Ünnepélyes ülés - Costa Rica
Elnök
Bienvenido al Parlamento Europeo, Presidente Arias! A Costa Ricai-i Köztársaság elnöke, hölgyeim és uraim, az Európai Parlament nevében a legszívélyesebben szeretném üdvözni önt, Arias elnök úr.
Az ön látogatása mérföldkő az Európai Parlament, az Európai Unió, Costa Rica és Dél-Amerika közötti kapcsolatokban.
Dr Óscar Arias, 1986-tól 1990-ig ön már volt Costa Rica elnöke, és 2006-ban önt négy évre újra megválasztották. Önt legjobban, mint a Nobel Békedíj kitüntetettjét ismerik, amit 1987-ben ítéltek meg önnek Közép-Amerikában a békéhez vezető utak felkutatására irányuló hatalmas erőfeszítései elismeréseként.
Arias elnöknek nemzetközi közvetítőként betöltött szerepében tett erőfeszítése az Esquipulas békemegállapodásban hozta meg gyümölcsét, amit 1987. augusztus 7-én valamennyi közép-amerikai ország elnöke aláírt. Az Európai Unió teljes szívéből támogatta ezeket az erőfeszítéseket.
Costa Rica elnöke ezért példakép az emberek számára az egész világon. Egyszer azt mondta, létfontosságú, hogy legyenek értékeink, elveink és ideáljaink, és hogy azokért küzdjünk meg. Arias elnök, ön már sok éve elkötelezetten eszerint cselekszik, és Costa Rica polgárai e munka eredményeit azzal ismerték el, hogy két évvel ezelőtt önt újraválasztották.
Az ez év májusában a perui Limában megtartott 5. EU-Dél-Amerika/Karib-tenger (LAC) Csúcstalálkozón tartott beszédemben hangsúlyoztam a regionális integráció alapvető fontosságát a XXI. században. Amint Jean Monnet, az Európai Unió egyik alapító atyja olyan szabatosan kifejezte, "a népek közötti egység építéséről, és nem az államok közötti együttműködésről” van szó. Arias elnök, ön is magáévá tette ezt az ideált, és aktívan dolgozott annak elérése érdekében.
Az Európai Parlament szempontjából kívánatos, hogy Közép-Amerika és az Európai Unió között a közeljövőben létrejöjjön a társulási megállapodás - ezt már elmondtam Limában is -, és szeretném hozzátenni, amint erről részletesen beszéltünk az éppen most tartott találkozónkon: amikor valahol kitör egy háború, hatalmas összegeket bocsátanak rendelkezésre dollárban, euróban vagy bármilyen más valutában, de amikor a békés kapcsolatok létrehozásához van szükség a támogatásra, akkor az országok sokkal kisebb pénzösszegek fölött is vitatkoznak. Esélyt kell adnunk a békének!
(Taps)
Ez a mai üzenetünk a többi európai intézménynek.
Arias elnök, hadd mondjam el zárásképpen, hogy mi hisszük, hogy ön és az ön országa továbbra is kulcsfontosságú szerepet játszik e tárgyalások sikeres lezárásában.
Az Európai Parlament valamennyi képviselője nevében szeretném önt ismételten üdvözölni. Remélem, hogy látogatása lehetőséget ad számunkra, hogy megerősítsük az Európa, Costa Rica és Dél-Amerika közötti barátság kötelékeit.
Hölgyeim és uraim, hadd tegyek még hozzá valamit, egy kicsit "jegyzőkönyvön kívül”: csodálatos, hogy Costa Rica elnöke itt van, és nagyon kedves véletlen - kivételképpen szabad nekem ma valakinek a korát is megemlíteni -, hogy az Európai Bizottság külpolitikáért felelős tagja, Ferrero-Waldner biztos asszony ma ünnepli hatvanadik születésnapját. Ez egy másik boldog alkalom, és jó indok arra, hogy nagyon boldog születésnapot kívánjunk neki.
