Prisstigninger på fødevarer i Den Europæiske Union og i udviklingslandene (forhandling)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelser fra Rådet og Kommissionen - Prisstigninger på fødevarer i Den Europæiske Union og i udviklingslandene.
Louis Michel
Hr. formand, mine damer og herrer! De kraftige prisstigninger på fødevarer, som begyndte i starten af året, har gjort hele verden bevidst om den globale fødevarekrise.
Om nogle få timer starter et møde i London mellem de vigtigste parter inden for fødevarehjælp. I begyndelsen af maj afholdes der en international konference om "en grøn revolution i Afrika". Alle politiske aktører, organisationer og eksperter på området er nu blevet mobiliseret. I flere år har verden været vidne til støt stigende fødevarepriser.
Siden 2000 er dollarprisen på hvede tredoblet, og der er sket en fordobling af ris- og majspriserne. I starten af 2008 steg priserne med yderligere 20 %, hvilket i vores industrialiserede lande medførte bekymringer med hensyn til købekraften og i udviklingslandene en risiko for, at hungersnød ville ramme hele befolkninger. Når man lever for under 1 dollar om dagen og bruger størsteparten af ens indkomst på fødevarer, gør disse stigninger ganske enkelt situationen uholdbar.
Det er årsagen til de fødevareprotester, der har fundet sted i de seneste uger over hele verden: i Haiti, Mexico, Egypten, Marokko, Cameroun, Senegal, Elfenbenskysten, Guinea, Mauretanien, Etiopien, Usbekistan, Yemen, Filippinerne, Thailand og Indonesien. Undersøgelser viser, at den tid, hvor fødevarerne var billige på det internationale marked, er ovre. Fødevarepriserne vil ikke vende tilbage til deres hidtidige niveau, og volatiliteten risikerer at stige, hvis der ikke gribes ind hurtigt.
Den nuværende situation med kraftigt stigende fødevarepriser truer med at skabe politisk, finansiel og social destabilisering i mange lande rundt om i verden, så vi er nødt til at reagere prompte. Det er en opgave, som rækker langt ud over Kommissionens eller endog EU's kapacitet. Hele det internationale samfund skal skride til handling.
Ser vi på de mulige løsninger, har vi fundet frem til to primære retninger for vores indsats. For det første skal vi redde liv og imødegå de sociale kriser, som de skyhøje priser medfører, og som nogle gange forværres af den nationale politiske situation. For det andet skal vi naturligvis fastlægge en strategi på mellemlang og lang sigt. Jeg mener, at vi er nødt til at gøre noget på begge fronter. Den største fejltagelse ville klart være at foreslå en humanitær løsning i form af fødevarehjælp på et strukturelt problem som fødevareforsyningssikkerhed. Det ville uden tvivl lette nogens samvittighed på kort sigt, men fødevarenødhjælp er ikke tilstrækkeligt til at løse et strukturelt problem.
På kort sigt er den uden tvivl nødvendig sammen med nationale tiltag, der kan sikre en bedre kontrol med fødevarepriserne, med henblik på at opfylde behovene hos de mest udsatte befolkningsgrupper, som er ramt af en egentlig humanitær katastrofe. Derfor skal vi mobilisere yderligere humanitær nødhjælp for at øge ECHO's muligheder for at uddele fødevarenødhjælp.
Der er imidlertid ikke tale om en almindelig fødevarekrise. Det er en krise, der skyldes manglende købekraft, og som rammer de mest nødlidende, som ikke længere har råd til at købe mad. Vores indsats skal også være baseret på andre former for fødevarehjælp, der eksempelvis tager sigte på at afværge de negative konsekvenser af fejlernæring af børn og styrke de mest sårbare husholdningers købekraft. Vi skal også fremme en hurtig vækst i den lokale forsyning af landbrugsvarer og således give de lokale landmænd adgang til landbrugsmateriel, såsæd og gødning.
I lyset af krisens omfang og dens mulige vedvarende karakter er det helt afgørende, at EU også udvikler en strategi på mellemlang sigt til støtte for socialpolitikken i de lande, der er i størst risiko, særligt i Afrika.
På mellemlang og lang sigt er det eneste rigtige, at vi gør alt, hvad vi kan, for at sikre forsyningen af landbrugsvarer. Produktionen skal øges i hele verden for at kunne holde trit med den internationale efterspørgsel, og denne opgave skal ikke overlades til de største eksportlande. EU har allerede iværksat konkrete tiltag i den forbindelse. Braklægningen er blevet stoppet, mælkekvoterne er blevet forhøjet, og tolden på korn er blevet afskaffet.
Afrika skal med vores støtte gøre sin del og starte en grøn revolution, så kontinentet kan mindske sin generelle afhængighed af det internationale marked. Afrikansk landbrug er i øjeblikket det mindst produktive i verden, men det indeholder et kæmpe udviklingspotentiale, såfremt politikkerne til fordel for små familielandbrug fastholdes, og der sker en opprioritering af investeringerne med henblik på at øge produktiviteten og lette landmændenes adgang til de nationale og regionale markeder.
Kommissionen er allerede ved at gøre dette til en vigtig prioritet. Vi var de første til at fremhæve betydningen af landbruget i udviklingspolitikken, længe inden de andre internationale aktører gjorde det. Vi har revideret vores egne programmer i forhold til Den Afrikanske Unions programmer og foreslået at tilpasse den europæiske bistand til landbrug og udvikling af landdistrikter efter Den Afrikanske Unions landbrugsudviklingsprogram, som blev offentliggjort i juni 2007.
Under fastlæggelsen af den tiende Europæiske Udviklingsfond sørgede vi for at fordoble bistanden til udvikling af landbrugssektoren som helhed - fra 650 millioner euro under den niende EUF til 1,25 milliarder euro under den tiende EUF. Det har ikke været let, da De som bekendt ved, at det er op til udviklingspartnerne at vælge de sektorer, som støtten skal koncentreres omkring. Det er en kraftig stigning - 100 % i absolutte tal - selv om der procentvis ikke er sket nogen ændring i det beløb, der er afsat til landbrug og udvikling af landdistrikter. Det tilgængelige beløb er fordoblet, men den procentvise andel af Den Europæiske Udviklingsfond er stort set uændret.
I den forbindelse bemærker vi med tilfredshed donorsamfundets fornyede interesse i landbrugssektoren, som er blevet forbigået i de seneste 25 år. Kommissionen som helhed og jeg selv i særdeleshed i egenskab af kommissær for udvikling og humanitær bistand kender kun alt for godt den politiske betydning af den nuværende krise. Jeg har haft lejlighed til at drøfte dette med FN's generalsekretær på det seneste møde i styregruppen for millenniumudviklingsmålene for Afrika i New York i sidste måned. Jeg har også drøftet det med formanden for Kommissionen for Den Afrikanske Union, hr. Ping. Det var under dette møde, at jeg anvendte udtrykket "humanitær tsunami", fordi jeg følte, at det var nødvendigt at chokere de politiske ledere for at få dem til at gribe til handling i stedet for blot at tale og afgive løfter.
Årsagerne til krisen er meget forskellige og komplekse, og vi skal passe på ikke at blive væk i de små detaljer. Der er en større efterspørgsel, navnlig i Asien, fordi mange mennesker har fået en højere levestandard og nu har råd til at spise mere og spise bedre. Der er også stigningen i oliepriserne, som har en direkte indvirkning på omkostningerne til transport og gødning. Dertil kommer problemerne på udbudssiden, som skyldes konsekvenserne af klimaændringerne, og netop her finder vi nogle af kilderne til den nuværende krise.
Hvad gør Kommissionen? Den arbejder på en langsigtet strategi, hvilket som sagt er afgørende. Der vil imidlertid gå endnu to år, før vi vil se konkrete resultater. Landbrugsproduktionen øges nemlig ikke ved blot at dreje på hanen, så vi ser også på, hvad der kan gøres på kort sigt, og vi ser på nødhjælp. I marts besluttede vi at bevilge yderligere 160 millioner euro til fødevarehjælp, og vi har netop besluttet at frigøre yderligere et beløb på 57 millioner euro, som var budgetteret for 2008, men som bliver gjort tilgængeligt langt tidligere på året. Derudover vil vi mobilisere 60 millioner euro i form af nye midler enten gennem omlægninger under udgiftsområde 4 eller gennem en henstilling til Parlamentet om at anvende nødhjælpsreserven.
Endelig vil jeg gerne påpege, at Kommissionen fortsat vil overvåge situationen meget nøje og er parat til om nødvendigt, og i takt med at behovet opstår, at overveje yderligere finansieringsmuligheder.
Janez Lenarčič
Hr. formand! Først vil jeg gerne underskylde min sene ankomst over for medlemmerne. Jeg kommer lige fra et møde med Udvalgsformandskonferencen, og jeg er taknemmelig for, at De har struktureret forhandlingen således, at jeg kan tale nu.
EU er meget bekymret over stigningen i priserne på landbrugsvarer, som er ved at udvikle sig til et problem, ikke kun i EU, men også andre steder i verden. Vi er opmærksom på de potentielle konsekvensers alvor og omfang, særligt for verdens fattigste lande.
Hvad er årsagen til denne situation? På udbudssiden skyldes prisstigningen hovedsageligt et fald i udbyttet, som delvist er resultatet af konsekvenserne af klimaændringerne, især hvad korn angår, samt højere produktionsomkostninger. Samtidig stiger efterspørgslen på grund af befolkningstilvæksten i verden og den hurtige udvikling i en række store lande som Kina, Indien og Brasilien. Større købekraft og en højere levestandard i disse lande medfører ændringer i kostvanerne. Stigningen i efterspørgslen efter kød og mejeriprodukter har en indirekte virkning på priserne på foderkorn.
Nogle eller rettere mange nævner også det voksende marked for biobrændsel og den medfølgende efterspørgsel efter landbrugsvarer til nonfoodformål som en årsag. Det er netop af den grund, at vi i EU gennem arbejdsgrupper, som specifikt er nedsat med dette formål, arbejder for at fastsætte klare bæredygtighedskriterier, der vil fremme en bæredygtig produktion af biobrændsel med en begrænset indvirkning på faktorer som fødevarepriserne.
Eftersom de anførte årsager til de højere fødevarepriser på både udbuds- og efterspørgselssiden er af strukturel karakter, kan priserne og prisstigningerne også i det lange løb forventes at forblive på et niveau, der er højere end det, som vi har været vant til i de seneste 10 år. Globalt set går stigningen i fødevarepriserne især hårdt ud over de lande, hvor landbrugsprodukter og fødevarer udgør en stor del af importen. Problemet er særligt akut i lande med et lavt eller mellemstort bruttonationalprodukt og en struktur, der ikke er særlig konkurrencepræget i forhold til produktion af og handel med fødevarer.
Med henblik på at sikre den basale fødevareforsyning er det bl.a. nødvendigt at fremme landbrugsproduktionen i de fattigere lande. Samtidig bør de rigere lande tilskyndes til at afsætte midler til udviklingsbistand til de fattigste lande og engagere sig mere aktivt i humanitære organisationer.
EU forsøger at bremse fødevareprisstigningerne på forskellige måder. Formålet med de seneste reformer af den fælles landbrugspolitik var at gøre europæisk landbrug mere bæredygtigt og markedsorienteret. EU har allerede vedtaget et jordudtagningskrav for 2008 og derigennem øget det dyrkbare areal til fødevareproduktion i EU. Der blev også foreslået en endelig ophævelse af dette krav og en afskaffelse af energiafgrødepræmierne som led i revisionen af den fælles landbrugspolitik.
Indsatsen for at fremme forskning, der kan bane vej for produktionen af andengenerationsbiobrændsel, er også vigtig. Biprodukter såsom halm, afklip og affald generelt vil blive anvendt i denne produktion.
Desuden er EU som led i WTO-forhandlingerne villig til at fjerne eksportstøtten inden 2013. Under alle omstændigheder er problemet med ustabile landbrugsmarkeder ved at blive en af de største udfordringer, som EU's landbrug og landbrugspolitik står over for.
I betragtning af de mulige konsekvensers omfang drøftede Rådet (landbrug og fiskeri) problemet med de høje priser på sit møde i april. Det vil med høj sandsynlighed drøfte det igen på kommende møder, og ministrene vil også tage fat på problemet i andre rådssammensætninger.
Internationale organisationer som Levnedsmiddel- og Landbrugsorganisationen (FAO), Den Internationale Fond for Landbrugsudvikling, Verdensfødevareprogrammet og andre agenturer gør også en aktiv indsats for at bremse stigningen i fødevarepriserne. Det slovenske formandskab vil deltage i den internationale konference om fødevaresikkerheden i verden, klimaudfordringerne og bioenergi, som afholdes i FAO-regi i begyndelsen af juni i Rom.
Afslutningsvis vil jeg sige, at stigningen i fødevarepriserne er et globalt problem og derfor skal gribes an under behørig hensyntagen til og gennem en øget indsats på alle berørte områder. Vores mål er at genoprette prisstabiliteten på markedet.
(Bifald)
Joseph Daul
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær! Jeg bifalder Deres redegørelser. De har fuldstændig ret, særligt i forhold til Afrika. PPE-DE-Gruppen er yderst bekymret over fødevareknapheden, som påvirker talrige fattige lande rundt om i verden, men er også bekymret over de kraftige omkostningsstigninger for de forbrugere, der fylder indkøbskurven i Europa. Vi hører ikke tilstrækkeligt om dette problem.
Fødevarekrisen kræver først og fremmest nødforanstaltninger, der kan hjælpe sultende befolkninger. I den forbindelse bifalder jeg frigivelsen af midler til Verdensfødevareprogrammet. Hvor positive disse foranstaltninger end er, vil de dog kun midlertidigt afhjælpe problemet. Reelt set er det verdens landbrug, som skal underkastes gennemgribende strukturreformer. Fødevarekrisen er en chance for at få en tilbundsgående drøftelse af den plads, som vi ønsker at tildele fødevarer og landbrug i verdensøkonomien og i den europæiske økonomi.
I dag er Unionen mere end nogensinde klar over, at den har behov for landbruget for at garantere EU's fødevareforsyning. Med henblik på at efterkomme den stigende efterspørgsel i vækstøkonomierne er vi nødt til at fremme udviklingen af landbruget i disse lande. Den største udfordring for fattige lande er at blive selvforsynende med fødevarer, så vi skal hjælpe dem med at skabe et økonomisk levedygtigt landbrug.
Som De påpegede, er fastfrysningen af produktionen i Europa ikke længere relevant. I forhold til antal dages forbrug er EU's kornlager halveret siden 2005 og ville i en krisesituation kun holde i en måned. Importen ville ikke være tilstrækkelig, eftersom mange tredjelande har tendens til at holde deres produktion på hjemmemarkedet. Det gør de ret i. Råvarer er blevet genstand for spekulation. Et ton hvede kan blive solgt flere gange, inden det når frem til møllen.
Mange tror, at biobrændsel er skyld i den nuværende fødevarekrise. Det er langtfra tilfældet. Det udgør kun 2 % af den aktuelle landbrugsproduktion i Europa. Jeg vil gerne sige, at jeg ikke ønsker at forsvare lobbyen for agrokemikalier, men vi bør ikke give op med det samme. Vi bør fastholde disse 2 %, så Europa også er med i udviklingen af agrokemikalier i fremtiden.
