneste måneder, har bestemt været gavnlig.
Vi skal gøre endnu mere, Baroness Ashton. Er vi begyndt at lære af disse begivenheder? Det vil jeg gerne tro. Det værste er, at de bølger af migranter, der kommer til vores kyster i spinkle fartøjer, som omkommer på havet - og lad mig påpege, at vi har fået utilstrækkelige oplysninger om antallet af omkomne - alt for ofte mødes med uenighed, skænderier, lukkede grænser, mens nogle lande endda sætter spørgsmålstegn ved Schengenområdet, et vigtigt instrument til sikring af den frie bevægelighed.
(Bifald)
Er alt dette Europa, de europæiske værdier, principper og idealer værdigt? Det mener jeg ikke, og det gør min gruppe, Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) heller ikke, og jeg er sikker på, at det samme gælder flertallet af Parlamentets medlemmer.
Grunden til, at vi mødes med Unionens højtstående repræsentant for udenrigsanliggender og sikkerhedspolitik her til morgen, er, at vi med Lissabontraktaten forsøgte at give Europa en stemme og et ansigt. Nu skal vi gå et skridt videre og gribe til handling. Det indebærer at træffe valg og holde sig til dem. Men hvad er Europas prioriteter? Forbindelserne med vores østlige naboer og naboerne mod syd? Kampen mod terrorisme? En løsning på konflikten i Mellemøsten? Handelspolitikken? At tackle alle ovenstående på samme tid er ikke nogen nem opgave.
Hvem er vores præferencepartnere? USA, vækstlandene eller noget helt tredje? Hvordan kan vi opnå de bedste resultater? Ved at lade det være op til de enkelte medlemsstater at fastlægge deres egen politik, som vi har gjort i de seneste 60 år, eller ved at tale med én kraftig stemme?
En mellemstatslig løsning er ikke længere den rigtige tilgang til udenrigsanliggender, sikkerhed og forsvar. I stedet skal vi have mere Europa. Vi skal bevæge os væk fra de nationale egoer i retning af større effektivitet på europæisk plan.
Baroness Ashton! Vi vil først få en robust udenrigs- og sikkerhedspolitik, når vi lægger al vores vægt bag og al vores energi i at opfylde et par klart definerede målsætninger. 2011 bør være året for Middelhavsområdet, for kampen mod terrorisme, ja for at nå frem til et gennembrud i Mellemøstkonflikten. Hvis Europa er i stand til at blive en central aktør på dette område, vil det kunne lægge dets ungdoms fejltagelser bag sig.
Lad mig slutte af med et citat fra en, De kender rigtig godt, nemlig Johannes Paul II. "Vær ikke bange", Baroness Ashton. Vi har sparet 4 mia. EUR på det europæiske budget. Vil De ikke nok komme med nogle forslag til, hvordan vi kan bruge disse penge i stedet for at give dem tilbage til medlemsstaterne.
(Bifald)
Martin Schulz
for S&D-Gruppen. - (DE) Hr. formand! I et EU, hvor vi ser skridt i retning af gennationalisering inden for alle områder, bør Lissabontraktaten anvendes som et instrument til at danne en ny fællesskabspolitik, nemlig den fælles udenrigs-, sikkerheds- og forsvarspolitik.
Dette er den første store generelle forhandling, vi har haft med Baroness Ashton, og hvis vi ser tilbage på de første dage, var det allerede dengang klart, at der var visse regeringer, der ikke ønskede, at titlen EU-udenrigsminister skulle anvendes, og dette udmøntede sig i sidste ende i, at navnet højtstående repræsentant blev valgt. Dette er forståeligt, for på linje med skattepolitikken og indenrigspolitikken er en uafhængig udenrigspolitik et af de centrale elementer - man kunne næsten sige et identificerende element - af den nationale suverænitet. Særligt inden for området udenrigs-, sikkerheds- og forsvarspolitik er overførslen af denne suverænitet til en overnational institution et modigt, men også vanskeligt træk.
Vi i Europa-Parlamentet skal imidlertid sammen med den højtstående repræsentant stille et helt andet spørgsmål. Det spørgsmål er følgende: Hvilken rolle har EU som et uafhængigt organ i international politik? I de seneste dage har jeg læst artikler om Baroness Ashton, som har overrasket mig, for de kritiserer hendes fravær og hendes manglende politikker. Denne kritik kommer fra folk, der ikke tænker på andet end at give deres egne nationale udenrigspolitik og deres egne nationale interesser højeste prioritet, og som uden at høre deres partnere træffer ensidige beslutninger, som i sidste ende snarere vil splitte Europa end forene det.
Vi behøver blot at se på missionen i Libyen. Der har sjældent været en så åbenlys splittelse i EU's internationale politik og i dets internationale engagement som i forbindelse med spørgsmålet om, hvordan vi skal opføre os over for Libyen. Der er i EU's største hovedstæder en tendens til at se EU's udenrigs-, sikkerheds- og forsvarspolitik som en forlængelse af de enkelte landes egne nationale politikker finansieret med europæiske midler. Jo større udenrigsministeriet, Das Auswärtige Amt, The Foreign Office eller le Quai d'Orsay er, jo mere udtalt er denne tendens. Baroness Ashton! De vil uden tvivl modtage bred støtte fra Parlamentet, hvis De siger til disse mennesker, at selv om De respekterer deres nationale interesser, kan den fælles europæiske udenrigspolitik ikke følge den samme kurs. Denne politik vil blive fastlagt af Dem, den højtstående repræsentant, inden for alle konsensusområder.
Jeg er for at åbne et kontor af den slags, De beskrev, i Libyen, for De som højtstående repræsentant, EU selv og Parlamentet som et uafhængigt organ er alle troværdige i humanitær og politisk henseende. Vi er mere troværdige end de stater, der af nød har iværksat militære aktioner i Libyen, men hvis våbeneksportører også havde de største stande på Libyens største våbenmesse sidste efterår. Tyskland, Frankrig, Det Forenede Kongerige, Italien og Belgien er de største leverandører af våben til oberst Gaddafis hær, som bekæmper rebellerne i Libyen. Det er ikke den form for troværdighed, Europa har brug for.
(Bifald)
Den troværdighed, som Europa har brug for, er den bløde magts troværdighed, som hjælper med at etablere demokrati, som åbner et kontor for at støtte civilsamfundets udvikling, og som ikke definerer internationalt samarbejde med EU som det at underkaste andre Unionens ensidige diplomatiske og økonomiske interesser, men i stedet fremmer politikker baseret på et ligeværdigt partnerskab mellem verdens forskellige regioner. Det er min vision for EU's udenrigs-, sikkerheds- og forsvarspolitik.
De nævnte de tre m'er, midler, mobilitet og markedsadgang. I næste fase bør De tilføje de tre c'er for coherence (kohærens), concreteness (konkrethed) og community method (fællesskabsmetoden). Efter min mening vil De med de tre m'er og de tre c'er finde partnere i Europa-Parlamentet. Vi i Gruppen for Det Progressive Forbund af Socialdemokrater i Europa-Parlamentet ved, at vi stadig befinder os i de indledende faser af samarbejdet mellem Dem og Parlamentet, og der er bestemt plads til forbedring. Derfor gentager jeg mit tilbud på vegne af - tror jeg - flertallet af Parlamentets medlemmer. De vil uden tvivl finde større støtte til Deres vision for en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik her end blandt de 27 udenrigsministre, som jeg alle respekterer, men som alle har et problem, nemlig at de er udenrigsministre for de enkelte lande.
(Formanden afbrød taleren)
De er til gengæld den diplomatiske repræsentant for et helt kontinent.
(Bifald)
Guy Verhofstadt
for ALDE-Gruppen. - (EN) Hr. formand! I lørdags havde jeg et langt møde i Cairo med den nye egyptiske premierminister, hr. Sharaf. Konklusionen på dette møde, som også er min konklusion efter mødet på min anden rejse til Cairo inden for de seneste to måneder, er - som De har angivet - at vi skal yde massiv støtte til disse revolutioner i Nordafrika og især til udviklingen i Egypten. Vi skal holde op med at komme med de små formynderiske tilpasninger, som vi har varslet hidtil.
Lad mig lave en kort sammenligning. Ved De, hvor mange penge der blev overført under den amerikanske Marshallplan? Flere år i træk? 1 % af BNP hvert år. 162 mia. USD i rede penge. Og hvad er det, vi taler om og lover Egypten? En mia. Ikke 162 mia., men en milliard. Ikke i 2011, ikke i 2012, men i 2013, når vi har mulighed for at gøre det. Det er efter min mening ingenting. Det, jeg forventer af Dem og af Kommissionen - for det er åbenbart Kommissionens penge, vi taler om - er ikke store planer om at ændre naboskabspolitikken. Det skal vi gøre i fremtiden, men det, jeg forventer, er direkte budgetstøtte til Egypten så hurtigt som muligt, for ved årets udgang har de ikke flere penge på deres budget, og det kunne blive begyndelsen til en kontrarevolution i Egypten. Direkte budgetstøtte eller eftergivelse af landets gæld - det er den øjeblikkelige vej frem. En erklæring herom i dag ville bestemt hjælpe Egypten og egypterne.
Mit andet budskab vedrører Syrien. Lad os være ærlige, Baroness Ashton. Syrien er en kæmpe katastrofe. Det, der sker der - og jeg har ikke andre ord at beskrive det med - er intet mindre end en arabisk Tiananmen. En arabisk Tiananmen. Folk massakreres med kampvogne og snigskytter hver eneste dag. Hidtil er 800 mennesker blevet dræbt. 8 000 mennesker er blevet arresteret. Folk tortureres på de mest brutale måder for at få oplyst adgangskoder til Facebook og navnene på kammerater, som arbejder med Facebook. Soldater, som ikke ønsker at skyde på deres eget folk, bliver selv skudt af hærens og Bashar al-Assads efterretningstjenester. Af det, der sker i Syrien i dag, fremgår det meget klart, at der kun er én måde at beskrive Bashar al-Assad på, og det er som verdens for øjeblikket mest brutale diktator. Det er den klare analyse, vi kan foretage i dag.
(Bifald)
Men hvad kan der gøres? 800 mennesker er blevet dræbt, 8 000 er blevet fængslet, nogle af dem tortureres hver dag, og vi indefryser 13 menneskers aktiver, men ikke Assads. Jeg mener, det er en uafbalanceret tilgang. Det er i virkeligheden latterligt, og det hjælper ikke med at presse Assad-styret til at skifte kurs. Det er ikke nok at sige 13 mennesker, og en af Assads brødre er der, og en af hans niecer eller nevøer er også på listen. Nej, der er hundredvis af mennesker, som De øjeblikkeligt skal sætte på denne liste, så hurtigt som muligt, for at udøve et reelt pres.
Jeg kan godt lidt forstå Deres tilgang. De siger, at hvis jeg lader være med at opføre Assad på listen, vil det måske hjælpe ham med at ændre holdning senere. O.k., men så gør det helt klart her i dag under forhandlingen. Jeg vil have Dem til at sige, at De har givet Assad et par dage ekstra. Hvis han så om det par dage ikke sætter en stopper for det, der sker for øjeblikket, så skal De indefryse alle aktiverne, ikke blot hos de 13 mennesker, men hos hele Assad-familien.
(Bifald)
De skal indføre et rejseforbud ikke for 13 mennesker, når 800 er blevet dræbt, men for hele Assad-familien, og De skal afgive en erklæring om, hvad det er, der er vigtigt. Det venter de på.
I går havde vi en direkte forbindelse til folk i Syrien, som siger, at De er nødt til at skærpe sanktionerne, for ellers stopper han ikke. De skal erklære, at Assad-familien aldrig af EU vil blive opfattet som de virkelige repræsentanter for det syriske folk, og at de vil blive stillet til regnskab for deres forbrydelser. Gør det nu. Det er dét, vi forventer af Dem i dag. De kan hjælpe med at stoppe denne arabiske Tiananmen. Det er ikke rigtigt, at vi ikke spiller nogen rolle. Vi spiller en væsentlig rolle, og det syriske folk venter på dette klare budskab i dag. Ikke i morgen. I dag.
(Bifald)
Charles Tannock
Hr. formand! Den vigtigste udvikling i den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik (FUSP) i år har utvivlsomt været etableringen af Tjenesten for EU's Optræden Udadtil. Baroness Ashton, som næstformand/højtstående repræsentant er De for nylig kommet under pres på grund af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitiks ikke særligt iøjnefaldende resultater. De kan dog kun være så effektiv, som medlemsstaterne tillader Dem at være, og De er naturligvis tilbageholdende med at anvende Deres egne initiativbeføjelser - en linje, som jeg støtter fuldt ud. På den ene side ønsker EU at slå sin globale rolle som diplomatisk sværvægter fast, men på den anden side kræver FUSP enighed, hvilket indebærer, at man må gå på kompromis for at sikre de enkelte medlemsstaters, navnlig de stores, interesser.
Denne hybride sui generis-tilgang til EU's fælles udenrigspolitik giver oprejsning til os, der lige fra starten har været imod oprettelsen af EU-Udenrigstjenesten, fordi vi dengang mente, at EU's globale ambitioner ville undergrave den nationale suverænitet. Paradoksalt nok synes den nationale suverænitet nu at underminere EU's globale ambitioner, sådan som vi for nyligt så i forbindelse med begivenhederne i Libyen. ERC-Gruppen, som jeg tilhører, samarbejder dog fortsat konstruktivt med EU-Udenrigstjenesten.½ Vi ønsker den held og lykke. Vi håber, at den kommer til at fungere. Den skal finde sit leje, og vi ønsker budgetneutralitet og mere politisk ansvarlighed.
Selv om næstformanden/den højtstående repræsentant har udnævnt nogle glimrende højtstående embedsmænd, som jeg har mødt nogle af i Udenrigsudvalget, spørger jeg mig selv, hvorfor hun blev snydt i et politisk spil fra Kommissionens side, der synes at have tilbageholdt uforholdsmæssigt mange ressourcer til EU's udvidelse og den europæiske naboskabspolitik. Denne fordeling giver ikke EU's skatteydere valuta for pengene og tilgodeser heller ikke vores udenrigspolitiske interesser.
Jeg vil nu gerne fremsætte nogle specifikke anmodninger, først og fremmest vedrørende den nært forestående Gaza-flåde II. Kan De, fru næstformand/højtstående repræsentant, lægge pres på Tyrkiet for at få det til at stoppe denne farlige provokation på et tidspunkt, hvor Israel befinder sig i en meget spændt situation og er under stort pres på grund af missilangrebene fra Gaza og iranske krigsskibes fornyede passage gennem Suezkanalen? Og hvordan vil EU samarbejde med en ny forenet palæstinensisk myndighed, hvori Hamas, en terrororganisation, der fordømmes af EU, indgår?
Vil De for det andet, fru næstformand/højtstående repræsentant, formidle en løsning, der indebærer lukning af Camp Ashraf i Irak?
Vil De dernæst oprigtigt og fuldstændigt fordømme vedtagelsen af Bahati-loven i Uganda, der tillader henrettelse af homoseksuelle?
Til sidst vil jeg gerne sige, at jeg er helt enig med hr. Verhofstadt. Jeg vil gerne rose Dem for alle Deres bestræbelser på at skabe stabilitet i Mellemøsten og i de nordafrikanske lande og navnlig for Deres fordømmelse af drabet på kristne i Egypten, men hvorfor er Syriens præsident Assad, som hr. Verhoftstadt har pointeret, blevet udeladt af EU's sanktionsliste efter hans styrkers brutale drab på uskyldige civile demonstranter i de seneste dage?
Daniel Cohn-Bendit
Hr. formand, Baroness Ashton, mine damer og herrer! Jeg vil blot gerne stille Dem nogle spørgsmål i dag, Baroness Ashton.
Med hensyn til Syrien vil jeg for det første, lige som hr. Verhofstadt, gerne vide, hvad der afholder EU fra at sætte præsident Assad på EU's sanktionsliste? Hvilket land eller hvilke lande forhindrer på nuværende tidspunkt EU i at træffe den eneste mulige beslutning? Vær venlig at fortælle os det. Hvis det er Guido Westerwelle, der forhindrer det, så fortæl os, at det er Guido Westerwelle. Så vil vi i det mindste vide, hvad der er baggrunden for de forskellige medlemsstaters politik.
I modsætning til den tyske udenrigsminister vil vi ikke antyde, at præsident Assad er svaret på præsident Assads diktatur. Hvis det er, hvad vi bliver bedt om at mene, er det virkelig utroligt. Den eneste løsning for Syrien er, at præsident Assad afgiver magten i Syrien. Det burde være EU's holdning. Det er derfor indlysende, at præsident Assad og hele hans familie skal medtages på listen - ikke i morgen, ikke i overmorgen, men i dag. Hvis det ikke er muligt, fordi der kræves enstemmighed, så må De fortælle, hvad der hindrer fremskridtet. Det skal siges offentligt, sådan at vi kan tage en ordentlig debat om det i EU.
For det andet vil jeg gerne spørge, hvad der forhindrer Israel i at betale skyldige skatter til palæstinenserne og hvorfor? Vi skal naturligvis opretholde sikkerheden i Israel, men palæstinenserne bør ikke lide for at opretholde sikkerheden i Israel. Det kan ikke være løsningen.
(Bifald)
Mit sidste spørgsmål er følgende: 600 mennesker døde på Libyens kyst for nogle dage siden. Der var et skib i området. Vi har fået at vide, at det ikke var et NATO-fartøj, at det ikke var "Charles de Gaulle". Det var tilsyneladende et maltesisk fartøj. Jeg vil gerne vide, hvilket skib det var, og hvilke oplysninger der er til rådighed. Hvem undlod at redde 600 libyske flygtninge? I det 21. århundrede er der sikkert ingen, der vil fortælle mig, at det ikke er muligt at identificere det pågældende skib. Passivitet er en forbrydelse, nemlig den, der består i ikke at yde hjælp til personer i nød.
Lothar Bisky
Hr. formand, Baroness Ashton! Under denne forhandling vil De ikke kun høre ros, men også kritik. Hvis man skal være ærlig, er det klart, at EU's udenrigspolitik har svigtet på nogle områder, herunder i den arabiske verden og i Afghanistan, når det drejer sig om at finde en løsning på det palæstinensiske problem og på konflikterne mellem vores østlige naboer. Det spørgsmål, jeg gerne vil stille, er, hvad grunden til dette er. Hvordan kan vi med 27 forskellige medlemsstater, der skal træffe beslutning, nå til enighed i EU og inden for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik?
Det er indlysende, at udenrigspolitik er de individuelle interessers politik. Den tid, hvor Vesten kunne forfægte sine egne interesser uden at tage hensyn til sine partnernationer og deres befolkninger, er for længst forbi. EU må vise, at det er rede til at føre en politik, der kan forene interesserne. De vigtigste faktorer, der bidrog til, at politikken ikke lykkedes, er dobbeltmoral og en tendens til at tænke i militære baner. Medlemmerne af dette parlament brød næsten ud i jubel, da FN's Sikkerhedsråd besluttede at gribe militært ind i Libyen. I dag tror jeg, at vi alle er i vildrede med hensyn til begivenhederne dér. Hvad gør vi for befolkningen i Gaza eller Darfur? Hvordan kan vi give de 1,4 mia. mennesker, der lever for én dollar om dagen, ret til et værdigt liv? Dette spørgsmål ligger min gruppe stærkt på sinde.
Revolutionerne i de arabiske lande har ét vigtigt krav til fælles. De kræver alle retfærdighed og rimelighed både med hensyn til fordelingen af velstanden i samfundet og med hensyn til den demokratiske deltagelse i den politiske beslutningsproces, herunder internationale forbindelser. EU må reagere på dette krav. For at nå dette mål må vi samarbejde om at udvikle folkeretten og ikke blot fortolke og gennemføre den ensidigt.
Bastiaan Belder
Hr. formand, Baroness Ashton! Jeg har nogle brændende spørgsmål vedrørende udviklingen i konflikten mellem Israel og Palæstina. Hvilken holdning vil EU - gennem sine medlemsstater Det Forende Kongerige og Frankrig - indtage i FN's Sikkerhedsråd i september til Den Palæstinensiske Myndigheds ensidige bestræbelser på at udråbe en palæstinensisk stat, vel at mærke uafhængigt af fredsprocessen med Israel?
Spørgsmålet, fru højtstående repræsentant, er så meget mere presserende, efter at Fatah og Hamas i sidste uge genskabte den palæstinensiske enhed, samtidig med at de fuldstændigt ignorerede parternes, altså også EU's, betingelser for en forenet palæstinensisk regering, nemlig anerkendelse af Staten Israel, frasigelse af vold og terrorisme og overholdelse af tidligere indgåede forpligtelser. I mellemtiden gør Hamas det klart, at den ikke hører hjemme på EU's liste over terrororganisationer. Derfor vil jeg gerne stille et spørgsmål, der trænger sig på, nemlig hvordan EU i denne nye situation vil anvende sine egne kvartetprincipper? Hvis man vil samarbejde med Ramallah som sædvanligt, indebærer det under alle omstændigheder, at man opgiver disse grundlæggende fredsprincipper. Alt dette vil skade forbindelserne mellem EU og Israel alvorligt og er kun til ringe hjælp for fredsprocessen, snarere tværtimod.
Gabriele Albertini
Hr. formand, Baroness Ashton, mine damer og herrer! EU's fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik er et yderst vigtigt emne på dette særlige historiske tidspunkt, der er kendetegnet ved en ekstraordinær stor protestbølge, der har fået greb om Middelhavsområdet og spreder sig i hele Mellemøsten.