(Taps)
Óscar Rafael Arias Sánchez
Elnök úr, én egy piciny amerikai köztársaság nevében üdvözlöm önöket, amelyben alig több mint 4,5 millió ember bátorkodik nap, mint nap élni és álmodni; amelyben lehetségessé vált a hadsereg nélküli társadalom ideája, és ahol hamarosan megünnepeljük a demokrácia 110. évét. Egy piciny amerikai köztársaság nevében üdvözlöm önöket, amelyet a XX. század második felében a legelborzasztóbb diktatúrák vettek körül, miközben ő maga sohasem tapasztalta meg az elnyomást; amely elutasította, hogy bábszerepet játsszon a hidegháborúban, és amely tartózkodott attól, hogy fegyverekkel vívja ki a békét. A Costa Ricai-i Köztársaság nevében üdvözölöm önöket.
Elnök úr, hölgyeim és uraim!
A mai napon két esemény előzött meg engem, amelyeket évszázadok és évtizedek választanak el egymástól, amelyek azonban épp oly szorosan kapcsolódnak a jelenhez, mint a ma reggeli hajnal. Ezen a napon, 225 évvel ezelőtt az amerikai függetlenségi háború a Párizsi Szerződés aláírásával véget ért: ez volt gyakorlatilag az egész amerikai földrészen átsöprő függetlenségi mozgalom első hulláma. Ugyancsak a mai napon, 69 évvel ezelőtt kezdődött a II. világháború Franciaország és az Egyesült Királyság Németország elleni hadüzenetével és a szövetséges hatalmak létrejöttével, amelyhez Amerika nagy része is tartozott. Azért említem meg ezeket az eseményeket, mert erre a pódiumra a különféle népek közötti lelki közösség szimbólumaként léptem, tudatában annak a történelmi tehernek, amit a vállamon cipelek, és amit az önök által képviselt nemzetek múltjából fakadóan önök is cipelnek. Nem azért jöttünk ide, hogy kapcsolatokat teremtsünk a két földrész között, hanem hogy elismerjük, hogy ezek a kapcsolatok már régóta léteznek, és hogy a javításukra irányuló minden kísérletnek a teljes egész megértésével kell kezdődnie.
A barátok között elvárható őszinteséggel el kell ismernünk, hogy közös történelmünk ott kezdődik, ahol az egyik civilizáció a másik fölött uralkodott. Amerika Európát először hatalmán, és nem az eszméin keresztül ismerte meg. A hódítást félelem jellemezte, és a gyarmatosítást felháborodás. Ezzel együtt sem tehetünk mást, mint hogy csodáljuk ezt az ősrégi kultúrát. Küzdelmeink ellenére tagadhatatlan, hogy Európa gyújtotta meg az értelem fényét a mi földünkön, és belénk nevelt egyfajta kötődést az emberiség legjobb ügyei iránt, olyan ügyek iránt, amelyeket akkor sem hagytunk cserben, amikor elnyertük függetlenségünket.
Ezek voltak azok az ügyek, amelyek engem 21 évvel ezelőtt - az első mandátumom idején - Costa Rica elnökeként Európába hoztak. Akkor azért jöttem, hogy kérjem ennek a földrésznek az erejét, hogy segítsenek Közép-Amerikában a béke iránti küzdelmünkben, ahol egy polgárháború közepette öt nemzet küzdött a létéért. Népeinket a vérontás osztotta meg, és testvér testvérrel szállt szembe. Kegyetlen kísérletben az akkori idők hatalmasai bennünket használtak fel gyakorlópályaként hatalmuk demonstrálására: ők hozták a fegyvereket, és mi szenvedtünk kínhalált. A halálesetek száma egyes becslések szerint elérte a 350 ezret. Arányosítva ez megfelelne annak, mintha majdnem 4 millió amerikai állampolgár halna meg az iraki háborúban. Csak a béke elérésével garantálhattuk a jövőt régiónk számára.