Vi er nødt til at ty til plantesorter, der er modstandsdygtige over for de nye klimaudfordringer og den stigende knaphed på vandressourcer. I den henseende skal vi investere i landbrugsforskning og realistisk og ansvarligt overveje - og jeg mener seriøst overveje - spørgsmålet om genmodificerede afgrøder. Lad os åbne øjnene. Sundhedstjekket af den fælles landbrugspolitik er et ideelt tidspunkt til at lancere en reel debat om Europas landbrugs- og fødevarepolitik.
Husker De den gamle amerikanske politik? To politikker, som ingen kunne røre: forsvar og fødevareforsyningssikkerhed. Det var, hvad Kongressen fortalte os. Vi bør holde op med at forsvare forsimplede og rent økonomiske tiltag, som ikke sikrer en langsigtet løsning af den nuværende krise. Lad os samtidig erkende, at løsningen på fødevareproblemet kun kan være global. Europa skal finde løsninger i samarbejde med internationale organisationer som Verdensbanken, IMF og naturligvis WTO. Vi skal finde en måde, hvorpå vi kan begrænse de skadelige virkninger af finansiel spekulation, som finder sted, mens befolkninger er ramt af hungersnød. Nogle lande har store reserver, som de fortsat undlader at eksportere. Spekulanter sætter hele befolkningers liv på spil. Vi skal gøre alt for at udrydde dette fænomen og fremme handel.
Endelig er der behov for en undersøgelse af, hvorfor prisstigningen er så kraftig, når landbrugsråvarer kun udgør en meget lille procentdel af den endelige pris på forarbejdede fødevarer. Ansvaret er endnu ikke klart fastlagt, og det lader til, at fødevarekrisen ikke er til ulempe for alle.
Vi skal tage hånd om tingene, og vi skal foretage de forskellige undersøgelser, der er nødvendige for at sikre, at ingen beriger sig på bekostning af verdens fattigste eller Europas dårligst stillede borgere.
Martin Schulz
Hr. formand, mine damer og herrer! Min gruppe anmodede om denne forhandling, fordi vi mener, at der er behov for at gribe ind hurtigt. Kommissær Michel fremsatte nogle relevante og gode bemærkninger til, hvad Kommissionen straks kan gøre. Vi anmodede imidlertid også om denne forhandling, fordi vi ønsker at drøfte de grundlæggende principper bag den måde, som fødevarepriserne udvikler sig på, og konsekvenserne heraf.
Der er mange forklarende faktorer. Verdens befolkning bliver større, dyrkningsarealerne er begrænsede, og levestandarden - og dermed muligheden for at købe og forbruge fødevarer - stiger i mange dele af verden. Det er i sig selv en positiv udvikling. Forbruget af kød i eksempelvis Kina stiger hastigt. Det reducerer imidlertid det tilgængelige udbud på verdensplan. Stigningen i energipriserne og politiske mål - herunder vores politiske klimamål, og at produktionen af biobrændsel eksempelvis bliver mere attraktiv - leder alt sammen til de resultater, som hr. Daul netop beskrev.
Det er forklaringsmodeller, som vi alle er godt bekendt med. Der er imidlertid et punkt, som jeg gerne vil fremhæve, og som, jeg ikke føler, bliver nævnt tit nok. Mine kolleger vil gå nærmere ind i de forskellige punkter, som jeg netop har beskrevet, men jeg vil gerne introducere et emne i vores forhandling, som vi slet ikke taler om, og som, jeg mener, er væsentligt for denne krise. Det drejer sig om, at store investeringsselskaber, hedgefonde, som har sat sig på alle områder af det økonomiske liv og hver dag flytter tocifrede milliardbeløb rundt i verden, har overtaget kontrollen med fødevaresektoren.
Jeg ønsker ikke at kritisere dem, som har handlet med råstoffer internationalt i de sidste 140 år. Dette er fuldstændig normalt, men det, der sker nu, er ikke længere normalt, og det drejer sig om, at enorme beløb sættes ind på, at fødevarepriserne stiger, og at der foregår omfattende spekulation. Det betyder, at de europæiske banker giver deres kunder følgende råd: "Få mest muligt ud af de stigende fødevarepriser, og opnå en fortjeneste på dine investeringer". Hvad, de indirekte siger, er: "Skab fødevareknaphed, så priserne stiger, og du kan opnå en fortjeneste". Vi er vidne til intet mindre end "kasinokapitalisme", som berører os på alle niveauer, og som tager plads ved verdens fattiges bord. Det er den reelle moralske skandale bag denne krise, og derfor ønsker vi at drøfte spørgsmålet i dette forum.
Krisen giver mere end nogensinde god grund til at tage den fornødne internationale kontrol over finansmarkederne. Jeg kan leve med, at der skabes enorme fortjenester på nogle få sekunder på givne områder, f.eks. på handel med guld, men ikke når det drejer sig om at brødføde store dele af verdens befolkning. Det er umoralskhed i sin yderste konsekvens, og det må ikke undervurderes i denne forhandling.
På nuværende tidspunkt bør vi drøfte de umiddelbare konsekvenser, som dette har for os. Hvilke følger har det for reformen af markedspolitikken for landbrugsvarer her i Europa? Hvilken rolle spiller vores egen eksportstøttepolitik? Bidrager vi sammen med vores eksportører til fødevareknapheden, fordi der ikke kan ske en tilstrækkelig udvikling af landbruget i de berørte områder i verden? Hvad er vores holdning til spørgsmålet om større adgang til bioenergi? Behøver dette automatisk at medføre knaphed og begrænse fødevareproduktionen? Eller vil der med den næste generation være sket en teknologisk udvikling på det biokemiske område - og her har hr. Daul ret - som kunne føre til en situation, hvor vi ikke længere vil behøve kun at anvende jord, som hidtil har været anvendt til produktion af fødevarer?
Vi skal overveje alle disse spørgsmål, men de må ikke aflede vores opmærksomhed fra én ting, og det er, at vi ikke kan tillade et finansielt system, der bliver medvirkende årsag til en forværring af hungersnøden i verden, blot for at nogle få kapitalister kan opnå endnu større fortjenester.
(Bifald)
Graham Watson
Hr. formand! Hr. Michel talte på Kommissionens vegne, men inden for Rådets normale taletid. Heldigvis har han stor erfaring inden for begge institutioner, hvilket er til vores fordel.
(EN) Hr. formand! I det seneste år har vi oplevet foruroligende prisstigninger på basale fødevarer, der har betydet, at 100 millioner mennesker skubbes ud i fattigdom, og hundredtusinder risikerer at sulte. Truslen er så alvorlig, at den vil udligne alle fremskridt i forhold til målet om at halvere verdens fattigdom inden 2015.
Forbedringen af levestandarden i Europa er sket så hurtigt, at selv min generation husker en tid, hvor stort set det eneste, der voksede i haverne på vores kontinent, var små børns appetit. Vi må i vores privilegerede stilling ikke lade stå til, mens en katastrofe udvikler sig. Vi skal give flere penge til Verdensfødevareprogrammet nu, så det kan brødføde de nødlidende, og min gruppe bifalder kommissærens løfter i den forbindelse.
Mange lægger skylden på biobrændsel. FN's særlige rapportør har sågar kaldt biobrændsel for en "forbrydelse mod menneskeheden". Årsagerne til de seneste stigninger i fødevarepriserne er dog mange og forskelligartede, så det skal det internationale samfunds løsning også være.
Væksten i verdens befolkning, dårlige dyrkningsbetingelser med relation til klimaændringerne, landbrugsjord, der overgår til industri, umoralsk spekulation i råstoffer og ændrede spisevaner har alt sammen bidraget til den nuværende krise. Kødforbruget i Kina er eksempelvis steget fra 20 kg pr. indbygger i 1980 til 50 kg pr. indbygger i 2007, og hvis det kræver ca. 185 m2 jord og 13.000 l vand at producere et kilo oksekød, og det samme næringsindhold kan opnås fra soja ved hjælp af 1 % af dette areal- og vandforbrug, begynder vi at se, hvor komplekst problemet er.
Langt den største synder er markedsforvridning, som fanger fattige landmænd i en fattigdomsspiral og giver dem lille tilskyndelse til at øge fødevareproduktionen. De høje bæredygtighedsstandarder for sourcing og produktion, der er indskrevet i EU's forslag om biobrændsel, sikrer effektivt Europa imod ubæredygtig udnyttelse. Så i stedet for at bruge biobrændsel som syndebuk bør vi afskaffe landbrugsprotektionismen og eksportrestriktionerne, styrke landbrugsudviklingen i de fattigste lande og sørge for, at det i Dohaudviklingsrunden lykkes at fremme fri, loyal og bæredygtig handel med landbrugsvarer på globalt plan.
Det er den fælles landbrugspolitik, ikke europæisk biobrændsel, der er hovedårsagen til problemet, og en reform af denne politik - ikke en opgivelse af målene for biobrændsel - vil løse det.
Vi må også udnytte vores samlede styrke til at sikre, at der tages højde for klimaændringer og bæredygtighedskriterier i handelspolitikken. Sandheden er, at vi har råd til at brødføde verden, og som Dominique Strauss-Kahn har sagt, kan globalt samarbejde danne den makroøkonomiske ramme og skabe de incitamenter, der er nødvendige for at løse problemet.
Min gruppe mener, at med den rette politiske vilje og det rette internationale samarbejde kan globaliseringen være løsningen, ikke problemet. Det er op til EU at vise vejen.
Eoin Ryan
Hr. formand! Jeg vil lige sige, at jeg ikke vil gennemgå årsagerne til, at vi i dag står, hvor vi står. Årsagen til, at verden lider eller kommer til at lide under en alvorlig knaphed på fødevarer, er blevet veldokumenteret af mange. Situationen vil imidlertid på mange måder gøre det vanskeligt for os at udrydde hungersnøden i verden inden 2015. Jeg tror, at vi lige nu står over for en kæmpe udfordring.
Der er tale om et globalt problem, som vil kræve en global løsning. Vi har løst andre problemer, og vi har forsøgt at løse andre problemer som global opvarmning på dette niveau. Jeg mener, at den eneste måde, vi kan tackle dette problem på, er gennem en global løsning.
Som sagt er der mange årsager - bl.a. befolkningstilvækst - og ja, jeg tror, det er vigtigt, at vi øger bistanden med det samme. Vi skal imidlertid også finde en mere langsigtet løsning, forsøge at finde ud af præcis, hvorfor fødevaremarkedet er havnet i denne situation. Som sagt er der allerede blevet beskrevet mange årsager, men jeg tror, at vi skal forsøge at finde en langsigtet løsning, og jeg mener, at vi i Parlamentet har den politiske vilje.
Den ene institution, som vi skal tilskynde til at gøre mere, er FN. Den bør indkalde til en konference om den nuværende situation, og vi bør støtte den på alle de måder, vi kan. Det er den eneste måde at forsøge at gribe dette an på, for nogle siger, at årsagen muligvis er hedgefonde, eller personer, der spekulerer, eller tørke eller hvad det end måtte være, men jeg tror, at vi er nødt til at samle alle vores ressourcer og al vores politiske vilje globalt og forsøge at finde en løsning på dette problem i de kommende år, fordi det er et meget alvorligt problem, særligt for fattige mennesker rundt om i verden.
Friedrich-Wilhelm Graefe zu Baringdorf
Hr. formand, mine damer og herrer! I de seneste år og årtier har prisen på landbrugsvarer været katastrofalt lav, og det var vigtig og presserende, at den steg verden over. Det er en rigtig god udvikling, fordi prisniveauet lå under produktionsomkostningerne for økologisk landbrug og for de små landbrug, hvilket har ødelagt levebrødet for hundreder af millioner landmænd, ikke kun i den tredje verden, men også i EU.
Når dette, som hr. Schulz sagde, er tilskyndet af spekulation, så har det noget at gøre med, at nu, hvor EU har afskaffet eksportstøtten og udfaset præmierne, står vi med noget, der snarere ligner en interventionsmekanisme, hvor fødevarer og foderstoffer knyttes til prisen på olie, fordi vi begynder at fremstille benzin af fødevarer og foderstoffer. Det fremmer spekulation, fordi muligheden for og nødvendigheden af at transportere foderstoffer øges verden over.
EU er verdens største importør af fødevarer og foderstoffer, hvilket betyder, at vi ikke har noget overskud, og at den mekanisme, hvormed importen - som løber op i 50 millioner t korn, der nærmest købes uden fattigdomsgrænsen i tredjeverdenslande - forvandles til fødevarer, som derefter dumpes og eksporteres med milliardstore omkostninger til følge og sælges med tab på de regionale markeder i tredjeverdenslande, i sidste ende har ødelagt de små landbrug og det regionale subsistenslandbrug.
Vi skal derfor betragte dette som en mulighed. Det betyder ikke, at jeg mener, at biobrændsel er en universalløsning, for energibalancen er negativ, og det giver anledning til spekulation, men vi må forsøge at udnytte de materialer, som reelt er til rådighed, f.eks. affald, til fremstilling af energi. For at sige det rent ud skal vi forvandle skidt til guld i stedet for at tænke, at vi konkurrerer med fødevarer til konsum. Det er ikke muligt for alle i verden at have en fuld benzintank og mad på bordet alene baseret på de afgrøder, der dyrkes. Det er givetvis muligt i Europa, fordi vi er tilstrækkeligt rige til at købe disse produkter og disse kornhøster til os selv, men resten af verden ville sulte.
Afslutningsvis vil jeg gerne tilføje endnu en bemærkning. Vi står med 850 millioner mennesker, som sulter, og disse 850 millioner mennesker sultede allerede, da prisniveauet var katastrofalt lavt. Det, der er sket nu, er, at middelklassens købekraft i tredjeverdenslandene er faldet, således at disse mennesker har vanskeligt ved at købe andre forbrugsgoder. Det forpurrer Verdensbankens og Den Internationale Valutafonds strategi. Nu kræver folk, at der bevilges flere penge, men de 850 millioner mennesker, der sulter, havde allerede forinden behov for disse penge.
Luisa Morgantini
Hr. formand, mine damer og herrer! Adgang til mad er en ret og bør derfor ikke alene være underlagt markedsmekanismerne eller finansiel spekulation. Vi er vidne til en krise og protester, der minder os om vores egne tidligere brødoprør og om mennesker, der bliver dræbt, fordi de er sultne.
Årsagerne er mange, og de er allerede blevet nævnt. Stigninger i oliepriserne, støtte til fremstilling af biobrændsel, dårligt vejr, stigninger i kødforbruget og spekulation i futures på fødevarer. Hvad er vores ansvar? Hr. Ziegler kortlagde problemet, da han sagde, at globaliseringen monopoliserer verdens rigdomme. De multinationale selskaber er ansvarlige for strukturel vold. De har opbygget en verden med uligheder og gru. Vi er nødt til at sætte en stopper for alt dette, siger han. Vil vi lytte til ham?
Ud over WTO-reglerne har EU vedtaget en fælles landbrugspolitik, der bygger på subsidier, og som godt nok engang forekom at være mangelfuld, men som nu synes at ødelægge den internationale balance. Anvendelsen af kvoter til at regulere vores kornproduktion samt jordudtagningsforanstaltninger bærer også en del af ansvaret for den situation, vi står over for i dag.
