Högtidligt möte - Estland
Talmannen
Mina damer och herrar! Detta är en fantastisk dag för Europaparlamentet, för i dag välkomnar vi en av våra tidigare kolleger här - som nu är president i republiken Estland, vår tidigare ledamot Hendrik Ilves! Jag skulle vilja önska er varmt välkommen till Europaparlamentet.
(Livliga och ihållande applåder.)
När vi upplever ett tillfälle som detta är det bra att inte bara se på nuet, utan också minnas vilken lång, bred väg det har varit för oss att skaffa oss en kollega som tillsammans med andra kollegor från Estland - och från Lettland och Litauen, om vi bara begränsar oss till de baltiska staterna i första hand - invaldes till parlamentsledamöter, och vars länder, fria länder som i många år styrdes av totalitär kommunism, har företrätts här sedan man fick frihet i Estland.
Denna kollega valdes genom ett demokratiskt beslut av folket till att bli president av sitt land. Han är en person från Estland, som har fler band än de flesta till EU:s framtid och naturligtvis till unionen i nutid. Till att börja med ledde han, som utrikesminister för sitt land, förhandlingarna om medlemskap i Europeiska unionen och var därefter observatör vid Europaparlamentet i ett år från 2003 fram till direktvalet 2004, och slutligen var han ledamot av Europaparlamentet fram till hans utnämnande till president för Republiken Estland i september 2006. President Hendrik Ilves tillträdde som president i Estland den 9 oktober 2006.
President Ilves! Det är ett stort nöje att kunna välkomna er hit till Europaparlamentet, som firar sitt 50-årsjubileum i morgon. Ert besök är, så att säga, början på firandet, och jag skulle nu vilja be er tala till Europaparlamentet. Jag hälsar er än en gång varmt välkommen!
(Applåder)
Toomas Hendrik Ilves
Republiken Estlands president. - (ET) Mina vänner! Låt mig börja med att önska er grattis på födelsedagen. Mina kära vänner och kolleger, kolleger i ordets mest exakta betydelse, vänner som jag har saknat de senaste 18 månaderna. Jag tittar upp och ser er alla här - här nerifrån verkar ni vara så många fler än från stol 131 där jag brukade sitta.
Ni kan inte föreställa er hur formidabla ni är i egenskap av Europaparlamentet. Jag vet, jag tvingades lämna detta innan jag insåg det. Men låt mig nu fortsätta i min aktuella roll som president av mitt land.
I dag är vi inte längre ”nya medlemmar”, som håller på att lära oss knepen, eftersom Estland ska påbörja sitt femte år som medlemsstat av Europeiska unionen. Jag anser faktiskt att det nu är dags att lägga undan benämningen ”nya medlemsstater” som är en anakronism utan mening.
(Applåder)
Det finns inga nya eller gamla medlemsstater i dag. Det finns bara medlemsstater. Benämningen ”nya medlemsstater” betyder inte ens ”fattigare medlemsstater” nu för tiden, eftersom flera av oss har hunnit i kapp de ”gamla medlemsstaterna”.
I dag har vi intressekoalitioner inom unionen, partiers ståndpunkter, och dessa skapas på hur många dimensioner som helst - små eller stora medlemsstater, industri- eller handelsnationer, och så vidare. Men grunden är inte medlemskapets varaktighet eller längd.
Här i dag vill jag se tio år framåt, då vi alla är gamla eller äldre medlemmar. Till en tid 100 år efter det första hemska europeiska inbördeskriget på 1900-talet. Vi talar om vår union som ett svar på det andra europeiska inbördeskriget, ett sätt att organisera vår kontinent så att hemskheterna från andra världskriget inte upprepas.
Men vi får inte heller glömma bort att en tredjedel, och enligt mångas förmenande ännu fler, av medlemsstaterna i dagens europeiska union klev in i sina egna oberoende politiska enheter ut ur ruinerna av första världskriget. Finland, Estland, Lettland, Litauen, Polen (efter 140 år av icke-existens), det tidigare Tjeckoslovakien, tillsammans med Ungern och Österrike såsom vi känner dem i dag, uppstod alla under 1900-talet när kejsarriken kollapsade, dessa internationella supermakter, och nya stater som grundades på självbestämmande uppstod.
Jag tar upp denna punkt, eftersom mitt land, som så många av våra medlemsstater i dag, inledde med att slänga av sig oket av tvingat medlemskap i stora, despotiska eller odemokratiska överstatliga enheter - även kända som kejsarriken.
