Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Posselt
Herr ordförande! I går var det rätt tumultartat på grund av det sätt som er kollega ledde sammanträdet. Även jag själv deltog, som jag så ofta måste erkänna, i protesterna, så jag kunde inte följa händelseförloppet så noga. Utifrån detta skulle jag vilja säga er att jag vid omröstningen om betänkandet av Cornelissen av misstag röstade för den första delen av stycke O i ingressen. Jag ville emellertid rösta nej. Jag ber om att detta korrigeras.

Janssen van Raay
Herr ordförande! I mitt inlägg i går om ASEM, det här är för protokollet, uppgav jag ett felaktigt datum i en fråga till Henderson och till rådet. Andra världskriget slutade naturligtvis den 15 augusti. Inte den 15 maj utan den 15 augusti. Den rättelsen skulle jag gärna vilja få med i protokollet.

Kellett-Bowman
Herr ordförande! I går tog jag upp en ordningsfråga som finns på sidan 16 i den engelska versionen av protokollet. Jag tog upp två saker. Det står här att jag bad ordföranden att överväga sin tolkning av kvestorernas beslut. Jag bad honom att överväga omtolkningen , vilket bekräftas av det stenografiska protokollet.
Den andra saken som jag tog upp var förslaget att under vad som brukar kallas " tumult" eller " förvirring" , borde de registrerade rösterna inte räknas inom systemet. Om ni tittar på sidan 15 i den engelska versionen av protokollet så är det ganska tydligt att 30 färre röstade om punkt 5 och 28 färre röstade om ändringsförslag 4, vilket bröt mot det allmänna mönstret i debatten. Det verkar som om några var upptagna med något annat eller inte kunde höra vad som försiggick.

Poggiolini
Herr ordförande! I det fullständiga förhandlingsreferatet från tisdagskvällens sammanträde, som jag fick så sent som i dag, återges min muntliga fråga om Alzheimer. I början av mitt inlägg beklagade jag att sjukvårdsfrågorna alltid diskuteras på natten och den delen har tagits bort, censurerats i det fullständiga förhandlingsreferatet. Om det nu verkligen är ett fullständigt förhandlingsresultat, så förstår jag inte varför vissa delar skall tas bort och vem det är som har rätt att censurerar ett inlägg från en parlamentsledamot.
När det gäller protokollet från i går så förväntar jag mig att ordförandeskapet förklarar vad som hände under tumultet i går, dvs. förklarar varför ordföranden inte gav ordet till en ledamot som ville ta upp en ordningsfråga. Detta är allvarligt och det tumult som uppstod är befogat. Det krävs en officiell förklaring på detta.

Sindal
Herr ordförande! Innan vi övergår till dagens arbete kan jag meddela parlamentet att vi fortfarande har en socialdemokratisk regering i Danmark.
(Applåder från PSE-gruppen)

Ordföranden
Bra. Tack så mycket, herr Sindal.
Gutiérrez Díaz har nu ordet.

Gutiérrez Díaz
Herr ordförande! Vad gäller protokollet så står det under punkten frågestund att fråga nummer två har tagits bort, och den tillskrivs Carlos Carnero, men det är inte Carnero som formulerat den frågan, utan fråga nummer tre, och han var närvarande och formulerade frågan; följaktligen ber jag om att den punkten i protokollet ändras.

Ordföranden
Det kommer att ändras.
(Protokollet justerades.)

Handlingsprogram " Europeisk volontärtjänst för ungdomar
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om andrabehandlingsrekommendationen (A4-0077/98) från utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media om rådets gemensamma ståndpunkt (C4-0007/98-96/0318(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets beslut om att inrätta gemenskapens handlingsprogram " Europeisk volontärtjänst för ungdomar" (föredragande: Fontaine).

Fontaine
Herr ordförande, kära kolleger! Under stats- och regeringschefernas möte på Korfu i juni 1994 gavs kommissionen ett uppdrag: mobilisera våra medborgare för Europa.
I själva verket var det här uppdraget ett led i de avsikter som upprepats många gånger, i synnerhet sedan Adonninobetänkandet, om att konkretisera Europa hos medborgarna, och alla utbildningsprogram som kommissionen lanserat, vare sig det handlar om Sokrates, Ungdom för Europa, Leonardo, och i dag, Europeisk volontärtjänst, har inspirerats av samma tanke.
Fastän, kära kolleger, vi nu är i andra behandlingen, och var och en vet mycket väl vad det handlar om, skall jag med några ord påminna om originaliteten i programmet Europeisk volontärtjänst. Jag skulle förresten, vid det här tillfället, på nytt vilja gratulera kommissionen, och i synnerhet kommissionär Edith Cresson, för det arbete som de har utfört i det här fallet.
Programmets originalitet består i att ge unga européer, 18 till 29 år, möjlighet att engagera sig i sociala projekt, miljöprojekt, kulturprojekt, projekt för att skydda demokratin, och detta i medlemsstaternas grannländer eller i tredje land.
Jag påminner om att det handlar om ett frivilligt engagemang, som kommer att hjälpa de unga att skaffa sig de egenskaper som är nödvändiga för deras egen karriär, genom att stärka deras självständighet och vidga deras synfält bortom deras vardagsmiljö. Det är intressant att konstatera att när det gäller pilotfasen av den Europeiska volontärtjänsten har många ungdomar, tack vare den Europeiska volontärtjänsten, antingen återupptagit sina studier, hittat ett arbete, eller beslutat sig för att stanna i mottagarlandet, för vi har varit angelägna om att ta reda på vad det blivit av ungdomarna i början av det här programmet, för att rättvist kunna bedöma dess effektivitet.
I själva verket är vår omsorg, vårt mål, våra bekymmer, kära kolleger, att det här företaget skall lyckas, och för att den Europeiska volontärtjänsten för ungdomar skall lyckas, har vi hållit fast vid ett antal element som verkade viktiga för oss. Först och främst har vi tänkt att det först och främst behövs en språklig och kulturell förberedelse, om inte annat för att förstärka motivationen hos den unga person som skall bestämma sig för att avsätta denna period på sex månader - i medeltal - eller högst ett år, till den Europeiska volontärtjänsten.
Vi sade att det behövdes anpassade välkomstprogram; jag tror mig veta, fru kommissionär, att pilotfasen har påvisat svagheter därvidlag. Vi sade att det behövdes en uppföljning av denna europeiska erfarenhet, och vi är mycket glada över att konstatera att rådet har godtagit alla de ändringsförslag från Europaparlamentet som gick i den riktningen, och som vi röstade igenom i första behandlingen.
Men vi vet också att vi sade, i samma omsorg, att den Europeiska volontärtjänsten borde uppnå sitt kvalitetsmål. Vi insisterade på tre saker vilka rådet tyvärr inte godtog
Först och främst, budgeten. Om vi vill nå ett tillräckligt stort antal ungdomar för att skapa en dynamik måste anslagen vara på nivå med de politiska målen. Vad föreslår rådet? 35 miljoner ecu i två år, en löjligt låg summa som bara tillåter att man når 5 000 ungdomar på två år, med hänsyn tagen till de ofrånkomliga belopp som är avsatta till informationsåtgärder och beledsagande åtgärder. Vi föreslår 80 miljoner ecu, för att tredubbla antalet ungdomar som nås och på något sätt se till att var och en av våra medlemsstater kan disponera över ett tillräckligt stort urval för att utvärdera programmets inverkan och sedan planera - det säger sig självt - dess utveckling.
Därefter har vi funderat länge på volontärens situation, och vi har önskat ett en samordning av de sociala trygghetssystemen och skattebestämmelserna skall ombesörjas av medlemsstaterna. När rådet säger emot oss, med subsidiariteten som argument, så tror jag att ett det är ett missförstånd. Vi upprepar vår anhållan med vårt ändringsförslag, för vi vill att rådet skall förstå att det satsat vår trovärdighet hos de ungdomar vi föreslår detta spännande äventyr med den Europeiska volontärtjänsten.
Slutligen så har vi önskat att det fanns en kompabilitet med de nationella samhällstjänsterna. Även på denna punkt måste man lyssa på oss. Visst, vi accepterar helt och hållet kommissionens vilja att inte byta ut militärtjänsten med den Europeiska volontärtjänsten i någon av våra länder, men om medlemsstaterna skulle vilja använda sig av den Europeiska volontärtjänstens inom ramen för sina nationella samhällstjänst, måste de kunna göra detta; inte heller i det här fallet skulle vi bryta mot subsidaritetsprincipen, eftersom det är medlemsstaten som själv väljer.
Kära kolleger! Utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media har med avsikt valt att fokusera ändringsförslagen i den andra behandlingen till dessa tre grundläggande problem, till vilka det, som vanligt, har lagt till den nödvändiga informationen till Europaparlamentet under programmets genomförande.
Vi hoppas, herr ordförande, att rådet kommer att lyssna på oss. Vi tackar kommissionen för dess stöd, och vi önskar att den Europeiska volontärtjänsten, utan längre dröjsmål, tack vare att våra och de ungas legitima krav tas till vara, kommer att gå in i sin mest aktiva fas och på så sätt optimera chanserna och det hopp som vi vill ge den europeiska ungdomen.
(Applåder)

Vecchi
Herr ordförande! Låt mig först av allt, personligen och som representant för hela PSE-gruppen, gratulera föredraganden Fontaine till det utomordentliga arbete hon har utfört, ett arbete som vi stöder helhjärtat och i alla delar.
Vi måste vara medvetna om att vi diskuterar ett program som, redan under pilotfasen under de senaste månaderna, väckte ett enormt intresse och stora förväntningar från tusentals ungdomar, föreningar och kollektiv i hela Europa.
Även under de senaste månaderna, samtidigt som olika medlemsstaters regeringar i rådet kraftfullt motsatte sig en vettig finansiering av programmet, begärde tusentals ungdomar i deras respektive länder information om programmet, blev entusiastiska och lämnade in ansökningar om att få delta i olika volontäraktiviteter i ett annat europeiskt land.
Den Europeiska volontärtjänsten är något som Europaparlamentet och kommissionen starkt har önskat, men utan förslaget och stödet från europeiska organisationer hade det kanske inte varit tänkbart och man hade kanske inte heller kunnat genomföra experiment med sådan volontärtjänst.
Om den organiseras och finansieras på rätt sätt kommer den Europeiska volontärtjänsten att bli ett av de viktigaste inslagen när det gäller att konkret utveckla medborgarskapet och känslan av att tillhöra ett gemensamt europeiskt hem. Via ett sådant system blir det möjligt att utveckla rörligheten och yrkesutbildningen för de unga européerna. Tack vare detta kan man ta till vara unga européers energi och intelligens i projekt av allmänt intresse och som rör t.ex. social solidaritet, miljöskydd, vård av kulturarvet. Genom den europeiska volontärtjänsten kan man förstärka de ungas förmåga att förstå nya verkligheter och att öka deras vilja att arbeta.
Under första behandlingen föreslog vi vissa ändringar i det förslag som presenterades av kommissionen, även om vi i huvudsak instämde i uppläggningen.
Rådet har däremot inte velat uppta en serie förslag av stor betydelse, även om man accepterade vissa av ändringsförslagen.
Det är därför helt rätt att inför andra behandlingen samla och koncentrera ändringsförslagen kring de tre huvudfrågor som fortfarande är olösta och där vi för tillfället är djupt oeniga med rådet.
Som mycket riktigt påpekats av föredraganden har vi framför allt frågan om de unga europeiska volontärernas status. I den här frågan har rådet tyvärr hittills valt att inte välja. De europeiska medborgarna borde veta att vissa av deras regeringar inte tänker tillämpa principen om fri rörlighet för medborgarna inom unionen. Utan en särskild och uttalad rättslig status kommer det att bli svårare för dem att utöva sina rättigheter och man riskerar att hamna i en situation - när det gäller skatterna, t.ex. som blir ohållbar. Europaparlamentet kräver i stället att man snarast utarbetar särskilda förslag i denna fråga.
För det andra gäller det att tydliggöra möjligheterna att utveckla kontakter, samarbete och, där det är möjligt, samverkan mellan den europeiska volontärtjänsten och den nationella civila tjänstesektorn. Detta beror naturligtvis på de enskilda länderna, men alla inser de potentiella möjligheterna i att utveckla ett " europeiskt system för volontärarbete" som integrerar den europeiska och den nationella dimensionen.
När det slutligen gäller programmets finansiering, så har vissa regeringar visat prov på ett slags " ideologiskt raseri" i rådet inför tanken att ge programmet de resurser som behövs för att det skall kunna genomföras. Än en gång visar det sig att för vissa är inte ungdomarna en prioriterad grupp. Vad är det för mening med att bestämma en gräns på 35 miljoner ecu för två år, om vi redan i budgeten för 1998 har avsatt 25?
Därför stöder vi de ändringsförslag som lagts fram av utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media, som beskriver den ståndpunkt som Europaparlamentet troligen kommer att presentera i förlikningen.
Men låt oss trots detta hysa förhoppningen att rådet inte vill ta ansvaret inför de europeiska medborgarna och ungdomarna att sabotera förverkligandet av den Europeiska volontärtjänsten.

Matikainen-Kallström
Herr ordförande! Jag tackar Nicole Fontaine för det arbete hon utfört både vid utarbetande av betänkandet och som en aktiv förespråkare för det europeiska ungdomssamarbetet. Handlingsprogrammet är ett utmärkt exempel på ett praktiskt projekt för att bygga medborgarnas Europa.
Det skulle också vara fruktbart att fundera över på vilket sätt man ytterligare kunde lägga vikt på olika ungdomsprogram och öka deras omfattning. Ett alternativ är att slå samman ungdomsprogrammen som är planerade för åren 2000-2006. På det sättet kunde man uppnå betydande effektivitetsvinster. Många av programmen kommer att avslutas i slutet av år 1999. Det skulle löna sig att sätta i gång debatten om sammanslagningen så snart som möjligt.
Syftet med handlingsprogrammet för volontärtjänst för ungdomar skall vara att få europeiska ungdomar att närma sig varandra med hjälp av medborgarsamarbetet. Programmet borde inte fungera som en förlängning av nationella ungdomssysselsättningsprogram annat än vad gäller utökning av kunskaper och färdigheter som ger träning för arbetslivet.
Eftersom volontärtjänstprojekten ligger någonstans mellan utbildning och arbetsliv stöter deras omfattande genomförande i många EU-länder på problem när det gäller beskattning och det sociala skyddet. På grund av dessa problem måste Europaparlamentet försvara programmens gemensamma finansiering. Finansieringen med 35 miljoner ecu enligt rådets gemensamma ståndpunkt räcker inte för att säkra programmens funktion.
Att koppla ihop volontärtjänstprogrammen med civiltjänstgöringen är i och för sig en intressant tanke, men det förefaller osannolikt att det skulle vara genomförbart, i synnerhet i de EU-länder som har ett värnpliktssystem. Åtminstone i Finland är det redan på grund av attityderna till landets försvar och av historiska orsaker i praktiken omöjligt och knappast ens önskvärt att sammanfoga dessa två faktorer.