Akkoriban Európa volt a válasz az imáinkra. E kontinens erkölcsi támogatása legitimálta erőfeszítéseinket, amelyek a konfliktusok diplomáciai megoldására, a közép-amerikai problémák közép-amerikai megoldására irányultak. A nemzetközi segély, amelyet önök adtak nekünk akkor, széleskörű volt és bőkezű, jelképezve Európa őszinte vágyát, hogy segítse a közép-amerikai nemzetek haladását.
Most, 21 évvel később visszatérek Európába, és Fray Luis de Leónhoz hasonlóan én is kényszerítve érzem magam, hogy - mint ő, amikor négy év után szabadult a börtönből - azzal kezdjem: "Amint tegnap is mondtuk...”, mert sok tekintetben ott kell folytatnunk, ahol abbahagytuk. Az Európa és Közép-Amerika közötti kapcsolatok, amelyek oly szorosak voltak a háború idején, lazábbá váltak a béke időszakában. Az európai segély Közép-Amerika számára, amely oly nagyszerű volt az elnyomás idején, mérsékeltebbé vált a szabadság időszakában. Soha nem gondoltuk volna, hogy a béke küszöbének átlépésével a felejtés királyságába léptünk be. Szeretném azt gondolni, hogy ezúttal az idő megmutatja, hogy a barátaink, akik a legsötétebb napjainkban támogattak bennünket megteszik ezt a fényesebb időszakokban is, mert most éppen fényesebb napokat élünk.
Ma három cselekvési irányt szeretnék javasolni, amelyen keresztül megerősíthetjük kapcsolatainkat, és vállat a vállnak vetve küzdhetünk azoknak az utópiáknak a felépítéséért, amelyek követésére önök tanítottak bennünket: az EU-Közép-Amerika Társulási Megállapodás aláírása, a Costa Ricai-i konszenzus és a "Béke a természettel”.
Jól tudom, hogy ebben a házban a szabadkereskedelemmel kapcsolatban mindenféle nézet megtalálható. Azt is tudom azonban, hogy ezeket a nézeteket azoknak a magaslati perspektívájából fejezik ki, akiknek van olyan jó szerencséjük, hogy egy fejlett országban élhetnek. Ma én szeretném bemutatni önöknek, milyen a perspektíva alulról, a lapályról. Egy olyan ország számára, mint az enyém, amely egyike a legkisebbeknek a világon, lehetetlen mindent előállítani, amit fogyasztunk. Az a sorsunk, hogy mi legyünk a modern kor föníciai emberei. A globalizáció korszakában a dilemma, amivel a fejlődő országok szembesülnek, éppen olyan kemény, mint amennyire egyszerű: ha nem tudunk több és több árut és szolgáltatást exportálni, végső soron több és több embert fogunk exportálni.
Egyértelmű, hogy Európának az európai népek érdekeivel kell törődnie. Az is egyértelmű azonban, hogy az európai népek érdekeit és a világ bármely fajának érdekeit egyre inkább az emberiség közös sorsa határozza meg. Egyetlen ország sem folytathatja az életét, figyelmen kívül hagyva, hogy határain túl tombol az éhínség, a tudatlanság, az erőszak és a terjedő betegségek sora. Miközben a nemzeteink közötti különbségek változatlanul nagyok, a globális diaszpóra továbbra is emberek ezreit viszi át óceánokon, folyókon és városok falain, keresve azokat a lehetőségeket, amelyeket saját országukban nem találhattak meg.