På baggrund af denne alvorlige krise, der berører hele det sydlige Middelhavsområde, og som nu breder sig til Den Arabiske Halvø, må Parlamentet fungere som talerør for alle disse protester fra almindelige mennesker. De sætter deres liv på spil, når de råber op for at forbedre forholdene og påbegynde overgangen til demokrati ved at vælte de nuværende regimer. Vi her i Parlamentet ønsker at forhandle direkte med den højtstående repræsentant og næstformand, Baroness Ashton, på grund af vores rolle i forbindelse med kontrollen med budgetterne for civile og militære missioner under den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik (FUSP) og den fælles sikkerheds- og forsvarspolitik (FSFP).
Den første del af betænkningen vedrører navnlig forbindelsen mellem Parlamentet og de andre institutioner, primært Rådet og Kommissionen, med afsæt i post-Lissabon-tilgangen til EU's politikker. Et andet meget vigtigt emne er EU's multilateralisme, der først og fremmest nyder gavn af oprettelsen for nylig af Tjenesten for EU's Optræden Udadtil, der langt om længe er blevet til virkelighed. I den forbindelse ser jeg med tilfredshed på den resolution, som FN's Generalforsamling vedtog for nylig, og som giver EU observatørstatus i Sikkerhedsrådet, hvorved det, der er fastsat i Lissabontraktaten, anerkendes.
Vi har forsøgt at give en vurdering, der så vidt muligt afspejler den aktuelle situation. Betænkningen sætter med rette fokus på den store civile protestbølge i Tunesien, Egypten og Libyen samt i Syrien, Bahrain og Yemen og fremhæver begivenheder, sammenhænge og forventninger i hvert af disse lande samt andre emner af særlig interesse såsom vores stærke transatlantiske alliance og vores yderst vigtige forbindelser med Rusland.
Udvidelse, støtte til borgerrettigheder og etablering af retsstaten, diplomatiske forbindelser med BRIK-landene (Brasilien, Rusland, Indien og Kina), den arabisk-palæstinensiske konflikt og fordømmelsen af de blodigste regimer er nogle af emnerne i den betænkning, som De skal stemme om.
Roberto Gualtieri
Hr. formand, Baroness Ashton, mine damer og herrer! Den fælles sikkerheds- og forsvarspolitik (FSFP) befinder sig nu i en yderst vanskelig situation.
Netop når udviklingen i det internationale system kræver, at EU bliver en troværdig aktør på sikkerheds- og forsvarsområdet, netop når EU's tilgang til krisestyring, der snarere går ud på at støtte demokratiet end at eksportere det, synes at være mere i tråd med vor tids udfordringer, netop når den økonomiske krise gør udviklingen af et fælles forsvar uundgåeligt, netop når Lissabontraktaten tilvejebringer nye instrumenter til udvikling af FSFP som led i en integreret strategi, kort sagt, netop når det er blevet nødvendigt og muligt at foretage et kvalitativt spring fremad inden for FSFP, synes den europæiske konstruktion at knage faretruende, og der er en reel fare for, at ambitionerne for og mulighederne med FSFP vil blive reduceret drastisk.
I den betænkning, jeg fremlægger, søger vi at tackle denne selvmodsigelse og foreslår mulige svar for de andre institutioner. Med hensyn til krisen i Libyen nøjes vi ikke med at udtrykke vores utilfredshed enten med EU's manglende evne til at fastlægge sin holdning og handle i fællesskab eller med de begrænsninger, der er fastsat for mandatet for EUFOR Libyen. Vi mener, at tiden er inde til at tage et europæisk politisk initiativ i samarbejde med vores øvrige partnere med henblik på at tilvejebringe en våbenhvile og føre forhandlinger, der vil bringe Gaddafis regime til ophør og indlede overgangen til et inklusivt demokrati. Det er højst usandsynligt, at NATO's militære intervention kan løse noget som helst, og man gør klogt i at holde sig strengt til mandatet i FN's resolution og dermed undgå uforholdsmæssig magtanvendelse.
Samtidig håber vi, at FSFP's aktiver vil blive anvendt effektivt til at yde humanitær bistand til civilbefolkningen, der er under angreb, og at fremtidige operationer vil blive planlagt på en sådan måde, at de støtter udviklingen af demokrati i Libyen. Situationen i Libyen kræver også større overvejelser, og jeg tror, at det styrker forslagene i betænkningen. Ansvaret for Europas fremtid og for sikkerhed og forsvar ligger naturligvis primært hos Det Europæiske Råd, dets medlemmer samt dets formand, der repræsenterer EU i udenrigs- og sikkerhedspolitiske spørgsmål på det niveau.
Vi sender et klart signal til dem om, at bilateralt samarbejde og koalitioner af villige stater ikke kan træde i stedet for FSFP som EU's politik. Vi finder ikke idéen om at renationalisere denne politik overbevisende, ikke fordi vi er purister i traktatmæssig henseende, men fordi denne politik, hvis den blev renationaliseret, ikke ville kunne løse de udfordringer, der ligger forude. Vi foreslår, at Parlamentet går ind i en strategisk dialog med Det Europæiske Råd, som vi opfordrer til at drøfte Parlamentets henstillinger, til at udforme en reel udenrigspolitisk strategi og til at holde et ekstraordinært møde om europæisk sikkerhed og forsvar.
Vi opfordrer Dem, Baroness Ashton, til at øge Deres bestræbelser på at skabe enighed mellem medlemsstaterne og til at gøre brug af Deres mange forskellige funktioner til at forbedre sammenhængen mellem FSFP, den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og de andre facetter af EU's optræden udadtil. Tjenesten for EU's Optræden Udadtil er et instrument med et enormt potentiale for dette arbejde. I betænkningen fremlægges flere forslag til den rolle, denne tjeneste bør spille, nemlig først og fremmest som en krisestyringskommission, der kan tilvejebringe en ægte integreret reaktion på kriser, og vi glæder os over, at den er ved at tage form. Situationen i Libyen bekræfter også utilstrækkeligheden af EU's militære kapacitet, der ligger langt under de nationale forsvarsbudgetters samlede høje niveau.
Det er ganske indlysende, at styrke kun ligger i enhed. Dette indebærer sammenlægning, fælles anvendelse og styrkelse af Det Europæiske Forsvarsagentur, permanent struktureret samarbejde, udvikling af et effektivt og konkurrencedygtigt europæisk forsvarsmarked, styrkelse af den industrielle og teknologiske basis og forbedring af fælles kommando- og kontrolkapaciteter. Den omstændighed, at disse kapaciteter er utilstrækkelige, har været en faktor, som har forhindret EU i at reagere øjeblikkeligt på krisen i Libyen, først og fremmest etableringen af et generelt operativt hovedkvarter. I betænkningen fremsættes et stort antal konkrete forslag om dette og andre spørgsmål såsom integreringen af den eksterne og interne sikkerhedspolitik på en måde, der respekterer fællesskabsmetodens forrang.
Det er i denne henseende værd at bemærke, at de proeuropæiske politiske grupper er forenet, og jeg vil gerne takke skyggeordførerne og koordinatorerne for dette frugtbare samarbejde. Parlamentet er rede til at støtte udviklingen af en FSFP, der er fuldt integreret i EU's optræden udadtil, og som er rodfæstet i de europæiske værdier og principper. Baroness Ashton, vi håber, at De kan reagere overbevisende på vores forslag både i ord og ikke mindst i handling.
María Muñiz De Urquiza
Hr. formand, Baroness Ashton! Henry Kissinger definerede verden på sin tid som værende militært topolet, økonomisk enpolet og politisk forvirret.
I dag er den internationale orden flerpolet på alle områder og politisk kompleks på grund af globaliseringen. Globaliseringen indebærer bl.a. spredning af magtcentrene og kollektiv forvaltning af fælles problemer og interesser. Der er opstået nye internationale organisationer og fora - et eksempel herpå er de diplomatiske G20-, G8- og G7-topmøder osv. - og der er forslag fremme om at reformere de traditionelle internationale organisationer.
I denne situation i stadig forandring og på grund af EU's status som international juridisk person er det af afgørende betydning, at vi hurtigt omdefinerer den rolle, som EU spiller på denne scene, og at det indtager den plads, der tilkommer det, i den multilaterale orden, sådan at det kan udfylde den rolle som relevant global spiller, der er tillagt det ved traktaten, og som denne institution og så sandelig også det europæiske samfund i bred forstand kræver af det.
Denne proces begyndte allerede med godkendelsen af FN's Sikkerhedsråds resolution den 3. maj, der vil gøre det muligt for EU at deltage i Generalforsamlingens arbejde. Dette er en historisk begivenhed og en diplomatisk sejr, som vi utvetydigt må anerkende, og som jeg lykønsker Dem med, Baroness Ashton. På grund af de komplicerede forhandlinger om godkendelsen af resolution 1973 kan vi dog ikke foregribe den store opgave, der venter Dem, med at ajourføre og rationalisere EU's repræsentation, der er opsplittet og spredt og har ad hoc-status i hver af de 249 multilaterale aftaler, der involverer EU.
Det er klart, at dette ikke kun afhænger af Dem. Det afhænger også af de tredjelande, som er medlemmer af de forskellige multilaterale organisationer. Det afhænger også af tilrettelæggelsen af den mest effektive form for repræsentation inden for EU, og med tilrettelæggelse mener jeg en ordning, der involverer Dem selv - Tjenesten for EU's optræden udadtil - formanden for Kommissionen, formanden for Det Europæiske Råd og det, der nu er tilbage af deltagelsen af de roterende EU-formandskaber. Det afhænger også af, at medlemsstaterne overfører den førende repræsentation til EU, navnlig når det drejer sig om internationale organisationer, der beskæftiger sig med politikker, hvor EU har enekompetence.
Baroness Ashton, vi husker alle klimatopmødet i København som et eksempel på nytteløs disharmoni på grund af overrepræsentation af EU og dets medlemsstater. Vi husker også, hvor godt EU's repræsentation fungerede i Verdenshandelsorganisationen eller i Fødevare- og Landbrugsorganisationen (FAO). Vi husker endvidere, hvilken forvirring der kan opstå i topmødediplomatiet, hvis de forskellige formandskaber for EU er repræsenteret flere gange, eller den dysfunktion, der kan opstå ved manglende gennemførelse af artikel 34 i Lissabontraktaten vedrørende samordningen mellem EU's medlemmer af FN's Sikkerhedsråd, når EU's fælles holdninger fremlægges. Hr. Schulz gjorde opmærksom på disse klare dysfunktioner i sin tale.
Jeg henviser i denne forbindelse mere til medlemsstaterne end Dem selv, når jeg opfordrer til at opbygge EU's rolle i en mere struktureret multilateral verdensorden og til at udforme en virkelig EU-udenrigspolitik, hvor man ser bort fra alle de tendenser til og forsøg på renationalisering, der kan iagttages i en række af vores medlemsstater.
Selv om vi hovedsagelig appellerer til medlemsstaterne om at skabe denne rolle for EU, appellerer vi dog også til Dem om at forpligte Dem til at udnytte Deres mulighed for politisk initiativ og Deres tjenester med henblik på at højne niveauet for EU's eksterne repræsentation og rationalisere den.
Vi befinder os på et historisk vigtigt tidspunkt for verden, og De har mulighed for at føre an i EU's internationale rolle f.eks. med initiativer som det, De bebudede ved åbningen af EU's kontor i Benghazi. De kan regne med støtte fra dette parlament og faktisk ikke kun dets støtte, men også dets mandat til etablering af en rationel, struktureret og sammenhængende repræsentation af EU på den internationale scene snarest muligt.
Catherine Ashton
Hr. formand! Jeg vil gerne takke medlemmerne for deres bidrag.
Et af de gennemgående emner i det, som alle gruppelederne sagde - selv om hr. Tannock påpegede, at hans gruppe aldrig havde gået ind for EU-Tjenesten - var ønsket om en fælles tilgang, hvis en sådan overhovedet findes. Jeg er enig heri. Jeg mangler ikke ambitioner med hensyn til, hvad EU kan blive. Det, jeg skal beskæftige mig med, er det, som vi faktisk er. Vi vedtog en traktat, og jeg spøgte med, at når traktaten var vedtaget, ville jeg få den udleveret sammen med en blyant, og det var de ressourcer, jeg begyndte med. Det er næsten sandt, men vi befinder os ikke der, hvor vi ønsker at være. Den udfordring, vi står over for, er, hvordan vi sikrer, at ikke blot dette parlament og parlamentsmedlemmernes ønsker - med den passion, jeg føler her - men også Kommissionen, Rådet (udenrigsanliggender), Rådet (udviklingssamarbejde), forsvarsministrene - alt sammen ting, som jeg er fører forsædet for, og som jeg er ansvarlig for at samle - bevæger sig fremad med samme ambition. Det forbavser mig overhovedet ikke, og jeg tror heller ikke, at det forbavsede medlemmerne, at vi på vejen hertil, navnlig på et tidspunkt, hvor der sker så mange ting, konstaterer, at det ikke nødvendigvis fungerer så effektivt, som De ønsker, eller nogle gange som jeg ønsker.
Det, vi skal gøre, er fortsat at arbejde hen imod vores mål på dette ambitionsniveau. Dette gælder for alt, hvad vi foretager os, uanset om det er de sanktioner, vi pålægger - hvor vi har brug for 27 medlemsstater, fordi der kræves enstemmighed - eller om det er i strategien, at vi påtager os at støtte Egypten og Tunesien. Som hr. Verhofstadt sagde, har vi behov for støtte fra Kommissionen for virkelig at gå fremad og skabe forandring og få en ny strategi og en ny ambition på langt og kort sigt.
Det er jo mennesker, vi støtter netop nu. Alt dette kræver, at vi ændrer kurs og skaber forandringer. Vi har påbegyndt denne rejse. Jeg er ikke tilfreds med det overhovedet, men jeg er realistisk med hensyn til, hvor vi nøjagtigt befinder os. De kan udfordre mig - og De bør gøre det så ofte, De har lyst - for at forsøge at få det til at gå hurtigere, og jeg vil også gøre det. Men De skal ikke beskylde mig for mangel på initiativ eller for ikke at være ambitiøs på dette punkt eller for ikke at sige det højt og klart i Rådet (udenrigsanliggender), i medierne og andre steder, for det er ikke sandt. Jeg er virkelig ambitiøs på dette punkt. Jeg er virkelig overbevist om, at EU kan blive meget mere, end det er, men det kræver, at vi påbegynder denne rejse og fører den til ende sammen. Det er vanskeligt for de individuelle medlemsstater med individuelle valgkredse nødvendigvis altid at anskue dette ud fra, hvad der er bedst for Europa i verden, og ikke ud fra, hvad der er bedst for den indenlandske situation. Det forstår jeg også.
Jeg er enig i det, som hr. Daul sagde om, at terrorismen i nabolandene og fredsprocessen i Mellemøsten er nogle af de vigtigste spørgsmål, som vi skal arbejde på at løse i år. Det er derfor, at vi, f.eks. i Libyen, har været så opsat på at samle de regionale organisationer - Den Afrikanske Union, Den Arabiske Liga, FN og OIC. Det er et virkelig vigtigt stykke arbejde, når det drejer sig om at gennemtænke, hvordan vi skal komme videre i en proces, der på nuværende tidspunkt er yderst vanskelig. Hvordan når vi til det punkt, hvor Gadaffi må gå? Vi har en dialog, hvor folk kan se fremtiden, og det arbejde foregår hele tiden. Det er yderst vigtigt og kræver, at vi optræder samlet.
Hr. Schulz sagde, at der er en lang vej at gå. Jeg er enig heri. Der er meget mere, vi skal gøre, og vi må sikre os, at opbygningen af demokrati er en stor del af denne rejse, men vi har også påbegyndt denne rejse for at finde ud af, hvad vi kan gøre. Jeg kan godt lide de tre c'er (coherent, cooperation, communautaire). Jeg tror, at vi kan skabe meget mere sammenhæng (coherent). Jeg tror, at vi kan blive bedre til at samarbejde (cooperation), og "mere EU" (communautaire) er selvfølgelig det mål, som jeg ved dette parlament har. Så oprethold endelig presset på mig, men gør det også som medlemsstater.
Med hensyn til Marshallplanen tror jeg, at det, som general Marshall gjorde med de oprindelige 13 mia. USD, som han fik af Kongressen i 1948, er en rigtig god model. Det er også en god model på grund af de forskellige ting, han gjorde. Han fik lån, tjenester, rådgivere og en hel række ting, der kunne gøre en forskel, så jeg tror, at det er en god model. Det er af indlysende grunde ikke den plan, vi taler om. Folk ønsker noget, der er nyt, og som er deres, men det er væsentligt. Jeg er enig med Dem om støtten og gældsspørgsmålene. Det er derfor vi fører drøftelser med lande, med hvilke disse lande har denne forbindelse, og det er også grunden til, at vi fører drøftelser med Kommissionen.
Jeg er enig i, hvad der er blevet sagt om den forfærdelige vold i Syrien. Jeg mangler ikke på nogen måde ambitioner med hensyn til, hvad vi bør gøre med Syrien. Vi har igen at gøre med en rejse, der vedrører sanktioner. Vi begyndte med 13 personer, der var direkte involveret i undertrykkelse fra regimets side. Der var en del diskussion, hr. Cohn-Bendit, om, hvorvidt præsident Assad burde stå på listen, og der var mange forskellige synspunkter. Jeg kan ikke blot give Dem en liste over de medlemsstater, der var for eller imod. Der var stærke meninger om, hvordan vi gør dette, under hensyn til nogle af situationerne. Det blev besluttet, at vi skulle sige nej med hensyn til den første liste, men at vi skulle vende tilbage til sagen i denne uge. Jeg kan forsikre Dem om, at jeg er fast besluttet på at lægge størst muligt pres på Syrien og forsøge at sikre mig - sådan som jeg gjorde, da jeg talte med udenrigsminister Moallem i går, - at de forstår betydningen af det, de gør, og at de benytter denne sidste chance til virkelig at ændre kurs og gøre en forskel.
Hr. Tannock, De talte om mange ting, der kunne gøres med støtte fra de 27 medlemsstater, Deres ønske om, at vi får de nødvendige ressourcer, og om at blive snydt. Jeg tror ikke, at vi bliver snydt. EU-institutionerne fokuserer alle på det samme. Vi må sikre os, at de ambitioner, som De har for, hvad vi kan opnå, virkeliggøres. Jeg skal finde midlerne til åbning af et kontor i Benghazi. Hvis vi skal støtte vores delegationer i Irak bedre, hvilket nogle medlemmer drøftede med mig i formiddags, kræver det midler. Vi skal finde dem, både ved at være dygtigere og mere effektive - det er jeg enig i - men også ved at erkende, hvad vi skal gøre.
Jeg har allerede talt om flåden, nogle af spørgsmålene vedrørende Den Palæstinensiske Myndighed og de igangværende drøftelser mellem Fatah og Hamas, som hr. Belder også kom ind på. Jeg gjorde det klart, at vores holdning til Hamas er uændret, men jeg pointerede, at vi støtter måder, hvorpå præsident Assad kan skabe enhed blandt palæstinenserne med sin teknokratiske regering og med valg, der vil blive meget vigtige. Vi har ikke ændret vores holdning, og vi har gjort det meget klart, at vi overvåger denne situation nøje.
Jeg ønsker også at henvise til, hvad hr. Bisky sagde, da han talte om de fattigste i verden. Han brugte udtrykket "støt et værdigt liv". Jeg tror, at det, vi gør med årtusindudviklingsmålene, og det arbejde, vi gør sammen i form af skabelse af udvikling, vil blive meget vigtigt for dette i fremtiden.
Jeg vil gerne hurtigt - for jeg ønsker ikke at lægge beslag på for megen tid - tale til hr. Albertini om hans betænkning og citere fra den. Han taler om sammenhæng og siger, at "sammenhæng først og fremmest kræver EU-medlemsstaternes politiske vilje til at overvinde deres forskellige syn". Jeg er helt enig. Vi ved, at hvis det skal lykkes os at gennemføre Lissabontraktaten fuldt ud - og det er, hvad der står i betænkningen - har vi også behov for bæredygtig finansiering i den næste ramme. Jeg er enig i rapporten på så mange måder, men især i, at vi skal være proaktive i forbindelse med fremme af vores værdier og udnyttelse af alle de politiske instrumenter, som vi råder over. Jeg er også interesseret i at forbedre den dialog, vi har.
Et af vores største problemer er tid - hvor megen tid vi kan bruge - og jeg vil gerne sikre, at vi bruger den bedst mulige tid på drøftelser med Dem. Hr. Gualtieri, De og jeg havde en god drøftelse i går. Jeg er enig i, at det er vigtigt at komme videre, især med sammenlægning og fælles anvendelse, der vil indgå i drøftelsen med forsvarsministrene i næste uge. Vi må sikre, at vi anvender EU's midler mere effektivt. Sammenlægning og fælles anvendelse er en meget enkel idé, men den har stor gennemslagskraft. Vi har et stort militært potentiale, der i vid udstrækning er uudnyttet, så beslutningerne om at anvende militære aktiver og støtte hinanden med sammenlægning og fælles anvendelse er noget, vi må gå videre med. Vi forsøger også at forbedre Det Europæiske Forsvarsagenturs arbejde og at tage nogle af de udfordringer op, som vi klart har set i de reaktioner, vi har modtaget i de seneste uger, især i Libyen.
Endelig vil jeg gerne takke fru Muñiz De Urquiza for denne betænkning og for hendes støtte i forbindelse med FN. Det er min opfattelse, at jeg i det arbejde, jeg gjorde i FN i sidste uge, viste, at jeg personligt bakker op om den styrke, der ligger i den multilateral indsats. Vi må se nærmere på EU i FN-systemet og i alle de andre internationale organisationer. Vi må være klarere i vores valg og mere fremtrædende og kreative i det, vi gør.