Baldi
Herr ordförande! Låt även mig gratulera Fontaine till hennes utmärkta arbete som föredragande. Ett speciellt tack går även till kommissionären Cresson, eftersom Europaparlamentet och kommissionen arbetar tillsammans just för ungdomarna. För tillfället har ungdomarna det mycket svårt i Europa, de genomgår en djup identitetskris och det här programmet kommer verkligen i ett viktigt ögonblick. Jag vill också tacka rådet som har accepterat att man utsträcker åldersgränsen - som för närvarande sträcker sig från 18 till 29 år - och som därför gör det möjligt för oss att agera i ett större fält, med tanke på att ungdomarna behöver ha ett verkligt specialintresse, oavsett om det är inom samhälle, miljö eller kultur.
Det är viktigt att just nu kunna erbjuda ungdomarna möjligheten att genomföra aktiviteter med en allmän humanitär inriktning som ger dem en yrkeslivserfarenhet som har betydelse för deras inlemmande i samhällsliv och yrkesliv. Programmet, som riktas till de unga i Europa - med undantag av dem som redan utnyttjar Sokrates - och framför allt till dem som saknar en universitetsexamen och arbetslösa ungdomar, har som mål att engagera dem i lokala verksamheter som gäller det europeiska medborgarskapet och det europeiska konstruktionsarbetet.
Vår politiska grupp stöder med det största intresse det här programmet och hävdar, som det verkar tillsammans med hela parlamentet, att den finansiella avsättningen skall höjas till 80 miljoner ecu. Här bör även kommissionen hjälpa till, som på sin tid ville höja avsättningen till 60 miljoner ecu. För oss har frågan om finansieringen den största betydelse, eftersom man annars inte kan utveckla samordningen.
Vi anser dessutom att medlemsstaterna bör vidta de åtgärder som krävs för att garantera en samordning mellan den Europeiska volontärtjänsten och de befintliga civila tjänsterna på nationell nivå, för att underlätta för de unga europeiska volontärerna att få tillträde till de nationella infrastrukturerna och aktivt bidra till den omistliga synergismen mellan transnationella och nationella volontäraktiviteter.

Ryynänen
Herr ordförande! Fru kommissionär! Handlingsprogrammet " Europeisk volontärtjänst för ungdomar" har redan i sitt pilotskede väckt mycket positivt intresse och stora förväntningar som man nu måste kunna uppfylla. Fontaines betänkande koncentrerar sig på ett alldeles utmärkt sätt på väsentliga missförhållanden som rådet nu måste rätta till om det vill ha ett fungerande och effektivt program. Vi har verkligen inte råd att svika europeiska ungdomar genom att presentera ett länge väntat program som sedan trots sin goda målsättning inte fungerade i praktiken. Jag vill också vädja till rådet att det tar på allvar de av föredraganden och kulturutskottet ställda centrala krav som verkligen är grundförutsättningar för ett fungerande ungdomsprogram.
Den första förutsättningen för programmets funktionsduglighet är naturligtvis en tillräcklig budget. Man kan givetvis säga att det alltid finns för litet pengar i förhållande till behoven, men vi begär dock inte några omöjliga belopp när vi håller fast vid kravet på 80 miljoner ecu. Med en lägre budget kan man helt enkelt inte ens på ett nöjaktigt sätt svara mot programmets grundmål.
Den andra förutsättningen gäller de i programmet deltagande ungdomarnas sociala situation, sociala skydd, arbetsrättsliga ställning, ersättningarnas skattefrihet och så vidare. Med andra ord skall ungdomarnas situation ordnas klart, på ett enhetligt sätt. I annat fall bildar detta ett hinder för deltagande i programmet.
Volontärtjänsten är dock bara en kompletterande del i Europeiska unionens ungdomspolitik. Jag är övertygad om att vi verkligen behöver ett helhetsbetonat ungdomspolitiskt ramprogram, under vilket olika slags bra initiativ sedan kan fungera koordinerat. Därför är det viktigt att organisera även uppföljningen av erfarenheterna från volontärtjänsten så bra att det kommer till nytta för det kommande ungdomsprogramarbetet.
Ungdomsorganisationernas egen sakkunskap skall också utnyttjas när hela Europeiska unionens ungdomspolitik skall utvecklas. Men framför allt borde vi kunna öka Europeiska unionens värdesättning av åtgärder som är riktade till ungdomen så att det syntes även i budgeten, ty som bäst ger dessa program det verkliga europeiska mervärdet och ökar medborgarnas förståelse för och stöd åt hela den europeiska integrationen.

Sierra González
Upprättandet av ett EU: s handlingsprogram Europeiska volontärtjänsten för ungdomar är nödvändigt och bör välkomnas som ett mycket viktigt initiativ, men samtidigt kan man beklaga sig över att rådet, vid den första behandlingen, bara godkände 18 av de 40 ändringsförslag som parlamentet presenterat.
De presenterade ändringsförslag som inte godkänts ger programmet en mer effektiv och öppen karaktär, som, till exempel, de ändringsförslag som föredraganden återinför med syfte att vidga de resurser som tilldelats programmets första utvecklingsfas och det i vilket hon föreslår skattebefrielse för traktamenten för logi, kost och transport såväl som socialförsäkringen - dessa förslag syftar bara till att förbättra villkoren för de unga som ägnar sig åt volontärtjänstgöring, och inte avskräcka dem från att ägna sig åt det.
I samma syfte vore det önskvärt att stärka kampabiliteten mellan de nationella samhällstjänsterna och den Europeiska volontärtjänsten, särskilt därför att man bör garantera att de ungdomar som utövar sin rätt till vapenvägran kan göra en tillfredsställande vapenfri tjänst i hela Europa och att det finns en lagstiftning som garanterar detta; annars kommer valet mellan volontärtjänsten och värnplikten att vara omöjligt, och vad det handlar om är att göra det möjligt.

Ripa di Meana
Herr ordförande! Vi tackar vår outtröttliga kollega, Fontaine, och utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media för det utmärkta och snabba arbete de utfört. De Gröna, som ansluter sig till det här programmet, stöder idén om att koncentrera Europaparlamentets insatser till ett fåtal grundläggande ändringsförslag, framför allt dem som ger substans åt detta mycket viktiga program och bidrar till att utveckla det. Jag upprepar: de deltagandes rättsliga status, samordningen mellan den nationella civila tjänstesektorn och den Europeiska volontärtjänsten.
Låt mig understryka det faktum att den Europeiska volontärtjänsten även naturligtvis avser de unga kvinnorna. Den information som lämnats när det gäller programmet i de olika länderna borde på ett tydligt vis rikta in båda könens uppmärksamhet på denna möjlighet att arbeta i projekt som är centrala när det gäller våra prioriteringar: skyddet av miljön och det kulturella arvet.

Amadeo
Herr ordförande! Volontärtjänsten verkar alltmer få en egen identitet som främjar samstämmigheten och motverkar konkurrensen mellan den enskilda staten och gemenskapen. Genomförandet av pilotverksamheten " Europeisk volontärtjänst" innebar ett viktig framsteg för gemenskapens institutioner. Den unga volontären får erfarenheter som kan hjälpa till att integrera vederbörande i ett aktivt samhällsliv. Vår förhoppning är att de unga, tack vare detta initiativ som bygger på ett allt intensivare samarbete mellan medlemsstaterna, skall få dokumenterade erfarenheter av yrkeslivet som baseras på inhämtade kunskaper och förmågan att utöva ett ansvarsfullt medborgarskap, för att på så sätt förstärka deras kärlek till medborgarnas Europa. Men allt detta blir meningslöst, om vi inte samtidigt kan garantera ett specifikt juridiskt ramverk som erkänns såväl i ursprungslandet som i värdlandet och som kan ge volontärerna den säkerhet de har rätt att kräva när det gäller uppehållstillstånd, social säkerhet och skatteregler.
Vi stöder de ändringar som föreslagits av Fontaine, för vi upplever starkt ett behov av att definiera europeiska regler för de unga volontärerna och få till stånd en samordning av de olika skattesystemen och sociala skyddssystemen. Vi anser också att det är nödvändigt att öka avsättningen från 35 till 80 miljoner ecu för programmets första två år, för annars riskerar vi att spoliera hela programmet på grund av att det saknas ekonomiska resurser.
Dessutom bör Europaparlamentets roll förstärkas när det gäller informationen, så att man ger parlamentet rätt att överklaga under hela programmets genomförande, framför allt när det gäller utvärderingen av programmet. I detta ögonblick, när man allt starkare känner klyftan mellan institutionerna och medborgarna är behovet starkt att maximalt utnyttja de juridiska instrument som står till förfogande med generösa tolkningar som främjar medborgarnas möjligheter att påverka politiken och institutionernas arbete.

Morgan
Herr ordförande! Den europeiska volontärstjänsten för ungdomar är en del i processen att integrera ungdomarna i den större processen att integrera Europa. Det är nödvändigt att engagera ungdomar, eftersom de kommer att bestämma framgången för EU under de kommande åren.
Även om det på ytan verkar ganska enkelt att genomföra ungdomsutbyte med volontärarbete under ett år så finns det betydande praktiska svårigheter att övervinna, vilket belystes under pilotprogrammet. Att hitta projekt och passa ihop dem med volontärer är en stor uppgift i sig självt. Det är nödvändigt att se till att det finns möjligheter till stöd om något skulle gå fel när ungdomen är flera mil hemifrån. Att förbereda volontärerna språkligt, psykiskt och socialt, så att de inte blir utnyttjade, och att de inte tar betalda arbeten från människor på orten - allt detta är problem som man måste komma till rätta med.
Men i slutet på processen kommer volontärerna att ha vunnit rika erfarenheter. De kommer kanske att vara mer flytande i ett annat europeiskt språk, de kommer att ha lärt känna en ny kultur och ha knutit nya kontakter. De kommer att ha fått nya intryck när de återvänder hem och förhoppningsvis kommer de att dela med sig av sina interkulturella erfarenheter. Viktigast av allt kommer processen att ge volontärerna mer självförtroende och erfarenhet att hitta ett arbete när de återvänt och kan gå en bit framåt i att angripa den katastrofala ungdomsarbetslösheten.
Men det finns ytterligare problem som vi måste övervinna och jag vill koncentrera mig på frågan om finansiering. För att programmet skall kunna bli en framgång måste vi se till att vi får en kritisk massa deltagare. Detta kommer att skapa effektivitet i administrativt hänseende och trygga ett större deltagande, vilket är skälet till att parlamentet vikit 18 miljoner ecu till detta projekt.
Den europeiska volontärstjänsten för ungdomar har ännu inte annonserats tillräckligt mycket än och kanske är det i nuläget inte något dåligt: det sista vi vill utsätta våra ungdomar i Europa för är att först stegra deras förväntningar och sedan krossa dem i brist på medel. Kulturutskottet kommer därför att kämpa för att mer medel anslås under förlikningen så att den ökade efterfrågan på detta utmärkta program kan mötas.
Till sist skulle jag vilja tacka och gratulera Fontaine och Cresson till deras fortsatta entusiasm för detta program.

Heinisch
Herr ordförande! Utbytesprogram är de effektivaste medlen för att låta ungdomar uppleva hur berikande deltagandet i andras kulturer kan vara i personligt, och till och med i politiskt hänseende. En tyngdpunkt i det här programmet ligger för övrigt i att utbilda ungdomar i medmänskliga färdigheter. Därför går mitt tack till er, fru Cresson, för det här initiativet.
Det här programmet stöter på ett utomordentligt stort intresse bland ungdomar. Sålunda finns det enbart i Tyskland 10 000 ansökningar, vilket skall jämföras med endast 2 100 platser i hela EU. Det är uppseendeväckande att av de 223 tyska deltagarna var 90 procent kvinnor. Dock måste vi vara på det klara med följande. Den kapacitet som står bakom ett sådant intensivt intresse från ungdomarna måste ha en infrastruktur till sitt förfogande som fångar upp det här intresset. Detta har fram till nu inte varit fallet. I vissa länder finns knappt en sådan infrastruktur. I länder som Tyskland existerar den visserligen, som till exempel vid genomförandet av den nationella samhällstjänsten. Emellertid har de traditionella huvudmännen för de redan etablerade sociala tjänsterna till att börja med hållit sig i bakgrunden, så att den existerande infrastrukturen inte kunde användas av den Europeiska volontärtjänsten.
Erfarenheterna hittills visar tydligt att om vi vill hjälpa den europeiska volontärtjänsten till full framgång, så måste detta ske inom en realistisk ekonomisk ram. Infrastrukturen måste byggas ut eller utnyttjas bättre. En samordning av volontärtjänsten med de nationella samhällstjänsterna är därför absolut nödvändig
Parlamentets upprepade krav på att finansiera programmet med 80 miljoner ecu under tidsperioden 1998-1999 tar hänsyn till detta övervägande. Jag tackar Fontaine för hennes stora insats. Bara om vi som parlamentet lyckas att få igenom dessa krav, kommer den europeiska volontärtjänsten i det långa loppet att åstadkomma det bidrag till den europeiska integrationen, som vi önskar oss av den.