Lad os være forbeholdne over for den lette udvej, som foreslås af gmo-lobbyen, der lover at kunne afskaffe verdens hungersnød, men hvis løfter er en uholdbar genvej, der i stedet vil forårsage omfattende skade. Britisk lovgivning er blevet betegnet som vanvid, fordi selv om den muligvis er mere miljøvenlig, indeholder den bestemt kvoter for biobrændsel, som ikke forhindrer ødelæggelsen af naturlige habitater.
Blandt de mulige tiltag støtter jeg hr. Zieglers forslag om at indstille produktionen af biobrændsel i fem år. Vi er nødt til at holde vores løfte om at halvere antallet af mennesker, der dør af sult, inden 2015, og hr. Michel har ret. Selv om det er vores pligt at bevilge flere midler til finansiering af Verdensfødevareprogrammet, er det ikke løsningen, men vi glæder os over nødpakken og de 10 millioner amerikanske dollars til Haiti.
Med hensyn til de midler, der allerede er blevet afsat til afrikansk landbrug, glæder det mig at høre hr. Michel sige, såfremt jeg har forstået ham ret, at støtten vil gå til mindre producenter og dermed støtte subsistenslandbruget, som hjælper især de fattigste med at overvinde krisen, og ikke til de multinationale selskaber, som har helliget sig eksport, og som rent faktisk ville gøre landene endnu fattigere og mere afhængige af import.
Graham Booth
Hr. formand! EU har besluttet, at vi nu kan dyrke brændstof, og fortæller udviklingslandene, at de i stedet for at dyrke fødevarer bør dyrke brændstof, så EU kan holde sine limousiner kørende. Siden jeg blev medlem af Parlamentet, kan jeg vanskeligt huske et spørgsmål, der har medført en så voldsom brevstorm som spørgsmålet om biobrændsel. Jeg har modtaget over 100 opfordringer til at stemme imod Kommissionens mål for bæredygtig energi.
Der var ikke behov for megen overtalelse, for som medlem af UKIP stemmer jeg under alle omstændigheder imod enhver indførelse af EU-mål for mit land. I denne forbindelse glæder det mig imidlertid at stemme imod, fordi satsningen på biobrændsel, som udgør en vigtig del af Kommissionens strategi, har stor betydning for den kraftige stigning i fødevarepriserne i hele verden.
Den britiske regeringsrådgiver professor John Beddington har udtalt, at biobrændsels manglende bæredygtighed er et reelt problem. Han har ret. Vi er blevet så besat af den globale opvarmning, at vi har overset et kæmpe problem - den globale fødevarekrise. Landmænd i f.eks. Afrika har nu mindre jord til at dyrke fødevarer, fordi mange i stedet dyrker brændstof. Det medvirker også til ødelæggelsen af regnskovene med katastrofale konsekvenser til følge. Så mindre jord til fødevarer resulterer i færre fødevarer, og med en samtidig befolkningstilvækst fører det uundgåeligt til en stigning i fødevarepriserne. I hele verden, og især i Europa, er priserne på fødevarer steget langt hurtigere end den generelle inflation.
EU roser sig af at føre an på miljøområdet. Vil EU derfor være den første til at erkende, at biobrændsel ikke er løsningen? Biobrændsel får i hele verden priserne på varerne i indkøbskurven til at stige. Vi i Vesten vil jamre, trække på skuldrene og udholde det, men i udviklingslandene er det et spørgsmål om liv eller død. EU har aldrig været udviklingslandenes ven. Kæmpe fabriksskibe har tømt de vestafrikanske have for fisk. Dumping af subsidierede overskudslagre har ødelagt avancen for mange afrikanske landmænd, og nu hvor deres befolkningstal stiger, anvendes deres jord til at holde vores biler kørende på vejene i stedet for at forsyne deres egen befolkning med mad.
Der har allerede været voldelige fødevareoptøjer over hele verden, hvor desperate og sultne mennesker angriber kornsiloer og supermarkeder. I nogle lande er soldater sendt på gaden for at beskytte de tilbageværende fødevarer. Risikoen for en væbnet konflikt mellem og inden for flere lande er kraftigt forhøjet på grund af EU's politikker - så meget for EU's fredsbevarende indsats. Hvad har en landsbyboer i Afrika størst gavn af? - En fuld benzintank eller en fuld mave? Lyt til almindelig sund fornuft, og omlæg straks politikken for biobrændsel.
Peter Baco
(SK) Hr. formand! De stigende fødevarepriser skyldes den nuværende volatilitet på landbrugsmarkederne, som under alle omstændigheder er naturligt ustabile. Landbrugspolitikkens vigtigste opgave har således altid været, og er stadig, at fjerne denne ustabilitet.
Vi bør huske på bibelens fortælling om de syv fede køer og de syv magre køer. Allerede for tusinder af år siden var samfundet i stand til at forvalte landbrugsmarkederne og dermed forhindre udsving på disse markeder, hvilket gav Egypten betingelser for velstand, mens andre samfund var ramt af hungersnød og krig på grund af fødevaremangel.
Menneskeheden har gennem sin historie i høj grad udviklet sig i forhold til det enkelte samfunds evne til at acceptere landbrugspolitikkens vigtige betydning. De nuværende kampe, som vi er vidne til inden for WTO, og som primært drejer sig om militær- eller kontrolpolitikker eller om nationale handelsmæssige og økonomiske interesser, bekræfter desværre, at dagens landbrugspolitik har helt andre prioriteter.
At sikre landbrugsmarkedernes stabilitet bør derfor blive en prioritet for WTO, hvis de nationale politikker, herunder vores fælles landbrugspolitik, skal give mening. Ellers pisker vi blot en død hest, og det vil vi blive ved med, indtil en global fødevarekrise får os til at vedtage radikale tiltag, der naturligvis vil være til skade for landmændene og offentligheden, men til fordel for spekulanterne. Det vigtigste er derfor at turde tage tyren ved hornene.
Mairead McGuinness
(EN) Hr. formand! Jeg tror, at dette er en af de vigtigste forhandlinger, som vi har haft i Parlamentet i min tid her. Jeg vil imidlertid gerne bede alle om at lægge deres voldsomme bekymringer, fejlopfattelser eller måske opfattelser fra sig, for vi løser ikke dette problem ved at gå løs på den fælles landbrugspolitik - ved at slå os selv i hovedet med, hvor vi står i dag.
Ingen troede, at vi ville komme hertil - ingen af Kommissionens eksperter forudså, at fødevareforsyningen ville blive et problem, ingen af de store politiske ledere talte nogensinde om det - men pludselig betaler europæerne mere for fødevarer, og de bliver skrækslagne. Måske er det på den anden side godt, at vi er kommet hertil, fordi vi med denne viden måske vil tage reelt hensyn til behovene hos de fattigste af de fattige i verden, som i øjeblikket betaler det hvide ud af øjnene for fødevarer.
Jeg vil gerne fremsætte nogle få forslag - først på europæisk plan - som muligvis vil skræmme nogle af dem, som allerede har talt. Selv om råvarepriserne stiger, må jeg blot bede Dem huske på, at det gør produktionsomkostningerne også. Landmændene anvender brændstof og energi for at dyrke fødevarer, og deres omkostninger er stigende. Landmændene vil kun øge produktionen, hvis de kan opnå en fortjeneste, og her har vi et reelt problem. Se på gødningspriserne og udviklingen på det område. Klimaændringerne - vi har rent faktisk reduceret fødevareproduktionen i Europa på grund af dem. Vi kan ikke blæse og have mel i munden.
Lad os nu vende blikket mod udviklingslandene. Jeg har ved andre lejligheder - ikke kun på denne baggrund, men også i andre sammenhænge - sagt, at Afrika har behov for en fælles landbrugspolitik. Der var sådan, Europa udviklede sit produktionsgrundlag på fødevareområdet - det er sådan, vi brødføder os selv - og vi er nødt til at erkende, som vi har gjort i Parlamentet i dag, at vi ikke har investeret tilstrækkeligt i landbrugsforskning, udvikling og rådgivningsydelser.
Jeg gentager min pointe: Det er godt, hvis høje fødevarepriser i Europa får os til at indse, at vi er nødt til at investere i en af de helt grundlæggende forudsætninger for civilisation, nemlig fødevareproduktion, og vi skal først løse problemet i udviklingslandene. Så selv om jeg kom her og var bekymret over den situation, vi står i, kom jeg her samtidig med et håb om, at vi måske endelig reelt set vil gøre noget og tage spørgsmålet om global fødevaresikkerhed alvorligt. Men lad den fælles landbrugspolitik være i fred!
Hannes Swoboda
(DE) Hr. formand, mine damer og herrer! En række objektive faktorer bidrager til eller forårsager prisstigningerne. Der er også problemet med spekulation, som hr. Schulz forklarede i detaljer. Betyder alt dette, at vi er hjælpeløse, at alt, vi kan gøre, er at sidde og se til? Det mener jeg ikke. Kommissæren og repræsentanterne for Rådets formandskab har nævnt visse tiltag. Jeg vil nu bede Dem, hr. kommissær, om i løbet af de kommende uger sammen med Deres kolleger i Kommissionen at udarbejde en udførlig plan over mulige løsninger, eftersom borgerne - i hele verden og i Europa - ønsker et svar på spørgsmålet om, hvad vi kan gøre, og hvad vi ikke kan gøre.
Et punkt er udviklingen af et driftigt og bæredygtigt landbrug. Det er et afgørende aspekt. Jeg ønsker ikke at gentage, hvad der allerede er blevet sagt, men blot tilføje en kort bemærkning. Vi var for nylig i Kosovo, hvor der er mange landområder, men hvor vi som EU imidlertid ikke gør noget for at give jævne mennesker dér mulighed for at udvikle et hensigtsmæssigt landbrug. Vi bør således gøre mere i vores egen region - på Balkan, i Ukraine og i andre lande - for at fremme udviklingen af et bæredygtigt landbrug.
For det andet kan vi ikke blot sige: "Nå, priserne stiger, og så er den ikke længere", fordi vi ved, hvem der er værst ramt. Det ved vi, at det er de fattige. Jo større andel af deres indkomst de skal bruge på mad, desto alvorligere er de berørt. Derfor skal vi sende klare signaler om fordeling og social velfærd, så vi i forbindelse med lønstigninger og især pensionsstigninger tager særligt hensyn til lavindkomstgrupperne her i Europa. Vi skal naturligvis også støtte disse grupper på verdensplan.
Vi må også påpege, at trods social uro er indsatsen mod hungersnød og knaphed naturligvis langt bedre i demokratiske lande. Udviklingen af demokrati i alle vores lande, men i særdeleshed i den tredje verden, er et vigtigt aspekt i bekæmpelsen af denne nød.
For det fjerde er der som sagt konsekvenserne af spekulation. Betyder det da, at vi ikke kan gøre noget? Kunne Europa - muligvis inden for rammerne af bl.a. UNDP og Verdensbanken - ikke være proaktiv og på hensigtsmæssig vis gennem oplagring og frigivelse af lagre i det mindste delvist reducere påvirkningerne fra spekulation? Vi kan ikke sige: "Nå, men det er bare sådan, spekulation fungerer". Vi er nødt til at se på, hvad vi kan gøre på dette område. Det samme gælder muligvis for olie og gas - også her er der en opgave at løse.
Men hensyn til vores energipolitiske mål må vi ikke smide barnet ud med badevandet. Det er fuldstændig korrekt, at der er nogle overdrevne forventninger, særligt i forhold til de første par teknologier, der blev udviklet. Det er imidlertid netop på dette område, at vi skal udvide energiforskningen, som vil føre til anden og tredje teknologigeneration - hvilket jeg støtter helhjertet - og særligt brugen af biomasse og andre råstoffer, der ikke har den skadelige forskydningseffekt, som vi i øjeblikket ser. Også her bør Kommissionen slutte sig til os og overveje dette - ikke opgive målene, men snarere tilpasse dem.
Endelig vil jeg gerne gentage mit klare og ufravigelige budskab: Lad os hjælpe de fattigste af de fattige - på verdensplan, men også i Europa - med at få adgang til sundere fødevarer trods denne vanskelige situation. Det er vores vigtige socialdemokratiske mål.
Thierry Cornillet
(FR) Hr. formand! De tidligere talere er alle gået i detaljer med emnet, men det er trods alt også bedre, at vi gentager os selv, end at vi modsiger hinanden.
Hvis du har 1 dollar om dagen at leve for, og det koster 75 cent at brødføde dig selv, og dette beløb så stiger med 40 %, kan du ikke gøre noget. Du har ikke mulighed for at omfordele dine omkostninger, så du reducerer din madration, du holder op med at sende dine børn i skole, fordi det koster penge, og din hovedprioritet er at brødføde dem, hvorefter du rammes af alle de sociale problemer, som dette medfører.
Det, vi er vidne til, er et humanitært problem på individuelt plan. De fleste årsager er blevet nævnt. Jeg mener, at vi bør afstå fra en ideologisk fortolkning af disse årsager, fordi der ganske enkelt ikke kun er én fortolkning. Naturligvis kan biobrændsel være én årsag, men som hr. Daul sagde, udgør biobrændsel 2 % af produktionen og 1 % af det samlede areal, så vi må holde op med at overdrive betydningen heraf.
Klimaændringerne er ikke nødvendigvis skadelige alle steder, selv om konsekvenserne i nogle lande er katastrofale. Med hensyn til de ændrede spisevaner mener jeg, at det, at dele af verdens befolkning spiser bedre, er temmelig gode nyheder. Med hensyn til spekulation bør vi naturligvis finde en måde at forhindre vestlige kapitalister i at tjene penge, som burde gå til risbønderne i Vietnam.
Pengespørgsmålet vil blive løst. Vi vil naturligvis finde de 315 millioner euro, der yderligere skal tilføres Verdensfødevareprogrammets budget på 2,9 milliarder euro. Den reelle løsning, som kommissæren nævnte i sin redegørelse, skal findes inden for fødevareproduktionen. Vi skal forbedre landbruget og øge produktiviteten, særligt i Afrika, hvilket naturligvis kræver investeringer i hybridforskning, og vi bør holde op med at dæmonisere gmo'er, som kan være en del af løsningen.
Vi er nødt til at investere i uddannelse. Det var hr. Dumont, der sagde: "Giv en mand en fisk, og han bliver mæt i dag. Lær ham at fiske, og han bliver mæt resten af livet". Jeg mener også, at det gælder her. Vi skal frem for alt investere i infrastruktur, fordi det at forbedre landbruget er ensbetydende med at forbedre vandingssystemer og transport, at gøre det muligt at sende varer fra punkt A til punkt B og sælge dem dér, og vi er nødt til at forbedre oplagringen og kølekæden, hvis vi ønsker at eksportere disse varer.