Tilbage er kun at takke den første runde af talere og at sige, at jeg ser frem til nogle afsluttende bemærkninger til sidst.
Jörg Leichtfried
Hr. formand, Baroness Ashton! I diskussionen om den europæiske udenrigspolitik og EU's position i verden er vi enige om, at der er behov for forbedringer på grund af flere forskellige forhold. Vi vil dog følge eksemplet fra et tilsvarende politikområde, der allerede fungerer yderst tilfredsstillende, nemlig den eksterne handelspolitik. EU har eneansvaret for den eksterne handelspolitik. Det er den eneste aktør og medlemsstaternes eneste repræsentant. Det bliver ikke hele tiden anklaget på grund af national forfængelighed. Vi kan være uenige på andre områder, men her er vi stærke og forenede.
Tiden er inde til, at vi bruger vores styrke til at sikre, at de mennesker, der bor i vores partnerlande, kan nyde gavn af de værdier, der har hjulpet os, nemlig menneskerettigheder, social sikkerhed, retfærdighed og frihed. Denne nye dimension af EU's udenrigspolitik er noget, vi må og skal følge op for at gøre verden til et friere, mere retfærdigt og mere socialt sted i fremtiden.
Krzysztof Lisek
(PL) Hr. formand, fru Ashton! Lad mig først takke ordføreren, hr. Gualtieri, for det store arbejde, han har udført, og også takke de andre skyggeordfører, som jeg havde fornøjelsen at arbejde sammen med. Jeg vil gerne sige, at jeg som ny i denne rolle havde forventet voldsomme skænderier, især fordi betænkningen omfatter et vist militært aspekt, men, som det viste sig, forløb arbejdet meget fredeligt.
I fru Ashtons første tale, hvor hun talte om de konflikter, der er brudt ud i Nordafrika, sagde hun, at vi ikke ved, hvor de vil ende, og hvad deres afslutning vil indebære. Vi kan naturligvis ikke sige, at den fælles sikkerheds- og forsvarspolitik vil blive et vidundermiddel for alverdens ondskab, men udviklingen af FSFP vil helt sikkert betyde, at vi vil få mere at vide om disse konflikter, og at vi måske kunne forhindre elle løse dem. Jeg tænker her på de konflikter, der er brudt ud i Nordafrika og Mellemøsten, og på de fastlåste konflikter, der stadig ulmer i Nagorno-Karabakh, Transnistrien og i de besatte områder i Georgien.
Det må hilses velkomment, at hr. Gualtieris betænkning dækker mange spørgsmål - det er en ret lang betænkning. Af tidsmæssige grunde vil jeg ikke nævne dem alle, men jeg vil gerne tage to ting op. For det første spørgsmålet om, hvordan EU's missioner fungerer. I Underudvalget om Sikkerhed og Forsvar talte vi mange gange om, hvordan vi må drage lære af fejltagelser eller visse mangler, sådan at disse missioner kan fungere bedre i fremtiden. Spørgsmålet om planlægningen og forvaltningen af EU's operationer er et åbent spørgsmål. De ministre, der deltager i Weimarinitiativet, har rejst dette spørgsmål i et brev til Dem, fru Ashton. Vi håber på specifik handling på dette område.
Endelig vil jeg gerne nævne forbindelserne mellem EU og NATO. Jeg hilser med tilfredshed, at De er i permanent kontakt med NATO's generalsekretær og den amerikanske udenrigsminister. Vi må fortsætte disse kontakter, så der ikke sker overlapning af det, vi gør - ganske enkelt for at spare penge. Vi ved, at revolution ikke er mulig, fru Ashton, men vi forventer, at De gør en indsats for at fremme evolution.
Véronique De Keyser
(FR) Fru formand, Baroness Ashton! De har været udsat for megen kritik i de seneste dage, Baroness Ashton. Nogle af disse kritikpunkter er kun billige politiske træk, og min gruppe har fordømt dem. Andre kritikpunkter kan dog ikke affærdiges, og jeg vil gerne dele mine bekymringer med Dem.
Det er sandt, at vi ikke altid har en klar forståelse af EU's eksterne politik, navnlig med hensyn til, hvad den sigter mod at opnå, med andre ord dens formål. Deres meddelelser vedtages, men er ofte afdæmpede, hvoraf vi kan udlede, at der sandsynligvis er meningsforskelle inden for EU, hvilket i sig selv er et budskab, om end negativt. Der er ingen tvivl om, at De kaster Dem over arbejdet, at De har Deres møder, at De foretager Deres telefonopkald, og at De giver, alt hvad De har, men resultaterne af disse bestræbelser bliver desværre udvandet i medierne, og derfor fremstår EU's udenrigspolitik som yderst vag over for de tordnende taler, der holdes af nogle af de europæiske stats- og regeringschefer.
Nu har De et ekstraordinært politisk rum, der åbner sig lige foran Dem, med arabiske revolutioner, og det europæiske diplomatis rolle i dette rum skal gøre meget klar, da det er sandt, at alt hænger sammen, når man ser bort fra hvert lands særlige karakteristika. F.eks. ville man ikke have kunnet forestille sig forsoningen mellem Fatah og Hamas uden den arabiske revolution i Egypten eller uden den seneste blodige undertrykkelse i Syrien. Det er således fordi Bashar al-Assad er gået for vidt, at Hamas ikke længere føler sig tilpas i Damaskus og overvejer at flytte til Qatar eller Cairo, og at Hamas ønskede at føre forhandlinger i sidste minut, selv om denne bevægelse havde forhandlet i meget lang tid. Disse muligheder skal udnyttes.
Så vores nuværende politik over for Syrien og Mellemøsten er, som jeg har sagt, utilfredsstillende. Endvidere deler jeg nogle af mine kollegers vrede over den syriske undtagelse og nu undtagelsen for Bashar al-Assad, der har undgået sanktioner. Det må De forklare os bedre, Baroness Ashton.
Endnu en ting. Medmindre der i ellevte time modtages en kandidatur fra Kuwait eller Nepal på foranledning af USA, vil vi se Syrien lede FN's Menneskerettighedsråd den 20. maj. Kan De virkelig forestille Dem Syrien som formand for FN's Menneskerettighedsråd?
Sanktioner er ikke nok, Baroness Ashton. De har været imod, at Syrien skulle være formand for FN's Menneskerettighedsråd? Har De presset på for at få en international undersøgelse af massakrerne? Selv om det ikke lykkes Dem at overtale stats- og regeringscheferne - og her er jeg enig med hr. Cohn-Bendit - så sig det. Overlad os ikke til gætterier! Det er denne dobbelttydighed, der tynger os.
Med hensyn til Mellemøsten er jeg ikke rigtig enig med Dem. De har forsigtigt hilst forsoningen mellem Fatah og Hamas velkommen, men vil De gå i dialog med Hamas? Skal vi gentage fejltagelserne fra 2007? Situationen er jo, som vi ved, meget kompliceret. Jeg mener dog, at vi skal gribe denne mulighed. Hamas har støttet det arabiske fredsinitiativ. Begge parter har gjort troværdige indrømmelser med henblik på at danne denne regering. Aftalen om dannelsen af denne kommende regering, der måske vil finde sted om en måneds tid, indeholdt accept af princippet om valg, af Den Palæstinensiske Myndighed, af at Mahmoud Abbas kunne deltage i forhandlingerne, og af princippet om overholdelse af grænserne fra 1967, hvilket både er et væsentligt krav og en implicit anerkendelse af Israel. Så fortæl mig ikke, at De stadig indtager samme holdning som for to år siden. Det ville være utænkeligt for os.
Baroness Ashton, sagen haster. Forsigtighed i politik er ingen erstatning for mod. De skal følges ad. Parlamentet vil altid bakke Dem op, hvis De har mod til at give udtryk for en stærk vision.
Alexander Graf Lambsdorff
(DE) Fru formand, Baroness Ashton! Vi er stadig langt fra en fælles udenrigspolitik, der er sit navn værdig. De bliver kritiseret for dette, men det forekommer mig af og til, at De har været syndebuk i en situation, som De ikke er herre over, og som skyldes, at medlemsstaterne ikke har politisk vilje til at nå til enighed om en fælles strategi.
Lad os tage eksemplet med Libyen. For det første blokerede Italien for indførelsen af sanktioner, så anerkendte Frankrig overgangsrådet i Benghazi uden at høre nogen om det, og endelig undlod Tyskland at stemme ved afstemningen om resolutionen i FN's Sikkerhedsråd. Der er ikke noget, De kan gøre for at ændre dette, men det giver Europa et dårligt image. I Syrien burde vi have pålagt stærkere sanktioner, men her havde vi også behov for enstemmighed. Nogle medlemsstater - Grækenland, Italien og Spanien er blevet nævnt i pressen, og Tyskland kan også være en af dem - er imod dette. I dette tilfælde må De rejse Dem og sige: "Vi har kun været i stand til at sætte 13 på listen".
Kravet om enstemmighed lammer os. Det fungerer ikke længere med 27 medlemsstater. Vi må tage det næste kvantespring fremad i vores fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Jeg vil gerne gøre dette klart for hr. Tannock og hans konservative venner.
Hvad kan De gøre? Bekendtgøre, at det europæiske samarbejde har fejlet og udpege, hvem der er ansvarlig. Gøre brug af fællesskabsinstrumenterne, navnlig for at fremme demokratiet.
Jeg var forbavset over at høre Dem tale så åbent her om den europæisk demokratifond. Vi er ved at udarbejde en betænkning om emnet med fru De Keyser som ordfører, og vi er ved at evaluere, hvad kravene er. Jeg må gøre det helt klart, at vi ikke ønsker et andet europæisk instrument for demokrati og menneskerettigheder (EIDHR), der er bureaukratisk, langsomt, alt for komplekst og upolitisk. Vi har brug for en løsning, der er ubureaukratisk, hurtig, enkel og politisk. Hvis De kan udvirke det, vil De have vores fulde støtte.
Michał Tomasz Kamiński
(PL) Fru formand, fru Ashton! Et af de mest bevægende øjeblikke i mit liv var i december 2007, hvor jeg deltog i præsident Kaczyńskis og præsident Adamkus' symbolske åbning af grænsen mellem Polen og Litauen, en ceremoni til markering af, at Polen og Litauen tilsluttede sig Schengenområdet. Jeg vil gerne sige, at for os, der voksede op bag jerntæppet, er frihed til at rejse og et Europa uden grænser håndgribelige eksempler på den europæiske integrations succes. Jeg vil gerne fremsætte en appel om, at en tilbagevenden til grænser i Europa ikke under nogen omstændigheder bør blive et politisk redskab eller et forsøg på et populistisk svar på, hvad der måske endog kan være reelle problemer. Schengenområdet er en stor succes, som vi bør værne om.
Tak, fru Ashton, fordi De sagde, at vores holdning til Hamas ikke har ændret sig. Problemet er desværre, at palæstinensernes og præsident Abbas' holdning til Hamas har ændret sig. Jeg vil gerne appellere til Dem, fru Ashton, om at sikre, at omfattende bistand, der går til Den Palæstinensiske Myndighed, ikke anvendes af Israels fjender til angreb på det, der for øjeblikket er det eneste demokrati i området. Jeg vil gerne minde alle om, at Israel er det eneste land i Mellemøsten, hvor den arabiske befolkning kan gøre brug af retten til at vælge sine repræsentanter i parlamentet og gør det.
Franziska Katharina Brantner
- (EN) Fru formand! Jeg vil gerne sige til næstformanden for Kommissionen/den højtstående repræsentant, at EU's udenrigspolitik mangler lederskab, mod og fællesskabsmetode, og det på et tidspunkt, hvor EU har flere udenrigspolitiske instrumenter til sin rådighed end tidligere. De er, som De ofte selv siger, lydhør. De lytter til de nationale regeringer og venter, indtil de har udtalt sig. Derefter fremlægger De den mindste fællesnævner og ofte på tidspunkter, hvor begivenhederne allerede har udviklet sig.
Hvad er De f.eks. overbevist om med hensyn til Syrien? Bør Assad medtages eller ej? Hvad er Deres mening? Det vil vi gerne høre. Ønsker De at true med sanktioner eller ej? I Deres svar bad De os lægge pres på regeringerne. Så fortæl os hvilke. Åbn debatten.
Det er sandt, at medlemsstaterne ofte mangler politisk vilje til at handle samlet og beslutsomt, og de ønsker ikke, at De skal være stærk, men tro mig, de vil ikke støtte Dem og vil ikke redde Deres liv som højtstående repræsentant. Jeg kan love Dem, at de ikke er en garanti for, at De kan blive i Deres stilling. Dette ændrer endvidere ikke ved den omstændighed, at Lissabontraktaten lagde op til en stærkere rolle for Dem. De er det roterende formandskab. De er næstformand for Kommissionen. De kan tage initiativer. De bør sætte dagsordenen. De bør gå i spidsen med Deres holdninger og Deres beslutninger og så lade medlemsstaterne reagere.
Hvis De ikke tager initiativer, så kvæl i det mindste ikke andres initiativer. F.eks. revisionen af Gøteborgprogrammet vedrørende konfliktforebyggelse, som Anna Lindh tog initiativ til for ti år siden. Det ungarske formandskab påbegyndte en revision og ønskede, at De skulle fortsætte den, men De standsede den. Jeg forstår ikke hvorfor. Jeg kan kun anbefale, at De tør mere og uddelegerer mere. Følg Margaret Mead, som De citerede. Vær den formidler af forandring, som vi har brug for. Jeg kan love Dem, at kun dette - og ikke andet - vil redde Deres position.
Takis Hadjigeorgiou
(EL) Fru formand, Baroness Ashton! Jeg mener, at De har ret til at føle Dem krænket over den kritik, der er blevet rejst mod dem. Hvordan kan man bebrejde Dem, når De er bundet af de beslutninger, som er truffet af de store stater i EU. Jeg har dog endnu et spørgsmål: vil de, der her rejser kritik mod deres regeringer, handle anderledes i forhold til det, de fordømmer, når de har magten i deres respektive lande? Jeg er også enig med hr. Schulz i, at de europæiske stater indtil for nylig solgte våben til dem, som vi nu har opdaget er diktatorer. Politik betyder imidlertid forudseenhed, det betyder øjeblikkelig indkredsning af problemer, ellers udfører vi blot en obduktion.
De europæiske stater bombarderer de lande, der for nylig var deres partnere. Samtidig bombarderer og ødelægger de imidlertid de våben, som de selv har solgt. Man kan naturligvis ikke sælge nye våben uden at ødelægge de gamle. Hvis EU skal gøre fremskridt, skal det efter vores opfattelse udvikle en politik baseret på fredsprincipper, løsrevet fra militære midler og indgreb, og fremme demilitariseringen af de internationale forbindelser. EU skal frigøre sig fra atomvåben og medvirke til at fjerne atomvåben fra planeten. Det vil være et ærefuldt øjeblik for EU.
Et ord om et naboland i Mellemøsten, nemlig Tyrkiet. Et tocifret antal journalister er fængslet i Tyrkiet, og landet har stadig 40 000 tropper, der besætter halvdelen af Cypern og krænker tyrkiske og græske cyprioters rettigheder. Her opfordrer jeg Baroness Ashton til omgående at indse det i Cypern, som vi indså for sent på Den Arabiske Halvø.
Fiorello Provera
(IT) Fru formand, Baroness Ashton, mine damer og herrer! Angrebene på koptiske kirker i Egypten og drabet på kristne er tegn på, at den religiøse intolerance forværres og forråder den fællesskabsånd, der blev udvist på Tahrir-pladsen, hvor koptere og muslimer demonstrerede sammen mod regimet.
Sameksistens og social stabilitet er væsentlige for en overgang til demokrati i god ro og orden, men det umuliggøres af denne mangel på tolerance. Myndighederne i Cairo må derfor engagere sig mere i at beskytte mindretal og vende sig mod Salafibevægelsens ekstremisme, der er en benægtelse af principperne i det moderne demokrati, som det egyptiske folk tragter efter. Økonomisk udvikling med genoptagelse af udenlandske investeringer og frem for alt turisme er utænkelig uden tolerance, orden og stabilitet.
Det er derfor i Egyptens og verdens interesse, at Europa yder gavmild bistand, men denne bistand skal være betinget af en effektiv politik for beskyttelse af mindretal i overensstemmelse med det "mere for mere"princip, som De, Baroness Ashton, foreslog sammen med kommissær Füle.
Andreas Mölzer
(DE) Fru formand, Baroness Ashton! De aktuelle begivenheder i Syrien minder os på ny om det dilemma, hvori EU befinder sig med hensyn til Mellemøsten og det, der sker i Nordafrika. Vi har i for mange år støttet despotiske regimer og diktaturer i den arabiske verden. Nu, hvor præsident Assad begynder at træffe brutale foranstaltninger mod sit eget folk, fordømmer vi naturligvis pligtskyldigst hans handlinger og pålægger halvhjertede sanktioner. Det er efter min mening ikke det, der forstås ved troværdighed. For den arabiske verden har demokrati og menneskerettigheder tydeligvis aldrig været meget mere end tomme ord. Det er klart, at der gøres forsøg på at skjule den omstændighed, at Bruxelles eller med andre ord EU primært har handlet i amerikanernes geopolitiske interesser i denne region.
Navnlig EU's hjælpeløshed over for hele udviklingen i det sydlige Middelhavsområde giver anledning til bekymring. Vi hilste demokratiet velkommen, da opstandene og oprørene begyndte. Hvad sker der nu i Tunesien? Situationen kan i bedste fald beskrives som kaotisk, idet overgangsregeringen er på nippet til at blive styrtet igen. Egypten har, hvad der ser ud til at være et permanent eller midlertidigt militærdiktatur, som forfølger de koptiske kristne. I Libyen er der borgerkrig, hvor de splittede europæere griber halvhjertet ind med halvdelen af deres ressourcer.
Amerikanerne finder dog muligvis, at Syrien er en hård nød at knække. Præsident Assad behøver ikke engang at bekymre sig om, at hæren skal vende sig imod ham under pres udefra. Der er heller ikke nogen beskyttelsesmagt, der kunne bringe ham til fald. En udskiftning af regimet i Damaskus ville afgjort få vidtrækkende konsekvenser for hele regionen. De første syriske flygtninge, der ankommer til Tyrkiet, kan være begyndelsen til en større tilstrømning af mennesker, som flygter fra konflikten.
Som følge af den nuværende situation i Syrien og Libyen må vi i EU og Bruxelles hurtigt udvikle en selvstændig politik, der ikke afhænger af eller er styret af Washington. I modsætning til USA er Europa direkte berørt af begivenhederne i regionen på grund af den geografiske nærhed. Vi kan dog ikke tillade os at blive inddraget yderligere i borgerkrigen i Libyen, da vi i så fald kan blive mål for terrorisme og ekstremisme.
Eduard Kukan
- (EN) Fru formand! Med hensyn til betænkningen om EU som global aktør viser udviklingen på den internationale scene, at der er et presserende behov for hurtigere handling fra EU's side. Dette betyder, at vi skal være rede til at tage globale udfordringer op. Med Lissabontraktaten er rammen og de nødvendige instrumenter for en sådan indsats blevet skabt.
Vi bør begynde med at tage fat på manglerne i den globale styring. Eksempler som klimatopmødet i København, FN's Generalforsamlings resolution om forbedring af deltagelsesrettigheder - tillykke til Baroness Ashton - eller EU's deltagelse i Den Internationale Valutafond viser, at det er nødvendigt ikke blot at tage disse spørgsmål op, men også at finde en fælles strategi.
Betænkningen viser, hvor bestræbelserne bør intensiveres. Et af de vigtigste områder er styrkelsen af vores rolle og koordinationen i FN-systemet. Det samme gælder for de internationale finansielle institutioner og multilaterale sikkerhedsorganisationer. Alt dette vil ikke ske automatisk. Det vil kræve tid og en konsekvent og koordineret indsats fra vores side. Hvad vi har behov for her og nu er en langsigtet strategi, der klart fastlægger de skridt, vi skal tage, og den indsats, vi skal gøre, for at konsolidere vores plads på den globale scene. Jeg håber, at Baroness Ashton snart vil foreslå en sådan strategi, og at vi vil få lejlighed til at drøfte den her i Parlamentet.
Jeg har endnu en bemærkning, som har mere at gøre med Albertini-betænkningen. Sidste søndag var der lokalvalg i Albanien. Jeg var leder af den ad hoc-delegation fra Parlamentet, der deltog i overvågningen af valget, og har jeg har et budskab, som jeg gerne vil dele med Dem. De albanske borgere - og jeg taler ikke om politikerne, men om almindelige mennesker - ser på os - EU - med tillid og håb. De håber, at vi vil hjælpe dem med at finde en løsning på den meget vanskelige politiske situation, som politikerne har bragt deres land i. Sammenlignet med vores globale ambitioner er det, der er behov for her, et lille skridt. Hvor gode kan vi være på vores hjemmebane? Det er imidlertid en prøve, som vi skal bestå med et godt resultat og med værdighed.
Hannes Swoboda
(DE) Fru formand, Baroness Ashton, mine damer og herrer! Som skyggeordfører vil jeg først og fremmest gerne rette en dybfølt tak til ordføreren, hr. Albertini, for hans meget positive samarbejde i forbindelse med denne betænkning.
I denne betænkning og naturligvis også under denne forhandling har vi med rette primært fokuseret på de sydlige områder og Mellemøsten. Jeg ønsker ikke at gentage, hvad hr. Schulz, fru De Keyser og andre har sagt. Jeg vil blot gerne kort gøre opmærksom på situationen i Palæstina og Israel.