Todini
Herr ordförande! Det verkar som om vi har gjort stora framsteg sedan 1996 när vi för första gången diskuterad en europeiska volontärtjänst och detta är tack vare det outtröttliga arbete som har utförts av kollegan Fontaine och kommissionären Cresson, som har arbetat i par för att redan nu kunna komma fram till viktiga resultat. Men det finns fortfarande vissa brister inom ramen för detta program, vilket föredraganden Fontaine och de kolleger som har talat före mig redan har påpekat.
Som även Baldi har sagt, så stöder vi inom gruppen Union för Europa självklart de ändringsförslag som presenterats av Fontaine och som först och främst avser - för att nu räkna upp dem ännu en gång - principen om att ge den unga europeiska volontären en juridisk status och att samordna de skattemässiga reglerna och de sociala skyddssystemen, något som jag anser vara av den största betydelse, att integrera samhällsservicen och volontärtjänsterna, naturligtvis i de fall där de olika medlemsstaterna önskar detta, och att öka de ekonomiska resurserna, vilket naturligtvis blir en fundamental punkt. Vi minns alla vad som föreslogs nyligen - 35 miljoner ecu för en tvåårsperiod blir närmast löjligt för en serie program där vi - alla vi parlamentsledamöter och andra - fortsätter att säga att man måste prioritera de unga, tro på de unga, tro på de olika kulturella programmen. Detta blir alltså ytterligare ett klart exempel på hur bristfälligt intresset är i verkligheten när det gäller konkreta åtgärder.
Att öka avsättningen till det här programmet - som är ett alternativ till Sokrates, ett annat program som anklagats för att vara elitistiskt - skulle dessutom kanske vederlägga anklagelserna som hela tiden riktas mot program med ett kulturellt innehåll för att enbart vara till för en elit. Varför? Jo, därför att programmet riktar sig till ungdomar utan examen, unga arbetslösa som därmed är socialt marginaliserade. Att därför acceptera detta grundläggande krav så att man kan garantera en god kvalitet på den information och yrkesutbildning som ges inom ramen för själva programmet, skulle äntligen ge en annan uppfattning än den vanliga när det gäller Europaparlamentet och övriga institutioner inom gemenskapen.

Sichrowsky
Högt ärade herr ordförande, ärade kolleger! Även om idén med en gränsöverskridande Europeisk volontärtjänst i högsta grad är att välkomna - och jag vill uttala min respekt för föredraganden för det utförda arbetet - så är jag rädd för att det mål som definieras i betänkandet inte kommer att uppnås, framför allt på grund av de ekonomiska bristerna.
Jag befinner mig nu i den egendomliga situationen att jag har skrivit upp flera punkter för mitt tal, vilka redan alla de som talat innan mig har gått in på. Alla är här så eniga att jag kanske skulle koncentrera mig på det man inte har nämnt, eftersom det är sällan som man i denna kammare upplever en sådan samstämmighet och en sådan positiv inställning.
Det enda som vi kanske skulle föreslå är att ett objektiverbart system utarbetas för urvalskriterierna så att, vid överflödet av anmälningar i de olika länderna, verkligen varje ungdom har samma chans, oberoende i vilket land denne anmäler sig. Det borde inte vara så att de ungdomar gynnas, som redan arbetar i befintliga organisationer och här förbereds på urvalskriterierna.
På det hela taget måste man säga - om man tar den amerikanske presidentens ord på allvar - att USA förbereder sig på en utbildningsexplosion, det betyder att vi - om det här programmet som här föreslås inte stöds ekonomiskt i motsvarande grad -, om tio år släpar långt efter USA. Därför stöder vi det här förslaget och vädjar till alla om att stödja det med oss.

Ahlqvist
Herr ordförande! Jag vill tacka Fontaine för hennes utmärkta arbete. Att vi inte har nått längre än vi har gjort kan vi verkligen inte klandra henne för. Det beror i stället på att rådet är tveksamt, som vi har hört i tidigare inlägg.
Långt innan Cannes-toppmötet sade man att en av EU: s absoluta prioriteringar är att skapa goda förutsättningar för ökad sysselsättning. Men vad görs? Varje gång som vi från Europaparlamentets kulturutskott, och även från kommissionens GD X och GD XXII, kommer med innovativa förslag om sektorerna kultur och utbildning som finns bland det framtida näringslivets mest dynamiska områden, så skakar herrarna i rådet på huvudet och säger: " Ja, ja, detta är väl bra, men några pengar, det får ni inte!" .
Därför ställer jag frågan: Hur har rådet tänkt skapa sysselsättning utan investering? Hur har ni tänkt utforma vår gemensamma framtid när ni konsekvent har underskattat det som ger liv och själ? När kommer ni från rådet att inse att pengar som går till kultur- och utbildningssektorerna är livsviktiga investeringar?
Jag vill också passa på att tacka kommissionär Cresson för ett utmärkt stöd i detta arbete.

Perry
Herr ordförande! Denna debatt riskerar att bli tråkig, men jag kommer att agera utifrån principen att om man säger något tillräckligt ofta och tillräckligt tydligt så kommer man kanske lyckas med få ut samma budskap. Det är tydligt att vi alla i denna kammare, och jag misstänker även i kommissionen och rådet, stöder klyschan att vi vill bygga ett Europa för framtiden, ett Europa för våra unga. Det är vårt arbete att förverkliga denna klyscha.
Någon har en gång sagt till mig att om man vill se vad någon verkligen prioriterar så skall man titta på checkstumparna i hans checkhäfte. Om vi tittar på stumparna i Europeiska unionens checkhäfte så finner vi att 40 procent av våra utgifter går till jordbruket för mindre än 5 procent av befolkningen. Man kommer att göra slut på nollor för att komma till promillegränsen om man räknar på hur mycket som spenderas på ungdomen, 40 procent av befolkningen i Europa. Vi måste göra detta till verklighet. Pengar har avgörande betydelse för allt.
I Storbritannien säger vi att " man måste rätta mun efter matsäck" . Vi hör vackra ord från ordförandeskapet, vackra ord från rådet, men vi har inte sett några pengar. Och det är det vi vill se. Jag företräder Portsmouth i Förenade kungariket, den kungliga flottans hem. Det finns ett annat ordspråk i Storbritannien: " Förstör inte ett skepp för en halvpenny tjära" . Det är vad vi riskerar att göra här. Jag skulle vilja påminna kommissionären och rådet att detta parlament visade sin beslutsamhet under förlikningen med Sokrates. Vi har bevittnat enigheten över partigränserna denna morgon. Jag är ganska övertygad om att vi kommer att visa samma beslutsamhet när detta går vidare till förlikning, vilket jag är övertygad om att det kommer att göra. Pengarna måste finnas där. Låt oss få ordentliga anslag. Jag håller med om vad Fontaine sade om att vara noggrann med detaljerna. Om vi lyckas med det, kommer vi få ett program som är värt att skryta med. För närvarande är det bara värt en viskning.

Pack
Herr ordförande, kära kolleger! På de politiska uppbrotten i Europa, den större öppenheten, som kommer att skapa euron, östutvidgningen, mer mångkultur, större rörlighet och starkare ömsesidig varseblivning än den rådande minoriteten kan politiken bara reagera genom förstärkt europeisk utbildning och rörlighet. Interkulturellt lärande och utbildning utanför skolan, såväl som långvariga tjänste- och inlärningsmöjligheter i utlandet är nödvändiga. Till dessa hör fler möjligheter för ungdomsutbyte än vi hittills har haft, och en förstärkning av den motsvarande infrastrukturen.
Mina kära kolleger! Jag är stolt över att det var denna kammare som tog initiativet. Det var inte rådet, det var inte kommissionen. De tog snarare upp det initiativ från denna kammare som Alexander Langer och jag själv tog för fem år sedan. Jag är mycket stolt över att vi då lyckades få rådet och kommissionen över på vår sida.
Förutsättningarna för detta har naturligtvis fortfarande inte riktigt skapats. Jag stöder allt som Nicole Fontaine har sagt. Men jag skulle gärna vilja välja ut en punkt. Vi behöver en speciell status för denna viktiga tjänst. Den måste på ett bindande sätt klara upp följande, annars är tjänsten orimlig för de flesta: den måste klara upp uppehållstillståndet, den måste klara upp arbetstillståndet, den måste klara upp socialförsäkringarna, de skattemässiga undantagsreglerna och att eventuella nationella tillskott och bidrag skall få finnas kvar. Om det inte blir så kan vi inte begära den här tjänsten av många av ungdomarna.
Vid slutet av volontärtjänsten för ungdomar måste det finnas ett intyg, kära kolleger. Gemenskapen måste emellertid också komma fram till att man belönar en sådan här volontärtjänst till gemenskapen genom att man prioriterar inställningen, och inte att man tittar på hur snabbt någon har gjort något, hur snabbt någon har studerat, utan om han eller hon också har gjort gemenskapen en tjänst. Vi kan ta ett exempel från USA. Där prioriteras alltid den som inte har gjort sig förtjänt av en volontärtjänst framför den som har förtjänat den. Låt oss ta detta som ett exempel, då kan det bli något bra av det här.

Vaz da Silva
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Jag börjar med att gratulera föredraganden till detta betänkande, som jag anser vara exemplariskt. Nicole Fontaine är träffsäker och sparsam i sina ord och djärv och pragmatisk i förslagen.
Jag gör ett inlägg i denna debatt för att enbart säga självklarheter. Men självklarheter är, i politiken, de svåraste att acceptera. Man säger i mitt land att den som föds sned, sent eller aldrig rätar på sig. Därför anser jag det vara nödvändigt att garantera fyra villkor för starten den europeiska volontärverksamheten.
För det första: ett program riktat till ungdomar måste ha möjligheten att expandera till att omfatta alla ungdomar, utan undantag, på kort sikt. Det behöver därför en generös budget. Trettiofem miljoner är varken fågel eller fisk och är inte värt besväret.
För det andra: framgången för ett program beror på hur det sätter i gång. Det är nödvändigt att genast, och inte undan för undan, ge alla förutsättningar för att nå framgång. Detta gäller för en omedelbar enhällighet mellan medlemsstaterna för att skapa gemensamma förordningar för social trygghet och skatteplikt. Omedelbart, och inte om två år när försöket har misslyckats.
För det tredje: ett program kan inte skapas isolerat från övriga gemenskapsåtgärder och de i medlemsstaterna. Det bör sträva efter att sammanfoga och förstärka effekten av andra sammanhängande program. Därför är perspektiven med integration med de nationella samhällstjänsterna nödvändiga, sammanslagning med programmet " Ungdom för Europa" och sammanfogas med nya program, som det om skapande av en europeisk lärlingsstadga, som nu diskuteras i parlamentet.
En sista punkt, för att insistera på betydelsen av att föra in betydelsen av språkinlärning och stöd till ungdomar efter att volontärverksamheten avslutats, för att de skall finna former för en fortsättning, i sitt vardagsliv, på de erfarenheter de har upplevt.
Man skulle kunna tänka sig att skapa ett europeiskt volontärkort som gav dem en ständig specialstatus vilken på så sätt, givetvis, skulle skapa ett nätverk - jag skulle till och med säga en maffia - av transnationella medborgare som vore beredda att skapa de broar som Europa behöver.