A Közép-Amerika és az Európai Unió közötti társulási megállapodás, amely lehet, hogy az első az Európai Unió által régiók között kötött megállapodások között, a legszorosabb, legegyértelműbb és legközvetlenebb lehetőség arra, hogy Európa újra élettel töltse meg dél-amerikai jelenlétét. A közép-amerikai közös piac létrehozása óta kevés olyan kezdeményezés volt, amelynek nagyobb lehetősége lett volna a közép-amerikai földszoroson a gazdasági növekedés gyorsítására, intézményeink korszerűsítésére és új lehetőségek biztosítására azoknak a közép-amerikaiaknak a számára, akik még mindig szegénységben élnek. Európa számára ez a megállapodás azt jelentené, hogy újra átvehetné az elvesztett vezetői pozíciót, és elfoglalhatná a megüresedett helyet a Dél-Amerikánk fejlődéséért vívott csata első sorában. Tegnap szövetségesek voltunk a békéért, ma partnerek lehetünk a fejlesztésben.
Azonban közép-amerikai és európai között változatlanul kolosszális különbségek vannak, amelyeket figyelembe kell venni. Az első az integrációs modellek közötti különbség: Európának el kell fogadnia, hogy a közép-amerikai integráció olyan módon történt meg, ahogyan ezt intézményi fejlődésünk lehetővé tette. Ma mi vagyunk a leginkább integrált régió a fejlődő világban, és ezért azt gondoljuk, nem tisztességes feltételeket szabni nekünk az integráció tekintetében a tárgyalások előmozdítása érdekében; olyan feltételeket, amelyeket Közép-Amerika nehezen teljesíthetne, és amelyeket egyébként a világ más régióitól nem követelnek meg.
A második különbség régióink között, és talán ez a legfontosabb, az a fejlettség szintje közötti különbség: kulcsfontosságú, hogy a megállapodás üzleti komponense aszimmetrikus kezelést biztosítson Közép-Amerika javára, és mindenekelőtt kerülje el azt a borzalmas gyakorlatot, hogy fenntartja a kereskedelmi akadályokat pontosan azokon a területeken, ahol Közép-Amerika komparatív előnyökkel rendelkezik. Ha el tudjuk érni a megállapodást e feltételek alapján, Európa hatalmas ugrást tenne Közép-Amerika, de egyben Európa népei javára is, mert nemzetközi válság idején Európának nagyon a javára válna egy olyan gazdaság, amely az elmúlt öt évben az európai gazdaság növekedési rátáját nagyjából kétszeresen meghaladó mértékben növekedett.
Európa új vezető szerepet kezdhet játszani a fejlődő világban, de először azt kell biztosítania, hogy ez a vezető szerep valóban a fejlődés javára váljon. Goethe mondta, hogy "semmi sem tud nagyobb kárt okozni az új igazságban, mint a régi hiba.” Nem léphetünk a nemzetközi együttműködés új fázisába, amíg a múlt terheit cipeljük, különösen a katonai kiadások terhét, ami önmagában is valóban felháborító a majdnem 200 millió, szegénységben élő dél-amerikai számára. Eljött az idő, hogy a nemzetközi pénzügyi közösség megtanulja, miként válassza el a búzát az ocsútól, és az előtte lévő tanújelek alapján ismerje fel, hogy melyek azok a kiadások, amelyek az emberek jobb életszínvonalát szolgálják, és melyek azok, amelyek nem.
Nem dicsőség, hogy 2007-ben Dél-Amerika katonai kiadásai 36 milliárd dollárt tettek ki egy olyan régióban, ahol az egyedüli Kolumbia kivételével nincs fegyveres konfliktus. Abból a pénzből, amit egyetlen Szuhoj Su-30K harci repülőgépre fordítanak, mintegy 200 000 MIT Media Lab XO típusú laptopot lehetne vásárolni a diákjaink számára. Egyetlen Blackhawk helikopterre fordított összegből havi 100 dollárnyi ösztöndíjat fizethetnénk 5000 dél-amerikai fiatalnak. A világ fejlett nemzetei nem támogathatják segéllyel és erőforrásokkal azoknak a döntéseit, akik szívesebben szerelik fel a katonáikat, mintsem oktatnák a gyermekeiket. Ez az oka annak, hölgyeim és uraim, hogy kormányom bejelentette a Costa Rica-i Konszenzust, egy olyan kezdeményezést, amelynek célja egy adósságelengedési mechanizmus létrehozása, és azoknak a fejlődő országoknak a pénzügyi erőforrásokkal való támogatása, amelyek többet invesztálnak a környezetvédelembe, az oktatásba, az egészségügybe és a lakhatásba népük számára, és kevesebbet a fegyverekre és a katonákra.