Estland, liksom många andra, lyckades till och med att uppstå inte mindre än två gånger. Ändå måste vi alla enas för att bygga upp vår nya överstatliga enhet - och en ny identitet, vår europeiska union.
Vi har gjort detta, inte för att vi har erövrats eller ockuperats, utan snarare för att vi är fria att göra det. Och eftersom vi anser att detta är rätt sak att göra. Även detta är att utöva vår självbestämmanderätt.
Jag tar upp denna punkt, eftersom Estland för första gången på tio år kommer att få äran och ansvaret att inneha ordförandeskapet, och jag har stora förhoppningar om att vi inte längre kommer att brottas med de frågor som vi brottas med i dag, när den tiden kommer. Det är just av denna anledning som jag i dag vill tala om saker som kommer att vara viktiga om minst tio år.
Slutligen tar jag upp dessa punkter eftersom vår valcykel och den cykel av utmaningar som vi står inför är ur fas: vi behandlar de problem som passar in i fyr- eller femåriga cykler.
Men de utmaningar och påtryckningar som Europeiska unionen möter i dag, från energi till miljö, från konkurrenskraft till utvidgning, från gemensam utrikespolitik till invandring, är alla strategiska frågor som kräver mod och djärva handlingar under en mycket längre tidsrymd än två eller tre valperioder.
Samtidigt som vi inte kan förutse framtiden kan vissa trender och risker vanligen urskiljas. Det har inte rått brist på diskussioner när det gäller två av dem, de dubbla hot som vi står inför: global uppvärmning och sinande reserver av fossila bränslen. Ändå är dessa två frågor globala problem, och deras lösning, samtidigt som den säkert går att finna utan Europeiska unionen, måste hanteras av hela världen.
Och ändå står unionen parallellt inför olika typer av allvarliga utmaningar. Om vi inte lyckas möta dem, så kan vi kanske inom tio år, men med säkerhet inom 25 år, förlora en del av den relativa välfärd och framgång som vi i dag åtnjuter. Dessa utmaningar och påtryckningar hör alla samman med Europeiska unionens konkurrenskraft.
Var är våra konkurrenter? Finns de inom Europeiska unionen eller ute i världen? Svaret är självfallet ”både och”: vi konkurrerar både på EU:s marknad och på världsmarknaden.
Men om vi ser på långsiktiga tendenser inom ramen för globaliseringen måste vi vara tacksamma mot Jean Monnet och Jacques Delors för att de skapade den inre marknaden i en tid då globaliseringen ännu inte var något märkbart fenomen.
För det är den inre marknaden som gör det möjligt för enskilda europeiska nationer att bibehålla sin konkurrenskraft i världen. Öppenhet inom EU, öppnandet för konkurrenskraftiga påtryckningar inom EU har varit drivkraften för vår konkurrenskraft i världen.
Aktuella tankar inom Europeiska unionen ger inte alltid anledning att vara optimistisk, och detta av två skäl: för det första det glanslösa genomförandet av Lissabonagendan, vårt eget välmenande program för att utveckla nyskapande och konkurrenskraft.
(Applåder)
Och för det andra Europeiska unionens växande protektionism, inte bara gentemot världen utanför, utan också inom våra egna gränser.
Låt mig ta upp dessa två frågor i tur och ordning. Under den period då mitt eget land just hade kommit ur 50 år av underutveckling som påtvingats av Sovjet, misströstade jag över hur lång tid det skulle ta att bygga upp den nödvändiga infrastrukturen i Estland som helhet.
Ändå kunde Estland börja på lika villkor på vissa områden, som exempelvis informationstekniken. Investeringar från både den offentliga och privata sektorn i IT gjorde det möjligt för landet att nå en nivå över Europeiska unionens genomsnitt, och i slutet av 1990-talet hade situationen när det gäller elektroniska regeringstjänster och tjänster i vissa sektorer som bankväsendet nått en nivå som bara några få länder inom EU har.
Den betoning som mitt land har lagt på att utveckla IT har lönat sig, eftersom detta gör det möjligt för oss att vara mer konkurrenskraftiga. Men om vi står ensamma räcker inte detta. Mer allmänt lämnar Estland, liksom resten av EU, nyskapandet inom forskning och utveckling till andra.