Cresson
Herr ordförande, mina damer och herrar ledamöter! Det är faktiskt tack vare Europaparlamentet som Europeiska unionens unga medborgare har kunnat dra nytta av den nya utbildningserfarenhet som den Europeiska volontärtjänsten är. Det gäller för er, fru Fontaine, och jag skulle vilja gratulera er till ert betänkande och ert stöd, det gäller också för Pack och Morgan och för många andra.
Mina damer och herrar ledamöter! Ni känner till medborgarnas önskan och verkligen på fältet i de olika medlemsstaterna. Ert stöd och er hjälp fortsätter alltså att vara oumbärliga för att utveckla och stödja den Europeiska volontärtjänsten. Konceptet med den Europeiska volontärtjänsten, som Europaparlamentet har stött sedan en lång tid tillbaka, är nu vedertaget och accepterat av alla medlemsstater. Detta var inte lätt i början, det fanns förbehåll som det gör varje gång vid en ny idé. Men i dag kan jag säga att samstämmighet råder och alla gläder sig över det.
Pilotåtgärden har tillåtit ungdomar i Europa, allmänheten och institutionerna att göra sig förtrogna med det här nya konceptet, och att ansluta sig till det. Anslutningen varierar visserligen mellan medlemsstaterna, eftersom graden av information varierar, och jag ser att i vissa länder sprider pressen mycket gärna den här informationen, medan den är mer förtegen i andra länder. Å andra sidan så är organisationerna som har ansvar för den här åtgärden mer eller mindre effektiva. Jag skulle vilja komma fram till en större enhetlighet på det här planet, och det är det jag försöker göra genom att förklara intresset för det här konceptet och det här projektet för ungdomsministrarna.
Tack vare pilotåtgärden är vi i dag i färd med att förbättra mekanismerna med att sätta i gång volontärtjänsten och att öppna den för ett större antal. I det avseendet vill jag tacka alla bland er, i synnerhet Vecchi, vars bidrag till dessa olika aspekter varit till stor nytta för oss.
Kommissionen är glad över att konstatera att Europaparlamentet delar dess allmänna analys av rådets gemensamma ståndpunkt. Det är i den andan som jag har bedömt de ändringsförslag som det behöriga utskottet behållit, och jag är glad över att kunna informera er om vi, i den ändrade text som kommer att läggas fram för rådet inför det slutgiltiga antagandet av förslaget till beslut, kommer att kunna ta hänsyn till vissa av era beaktanden. Jag tänker då på några speciella punkter.
För de första, hindren för de unga volontärernas rörlighet. Erfarenheterna från pilotåtgärden bekräftar att det inte är avsaknaden av intresse från ungdomarnas sida, och inte avsaknaden av potentiella projekt som försenar konkretiseringen av projekt inom den europeiska volontärtjänsten utan, i flera fall, avsaknaden av åtgärder och bestämmelser inom medlemsstaterna, som hindrar ungdomar från att med alla de skydd som fordras delta i existerande projekt. Varför måste det för en ung arbetslös person vara svårare att delta i en aktivitet inom den europeiska volontärtjänsten? Man vet ändå mycket väl att en ung arbetslös som måste anmäla sig till arbetsförmedlingen varannan vecka uppenbarligen inte kan uppehålla sig i ett annat land samtidigt. Varför måste det sociala skyddet vara dyrare för vissa ungdomar? Problemet med hinder för de unga volontärernas rörlighet kvarstår alltså.
Icke desto mindre har medlemsstaterna kunnat hitta lösningar inom ramen för den här pilotåtgärden, om än i liten skala. Man måste följaktligen dra lärdom av den här erfarenheten för att hitta lösningar i en större skala inom ramen för det nya programmet. Jag hade för övrigt tillfälle att uppmärksamma de ansvariga ministrarnas på detta vid rådet för ungdomsfrågor i Luxemburg den 28 oktober. Jag meddelade dem, emedan jag erkände att de här frågorna hör hemma inom ramen för inrikespolitiken i varje medlemsstat, att jag önskade att de skulle lösa de problem som kvarstår.
Respekten för medlemsstaternas kompetens tillåter inte kommissionen att godta ändringsförslag som 1 och 5, och i synnerhet inte införandet av en europeisk status för den unge volontären. Ändå kan kommissionen godta principerna i ändringsförslag 1, med en förändring av dess formulering.
Vad gäller bandet till den nationella samhällstjänsten som många av er har talat om, har kommissionen, i det aktuella sammanhanget med utvecklingen av den nationella samhällstjänsten inom de olika medlemsstaterna, på grundval av yttrandet från dess rättstjänst, inte kunnat behålla de delar av ändringsförslagen 2 och 4, som har att göra med bandet till de nationella samhällstjänsterna. Jag vill understryka att rådets gemensamma ståndpunkt ändå i artikel 7, strecksats 1, behåller andan i parlamentets ändringsförslag.
Vad gäller sammansättningen av kommittén för programmet kan kommissionen acceptera ändringsförslag 7, i enlighet med kommittéförfarandet.
Vad gäller avslagen av juridiska skäl, så har, förutom de ändringsförslag som nämnts, ändringsförslag 5, 7, 8, 9 och 10 av strikt juridiska orsaker inte kunnat tas upp av kommissionen.
Jag kommer nu till en central punkt, budgeten. Vad gäller budgeten för programmets två år, så kan ni lätt tänka er att jag är mycket lyhörd för ändringsförslag 3. Kommissionen behåller dock beloppet på 60 miljoner ecu, vilket är det minimibelopp som behövs i ljuset av erfarenheterna från pilotåtgärden för att uppnå den kritiska massan och syftet med programmet.
Vi har ännu ett slag att utkämpa, men jag är inte orolig, eftersom idén med den europeiska volontärtjänsten i dag till fullo är accepterad av medlemsstaterna. Det gemensamma och delade syftet är faktiskt att tillåta utvecklingen av en gemenskapsåtgärd, som bidrar till byggandet av Europa i det att den delar dess grundval och vänder sig till ungdomarnas personliga initiativ, oberoende av deras sociala, kulturella eller utbildningsmässiga situation.
Kommissionen hoppas att det här programmet så långt det är möjligt skall närma sig dess förslag, och att ett slutgiltigt beslut kommer att kunna tas inom en tidsram som försäkrar en snabb och passande start, till förmån för de unga som är de första som kommer i åtnjutande av programmet.
Godkännandet av det här nya programmet kommer bara att vara ett steg, och jag kommer snart att vara hos er igen för att prata om perspektiven för ett integrerat program inom ungdomsområdet, bortom år 2000. Ni skall i vilket fall som helst veta att jag har noterat era reflexioner och förslag.
Vad gäller problemet med intyg, som togs upp alldeles nyss av, tror jag, fru Pack, att det i dag finns ett dokument som upprättas i slutet volontärtjänsten, i vilken de ansvariga i mottagarlandet omnämner de iakttagelser de har att göra om den unges uppträdande, sättet denne har svarat mot förväntningarna och hur denne har dragit nytta av sin volontärtjänstperiod i mottagarlandet.
Apropå detta, så vet jag att ni regelbundet läser det " News Letter" som ges ut varannan månad, och som nämner ett antal precisa och konkreta exempel. Det handlar om ett häfte på fyra sidor och ibland fler, extremt enkel, föga luxuös, måste jag säga, i jämförelse med andra publikationer från kommissionen, men det är med avsikt. Den har en bred spridning och visar på ett konkret sätt vad volontärtjänsten är. Jag ber er att stödja dess utvidgning i era medlemsstater, så att läsarna medvetandegörs, för det finns inget som är så talande som exempel. Jag kan tillägga att jag här har till ert förfogande, enkelt maskinskrivna, ett antal exempel som tagits från de olika medlemsstaterna om det sätt på vilket ungdomarna tagit itu med volontärtjänstperioden och det sätt de har dragit nytta av den. Ni kommer att se att exemplen är mycket olika och går utöver det man kan tänka sig. Vissa har velat stanna i det mottagande landet; en del har hittat ett arbete; andra har skapat sitt egna lilla företag med hjälp av mottagarstrukturen. Andra har återvänt hem, där deras omgivning har fått nytta av den erfarenhet som de har gjort i det mottagande landet. De har kunnat dra nytta av den för att sätta i gång nya initiativ, faktiskt nya aktiviteter, faktiskt en yrkesaktivitet.
Resultaten är i kvalitativa termer, inte kvantitativa, för dit har vi inte kommit än, extremt viktiga. I dag misslyckas bara 2 procent, det vill säga ungdomar som inte stannar, eller som inte anpassar sig väl och som gör slut på erfarenheten.
Resultaten leder alltså, skulle jag vilja säga, även i liten skala eftersom vi ville börja blygsamt, till att man skall arbeta seriöst - förresten, vi har inte resurser för att göra på något annat sätt - och är extremt viktiga i kvalitativa termer. Det är uppmuntrande för dem som, i likhet med mig, anser att man måste bygga Europa från grunden, från kulturen, utbildningen, utbyte mellan medborgarna, dvs. På ett förmodligen mer effektivt sätt än genom stora program som man lägger ut mycket pengar på, utan något erkännande från folk, som anser att det är ett måste, att det är självklart och som, i värsta fall inte vet att pengarna kommer från Europeiska unionen. Vid sidan av de här ambitiösa erfarenheterna och de här stora programmen, har vi här något ytterst intressant och lovande, tycker jag.
Det är anledningen till att jag är besluten att göra alla ansträngningar som är möjliga i rådet och jag tackar er för ert stöd och er hjälp. Jag har konstaterat att parlamentet är lyhört inför det som unga människor upplever i dag, deras svårigheter, vilket är helt normalt. Ni representerar faktiskt befolkningen i medlemsstaterna, medborgarna. Deras dagliga bekymmer bekymrar er - vilket för övrigt är helt legitimt och normalt - mycket mer än de stora talen och de gigantiska programmen i faraonska budgetar. Det händer mycket ofta att ungdomar i svårigheter - för det är inte bara eliten det gäller - som i de mottagande länderna träffar andra ungdomar som har andra svårigheter, förstår att, de när de lämnar sin ursprungsmiljö, när allt kommer omkring lär sig något, att deras horisont vidgas.
Jag förstår att den här erfarenheten, som jag alltid ansett vara utmärkt, är ännu bättre än jag kunde föreställa mig från början. Detta måste uppmuntra oss att tillsammans fortsätta kampen för att övertyga rådet om att ge oss medel för att få det här i hamn. Tack än en gång för ert stöd.
(Applåder)

Ordföranden
Herr Morris, har ni en fråga eller en ordningsfråga?

Morris
Herr ordförande! Jag skulle vilja ställa en fråga, tack. Kan jag få ställa en mycket direkt fråga till kommissionen, och möjligen också till föredraganden? Har medlemsstaterna undersökt om Europeisk volontärstjänst för ungdomar kan betraktas som ett alternativ för dessa unga män och kvinnor som är riktiga vapenvägrare? Jag tror att många ungdomar inom gemenskapen faktiskt skulle välkomna en sådan möjlighet.

Ordföranden
Herr Morris, denna fråga har redan tagits upp i debatten och den har redan besvarats.
Om Cresson trots det vill svara igen, är ordet hennes.

Cresson
Herr ledamot! Jag skall svara er att det helt enkelt är för att det är en fråga för eftertanke som vi har haft sedan början.
Det ingår inte i kommissionens kapacitet, inte heller befogenheter, förresten inte heller i kommissionens önskemål, att ge sin åsikt om frågan " behöver man militärtjänsten eller ej?" .
Vapenvägrarna sorterar under militärmakten. Varför är de vapenvägrare? Av tusen olika skäl, vissa mycket goda: man vill inte ta värvning, eftersom kriget " det är inte bra" . Personligen anser jag att krig bara kan rättfärdigas i ett enda fall, nämligen försvar av det nationella territoriet. Om vapenvägran alltså är en inställning som jag respekterar i sig, skulle jag inte kunna skriva under på den åsikten som består i att man på stående fot säger " jag vill inte lära mig att använda vapen för att kunna försvara mitt land" . För det andra, vapenvägran sorterar under militärmakten i medlemsstaten, det är den som accepterar, eller inte accepterar, att ungdomar vapenvägrar. Vapenvägrarna genomför en samhällstjänst, som förresten är längre än militärtjänsten. I Frankrike till exempel röjer de i skogen i 18 månader, efter det skiljs de från en plikt som är en medborgarplikt. Det är uppenbart att i de länder där militärtjänsten finns måste den åläggas alla ynglingar. Om ynglingen inte vill, kan han åtnjuta en dispensåtgärd som ålägger honom att i stället göra samhällstjänst. Men hans motivation är inte den som man får i den Europeiska volontärtjänsten, som består i att åka till ett annat medlemsland för att genomföra åtgärder av social natur, för att lära känna en kultur och sätt att leva som är annorlunda, och att ur detta ha ett personligt utbyte, samtidigt som man hänger sig åt det allmänna syftet.
Denna filosofi har alltså inget att göra med vapenvägrarna. Låt därför militärmakten ta hand om vapenvägrarna och låt oss avstå från att ta parti i de länder där militärtjänsten existerar. Det är kommissionens åsikt.
(Applåder)

Ordföranden
Tack så mycket, fru Cresson.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.

Stödåtgärder till en Medelhavspartner
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande (A4-0055/98) av Colajanni för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor om förslag till rådets förordning om ändring av rådets förordning (EG) nr 1488/96 (Meda) såvitt avser förfarandet för beslut om lämpliga åtgärder om någon väsentlig förutsättning saknas för att stödåtgärder till en Medelhavspartner skall kunna fullföljas (KOM(97)0516 - C4-0635/97-97/0298(CNS)).

Colajanni
Herr ordförande, ärade ledamöter av kommissionen, kära kolleger! Eftersom min text är kort borde även mitt inlägg vara koncentrerat. Det finns inget behov av att breda ut sig i onödan. Det gäller en kort men tydlig text som rör ett politiskt och institutionellt problem som är mycket känsligt för Europaparlamentet. Det gäller Europaparlamentets funktion och roll och även balansen mellan institutionerna på de områden där de europeiska institutionernas funktion så att säga är under utveckling, och där det med andra ord gäller att välja den ena eller den andra vägen. Detta är ett problem som uppkommer, inte bara i det fall som jag behandlar, men även i fall som rör parlamentet, rådet och kommissionen, till exempel när rådet bestämmer att vidta sanktioner mot ett tredje land eller när ett land vägrar efterkomma resolutioner som antagits av FN: s säkerhetsråd, vid brott mot avtal eller när det gäller förordningar om embargo. Just nu diskuterar parlamentet liknande problem när det gäller utvecklingen av relationerna till länderna i Central- och Östeuropa. Detta är med andra ord ett problemkomplex som gäller parlamentets roll och balansen mellan de olika institutionerna i frågor som är mycket känsliga när det gäller Europeiska unionens utveckling och framtida utformning.
I vårt fall gäller det Medaförordningens artikel 3, som anger att programmet baseras på respekt för rättsstatens demokratiska principer, de mänskliga rättigheter och grundläggande friheter som utgör ett viktigt inslag och som vid en eventuell kränkning motiverar att man vidtar lämpliga åtgärder. Förslaget till förordning anger metoderna för att vidta sådana åtgärder.
Detta gäller ett av de politiskt mest komplicerade och plågsamma områdena och det är anledningen till att denna diskussion nu har hållit på i flera månader. Låt mig helt kort påpeka att ett tidigare förslag från kommissionen upptog en text från Barón Crespo som innehöll ändringsförslag som inte accepterades och som sköts upp till efter regeringskonferensen. Nu finns det ett nytt förslag från kommissionen, presenterat i enlighet med artikel 16 i Medaförordningen, som återinför proceduren med kvalificerade majoritetsbeslut för att vidta lämpliga åtgärder när något viktigt element saknas för att lämna hjälp till en partner. Detta tycker vi är bra, eftersom den ursprungliga texten inte angav kvalificerad majoritet utan enhällighet. Vi anser att detta är ett mycket viktigt framsteg när det gäller kommissionens förslag. Men förslaget fortsätter att ignorera Europaparlamentets roll, såväl när det gäller rollen som initiativtagare till proceduren som en viktig kugge.
Mitt förslag är mycket enkelt. Det återger kommissionen text och lägger till att rådet kan bestämma lämpliga åtgärder genom kvalificerad majoritet efter förslag från kommissionen och på basis av en rekommendation från Europaparlamentet som antagits i enlighet med artikel J 7 i Fördraget om Europeiska unionen och, under alla omständigheter, efter yttrande från parlamentet.
Jag anser att detta är en formulering som bevarar rådets rätt att fatta beslut, samtidigt som det tillåter parlamentet att ingripa i en fråga där beslutet om vilka åtgärder som skall vidtas är av allmänpolitisk natur och inbegriper en analys av många aspekter i den ena eller andra nationens angelägenheter i ett sammanhang som, som sagt, hör till de mest komplexa och uppslitande som finns i världen.