Jeg tror, at forsoningen mellem Hamas og Fatah og deres vilje til at grundlægge en stat rummer store muligheder, fordi grundlæggelsen af en stat indebærer engagement og ansvar. Vi må gøre os dette helt klart. Vi har brug for anerkendelse af Israel, vi har brug for fred i regionen, og vi har brug for fraskrivelse af brugen af vold.
(Bifald)
Dette er yderst vigtigt. Israel må dog også anerkende en uafhængig palæstinensisk stat, på samme måde som Hamas må anerkende Staten Israel. Først når vi har en tostatsløsning, kan vi skabe fred i Mellemøsten.
Jeg ønsker ikke blot at kigge mod syd, men også mod øst, fordi jeg på den ene side ledede en parlamentarisk delegation til Turkmenistan og på den anden side blev udnævnt til Parlamentets ordfører for Rusland i går. Selv om der forståeligt nok fokuseres på problemerne i syd, må vi ikke glemme, hvor vigtige vores østlige naboer er. Tyrkiet spiller en stor rolle i den henseende. Vi bør ikke kun betragte Tyrkiet ud fra dets betydning som kandidatland. Tyrkiet kan også blive vores partner, navnlig med hensyn til situationen i Middelhavsområdet. Det er imidlertid også vigtigt for os at styrke vores kontakter med Tyrkiet, når det drejer sig om Sortehavsområdet, og at inddrage Tyrkiet i vores fælles europæiske udenrigs- og sikkerhedspolitik. Dette har ikke nødvendigvis noget at gøre med tiltrædelsesspørgsmålet.
Endvidere er partnerskabet med Rusland en meget vigtig faktor. Vi ønsker at etablere et partnerskab med Rusland, men vi må forhandle ud fra en position præget af styrke og selvtillid. Det er noget, vi nogle gange mangler. Rusland har for meget, men vi har for lidt. Kun når vi er på lige fod, vil vi kunne nå til enighed. Selv om jeg går meget ind for dette partnerskab, der skal være et strategisk partnerskab, er jeg meget overrasket over det pres, som Rusland nu udøver, navnlig i Ukraine. Tidligere ville vi have beskrevet medlemmerne af Ruslands og Ukraines regeringer som venner, men den måde, hvorpå Rusland nu opfører sig over for Ukraine, er langt fra rimelig. Det samme gælder dets adfærd over for visse energileverandører, og vi har også set dette i Turkmenistan. Derfor må vi gøre det klart over for Rusland, at vi ønsker et partnerskab baseret på lighed og fælles interesser. Vores mål må absolut være at skabe et ægte og aktivt partnerskab.
Med hensyn til Centralasien ønsker vi at blive involveret, Baroness Ashton, men vi har ingen repræsentationer dér. Jeg er klar over, at der er finansielle problemer, men vi har et presserende behov for diplomatiske repræsentationer i området. Vi ønsker at købe energi af disse lande. Vi ønsker, at de bevæger sig i retning af demokrati og respekt for menneskerettighederne. Vi bliver dog ikke rigtigt tilstrækkeligt involveret. Hr. Morel er en udmærket mand, og han gør et rigtig godt stykke arbejde, men det er ikke nok. Vi er nødt til at oprette flere repræsentationer i disse lande i Centralasien, der er vores naboer. Disse lande vil enten kun orientere sig mod Kina eller Rusland, eller de vil i det mindste have mulighed for at orientere sig mod Europa. Jeg tror, at dette er vigtigt.
Endelig vil jeg gerne på ny gøre det helt klart, at vi ønsker at give Dem vores fulde støtte. Det, De sagde i dag, er fuldstændig rigtigt. Vi her i Parlamentet ville måske gerne have, at De sagde det lidt tydeligere og mere direkte, selv om det ikke altid er Deres stil, fordi vi så ville have kunnet give Dem endnu mere støtte, end vi ellers gør.
Andrew Duff
(EN) Fru formand! Jeg vil gerne sige, at Cathy Ashton talte klart om problemerne med at opnå enighed mellem 27 udenrigsministre. Lissabontraktaten giver Dem imidlertid ikke mulighed for at gøre det. De kan danne koalitioner mellem de villige stater og opbygge en systematisk form for forstærket samarbejde.
Hvis der kun kan opnås enstemmighed om at optage 13 syrere på en sanktionslisten, er det efter min opfattelse kravet om enstemmighed, der skal kasseres. Mit råd er at finde avantgarden, at danne en kernegruppe af politisk villige stater og at arbejde sammen med dem om at udforme en fælles politik.
Geoffrey Van Orden
(EN) Fru formand! Det vil ikke overraske Baroness Ashton, at jeg giver udtryk for skuffelse, ikke over den europæiske fælles sikkerheds- og forsvarspolitik, men over, at hun fortsat insisterer på at spilde kræfter på denne specielt unødvendige og meget bekostelige politik.
Hun påstår, at EU har været involveret i omkring 25 missioner under den fælles sikkerheds- og forsvarspolitiks banner. Det er imidlertid kun et spørgsmål om at vise flaget, da kun ganske få af disse missioner kan tåle at blive kigget efter i sømmene. Der er enten tale om missioner, som NATO kunne have gennemført bedre, klart civile missioner eller passive missioner med inddragelse af militært personel. De er sædvanligvis blevet til noget, fordi EU har tryglet nogen om at opfordre det til at gøre noget. I øjeblikket er NATO i gang med militære operationer i Libyen. Efter at det ikke lykkedes at få mandat til at gennemtvinge en maritim embargo har EU desperat forsøgt at få en opfordring fra FN til at gennemføre et humanitært bistandsprogram.
Faktum er, at hverken NATO eller FN ønsker, at EU foregiver at være engageret militært. Selvfølgelig er der et stort behov for humanitær bistand, og EU kunne spille en nyttig rolle, men ikke på en måde, der blot tilstræber at fremme en fejlplaceret militær ambition. Problemet er, at den blotte eksistens af en fælles sikkerheds- og forsvarspolitik med alle dens dobbeltstrukturer er splittende og tilskynder allierede til at betænke sig på et robust engagement i NATO-operationer.
(Taleren indvilligede i at besvare et blåt kort-spørgsmål i henhold til artikel 149, stk.8).
Nicole Sinclaire
(EN) Fru formand! Er medlemmet enig i, at hvis der i FN's Sikkerhedsråd var én plads til EU, noget der ymtes meget om i øjeblikket, ville det medføre en betydelig overførsel af suverænitet fra Det Forenede Kongerige, for slet ikke at tale om Frankrig, til EU? Man kan vel ikke på nogen måde forestille sig, at den nuværende britiske regering, som medlemmet er tilhænger af, ville støtte en sådan overdragelse af suverænitet.
Geoffrey Van Orden
(EN) Fru formand! Tak til fru Sinclair for det spørgsmål.
Det er selvfølgelig endnu en af de ødelæggende følger af Lissabontraktaten. Jeg finder det fuldstændig utænkeligt, at Det Forenede Kongerige og Frankrig overhovedet skulle afgive deres plads ved bordet i FN's Sikkerhedsråd til EU. Jeg kan ikke forestille mig, at nogen af disse medlemsstater ville være parat til det. Desværre tilskynder Lissabontraktaten til det, og det er som sagt en af grundene til vores stærke indvendinger mod den.
Ulrike Lunacek
(EN) Fru formand! Jeg vil gerne sige følgende til næstformanden/den højtstående repræsentant. Jeg sætter stor pris på det, De sagde i Deres første tale om politikken og om, hvad De har foretaget Dem i forhold til Nordafrika - Egypten, Tunesien, Libyen - og især det fokus, De har haft på unge mennesker og kvinder der, og også på Deres strategi for at rodfæste demokratiet. Jeg og alle de andre medlemmer i Parlamentet er enig med Dem i, at det er helt afgørende, og jeg håber, det vil lykkes.
På den anden side er jeg enig med mange af mine kolleger i, at Assad skulle have været omfattet af sanktionerne. Derfor spørger jeg ligesom min kollega Danny Cohn om, hvem det var, der blokerede det i Rådet? Var det hr. Westerwelle, eller hvem var det? Hvis De fortæller os det, vil De få vores støtte, hvis De er åben og transparent. Det er måden at opnå støtte på. Udforsk Deres mandat. De får støtte fra os, hvis De fortæller os mere om, hvad der foregår i Rådet. Fortæl os det nu!
Det gælder efter min mening også for den sammenhæng, som De og mange andre har nævnt. Albertini-betænkningen, som vi skal stemme om i denne uge, slår vi også til lyd for støtte fra de nationale politikker til EU's standpunkter og til Dem. Derfor opfordrer jeg de af mine kolleger her i Parlamentet, hvis partier har regeringsmagten i deres hjemlande, til at bede Deres udenrigsministre og premierministre om at støtte den fælles europæiske politik og ikke blot varetage Deres egne hjemlige interesser, herunder udenrigspolitikken. Ellers får vi aldrig en fælles europæiske udenrigspolitik, som kræver et ambitiøst og dristigt engagement fra Deres side, Baroness Ashton.
61 år efter Schuman-erklæringen, som vi fejrede for to dage siden, har vi mere behov for Europa end nogensinde. Det, vi ønsker, er meget konkret, nemlig konfliktforebyggelse og civil krisestyring, Lady Ashton. Vi kræver, at Tjenesten for EU's Optræden Udadtil som standard foretager uafhængige konsekvensanalyser ved den kvalitative evaluering af følgerne for sikkerhed, menneskerettigheder og de køns-, social- og økonomirelaterede aspekter af hver indsats under den fælles sikkerheds- og forsvarspolitik. Derudover er der behov for mere civilt personale på disse missioner.
(Taleren indvilligede i at besvare et blåt kort-spørgsmål i henhold til artikel 149, stk.8).
Nicole Sinclaire
(EN) Fru formand! Lad mig indledningsvis udtrykke min anerkendelse af det medlem, som lige har talt, for hendes utrættelige arbejde for menneskerettigheder. Hun taler om en fælles EU-politik for udenrigsanliggender osv. Men deler hun min bestyrtelse over EU's hykleri? Som vi begge ved, er EU imod dødsstraf, men på trods af det står der i den fælles erklæring fra formand Barroso og præsident Van Rompuy om Bin Ladens død, at det "viser, at sådanne forbrydelser ikke går ustraffet hen". Ligger der heri en implicit accept af dødsstraf som straffemetode?
Ulrike Lunacek
(EN) Fru formand! Som svar på min kollegas bemærkning vil jeg sige, at Osama Bin Ladens død ikke var nogen dødsstraf. Det, der fandt sted, var et drab, og jeg ville personlig have foretrukket, at De Forenede Stater havde pågrebet ham og stillet ham for retten.
Det skal dog ikke opfattes som en kritik af min kollega.
Med hensyn til hendes udtalelse om hr. Barrosos erklæring, så var denne erklæring ikke hykleri. Det var blot en erklæring. Jeg kan vælge at forholde mig kritisk til den, og som sagt ville jeg have foretrukket at se Osama Bin Laden stillet for eksempelvis Den Internationale Straffedomstol, men det er ikke sket. Jeg anser det dog ikke for hykleri, fordi vi har behov for en fælles europæisk holdning. Hvad dødsstraffen angår, er situationen efter min mening klar i hvert fald på vores kontinent, selv om det desværre ikke gælder i andre dele af verden.
Patrick Le Hyaric
(FR) Fru formand, Baroness Ashton, mine damer og herrer! Deres ordvalg i den første tale, hvor De udtrykte ønske om at se en palæstinensisk stat, efter en indbyrdes palæstinensisk forsoning, er meget vigtigt.
Denne palæstinensiske aftale er en central politisk begivenhed, og i modsætning til det, der er sagt her, har Hamas for første gang indvilliget i, at PLO og Den Palæstinensiske Myndighed optræder som dens forhandlingspartnere. Den anerkender grænserne af 1967 og kvartettens betingelser, herunder forkastelse af voldsanvendelse. Der skal indsættes en overgangsregering, der står for at forberede valg. Betingelserne er derfor til stede for, at FN til september kan anerkende den palæstinensiske stat inden for 1967-grænserne med Østjerusalem som hovedstad.
Bortset fra det, De sagde tidligere, Baroness Ashton, hvilke yderligere skridt vil EU så tage for at anerkende den palæstinensiske stat og forsvare denne idé i FN?
Vil De desuden fortælle os, hvilke initiativer De og EU agter at tage for at sikre, at den israelske regering overdrager de skatteindtægter, den skylder Den Palæstinensiske Myndighed?
(Taleren indvilligede i at besvare et blåt kort-spørgsmål i henhold til artikel 149, stk.8).
Alexander Graf Lambsdorff
(DE) Fru formand, hr. Le Hyaric! Jeg opfatter tingene præcis som Dem. Enigheden mellem Hamas og Fatah er virkelig et historisk skridt fremad. Måske bliver det nu muligt at gøre fremskridt i forsoningsprocessen mellem palæstinensere og israelere. Baroness Ashton gjorde det helt klart, at den anden flotille vil være en helt unødvendig provokation, som kunne skade denne proces. Vil De og Deres gruppe nu tage afstand fra og ophøre med at støtte denne flotille på samme måde, som det skete her i Parlamentet i går med den betydeligt involverede Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre?
Patrick Le Hyaric
(FR) Fru formand! Nej, den flotille udgøres af europæiske civilsamfund i aktion for at fjerne en fuldstændig formålsløs blokade. Hvis de offentlige myndigheder, staterne og vi selv havde håndhævet international ret, ville vi ikke have befundet os i denne situation, og palæstinenserne ville ikke have levet i det fængsel, som Gaza er, og som de har levet alt for længe i nu.
Nikolaos Salavrakos
(EL) Fru formand! Jeg vil gerne lykønske hr. Albertini med hans betænkning og takke ham for henvisningen til principper og prioriteter i FUSP, den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Verden ændrer sig, og EU må se sig stillet over for store udfordringer, som virkelig kræver en indsats fra dets side. Trusler fra vedvarende fattigdom, social udelukkelse af store dele af befolkningen, voldsomt stigende arbejdsløshed, geopolitiske ændringer i den arabiske verden, som specielt bør bemærkes, naturkatastrofer og immigration som tidens grundlæggende problemer, der varsler spændinger i fremtiden.
Specielt har spørgsmålet om immigration, som på det seneste er blevet en ømtålelig sag mellem Italien og Frankrig, draget Schengenaftalen i tvivl. Vi kan efter min mening ikke ignorere immigrationsproblemet, men vi skal håndtere det med forsigtighed og beslutsomhed. Ja til solidaritet, men også til bevarelsen af sociale strukturer. Enhver debat om Schengen-aftalen skal efter min mening gå hånd i hånd med ændringer i Dublin II.
Nicole Sinclaire
(EN) Fru formand! Jeg vil gerne give udtryk for sympati for og støtte til Baroness Ashton. For nylig så jeg nemlig et BBC-program, hvor De blev interviewet af Jeremy Paxman, som stillede nogle meget nærgående spørgsmål, som De følte Dem meget forlegen ved. Han spurgte Dem, hvem De egentlig modtager Deres ordrer fra, og hvilke af de 27 medlemsstater, De faktisk kan tale om, spørgsmål som ville have fundet genklang her i Parlamentet i dag.
Der findes jo ikke en fælles politik, gør der? Vi så det med FN-resolutionen om flyveforbuddet over Libyen, da Tyskland stemte imod. Hvordan kan vi føre en fælles politik, når et af de store EU-lande faktisk stemmer imod to andre store EU-lande? De har en umulig opgave.
Min støtte til Dem, og jeg var lettet over at læse i søndagsaviserne, at De afviste at ville forlade posten, lyder som følger. Som én, der er meget kritisk over for en fælles EU-politik og over for, at EU fratager mit land suverænitet, ønsker jeg, at De forbliver på Deres post så længe som muligt, fordi jeg med Dem på den post ikke tror, vi kommer til at få store problemer med suverænitetstab. Når alt kommer til alt, sagde De jo gentagne gange som leder af Overhuset i det britiske parlament, hvor De fik vedtaget Lissabontraktaten, som skabte Deres job med en årsløn på 313 000 GBP, at det her blot drejede sig om at samle de løse ender og ikke om en væsentlig overførsel af suverænitet. Det sagde De gentagne gange i Overhuset. Ergo er der ingen mening i at stille Dem spørgsmål, for kan vi forvente et ærligt svar?
José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra
(ES) Fru formand, Baroness Ashton, mine damer og herrer! Det centrale spørgsmål i denne alt for brede forhandling burde være situationen i Nordafrika og Mellemøsten.
Vi skal føre denne forhandling uden at hæve visse ting til skyerne - Baroness Ashton har med rette fremhævet nogle positive elementer. Jeg vil fremhæve den gode eller snarere bedre informationsudveksling mellem Parlamentet og Tjenesten for EU's Optræden Udadtil - men også uden at dække over manglerne, og det har Giorgio Napolitano, tidligere medlem af Europa-Parlamentet og præsident i Italien, som fornuftens stemme mindet os om for nylig.
Til de negative aspekter, og det på trods af Baroness Ashtons bestræbelser, hører de forskellige standarder, der anlægges for Libyens og Syriens vedkommende i FN's Sikkerhedsråd og også i Rådet her i EU. Til disse negative aspekter, Baroness Ashton, hører bl.a. situationen i Camp Ashraf. De er klar over den positive, konstruktive og modererende rolle, som min gruppe spiller i udviklingen af udenrigspolitik, og tro mig, når jeg siger, at vigtigheden og følsomheden af sagen omkring Iran ikke er forbigået min opmærksomhed.
På trods af advarslerne til Deres tjenestegrene, Deres samarbejdspartnere, Deres kabinet og Deres generaldirektør om den humanitære side af sagen, og på trods af det af mig personlig fremsendte udkast til erklæring, udtalte De Dem ikke offentligt, før 32 var døde og over 300 såret. De kan drage Deres egne konklusioner.
De sagde selv her til formiddag, at vi skal handle og være konsekvente, især men hensyn til at forsvare menneskerettighederne, især ved at tage risici, når menneskeliv er i fare.
Jeg har følgende spørgsmål til Dem. Med hensyn til den cubanske dissident, Juan Wilfredo Soto García, som blev arresteret, banket og til sidst dræbt, er De så parat til at kræve en undersøgelse for at kaste lys over disse tragiske begivenheder? Hvis denne undersøgelse viser, at der er en kausal sammenhæng mellem gennembankningen og hans død, er De så parat til at fordømme det?
Kristian Vigenin
(BG) Fru formand, Lady Ashton! Jeg lyttede meget nøje og med stor tilfredshed til Deres tale, og jeg hørte ikke et eneste ord, som jeg var uenig i.
Ikke desto mindre vil De både her i Parlamentet og blandt EU's borgere støde på voldsom kritik af vore evne til at vise en fælles strategi og fælles indsats.
Lissabontraktaten skabte vigtige betingelser for, at EU kunne tale med én stemme på den internationale scene. Den stemme taler klart gennem Dem. Man kan imidlertid kun få succes, hvis de andre stemmer tier eller i det mindste er mere sagte. I stedet har vi oplevet larm. Indtil nu har der lydt en kakofoni over for omverdenen, hvor det ofte er vanskeligt for os at høre det vigtige budskab, som EU vil formidle.
Lady Ashton, efter min mening er Europa-Parlamentet Deres naturlige allierede i kampen for gennemførelsen af Lissabontraktaten. Brug os mest muligt, fordi vi i dag er i gang med at udfærdige den næste betænkning om den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, og fordi den usædvanlig dynamiske aktivitet her i 2011 giver os chancen for at skabe orden hos os selv.
Jeg støtter fuldt ud den vurdering, at vores støtte til landene i Nordafrika, især til Tunesien og Egypten, skal gives i to trin. Man har stort set allerede skitseret ét langsigtet trin. Imidlertid har Egypten og Tunesien behov for støtte nu, allerede i år, og i et større omfang end det, der drøftes i øjeblikket.
Den arabiske revolution har to sider. Den ene var mangelen på frihed og demokrati, den anden mangelen på sociale udsigter og fornemmelsen af håbløshed. Revolutionerne vil kun få succes, hvis disse to problemer løses sideløbende.
På en konference i Tunesien arrangeret af de europæiske socialisters parti med deltagelse af repræsentanter fra partier og bevægelser i hele regionen bad vi EU om et nødprogram til støtte for de demokratiske processer her og nu. Gruppen for Det Progressive Forbund af Socialdemokrater i Europa-Parlamentet er også i færd med at øge sit engagement i regionen betydeligt. Jeg nævner dette for at understrege, hvor vigtigt det er for os at engagere os på alle niveauer.
Må jeg til slut nævne oprettelsen af Den Parlamentariske Forsamling Euronest i sidste uge. Det er et klart signal om, at vores partnere mod øst ønsker en stærkere politisk dialog med EU. Lad os ikke glemme dem.
Annemie Neyts-Uyttebroeck
(EN) Fru formand! Ord er værktøjer, ord er redskaber, og ord kan være våben i udenrigspolitikken. Man bør derfor være sparsom og forsigtig med brugen, men ved lejlighed skal de bruges med beslutsomhed.
Jeg vil gerne sige til den højtstående repræsentant, at jeg i høj grad savnede hende stemme i de første par dage af de syriske myndigheders rædselsfremturen. Jeg tror, at de modige borgere, som dengang og den dag i dag fortsat demonstrerer i Syrien under udsættelse for stor personlig risiko har savnet at høre Deres stemme i endnu højere grad. Ved sjældne lejligheder skal man hæve røsten med det samme. Det her var én af dem.