Alle er nødt til at gøre en indsats, ikke kun de humanitære kræfter. Alle hjælpeinstanser - IMF, Verdensbanken, Den Afrikanske Udviklingsbank osv. - skal mobiliseres for at få landbruget tilbage i centrum af udviklingsstrategien. Det giver os samtidig en mulighed for at genoverveje fødevareforsyningssikkerheden i forhold humanitær bistand. Lad os være ydmyge nok til at indrømme, at årevis med humanitær bistand ikke har reduceret afhængigheden. Vi er nødt til at sætte spørgsmålstegn ved den humanitære bistand for at lette vores samvittighed. Det er ikke tid til ideologiske fortolkninger. Lad os undersøge de eksterne årsager, befolkningstætheden, naturkatastrofer, antallet af døde af hiv og aids og vigtigere endnu forbindelserne mellem dårlig regeringsførelse og humanitære konsekvenser.
Janusz Wojciechowski
(PL) Hr. formand! Det er ikke så længe siden, at EU's største bekymring var overproduktion af fødevarer, og vores forhandlinger primært drejede sig om, hvordan vi kunne producere mindre. Adskillelsen af støtte fra produktion, afskaffelsen af eksportpræmier og fastholdelsen af produktionskvoter bidrog alt sammen til at begrænse europæisk landbrugs potentiale.
Virkeligheden bekræftede denne politik. De første tegn på en fødevarekrise viste sig hurtigere, end nogen kunne have forventet. Fødevarerne bliver dyrere, vi har færre og færre egne fødevarer, og importen bliver stadig dyrere og stadig mindre sikker. Det er i store træk konsekvenserne af denne politik, som er baseret på at overbevise landbruget om at producere mindre.
Vi bør radikalt ændre vores landbrugspolitiske strategi. Vi må erkende, at landbruget er en hjørnesten for europæisk sikkerhed. Sammen med fysisk sikkerhed og energiforsyningssikkerhed er fødevareforsyningssikkerheden et grundlæggende sikkerhedselement, der er vigtigt for både befolkninger og lande og for den enkelte. Lad os holde op med at lege kispus med landbruget. Lad os anerkende det som en vigtig del af vores sikkerhed, og lad os følge dette op ved at støtte landbruget, så den europæiske fødevareforsyningssikkerhed kan garanteres, og fødevarer bliver tilgængelige for alle.
Claude Turmes
(EN) Hr. formand! Biobrændstof er ikke den primære årsag til denne krise, men at fremme produktionen af det ineffektive førstegenerationsbiobrændsel på et tidspunkt som dette er ikke et fornuftigt politisk valg. Kravet om 10 % biobrændsel er således et dårligt politisk valg.
Vi skal huske på, hvorfra dette krav stammer. Det var en studehandel med bilindustrien, som pressede Kommissionen til at være mindre ambitiøs med hensyn til bilers effektivitet, mod at denne mindre ambitiøse politik til gengæld indeholdt et højere mål for biobrændsel. Det er at forevige en myte om, at vi i en verden, hvor millioner af unge kinesere og indere også drømmer om en bil, fortsat kan bygge kæmpe limousiner og lade dem køre på biobrændsel.
Dette er reelt set ikke muligt i en verden, som har begrænsede ressourcer, så jeg opfordrer på det kraftigste Kommissionen til at genoverveje dette. Vær mere ambitiøs med hensyn til bilers effektivitet. Vi er nødt til at gå fra en endimensional politik for biobrændsel til en holistisk politik for energi fremstillet af biomasse og koncentrere biomassen dér, hvor den kan udnyttes mest effektivt, hvilket er i produktionen af elektricitet og varme. Det er desuden billigere end at anvende ineffektivt biobrændsel.
Dimitrios Papadimoulis
(EL) Hr. formand! Ifølge FN truer en sand bølge af høje priser med at skabe hungersnød i over 40 lande og ramme over 100 millioner mennesker. Medlemmer af Kommissionen og Rådet! Som følge af de høje priser stiger inflationen på fødevarer langt hurtigere end den generelle inflation, hvilket især rammer de fattige. De bør derfor bruge disse opdagelser til at sikre en koordineret offentlig intervention. Vi er ikke en teoretisk institution, hvis ansvar primært er at foretage analyser. Der er behov for en koordineret indsats på europæisk plan. FN's Sikkerhedsråd bør også hasteindkaldes.
De bør holde op med konstant at undervurdere den fælles landbrugspolitik. De bør ændre Deres politik for biobrændsel og være med til at sikre, at fødevarepriserne ikke længere er genstand for et ukontrolleret marked og profitjagt.
Koenraad Dillen
(NL) Hr. formand! Dagens overskrift i den franske avis Le Monde var: "For 1 euro får man ikke længere meget". Stigende fødevarepriser, inflation og stigende oliepriser æder familiebudgettet væk. De sociale konsekvenser af den økonomiske afmatning mærkes i stigende grad. Le Mondes analyse passer uden tvivl også på andre medlemsstater. Nogle talere har i denne forhandling allerede påpeget, at man alt for ofte glemmer, at den faldende købekraft også er et problem i Europa. Vi glæder os alle over solidariteten med den tredje verden, inklusive mig selv. Som et gammelt ordsprog imidlertid siger: Hvad du evner, kast af i de nærmeste krav. Hvis vi glemmer det, vil europæerne endnu en gang risikere at vende ryggen til en politik, som de ikke forstår, især hvis den ikke tager udgangspunkt i dem.
Vi har alle hørt det: Kommissionen overvåger situationen. Kommissionen har bevilget hundreder af millioner i nødhjælp til de mennesker, der er hårdest ramt. Vi kunne kun have ros til overs for denne gode vilje, hvis det ikke var fordi, den endnu en gang vidner om den typiske europæiske tendens til at kurere symptomerne. På nuværende tidspunkt vil jeg nøjes med at påpege to paradokser. Kommissionen udtaler, at den gør alt, hvad den kan, for at stoppe faldet i købekraften. Hvordan forklarer De imidlertid europæerne, at De ønsker at fastholde købekraften, når de som de eneste årligt skal finde 200 euro pr. familie til en ambitiøs klimaplan? Hvordan agter De at udvikle biobrændsel til opfyldelse af vores energibehov og samtidig bekæmpe fødevareknapheden? Dette er blot to elementer i en vigtig debat, hvor der rettes alt for lille opmærksomhed mod netop disse aspekter.
Andreas Schwab
(DE) Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer! Debatten har så sandelig allerede flyttet sig. Jeg vil derfor gerne fokusere på to punkter. Jeg mener, at hr. Schulz har fuldstændig ret, når han pointerer, at markederne - særligt kapital- og investeringsmarkederne - i høj grad har reageret på den stigende usikkerhed, ikke kun efter den såkaldte subprime-krise og heller ikke kun i Europa inden for de seneste måneder, og at mange investorer således i stedet placerer deres midler i langsigtede og mere sikre investeringer. I sidste ende får dette helt dramatiske konsekvenser for forbrugerne i hele verden, fordi bl.a. fødevarepriserne som følge heraf er steget kraftigt.
Ser vi eksempelvis på råvareobligationer, vi vil opdage, at nogle råvareobligationer har givet afkast på op til 30 % i de seneste år. Det kan imidlertid hverken være vores idé om en retfærdig verden eller en bæredygtig politik, at vi først pumper priserne, at kapitalmarkederne driver priserne på råvarer og fødevarer i vejret, og at vi efterfølgende forsøger at skabe solidaritet med landene i det sydlige Afrika og Sydamerika for dernæst at levere tilsvarende dyre produkter til dem.
Det er korrekt, at vi skal forsøge at appellere til Den Europæiske Centralbank og de internationale kapitalmarkeder om at gøre alt, hvad de kan, for at forbedre tilliden til de eksisterende almindelige investeringsmuligheder, så investorerne finder vej tilbage til disse strategier og investeringsmuligheder. Desværre gav hr. Schulz ingen indikation af, hvordan dette skal gøres muligt. Jeg mener, at vi er i stand til det og derfor ikke står fuldstændig hjælpeløse, men at vi frem for alt skal give det indtryk, at Den Europæiske Centralbank spiller en afgørende rolle her.
Det andet punkt er, at jeg desuden mener, at vi skal advare imod overdreven panik. Stigningen i fødevarepriserne er ganske vist betydelig i øjeblikket - det har vores kolleger fremhævet - og den har også stor betydning for forbrugerne i Europa og medfører dramatiske nedskæringer i budgetterne. Jeg mener ikke desto mindre, at det må være vores pligt at fremme en realistisk og bæredygtig håndtering af de forskellige energikilder også her i Parlamentet - hvilket flere kolleger også har nævnt - hvis vi virkelig ønsker at gøre disse målsætninger vores egne.
Josep Borrell Fontelles
(ES) Hr. formand! Pludselig har en finans- og ejendomskrise i nord og en fødevarekrise i syd påvist alle de modsætninger, som en dereguleret globalisering indeholder.
Pludselig er markederne begyndt at spekulere i fødevarer, fordi der kan opnås kæmpe afkast. Når prisen på ris stiger fra 400 amerikanske dollars til 1.000 amerikanske dollars på syv uger, kan produktionen af biobrændsel, uanset hvor stor den måtte være, ikke forklare en så høj pris på ris. Det er helt og alene markedet, det forjættede marked, hvor man efter at have spekuleret i boliger og ruineret millioner af forgældede mennesker, nu spekulerer i fødevarer, fordi det er her, der kan tjenes penge: 1.000 amerikanske dollars for 1 t ris!
Dette har intet at gøre med et rationelt strukturproblem, som kan forklares ved en stigning i den kinesiske efterspørgsel eller ved et fald i udbuddet på grund af tørke.
Verden har behov for lidt færre markedskræfter og lidt mere regulering. Globaliseringen kan ikke blive ved med at udvikle sig gennem anslag, der forårsager katastrofer som disse. Det er nødvendigt at regulere den, og en regulering af globaliseringen betyder i dag bl.a. at øge Afrikas produktionskapacitet inden for landbruget.
Som kommissæren helt korrekt sagde, kan et kontinent som Afrika ikke importere fødevarer. Afrika skal være selvforsynende, og for at det kan ske, er vi nødt til at ændre mange politikker for at gøre afrikanerne i stand til at øge deres produktivitet, være med til at lære dem, hvad de kan og ikke kan, og hvad de skulle gøre, hvis ikke markedsforholdene var, som de var - endnu en gang markederne, hvor man i en fuldstændig uhæmmet jagt på konkurrenceevne har forårsaget store menneskelige tragedier.
Haiti importerer 80 % af den ris, som landet forbruger. For nogle få år siden var landet selvforsynende. Hvorfor importerer det pludselig ris, der er produceret i USA, og som er kraftigt subsidieret? Hvorfor har vi fastlåst landet i en afhængighedssituation? Det er rigtigt, at biobrændsel har medvirket til en prisstigning på amerikansk majs. Når 30 % af produktionen omlægges, vil det naturligvis komme til udtryk i prisudsving.
Prisen på hvede har imidlertid ikke ændret sig som følge af biobrændsel. 1 % kan nemlig ikke forårsage denne form for udsving. Vi kan ikke standse den teknologiske udvikling af det, som nu er et alternativ til flydende brændstof og muligvis det eneste alternativ. Lad os undgå voldsomme produktionsomlægninger, men lad os samtidig ikke smide barnet ud med badevandet eller forsøge at finde syndebukke for problemer, der ikke skyldes teknologiske ændringer eller udsving i efterspørgslen, men derimod skyldes spekulative bevægelser, som verden ikke bør tillade, og som vi sammen med alle politiske kræfter bør bekæmpe.
Niels Busk
Hr. formand! Den fælles landbrugspolitik har, siden den blev indført i 1957, sikret os rigelige mængder af fødevarer til rimelige priser. Men nu står forbrugerne over for meget store prisstigninger på brød og mælk på grund af en stigende efterspørgsel. Og især fordi der har været flere års meget dårlig høst rundt omkring i verden. Det er europæerne begyndt nu at mærke på pengepungen, og for de dårligt stillede gør det allerede meget ondt. For de fattigste udviklingslande og de ulande, der er afhængige af fødevareimport, er situationen helt uholdbar. Men for de udviklingslande, der har en fødevareeksport, er de høje priser gavnlige, da det øger deres indtjening.
Jeg vil gerne understrege, at vi bør skelne imellem forsyningsknaphed og høje priser. Forsyningsknaphed er noget, vi skal tage alvorligt og reagere på, men så længe en liter cola koster mere end en liter mælk, mener jeg ikke, at prisen på mælk er på et urealistisk højt niveau. Verdensbanken har vurderet, at efterspørgslen efter fødevarer vil stige med 60 % frem til 2030. Det drejer sig især om øget efterspørgsel fra lande som Kina og Indien, hvor efterspørgslen efter fødevarer stiger, i takt med at velstanden vokser. Hertil skal lægges, at vi står med de mindste kornlagre, vi har haft i de sidste 60 år - lagrene er nu på et kritisk lavt niveau. Endnu en dårlig høst i 2008 vil kunne give anledning til en forsyningsknaphed på fødevarer, som ingen nogensinde har troet var mulig.
Vi er nødt til at indse situationens alvor, vi er nødt til handle, og vi er nødt til at udnytte de muligheder, vi har ved hånden. Vi skal finde den rette balance imellem miljøhensyn og hensynet til, at der produceres tilstrækkelig mange fødevarer til at imødekomme den efterspørgsel, som der er. I denne forbindelse kommer vi ikke uden om at debattere bioteknologi og konfrontere den skrækkampagne, som der foregår omkring genmodificerede fødevarer, med saglig information. I mine øjne ligger der inden for bioteknologien en række potentielle løsninger til den nuværende situation. Den gmo-forskrækkelse, der hersker i Europa, har helt absurde konsekvenser. I stedet for at importere foder i form af sojabønner og majs til vores husdyr, fodrer vi dem i stedet for med kornprodukter, der kunne bruges til fødevarer. At give biobrændslen skylden for de stigende fødevarepriser må også bero på manglende kendskab til fakta, da der stort set ikke anvendes fødevarer til biobrændstof i Europa.
Vi har mange gode kort på hånden. Vi skal først og fremmest udnytte det landbrugserhverv, som er klar til at tage udfordringerne op. Vi skal udvikle landbrugserhvervet i stedet for de tendenser til afvikling, som har været på den politiske dagsorden i de senere år. Den miljøgevinst, som vi har opnået, skal vi bevare, men vi har masser af muligheder for at bevare miljøgevinsten, samtidig med at vi øger vores produktion. Vi har f.eks. politiske beslutninger omkring, hvor megen gødning vi må tilføre en kornmark. Det bør selvfølgelig være de faktuelle og de faglige hensyn, som er fremherskende.
Zdzisław Zbigniew Podkański
(PL) Hr. formand! I 2050 vil antallet af mennesker på jorden overstige ni milliarder. Ud over befolkningstilvæksten vil vi opleve en stigning i efterspørgslen efter fødevarer, som der endda allerede er knaphed på - og ikke kun i tredjelande, men også i europæiske byer. Europa og resten af verden kan se frem til en stor fødevarekrise.
EU's fælles landbrugspolitik, som er baseret på pålæg, forbud, kvoter og kontingenter, har medført, at nogle lande vinder på fødevarekrisen, mens andre taber. Kun nogle få EU-lande vil komme helskindet ud af krisen. Desværre vil det store flertal lide tab, herunder Polen - som indtil for nylig var EU's tredjestørste fødevareproducent, og som førhen kunne have brødfødt sin befolkning to gange.