Barón Crespo
Herr ordförande! Först och främst tar jag till orda för att uttrycka det socialdemokratiska partiets grupps stöd för Colajannis betänkande. Och jag talar inte bara i det socialdemokratiska partiets grupps namn utan också, som Colajanni redan påmint om, som en person som har arbetat mycket nära det här betänkandet, då jag hade äran att vara föredragande för betänkandet om Medaförordningen och, då det begav sig, föreslog jag - utan framgång den gången - åtgärder som gav vår politik en större gemenskapskaraktär.
Jag gratulerar mig också i dag för att kommissionen, efter regeringskonferensen, tagit ett steg framåt och att vi gått från enhällighet till kvalificerad majoritet när det gäller beslut om en så viktig fråga - vilken utgör en del av vår politiska filosofi som helhet - som stödjandet av rättsstatens konsolidering och respekten för de mänskliga rättigheterna, som just nu har en avgörande betydelse inom vårt allt större ansvar vad gäller utrikespolitiken. Ett bevis på detta är att vi i går, i detta parlament, hade en debatt om unionens utvidgning mot Öst- och Centraleuropa; en läglig debatt för att just nu invigs Europakonferensen i London och just det kriteriet om respekt för de mänskliga rättigheterna, kallat Köpenhamnskriteriet, är ett kriterium som Amsterdamfördraget konsoliderat som ett av de element som ligger i Europeiska unionens frontlinje.
Följaktligen är steget som kommissionen tagit positivt, men inte tillräckligt. Jag refererar åter till debatten som vi hade i går eftersom rådet och kommissionen då högtidligt lovade - genom brev från ordförandena för de båda institutionerna - att parlamentet skall rådfrågas och kunna formulera rekommendationer, vad gäller utvidgningsprocessen, under hela processen. Jag tycker att det vore logiskt - därför att vi är mycket envisa och redo att, vid varje tillfälle, kriga för våra principer - att kommissionen och rådet, inom detta område, var förmögna att åtaga sig det de formellt åtog sig i denna församling; det vill säga att parlamentet skall ha rätten, och skyldigheten, att uttrycka åsikter i den här typen av frågor. Parlamentet fyller dessutom en viktig roll vad gäller utvecklandet av en dialog inom ramen för Medelhavsregionen (ett gott bevis för det är de erfarenheter som vi har med delegationerna för förbindelserna med Magreb, Mashrek, Israel och de palestinska myndigheterna och detta bör man beakta) och det är, följaktligen, önskvärt att den roll som vi fyller inom ramen för Medelhavsregionen erkänns av våra egna institutioner, än mer i ett skede då Medaprogrammet röjer stor framgång i den utsträckning att de summor som överenskommits för de två senaste åren, trots många svårigheter, tilldelats i sin helhet.

Lambrias
Herr ordförande! Europeiska folkpartiet stöder Colajannis betänkande. Två grundläggande principer tjänar och insisterar på ett effektivt införlivande av en förbättring av förordningen som avser Medaprogrammets tillämpning.
För det första, att detta ambitiösa men också livsviktiga program inför det kommande tjugoförsta århundradet är skyldigt att bidra till stärkandet av det demokratiska rättsstatliga systemet i alla länderna runt Medelhavet, Europas uråldriga vagga. Följaktligen kan inte kränkningar av de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, som utgör ett uppenbart förnekande av demokratin, tolereras från länder som samarbetar med Europeiska unionen.
För det andra, då en rättvis, fristående bedömning av egennyttiga eller tillfälliga ändamål främjas och då den grundläggande förutsättningen för ett samarbete med ett land A eller B respekteras utgör det på förhand en del av en demokratiskt vald överstatlig grupp som ger uttryck för de europeiska folkens allmänna uppfattning, dvs. Europaparlamentet.
Detta betyder inte att kommissionens befogenheter att på ett uppmärksamt sätt följa utvecklingen och att ge detaljerade rapporter om nödvändiga åtgärder minskar, var än eventuella funktionsstörningar skulle uppstå. Inte heller bestrids rådets slutgiltiga beslutsfattande roll vad gäller åläggandet av nödvändiga sanktioner. Det introducerar likväl två viktiga parametrar i Medas funktion: för det första, att de slutgiltiga besluten måste fattas med kvalificerad majoritet, så att inte en isolerad nationell politik på grund av speciella intressen kan hindra utövandet av den ålagda gemenskapspolitiken, och för det andra, att Europaparlamentet inte bara måste yttra sig innan besluten fattas, utan att det har rätt att rekommendera åtgärder samt deras art. Denna konkreta förbättring mot ett mer allmänt stärkande av den gemensamma utrikespolitiken och försvarspolitiken, som kommissionen utelämnar i sitt förslag, introduceras i Colajannis tydliga ändringsförslag, vars enhälliga antagande krävs av utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor.

Van Bladel
Herr ordförande! Blockaden av Medafonderna har redan pågått alltför länge. Resultatet av detta är det motsatta mot vad som var meningen och tyvärr har på grund av det Barcelona-processen undergrävts i sin helhet. Colajannibetänkandet kommer egentligen alldeles för sent men bättre sent än aldrig. Jag måste gratulera kollega Colajanni till det sätt, enligt min mening ett mycket intelligent sätt, på vilket han givit innehåll åt de möjligheter som fördraget ger. Han har med sitt betänkande inte bara ökat parlamentets roll när det gäller att vidta lämpliga åtgärder om Medelhavspartnern inte följer avtalen om de mänskliga rättigheterna. Han har låtit alla institutioner behålla sitt värde men samtidigt gjort Medelhavspartnerna en stor tjänst och i och med det gjort det möjligt att på nytt ge Barcelona-processen ett praktiskt innehåll. Jag hoppas att hans förslag antas av rådet och kommissionen och att parlamentet här i dag godtar det i sin helhet.

Ephremidis
Herr ordförande! Jag håller med föregående talare och vill särskilt betona de positiva punkter som finns i Colajannis ändring av kommissionens förslag.
Det inte bara för att det återinrättar eller närmar sig ett återinrättande av jämvikten mellan de tre institutionella organen, till förmån för det demokratiska organet framför andra, det som är direkt valt av folken och som har en väsentlig betydelse utöver jämviktsprincipen för dessa myndigheter: detta förslag berör frågan om Meda, viktiga frågor som avser gemenskapens relationer med tredje land. Frågor av ett slag som i verkligheten handlar om utrikespolitiken. Det handlar också om Europeiska unionens förfogande över resurser, dvs. pengar som de europeiska skattebetalarna dyrt får stå för. Följaktligen har Europaparlamentet i detta fall både rätt och skyldighet att ingripa i förfarandet.
Jag skulle bara vilja att detta ändringsförslag vore hårdare och strängare beträffande att Europaparlamentets yttrande måste vara obligatoriskt för rådet och för kommissionen och inte tomma ord, då Europaparlamentet ger sin synpunkt, även om sedan rådet i kombination med kommissionen i praktiken fattar de beslut som de vill, så som det vanligtvis sker.
Den andra punkten är frågan om kvalificerad majoritet. Jag är överens med det som har lagts fram, men det finns en annan sida, dvs. om åtgärder vidtas för att avbryta Meda i ett land med motiveringen att det kränker de mänskliga rättigheterna, räcker kvalificerad majoritet eller behövs det då enhällighet för att återigen tillämpa Meda? Och låt oss bli lurade av ren opportunism, därför att vi vet vem som är anledningen till denna förordning, men vi säger det inte, det handlar om Turkiet, det är det enda Medelhavslandet som har utbyte med Meda.

Aelvoet
Herr ordförande! Jag tycker att betänkandet av kollega Colajanni är mycket klart och tydligt, och gruppen De gröna ger det också sitt fulla stöd. Vi tycker att det enda sättet att förvalta fonden väl och att använda ett lämpligt förfarande är att rådet fattar beslut med kvalificerad majoritet, att parlamentet skall höras och att parlamentet även får möjlighet att lägga fram en rekommendation i enlighet med artikel J 7 i Maastrichtfördraget, och självfallet att kommissionen har förslagsrätt som den alltid kan använda. Dessa tre element är alltså alldeles perfekta för oss. I verkligheten är det dock så att rådet inte ens var enigt om besluten skulle fattas med kvalificerad majoritet Jag tror att det är viktigt att parlamentet med tydlighet låter förstå att vi föredrar detta eftersom man annars alltid kan manövreras in i ett läge där ett enda land av olika skäl, opportunism eller grundläggande politiska invändningar, kan blockera hela processen och det är inte bra.
För det andra vill jag ändå ta tillfället i akt att slå på varningsklockan i samband med Barcelona-processens fortskridande. Det är naturligtvis riktigt som kollega Van Bladel säger att det hela kört fast i ekonomiskt avseende. Vi måste dock tillägga att, och det är mycket allvarligare, att Barcelona-processen minskat i politisk betydelse på grund av att fredsprocessen kört fast, för den ansågs alltid ligga mer i linje med fredsprocessen, men också på grund av bristande politiskt engagemang på ministernivå. Sedan Barcelona-konferensen har det egentligen inte förekommit något avgörande politiskt engagemang på ministernivå och det kan med sorg konstateras att man när allt kommer omkring går vidare längs de befintliga bilaterala kanalerna medan den regionala dimensionen, som var det extra tillägg man ville ha, absolut inte kommer till sin rätt. Jag tror alltså att vi i egenskap av parlament måste göra ett tydligt ställningstagande i den frågan.

González Triviño
Herr ordförande, ärade ledamöter, ledamöter av kommissionen! Det betänkande som det i dag debatteras och röstas om är av stor vikt eftersom det innebär en komplettering av en förordning som skall tjäna det ambitiösa målet att väcka de demokratiska friheterna i Medelhavsregionen och närma Nordafrikas och Mellanösterns folk till Europeiska unionen.
Innan jag fortsätter vill jag understryka att vår grupp är för betänkandet som Colajanni utarbetat, såväl som med den föreslagna ändringen i kommissionens text; denna ändring syftar till att Europaparlamentets åsikt skall höras när detta forum anser att det saknas någon väsentlig förutsättning för att stödåtgärder till en Medelhavspartner skall kunna fullföljas.
Medaprogrammet, som denna femårsperiod tilldelats nästan 3 500 miljoner ecu, är än så länge det mest ambitiösa initiativ som tagits av Europeiska unionen för att stärka säkerheten och den politiska stabiliteten i Medelhavsregionen. För att detta initiativ skall få önskad effekt är det nödvändigt att Europeiska unionens samarbete med de länder som ingår i Medaprogrammet sker på grundval av en absolut respekt för de demokratiska friheterna och för de mänskliga rättigheterna.
I dagsläget är det något mer än Medelhavets vatten som skiljer Europeiska unionens länder från Nordafrika och Mellanöstern. Det finns en djup politisk, kulturell, social och ekonomisk klyfta mellan samhällena på var sida om Mare nostrum.
Självfallet är det inte nödvändigt att likforma de olika kulturerna och sociala traditionerna, men det är viktigt och nödvändigt att respekten för de demokratiska friheterna och för de mänskliga rättigheterna blir en permanent norm i alla länder som önskar ha nära förbindelser med Europeiska unionen.
Den spända politiska situationen i Algeriet och i de av Israel ockuperade territorierna - för att inte tala om spänningarna i Egeiska havet - är tillräckliga exempel för till vilken punkt det är viktigt att stimulera staterna till att de skall utvecklas mot en större respekt för de demokratiska friheterna.
När man redigerade arbetsordningen för Medaprogrammet, lämnades artikel 16 frågan öppen om vilken metod som definitivt skulle användas vad gäller vidtagandet av åtgärder gentemot en Medelhavspartner som saknar någon av de väsentliga förutsättningarna. Detta uppskjutande var ett bevis på hur känslig och snårig den här frågan är för Europeiska unionens medlemsstater. Denna försening har, tillsammans med andra motiv, lett till en långsam utveckling av Medaprogrammet. De förhoppningar som restes har dämpats av den långsamhet med vilken det satts i gång, i stor utsträckning på grund av blockeringsåtgärder från vissa medlemsländer vilkas namn jag, i detta ögonblick, föredrar att glömma.
Det är önskvärt att man genom godkännandet av det här betänkandet ger ny kraft åt genomförandet av programmet och gör verklighet av målet att Medelhavsområdet skall vara ett område utan konflikter och med ett harmoniskt förhållande mellan dess länder.
Och som avslutning på mitt inlägg önskar jag gratulera Colajanni.

Viola
Herr ordförande! Det Europeiska folkpartiets grupp kan å ena sidan inte undvika att glädjas åt den förändring som kommissionen föreslår i Medaförordningen, men vi kan å andra sidan inte undvika att understryka detta parlaments rätt att formulera sina egna rekommendationer eller uttrycka en åsikt i enlighet med artikel J 7 i fördraget och möjligheten att göra det.
När rådet kan fatta beslut med kvalificerad majoritet och när parlamentet kan uttrycka sina egna åsikter om utebliven respekt för mänskliga rättigheter, friheter och demokratiska principer, då - och enbart då - kan vi äntligen inleda en seriös debatt också om länder som till exempel Syrien, som via det europeiska ekonomiska stödet till ett olämpligt politiskt system som verkligen inte är demokratiskt.
Nåväl, det finns ingen risk för att dialogen runt Medelhavet dör om man utesluter ett land som inte uppfyller de regler som beslutats i Barcelona, precis som den inte dör ut på grund av att man, ofta på dåliga grunder, utesluter andra kandidatländer. Dialogen misslyckas enbart när parlamentet och de andra europeiska institutionerna ger sitt tysta medgivande till den uteblivna respekten för grundläggande mänskliga rättigheter.
Dagens diskussion om Medaprogrammet hänger samman med Med-programmens problem och jag tycker det verkar lämpligt att ta tillfället i akt att stryka under att parlamentet, via budgetkontrollutskottet, inte bojkottar en upptining av Med-programmen, vilket man påstår från kommissionens sida. Det är faktiskt detta parlaments uppriktiga vilja att snarast återuppta dialogen om det decentraliserade samarbetet runt Medelhavets södra strand. Det som parlamentet däremot kräver är ett helhjärtat samarbete från kommissionens sida. Den här processen pågår lyckligtvis redan och i samband med en offentlig utfrågning nyligen gav kommissionens oss en hel serie data.
Avslutningsvis vill jag uttrycka en förhoppning om att den gemensamma ministerkonferens som kommer att hållas i Palermo i juni nästa år och det forum för dialogen Europa-Medelhavet som borde se dagens ljus inom kort, kommer att återuppliva den Europa-Medelhavspolitik som, jämfört med starten full av förväntningar, i dag har förlorat sin glans och sin politiska spänning och detta bortsett från grundproblemet, som utgörs av att fredsprocessen mellan Israel och Palestina blockerats.