Lad mig så tage fat på Mellemøsten. Tilbageholdelsen af skatter opkrævet i Palæstina af den israelske regering er efter min mening en uklog handling, og desuden er det inkonsekvent først at kræve, at myndighederne på Vestbredden og i Gaza indgår en aftale, og når den aftale så er på plads derefter at træffe denne afgørelse. Desuden er denne afgørelse yderst kynisk, da EU højst sandsynlig kommer til at kompensere for det manglende beløb alligevel.
Derfor støtter jeg alle de af mine kolleger, der ligesom jeg har slået til lyd for et nyt skub i retning af en fredelig løsning på konflikten mellem Israel og Palæstina, som naturligvis skal baseres på en tostatsløsning.
Mirosław Piotrowski
(PL) Fru formand! På trods af at Lissabontraktaten, der regulerer den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, er trådt i kraft, er der kun sket ganske få ændringer. Eksisterende diplomatiske kontorer har fået nye navne, men Unionen har ikke styrket sin position som aktør på den globale scene.
Man kan faktisk tvivle på, om det overhovedet er muligt at føre en fælles politik for EU's 27 medlemsstater. Den slags konklusioner udspringer direkte af Albertini-betænkningen, hvori der konstateres en mangel på vilje blandt medlemsstaterne til at føre en fælles politik, og hvor erklæringerne fra nogle af repræsentanterne for disse medlemsstater har skabt indtryk af splittelse. Man genfinder lignende konklusioner i Gualtieri-betænkningen, som henleder opmærksomheden på udbredt overlapning i forsvarsprogrammer og konsekvent spild af begrænsede økonomiske ressourcer. NATO er derfor fortsat den eneste effektive magt, og de venstreorienterede stemmer i Parlamentet, der kommer til udtryk i en mindretalsudtalelse med krav om bl.a. at opløse NATO, er farlige og ganske enkelt anarkistiske.
Reinhard Bütikofer
(DE) Fru formand, Baroness Ashton! Hr. Gualtieris glimrende betænkning om den fælles sikkerheds- og forsvarspolitik omfatter en vigtig status over situationen. Jeg vil gerne fremhæve fire prioriteter for sikkerheds- og forsvarspolitikken, som vi bør følge op over det kommende år.
Den første er gennemførelsen af en realistisk vurdering af de fælles missioner og her især en ekstern vurdering. Vi skal også indlemme dem i vores regionalpolitiske koncepter. Det gælder især for Afrikas Horn.
For det andet skal der ske fremskridt med hensyn til at sammenlægge og anvende militær kapacitet i fællesskab. Vi skal sikre, at Frankrig og Det Forenede Kongerige med deres separate linje igen føres tilbage til en fælles europæisk løsning. I Det Europæiske Forsvarsagentur har man idéer til dette tema. De bør fremlægge disse idéer og sikre, at der føres en offentlig debat, så vi kan gøre fremskridt.
For det tredje er der behov for en offentlig diskussion om en ny europæisk forsvarsstrategi. Det dokument, hr. Solana udarbejdede i 2003, ydede et positivt bidrag dengang. Imidlertid har tingene ikke stået stille siden da, og der er behov for en offentlig debat.
For det fjerde haster det med en aftale med medlemsstaternes parlamenter om fælles parlamentarisk tilsyn med den fælles sikkerheds- og forsvarspolitik.
Hvis det lykkes for Baroness Ashton og Parlamentet at gøre fremskridt inden for den fælles sikkerheds- og forsvarspolitik på disse fire områder, vil vi om et års tid være ganske tilfredse med resultaterne.
Sampo Terho
(FI) Fru formand! Jeg vil også gerne byde velkommen til Baroness Ashton, EU's højtstående repræsentant for udenrigsanliggender og sikkerhedspolitik, som beærer os med sin tilstedeværelse i dag. Dette er min første tale som medlem, og jeg vil derfor gerne hilse alle mine kolleger i Europa-Parlamentet.
Jeg vil gerne kort kommentere etableringen af EU's fælles udenrigspolitik. Det er bestemt godt at have en fælles, stærkere røst i udenrigspolitikken, men det må ikke mindske betydningen af medlemsstaternes egen udenrigspolitik og heller ikke dens fleksibilitet eller uafhængighed. Vi må stille følgende spørgsmål, nemlig hvem det er, EU repræsenterer, om ikke medlemsstaterne? Vi må også stille et andet spørgsmål, nemlig hvem medlemsstaternes repræsentanter repræsenterer, hvis EU repræsenterer dem?
Det må være et grundlæggende princip, at man ikke skaber dobbeltstrukturer, og at EU's strukturer ikke svulmer unødigt op. Det gælder specielt, fordi det er meget tvivlsomt, om EU's borgere i almindelighed også ønsker integration på det udenrigspolitiske område.
Béla Kovács
(HU) Fru formand! Lissabontraktaten gør det med sine overdrevent komplicerede ændringer vanskeligt at etablere institutioner og definere pligter. Selv de eksisterende institutioner er ude af stand til at udføre deres normale funktioner på grund af de mange ændringer. "Ergo hersker der kaos og forvirring overalt.
"
Spørgsmålet er så, om der er nogen mening i at skabe og give beføjelser til Tjenesten for EU's Optræden Udadtil, som stadig ikke har påbegyndt sit arbejde. Forsvar og sikkerhed er et område, som overalt i verden kræver hurtig reaktion og indsats. Mens man debatterer sammensætning, lokaliteter og holdninger, forpasser EU lejligheden til at fungere meningsfyldt på dette område. Når den først er blevet etableret, skal den fungere og være effektiv. Det er nøjagtig derfor, vi skal gøre alt, hvad vi kan for at lancere tjenesten så hurtigt som muligt.
Beklageligvis gælder det for området for forbindelser udadtil, at det land, der har formandskabet for indeværende, ikke kan udforme et program for udenrigsanliggender, fælles forsvar eller sikkerhed. Derfor har mine kolleger her i Parlamentet ikke anden mulighed end at støtte fru Ashtons arbejde, som har betydelige startvanskeligheder.
Elmar Brok
(DE) Fru formand, Baroness Ashton, mine damer og herrer! De har vores støtte til den igangværende udvikling af Tjenesten for EU's Optræden Udadtil og til sikringen af, at den fungerer effektivt, Baroness Ashton. Det gælder især for processen med etablering af repræsentationerne, hvor der er behov for betydelige forbedringer som følge af de disponible midler og den begrænsede tid.
Desuden er det et stort problem, at enhver europæisk udenrigsminister i øjeblikket føler et behov for at løbe én gang rundt om Tahrir Square med sit eget lands flag. På trods af denne adfærd skal vi sikre, at vores fælles strategi gøres klart. Det er vores og også Deres opgave at sikre det. Vi skal gøre brug af de holdninger, hvoraf der faktisk findes tre, som er blevet samlet i Lissabontraktaten, og som De repræsenterer, ikke til at finde og derefter realisere den mindste fællesnævner blandt medlemsstaterne, men i stedet til at overtage den politiske ledelse, så den fælles holdning tildeles en større rolle og bliver så overbevisende, at vi kan trække de andre lande med os. Det er yderst vigtigt, hvis vi virkelig ønsker at gøre fremskridt på dette område.
De erklærede Dem tidligere enig med hr. Gualtieri i det med sammenlægning og fælles anvendelse. Jeg vil gerne takke ham, fru Muñiz De Urquiza og hr. Albertini. Imidlertid har vi brug for en trestrenget tilgang, der involverer at føre an, sammenlægge og have fælles anvendelse. Det er tre helt nødvendige ting. Der er mange individuelle punkter, som vi kunne tage op her, og som kræver fælles anvendelse. Hvilke fremskridt sker der i Ukraine? Vil der udbryde krig mellem Aserbajdsjan og Armenien ved sommerens slutning? Der er tegn på, at det kommer til at ske. Selvfølgelig er der også betydelige spørgsmål vedrørende den arabiske verden, som mange af de andre medlemmer har henvist til. Hvordan skal vi reagere på begivenheder som f.eks. flotillen, som efter min mening er en provokerende handling? Hvordan skal vi behandle præsident Assad? Hvordan sikrer vi, at Folkets Mujahedin i Iran ikke modtager støtte, fordi jeg er imod støtte til bevægelsen, men samtidig garanterer, at Camp Ashraf ikke angribes igen, og beboerne dræbes? Vi skal anlægge en fornuftig strategi for at identificere en fælles holdning.
Vi vil bistå Dem ved etableringen af Tjenesten for EU's Optræden Udadtil Imidlertid forventer vi også en type lederskab, som muliggør politisk beslutningstagen på et højere niveau, og som vil overbevise medlemsstaterne på trods af det komplicerede behov for enstemmighed. Det vil kun være muligt med overbevisende lederskab. Vi vil fortsat afvente de resultater, der følger af udviklingen af Tjenesten for EU's Optræden Udadtil.
Richard Howitt
(EN) Fru formand! Må jeg begynde med at lykønske næstformanden/den højtstående repræsentant med hendes personlige succes i forhandlingen af kompromisset i FN om EU's taleret, hvor det ikke var lykkedes for andre. Uanset hvad medlemmerne af Parlamentet eller andre i EU måtte tænke om vores fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, er dette den mest iøjnefaldende objektive blåstempling af den ambition, De og vi har næret for Lissabontraktatens vedkommende, en udenrigspolitik, som nyder reel tillid og respekt blandt vores udenlandske partnere.
Som socialistisk koordinator for menneskerettigheder vil jeg også lykønske den højtstående repræsentant med hendes strategiske gennemgang af menneskerettigheder og også med engagementet i hendes brev til udenrigsministrene om at forbinde menneskerettigheder med handelsudvikling og andre EU-politikker og om at opnå "specifikke resultater". Her i Parlamentet opfordrer vi hende til at skabe et menneskerettigheds- og demokratidirektorat og til konsekvent at møde menneskerettighedsforkæmpere under alle sine besøg, og det takker vi hende for. Når hun siger, at afskaffelse af dødsstraf er en personlige prioritet for hende, må vi her i Parlamentet også give hende størst mulig støtte.
Vores gruppe støtter fru Muñiz De Urquizas opfordring til større synlighed for EU i Menneskerettighedsrådet. Vi støtter hr. Albertinis krav om, at EU skal handle såvel som hæve røsten ved overtrædelser af menneskerettighederne. Vi fremhæver hr. Gualtieris konklusion om, at der aldrig kan gås på kompromis med menneskerettigheder. På vegne af min gruppe vil jeg også officielt give udtryk for vores støtte i spørgsmålet om at give skatteindtægterne tilbage palæstinenserne.
Dette er vores årlige forhandling om udenrigspolitik. Til næste år håber vi at se klare resultater af gennemgangen af menneskerettighederne og betydelige skridt hen imod udvikling af en menneskerettighedskultur i alt, som Tjenesten for EU's Optræden Udadtil foretager sig.
Anneli Jäätteenmäki
(FI) Fru formand! Begivenhederne i Nordafrika har endnu en gang vist, at EU's fælles udenrigspolitik halter bagefter og er ineffektiv. EU's opfordringer til overholdelse af menneskerettigheder og demokrati ligner mest en vildfaren Don Quixote i hullet rustning i kamp mod vindmøller, når de sættes i forhold til den lukrative våbenhandel, EU's medlemsstater er involveret i.
Syv af verdens 10 største våbensælgere er EU-lande, EU-medlemsstater, og der er blevet solgt våben til Libyen, Egypten, Tunesien, Bahrain og Yemen. Baroness Ashton, er det ikke på tide at gøre et forbud mod våbeneksport til en prioritet for EU's udenrigspolitik?
Koordineringen af 27 forskellige udenrigs- og sikkerhedspolitikker er ikke verdens letteste opgave, og man kan ikke lægge hele skylden for forliset på kaptajnen. Medlemsstaterne har ret til deres egen udenrigspolitik. Vi kunne imidlertid forvente én eller to ting fra skipperen, nemlig initiativer og idéer, og dem venter vi stadig på.
Struan Stevenson
(EN) Fru formand! Efter den forfærdelige massakre i Camp Ashraf den 8. april er situationen fortsat kritisk. Et nyt blodigt angreb kan finde sted når som helst. Jeg er lige vendt hjem fra Baghdad, hvor jeg var leder af en delegation af MEP'er, som førte drøftelser på højt niveau med Iraks præsident og ledende ministre.
Jeg har nu formidlet en løsning på Ashraf-krisen, som De har set, Baroness Ashton. Den kræver engagement fra FN's, USA's og EU's side og Deres aktive tilskyndelse til genbosættelse af de 3 400 flygtninge fra Ashraf i USA, Canada, Australien, Norge, Schweiz og EU's medlemsstater, eller hvor de nu har familie eller andre forbindelser. Det er den eneste mulighed for at undgå endnu en humanitær katastrofe, og folkene i Ashraf har selv indvilliget heri.
Her i Europa-Parlamentet har vi behov for, at De griber denne lejlighed til at redde uskyldiges liv og undgå yderligere vold og blodsudgydelse.
David Campbell Bannerman
(EN) Fru formand! Europadagen i denne uge skulle have fejret Europas nationale identitet. Det gør den ikke. Den markerer den igangværende udskiftning af europæiske nationalstater med et overnationalt styre i EU, altså over nationalstaterne. Det står i modsætning til et frit samarbejde mellem nationalstater, hvor der ikke afgives magt til en højere central myndighed.
Flyveforbuddet over Libyen illustrerer forskellen. FN med dets samarbejde mellem regeringer vedtog en zone med flyveforbud på foranledning af lande som Storbritannien, Frankrig og USA, mens nationalstater som Tyskland og Rusland afholdt sig fra at stemme af deres egne gyldige grunde. NATO, som også er et samarbejde mellem regeringer, udfører nu denne operation med frivillig deltagelse.
I modsætning hertil gjorde det overnationale EU heftig modstand mod David Camerons forslag om et flyveforbud. Det er ironisk, at den røde Baroness Cathy Ashton selv var imod dette forslag om flyveforbud, som hendes medarbejder kaldte "et desperat forsøg på at blive den store nyhed i medierne". Den lære, vi kan uddrage af dette, er, at førende nationer handler i et samarbejde mellem regeringer, mens overnationale organer bare sidder og triller tommelfingre, mens Libyen brænder.
Mario Mauro
(IT) Fru formand, høje repræsentant, mine damer og herrer! De har et meget vanskeligt job, Baroness Ashton, og De bærer en tung byrde på Deres skuldre. Jeg håber, De opfatter mine spørgsmål som en hjælp til eftertanke, og ikke som en provokation. Baroness Ashton, ved afslutningen af vores forhandling under ét skal vi stemme om betænkningen om EU's rolle i multilaterale organisationer.
For to år siden ved høringen forud for Deres indsættelse spurgte jeg Dem om Deres holdning til, at EU fik én plads i FN. De svarede ved den lejlighed, at De ikke havde haft tid til at overveje det. Muñiz de Urquiza-betænkningen indeholder Millán Mon-ændringsforslaget, der definerer Parlamentets holdning i dette spørgsmål. Hvor står De i dag? Har De haft tid til at overveje det i de forløbne to år?
Baroness Ashton, den 17. maj er Europa-Irakdag i Baghdad. EU's tilstedeværelse i Irak udgøres af to embedsmænd og én ambassadør. Disse tre personer udfører deres funktioner i den britiske lejr. De ønsker med rette at finde ressourcer til at løse dette problem. Lad mig hjælpe Dem ved at påpege, at EU har syv embedsmænd på Bahamaøerne. Hvad sker der på Bahamaøerne, som er så langt mere afgørende for EU's skæbne end begivenhederne i Baghdad? Ville det ikke være bedre at have 17 embedsmænd i Baghdad her kort før underskrivelsen af den første EU-Irakaftale efter Saddam-æraen? Måske kunne de sågar løse Camp Ashraf-dramaet på stedet, da jeg er overbevist om, at Deres personlige indgriben let kunne medføre en positiv løsning på situationen.
Baroness Ashton, De har allerede grebet ind i spørgsmålet om de egyptiske koptere. Imidlertid er forfølgelsen ikke blot fortsat, men i dag er det et bekymrende element i det såkaldte arabiske forår. I meddelelserne fra Tjenesten for EU's Optræden Udadtil omtales det stadig som en konflikt mellem ekstremister. Imidlertid er det kun kristne, der dør, og kirker, der brænder i Egypten. Hvad hindrer os i at erkende sandheden, kalde den ved dens rette navn og hjælpe kopterne ud af deres vanskelige situation som gidsler i et fundamentalistisk politisk projekt?
Pier Antonio Panzeri
(IT) Fru formand, mine damer og herrer! De turbulente begivenheder ladet med usikkerhed og håb, som er ved at ændre den politiske geografi på Middelhavets sydlige kyster, udgør en stadig større udfordring for Europa og dets udenrigspolitik. I lyset af de nuværende begivenheder vil det blive stadig mere vigtigt for EU at kunne bygge på en fornuftig, konsekvent udenrigspolitik, som kan håndtere en vanskelig nutid og planlægge en problematisk fremtid, hvor de internationale relationer ændres, og verden vil blive ændret fundamentalt.
I lyset at den strategiske nypositionering af lande som USA, Kina og Rusland og stigende mangel på råstoffer og energiressourcer bør Europa indtage en afgørende rolle, hvor det i dag klart viser sig uforberedt på sådanne udfordringer.
Det har nu i nogen tid bevæget sig alt for langsomt i retning af koordinering af medlemsstaternes udenrigs- og indenrigspolitikker. Der er ikke sket afgørende fremskridt. Beviserne herpå er på den ene side en glansløs udenrigspolitisk indsats og på den anden side visse genstridige lande, der føler nostalgi for en kolonitid, som ikke kommer igen, og som fastholder troen på, at de bedre kan beskytte deres interesser ved at gøre tingene alene og ikke uddelegere noget til europæiske myndigheder. Vi bliver nødt til at tage skeen i den anden hånd. Baroness Ashton, De har en vigtig rolle at spille. Spil den fuldt ud i bevidstheden om, at tiden er ved at løbe ud.
Jelko Kacin
(SL) Hr. formand, Baroness Ashton! De giver EU's politiske ambitioner form gennem den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Jeg vil bede Dem personligt aflægge besøg i Irak snarest mulig. Der er behov for at se Dem i Baghdad og så afgjort i Kurdistan.
Amerikanerne vil forlade landet ved årets udgang, og det vil efterlade et stort tomrum. EU har imidlertid ikke nogen tilstedeværelse i Irak, eller, for at udtrykke det lidt mere præcist, har vi så få diplomater derude, at de er usynlige eller ude af stand til at gøre sig synlige.
Hvad irakerne ønsker er vores og Deres personlige tilstedeværelse og politisk og økonomisk samarbejde.
Jeg glæder mig over Deres glimrende erklæring om Bosnien og Hercegovina i dag, men De har endnu ikke formået at udnævne en chef for delegationen i Sarajevo.
Den manglende udnævnelse af en chef for delegationen i Sarajevo er til fordel for de mange, som destabiliserer Bosnien og Hercegovina både internt og eksternt. Det ville en udnævnelse gøre en ende på.
Paweł Robert Kowal
(PL) Hr. formand! Europa står i dag over for to problemer. Den første er behovet for en ny vision for naboskabspolitikken. Jeg var for nylig i Tunesien, hvor jeg så, hvor meget man forventer af EU. Vi har også permanent kontakt med Ukraine, og jeg ved, at man også der nærer håb om mere, om flere muligheder for udvikling af det sociale samarbejde og flere kontakter, og de håber også, at vi ikke trækker os ind i en europæisk selviskhed.
Jeg ved, hvor vanskeligt det er for Dem at udføre Deres arbejde, fru Ashton, fordi De står alene og ikke selv traf afgørelse om dette - sådan blev Tjenesten for EU's Optræden Udadtil udformet - men man får det indtryk, at hvor vi i efteråret anså Belarus for det vigtigste spørgsmål, fokuserer vi i dag på Nordafrika som små børn, hvis interesse er blevet fanget af noget andet. Der er behov for et nyt syn på naboskabspolitikken, og det ligger i dag i Deres hænder. De har i de senere måneder vist Dem som en stærk person, som lever op til opgaven. Måske skal Europa i dag ikke som i det antikke Roms dage forsvare sig langs en Limes-linje, langs Rhinen eller en anden strækning, men foreslå en dristig politisk vision, ikke blot en vision for immigrationsproblemet, men en politisk vision. Man kunne sige, at Europas skæbne i dette historiske øjeblik er i Deres hænder, fru Ashton, og vi sætter i høj grad vores lid til Dem.
Jacek Saryusz-Wolski
(EN) Hr. formand! Man oplever grusomheder i Camp Ashraf - grusomheder som vi klart fordømmer, og som berører os dybt, men jeg vil gerne spørge Lady Ashton, hvilke redskaber vi bruger ud over ord? Overvejer vi foranstaltninger på handels- og bistandsområdet og andre konkrete og reelle foranstaltninger snarere end frugtesløs overtalelse?
Hvad naboskabspolitikken over for lande på EU's dørtærskel angår, er det efter min mening det vigtigste element i Deres portefølje, Lady Ashton. Det er kernen i udenrigspolitikken. Hvis vi fejler der, fejler vi i den overordnede udenrigspolitik.
Den nøgne sandhed er, at vi er på tilbagetog og i defensiven på den sydlige og på den østlige naboskabsfront. Vi er blevet taget på sengen. Lady Ashton siger, det er stormvejr i nabolaget. Det er det ord, hun brugte. Hvor er vores meteorologiske køreplan? Tiden er en central faktor i denne politik og en knap ressource. Vi hinker altid bagefter begivenhederne i vores naboskabspolitik. Selv Lady Ashtons og kommissær Füles revision af den europæiske naboskabspolitik er forsinket for tredje gang - og det på hendes kontor.