Fødevareknaphed går hånd i hånd med højere omkostninger. Ifølge Verdensbanken er fødevarepriserne steget med i alt 83 % i løbet af de seneste tre år. De stiger fortsat, og det vil de blive ved med.
Den Internationale Valutafond, Verdensbanken og mange landes regeringer ved, at fødevareknapheden truer visse befolkningers biologiske sikkerhed. Efter protester fra talrige og bl.a. polske repræsentanter frigav EU 2.900.000 ha brakjord til kornproduktion og hævede mælkekvoterne med 2 %. Dette løste imidlertid ikke problemet. EU's landbrugspolitik er stadigvæk kortsigtet. Forarbejdningsvirksomheder lukkes, dyrkningsområder svinder ind, der plantes træer på landbrugsjord, og der gøres meget andet for at begrænse fødevareproduktionen.
Hvem vil forsyne os med sunde, billige fødevarer i fremtiden? Amerikanske producenter vil bestemt gerne, om end produkterne ikke vil være sunde, fordi de vil være genmodificerede. Hvorfor venter vi så? Vi ved allerede med sikkerhed, at EU's landbrugspolitik, som er gennemført for at opfylde bestemte interessegruppers forventninger, ikke fører nogen vegne hen eller rettere fører til, at EU mister sin biologiske sikkerhed, og at situationen i hele verden forværres. Vi har derfor behov for ikke blot en revision af den fælles landbrugspolitik, men også en genforhandling af de indgåede traktater og en ny løsning for fremtiden.
Marie-Hélène Aubert
(FR) Hr. formand! EU, det internationale samfund, IMF og Verdensbanken slår alarm og gør fælles sag, hvilket er godt i betragtning af den nuværende fødevarekrise. De handler imidlertid som brandfolk med pyromani.
Jeg mener stadig, at vi er nødt til at revidere de politikker, som er blevet vedtaget i nord og syd i løbet af de sidste 20 år - strukturelle tilpasningsplaner, som er blevet gennemført af de førende internationale finansielle institutioner, og som har medført en forringelse af landenes evne til at organisere og regulere deres egne økonomier, en afvandring fra og manglende interesse i landbruget i lyset af den offentlige udviklingsstøtte, deregulering, en pludselig liberalisering af verdenshandelen og de finansielle strømme, som har ført til en form for social miljødumping og spekulation. Det, der gør mig ilde til mode, er, at vi tilbyder rådgivning og anbefaler løsninger, men ikke rigtig har kritiseret det, der har været gjort i de foregående årtier.
I stedet for blot at tale om fødevareforsyningssikkerhed bør vi derfor lade de berørte lande, særligt i Afrika, udvikle deres eget landbrug, forvalte deres egne regionale markeder og beskytte disse, ja, beskytte dem på en eller anden måde, ligesom EU gjorde, da den udviklede sin fælles landbrugspolitik. For at gøre dette er vi også nødt til i højere grad at lytte til landbrugsorganisationerne i disse lande, som gør en indsats, som har idéer, og som har simple krav, der kunne støttes med ressourcer, der ikke nødvendigvis er enorme. Lad os først og fremmest begynde at lytte til menneskene på stedet, som foreslår en hel række initiativer, der fortjener opbakning og støtte, ikke mindst fra EU's side.
Diamanto Manolakou
(EL) Hr. formand! Desto voldsommere arbejdstagerne udnyttes, desto større formuer skabes der til de få. Sådan er kapitalisme. I demonstrationer råber de sultende fra Afrika til Mellemøsten og fra Sydøstasien til Latinamerika ét og samme slogan: "Vi er sultne!"
Demonstrationerne undertrykkes på blodig vis i Egypten, Somalia, Bangladesh, Indien og andre steder. Der har været døde og sårede, og hundreder er blevet arresteret. I Haiti, som i forvejen er besat af imperialistiske tropper, har undertrykkerne været FN's sikkerhedsstyrker, som endog har skudt mod børn. Imperialisme er nemlig intet mindre end besættelse, tilraning og undertrykkelse. Vreden ved demonstrationerne skyldes ikke kun priserne på fødevarer, benzin og biobrændsel. Det er folkets protest mod fattigdom og fornedrelse, som forværres af kapitalistisk barbari.
Imperialistiske organisationer og foreninger er bekymrede over de sultendes opstand. De kræver foranstaltninger, som ikke er meget anderledes end dem, der er skyld i, at millioner dør af sult. Deres foranstaltninger er usammenhængende. De ønsker ikke at opfylde grundlæggende humanitære behov, og foranstaltningerne opfylder heller ikke disse behov, for hvis de gjorde, ville De miste noget af Deres rigdom. Der er en løsning. Det er reel ulydighed og modstand, som vil føre til en omstyrtning af kapitalismens udnyttende barbari.
Luca Romagnoli
(IT) Hr. formand, mine damer og herrer! Jeg er ikke enig i det, der er blevet sagt om fødevareprisernes himmelflugt. Det forekommer mig absurd, at nogen overvejer at brødeføde udviklingslandene ved at lade dem dyrke brændselsafgrøder i stedet for fødevarer. Jeg kan ikke støtte gmo-lobbyen overhovedet, fordi biobrændsel er én ting og fødevarer en anden, og det, der især bekymrer mig, er monopolet uden for Europa på patenter og såsæd, som gør mange dybt afhængige af USA og europæiske landmænd.
Efter min opfattelse skyldes prisstigningen hverken klimaændringer eller det dyre brændstof, der - selv om det er en medvirkende årsag - ikke er det i den grad, som folk hævder. Det bør bl.a. påpeges, at vi også nyder godt af kursen mellem euro og dollar. Jeg er i stedet overbevist om, at prisstigningen skyldes spekulation inden for distributionssektoren, særligt de store detailhandlere. Hvordan vil De ellers forklare, at engrospriserne på landbrugsvarer i Italien kun har ændret sig en smule i de seneste syv år og bestemt ikke i samme grad som forbrugerpriserne?
I Italien anvender enten de store multinationale detailhandlere eller kooperativerne en yderst spekulativ kartelstrategi, som går ud over forbrugerne. Jeg mener kun, at købekraften kan genoprettes gennem et moratorium for forbrugerpriser. Jeg er enig i, at færre markedskræfter, mindre konkurrence og mindre globalisering vil være til gavn for produktiviteten og forbruget. Jeg vil derfor stemme imod Rådets og Kommissionens redegørelser.
John Bowis
(EN) Hr. formand! I 30 år har vi haft en vis form for fødevarestabilitet i verden, og nu er det slut med det. Det er et dramatisk ophør, et pludseligt ophør og et chokerende ophør. Vi oplever fødevareoptøjer som på Haiti, hvor 20 er blevet dræbt, og prisen på ris, bønner og frugt er steget med 50 % på et år.
Problemet skyldes naturligvis til dels befolkningstilvæksten. I min levetid er verdens befolkning vokset fra to og en halv milliard til seks og en halv milliard. Der er ikke meget, vi kan gøre ved det. Det er delvist konsekvensen af den nye velstand i lande som Kina, hvor efterspørgslen efter f.eks. chokolade stiger med 15 % om året, og det er uholdbart i forhold til udbuddet. Der er ikke meget, vi kan gøre ved det.
Problemet skyldes delvist klimaændringer, ørkendannelse, ændringer i regnmønstre, flere oversvømmelser osv., og vi forsøger at gøre noget ved det. Vi har en pakke af foranstaltninger til at håndtere det, og naturligvis har vi de foranstaltninger, som kommissæren har fortalt om i dag, nemlig fødevarehjælp og landbrugsstøtte til de fattigste lande.
Problemet er imidlertid også delvist et resultat af den voldsomme interesse for biobrændsel. Der er EU's forslag om, at biobrændsel skal udgøre 10 % af brændstoffet til transport, og i USA anvendes 30 % af majsafgrøderne nu til fremstilling af ætanol, hvilket reducerer de arealer, der er tilgængelige til dyrkning af fødevarer, og presser prisen på majsmel op.
Vi har oplevet konsekvenserne, som blev fremhævet i hr. Ziegler udtalelser om forbrydelser mod menneskeheden. Det er måske at overdrive det, men der er et gran af sandhed i det, og det er bestemt korrekt, at vi er nødt til at satse på andengenerationsbiobrændstof. Vi er nødt til at satse på træholdig snarere end flydende biobrændstof til transport. Vi er nødt til at dyrke biobrændstof på bæredygtig vis. Hvis vi gør det - ikke gennem monokultur - så kan biobrændsel blive en del af løsningen. I øjeblikket er der imidlertid stor fare for, at det er en del af problemet.
Luis Manuel Capoulas Santos
(PT) Vi ved alle, at Europa og resten af verden blev overrumplet af et problem, som på grund af dets omfang og økonomiske og humanitære konsekvenser kræver en mangefacetteret strategi og løsning på europæisk og internationalt plan. Det er naturligvis ikke et landbrugsanliggende, men det er et problem, som ikke kan løses uden landbruget.
Vi kender de forskellige årsager, men vi kender langtfra de enkelte årsagers konkrete bidrag til den nuværende situation - efterspørgselsstigning, biobrændsel, dårlig høst flere steder i verden samtidig, konsekvenserne af klimaændringer, ren spekulation som følge af disse årsager? Kommissionen er nødt til at gribe til handling og hurtigt give os klare svar på disse spørgsmål. Desuden er der betydningen af at udvide og fremskynde debatten om sundhedstjekket og WTO-forhandlingerne.
Krisen tvinger os som politiske beslutningstagere til at finde svar på nogle spørgsmål, hvoraf jeg vil fremhæve følgende: er den liberale model, som i stigende grad har været anvendt i forbindelse med den fælles landbrugspolitik, effektiv nok til at håndtere denne type problem? Hvordan kan vi producere mere uden at sætte ressourcernes bæredygtighed over styr, og hvilke alternativer kan der findes, især med hensyn til dyrefoder? Hvilke nye interventionsmekanismer bør vi indføre for at forhindre, at strategiske offentlige lagre erstattes af spekulativ privat hamstring? Er prioriteterne i EU's og internationale institutioners samarbejdspolitik de rette?
Vi skal handle hurtigt for at undgå at blive overrumplet på en endnu mere pludselig måde eller af endnu værre situationer. Socialdemokraterne og navnlig de, der er involveret i landbrugsanliggender, kender deres ansvar og er parate til at tage del i denne forhandling og være med til at finde effektive løsninger på noget, der hurtigt kan blive det største problem i verden.
Andrzej Tomasz Zapałowski
(PL) Hr. formand! Væksten i verdens befolkning og den kvalitative højnelse af forbruget i de udviklede lande har medført en gevaldig stigning i fødevarepriserne. Dette kunne vi have forudset. Vi bør derfor ikke være chokeret over det. Problemet kan desuden kun blive større, eftersom befolkningstilvæksten vil fortsætte, og befolkningen i de udviklede lande vil efterspørge gode fødevarer uden genmodifikation, som naturligvis vil koste betydeligt mere.
Samtidig og i stedet for at spørge os selv, hvordan vi kan sænke fødevarepriserne i EU, subsidierer vi omkostningstungt landbrug i de gamle medlemsstater, mens vi i de nye medlemsstater kun i begrænset omfang støtter billig produktion af sunde fødevarer, hvilket tydeligvis vil begrænse enhver produktionsvækst i disse lande. Europa står med en stor mulighed for at rette op på den negative handelsbalance over for tredjelande som Kina og Indien, eftersom levestandarden i disse lande stiger støt, og befolkningstallet er i kraftig vækst. De vil få behov for langt flere fødevarer.
Horst Schnellhardt
(DE) Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer! To rapporteringer vedrørende dagens forhandling: For det første har der været voldelige protester mod høje fødevarepriser i Haiti, Bangladesh, Egypten og andre lande, og for det andet demonstrerer europæiske landmænd mod prisfaldene i mejerisektoren. Efter alt at dømme er det to modstridende rapporteringer, men de hører sammen og vidner om, at krisen indeholder mange aspekter. Vi har behov for en pakkeløsning, fordi fristelsen til at ty til protektionisme via fødevareproducenterne og detailkæderne er noget, som bør tages alvorligt, og politikken på dette område skal fastlægges som det første.
I modsætning til hr. Borrell mener jeg ikke, at vi bør regulere, men at vi bør øge konkurrencen. Det er nøglen. Jeg ser således ikke den ofte nævnte forbindelse mellem fødevarepriserne og dyrkningen af vedvarende råstoffer. Det er ude af proportion og ikke målrettet. Sagen er den, at efterspørgslen efter fødevarer er steget, især i Kina og Indien. Det er uundgåeligt, men vi må ikke desto mindre konstatere, at der stadig ikke er nogen fødevareknaphed, som kan forklare denne prisstigning.
Jeg mener imidlertid, at vi bør indføre foranstaltninger, der kan øge fødevareproduktionen. Støtten til vores landmænd bør derfor forhøjes i tråd hermed. Jeg mener, at revisionen af vores landbrugspolitik er forkert. Den skal videreudvikles - det er et vigtigt princip.
Vi bør imidlertid også kigge på vores lovgivning for at se, om den overhovedet er hensigtsmæssig i forhold til at øge produktionen. Vi har mange regler, som begrænser brugen af gødningsstoffer og pesticider, og som er en belastning i vandrammedirektivet. Disse regler forårsager nu prisstigninger. Her bør vi igen overveje, om en større ændring er nødvendig.
Spørgsmålet om braklægning bør naturligvis også revideres. Braklægningsordningen skal fjernes, og vi bør dyrke fødevarer på disse arealer.
Alain Hutchinson
(FR) Hr. formand! I lyset af den nuværende fødevarekrise har Kommissionen netop meddelt, at den vil øge sin fødevarenødhjælp betydeligt. Det er rigtig gode nyheder, men det er hovedsageligt ved at fokusere på de strukturelle årsager, at Kommissionen kan bevise, at den har forstået krisens omfang og erkender, at både den selv og EU er fuldt ansvarlige for de ting, der sker i dag.
For os i De Europæiske Socialdemokraters Gruppe er den nuværende krise ikke skæbnens lod. Den er alene resultatet af meget klare politiske beslutninger truffet af landene i nord generelt på en hel række områder. Det er vi nødt til at indse. Mens mennesker gør oprør og demonstrerer mod hungersnød - og hvem kan fortænke dem i det - bliver Kommissionen, som taler med flere tunger, ved med at yde eksportstøtte til europæiske landbrugsvarer på bekostning af millioner af små producenter i syd, som ikke kan stille noget op mod denne konkurrence.
Husk på, at nogle EU-lande reducerer den offentlige udviklingsbistand, mens de fortsat lover og hævder at gøre præcis det modsatte. Vi er også nødt til at huske på, at Kommissionen stadig forsøger at trække såkaldte økonomiske partnerskabsaftaler ned over hovedet på AVS-landene, de fattigste lande i verden, aftaler, som de ikke ønsker, fordi det står klart for dem, at disse aftaler indeholder kimen til nye kriser i fremtiden.
Listen over beslutninger, som åbenlyst strider mod de erklærede mål for udviklingssamarbejdet, men som EU og Kommissionen bliver ved med at træffe, er lang. Hvad skal man desuden mene om et system, vores system, hvor ris og hvede er blevet sikre investeringer? Er det vitterlig normalt, at europæiske banker tilbyder deres kunder investeringsprodukter, der spekulerer i stigninger i rå- og fødevarepriser?