Én még mindig remélem, hogy az önök támogatásával a Costa Rica-i Konszenzus egy napon valósággá válik. Azt is remélem, hogy képesek leszünk elfogadni a konszenzushoz szorosan kapcsolódó tervet: a fegyverek átadásáról szóló egyezményt, amelyre Costa Rica tett javaslatot az Egyesült Nemzetekben, amely megtiltaná az országoknak a fegyverszállítást államok, csoportok vagy egyének számára, ha kellő indok áll fenn annak vélelmezésére, hogy ezeket a fegyvereket az emberi jogok vagy a nemzetközi jog megsértésére fogják felhasználni. Nem tudom, hogy meddig tudunk fennmaradni annak felismerése nélkül, hogy sok ember meggyilkolása napról napra apránként éppen olyan elítélendő, mint sokak meggyilkolása egyetlen napon. A világban még meglévő 640 millió kézi és könnyű lőfegyver romboló ereje, amelynek 74%-a civilek kezében van, gyilkosabbnak bizonyult, mint az atombombáké, és ez képezi mind nemzeti, mind nemzetközi szinten a közbiztonság hiányához vezető egyik legfontosabb hajtóerőt. Ne a haláltól való félelem legyen az a hangnem, amelyben népeink jövőjét írják! Ma tehetünk valamit annak biztosítására, hogy ez ne így legyen.
Már csak egy dolgot szeretnék megemlíteni, aminek szintén van köze az erőszakhoz és a romboláshoz, de nem csak az emberi lények, hanem az élet minden formája ellen. Minden kivágott erdő, a szén-dioxid levegőbe bocsátott minden tonnája, minden beszennyezett folyó egy lépéssel közelebb visz bennünket fajunk kipusztulásához, amelynek küszöbén, mint Dante pokla kapujában, fel kell hagynunk minden reménnyel. Én nem akarok tanúja lenni annak, hogy az emberiség átlép azon a kapun.
Hatvan évvel ezelőtt Costa Rica akkori elnökének, José Figueresnek volt egy jövőképe, amely szerint megszünteti a nemzeti hadsereget, és így üzen békét a világnak. Mi most döntést hoztunk, hogy deklaráljuk a "Békét a természettel”. Azt a célt tűztük ki magunk elé, hogy 2021-re, amikor függetlenségünk 200. évfordulóját ünnepeljük, szén-dioxid-semleges ország legyünk. Tavaly mi lettünk az az ország, amely az egy főre jutó, illetve egy négyzetkilométerre jutó fák tekintetében a legnagyobb a világon azzal, hogy 5 millió fát ültettünk el. 2008-ban további 7 millió fát fogunk elültetni. Nemzetközi keresztes hadjáratot vezetünk a globális felmelegedés ellen, és ma én alázatosan kérem önöket, hogy csatlakozzanak hozzánk.
A globális felmelegedés tette lehetővé, hogy Anglia partjain olajfák nőjenek, ami valóban aggasztó jel a tudományos közösség számára. A bibliai történettől eltérően, ezúttal a galamb az olajfaágat nem a béke, hanem a veszély jeleként hozza. Ma azt kérem önöktől, hogy küldjenek galambot a világ legtávolabbi sarkába, hogy azt az akaratot hordozva térhessen vissza, hogy megváltoztatjuk a világ összes nemzetét. Csak együtt tudjuk létrehozni az új szövetséget, ezúttal nem az Isten és az ember között, hanem az ember és az isteni teremtés között.