Burtone
Herr ordförande! Detta är ett tillfälle för att ytterligare bedöma värdet av vissa sociala och civila skyddsnormer i Medaförordningen, som omfattar olika metoder för att tillämpa program och eventuellt ställa in samarbetet med länder som inte respekterar rättsstatens demokratiska principer. Kränkningarna av de mänskliga rättigheterna och demokratin i vissa länder runt Medelhavet är tyvärr inte bara en misstanke utan en dramatisk verklighet. Globaliseringen, som har skapat viktiga förändringar på marknaden genom att underlätta mötet mellan efterfråga och utbud och som har utvidgat de ekonomiska gränserna genom att utnyttja ny informationsteknik, riskerar i utvecklingsländerna att främja de ekonomiska intressena och att ytterligare tränga undan civila och sociala rättigheter.
Europaparlamentet har inte bara bekräftat sitt eget engagemang när det gäller rätten till frihet och demokrati, utan också - i detalj - vid första och andra behandlingen, understrukit behovet av att Europaparlamentet tillåts spela en direkt roll när det gäller att inleda sanktioner vid en eventuell brist på respekt för principerna om demokrati och frihet i vissa länder runt Medelhavet. Jag uttrycker därför mitt helhjärtade stöd för det ändringsförslag som presenterades av Colajanni, som hävdar Europaparlamentets roll som initiativtagare när det gäller sanktionsprocessen men också som ett viktigt element i själva proceduren.
Låt mig slutligen formulera en sista synpunkt. Starten på Medaprogrammet borde förutsätta ett intensivt engagemang från Europeiska unionen till fördel för södra Europa. En kraftfull utveckling av de europeiska samhällena runt Medelhavet skulle faktiskt kunna bli inledningen på en partnerskapspolitik med tredje land. Låt mig därför upprepa behovet av strukturingripanden för att skapa nya företag och framför allt för att skapa sysselsättning, så att man kan undvika de mycket allvarliga ekonomiska och sociala återverkningarna i de europeiska delarna av Medelhavsområdet som utgör det verkliga hindret för Medaprogrammets osäkra framtid.

Gradin
Herr ordförande! Förslaget till förordning, som Colajannis betänkande handlar om, är tänkt att komplettera Medaförordningen som trädde i kraft för knappt två år sedan. Denna tilläggsförordning handlar om hur Medaförordningen skall tillämpas på mänskliga rättigheter. Det är en fråga som kommissionen liksom parlamentet tillmäter stor betydelse. Enligt Medaförordningen skall kommissionen presentera förslag till beslutsförfaranden som gör det möjligt att vidta åtgärder när brott mot mänskliga rättigheter eller andra grundläggande rättigheter har skett. Det är alltså dessa beslutsförfaranden som dagens betänkande handlar om.
Partnerskapet mellan EU och Medelhavsländerna inleddes vid Barcelonamötet i november 1995, då utrikesministrarna från EU: s medlemsländer och från de tolv länderna i södra Medelhavsområdet träffades. Partnerskapet vilar i första hand på Medelhavsområdets strategiska betydelse. Det återspeglar också det ömsesidiga beroende som sedan länge förbinder EU och Medelhavsländerna politiskt, ekonomiskt, socialt och kulturellt. Våra förbindelser grundas alltså på en partnerskapsanda i stället för som tidigare på bistånd och beroendeförhållande.
Efter Barcelonakonferensen godkände parlamentet som bekant kommissionens förslag till Medaförordning. Förslaget antogs därefter av ministerrådet i juli 1996. Partnerskapet fick därmed ett finansiellt instrument som var väl anpassat till de nya målen och principerna för samarbetet.
Syftet med Medaförordningen är att komplettera de åtgärder som parterna själva vidtar för att öka konkurrenskraft, välstånd och social stabilitet. Varaktigt välstånd och stabilitet kan endast uppnås om demokratiska principer, rättssäkerhet, mänskliga rättigheter och grundläggande friheter respekteras fullt ut. Förordningen slår klart och tydligt fast att respekt för dessa grundläggande principer måste ligga till grund för Medaprogrammet. Förordningen innehåller emellertid ännu inte några konkreta bestämmelser om hur åtgärder skall kunna vidtas om dessa grundläggande principer inte respekteras.
Kommissionen har föreslagit att beslut skall fattas med kvalificerad majoritet, vilket också har godkänts av ministerrådet. Tanken är att på ett kraftfullt sätt förmedla budskapet att Europa, när så krävs, inte kommer att tveka att vidta åtgärder för att skydda de mänskliga rättigheterna och andra grundläggande principer. Genom att majoritetsregeln införs, säkerställs också att nödvändiga beslut kan fattas snabbt och effektivt. På så sätt förstärks unionens trovärdighet. Föredraganden föreslår att dessa åtgärder också skall kunna vidtas på grundval av en rekommendation från Europaparlamentet. Dessutom föreslås att samråd under alla omständigheter bör ske med parlamentet innan åtgärder vidtas.
Kommissionen kan dessvärre inte godta föredragandens ändringsförslag. Medaförordningen innebär inte att Europaparlamentet skall höras. Artikel J 7 i Maastrichtfördraget handlar om den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Den kan därför inte, som föredraganden föreslår, tillämpas på Medaförordningen, och den tillhör ju nämligen gemenskapens regelverk. Däremot kan parlamentet alltid, på grundval av artikel 138b i Romfördraget, anmoda kommissionen att lägga fram förslag på detta område. Mot denna bakgrund hoppas jag att parlamentet kommer att stödja kommissionens ursprungliga förslag.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00.

Straffrättsligt samarbete inom Europeiska unionen
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0058/98) av Bontempi för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor om straffrättsligt samarbete inom Europeiska unionen.

Bontempi
Herr ordförande, kära kolleger! Det betänkande som presenteras i dag inför kammaren har som ett av sina huvudsyften att ta ett samlat grepp på ett problem som har existerat sedan länge, och det är det svaga rättsliga samarbetet i kampen mot den organiserade brottsligheten.
Det rättsliga samarbetet är så att säga Askungen, den svagaste parten och också den mest tillbakadragna, när det gäller samarbetet. Det polisiära samarbetet, där det fortfarande finns många svåra problem att lösa, är redan bättre utvecklat än det rättsliga samarbetet. Ställda inför denna situation som är känd och beklagad av alla, är syftet med betänkandet att redovisa de synpunkter och fakta som utgör bakgrund till ett tillstånd som är minst sagt arkaiskt och föråldrat, för att försöka få radikala förbättringar till stånd.
Vi vet att det i dag är svårt att på ett trovärdigt sätt förklara för medborgarna att samtidigt som det räcker med knappt två minuter för att överföra enorma penningsummor från en finansmarknad till en annan - och ofta är detta pengar som kommer från olika typer av kriminell verksamhet - kan två domare i två olika länder inom Europeiska unionen diskutera i månader innan något sker. Detta är ett förhållande som måste förändras och betänkandet försöker presentera ett tänkbart förhållningssätt från unionens sida. Låt mig förtydliga detta. Parlamentet anger inte bara allmänna principer, anger inte bara problemen, utan pekar också på en tänkbar väg att gå, även i mycket konkreta termer, genom att ställa upp två olika typer av mål, ett mål på medellång och lång sikt och ett annat som avser ingripanden på kort sikt, eller också omedelbara ingripanden, som kan vidtas enbart om den politiska viljan finns hos nationella regeringar och parlament.
När det gäller ingripanden på medellång och lång sikt, så vill jag gärna påminna om vad som anges i det nya Amsterdamfördraget. Vi kan konstatera att det har gjorts intressant framsteg i fördraget. Till exempel gemensamma minimiregler för ett antal brott som organiserad kriminalitet, terrorism, narkotikabrott etc., viktiga förbättringar när det gäller ratificering och ikraftträdande för konventioner och förstärkt samarbete. Vi måste däremot tyvärr konstatera att parlamentets och domstolens roll som demokratiska kontrollorgan även i fortsättningen kommer att vara svag. Vi har med andra ord positiva synpunkter, men även kritiska, som vi kommer att upprepa med skärpa eftersom demokrati och kontroll är av absolut avgörande betydelse när det gäller frågor som är så känsliga som denna.
Ett annat avsnitt gäller konventionerna. Vi vet att hela detta område regleras av konventioner och att majoriteten av dessa konventioner, som godkändes för länge sedan, aldrig har trätt i kraft. Betänkandet anger därför ett antal framkomliga vägar. En är att se till att de konventioner som redan finns verkligen ratificeras, och detta hoppas vi snart skall gälla även Amsterdamfördraget. Dessutom understryks att en av de faktorer som bromsar konventionernas ikraftträdande utgörs av de undantag som görs av vissa medlemsstater. Med stor tydlighet framhålls i det sammanhanget att det skulle vara bra om principen om dubbel bestraffning, som nu inte tillämpas längre och som bara har värde just som princip, borde avskaffas en gång för alla.
Men den viktigaste delen av förslagen rör nog ändå de konventioner som vi föreslår. Vi föreslår konventioner om direkt kommunikation mellan domarna, om bestämda tidsgränser för utredningar och om automatisk förmedling av bevis. Detta är ett problem som har fått stor betydelse i till exempel Italien, men jag tror det gäller för alla länder och att döma av siffrorna är situationen alarmerande. De pekar på att svarstiderna när det gäller olika utredningar, även efter lång tid, ligger runt 15 procent. En domare eller en domstol ställer alltså hundra frågor och 15 procent av dem besvaras. Uppriktigt sagt är detta för lite, eftersom de konventioner som finns gällande relationerna mellan de rättsvårdande myndigheterna i olika länder inte kan avvika radikalt från de relationer som råder mellan domare inom ett och samma land om man skall kunna nå konkreta resultat i kampen mot den internationella brottsligheten, Detta är den springande punkten när det gäller kvaliteten.
Andra förslag rör tillnärmandet och harmoniseringen av lagstiftningen. Vi har redan röstat om att den organiserade brottsligheten och korruptionen skall tillhöra de gemensamma brotten, även om omröstningen fortfarande skall bekräftas av rådet. Två frågor till tycker jag att man måste stryka under. För det första är det nödvändigt att hitta gemensamma definitioner på vissa brott som faller inom området organiserad brottslighet. Vi tänker här på korruption, allvarliga skattebrott och penningtvätt. När det gäller det senare måste vi utvidga antalet straffbelagda handlingar i samband med penningtvätt. För få handlingar är i dag straffbara i samband med penningtvätt och i dag tvättas pengar från alla slags brott, även sådana som man inte kunnat föreställa sig. Direktiv 308 måste med andra ord revideras.
För det andra, en avgörande punkt, när det gäller bedrägerier får vi inte börja experimentera med avancerade former av standardisering.
Slutligen en reflexion som rör vissa frågetecken i samband med några av ändringsförslagen, och som sannerligen förtjänar att svar. Samtidigt som vi förstärker det här samarbetet måste vi även se till att bevara de demokratiska garantier, de grundläggande rättigheter, som anges i våra konstitutioner. Låt mig emellertid säga att inom det här området, när det gäller den organiserade brottsligheten, så handlar det inte i första hand om att skydda de enskilda medborgarna, utan om stora ekonomiska aktörer som systematiskt lyckas blockera utredningarna. Vi måste med andra ord fråga oss, samtidigt som vi håller fast vid våra principer, hur vi skall kunna skapa ett system som inte bara garanterar individens demokratiska rättigheter, utan också en annan av medborgarnas rättigheter, tillgången till ett fungerande rättssystem.

Theato
Herr ordförande, fru kommissionär, kära kolleger! Först och främst vill jag uppriktigt gratulera föredraganden, Bontempi, till hans utmärkta betänkande, och jag vill betona att jag sedan flera år tillbaka har ett mycket gott samarbete med honom och utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor. Därvid är det område som jag företräder begränsat till EU-budgeten och därmed skattebetalarna. Så även mitt yttrande i dag från budgetkontrollutskottet.
I förvaltningsrättsligt avseende skulle man vid det här laget har kunnat besluta om några skyddåtgärder, men i skapandet av en rättslig ram för det staffrättsliga skyddet av gemenskapsbudgeten måste vi fortfarande ha tålamod, även om det är nödvändigt att agera snabbt, för enligt opinionsundersökningar bedömer 70 procent av de europeiska skattebetalarna att bedrägligt och inkorrekt förfarande med skattemedel är värre än skatteinbetalningen som sådan.
Bland de många hindren på vägen mot ett effektivt skydd av de finansiella intressena utmärker sig ett i synnerhet: den slående bristen på samarbete mellan de nationella rättsliga myndigheterna, som står emot en kriminalitet som blir allt bättre utrustad. Varken på förfarandenivå eller i det internationella samarbetet kan några nämnvärda framgångar noteras, något som framgick av en utfrågning som de båda utskotten gemensamt anordnade i april.
Vad skall man göra? Parlamentet har redan röstat igenom några förslag på några sakområden under rubriken skydd av finansiella intressen - i slutrapporten från undersökningskommittén för gemenskapens transiteringssystem, i sin resolution om Medelhavsprogrammen eller i sin resolution om bedrägeribekämpning. I alla tre betänkandena finns kravet på en rättslig instans på europeisk nivå för samordning och samarbete mellan de nationella undersöknings- och straffrättsliga myndigheterna och -förfaranden.
Frågan om dessa skall kallas rättsliga clearingcentraler, europeiska åklagarställen för bedrägerifall när gemenskapsbudgeten belastats, eller något annat som angivits i betänkandena, kommer i andra hand. Det första målet måste vara att definiera dess närmaste uppgifter och kompetenser, för att regler de brister, som till exempel undersökningar som skjutits upp i flera år, omständliga tekniska och diplomatiska förfaranden eller kompetenskonflikter, som blockerar samarbetet.
För att här skapa ett europeiskt rättsligt område, måste ett likvärdigt skydd av gemenskapens pengar uppåps i alla länder. Vägen dit skulle gå i etapper. Först skulle en europeisk förbindelsecentral kunna skapas för att sprida information, rådgivning, genomföra utredningar, vidarebefordra sina resultat till de nationella domarna. Den nya artikel 280 i Amsterdamfördraget är här till hjälp. I det långa loppet skulle den här instansen kunna byggas ut till en gränsöverskridande straffrättslig myndighet, som vore ansvarig inför en slags europeiskt upplagd åklagarmyndighet, som å sin sida skulle överlämna brottsmålet till den ansvarige nationelle domaren.
Det laddade ordet " Europeisk åklagarmyndighet" , som det präglas i den berömda expertstudien av corpus juris , borde dock ersättas av en benämning som klart utesluter begreppsförvirring och därmed förklarliga förbehåll. Herr ordförande, kära kolleger, jag önskar oss mer mod för att ge perspektiv för framtiden i detta mycket känsliga, men också mycket viktiga område, och jag skulle än en gång vilja tacka Bontempi så hjärtligt.