Giver vi op på forhånd og accepterer, at vi tvinger millioner af mennesker til at sulte, blot for at vi kan køre rundt i miljøvenlige biler og beundre vores grønne områder? Nej, vi gør ikke. Det er derfor, vi opfordrer til større sammenhæng mellem EU's forskellige politikker, og derfor, vi intenst prøver at påvirke Kommissionen og hr. Barroso, så vi kan stoppe kapløbet om biobrændsel ved at arbejde for indførelsen af et forbud - som det, hr. Ziegler foreslog over for FN - både med hensyn til anvendelse og fremstilling, så længe biobrændsel er i konkurrence med fødevarer.
Jeg vil afslutningsvis gerne informere min kollega hr. Cornillet om, at fiskecitatet stammer fra Mao Tse-tung og ikke René Dumont.
Maria Martens
(NL) Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer! Det blev nævnt, at ca. 850 millioner mennesker lider af hungersnød eller ikke får tilstrækkelig mad hver dag. Det mærkværdige er, at flertallet af disse mennesker bor på landet, og man skulle derfor tro, at de selv kunne dyrke fødevarer. Det er bizart. Der er noget helt galt her. Vi står samtidig over for en kraftig stigning i fødevarepriserne. Det skyldes forskellige udviklinger, som allerede er blevet beskrevet. Stigende velstand i Kina og Indien og en stigende efterspørgsel efter kødprodukter, de europæiske og amerikanske mål for biobrændsel, stigende energipriser - og jeg kunne blive ved. Verdensfødevareprogrammet har behov for yderligere 7 millioner amerikanske dollars i år for at hjælpe det samme antal mennesker som sidste år. Konsekvenserne for de fattigste er enorme.
Der vil blive behov for nye strategier, først og fremmest på kort sigt. I nær fremtid skal vi rette op på underskuddet på Verdensfødevareprogrammet. Jeg glæder mig over kommissærens løfte om at ville afsætte yderligere ressourcer til dette formål, bl.a. ved at frigøre ressourcer til fødevarehjælp, som først skulle have været anvendt senere på året, og ved at trække på de humanitære bistandsreserver.
Ifølge et fremragende ordsprog er det imidlertid bedre at forebygge end at helbrede. Derfor skal vi alle se på især langsigtede politiske foranstaltninger. Hvordan kan vi sørge for, at udviklingslandene har en sikker fødevareforsyning? Hvad kan vi tilskynde dem til at gøre, og hvordan kan vi give dem handlerum? Ved vi, hvilke af vores politikker eller hvilke af IMF's eller Verdensbankens politikker der henholdsvis støtter eller truer fødevareforsyningssikkerheden? Kan vi ikke gøre mere gennem vores landbrugspolitik? Jeg vil gerne spørge kommissæren, i et hvilket omfang fødevareforsyningssikkerhed har optrådt i arbejdsprogrammet i de senere år, for globaliseringen er trods alt ikke kommet ud af det blå.
Med hensyn til at det er bedre at forebygge end at helbrede, vil jeg gerne henvise til succesopskriften fra Hunger Project, en international organisation, som allerede har opnået fremragende og holdbare resultater i forskellige lande ved hjælp af en helhedsstrategi. Jeg vil også gerne fremhæve gennemførelsen af den fælles strategi for Afrika, EU-Afrika-strategien. Denne strategi lægger særlig vægt på et partnerskab for udvikling af den afrikanske landbrugssektor. Jeg vil gerne vide, på hvilken måde Kommissionen er aktiv i den forbindelse.
Reino Paasilinna
(FI) Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer! Energisektoren står nu over for en i høj grad etisk udfordring. Energi og brød kæmper nu mod hinanden. Der er tale om intet mindre end forskellen mellem velstand og fattigdom.
Konsekvenserne af spekulation er, at kornprisen i praksis er bundet til olieprisen. Jo højere den er, desto flere afgrøder vil blive anvendt som brændsel, medmindre vi griber ind. I dag anvendes kun ca. 2 % af afgrøderne til fremstilling af biobrændsel, men tallet er stigende. OECD og FN anslog, at hvis prisen på olie nåede 56 amerikanske dollars, ville produktionen af korn til fødevarer falde med et par procentpoint, og prisen på korn, dvs. fødevarepriserne, ville stige med ca. 10 %. Hvad hvis olieprisen blev ved med at stige og nåede 100 amerikanske dollars, hvilket er det nuværende leje? Vi har omgående behov for internationale standarder og aftaler, så fødevareprisstigningerne kan bremses, og der kan sættes en stopper for, at korn til fremstilling af brød anvendes til fremstilling af brændstof til firhjulstrækkerne på vores veje.
Vi kan forestille os alle mulige trusselsscenarier, men der er også gode nyheder. Rusland er i gang med at udarbejde en ordning for fremstilling af konkurrencedygtig vedvarende energi til det europæiske marked. Dvs. vandkraftenergi og storstilet udnyttelse af vandreserver og skovressourcer, som rent faktisk verdens største.
Karl-Heinz Florenz
(DE) Hr. formand, hr. kommissær! Jeg mener i høj grad, at vi her står over for et alvorligt problem. Jeg vil imidlertid kraftigt opfordre til, at vi ikke smider barnet ud med badevandet, men i stedet fastslår de egentlige årsager til problemet.
Jeg er ret overrasket over, at denne forhandling om fødevarer kommer som en sådan overraskelse for mange af vores kolleger. Verdens befolkning er vokset uafbrudt i de seneste 20 år. Hvert år bliver vi 80 millioner flere mennesker på jorden. Enhver, som er overrasket nu, bør spørge sig selv, hvor de har været henne på det seneste.
Vi skal se på, hvilke aspekter vi kan gøre noget ved, og hvilke vi sandsynligvis ikke kan gøre noget ved. Jeg synes, at et forkasteligt aspekt er det internationale børsmarkeds spekulation i korn- og kakaoprodukter. Værdierne på børsmarkederne er enorme, og spekulanterne gør nu deres entré i stedet for at investere i råstoffer. Det medfører naturligvis stigende priser og menneskelige lidelser og påvirker i øvrigt også husdyravlerne i Europa. Vi skal sørge for aggressive tiltag på dette område.
Eksportstøtten står os meget nær, men alle siger, at nu må den afskaffes. Det har vi for resten allerede gjort, eftersom den udløber i 2013. Vi må imidlertid ikke glemme at sige til amerikanerne, at de ligeledes skal udfase deres landbrugsstøtte, eftersom tiltaget kun kan fungere, såfremt vi gør dette sammen. Hvis det skal fungere, må vi fastlægge retningslinjer for landbrugspolitikken og -produktionen i de forskellige lande i verden. Det kræver stabile politiske forhold i disse lande. Dårlig forvaltning skuffer mange landmænd, ejendomsrettighederne er uklare, og der skal betales kæmpe grundafgifter til korrupte regeringer. Vi oplever desværre racekonflikter, og der er ikke lige adgang til såsæd og traktorer. Hvordan skal en landmand producere afgrøder - jeg er i øvrigt selv landmand - hvis han ingen såsæd har? Vi er nødt til at rette vores opmærksomhed mod dette.
Jeg kunne forestille mig, at der er behov for en ekstern europæisk landbrugspolitik. EU skal gøre alt, hvad den kan, for at sikre en balance, der kan rette op på disse mangler.
Bernadette Bourzai
(FR) Hr. formand, hr. repræsentant for Rådet, hr. kommissær, mine damer og herrer! Jeg vil allerførst gerne understrege fødevarekrisens alvor og dens dramatiske konsekvenser i forhold til at forværre fattigdomssituationen og hungersnøden i udviklingslandene.
De dårligst stillede i de vestlige lande er også påvirket af stigningen i fødevarepriserne og har i månedsvis kæmpet med daglige prisstigninger. Der er behov for hurtigt at finde en løsning på denne situation samt skræddersyede løsninger på længere sigt, herunder en omlægning af den fælles landbrugspolitik til en politik for udviklingsbistand samt en handelspolitik efter WTO-forskrift, som kunne forhindre supermarkedernes misbrug af deres dominerende stilling i Europa og forhindre spekulation i fødevarer, eftersom landbruget ikke er en almindelig økonomisk sektor. Risikoen for hungersnød og social og politisk ustabilitet er for store, og jeg vil gerne minde Dem om, at retten til mad er en grundlæggende menneskeret. Vi kan ikke overlade landbruget til de markedsøkonomiske kræfter alene eller til spekulanterne, som i dag er på udkig efter sikre investeringer efter afmatningen på ejendomsmarkedet og krisen på energi- og råstofområdet.
Vi skal udstyre os selv med markedsregulerende værktøjer og slagkraftige og sammenhængende landbrugs- og fødevarepolitikker og genoprette nødlagrene hurtigst muligt, så vi kan reagere i denne type nødsituationer. I udviklingslandene skal vi prioritere fødevareproduktion og afgrøder til fødevarer over nonfoodproduktion, særlig biobrændsel.
Gunnar Hökmark
(SV) Hr. formand! Den fødevarekrise, som vi nu står over for, risikerer at sætte menneskeheden 10 år tilbage i forhold til fattigdom og risikerer at skabe ustabilitet og elendighed i store dele af verden.
Jeg mener, at det er vigtigt at understrege dette og fremhæve, at vi inden for landbrugssektoren ikke har oplevet den samme hurtige udvikling som i de dele af verdensøkonomien, der er blevet globaliseret. Det, vi har oplevet, er de regulerede landbrugsmarkeders fiasko, mangel på frihandel og en regulering, som forhindrer landmændene i at anvende deres jord. Det er klart, at hvis blot vi vil, kan vi vælge at løse mange af de vanskelige problemer, som vi i øjeblikket kæmper med. Større udnyttelse af verdens dyrkningsarealer er en positiv ting i kampen for et bedre klima.
Flere dyrkede produkter er både godt i forhold til biobrændsel og fødevarer. Samtidig er der også mulighed for at åbne dørene for økonomisk udvikling i udviklingslandene. Samtidig giver det os i Europa mulighed for at bane vejen for en mere dynamisk og åben landbrugssektor.
Løsningen på disse problemer skal imidlertid ikke findes i mere regulering og mere støtte. Den skal i stedet findes i større frihed til europæiske landmænd og landmænd verden over til at producere de fødevarer og det biobrændsel, som verden har behov for. Vi skal have et friere landbrug, friere landmænd og frihandel.
Hvis vi formår at opnå det, vil vi også være i stand til at skabe større fremskridt i de internationale Dohaforhandlinger, frihandelsforhandlingerne, og samtidig gøre noget for at skabe et bedre klima og en bedre verden.
Csaba Sándor Tabajdi
(HU) Hr. formand! Sociale spændinger i Europa, humanitære katastrofer på andre kontinenter - og konsekvenserne af prisstigningerne på fødevarer i Europa, som mærkes kraftigst i fattige byområder, har nu også ramt middelklassen. I EU bor der ca. 100 millioner fattige mennesker, og i Ungarn lever omkring 3 millioner mennesker under fattigdomsgrænsen, og deres vanskelige situation er blevet forværret af konsekvenserne af både prisstigningerne på fødevarer, herunder frugt, og knaphed på kød. De EU-programmer, der allerede er iværksat, såsom skolemælk- og skolefrugtordningen, er derfor yderst vigtige. Den nuværende krise viser, at vi har behov for en ny landbrugspolitik for 2013. EU skal producere størsteparten af sine fødevarer, vel at mærke fødevarer af god kvalitet, og også hjælpe landene uden for EU med knowhow, viden om omlægning og udvikling af landbrugsproduktion, så dette globale problem, der bliver mere og mere alvorligt, kan blive løst.
José Albino Silva Peneda
(PT) Hr. formand! Stigningen i vækstøkonomiernes efterspørgsel, stigningen i olieprisen og klimaændringer er faktorer, som har bidraget til stigningen i fødevarepriserne i hele verden, men samtidig forklarer de ikke alting. De turbulente stigninger på de finansielle markeder har bidraget til øget spekulation, som er drevet af de afkast, der kan opnås på råvareobligationer. Beviset herfor er stigningen i ikke blot fødevarepriserne, men også i priserne på nikkel, sølv og guld.
Fødevarepriserne er steget med 83 % siden 2005, hvilket - i forhold til den høje procentdel af indkomsten, som de fattigste bruger på fødevarer - betyder, at vi nu står over for den største årsag til stigende fattigdom og ulighed. Endnu alvorligere er udsigten til, at vi kan stå på tærsklen til en verdensomspændende tragedie af uoverskuelige proportioner, som kan betyde hungersnød og død for millioner af mennesker.
Den Internationale Valutafond advarede imod netop denne situation, da den erklærede, at såfremt fødevarepriserne bliver på deres nuværende niveau, kan over 100 millioner mennesker dø, hovedparten i Afrika. Der er derfor øjeblikkeligt behov for en fælles international indsats for at øge hjælpen til de mest nødlidende, fordi vi her har at gøre med millioner af tilfælde, hvor det gælder liv eller død. Men det er ikke nok! Vi er nødt til at udvikle mekanismer, der kan regulere den internationale handel og sikre en effektiv overvågning af de finansielle markeder, for at forhindre spekulation, som kun kommer et lille mindretal til gode, men skader hundreder af millioner fattige og forsvarsløse mennesker. EU har en forpligtelse til at lede denne proces an på verdensplan, eftersom det kun er gennem en sådan indstilling, at målet om at udrydde fattigdom og fremme fred i hele verden bliver opnåeligt.
Riitta Myller
(FI) Hr. formand! Jeg mener ikke, at fattige i udviklingslandene ville klare sig bedre, hvis vi gav markedskræfterne større spillerum på fødevaremarkederne uden regulering, sådan som det er blevet foreslået. Den globale kapitalisme styrer mod en moralsk krise, hvis det viser sig, at årsagen til fødevarekrisen skal findes hos børsspekulanterne.
Folk har talt om biobrændsel og om den måde, hvorpå det er i konkurrence om jord med fødevareproduktionen. Det har været fremført, at denne konkurrence ikke har været særlig stor, i det mindste indtil videre. Ikke desto mindre er vi nødt til at analysere problemet grundigt, for vi må ikke drage forhastede konklusioner.
Vi har behov for brændstof fra vedvarende kilder, men naturligvis ikke på en måde, som griber ind i fødevareproduktionen. Forskellige lande og forskningsinstitutter bruger nu store beløb på forskning i anden- og tredjegenerationsbiobrændsel. Denne type brændstof er ikke i konkurrence med fødevareproduktionen. Det anslås, at den nye generation af brændsel vil være på markedet inden for nogle få år. Der er ikke grund til at forhindre forskning på området, og vi skal derfor fastlægge klare bæredygtighedskriterier for biobrændsel og fremstille anden- og tredjegenerationsbiobrændsel på en bæredygtig måde.
Anna Záborská
(SK) Når vi løser problemer som det, vi drøfter i dag, bør vi standse op og overveje, hvad der i første omgang forårsagede dem. Den demografiske krise, menneskehandel, global opvarmning, kræft og terrorisme er ikke bare tilfældigvis opstået fra den ene dag til den anden, og det samme gælder problemet med de stigende fødevarepriser.