Vores forsømmelse er manglende handling. Udenrigspolitik drejer sig om handlinger, som ændrer begivenhedernes gang, ikke om ord, stribevis af møder, frugtesløs overtalelse og en syndflod af erklæringer. Vi burde bruge reelle og hårde instrumenter til at ændre tingene i Libyen, Syrien, Camp Ashraf og Belarus. Det er blevet Lady Ashtons doktrin at følge medlemsstaterne og vente på tilladelse fra udenrigsministrene til at gå i gang, og det ser hun som en dyd. Det er den forkerte tilgang. Det nedgraderer vores udenrigspolitik til den mindste fællesnævner og til altid at komme for sent. Vi ønsker os en høj repræsentant, der fører an, ikke følger efter.
Vores debat lider af to svagheder. For det første stiller vi os ofte tilfreds med fordømmelse og udstedelse af virkningsløse visumforbud, som er latterligt svage instrumenter. Vi slår også til lyd for flere penge for at dulme samvittigheden, men der findes masser af arabiske penge, som ikke investeres i arabisk demokrati og arabisk velstand.
Libor Rouček
(CS) Hr. formand Baroness Ashton, mine damer og herrer! Udviklingerne i Nordafrika og Mellemøsten er yders vigtige for Europas sikkerhed og stabilitet. De arabiske og muslimske nationer her gennemlever en politisk-demokratisk frigørelsesproces, som kunne kaldes et Prag-forår i den arabiske verden. Unge mennesker fra Tunesien til Egypten, Yemen, Syrien og Bahrain kræver mere frihed, mere demokrati og flere menneskerettigheder.
Det er ikke blot i EU's politiske og sikkerhedsmæssige interesse, men frem for alt også vores moralske pligt at yde bred bistand til vores arabiske venner i deres kamp for frigørelse, fordi de værdier, de kæmper for, også er vores værdier, og den succesfulde realisering og anvendelse af disse værdier er også en grundlæggende forudsætning for varig fred, stabilitet, udvikling og velfærd. Bred bistand bør imidlertid ikke betyde indblanding, for udviklingen af civilsamfund, demokrati og retsstat skal efter min mening forblive på arabiske og muslimske hænder. Kun på denne måde kan disse nationer og samfund på lang sigt indgå i den globale ...
(Formanden afbrød taleren)
Ria Oomen-Ruijten
(NL) Hr. formand, Baroness Ashton, mine damer og herrer! Tillad mig at begynde med at lykønske den høje repræsentant med den succes, hun fik i New York. Styrkelse af Europas rolle i FN er en god ting. Det udløser imidlertid en række spørgsmål fra min side.
Hvad er vores og Deres budskab til Generalforsamlingen? Hvordan kan De få en samlet fælles holdning fra medlemsstaterne uden at måtte nøjes med den mindste fællesnævner? Hvilken specifik indsats, og hr. Daul stillede samme spørgsmål, vil vi gøre derefter for at konkretisere vores budskab?
Vi står alle over for enorme udfordringer, som kræver et svar. Disse udfordringer ligger ikke blot i Bahrain, Yemen, Iran og Armenien. De ligger også i umiddelbar nærhed af os, nemlig Belarus, Syrien, Egypten og Libyen. Disse udfordringer er til at tage og føle på. Der er undertrykkelse, krig og vold mod religiøse mindretal, flygtningene strømmer imod os, og man er kommet for sent i gang med at etablere retsstat og demokrati.
Baroness Ashton, De er vores og EU's frontfigur. Vi kan ikke tillade at vi, at EU sakker agterud i uenighed og ubeslutsomhed. De har en afgørende rolle at spille, både formelt og uformelt, ikke blot bag scenen, men også i mødelokalerne og især uden for dem. Jeg er mig helt bevidst, at De skal træde varsomt, men De skal også vide, at vi her i Europa-Parlamentet støtter Dem i bestræbelserne på at overbevise medlemsstaterne om, at en fælles europæisk tilgang er umagen værd i bestræbelserne på at opnå en effektiv, sammenhængende og fælles udenrigspolitik og personificere den politik, i bestræbelserne på at få de bedste personer på de bedste pladser i Tjenesten Udadtil og i bestræbelserne for at styrke Europas position og også dets borgeres, som jo er det vigtigste her. Øg derfor indsatsen. Øg indsatsen i Syrien og undlad at støtte ugennemtænkte løsninger.
Maria Eleni Koppa
(EL) Hr. formand, Lady Ashton! Vi forhandler i dag om de centrale spørgsmål i EU's udenrigspolitik og tre vigtige parlamentstekster om EU's rolle i verden. Imidlertid er det spørgsmål, vi alle stiller i dagens forhandling, om der faktisk findes en fælles udenrigspolitik. Mens Europa tøver med at finde sit ståsted og fremstår kujonagtig, svag og i lang tid uden nogen stemme i det forløbne tiårs historisk vigtige begivenhed, og her tænker jeg på opstandene i den arabiske verden, mens det ikke lykkes for medlemsstaterne at indtage en fælles holdning til FN's Sikkerhedsråds afgørende resolution 1973 om Libyen, og mens EU tøver i spørgsmålet om Syrien, gad jeg vide, om spørgsmålet måske i realiteten allerede er blevet besvaret.
Vi havde store forventninger efter Lissabontraktaten. Lever Rådet imidlertid ikke op til sin rolle, når national egoisme og personlige strategier tager overhånd i beslutningstagningen, så har Europa og det europæiske ideal tabt endnu et slag.
Michael Gahler
(DE) Hr. formand! Jeg deler mine kollegers opfattelse af den uheldige og inkonsekvente tilgang, de enkelte regeringer har anlagt til de udfordringer, vi står over for i øjeblikket. Jeg tilslutter mig også Baroness Ashtons opfordring til at udstrække debatten til at omfatte de nationale regeringer. Jeg vil konkret spørge, hvilke fordele regering A eller B håber at få ved at fare ensidigt frem eller ved at blokere for en afgørelse. Hvad nytter det? Det nytter kun, hvis det får større virkning end ved en samlet indsats fra EU's side. Jeg tror, visse regeringer ville have vanskeligt ved at forklare deres handlinger.
Jeg er imidlertid sikker på, at vi befinder os i den smertelige proces, hvor vi lærer af vores fejltagelser. Den finansielle krise og gældskrisen har i et vist omfang haft positiv virkning ved at skabe større forståelse for samarbejdet, især inden for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Andre talere har henvist til sammenlægning og anvendelse i fællesskab. Den 8. april fremsendte EU's Militærstab 300 projekter fra medlemsstaterne på dette område. Lad os høre, hvad De planlægger at gøre med disse projekter nu. Er der planer om at bruge dette initiativ til at lancere det permanent strukturerede samarbejde, som endnu ikke er sat i værk? Vil De sikre, at Det Europæiske Forsvarsagentur og EU's Militærstab får det centrale ansvar for at realisere dette initiativ?
Hr. Bütikofer anførte fire prioriteter for det næste år, som jeg stort set støtter. Europa-Parlamentet har ved adskillige lejligheder opfordret til udarbejdelse af en hvidbog om sikkerheds- og forsvarspolitikken. Hvad er Deres holdning til det? Er De parat til at samle de eksisterende enheder inden for Deres tjenestegren, som arbejder med disse spørgsmål, og oprette én afdeling, som kunne kaldes det operationelle hovedkvarter?
Luis Yáñez-Barnuevo García
(ES) Hr. formand! Jeg vil indledningsvis lykønske Baroness Ashton med hendes arbejde. Undskyld billedet, men De minder om en hårdtarbejdende myre, som opnår resultater bid for bid, mens græshopperne spiller violin og daser i medlemsstaterne.
Mine damer og herrer, tillad mig at standse her, da kolleger fra min egen og andre grupper har givet udtryk for de samme meninger. Jeg vil blot nævne fire punkter, som kunne opfattes som løftestænger for Dem i Deres arbejde, elementer til støtte for Deres udformning af en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, som fortjener sit navn i stadig højere grad.
For det første er den europæiske offentlige opinion i modsætning til i andre spørgsmål for 65-70 procents vedkommende for en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.
For det andet støtter Europa-Parlamentet med undtagelse af et lille euroskeptisk mindretal en føderal europæisk indsats, frem for alt på det udenrigs- og sikkerhedspolitiske område.
For det tredje, hvad de eksisterende mest proeuropæiske, proføderale medlemsstater angår, så bør De indgå et forbund med dem ...
(Formanden afbrød taleren)
Francisco José Millán Mon
(ES) Hr. formand! Lad mig begynde med to indledende konstateringer. Jeg foretrækker individuelle forhandlinger frem for forhandlinger under ét. Vi behandler separate spørgsmål, som fortjener uafhængig og udtømmende diskussion. Jeg vil gerne gentage hr. Salafranca Sánchez-Neyras ord om den cubanske dissident hr. Sotos død.
Må det også være mig tilladt at fremsætte tre yderligere kommentarer.
Desværre har vi i disse år, hvor vi alle havde håbet at kunne fokusere på EU's rolle udadtil, set alle vores kræfter brugt på den alvorlige økonomiske og finansielle krise. Imidlertid betyder en lang række ydre udfordringer, især i det nærliggende Middelhavsområde, at vi ikke kan tillade os at vente. EU skal have en politisk og økonomisk tilstedeværelse i den proces med ændringer, der finder sted i den arabiske verden.
Baroness Ashton, jeg fejrer også den kendsgerning, at EU's stemme på FN's Generalforsamling endelig blev styrket i New York i sidste uge som følge af en afstemning, der vandt bred tilslutning. Tillykke med det i lyset af, at sidste års katastrofe rejste urovækkende spørgsmål om EU's fremtidige rolle i verden og i internationale organisationer.
Imidlertid understreger den divergerende europæiske stemmeadfærd ved resolution 1973 i FN's Sikkerhedsråd de ganske overordentlig store vanskeligheder ved at opnå en effektiv fælles sikkerheds- og forsvarspolitik.
Sammenfattende har De, Baroness Ashton, og hr. Van Rompuy, som også har store ansvarsområder inden for udenrigsanliggender, en kæmpeopgave med at overbevise medlemsstaterne om behovet for en samlet og sammenhængende indsats udadtil. De vil begge skulle arbejde hårdt med at skubbe, trække og føre an på et tidspunkt i historien, som vi havde haft til hensigt at tackle med de nye redskaber i Lissabontraktaten.
Marek Siwiec
(PL) Hr. formand! Lad os standse denne jamren over ikke at have en fælles europæisk politik. På visse områder har vi en fælles politik, mens vi ikke har det på andre. Når vi taler om naboskabspolitikken, har vi faktisk en fungerende fælles politik. De nye medlemsstater formår at støtte Vesten i Nordafrika på unik vis, fordi Vesten ikke har den nødvendige troværdighed. Den troværdighed tilvejebringes af dem, der gennemførte revolutionerne i landene i Østeuropa. I Østeuropa er vi alle interesseret i disse forhold, akkurat som i Vesten. De gamle medlemsstater har imidlertid pengene og midlerne. De penge har vi behov for til at kunne føre en fælles naboskabspolitik både mod øst og mod syd og til at opbygge vores troværdighed.
Når vi nu taler om politik på forsvarsområdet - hvad er det for en forsvarspolitik, når Europa ikke har en hær? Der er indsat 60 europæiske fly over Libyen, 60 døve og blinde fly. Der findes intet efterretningsvæsen, og disse fly er ikke i stand til at udføre deres mission effektivt. Hvis amerikanerne ikke havde tilsluttet sig missionen i starten, ville den ikke have opnået noget. Den ville ikke have haft nogen virkning overhovedet. Så lad os ophøre med at jamre over, at vi ikke har en fælles politik. Så længe vi ikke har en fælles hær, får vi ikke en fælles sikkerheds- og forsvarspolitik.
Arnaud Danjean
(FR) Hr. formand, Baroness Ashton! Den libyske krise har desværre endnu en gang illustreret EU's vanskeligheder ved at eksistere diplomatisk og militært. Det ville imidlertid være helt urimeligt kun at lægge skylden for Unionens manglende demonstration af politisk vilje på Dem, selv om mange af os mener, at der kunne og burde være grebet mere beslutsomt ind.
Det er også rigtigt, at medlemsstaterne bærer en stor del af ansvaret for denne manglende evne til at sætte en sammenhængende, effektiv og synlig politik ind her, mens vores amerikanske venner var stærkt afhængige af Europas indgriben. Helt bortset fra den libyske krise må vi ikke glemme de store strategiske udviklinger, som betyder, at vi ikke må opgive vores ambitioner om en fælles sikkerheds- og forsvarspolitik som forankret i Lissabontraktaten, og som De, Baroness Ashton, fortsat skal inspirere til, støtte og slå til lyd for.
Samlet set er de uhørte fiskale begrænsninger på forsvarsbudgetterne, de mange internationale kriser og USA's strategiske omgruppering betydelige faktorer, som ikke giver os noget andet valg end at tage vores skæbne i egne hænder. Stillet over for disse mange kriser og trusler kan vi ikke bare overdrage nøglerne til vores amerikanske venner og allierede eller til NATO. Hverken USA eller NATO formåede f.eks. at bringe konflikten i 2008 mellem Georgien og Rusland til ophør, og hverken USA eller NATO er i stand til at overvåge den nuværende våbenstilstand der. Det er den europæiske mission, der nyder fuld legitimitet.
Vi ser klart i Libyen, at USA ikke ønskede at være i frontlinjen, og at NATO's minimale indsats er utilstrækkelig.
Baroness Ashton, den fælles sikkerheds- og forsvarspolitik er ikke blot noget, der er opnået over 10 år, eller bare en ambition, der er forankret i traktaterne. Den er også et strategisk krav, og De skal være i forreste linje og tage de nødvendige initiativer.
(Bifald)
Andrey Kovatchev
(BG)... (dårlig lydoptagelse) Hr. formand! Det er ved at stå klart, at administrationerne i visse af EU's hovedstæder nu indser, hvad Lissabontraktaten står for og har vanskeligt ved at acceptere et udenrigspolitisk initiativ, som ikke udgår fra dem selv. Præcis derfor har vi behov for stærkt europæisk lederskab, som har modet til i givet fald at banke i bordet og kræve, at medlemsstaterne indtager en fælles holdning. Jeg appellerer naturligvis også til medlemsstaterne om ikke at forsøge at renationalisere udenrigspolitikken og til at hjælpe Lady Ashton.
Vi har ikke blot behov for et stærkt europæisk diplomati, men også for effektiv civil og militær kapacitet, så vi ikke blot som i øjeblikket er verdens største, om end "tandløse" donor af udviklingshjælp og humanitær hjælp, men også en seriøs aktør i verdenspolitikken. Jeg tror, at EU's egen militære kapacitet også vil være til hjælp for vores allierede i USA og NATO, både politisk og militært, især med hensyn til vores nærmeste naboer. Det bekræftes af enhver konflikt.
Jeg støtter, at vi sammenlægger og anvender vores forsvarsressourcer i fællesskab, og at vi integrerer vores sikkerheds- og forsvarspolitik. Vi trænger til en fælles sikkerheds- og forsvarsstrategi. Imidlertid er eksistensen af en effektiv europæisk udenrigspolitik og egen forsvarskapacitet uden vores eget efterretningsvæsen og en informationssamlingsfacilitet som at have et hus uden tag. Dette spørgsmål skal på dagsordenen igen. Enten skal der være en mere effektiv informationsudveksling mellem medlemsstaterne og den eksterne tjeneste og EU, eller også skal EU have sine egne informations- og analysekanaler.
Endelig vil jeg også have Lady Ashton til at tage spørgsmålet op om en mere seriøs implementering af forpligtelserne til fornyet adgang, der gælder for sikre lande, som vi i EU har indgået sådanne aftaler med.
Alojz Peterle
(SL) Hr. formand! I fremtiden kan vi kun forvente stadig flere udfordringer på området udenrigspolitik og sikkerhedspolitik, hvilket gør det endnu mere betydningsfuldt at lægge vægt på troværdighed. Uden troværdighed kan vi ikke være effektive.
Troværdighed betyder først og fremmest fastholdelse af vores værdier og principper. Fru Ashton, jeg er enig i, at vi ikke må glemme EU's oprindelse.
For mange år siden satte EU mennesket i centrum. Lad os ære den menneskelige værdighed og alle kulturelle identiteter, og lad os yde et større bidrag til den tværkulturelle dialog.
Verden forventer, at EU spiller en større rolle og ikke har 27 individuelle udenrigspolitikker. Større enhed betyder ikke, at vi må give afkald på mangfoldighed.
Afslutningsvis vil jeg fremhæve tre ting.
For det første har vi akut behov for at bryde dødvandet i Bosnien og Hercegovina, da der er mulighed for, at volden bryder ud igen.
For det andet haster det med at etablere et samlet og strategisk forhold til Tyrkiet, noget man så godt som ikke har nævnt her i dag.
For det tredje glæder det mig at se Deres beslutsomhed med hensyn til Camp Ashraf. Vores røst mod vold mod civile skal lyde klar og bestemt der og overalt i verden.
Alejo Vidal-Quadras
(ES) Hr. formand! Den 29. juli 2009 gennemførte irakisk militær et voldsomt angreb på den iranske flygtningelejr i Ashraf og skød eller tæskede 11 personer, der boede der, ihjel. Dette angreb blev gentaget den 8. april i år, hvor 35 personer blev dræbt, enten som følge af skudsår, eller efter de var blevet knust under pansrede køretøjer.
For flere måneder siden advarede parlamentsmedlemmer Dem, fru Baroness Ashton, om, at denne sidste massakre ville ske, og vi anmodede Dem gentagne gange om at tage affære.
De overhørte vores advarsler i månedsvis og reagerede først efter katastrofen. Selv om det er bedre sent end aldrig, kan det næste angreb udvikle sig til et bestialsk blodbad, hvis denne humanitære krise ikke omgående bliver placeret som et af de øverste punkter på Deres dagsorden.
Som hr. Stevenson forklarede Dem, er der en løsning. Vi håber, at De vil omgående vil sætte hårdt ind for at muliggøre denne løsning, og vi glæder os over det tilsagn, De har givet i dag.
3 400 forsvarsløse mænd og kvinder, der er omringet af tanks, har rettet blikket mod os, idet de sætter deres lid til, at vores handlinger vil være i overensstemmelse med vores værdier. Parlamentet har gjort, gør og vil gøre alt, der står i dets magt. Vi beder om, at De begynder at interessere Dem lige så meget for at redde disse liv.
Hvis De griber ind, hvilket vi håber De vil, har De vores opbakning. Hvis ikke, vil De blive holdt til regnskab af deres samvittighed og Parlamentet.
Dominique Baudis
(FR) Hr. formand! EU har endelig indført sanktioner over for Syrien. Desværre er dette blevet gjort med nogen bæven, idet man har sørget for at undgå at stille spørgsmålstegn ved lederen af det syriske regime.
Denne manglende beslutsomhed og tydelighed fortolkes helt åbenlyst af demonstranterne som en form for svigt og af myndighederne som en svaghed, der gør det muligt for dem at intensivere deres undertrykkelse, der er så grusom, at det er ufatteligt, at Syrien kan blive valgt til en plads i FN's Menneskerettighedsråd, når landets myndigheder lige nu nægter FN's observatører adgang til byen Deraa, som er skuepladsen for den frygtelige vold mod ubevæbnede civile.
At tildele Syrien en plads i Menneskerettighedsrådet ville være en hån mod ofrene og deres familier og en tilskyndelse til regimet om at anvende brutal magt mod sin egen befolkning og se fuldstændig bort fra de værdier, som Menneskerettighedsrådet skal forestille at forsvare.
Hvilke diplomatiske muligheder har fru Baroness Ashton således i tankerne for at undgå denne katastrofe?
Anna Ibrisagic
(SV) Hr. formand! Da jeg kun har et minut, vil jeg gøre det meget kort. To af medlemmerne har allerede nævnt konflikten i Nagorno-Karabakh og det forhold, at situationen i denne region bliver mere og mere kompliceret. Alle rapporter peger også i retning af, at situationen har ændret sig dramatisk i løbet af de seneste par uger. I lyset af at der er observeret visse militære bevægelser i de områder af Aserbajdsjan, der er besat af Armenien, dvs. Nagorno-Karabakh, går mit spørgsmål på, om fru Baroness Ashton er klar over situationens udvikling og iværksætter tiltag for at hindre en eventuel eskalering af ikke blot denne konflikt, men også af konflikterne i de besatte områder i Georgien? Jeg ønsker blot at tage dette emne op som et udgangspunkt, og jeg vil også sende en skriftlig forespørgsel senere.
Ana Gomes
(EN) Hr. formand! Hvordan kan EU være en magtfaktor vedrørende lov og orden og menneskers sikkerhed uden at identificere og retsforfølge de lovovertrædere, der lader flygtninge dø i Middelhavsområdet? Bashar al-Assad burde ikke kun stå øverst på listen over dem, der er blevet pålagt EU-sanktioner, men bør også sættes på den liste over de lovovertrædere, der skal retsforfølges ved Den Internationale Straffedomstol eller de europæiske domstole for sin brutale undertrykkelse af den syriske befolkning, fru Baroness Ashton.
Ud over kontoret i Benghazi burde EU allerede have sat EUFOR ind i Libyen, ikke blot for at understøtte den humanitære bistand til befolkningen, der er under angreb som i Misrata, men for at håndhæve den våbenembargo fra søsiden eller ved landegrænserne, som Parlamentet har henstillet. For at gøre dette har vi ikke brug for endnu en FN-resolution eller anmodning, men derimod blot medlemsstaternes politiske vilje. Hvis De, Lady Ashton, tager initiativet og konfronterer EU-regeringerne med deres ansvar, vil Parlamentet give sin fulde opbakning. Afslutningsvis vil jeg gøre opmærksom på, at eftersom en forsoning i Palæstina er et væsentligt skridt ...