Innovationer kommer först och främst, låt oss tala klarspråk, från USA, som för att bibehålla en hög konkurrensnivå i sin tur är beroende av forskarflykten, de smartaste och bästa, från EU samt från Indien och Kina. Vi måste äntligen börja ta upp denna fråga på allvar.
Vi ogillar invandring, våra barn väljer i allt större utsträckning bort studier i matematik, naturvetenskap och teknik, och vi väljer att stänga oss själva ute från konkurrensen inom EU i en av de mest konkurrenskraftiga sektorerna i världsekonomin: tjänstesektorn.
Konkurrens eller bristen på den inom Europeiska unionen får även följder för säkerheten. Med tanke på energins betydelse är det begripligt att många länder vill skydda sina företag från konkurrens och är emot avregleringen på energimarknaden.
Detta är en begriplig reaktion. Men i dag är EU:s enskilda största energikälla ett land som har utropat sig till en ”energisupermakt” och som på sitt utrikesministeriums webbplats hävdar att energi är ett redskap i utrikespolitiken.
Det är helt klart att om vi i framtiden ska undvika att EU:s medlemmar underkastar sig principen ”söndra och härska”, eller manövrerandet för bättre gasavatal som vi redan upplever inom Europeiska unionen, så kan vi inte förbigå behovet av en gemensam energipolitik.
(Applåder)
Med en kommissionsledamot med ansvar för energi med förhandlingsförmåga som kommissionsledamoten med ansvar för handel.
Men om vi ska utveckla en gemensam energipolitik, på samma sätt som vi har en gemensam handelspolitik, krävs det ett absolut villkor i den yttre politiken, nämligen en avreglerad inre marknad..
Så var står vi när vi blickar framåt? Koreaner och japaner använder sig av Internet i mycket högre grad än de flesta européer, med bredbandsuppkoppling till mycket lägre priser. Asien och USA producerar (eller i fallet USA utbildar och hyr också in utifrån) många fler ingenjörer och forskare.
Detta varslar inte gott. Det kommer att leda till EU:s och den europeiska konkurrenskraftens gradvisa tillbakagång i en globaliserad ekonomi, naturligtvis under förutsättning att vi inte gör något åt det.
Det första steget för Estland är ändringsfördraget, och jag skulle vilja tacka det portugisiska ordförandeskapet för dess storartade arbete med att lösa denna fråga. Utan utökning av omröstning med kvalificerad majoritet kommer vi att famla paralyserade, utan någon ordförande och utrikesminister kommer vi helt enkelt att ha en slagkraft som ligger långt under vår viktklass.
Ett exempel där EU ligger under sin viktklass kan hittas i vår grannskapspolitik. I ett dokument av Europeiska rådet om yttre förbindelser drar man slutsatsen, och jag citerar: ”I motsats till vad många inom EU tror är Rysslands grannskapspolitik bättre utvecklad, bättre samordnad och bättre genomförd än Europeiska unionens. Ryssland offrar mer politiska, ekonomiska och till och med militära resurser för att påverka sina grannar än Europeiska unionen gör.” Slut på citat.
Detta låter inte bra för vår prisade ”mjuka makt”. Ändå är vår grannskapspolitik sammanbunden med en grundläggande långsiktig fråga: var kommer vi att befinna oss om tio år? Det finns två aspekter på denna fråga: hur stora vi kommer att vara om tio år, och hur kommer vår omgivning att se ut?
Hur stor kommer Europeiska unionen att vara 2018? Det vet vi inte, men det är vårt beslut. Vi kommer säkert inte att vara så stora som vissa av oss skulle vilja, men vi kommer med säkerhet att vara större än i dag. Öster och söder om oss ligger länder som med säkerhet aldrig kommer att ansluta sig.
Det verkar som om ett av våra grundläggande problem bör vara att skillnader när det gäller ekonomiskt välbefinnande och politisk frihet mellan Europeiska unionen och dess grannar inte får bli så stora att vi ställs inför en stor invandringsvåg eller möts av politiska flyktingar.
Det kan därför tyckas att vi inte har lärt oss ens av vår egen utmärkta erfarenhet, från tidigare utvidgning. Vi planerar att öka biståndet till omvärlden utan villkorlighet när det gäller reformer. Genom våra utvecklingsbanker stöder vi utvecklingen i länder som genomför kraftigt antagonistisk handelspolitik mot Europeiska unionen.