Når vi har at gøre med fødevareprisstigninger og deres indvirkning på befolkningen, er vi oftest tilbøjelige til at lede efter løsninger på konsekvenserne uden at tænke på årsagerne. Sandheden er imidlertid, at vi kun kan forhindre en forværring af krisen, hvis vi når ind til problemets kerne. I forbindelse med de stigende fødevarepriser og fødevarekriserne i visse dele af verden er vi også nødt til at se på spørgsmålet om fødevarernes kvalitet og kvantitet, hvilket er et af de grundlæggende aspekter af livet for den enkelte mand, kvinde, familie eller nation på jorden.
Hvordan kan en ung person udvikle sig fysisk, intellektuelt og åndeligt, hvis vedkommende ikke har adgang til den nødvendige ernæring? Hvordan kan en mor og far forsørge deres familie, medmindre de har nok mad til at gøre dette? Vi må ikke glemme, at de rigeste lande er dem, som ofte hensynsløst plejede at udnytte de fattige landes rigdomme uden nogen form for kompensation. De respekterede ikke den økologiske balance, og i dag kan vi se deres aktiviteters konsekvenser for de fattigste befolkninger.
Måske behøver vi ikke vende blikket så langt væk. Vi bør kigge på vores egne institutioner, som hver dag skaffer sig af med en masse fødevarer på grund af interne regler, mens der tæt på bor mennesker, som lider af hungersnød. Overalt i verden er sultne mennesker normalt dårlige partnere.
James Nicholson
(EN) Hr. formand! Vi står nu over for endnu en udfordring, nemlig at sikre fødevareforsyningen. Vi har været vidne til en kraftig stigning i fødevarepriserne, og situationen vil forblive sådan i lang tid fremover. Det er slut med billige fødevarer. Jeg har aldrig været en af dem, som mente, at noget sådant som billige fødevarer fandtes, men når afgrøder ledes væk fra fødevareforsyningen med henblik på fremstilling af energi, ændres balancen. Det, som vi oplever nu, er de katastrofale følger heraf.
Vi kender alle årsagen hertil, men det bliver de lande, som mindst har råd til det, der vil blive hårdest ramt. Der er ikke længere behov for bræklægning, og vi har nu en moralsk pligt til at tilskynde vores landmænd til at producere mere for at sikre, at priserne ikke løber fuldstændig løbsk, og at mange regioner i verden ikke lider hungersnød.
Vi er nødt til at se på sundhedstjekket igen for at sikre, at vi kan afhjælpe den ændrede situation. Det vil blive en bittersød affære for landmændene og deres familier. I årevis er de blevet grinagtiggjort på grund af mælkesøer og smørbjerge. Hvor er de nu? De er væk. I Europa resterer der, som hr. Daul fortalte tidligere i dag, kun 27 dages fødevareforsyning.
Ja, jeg mener, at vi bør se på gmo-standarderne. Vi kan ikke længere lukke øjnene for dette. Vi overregulerer os selv ud af markedet. Vi har pålagt vores landmænd så voldsomme restriktioner, at mange ganske enkelt har givet op og forladt landbruget. Vi har behov for en større produktion, ellers vil der ske en katastrofe. Vi skal tilskynde vores landmænd til at producere disse ekstra fødevarer. Det lå ikke i kortene, og ingen havde forudset det, uanset hvor ihærdigt de nu måtte prøve at se tilbage og fortælle os, at det gjorde de. Sandheden er, at det kom som en overraskelse for os. Vi må nu finde en løsning på problemet.
Albert Deß
(DE) Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer! Eventyr begynder normalt med ordene "der var engang". Sådan vil jeg også gerne begynde min tale. Der var engang en verdenshandelsorganisation kaldet WTO, som ønskede at skabe en verdensomspændende balance mellem udbud og efterspørgsel gennem fuldstændig frihandel. Den lovede menneskene i de fattigste lande betydelig større velstand og menneskene i de rige lande billige fødevarer gennem en liberalisering af handelen. Sådan lyder eventyret. Virkeligheden ser noget anderledes ud.
Frihandel på verdensplan inden for landbruget er ikke hensigtsmæssigt i forhold til at bekæmpe hungersnøden og fattigdommen i verden på en holdbar måde. Verdensbanken og WTO er nødt til at indse dette. Frihandel på verdensplan inden for landbruget er kun til gavn for ganske få kæmpe landbrugskoncerner, som eksporterer fødevarer fra de fattigste lande uden hensyntagen til selve fødevaresituationen. Fattigdom kan ikke bekæmpes effektivt gennem global landbrugshandel. Menneskene i de fattigste regioner har ikke længere råd til fødevarer til de høje landbrugspriser, og landmændene i de højtudviklede regioner er ikke længere i stand til at producere fødevarer til lave landbrugspriser, fordi niveauet ikke er rentabelt. Der opstår en konflikt. Om hr. Zoellick fra Verdensbanken, hr. Lamy fra WTO og - jeg er ked af at skulle sige det - min kollega hr. Hökmark fra min egen gruppe forstår disse forbindelser, tvivler jeg stærkt på. Derfor vil intet i situationen ændre sig meget i den nærmeste fremtid.
Med hensyn til landbrugspriserne i Europa fik jeg i 1961 26 cent for 1 kg korn. For to år siden fik jeg 8 cent. Landbrugspriserne kan derfor ikke være årsagen til de høje fødevarepriser.
Mihael Brejc
(SL) Hr. formand! Jeg mener, at der er behov for en gennemgribende omlægning af landbrugspolitikken med hensyn til diverse kvoter, mængdeanvisninger, restriktioner og forskellige incitamenter til ikke at producere fødevarer. Jeg er også interesseret i at se, hvor meget udyrket dyrkbar jord, der stadig er i Europa. Jeg støtter fuldt ud hr. Nicholsons udtalelse om, at landbrugsproduktionen i Europa bør stimuleres, og at der bør overvejes incitamenter, der kan bremse afvandringen fra landbrugssektoren. De unge forlader gårdene, så hvem vil blive tilbage og dyrke jorden?
Det, at der er knaphed på fødevarer, betyder ikke, at døren bør åbnes på vid gab for genmodificerede landbrugsvarer. Jeg mener også, at vi er nødt til at ændre vores forventninger til biobrændsel, og at vi på hjemmemarkederne bør undersøge, hvorfor det forholder sig sådan, at høje priser altid sikrer supermarkederne de største afkast. Kort sagt, regner jeg med, at Kommissionen vil udarbejde hasteforanstaltninger samt en strategi til håndtering af denne nye situation.
Neil Parish
(EN) Hr. formand! Vi står nu over for en situation, som vi har lullet os selv ind i, fordi prisen på fødevarer alt for længe var for lav, nemlig under produktionsomkostningerne. For tre år siden kostede hvede 90 euro pr. t, hvilket var under produktionsomkostningerne. Nu ligger prisen på ca. 270 euro pr. t, og det er blevet rentabelt at producere hvede.
Jeg er ikke så pessimistisk som mange talere her i dag, for hvis markedet betaler den rette pris for fødevarerne, vil de blive produceret. Vi skal derfor gøre markedet mere frit. Europa kan producere fødevarer, og de europæiske landmænd higer efter muligheden for at producere fødevarer, men i 20 år har man fortalt dem, at der var alt for mange fødevarer i verden, og at det således var nødvendigt at reducere produktionen. Derfor er vi i dag nødt til at tage bioteknologien til hjælp for igen at øge fødevareproduktionen, vi skal mindske bureaukratiet, og i mellemtiden skal vi hjælpe de fattigste lande i verden igennem denne kortvarige krise, fordi det er, hvad det er. I et land som Zimbabwe i Afrika er det også et spørgsmål om god regeringsførelse. Hvis en galning kontrollerer landet, vil det aldrig blive brødfødt.
Bogdan Golik
(PL) Hr. formand! Dette er en af de vigtigste forhandlinger - både politisk og økonomisk - i Parlamentet, hvilket også fremgår af de personer, som har bidraget til dagens forhandling. Forhandlingen vedrører ikke kun stigninger i fødevarepriserne, men også mennesker, der dør af sult. Dagens taler i Parlamentet og de alarmerende analyser taler der tydelige sprog. Prisen på hvede er steget med 130 % alene i løbet af det seneste år, prisen på soja er steget med 87 %, og prisen på ris er steget med 74 % - det er kendsgerningerne. I løbet af de sidste 30 år har vi sænket priserne, men det, der er sket i løbet af det seneste år, har overgået alle faresignaler.
Situationen er som følger: Der er knaphed på fødevarer i hele verden, og der er hungersnød - 850 millioner mennesker lider af sult. I 12 lande, muligvis flere, har der været optøjer, og de vil blive forværret. De tropiske skove fældes en masse sammen med Amazonasregnskoven - med andre ord vejer ønsket om biobrændsel tungere end ønsket om at reducere hungersnøden i verden. I løbet af de næste fem år vil der på verdensplan mangle 200 millioner t korn. Den globale inflation vil stige, der vil være en vedvarende vandmangel, og de europæiske forbrugere vil skulle punge ud med 30-40 % mere, end de gjorde for et år siden.
Hvad skal vi gøre? Vi skal foretage en hastereform af den fælles landbrugspolitik, eftersom der er millioner af landmænd i Europa, som også lider under fattigdom, og vi skal ved først mulige lejlighed indkalde en international konference, som vil træffe visse beslutninger og drage visse konklusioner i lyset af denne forhandling og dette problem.
Robert Sturdy
(EN) Hr. formand! Jeg har siddet i Parlamentet siden 1994, og jeg må sige, at jeg aldrig mindes at have hørt så meget hykleri fra folk.
For år tilbage blev vi, som hr. Nicholson sagde, kritiseret for at procedure for mange fødevarer. Nu kritiseres vi, fordi prisen på fødevarer har nået et niveau, der sandsynligvis er realistisk og reelt.
Men hvad kan vi gøre ved det? Ja, hr. kommissær, der er noget, De kan gøre, og De kunne gøre det allerede i morgen, hvis De ville. Det er først og fremmest at afskaffe antidumpinglovgivningen for fosfat og kaliumklorid i særdeleshed samt kvælstof, der kommer ind i EU og går til resten af verden.
Hr. Mandelson indførte denne lovgivning, og den er et stort problem, fordi der er behov for tre ting for at producere fødevarer: sol, vand og kvælstof, fosfat og kaliumklorid. Tredjeverdenslandene kan ikke producere fødevarer, medmindre de kan få adgang hertil til rimelige priser, og i øjeblikket er prisen steget fra ca. 80 britiske pund pr. t til noget, der ligner 500 britiske pund pr. t. Hvis De gør noget ved det, så vil De hjælpe resten af verden.
Czesław Adam Siekierski
(PL) Hr. formand! Vi har nu i flere år i EU og i WTO talt om en liberalisering af handelen med henblik på handelsfremme, men i virkeligheden indfører vi en begrænsning af landbrugsproduktionen. I Europa, men ikke kun i Europa, har vi forholdsvis længe systematisk begrænset produktionen.
Den globale stigning i fødevarepriserne er resultatet af en stigning i produktionsomkostningerne, energi- og brændstofomkostningerne samt gødnings- og arbejdskraftomkostningerne. Vi må imidlertid ikke glemme, at for lige godt et år siden lå prisen på en tønde olie på 70 amerikanske dollars, landbrugsproduktionens rentabilitet var anderledes, og det samme gjaldt rentabiliteten for biobrændsel, mens en tønde olie i dag koster 115 amerikanske dollars. Biobrændsel er dog ikke årsagen til krisen. Biobrændsel tegner sig kun for 2 % af landbrugsproduktionen og kan derfor kun pålægges en del af skylden.
Jeg ser megen bekymring i dag, for ikke at sige frygt, selv i Parlamentet, men en pludselig, uovervejet indsats vil ikke hjælpe. Vi har behov for en stabil landbrugspolitik, men vi skal sikre stabilitet ikke kun i landbruget, men også på de finansielle markeder. Den manglende overvågning af de finansielle markeder giver anledning til spekulation og farlige situationer, først og fremmest på realkreditmarkedet, og nu også på fødevaremarkedet. Stabilisér de finansielle markeder.
Janez Lenarčič
Hr. formand! Hr. Dillen, som er medlem af Parlamentet, sagde, at med hensyn til situationen på fødevaremarkedet bør vi ikke blot afhjælpe symptomerne, men helbrede sygdommen. For at kunne gøre det skal vi stille den korrekte diagnose. Efter min opfattelse har det været en meget nyttig forhandling, og den vil bl.a. hjælpe Rådet med at stille denne diagnose og finde de rette løsninger og tiltag.
Hvad er det imidlertid for nogle årsager, der har ført til den nuværende situation på det globale fødevaremarked og den dramatiske stigning i fødevarepriserne? Hovedårsagen er større efterspørgsel. Som det allerede er blevet nævnt, er verdens befolkning vokset, og desuden er levestandarden højere i dag, hvilket har stor betydning. Og ingen kan forvente, at nogen skal vende tilbage til en ringere kost.
Hvordan skal vi efterkomme denne store efterspørgsel? Ved at øge udbuddet! Jeg vil i den forbindelse gerne nævne, at Rådet allerede har truffet visse foranstaltninger. Som jeg nævnte i min indledende tale, sikrer vi ved midlertidigt at ophæve braklægningspligten, at de europæiske landmænd kan anvende yderligere 10 % af landbrugsarealet til produktion. Betydningen af dette fremgik klart af hr. Dauls bemærkninger om den del af jorden i Europa, der i øjeblikket anvendes til biobrændsel. Mere om det senere.
Vi har også hævet mælkekvoterne med 2 %. Dette er blot nogle få foranstaltninger, som Rådet har vedtaget for at øge udbuddet. Ud over at øge udbuddet i selve EU er det naturligvis nødvendigt at gøre noget for at øge fødevareproduktionen i andre dele af verden, særligt i udviklingslandene.
En anden årsag er den dyrere produktion, som bl.a. skyldes højere energipriser. Løsningerne skal findes gennem mere intensiv forskning, rationaliseringer, nye teknologier og innovativ landbrugsproduktion.
Klimaændringerne er bestemt også en medvirkende årsag. Lange tørkeperioder i et af verdens største korn- og risproducerende lande har reduceret dets udbytte og bidrag til udbuddet på verdensmarkedet. Det er her, EU er på udkig efter løsninger i henhold til linjen i den energipakke, som i øjeblikket er til forhandling, og som formandskabet er fast besluttet på at nå til enighed om inden årets udgang.
Nu lidt om biobrændsel. Der er uden tvivl en vis forbindelse, men man kan ikke påstå, at biobrændsel er en af hovedårsagerne til den nuværende situation på fødevaremarkedet. Til trods herfor ser verden også på dette aspekt med stor alvor. På initiativ af det slovenske formandskab blev der derfor for nylig nedsat en ad hoc-arbejdsgruppe, hvis primære opgave er at udarbejde faste kriterier for produktion af biobrændsel. Kriterierne har til formål at sikre, at produktionen af biobrændsel ikke erstatter produktionen af fødevarer, at de sociale aspekter og konsekvenserne af produktionen af biobrændsel tages i betragtning, og at biodiversiteten bevares. Dette var imidlertid kun nogle ganske få ord om Rådets aktiviteter og dets tilgang til dette alvorlige problem.