Frischenschlager
Herr ordförande! Det här betänkandet behandlar en mycket viktig framtida uppgift, och jag skulle vilja tacka föredraganden så hjärtligt för hans arbete. Det har lyckats bra. Det handlar naturligtvis om ett mycket konkret politiskt problem, De som snabbast dragit nytta av den fria rörligheten i Europa är de kriminella. De polisiära konsekvenserna har redan tagit mycket tid i anspråk, men det rättsstatliga och demokratisk-politiska beledsagande åtgärderna tar tyvärr mycket längre tid. I utskottet för institutionella frågor har vi därför koncentrerat oss på dessa rättsstatligt och demokratisk-politiska viktiga principer.
För det första vill vi framhålla att vi med rambeslutets instrument har en viktig integrationspolitisk möjlighet eller ett instrument som är mycket bättre än de tidigare överenskommelserna, vilket betänkandet mycket klart visar. Jag tror att det är viktigt att understryka det.
Den andra punkten var, att vi på det straffrättsliga området, där det handlar om grundläggande fri- och rättigheter, behöver ett särskilt demokratiskt berättigande. Därför är Europaparlamentets roll på det här området, där det bara har en rådgivande medverkan, alltför svag. Detta har vi kritiserat. Det är en punkt som måste ändras.
För det tredje, EG-domstolens roll: Rättsstatsprincipen - särskilt inom rättsskipningen - behöver kontroll som utförs domare, men också vidareutveckling som görs av domare. Därför kämpar vi för en ändring av förhandsbeslutsförfarandet, som bara kan få effekt om medlemsstaterna uttryckligen underkastar sig den. Det är helt enkelt för lite, det måste också ändras.
För det fjärde: Kriminalitetsbekämpningens hela politiska uppgift är något som starkt präglas av nationalstaten. Därför måste vi utöva tryck, så att det går framåt. En möjlighet har vi nu genom Amsterdam. Det är det förstärkta samarbetet. Den här möjligheten till integrationspolitisk vidareutveckling har vi också hänvisat speciellt till.
Till sist, än en gång hjärtliga gratulationer till Bontempi! Jag tror att det här handlar om en uppgift, som man bemästrar först så småningom, men det här betänkandet är ett viktigt steg i rätt riktning.

Caccavale
Herr ordförande! Jag ber fru kommissionären om ursäkt, men jag tycker inte det är riktigt rätt att nu, tio i tolv, ge kommissionären ordet innan samtliga representanter för de politiska grupperna har haft tillfälle att yttra sig. Detta leder till att, när debatten återupptas, kommer vissa av oss inte längre att kunna ta till orda efter omröstningen, och det medför också att kommissionären kommer att tala utan att känna till de olika politiska gruppernas ståndpunkter. Jag anser att detta är formellt fel och orättvist.

Ordföranden
Herr Caccavale, fru Gradin kommer inte att vara här i eftermiddag. Hon kommer att ge uttryck för kommissionens synpunkter nu och i eftermiddag ersätts hon av kommissionsledamoten de Silguy. Det är något som jag anser kan hända. Jag har hört era synpunkter, ni har rätt. Men vi kan inte ändra på detta nu.

Gradin
Herr ordförande! Jag ber först att få gratulera Bontempi till ett fullödigt betänkande om det straffrättsliga samarbetet inom EU. Effektivt straffrättsligt samarbete är ett nödvändigt instrument i kampen mot den organiserade brottsligheten. Inom EU har vi 15 olika rättssystem, vi har olika definitioner av vad som utgör ett brott och skilda straffsanktioner. Denna splittrade situation förstår den internationella brottsligheten att utnyttja. Det ställer krav på ökat samarbete och större effektivitet i unionens brottsbekämpning. Förstärkt rättsligt samarbete är också viktigt för att vi skall kunna värna om den enskildes rättssäkerhet.
Jag möter ofta frågor från enskilda varför vi inte gör mer för att bekämpa den internationella brottsligheten. Medborgarna kräver att EU-samarbetet på detta område skall prioriteras. De har liten förståelse för att relevanta konventioner ännu inte har trätt i kraft. De har naturligtvis rätt i det, och häri ligger den politiska utmaningen. För att lyckas måste vi ha ett enhälligt synsätt om hur vi effektivt skall agera i frågor om rättsligt samarbete. Jag är övertygad om att detta är möjligt. I grunden står vi på en gemensam värderingsgrund, men att omsätta värderingarna i effektivt samarbete går inte att göra över en dag.
Jag håller med Bontempi om att det handlar om en stegvis process, en process där vi samtidigt fördjupar det konkreta samarbetet och också arbetar för att sammanjämka våra regler.
Amsterdamfördraget innebär att vi får ett nytt beslutsinstrument för det straffrättsliga och polisiära området. Vi får garantier för att åtaganden som medlemsländerna gör i rådet också kommer att träda i kraft inom en bestämd period. Jag kommer att verka för att rambeslut huvudsakligen skall användas. Jag delar uppfattningen att de skall ha företräde framför andra möjliga beslutsinstrument. En annan förändring är att konventioner i framtiden skall kunna träda i kraft när en majoritet av medlemsländerna ratificerat dem. Det är bra. Därmed kommer vi bort från den dubbla enhälligheten som gäller i dag.
Här i parlamentet har jag ofta påtalat att beslutade konventioner inte har ratificerats. Utlämningskonventionen, delgivningskonventionen och protokollen till konventionen om skydd för gemenskapens finansiella intressen är några exempel på detta. Jag välkomnar därför föredragandens uppmaning till medlemsländerna att göra allt för att snabba på ratificeringen av de konventioner som rör det straffrättsliga området.
Bontempi konstaterar att det finns frågetecken om parlamentets och domstolens roll i det straffrättsliga samarbetet även under Amsterdamfördraget. Jag delar den uppfattningen. Min utgångspunkt är att båda institutionerna måste ges en så stark ställning som möjligt. Jag kommer därför att se till att mina kommissionsförslag överlämnas till parlamentet omedelbart efter det att beslut har fattats. Det är min förhoppning att domstolens kompetens inom det straffrättsliga området successivt kommer att utvecklas.
Föredraganden tar också upp en rad problem som hänger samman med utbytet av information i ett och samma ärende mellan domstolar. När det gäller kampen mot bedrägerier med EU: s pengar har jag själv fått bevittna hur dröjsmål med informationsutbytet mellan de olika rättssystemen direkt kan gynna brottslingar. Jag har länge argumenterat för att underlätta det direkta samarbetet mellan domstolar och andra rättsinstanser i medlemsländerna. Det är inte rimligt att dessa kontakter ännu, år 1998, skall vara hänvisade till diplomatiska kanaler. Jag är därför överens med föredraganden om att grundregeln skall vara att domstolar skall kommunicera direkt med varandra. Principen genomsyrar delgivningskonventionen som antogs 1997, men som ännu inte har trätt i kraft. Samma princip är också styrande för den konvention om bistånd i brottmål som sedan ett par år förhandlas i rådet.
En annan begränsning i samarbetet mellan domstolar och andra rättsliga instanser är kravet på dubbel straffbarhet. Detta krav innebär, som ni vet, att brottet också måste vara straffbart i det land till vilket en biståndsbegäran ställs, för att bistånd skall ges. Bontempi förordar i sitt betänkande att den möjligheten skall avskaffas i relationerna mellan EU: s medlemsländer, och jag håller med honom.
Vi har hittills talat om konkreta åtgärder för att förbättra samarbetet. Den vägen kan vi komma långt, men vi måste också se till hur vår lagstiftning bättre skall kunna sammanjämkas. Det handlar inte om en bred harmonisering av straffrätten. Däremot är det nödvändigt att täppa till de kryphål i unionens rättssystem som den organiserade brottsligheten utnyttjar. Vi måste gemensamt skapa en hög skyddsnivå i medlemsländerna. Målet bör vara att brottslingarna inte skall kunna komma undan till följd av skillnader i våra rättssystem. Vi måste kunna nå resultat, även om medlemsländernas straffsatser mot grov brottslighet skiljer sig åt. Det är dock nödvändigt att vi definierar vissa grova brott på samma sätt, och att det finns likartade minimistraff för dessa; typiska exempel är korruption, penningtvätt och sexuellt utnyttjande av barn.
Det finns anledning att på samma sätt se på vissa procedurregler. Bontempi lyfter i betänkandet fram banksekretessen som exempel. Bontempi tar också upp arbetet med att skydda gemenskapens finansiella intressen som exempel på vad som kan uppnås. Jag håller med om att det finns en hel del erfarenheter från detta arbete som borde kunna tillämpas också för straffrättsligt samarbete i övrigt. Det är t.ex. riktigt att vi i ökad omfattning ser en direkt länk mellan bedrägerierna inom EU och annan internationell brottslighet. Vi bör i första hand se till i vilken utsträckning som erfarenheterna kan utnyttjas för områden där ett gränsöverskridande samarbete krävs; jag tänker på människosmuggling, illegal vapenhandel och narkotikabrott. Vi bör också undersöka om erfarenheterna kan underlätta det straffrättsliga samarbetet inom områden som faller under EU: s politik.
Betänkandet för också fram ett intressant förslag om att stärka UCLAF: s roll i arbetet med att bekämpa fusk mot gemenskapens finansiella intressen. UCLAF skulle få en samordnande och stödjande roll gentemot de ansvariga nationella rättsinstanserna. Jag välkomnar denna idé. Det skulle betyda en konkret förstärkning av våra möjligheter att effektivt bekämpa sådan brottslighet. Jag har därför tagit initiativ till att inom UCLAF skapa en speciell enhet som skall arbeta med dessa frågor.
Vi kan inte diskutera rättsligt samarbete utan att också ta upp samarbetet med utomstående länder. Jag delar föredragandens uppfattning att vi parallellt måste arbeta för det straffrättsliga samarbetet när det gäller Öst- och Centraleuropa. Det är uppenbart att kampen mot organiserad brottslighet och korruption samt därmed också det straffrättsliga samarbetet blir ett viktigt inslag i de kommande medlemskapsförhandlingarna. Handlingsplanen om organiserad brottslighet kommer att kunna bli ett viktigt inslag, liksom att vi naturligtvis också skall kunna inkludera programmen Grotius och Falcone. Jag delar alltså föredragandens uppfattning att detta mycket snabbt skall utvidgas också till att omfatta länder utanför EU. Amsterdamfördraget kommer att innebära att det rättsliga samarbetet lyfts upp på en ny nivå, vilket är positivt.
En sak som jag gärna vill understryka är att Bontempi föreslår att kommissionen tar initiativ till en interinstitutionell konferens mellan kommissionen, Europaparlamentet och nationella parlament. Syftet skulle vara att diskutera hur det juridiska samarbetet inom EU ytterligare kan förbättras. Jag tycker att detta är en idé som vi gemensamt skall arbeta vidare på och diskutera hur den kan förverkligas. Det behövs emellertid också en ordentlig översyn av det nya fördragets konsekvenser för hela området för rättsliga och inrikes frågor. Jag kommer därför att sätta i gång ett analysarbete som jag under året kommer att presentera såväl här i parlamentet som i ministerrådet i form av en vitbok. Jag hoppas att denna vitbok skall tjäna som ett viktigt underlag för en genomgripande debatt om hur vi skall kunna förverkliga visionen av EU som ett område med frihet, säkerhet och rättvisa.

Brinkhorst
Herr ordförande! Jag vill protestera å det bestämdaste mot det sätt på vilket denna debatt förs. För det första stöder jag det Caccavale sade alldeles nyss: kommissionären talar vid en tidpunkt då debatten inte ens har börjat. För det andra är det omöjligt att föra en debatt under dessa förhållanden, med 150 ledamöter som kommer in i kammaren utan att föra en seriös debatt om en viktig fråga. För det tredje är rådet inte ens närvarande. Skulle ni vara vänlig att rapportera detta till presidiet och undersöka om vi kan ändra det sätt på vilket debatterna hålls just före omröstningen?
(Applåder)

Ordföranden
Herr Brinkhorst, ni har rätt. Men just nu är det svårt att fortsätta debatten.
Debatten avbryts och kommer att fortsätta i dag efter kl. 18.00.
Beträffande kommissionsledamotens inlägg, vill jag säga att kommissionen planerar sin närvaro här. Vi ber att kommissionsledamotens skall vara närvarande, men vi kan inte kräva det. I eftermiddag kommer det att vara kommissionsledamoten de Silguy, som jag sade tidigare. Detta har hänt upprepade gånger. Det är inte något som sker för första gången.

Schulz
Herr ordförande! Jag stöder kollega Brinkhorst inlägg helt och fullt. Det som vi diskuterar här är inte obetydligt. Jag skulle å alla de kollegers vägnar, som har arbetat intensivt med det här betänkandet, och som har lagt stort värde vid kommissionär Gradins åsikter, vilja protestera mot de förhållanden under vilka vi måste diskutera här. Såvitt jag vet är det tredje gången som Gradin här talat vid lunchtid och praktiskt taget ingen lyssnar på henne, men tre fjärdedelar av det här parlamentet pratar om andra saker. Jag anser att det är ovärdigt parlamentet och en förolämpning mot kommissionen.