(Formanden afbrød taleren)
Antonyia Parvanova
(EN) Hr. formand! Mens uroen i Mellemøsten og Nordafrika kræver, at EU spiller en større rolle i Middelhavsområdet, ønsker jeg at tage spørgsmålet om den anden Gaza-flåde op.
Vi husker alle resultatet af den første flåde og indvirkningerne heraf på drøftelserne og forsøgene på at genoptage fredsprocessen i Mellemøsten. Næstformanden/den højtstående repræsentant har tidligere nævnt, at hun tvivler på, at et nyt initiativ af denne art ville få et mere positivt udfald. Jeg vil gerne spørge, om vi kan få en opdatering vedrørende de nuværende humanitære behov i Gaza samt om de varer og den støtte, der for øjeblikket bliver kanaliseret gennem de eksisterende grænseovergange fra Israel og Egypten. Har De deltaget eller agter De at deltage sammen med medlemsstaterne og de israelske myndigheder i drøftelser om udviklingen af dette initiativ og måske foreslå et positivt bidrag fra EU, som kan føre til et mere ansvarligt resultat?
Heidi Hautala
(EN) Hr. formand! Mine bemærkninger er rettet til fru Baroness Ashton.
Det er blevet sagt meget tydeligt i dag, at Parlamentet vil støtte Deres lederrolle fuldt ud og kræver, at De tager initiativet i vores fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, fru næstformand/højtstående repræsentant Ashton. De har også lagt øre til kollegernes mange spørgsmål om, hvem og hvilke medlemsstater der blokerer vores fælles indsats. Jeg foreslår, at man, nu hvor Tjenesten for EU's Optræden Udadtil er ved at fastlægge sine regler om adgang til oplysninger og adgang til dokumenter, gør denne tjeneste til en moderne organisation, der er tilgængelig for borgerne, og som ikke behandler udenrigspolitikken, som om den blot var nogle hemmelighedsfulde diplomaters domæne. Jeg er overbevist om, at dette er den bedste måde at sætte skub i vores fælles indsats for en virkelig fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Peter van Dalen
(NL) Hr. formand, fru Baroness Ashton! En stor trussel lurer i Mellemøsten. Der udøves forskelsbehandling, herunder strukturel forskelsbehandling, imod kristne i forskellige islamiske lande. Det kristne samfund i Irak er allerede blevet mere end halveret. Nu ser vi det samme ske i Egypten. Der rettes angreb mod det gamle koptiske samfund, der er utallige tilfælde af daglig chikane, tvangsægteskaber og det er stort set umuligt at bygge en kirke. I februar fik jeg besøg af 60 koptere her, og de anmodede om hjælp.
Jeg har derfor to anmodninger til Dem, fru Baroness Ashton. Sæt kopterne øverst på Deres prioriteringsliste i Deres politik. Der skal sættes en stopper for den systematiske diskrimination af dem. For det andet anmodede vi den 20. januar i Parlamentet om en EU-strategi for religionsfrihed og permanent overvågning af en sådan politik. Vil De være så venlig at iværksætte denne? Jeg vil sætte pris på et svar. Tak for Deres tålmodighed.
Ilda Figueiredo
(PT) Hr. formand! EU's udenrigs-, sikkerheds- og forsvarspolitik er hovedsagelig politikker, der forsvarer de europæiske landes økonomiske og geostrategiske interesser. De ligger i stadig højere grad på linje med USA og NATO, hvor samarbejde og udviklingsbistand forvises til andenpladsen.
Resultaterne heraf er i det store og hele katastrofale, hvilket tydeligt fremgår af situationen i Afghanistan, Palæstina, Irak, Libyen og andre lande. Generelt føres der en dobbeltmoralsk politik, der resulterer i beskyttelse af de europæiske våbenproducenters økonomiske interesser, altså producenter, der har skabt sig millionformuer ved at sælge våben til diktatorer, som efterfølgende har brugt disse våben til at gennemføre massakrer mod deres egen befolkning og befolkningen i nabolandene.
Nogle af de væsentligste spørgsmål, der opstår i denne forhandling, er således, om politikkerne om våbenhandel endelig vil blive ændret, og nøjagtig hvad der vil blive gjort for at sætte en stopper for Israels ekspansionspolitikker og krigsgalskab...
(Formanden afbrød taleren)
Jaroslav Paška
(SK) Hr. formand! Det er tydeligt for os alle, at vi ikke kan forvente, at fru Baroness Ashton skulle kunne have nået at iværksætte omfattende sikkerhedsoperationer i kriseområder i hele verden i den korte tid, der er gået, siden stillingen blev oprettet.
På den anden side giver Tjenesten allerede fru Baroness Ashton omfattende beføjelser til at føre forhandlinger alle steder, hvor EU kan spille en nyttig rolle gennem sine holdninger og politiske indflydelse. Et af de problemer, der påvirker EU direkte, og hvor der er behov for at finde en løsning som resultat af følsomme rundbordsforhandlinger, er det tyrkiske militærs besættelse af EU's område på Cypern.
Tyrkiet er en af EU's privilegerede partnere, og erklærer udadtil, at det afgjort er interesseret i at blive et fuldgyldigt medlem af vores europæiske familie. Jeg tror derfor fuldt og fast på, at De fuldt ud bør udnytte det potentiale, som De allerede har for hånden i kraft af Deres rolle med hensyn til at løse dette meget følsomme spørgsmål, som EU er direkte involveret i.
Andrew Henry William Brons
(EN) Hr. formand! Det er indlysende, at udenrigs- og sikkerhedspolitikken er af afgørende betydning for en suveræn stat. Flytningen af dette ansvarsområde til en overnational myndighed svarer til at overse eller devaluere det afgørende spørgsmål om forholdet mellem medlemsstater, eller er faktisk lig med en indrømmelse af, at de ikke længere er suveræne stater.
Der er intet i vejen med en EU-politik, som omhandler undgåelse af alle europæiske krige, men jeg forkaster antagelsen om, at en overgivelse af suverænitet er nødvendig for at opnå dette. Det bør også være alle de europæiske staters individuelle opgave at forsvare Europas store resultater mod at blive bragt til ophør eller udvandet. Aggressive krige, hvor de europæiske nationer ikke har nogen legitim interesse, skal undgås for enhver pris. På samme måde må vi ikke deltage i agitation i kulisserne i et hyklerisk forsøg på at så såkaldte "europæiske værdier" i ugæstfri jord.
Vi skal undgå, at Europa bliver et opbevaringssted for migrerende tredjelandsstatsborgere. Deres kultur er et produkt af forskellige mennesker. Hvis man bringer tredjelandes indbyggere til Europa ...
(Formanden afbrød taleren)
Marco Scurria
(IT) Hr. formand, mine damer og herrer! Jeg takker fru Baroness Ashton for den rapport, hun har fremlagt for os i dag. Jeg ønsker imidlertid at påpege over for hende, at den offentlige mening i Europa desværre ikke er klar over EU's tilstedeværelse. Som mange af mine kolleger også har nævnt, befinder vores udenrigspolitik sig stadig på et elementært plan, hvilket fremgår af visse begivenheder, der har fundet sted i de seneste dage.
Europa kan ikke være fraværende med hensyn til Camp Ashraf, for det er en lejr, hvor ikke blot international politik, men også menneskerettighedsbeskyttelse bliver målt. Det er vores pligt at gribe ind i den del af verden, på samme måde som det er vores pligt at gribe ind i Syrien. Dette land befinder sig virkelig i en meget alvorlig situation, hvor menneskerettighederne og chancen for at gå imod et diktatorisk styre må vække EU's interesse ...
(Formanden afbrød taleren)
Boris Zala
(EN) Hr. formand! Jeg ønsker blot at fremsætte en enkelt bemærkning. Efter min mening udgør Tyrkiets stadig mere aktive udenrigspolitik nye udfordringer og muligheder for den europæiske udenrigspolitik. Jeg mener, at det er nødvendigt at igangsætte en institutionaliseret dialog om væsentlige strategiske emner, som f.eks. energipolitikken, stabilitet i det vestlige Balkan og i Kaukasusregionerne, Irans atomdossier eller den demokratiske opvågnen, der er undervejs i Mellemøsten, fru højtstående repræsentant.
Særlig Tyrkiet kan spille en konstruktiv rolle med at hjælpe EU med at konsolidere landvindingerne, der er opnået i forbindelse med den nylige demokratiske opvågnen i Mellemøsten. Denne dialog bør imidlertid ikke erstatte, men derimod supplere og styrke, Tyrkiets tiltrædelsesproces.
Formanden
Hr. Albertini får nu ordet i de to minutter, som han har tilbage til sit indlæg i sin egenskab af ordfører.
Gabriele Albertini
Hr. formand! I mit første indlæg havde jeg fire minutter til min rådighed, og jeg har kun brugt de to. Nu, hvor jeg har to minutter, vil jeg gerne anmode om tilladelse til at bruge fire minutter til mit sidste indlæg.
Formanden
De har ret i, at De har fire minutter. De siger, at De har brugt to minutter, så De har to tilbage, hvis det er tilfældet.
De får fire minutter til Deres indlæg.
Gabriele Albertini
(IT) Hr. formand! Nej, i mit første indlæg talte jeg i to minutter, og jeg havde fire minutter til rådighed ...
Formanden
De har fire minutter til Deres to indlæg, hr. Albertini. De har brugt de to. Vær venlig at tage ordet, og vi vil udvise fleksibilitet, men jeg ønsker selvfølgelig ikke at nå dertil, hvor ingen længere lytter til, hvad De siger. Jeg vil gerne have, at De bliver hørt, og hvis vi spilder endnu fem minutter, vil ingen komme til at høre, hvad De har at sige.
Gabriele Albertini
(IT) Hr. formand! Da jeg ikke formår at sige det, jeg ville have sagt, på to minutter, ønsker jeg ikke at holde mit indlæg.
Formanden
Mange tak, hr. Albertini. Vi takker Dem, og det er en skam, at vi ikke kommer til at høre, hvad De ønskede at sige.
Roberto Gualtieri
Hr. formand, mine damer og herrer! Efter min mening havde hr. Albertini ret, da han som ordfører havde fire minutter til sit indlæg og to til sit svar. Jeg tillader mig derfor at påpege, at han burde have sine fire minutter.
Personligt mener jeg, at disse forhandlinger har været nyttige og vigtige, og at de viser, at Parlamentet står sammen, og at det er villigt til at give sin støtte til pålidelige og effektive foranstaltninger udadtil, som EU iværksætter. Vi har ikke blot hørt gensidige beskyldninger vedrørende de åbenlyse begrænsninger, som Europa har stillet til skue i forbindelse med de nylige begivenheder, men vi har også hørt om forslag, der omfatter en form for strategisk partnerskab mellem Parlamentet og de øvrige institutioner, for at gøre Europa til en troværdig aktør inden for sikkerhed og forsvar. Jeg mener, at dette partnerskab ikke blot ville udgøre en mulighed, men også en nødvendighed, da opnåelsen af denne integrerede tilgang vil forudsætte støtte fra et organ, der er udstyret med klare lovgivnings- og budgetmæssige beføjelser, hvis det, som vi har sagt er sandt, nemlig at Europas integrerede tilgang er Europas største potentiale. Også af den grund mener jeg, at vi bør finde en afbalanceret løsning på spørgsmålet om et interparlamentarisk samarbejde.
Det står tydeligt efter drøftelserne, hvordan vi skal handle. Vi skal først og fremmest vurdere de muligheder, som traktaten frembyder, nemlig i form af et varigt, struktureret samarbejde og i medfør af artikel 44, som gør det muligt at overdrage gennemførelsen af en opgave til nærmere bestemte medlemsstater, men inden for en proceduremæssig ramme fastlagt af EU, hvilket ikke er det samme som renationalisering. Vi bliver nødt til at benytte os af de eksisterende strukturer og tage udgangspunkt i Tjenesten for EU's Optræden Udadtil og fastlægge ambitiøse mål for os selv med hensyn til vores formåen. Vi er naturligvis også nødt til at vide, hvordan vi kan vise lederevner.
Vi vil gerne takke fru Baroness Ashton for hendes engagement og for de vigtige erklæringer, hun har fremsat. Det er, som hun sagde, en besnærende tanke, at en lille gruppe kan udrette store ting, men Europa er en stor, civiliseret magt, der ikke kan unddrage sig sit ansvar.
Formanden
Jeg beder Dem undskylde, hr. Albertini. Jeg har fundet ud af, nøjagtig hvad situationen gik ud på. De havde fire minutter plus to. Deres første indlæg varede tre minutter. De har derfor tre minutter tilbage, og vi vil nu gå videre og udvise den nødvendige fleksibilitet.
Gabriele Albertini
Hr. formand, mine damer og herrer! Under en høring i Udenrigsudvalget stillede et medlem den højtstående repræsentant/næstformanden et retorisk spørgsmål. Han sagde, at da Henry Kissinger i sin tid blev kritiseret for USA's isolationstankegang, særlig i forhold til EU, svarede Kissinger, at der ikke var én enkelt udenrigsminister eller ét enkelt telefonnummer, han kunne ringe til for at tale med Europa.
Det pågældende medlem spurgte derefter fru Baroness Ashton: "Er der en udenrigsminister og et telefonnummer han kan ringe til nu?" Hendes meget britiske svar lød: "Ja, det er mit job, selv om jeg kaldes højtstående repræsentant/næstformand og ikke udenrigsminister. Der er også et telefonnummer, men opkaldet bliver besvaret af en telefonsvarer, der siger "Tryk 1 for den britiske holdning, 2 for den franske, 3 for den tyske osv.".
De har hørt mange af medlemmernes indlæg, og dette budskab er også indeholdt i min betænkning, fru Baroness Ashton. Der er en række stemmer rundt om i verden, men De lytter til vores, til Parlamentets, fordi vi til enhver tid støtter en europæisk politik og ikke blot medlemsstaternes politik, som De kommenterer i Rådet, eller Kommissionens, som De kommenterer i de relevante fora.
Jeg ville gerne have, at der var et tredje sted, hvor De kunne udtrykke deres tredje loyalitet. Dette sted er i Parlamentets midte, bag podiet, da De repræsenterer Rådet, Kommissionen og også Parlamentet. Efter min mening skal denne dialog udvikles og styrkes, for at vores udenrigspolitik, der skal ledes og styres af de europæiske borgere, kan opnå demokratisk legitimitet. Vi vil bistå med at udføre denne opgave.
María Muñiz De Urquiza
Hr. formand! Med hensyn til Camp Ashraf er det mindste, vi kan gøre, at tilslutte os fordømmelsen af de menneskerettighedskrænkelser, der har fundet sted der. Denne fordømmelse af menneskerettighedskrænkelser må imidlertid aldrig blive forvekslet med politisk støtte til bevægelsen i Camp Ashraf.
Der er en demokratisk opposition i Iran, som er repræsenteret ved den grønne bevægelse, ved forskellige politiske grupper i den grønne bevægelse, og fordømmelsen af menneskerettighedskrænkelserne bør på ingen måde forveksles med politisk støtte til denne gruppe.
Desuden anmoder jeg Kommissionens næstformand og højtstående repræsentant om, at hun i forbindelse med iværksættelsen eller påbegyndelsen af denne undersøgelse af situationen i Camp Ashraf også undersøger Mujahedin-bevægelsens krænkelser af befolkningens menneskerettigheder, der er blevet bevidnet og dokumenteret af organisationer som f.eks. Human Rights Watch.
I forbindelse med min betænkning vil jeg gerne have, at fru Baroness Ashton lægger særlig mærke til sjette betragtning, hvori der anmodes om udarbejdelse af en hvidbog med en strategisk tilgang til EU's rolle i multilaterale situationer frem til 2020.
Jeg ønsker at takke skyggeordførerne for deres bistand med hensyn til forberedelserne og udarbejdelsen af denne betænkning, og jeg vil også kritisere det forhold, at nogle ufattelig snæversynede politiske kræfter i Parlamentet forhindrede, at jeg i min betænkning kunne nævne en akademisk organisation, der bidrog med en analyse, der kunne lægges til grund for betænkningen. Denne organisation var Fundación Alternativas, som gav mig samt skyggeordførerne og sekretariatet et godt grundlag for udarbejdelsen af betænkningen. Jeg håber, at denne betænkning vil vise sig at være nyttig i forbindelse med den politiske fastlæggelse og stimulering af omdefineringen af EU's rolle i internationale organisationer.
Formanden
Jeg vil gerne oplyse hr. Stevenson om, at der, inden jeg overtog forsædet, blev truffet en beslutning om ikke at anvende proceduren med det blå kort i disse forhandlinger, netop for at kunne give ordet til alle de medlemmer, der måtte ønske det.
Catherine Ashton
næstformand i Kommissionen/EU's højtstående repræsentant for udenrigs- og sikkerhedspolitik. - (EN) Hr. formand! Jeg vil gerne takke medlemmerne for disse forhandlinger, hvor vi nåede vidt omkring. Jeg kan oplyse hr. Albertini om, at jeg med glæde stiller mig op, så længe det faktisk er i dette lokale, selv om jeg har en mistanke om, at der kan være et par stykker, der ville foretrække at det ikke var, og jeg vil med glæde tale fra podiet, som er den åbenlyse mellemstation. Jeg er meget tilfreds med det arbejde, som De, hr. Albertini, og de øvrige ordførere har udført med hensyn til udarbejdelsen af det, som efter min mening er særdeles nyttige betænkninger, der er til stor hjælp i forbindelse med behandlingen af bredden i EU's tiltag.
Jeg vil imidlertid også sige, at der er en større samhørighed end nogen, der lytter til disse forhandlinger, måske kan forestille sig. Vi har faktisk stærkt forenede udenrigspolitiske holdninger vedrørende en lang række emner, som strækker sig fra bredden i vores bekymringer vedrørende menneskerettighederne til det konkrete arbejde, vi udfører i Mellemøsten, i vores nabolande, med hensyn til Serbien/Kosovo, Bosnien eller vores strategi i Afrika, hvor vi nu ser på en situation, der forhåbentlig begynder at lysne i Elfenbenskysten, men som i dag er bekymrende i Uganda.
Alle disse holdninger er udarbejdet i samarbejde med de 27 ministre, der er medlem af Rådet for udenrigsanliggender, og dem vil jeg gerne rose. Jeg tror, at vi bevæger os ubønhørligt i retning af en øget følelse af samhørighed. Der er meget lang vej igen - det er jeg helt enig i - og medlemmerne ønsker, at vi gør meget, meget mere, men lad os nu ikke undervurdere det, som vi allerede har formået at opnå, og den rejse, som vi har begivet os ud på for at nå disse mål. Jeg ønsker derfor at rose dem og det forhold, at også de ofte taler på vegne af os alle, for vi kan ikke være alle steder i verden på én gang. I dag har vi udenrigsministre forskellige steder i verden, som viderebringer budskaber på vegne af mig og på vegne af EU. Dette er også et vigtigt aspekt af det, som vi gør.
Jeg tillader mig også at sige, at vi næsten altid er de første til at fremkomme med erklæringer og de første, til at komme frem i lyset og sige, hvad der efter vores mening bør ske. Det var min Tjeneste, der udarbejdede det uformelle dokument om sanktioner mod Syrien, så vi sidder i førersædet. Det er ikke altid, det bliver rapporteret, og det er ikke altid, det fremgår af pressen i EU, men vi er de første, der faktisk fremsætter vores erklæringer, og vi udarbejder hundredvis af dem for konsekvent at gøre opmærksom på det vigtige arbejde, vi udfører, og konsekvens er en afgørende faktor i det, der bliver drøftet i dag.
I løbet af vores forhandlinger har vi fokuseret på bestemte dele af verden, men i forbindelse med de efterfølgende indlæg har medlemmerne taget en lang række forskellige emner op, som vi fortsat skal tage hånd om.
Hr. Salafranca talte om det, der er sket i Cuba i løbet af weekenden med hensyn til hr. Soto, og det vil vi se nøje på. Vi har anmodet om yderligere oplysninger om dette, da det tydeligvis er et område, der er enorm vigtigt.
Nogle medlemmer har stillet spørgsmål om Gaza, herunder om, hvorvidt vi sikrer os, at bistanden kommer igennem, og, om vi fortsat støtter indbyggerne i Gaza, hvilket vi gør, men vi er i dialog om at øge og forbedre denne.
Og så er der begivenhederne i Nagorno-Karabakh mellem Aserbajdsjan og Armenien, hvor vi har haft drøftelser med begge parter, og hvor vi undersøger mulighederne for at støtte det, som Frankrig gør for at køre processen videre der.
I Albanien har vi ført drøftelser med premierministeren og med oppositionen for at få gang i dialogen.
Og med hensyn til Afrika som helhed nævnte jeg to lande, men vi kunne naturligvis tale om mange flere, ikke mindst for så vidt angår det, der sker nu igen i Sudan, og betydningen af at sikre, at Sydsudan bliver oprettet med den størst mulige chance for succes.
Og så er der Ukraine, som er et vigtigt naboland, og som jeg tror hr. Saryusz-Wolski og også andre nævnte.
Vi har en bred vifte af uløste opgaver, og vi skal fortsætte med at tage hånd om dem alle. Jeg vil derfor blot sige til medlemmerne, at det er vigtigt at anerkende dette.