Elnök úr!
A nagy argentin író, Jorge Luis Borges szokta volt mondani, hogy ő egy száműzött európai, utalva az amerikai földrész lakossága nagy részének európai őseire. A fajok keveredésének és cseréjének évszázadai után valószínű, hogy itt sok száműzött amerikai van. Minket az óceán földrajzi véletlene száműzött, és az inga történelmi véletlene hoz bennünket össze vagy távolít el egymástól - a körülményektől függően. Azt hiszem, itt az ideje, hogy hagyjuk az ingát az unió felé lengeni, hogy ismét azt az utat kövesse, amelyet a szelek 180 millió évvel ezelőtt, még az előtt, hogy a Földön az első törés megjelent volna, amikor Európa még Amerikával egy volt, és Párizsból New Yorkig lehetett volna gyalogolni.
Egyetlen faj tagjai vagyunk, amely még mindig képes az élet kertjéből a legszebb virágokat leszedni. Álmaink közös örökségükből fakadnak, és döntéseinknek hatásuk van mások életére is, akár tetszik ez nekünk akár nem. Azt hiszem, ez messze van a fenyegetéstől, inkább azt gondolom, hogy ez kétségtelenül csodálatos lehetőség. Amint a legnagyobb Costa Rica-i költő, Jorge Debravo, én is úgy gondolom, "mindenekelőtt csodálatos azt tudni, hogy hatalmunk van életre kelteni a legtávolabbi dolgokat, amelyekhez hozzáérünk, horizontunkat kibővíteni, és széleket nem látni, mert minden dolgok, amelyeket látunk, végtelenné válnak.” Nincs kétségem afelől, hogy ezt a végtelen hatalmat mindenki, az európaiak és az amerikaiak javára tudjuk felhasználni, és egymás mellett követjük majd a nagyobb igazságosság és szabadság holnapjának csillagát.
(A szónokot állva ünneplik)
Elnök
Arias elnök úr, az Európai Parlament nevében szeretnék őszinte köszönetet mondani önnek ezért a briliáns, kiemelkedő beszédért. Az ön szavai kifejezték, hogy ön és az ön országa a demokráciát és a szabadságot képviseli; hogy ön az erőszak, a terror, a diktatúra ellen dolgozik. Amikor azt mondja, hogy Costa Rica kis ország, szeretnék rámutatni, hogy nem egy-egy ország lakosságának száma vagy földrajzi területének nagysága a legfontosabb. Ami fontos, az ország és elnökének a szellemisége. Bárki, aki az ön beszédét hallotta, tudja, hogy Arias elnök és Costa Rica a szabadság és a demokrácia mellett áll. Ez Costa Ricát nagy országgá teszi a világban.
(Taps)
Ön a béke embere, ezért ítélték önnek a Nobel Békedíjat 1987-ben. Ezután azonban ön nem vonult vissza; eltelt 21 év, és ön most az emberek közötti béke mellett a természettel való béke mellett áll ki. Az Európai Parlament ön mellé áll ezen elvek támogatásában.
Szeretném egyben szívélyesen üdvözölni kormányának minisztereit, akik az ön kíséretében vannak, a külügyminisztert, Stagno Ugartét és a külkereskedelmi minisztert, Ruiz Gutiérrezt, akik szintén itt vannak ebben a teremben, együtt sok Costa Rica-i polgárral, akik itt élnek Brüsszelben, Belgiumban. Legyenek büszkék az országukra! Nem valamilyen nacionalista értelemben, mert akkor azok az országok, amelyekben diktatúra van, s amelyeket az erőszak szabályoz, szintén büszkék lehetnének magukra, de legyenek büszkék az országukra, Costa Ricára, mert önök a helyes értékek bajnokai, a demokráciáé, a szabadságé és a békéé.
Még egyszer nagyon köszönöm. Muchas gracias, Arias elnök úr!
(Taps)