Det som vi också måste inse är att vår modell inte är den enda i dag. Francis Fukuyama själv håller nu med om att den hegelianska drömmen om historiens obevekliga marsch mot liberal demokrati inte är vattentät. Vad hjälper krav på antikorruption i Världsbankens lån till utvecklingsländer, när nationella placeringsfonder erbjuder bättre avtal utan villkor?
Vi hade fel när vi trodde att vi levde i en avideologiserad värld. I stället är förmodligen uppkomsten av auktoritär kapitalism som ett alternativ till demokratiska marknadsekonomier den senaste i raden av ideologiska, intellektuella och moraliska kamper som vi står inför.
(Applåder)
Vi måste helt klart ompröva vår politik, men detta kommer inte att vara tillräckligt. Vi behöver mer mod. Vi behöver en vision och en förståelse för var vi och världen kommer att vara om 20 eller 25 år, vid en tidpunkt när till och med det ekonomiska kraftverk som Tyskland utgör i dag kommer att hamna i skuggan av Indien och Kina.
För att förbereda oss själva för de närmaste 25 åren måste vi alltså börja planera nu. I det kommande valet till Europaparlamentet hoppas jag verkligen att partierna inte kommer att tävla på grundval av att bibehålla dagens situation, utan med sina framtidsvisioner.
Demokrati är till för medborgarna, den grundas på medborgarnas vilja och lyder under deras godkännande. Av denna anledning har vi skapat institutioner, institutioner som bör utvecklas ytterligare genom det nya fördraget när det träder i kraft.
Men vi bör inte delegera vårt ansvar till institutioner. Det kommer inte att göra någon större nytta att skapa en diplomattjänst eller utvidga möjligheterna för omröstning med kvalificerad majoritet om vi inte utvecklar en djupare förståelse för EU:s intressen.
Att ha gemensamma konsulära tjänstemän är en effektiviserande byråkratisk reform. Att göra det svårare att använda sig av vetorätten är i sig en välkommen åtgärd för EU, men kommer att förbli en liten åtgärd om medlemsstaterna får för sig att deras intressen inte beaktas.
Vi måste återgå till den djupaste förståelsen som har gjort EU framgångsrikt, nämligen att nationella intressen gynnas mest när vi alla ger upp lite, så att unionen som helhet lyckas. Jag talar inte om att överlåta pengar, eller dela ut mutor till motsträviga medlemsstater som är ovilliga är följa politiken. Jag menar vår plats i världen, enskilt, som nationalstater, och tillsammans, som Europeiska unionen.
När vi talar om ett starkt EU måste vi inse samma sanning som är välkänd för oss alla från politiken i våra hemländer: vårt land är starkare på världsarenan, eller inom EU för den delen, när vi är starka på hemmaplan. Regeringar som åtnjuter starkt stöd kan kosta på sig att vara fast beslutna på den internationella arenan.
Jag är säker på att detta är ett problem i hela Europeiska unionen. För att skapa en starkare känsla av europeisk prägel bland våra väljare måste vi till och med överträffa kommissionens förslag som föreskriver att högskolestudenter ska tillbringa ett år på ett universitet i en annan medlemsstat. Vi måste aktivt uppmuntra till detta i våra hemländer, så att våra medborgare, inte bara våra tjänstemän, får möjlighet att lära känna varandra.
Detta innebär naturligtvis att vi måste uppgradera språkkunskaperna. Om tio år bör vi kunna ha en union där alla högskolestudenter kan en annan medlemsstats språk, och nu syftar jag inte på engelska, eftersom engelskan har en sådan global dominans inom vetenskap och handel, underhållning och på Internet att det inte längre räknas som ett främmande språk. Jag tänker till exempel på portugiser som talar polska, ester som talar spanska och svenskar som talar slovenska.
Vi måste också tänka i mer regionbaserade banor. I detta sammanhang har parlamentet visat att det kan spela en större roll än vad man någonsin trodde. Jag är stolt över att ett initiativ som jag var knuten till, Östersjöstrategin, är en av de första europeiska politiska åtgärder som faktiskt föddes här, precis här i Europaparlamentet, inte i rådet eller i kommissionen, och i dag blir detta initiativ ett EU-program.
(Applåder)
Parlamentet är den verkliga länken mellan Europeiska unionens institutioner och dess medborgare, och det är parlamentet som ger unionen arbete. För det är bara här som ni, mina kära kolleger, kan finna den sköra balansen mellan era väljares intressen och unionens intressen. Detta är något som ingen annan institution kan göra, och ingen kan göra det så bra som ni.