Lad mig slutteligt aflive et par af de myter, der har set dagens lys. Jeg forsøger ikke at opnå et sæde i Sikkerhedsrådet. Jeg har forsøgt at opnå en passende status for EU på FN's Generalforsamling, og det mål nåede vi uden modstand. Medlemmerne vil vide, at det krævede meget knofedt, og jeg roser alle de involverede, men vi har nu en kraftigere stemme.
Efter min mening er det også vigtigt, at vi ser på realiteterne med hensyn til FSFP og lader være med at rode rundt i beskrivelser, der er usande. Alene i Libyen formåede vi gennem vores bistand at støtte 55 000 personer, der herefter kunne vende hjem. Jeg var ikke modstander af en flyveforbudszone i Rådet, og premierminister Cameron kan bekræfte, at det overhovedet ikke var det, jeg sagde. Det, jeg sagde, var, at det var vigtigt, at dem, der kunne handle hurtigt, skulle gøre det, for at et sådant forbud kunne gøres effektivt og iværksættes hurtigt.
I vores delegationer støtter jeg forsøget på at styrke det, vi har i vores delegationer, der åbner i Benghazi, og det, vi gør i Irak. Lad os nu imidlertid ikke holde dette oppe mod det, der sker i andre lande, såsom Bahamas. Personalet i Bahamas er udviklingspersonale fra Kommissionen, der beskæftiger sig med programmer for landdistrikter, om landbrug, for nogle af de fattigste indbyggere, og vi bør efter min mening ikke se dette som en "enten/eller"situation.
Til medlemmerne vil jeg sige, at vi bliver nødt til at gøre så meget som muligt for at støtte lande rundt om i verden. Jeg vil derfor slutte, hvor jeg begyndte, ved at sige, at vi ikke mangler ambitioner, men derimod ressourcer for at udføre arbejdet ordentligt, og at vi er nødt til at være konsekvente, fordi vi er nødt til at udvikle og styrke det, som vi gør, og det er nøjagtig det, vi vil gøre. Vi vil imidlertid gøre dette ved at tage EU's 27 medlemsstater med på rejsen, hvor de nogle gange skal lede, nogle gange presse på, nogle gange samarbejde, og i denne forbindelse vil Parlamentets støtte være uvurderlig..
[Bifald]
Formanden
Forhandlingerne er afsluttet.
Afstemningen om de tre betænkninger finder sted i dag kl. 12:30.
(Mødet udsat et øjeblik)
Skriftlige erklæringer (artikel 149)
Elena Băsescu
skriftlig. - (RO) Jeg vil gerne lykønske min kollega, hr. Albertini med denne gennemarbejdede betænkning. I betænkningen bliver der igen behandlet emner, som kræver, at EU deltager mere aktivt. Blandt disse kan nævnes det østlige partnerskab og Sortehavssynergien. Disse to initiativer spiller en afgørende rolle, både med hensyn til at styrke forbindelserne med staterne i den umiddelbare nærhed og med hensyn til energiforsyningssikkerheden.
Tilrettelæggelsen af det østlige partnerskabsmøde dette efterår og oprettelsen af Den Parlamentariske Forsamling Euronest er lovende signaler, der tyder på, at disse retningslinjer er ved at blive gennemført.
En styrkelse af forbindelserne med Republikken Moldova er også omfattet af de fælles udenrigspolitiske prioriteringer på baggrund af undertegnelsen af associeringsaftalen med EU. Hvis vi nævner dette punkt, vil det sikre positivt fremskridt i forhandlingerne mellem begge sider.
Her i Parlamentet ønsker jeg at fremhæve den betydning, der er forbundet med bilæggelsen af uløste konflikter, herunder især den i Transnistrien. Jeg glæder mig over dette skridt, særlig efter den mislykkede Wien-dialog sidste måned. Jeg støtter en fortsættelse af forhandlingerne i 5+2-formatet.
Proinsias De Rossa
skriftlig. - (EN) Europa må ikke svigte det palæstinensiske folk endnu en gang. Efter den uventede forsoningsaftale mellem Fatah og Hamas, hvor parterne forpligter sig til at oprette en teknisk, ikke-partibaseret provisorisk regering og afholde snarligt valg, skal Europa gribe denne mulighed for at spille en positiv rolle i regionen. Dette kan ske ved at samarbejde med den midlertidige regering, der skal dannes i løbet af de kommende par dage, ved at støtte op om det snarlige valg og, som det vigtigste, ved at sørge for, at valgresultatet bliver respekteret fuldt ud samt ved at samarbejde med den nye regering, der bliver resultatet af dette valg. Europa kan ikke på den ene side arbejde sammen med demokratiske bevægelser i Libyen, Syrien, Tunesien og Egypten og på den anden side afvise at samarbejde med en regering, der er demokratisk valgt af det palæstinensiske folk. Israels første svar på forsoningen, nemlig tilbageholdelse af Den Palæstinensiske Myndigheds skatter, er ulovlig og potentielt katastrofal for freden og bringer premierminister Salem Fayyads bestræbelser på at opbygge en stat i fare. EU skal gribe ind med henblik på at dække denne indtægt fuldt ud samtidig med, at vi gør det klart, at vi vil geninddrive disse penge fra Israel ved at fastfryse alle beløb, som EU skylder Israel, op til dette beløb, indtil Israel ophører med denne yderligere krænkelse af folkeretten.
Ágnes Hankiss
, skriftlig. - (EN) I 2010 sendte jeg en skriftlig forespørgsel til kommissær Malmström for at finde ud af, hvilke tiltag Kommissionen havde iværksat for at afdække ngo'ers rolle i finansieringen af terror. Det forhold, at arrangørerne af sidste års flotille planlægger at gentage deres aktion på årsdagen for episoden, og at parlamentsmedlemmer fra de politiske grupper GUE og Verts/ALE har planlagt en høring i Parlamentet den 10. maj, sætter igen fokus på emnet. Hvis vi europæere betragter fred, demokratisering i Mellemøsten, afskaffelse af ekstrem fattigdom og forbedring af levevilkårene i Gaza som vores endemål, er det rette middel til at fremme denne ædle sag ikke flotillen, som næstformanden/den højtstående repræsentant Catherine Ashton påpegede tidligere i dag. Vi kan ikke omtale noget som en humanitær aktion, som ikke nødvendigvis er, hvad det ser ud til at være. Dommer Bruguière, som er en respekteret og anerkendt antiterrorekspert, har bevist, at arrangøren af flotillen, IHH, har opretholdt kontakt med al-Qaeda. IHH's paraplyorganisation, Union of Good, støtter ekstremistiske radikales aktiviteter ved at sælge våben til dem. Jeg anmoder mine kolleger i Parlamentet om at afholde sig fra at udnytte krisen i Mellemøsten til deres egne politiske korstog, som ikke har noget at gøre med fredsprocessen, og at holde sig på afstand af subjektive holdninger, som i den grad lyder som den retorik og de mekanismer, som kommunisterne og Sovjetunionen brugte i deres holdning til Israel.
Jiří Havel
Beslutningsforslaget viser tydeligt, at der stadig er alvorlige mangler med hensyn til overholdelsen af Lissabontraktatens relevante bestemmelser. Det skurrer i medlemsstaternes ører, når Parlamentet "kraftigt opfordrer" Rådet til at udarbejde en "europæisk udenrigspolitisk strategi", eller når det anmoder Rådet om "at løse denne opgave på grundlag af en politisk dialog med Parlamentet". Hvis der allerede i dag var en europæisk udenrigspolitisk strategi, ville der være en meget bedre balance i EU i den henseende med hensyn til f.eks. bevægelserne i den arabiske verden og dobbeltmoralen eller sågar "tredobbeltmoralen" over for landene i denne region.
EU's holdning med hensyn til den stadig mere turbulente udvikling på Balkan er et andet problem. EU har endnu ikke fundet "nøglen" til denne region og mangler en systematisk tilgang. Resultatet heraf er bl.a., at EU's prestige og fordelene ved et EU-medlemskab ender i frit fald i landene på det vestlige Balkan. De idéer, der er fremlagt af Valentin Inzko, den højtstående repræsentant for det internationale samfund og EU's særlige repræsentant i Bosnien-Hercegovina, om strategien med hensyn til Serbien, vil ikke løse situationen, men derimod nærmere gøre det modsatte.
Danuta Jazłowiecka
I sidste uge fandt en særlig væsentlig begivenhed sted. Efter langstrakte forhandlinger formåede vi endelig at overbevise vores partnere i FN om at tildele EU en ny status i organisationen. Dette er en ubetinget succes, særlig i lyset af Generalforsamlingens oprindelige modstand. Vi må imidlertid ikke forfalde til triumferen og tro, at EU fra nu af vil fremsætte et ensartet synspunkt i FN. Det forhold at vi nu bliver repræsenteret ved formanden for Rådet eller den højtstående repræsentant, er ikke ensbetydende med, at medlemsstaterne vil fremsætte et fælles synspunkt vedrørende særligt kontroversielle emner. Eksemplet med hensyn til Libyen viser, hvor dyb den interne splittelse er, også når det kommer til emner, der ville forekomme at være åbenlyse, som f.eks. beskyttelse af civilbefolkningen. Vi bliver derfor nødt til at sige tydeligt, at denne beslutning vil være meningsløs uden politisk vilje fra medlemsstaterne. Jeg kan derfor ikke erklære mig enig med fru Ashton i, at EU vil tale med én tydelig stemme i verden. Jeg er i stedet bange for, at vi i lang tid vil komme til at jonglere med mange stemmer, da EU's fælles synspunkter ikke blot vil blive svækket af Sikkerhedsrådets permanente medlemmer, men også af formandskabet, som prøver at finde en niche efter Lissabontraktaten. Hvordan agter fru Ashton at sikre, at EU taler med én stemme i FN, og hvordan agter hun at opbygge et godt image for EU i denne organisation?
Tunne Kelam
, skriftlig. - (EN) Den tilgang, der er fremlagt af Kommissionens næstformand/EU's højtstående repræsentant for udenrigsanliggender og sikkerhedspolitik, er opmuntrende, idet det erkendes, at det, som tæller ud over erklæringer, er handling. Jeg vil gerne erindre Baroness Ashton om Joseph Dauls råd om ikke at være bange, da man så vil få Parlamentets opbakning.
Det er vores fælles ansvar at få autoritære statsledere til at indse, at vi tager vores grundlæggende værdier alvorligt. Dette er først og fremmest ensbetydende med betingelser, nemlig at vi skal være parate til ikke blot at foreslå og beklage, men også at påføre smerte, dvs. at indføre reelle sanktioner over for regimer, der ikke engang respekterer deres borgeres liv. Jeg er enig i, at sanktionerne mod Syrien skal omfatte hundredvis af personer og ikke blot et dusin.
Jeg takker for fordømmelsen af massakren i Camp Ashraf den 8. april 2011. Jeg vil kraftigt anbefale, at De i denne sag følger Parlamentets klare budskab fra april 2009 om, at vi har brug for et tydeligt og overbevisende budskab om, at EU virkelig bekymrer sig om 34 ubevæbnede medlemmer af den iranske oppositions liv og ikke længere vil tolerere, at der bliver slået brutalt ned på deres frihedsrettigheder og værdighed. Jeg anmoder Kommissionen om at tage teten i det foreslåede spørgsmål om genbosættelse.
Jaromír Kohlíček
Den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik er altid et stort problem i EU. På den ene side er de store stater traditionelt vant til at sætte deres lid til deres egne styrker, og især Frankrig og Storbritannien føler stadig, at de er stormagter. Dette fremgår af deres tilgang til løsningen af udenrigspolitiske problemer. I den seneste tid har denne tilgang nærmere været orienteret mod en militær løsning på enhver form for tvist, da de ser bort fra fredelige løsninger til fordel for intervention. Jeg tror, at der er grund til at tro, at verden, som den ser ud i dag, går i retning af multipolaritet, og det er en fredelig udenrigspolitik, der er i overensstemmelse med folkeretten og FN's charter. I stedet for militære satsninger, hvoraf den seneste folder sig ud foran os i Libyen, er det, som verden har brug for i dag, at alle verdens ressourcer bliver sat ind for at bekæmpe fattigdom og analfabetisme og med henblik på at løse andre alvorlige problemer. For at opnå dette er våbenkontrol og nedrustning af altafgørende betydning, herunder generelle aftaler om afskaffelse af atomvåben. Bistand med hensyn til at afhjælpe konsekvenserne af katastrofer bør udgøre et vigtigt element i EU's udenrigspolitik. Disse aktiviteter bør ikke knyttes til en militær tilstedeværelse. Politiets tilstedeværelse er kun en mulighed i ekstreme tilfælde på grundlag af en FN-resolution og med henblik på at beskytte personale i social- og sundhedssektoren og i den offentlige sektor samt for at uddanne politistyrken. Den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik skal være skarpt adskilt fra NATO. Derfor forkaster Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre denne rapport.
Mariya Nedelcheva
For en uge siden bemyndigede FN's Generalforsamling EU til at tale med én stemme på møderne i Generalforsamlingen. Fra nu af vil højtstående repræsentanter kunne formidle EU's budskab i det øverste internationale organ. Denne bestemmelse er et væsentligt skridt i retning af gennemførelsen af Lissabontraktaten, men det er ikke nok. EU behøver en rigtig strategi, således at Unionen faktisk kan gøre brug af de beføjelser, den har fået tildelt i henhold til Lissabontraktaten. Uanset om det er i Sikkerhedsrådet, Menneskerettighedsrådet, NATO, WTO eller G20, er EU ikke længere nødt til at gemme sig. Vi bør endvidere tage føringen med hensyn til at indføre et globalt, parlamentarisk system. Det er klart, at diplomati på højt plan er nødvendigt, men det skal gennemføres efter høring af borgerne. Og hvordan kan man bedre opnå dette end at gøre det muligt for borgere fra hele verden at blive repræsenteret i FN? Vi har Europa-Parlamentet, men der findes også regionale parlamenter, som f.eks. Den Blandede Parlamentariske Forsamling AVS-EU. Det, som vi har brug for i dag, er et verdensparlament. EU skal være ambitiøs, Baroness Ashton. Jeg håber, at De vil medtage dette forslag i Deres hvidbog.
Kristiina Ojuland
Jeg vil først og fremmest udtrykke min dybfølte tak til Baroness Ashton for EU's fulde støtte til Estland i forbindelse med forsøget på at løse gidselkrisen i Libanon. De bortførte estere er imidlertid stadig overladt til deres bortføreres nåde. Vi vil derfor være taknemlig for Deres videre deltagelse og bistand med hensyn til at finde en løsning på situationen.
Hvad angår fremtiden for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, vil jeg gerne opfordre til en øget samhørighed og sammenhæng i håndteringen af udemokratiske regimer. Vi har indført sanktioner mod Belarus, men vi har ikke gjort det i forbindelse med Magnitski-sagen i Rusland, selv om Parlamentet havde påpeget denne sag i sin årsberetning for 2009 om menneskerettighederne i verden og i EU's politik om emnet.
Vores forpligtelse til ét-Kina-politikken består, selv om den kinesiske regering på det seneste er blevet mere undertrykkende og voldelig i både Tibet og Uyghur-regionen. I stedet for at flirte med den kinesiske regering burde vi også søge at indgå en frihandelsaftale med Taiwan, der er et fremgangsrigt demokrati. Ét-Kina-politikken er forældet og underminerer moralsk set EU's image. Lad os sørge for, at vores politikker stemmer overens med vores værdier.
Ioan Mircea Paşcu
Lissabontraktaten gav os en god mulighed for at opnå fremskridt med hensyn til forsvar og sikkerhed. Det er imidlertid dokumenteret, at det ikke er tilstrækkeligt. På trods af de forholdsvis mange operationer, er der stadig en tydelig splittelse mellem de instrumenter, der er omfattet af vores udstyr, og her tænker jeg f.eks. på kampgrupperne, og den improviserede samling af nationale midler, som vi faktisk anvender, når EU's indgriben er påkrævet. Hvis vi f.eks. ser på Libyen, var det pga. den manglende politiske enighed og passende militært isenkram nødvendigt at danne en såkaldt koalition af de villige, som var et begreb, vi har været så inderligt imod, når andre tidligere har brugt det, og det var nødvendigt at bede NATO om at overtage kommandoen! Libyen har praktisk talt kørt vores FUSP helt ud på et sidespor, og dette er netop sket på et tidspunkt, hvor denne politik var nødvendig, og hvor det derfor var muligt at vise den i praksis! Efter min mening bliver vi følgelig nødt til at kigge vores FUSP efter i sømmene igen for at se, hvad der virkelig mangler for, at den kan blive et funktionelt koncept, både politisk og militært, således at vi ikke som denne gang må vende tomhændede om, når vi næste gang får brug for den.
Sirpa Pietikäinen
, skriftlig. - (FI) Vores fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik befinder sig ved en korsvej. Det er med Lissabontraktaten blevet muligt at udvikle EU's internationale relationer i en retning, som tidligere var umulig. Imidlertid har fremskridtet hidtil været temmelig langsomt. Vores fælles europæiske værdier gør det ikke desto mindre muligt for os at opbygge en europæisk udenrigspolitik, som er baseret på bæredygtig udvikling og menneskerettigheder.
Vi har brug for en tydelig europæisk dagsorden udadtil, for at EU målbevidst kan fremme en global politik, der er baseret på multilateralisme. Blandt de centrale emner i denne politik ville være støtte til FN's arbejde og en præcisering af EU's politik vedrørende FN.
Cristian Dan Preda
Situationen i Syrien er vækker dyb bekymring. Vi er ikke i besiddelse af fuldstændige, pålidelige oplysninger, da den udenlandske presse er blevet nægtet adgang. De undertrykkende foranstaltninger, som er blevet iværksat af Assads regime, er ved at blive intensiveret og har at dømme ud fra ngo'ernes tal allerede resulteret i, at 600-700 civile borgere er blevet myrdet og at yderligere 8 000 personers er blevet arresteret eller er forsvundet. Syriens borgere har demonstreret i næsten to måneder, og de må ikke blive overladt til sig selv for at kæmpe for demokrati. Brutal undertrykkelse er uacceptabel og skal stoppes. EU skal trække i førertrøjen i bestræbelserne på at finde en hurtig løsning. Jeg glæder mig derfor over Rådets restriktive foranstaltninger imod det syriske regime, som blev vedtaget i begyndelsen af ugen. Vi er imidlertid nødt til at gøre mere i samarbejde med EU's partnere for at opfordre Syriens myndigheder til at ophøre med undertrykkelsen. Assad er isoleret. For øjeblikket er det kun Gaddafis regime, der fordømmer "den internationale sammensværgelse, der er et angreb mod Syriens nationale sikkerhed", og denne erklæring siger en hel del om situationen i Syrien. Jeg ønsker ligeledes at fremhæve, at Syriens ansøgning om et sæde i FN's Menneskerettighedsråd er uacceptabel under de nuværende omstændigheder.
Traian Ungureanu
De langvarige voldelige aktioner mod den koptiske kirke i Egypten og primært mod de kristne i Mellemøsten kræver en omgående reaktion fra EU. En grundlæggende del af den kristne-europæiske arv er i fare. Hundredtusindvis af mennesker bliver forfulgt på grund af deres religiøse overbevisning. De nye egyptiske myndigheder nød godt af udbredt sympati og direkte finansiel og politisk støtte fra EU. Nu, efter at kirker er blevet brændt, og kristne er blevet dræbt i en ny angrebsbølge, er tiden imidlertid inde, til at EU med al ønskelig tydelighed gør det klart over for de egyptiske myndigheder, at de er ansvarlige for den interne sikkerhed i landet og for beskyttelsen af alle egyptiske borgeres rettigheder og levned. Mistanker om, at de egyptiske myndigheder vendte det blinde øje til eller sågar tilskyndede til religiøs vold, bør afvises med et fast tilsagn om, at det kristne samfund vil være sikkert i Egypten. EU bør bede de egyptiske myndigheder om en forklaring og gøre det klart, at yderligere vold vil resultere i, at EU's finansielle og humanitære bistand bliver indstillet. Denne utvetydige advarsel bør anføres som en betingelse for alle de nuværende aftaler og bør indarbejdes i alle fremtidige aftaler med de mellemøstlige regeringer.
Zbigniew Ziobro
Under forhandlingerne i januar om situationen i Tunesien og Egypten og den religiøse ytringsfrihed nævnte jeg den tragiske situation vedrørende kristne i arabiske lande, herunder især Egyptens koptiske kristne, der bliver forfulgt. Jeg pegede på radikaliseringen af islam, der retter sin aggressioner mod tilhængere af Kristus. I dag står det klart, at mine betænkeligheder var begrundede. Sammenstød i nærheden af kirken St. Menas er blot toppen af isbjerget med hensyn til den tragedie, der er overgået de egyptiske kristne, og tavsheden fra de internationale organisationer. Det vil i denne forbindelse være relevant at erindre angrebene på klostret St. Bishoy i marts i år, som blev ignoreret af Parlamentet og fru Ashton, og som var en episode, hvor den egyptiske hær beskød et kloster, der var fyldt med flygtninge fra Kairo, samt aktionerne iværksat af salafistiske islamister, der har ekstreme holdninger. I april gennemførte de en række angreb på kristne bygninger i Beni Ahmad, Bashtil og Kamadir. Som vi kan se, er det stadig ikke lykkedes EU at udarbejde en sammenhængende reaktiv strategi vedrørende menneskerettighedskrænkelser i Asien og Nordafrika, og en strategi om, hvordan disse kan hindres fremover. Vi bør øge presset på de egyptiske myndigheder for at forsvare de koptiske kristne. Det er nødvendigt at styrke afdelingen for forebyggelse af religiøs intolerance i underudvalget om politiske anliggender under Tjenesten for EU's Optræden Udadtil, navnlig for så vidt angår forfulgte kristne