Jeg vil gerne tilføje noget andet. Kombinationen af høje fødevarepriser og fattigdom er den værst tænkelige. Det er en dødelig kombination, som medfører uro i en række udviklingslande. Det er en kombination, som fører til hungersnød. I lyset heraf vil vi sandsynligvis opleve høje fødevarepriser i nogen tid endnu. Vi skal gøre mere for at udrydde fattigdom, og det slovenske formandskab vil gøre en indsats i den henseende. Efter vores opfattelse er et af de vigtige emner på Rådets næste møde millenniumudviklingsmålene. Europas fremskridt mod opfyldelsen af disse mål er næsten gået i stå. Vi vil gerne sætte nyt skub i EU's arbejde for at nå målene, og vi mener som sagt, at dette er et af de vigtige emner på Rådets møde i juni.
Jeg gentager, at jeg er overbevist om, at forhandlingen vil give Rådet mulighed for at stille den korrekte diagnose og finde de rette løsninger.
Louis Michel
Hr. formand, mine damer og herrer! I betragtning af den korte tid jeg har til rådighed, vil jeg gerne meget kort besvare spørgsmålene. Først vil jeg dog gerne fremsætte et kritikpunkt eller to.
Jeg er naturligvis enig i nogle af de fremsatte betragtninger og synspunkter, men ikke dem alle, så jeg vil forsøge at fokusere på de aspekter, der kræver en præcisering.
For det første er jeg fuldstændig enig i, at løsningerne ikke kan gennemføres effektivt af EU alene. Det er ret åbenlyst, men også ret sigende. Det er klart, at disse løsninger må gennemføres af alle større parter, og jeg mener, at denne proces er undervejs.
Jeg må også sige, at det, som jeg har hørt her i dag, er fremragende for demokratiet og for en alsidig debat. Jeg har dog også været vidne til ret mekaniske ideologiske holdninger - og i ét tilfælde en yderst radikal holdning. Det respekterer jeg. Jeg har absolut ingen fordomme på det område, men hvis der er noget, der efter min mening ikke er en løsning på fødevarekrisen, så er det kortsigtet, snæversynet ideologisk retorik. Jeg mener ikke, at det vil løse noget, fordi problemet er mangesidet og mangefacetteret. Som ministeren sagde, er der en hel række løsninger til afhjælpning af en hel række årsager. Der er ikke en enkelt årsag.
Tag f.eks. biobrændsel. Kommissionen har hele tiden understreget, at det er afgørende at sikre, at investeringerne i udvikling af biobrændsel på håndgribelig vis kommer til udtryk i fattigdomsbekæmpelse, særligt i landdistrikterne. Vi har aldrig anbefalet eller sagt, at der bør dyrkes biobrændsel alle vegne. Vi bør kun dyrke biobrændsel de steder, hvor der er tegn på mulig overproduktion. I de lande, der ikke er selvforsynende, er det naturligvis yderst farligt og absolut utilrådeligt at dyrke biobrændsel. Løsningerne er derfor ikke så simple som så.
Jeg vil også gerne nævne en anden ting, som jeg grundlæggende ikke forstår. Jeg hører parlamentsmedlemmer konstant beklage sig og undskylde, medlemmer, som, jeg tror, stadig har tiltro til Europas effektivitet, ære og værdier, og som føler en vis stolthed over at være europæere. I bund og grund skulle alt dette være Europas fejl. Det kan jeg ikke acceptere. En sagde, at Europa ikke brød sig om eller ikke hjalp udviklingslandene.
Europa står i dag for 56 % af verdens bistand. Med hensyn til fødevarehjælp finansierer Europa i dag landbrugsvarer på lokale markeder og sender ikke sin overskydende landbrugsproduktion til udviklingslandene. Vi er også nødt til at holde op med at vrøvle om Europas politiske ansvar. Personligt er jeg snarere stolt over det, som Europa har gjort i løbet af de seneste 50 år, særligt for udviklingslandene, selv om ingen andre vil sige det.
Biobrændsel. Jeg har allerede svaret på det spørgsmål. Det er klart, at WTO skal reformeres, at vi skal gå videre i WTO-regi. Hvis der imidlertid ikke var nogen Verdenshandelsorganisation, hvor var vi så? Hvad ville der ske i forhold til verdens fattigdom? WTO er den første internationale organisation, der forsøger at genindføre nogle etiske principper for verdenshandelen. Jeg minder Dem om dette, fordi det er alt for let at smide barnet ud med badevandet. Det er en ideologisk fordom, som jeg gerne vil af med. Vi må trods alt være rimelige.
Gmo'er. Her taler jeg naturligvis på egne vegne, for det er ikke velset at lægge sig fast på en bestemt holdning i dette spørgsmål. Personligt er jeg ikke en af dem, der mener, at dette spørgsmål allerede er afklaret. Sådan uden videre at sige, at gmo'er er en dårlig ting, er først og fremmest ideologisk betinget. Det er en form for videnskabsdyrkelse, en form for improviseret videnskabsdyrkelse. Jeg mener ikke, at der er noget galt i at fortsætte forskningen for at forsøge at sikre, at især de fattige lande bliver selvforsynende med fødevarer. Intellektuelt set er det rationelt. At gøre noget andet ville ikke være intellektuelt rationelt - det ville ikke være en åben tilgang. Det, tror jeg, er nødvendigt at sige.
Jeg vil ikke, hr. Hutchinson, vende tilbage til Deres evindelige refræn om ØPA'er, for jeg har alt for megen beundring og agtelse for Dem. Vil De gerne have, at jeg fortæller Dem, at når jeg er tilhænger af ØPA'er, økonomiske partnerskabsaftaler, med henblik på at skabe regionale markeder, så er det, fordi jeg mener, at økonomiske partnerskabsaftaler i forhold til at løse problemet med fødevaresikkerheden sandsynligvis er en del af løsningen? Først når vi har regionale markeder, som er integreret i økonomien, vil udviklingslandene nemlig være i stand til at drage fordel af globaliseringen. Det er mit svar. Vi kan ikke blive enige. Rent faktisk mener jeg ikke, at vi nogensinde vil blive enige om dette spørgsmål. Jeg synes ikke desto mindre, at det er vigtigt at minde Dem om min holdning.
Jeg har i dag hørt folk tale om kapitalistisk barbari. Jeg forstår ikke rigtig, hvad det er. For mig er kapitalisme en økonomisk mekanisme, et økonomisk maskineri, som - indtil det modsatte er bevist - mere end noget andet system har demonstreret sine fordele. Jeg har sagt det så ofte før: Jeg er ikke fan af kapitalisme. Kapitalisme er ikke noget, jeg hengiver mig til. Det er ganske enkelt et middel til at nå et mål.
I øvrigt foretrækker jeg at skelne mellem kapitalisme og liberalisme. Mine socialistiske venner er naturligvis ivrige efter at blande dem sammen, men det er altså to forskellige ting. Det må jeg dog fastholde. Når det er sagt, så er kapitalisme et middel til at nå et mål og ikke andet, og jeg er enig i, at markedsøkonomi og kapitalisme ikke kan fungere på retfærdig vis, hvis ikke en regering fastsætter regler, håndhæver dem og omfordeler den skabte rigdom på en korrekt og rimelig måde. Lad os imidlertid ikke køre fast i ideologiske forenklinger af tingene. Hvis vi gør det, får vi nemlig ikke løst denne krise. Det, mener jeg, var nødvendigt at få sagt.
Det var mere eller mindre, hvad jeg ønskede at sige om emnet, men det er ikke udtømt. Jeg har hørt stærke og vigtige argumenter fra begge sider af salen. Som ministeren sagde, er vi nødt til at fortsætte debatten, men lige nu står jeg over for en nødsituation. Vi er nødt til at hjælpe Verdensfødevareprogrammet med at finde måder at forhindre den forestående fødevarekatastrofe på. Anden prioritet, på mellemlang sigt, er at yde massiv støtte til de udviklingslande, der ikke er selvforsynende, så de kan procedure mere. Når jeg hører mange sige, at de ønsker at indføre love og administrative bestemmelser, spørger jeg ikke desto mindre mig selv, om vi vitterlig er nødt til at tøjle markedsøkonomien.
Jeg vil imidlertid gerne minde Dem om, at vores landbrug er en af de få økonomiske sektorer, som er blevet underlagt en kraftig regulering - jeg vil endog sige improviseret planøkonomi. En velovervejet planøkonomi kan give resultater, men en politisk slingrekurs, en improviseret planøkonomi, er temmelig farlig. Hvis virkningerne af denne politik inden for landbrugssektoren ikke har været fuldstændig overbevisende, burde vi måske spørge os selv, som det blev sagt tidligere, om det ikke netop er fordi, der har været for megen improviseret planøkonomi og for lidt naturlig globalisering.
Jeg er ikke fan af globalisering. Jeg siger blot, at den er der, og at vi ikke kan tøjle den. Jo, vi kan indføre regler gennem WTO, gennem FN, gennem en række internationale organisationer, men når det fremføres, at vi kan lovgive om alt dette fra den ene dag til den anden og blive af med alt det systematiske misbrug gennem regler, som vi ikke har beføjelse til at udstede, så kan jeg ikke rigtig se, hvordan det skulle kunne lade sig gøre.
Også jeg ønsker at være pragmatisk. Vi vil fjerne alle stopklodser og har allerede gjort det for at øge produktionen i udviklingslandene. Det forekommer mig at være den eneste rigtige løsning på dette problem, som jeg ganske vist stillede mig kritisk over for i starten. Jeg ønskede virkelig at øge folks bevidsthed, for hvis ikke der gøres noget, vil der ske en humanitær katastrofe, en tsunami på fødevareområdet, med konflikter og helt uhåndterlige situationer.
Jeg tror, at dette er et emne, som vi vil vende tilbage til. Det har været en utrolig produktiv og interessant forhandling. Med mig vil jeg tage de bedste argumenter, som jeg har hørt fra begge sider, og som jeg vil forsøge at anvende for at forsvare en sag, som, når alt kommer til alt, trods alt er en fælles sag.
(Bifald)
Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted på mødet i maj 2008 i Strasbourg.
Skriftlige erklæringer (artikel 142)
skriftlig. - (PL) Mit land, Polen, som jeg repræsenterer her i Parlamentet, kunne være en kæmpe producent af landbrugsvarer og oven i købet langt sundere varer end de fødevarer, der i øjeblikket produceres i Vesten. Som et resultat af fejl begået af vores forhandlere, da vi tiltrådte EU, blev vi pålagt at indføre kraftige restriktioner for den polske landbrugsproduktion. Denne politik med kunstigt at begrænse fødevareproduktionen får nu dramatiske konsekvenser for hele Europa. De, der lider hårdest under stigningen i fødevarepriserne og den galoperende inflation i energipriserne, er pensionisterne. De områder i Europa, der er ramt af fattigdom, vokser alarmerende stærkt og omfatter et stigende antal mennesker, navnlig børnerige familier, som i øjeblikket har vanskeligt ved at overleve fra måned til måned.
I de nye medlemsstater, herunder Polen, er der mange landområder, som indtil videre ikke har været dyrket. Ved at anvende dem kunne industrien begynde at producere eksempelvis biobrændsel, som har stor betydning for den nuværende stigning i fødevarepriserne. Det kræver imidlertid en radikal ændring af den måde, som Kommissionens tjenestemænd griber problemet an på, og at der straks tages skridt til at udnytte de nye medlemsstaters produktionspotentiale.
Ilda Figueiredo  
Årsagerne til de stigende fødevarepriser i EU og i udviklingslandene er mange, men vi kan ikke se bort fra påvirkningen fra den fælles landbrugspolitik og konsekvenserne af, at landmændene omlægger produktionen til biobrændsel.
Flere instanser har fremhævet dette. Eksempelvis har Den Videnskabelige Komité under EØS udtalt, at den mente, at EU burde udskyde målet om 10 % biobrændsel i 2020. Selv direktøren for Verdensbanken har talt om lande, som risikerer fødevareknaphed, og har opfordret producenterne af råstoffer til biobrændsel til midlertidigt at indstille dyrkningen. FAO selv har allerede udsendt et varsel om fødevareoptøjer. Der har været demonstrationer og alvorlige sociale spændinger i forskellige afrikanske og asiatiske lande på grund af fødevareknaphed. Jean Ziegler, FN's særlige rapportør for retten til mad, har udtalt, at masseproduktion af biobrændsel var en forbrydelse mod menneskeheden på grund af dens indvirkning på de globale fødevarepriser.
Det er derfor så meget mere forvirrende, at Kommissionen har bekræftet, at den agter at fastholde målet om, at 10 % af det brændstof, der anvendes til vejtransport, skal være fremstillet af biomasse eller planteolier.
Silvia-Adriana Ţicău  
Ifølge Eurostat var realpriserne på landbrugsvarer i 2007 steget med 5 % i EU i forhold til 2006, og den største stigning, som var på 15,8 %, blev registreret i Rumænien.
I Europa var prisstigningen på mælk og kylling på 7,8 %, og den største prisstigning på landbrugsvarer var på kornprodukter (45,4 %) og foderstoffer (11,5 %). Også her var stigningen størst i Rumænien (29,2 %).
Sidste år steg producentpriserne på landbrugsvarer i Europa med 4,6 %, men producenternes omkostninger var reelt steget med 5,3 %, og samtidig faldt støtten med 3,1 %. I de nye medlemsstater steg landmændenes omkostninger dramatisk, og støtten er meget lav. De største indtægtsnedgange pr. landmand blev registreret i Bulgarien (-18,6 %) og i Rumænien (-16,1 %). Den lave indtægt, manglende udbetaling af landbrugsstøtte samt ringe adgang til landbrugslån har gjort det umuligt at indføre nye landbrugsteknologier, og der opnås derfor et lille udbytte pr. ha.
Konkurrencen om landbrugsjorden bidrager også til prisstigningen på fødevarer. I 2007 øgedes arealet til dyrkning af biobrændsel med 13,6 % i forhold til 2006 og med 31,5 % i forhold til perioden 2002-2006.
Iuliu Winkler  
Den seneste udvikling på de globale markeder for landbrugsvarer har skabt en situation, som kun få regeringer er parate til at håndtere. De spektakulære prisstigninger, særligt på basale kornprodukter, risikerer at medføre en sultsituation for millioner af mennesker.
Regeringerne og de europæiske institutioner bør finde en løsning på den nye situation.
Det nye prisniveau for landbrugsvarer udgør nye muligheder for producenterne, herunder i EU-medlemsstaterne. I Rumænien bor 40 % af befolkningen på landet, og mange af dem er landmænd.
Den nye situation på markederne for landbrugsvarer er en mulighed for dem for at forbedre deres økonomiske resultater og dermed øge deres levestandard.
Desværre reagerer landbrugssegmentet meget langsomt over for prisændringer på de globale markeder. Små producenter kæmper med et tungt bureaukrati og er ugunstigt stillet, når de forhandler købskontrakter med store distributionskæder, som har en dominerende markedsstilling.
EU bør støtte små landmænd, så de kan opnå en højere indtægt fra deres arbejde. Små landmænds adgang til markederne bør fremmes, og de globale distributører bør underlægges gennemsigtige regler, der kan forhindre konkurrencebegrænsende adfærd.