Ärade ledamöter av Europaparlamentet! Inte mindre viktigt för medborgarna av EU, för ett EU av EU-medborgare, är att veta vilka vi är, var vi kom ifrån och hur vi kom hit.
Det var i denna kammare som en kollega en gång vände sig till mig under en annan kollegas anförande om massdeportationer i den ledamotens land och frågade: ”Varför kan inte ni glömma ert förflutna och tänka på framtiden?”
Vi tänker på Europas historia, och därför är det kanske obehagligt att höra att det Europa som vi känner egentligen bara är en del av Europa, som Norman Davies - den store historikern i Europa - så slagkraftigt har visat.
Ändå omfattar Europeiska unionen av i dag hela Europas historia, med all dess ära och olycka. Vi är i dag arvtagare till Bismarcks sociala reformer och Salazars regim. Till världens första konstitutionella demokrati och förtryck utövat av en brutal inre säkerhetstjänst. Detta är vårt Europa.
Men det faktum att den första konstitutionella demokratin uppstod i Polen och att säkerhetspolisens förtryck bokstavligen ägde rum precis på andra sidan muren från Wirtschaftswunder är saker som vi vet mycket mindre om än vad vi borde.
Vår uppgift är att lära känna Europa. En av de största européerna på 1900-talet, Salvador de Madariaga, som levde i exil från Francoregimen, uttryckte det så här: ”Detta Europa måste födas. Och hon kommer att födas när spanjorerna säger 'vårt Chartres', när engelsmännen säger 'vårt Krakow', när italienarna talar om 'vårt Köpenhamn' och tyskar om 'vårt Brygge' ... Då lever Europa. För då ska det vara så att den anda som leder Europa ska ha yttrat skapelseorden: 'Fiat Europa'”. Detta sa Salazar de Madariaga.
Men för att få uppleva Madariagas framtid måste vi lära känna varandra, varandras förflutna, eftersom det är först då som vi kan bygga en framtid tillsammans. Detta är också vår uppgift de närmaste tio åren.
I dag har jag försökt att ange huvuddragen för de utmaningar som vi står inför i framtiden. EU är långt ifrån fullständigt; det finns fortfarande mycket kvar att göra. I mitt hemland, Estland, när vi har en stor uppgift att utföra, ett viktigt åtagande att uppfylla, säger vi: må vi ha kraften att göra det.
Må vi alla ha kraften!
Tack så mycket.
(Stående ovationer)
Talmannen
Mina damer och herrar! Genom att ha rest er från era stolar och applåderat så entusiastiskt har ni tackat Estlands president för hans mycket sympatiska och, för oss som parlament, vänliga, men framför allt framsynta anförande.
President Ilves! Ni har talat om något som ligger till grund för EU, och att det finns en ömsesidig förståelse och att vi vet hur vi tänker. När vi nu vet hur vi tänker vet vi också till slut hur vi kan agera tillsammans.
När ni talar om utbyte mellan ungdomar mindes jag - och jag anser att vi kan vara stolta över detta - att när man skulle enas om budgetramen och de ville skära ned finansieringen för ungdomsutbyte, Erasmusprogrammet och livslångt lärande, höjde vi våra röster och sa: budgetramen kommer bara att skapa resultat om vi ökar, i stället för minskar, medlen för ungdomar som vill mötas för att skapa förståelse och en känsla av gemenskap inom Europeiska unionen.
(Applåder)
Låt mig avslutningsvis säga - och det gör jag samtidigt som jag känner mig något berörd på djupet: om Estlands president påminner oss om historien måste vi säga att EU:s historia, vår kontinents historia, har varit bra på många punkter under tidens lopp, men många perioder har också formats av tragedi. Det som vi gör här i dag, även här i Europaparlamentet, är att besvara historiens erfarenhet.
Det faktum att ni låter oss förstå detta omvandlar dagen i dag till en stor dag för Europaparlamentet. Vi kan enbart följa vägen in i framtiden om vi ser tillbaka på historien, lär oss av dess konsekvenser och sedan agerar gemensamt på grundval av ömsesidig förståelse och gemenskapsanda, som ni har sagt, president Ilves, för ett gemensamt EU:s skull.
Tack så mycket, president Ilves!
(Applåder)