Theato
Herr ordförande! Jag skulle vilja ansluta mig till den här protesten. För det första tycker jag inte att det är bra att vi splittrar upp debatten på det här viset. Det har faktiskt hänt just på det här området flera gånger. Jag vädjar till presidiet och sammanträdestjänsten om att planera tiden bättre, så att något sådant här inte händer igen. Vi är dock tacksamma för att Gradin har kunnat tala, om än under tidspress, och jag tror att det är några som har lyssnat till henne, käre kollega Schulz, men det passar sig inte att det är som mest oväsen här när kommissionären talar. Detta måste undanröjas i framtiden, inte bara för er, fru Gradin, utan i allmänhet. Det går inte som vi hanterar det här!
Vidare beklagar jag att debatten splittrats upp, eftersom också många kolleger kanske inte är här i kväll, när det diskuteras vidare. Det är alltså en verkligt dålig situation, som måste avlägsnas. Det här får inte förekomma igen!
Vidare skulle jag, herr ordförande, vilja göra uppmärksam på att enligt min lista skall vi redan rösta om betänkandet. Det går naturligtvis inte! Jag beklagar att omröstningen kommer att äga rum " vem vet när" och att också detta splittras upp, så att vi över huvud taget inte kan åstadkomma något sammanhang mellan betänkande, debatt, kommissionens åsikt och till sist omröstningen. Jag vill alltså ansluta mig till den här protesten.
(Applåder)

Ordföranden
Fru Theato, kommissionsledamoten har hört parlamentsledamöternas och presidiets protester. Jag hoppas att något sådant problem inte kommer att uppstå igen och jag är glad för att det som sades av kollegerna i verkligheten visar att vi är angelägna att fortsätta sammanträdet.

Caccavale
Herr ordförande! Det som mina kolleger har sagt är en god tröst, men det räcker inte. För det första avstår jag från mitt inlägg nu på eftermiddagen eftersom jag anser att det blir fullständigt meningslöst, liksom jag anser hela eftermiddagens debatt meningslös eftersom den genomförs i olika delar, något som är fullständigt oacceptabelt. Jag uppmanar er officiellt, herr ordförande, att skjuta upp hela debatten och omröstningen till nästa sammanträdesperiod. Jag uppmanar kammaren att som ett tecken på respekt för det arbete som utförts av Bontempi och alla oss andra när det gäller detta betänkande, skjuta upp hela debatten och att börja om från början vid nästa sammanträdesperiod.

Ordföranden
Herr Caccavale, debatten har börjat. Vi kommer att fortsätta i eftermiddag kl. 18.00 förutom om parlamentet just nu beslutar annorlunda.

Falconer
Herr ordförande! Jag gillar verkligen sucken av lättnad när jag talar på detta ställe. Jag vill ställa en fråga till er: har sekretariatet underrättats skriftligen om några personer som vill att det protokollförs att de är närvarande under omröstningar med namnupprop? Anledningen till att jag ställer denna fråga är att jag ser att det i protokollet för gårdagens sammanträde står att McMillan-Scott, Janssen van Raay och andra inkom med ett skriftligt uttalande till sammanträdestjänsten som informerade det om att de skulle vara närvarande med inte delta i omröstningen.
Är inte detta att kringgå själva förfarandet och avsikten och syftet med presidiets ursprungliga beslut? Jag ställer detta som en allvarlig fråga eftersom om det var så presidiets beslut fattades för att disciplinera oss på något sätt, så är det ganska lätt att kringgå detta genom att inkomma med ett skriftligt uttalande och sedan gå ut genom dörren.
Kvestorernas meddelande var helt tydligt: att det skulle vara med i omröstningen, och omröstning betyder den omröstning som skall genomföras, och inte för att föregripa omröstningen på något sätt över huvud taget. Jag är övertygad om att ni, herr ordförande, kommer att genomföra kvestorernas beslut i förening med presidiets instruktioner för att garantera att ledamöterna är närvarande och att de antingen röstar eller ej.

Ordföranden
Herr Falconer, vi skall bekräfta allt det ni sade. Men å andra sidan säger jag till er att vi alltid gör en uppföljning och jag tror att det angående detta inte kommer att finnas någon avvikelse från de beslut som har fattats.

Giansily
Herr ordförande! Bara för att överdriva det vår kollega Falconer sade. Jag tror faktiskt att vi under omröstningen borde vara fastkedjade vid våra bänkar och vaktmästarna borde låsa dörren med nyckel så att ingen går ut!
(Applåder)

Brinkhorst
Herr ordförande! Jag skulle vilja återkomma till det Schäfer, Theato och Caccavale sade. Vi var alla eniga om att de omständigheter under vilka Gradin talade var fullständigt oacceptabla. Caccavale har framlagt ett förslag om att skjuta upp diskussionen om detta betänkande till nästa gång. Jag skulle vilja be er att vi håller en omröstning om detta eftersom det är det enda sätt på vilket vi kan återuppta debatten om detta ytterst viktiga betänkande.
Min fråga till er är: kan ni hålla en omröstning om Caccavales förslag att skjuta upp diskussionen om Bontempis betänkande?

Ordföranden
Herr Brinkhorst, ni har studerat arbetsordningen. Artikel 131 i arbetsordningen säger mycket tydligt: " Vid inledandet av en debatt om en punkt på föredragningslistan kan en politisk grupp eller minst 29 ledamöter begära att debatten ajourneras till en närmare bestämd tidpunkt. Ett sådant förslag skall omedelbart gå till omröstning." Detta gäller vid inledandet av en debatt, angående en punkt. Det finns en annan punkt i arbetsordningen som fastställer att man kan begära att omröstningen om betänkandena ajourneras när den tidpunkten kommer. Avgerinos gav ett svar och jag beklagar, men vi kommer inte att fortsätta denna diskussion.

Schulz
Herr ordförande! Det är anmärkningsvärt att de som nu skriker " nej" så högt, var de som inte lyssnade till Gradin, när de kom in i kammaren. Men så är det i den här kammaren.
Det är tur, herr ordförande, att en del inpass är oöversättliga, annars skulle man kunna se i protokollet att det här finns folk, som fått en dålig uppfostran. Jag delar utan tvekan er uppfattning. När yrkandet skall göras, kan det enligt arbetsordningen göras innan omröstningen. Jag tror emellertid att vi hade kommit avsevärt mycket längre, om de av Brinkhorst kritiserade omständigheterna över huvud taget inte hade inträffat. Bontempis betänkande är ett viktigt betänkande. Vi har hört kommissionens åsikt. Jag tror att det, efter månader av debatt i utskottet, är dags att vi nu röstar igenom det. Det skulle vi också göra i morgon, för omröstningen skall ju äga rum i morgon. Alla kolleger, som gläder sig så, uppmanas att vara här i morgon vid lunchtid och vara med och rösta.
(Applåder)
Ordföranden
Jag tycker att parlamentet överdriver frågan. Jag tycker inte att det finns något att tillägga. Det var olyckligt att ett verkligen viktigt betänkande som Bontempis skulle bli avbrutet på det här sättet.

Rübig
Herr ordförande! Eftersom den brådskande debatten om kriminaliteten i Bryssel inte är möjlig och listan med 100 underskrifter ligger framme här, skulle jag vilja meddela att det nu ligger en lista på mitt kontor, som kan skrivas under av alla, av alla assistenter, medarbetare och tolkar, och att jag kommer att lämna över den här listan till utskottet för framställningar i det belgiska parlamentet.

Ordföranden
Herr Rübig, presidiet är alltid mycket angeläget att få höra ledamöternas påpekanden angående arbetsordningen, men de måste grundas på någon artikel i arbetsordningen!

Provan
Herr ordförande! Skulle ni vara beredd att förklara omröstningsförfarandet för Bontempis betänkande då vi faktiskt har en omröstning i kväll och jag frågar varför ni sade att den skulle hållas i morgon? Jag vill inte att mina kolleger skall ha några villfarelser om när detta kommer att ske.

Ordföranden
Herr Provan, tack så mycket. Avgerinos som var ordförande tidigare har redan påpekat detta. Som ni har sett på föredragningslistan förutser vi eventualiteten av andra omröstningar i eftermiddag, om vi inte har avslutat de nuvarande omröstningarna, vilka jag hoppas att, med allas goda vilja och medverkan, vi kommer att avsluta. Om vi inte avslutar dem kommer omröstningarna att fortsätta till kl. 18.00. Men vi kommer inte att ha avslutat debatten om Bontempis betänkande. Följaktligen finns det ingen möjlighet på eftermiddagen i dag. Den flyttas hur som helst till i morgon bitti.

Omröstning
Cresson
Herr ordförande, mina damer och herrar ledamöter! Jag skall fatta mig mycket kort, och eftersom jag delar er oro när det gäller fonden, vilket jag också indikerade under loppet av debatten i går kväll, har kommissionen beslutat att formellt anta ändringsförslagen 1, 2, 3, 4, 7, 16 och 17, och den första delen av ändringsförslag 14, den som handlar om längden på direktörens mandat.
Jag hoppas att ändringarna inte kommer att föra med sig ytterligare förseningar när det gäller öppnandet av fonden för Medelhavsländerna.

Boogerd-Quaak
Herr ordförande! I går kväll uppstod vissa missförstånd om samarbetet med kommissionen på den här punkten, men dessa har nu klarats upp och betänkandet kan tas upp till omröstning.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

De Vries
Herr ordförande! Jag vill be denna kammare om tillåtelse för ett mycket enkelt muntligt ändringsförslag. I ändringsförslag 2 måste ett ord ändras. I ändringsförslaget används nu ordet Makedonien. Kollegerna i PPE-gruppen har påpekat att det inte skall heta Makedonien utan FYROM, Former Yugoslav Republic of Macedonia. Får jag be kammaren att föra in denna ändring?
(Parlamentet godkände förslaget.)

Falconer
Herr ordförande! Jag lämnade in en begäran till den tidigare ordföranden. Kan ni tala om för oss om ni har tagit emot något skriftligt meddelande från några ledamöter av kammaren med innebörden att samtidigt som de kommer att vara närvarande i kammaren så kommer de inte att delta i någon omröstning med namnupprop? Ett enkelt ja eller nej räcker som svar på den frågan.

Ordföranden
Herr Falconer, jag hörde frågan ni ställde till ordförande Avgerinos. Jag funderade i all enkelhet. Det finns ett tillvägagångssätt som både Fontaine följde och Martin i går, efter ett påpekande från McMillan-Scott. För mig är det inget problem att följa det också. Om kollegerna personligen vill påvisa att de är närvarande men inte vill rösta så är det deras rättighet. Jag skulle föreslå att de gjorde det skriftligen till medarbetarna som finns runt mig för att inte ta tid från omröstningarna. På så sätt ser vi och kontrollerar vilka som är närvarande och vi har som alltid stort förtroende för kollegernas ärlighet.
(Parlamentet godkände förslaget.)

Falconer
Herr ordförande! Ni svarade inte riktigt på min fråga eftersom ni sade " muntligt" . Vad jag frågar är: har några ledamöter tillkännagivit till ert sekretariat och därmed till er, skriftligen, att de kommer att vara närvarande, men inte delta i några av omröstningarna med namnupprop? Ett enkelt " ja" eller " nej" räcker som svar.

Ordföranden
Förlåt, herr Falconer, ni har rätt. Jag trodde att ni ställde en fråga om det allmänna förfarandet, vilket jag försökte klargöra. Såvitt jag vet är svaret nej.

Müller
Herr ordförande! Före omröstningen fann jag en lista på min plats. I denna listan var alla ledamöter, som var närvarande vid gårdagens sammanträde, uppskrivna med namn och platsnummer. Kan ni vara så snäll och förklara för mig under dagen eller morgondagen vem som har sammanställt den här listan, vad den tjänar till och varför jag bara har funnit den på min plats, emedan de andra kollegerna i min grupp inte har fått listan?

Ordföranden
Fru Müller, jag är inte just nu benägen att ge er någon förklaring till det faktum ni refererade till. Jag har redan bett mina medarbetare att reda ut detta med er för att vi skall kunna se exakt vad det handlar om, och om vi behöver göra något kommer vi att göra det.

Bébéar
Vårt mål är enkelt och klart: att ge en europeisk dimension åt konsumentskyddet genom att ta bort alla risker med isolering av eventuella offer.
För närvarande stöter de europeiska medborgarna ovedersägligen på svårigheter på konsumtionsmarknaden, de svåraste är av juridisk natur: våra europeiska direktiv måste ju överföras till nationell rätt för att kunna vara tillämpliga. Denna liknar till sist en snårskog av bestämmelser som blir mer och mer svåröverskådlig för varje år som går.
Varje förfördelad konsument kan alltså inte vara säker på att få upprättelse: därför är det här betänkandet, som här behandlas för andra gången, så viktigt.
Jag skall inte ytterligare diskutera en text som redan debatterats mycket i utskottet och i kammaren. Jag skall bara nämna ett konkret exempel på dess återverkningar på européernas vardagsliv.
Till följd av en omfattande specialerbjudande anmälde sig många fransmän som köpare av fast egendom i Spanien. Dessvärre blev de föremål för ett bedrägeri från byggherrens sida, som själv kom från ett annat land i Europeiska unionen. Inte vid något tillfälle har någon fransk konsumentorganisation kunnat vidta rättsliga åtgärder.
Tack vare de nya bestämmelser som vi skall rösta igenom, kommer hädanefter någon som utsatts och som är bosatt i ett annat land, kunna försvara sina intressen genom sin egen konsumentorganisation.
Det var på tiden, innan övergången till euron, att man förkastade sådana metoder som är i strid mot konsumenternas intresse.
Jag röstar alltså ja till Verde i Aldeas betänkande som får konsumentskyddet att ta ett stort steg framåt. Det är Europeiska unionens plikt att arbeta för mer rättvisa och för en mer lättillgänglig rättvisa.
Andrabehandlingsrekommendation: Fontaine (A4-0077/98)
Müller
Herr ordförande! Jag skulle helt kort vilja göra två muntliga uttalanden. Det första handlar om Fontaines betänkande. Volontärtjänsten kommer bara att accepteras av Europas ungdom om utrustningen av medlen är betydande. Betydande betyder i det här sammanhanget åtminstone så mycket pengar, att ungdomar från alla femton medlemsländerna kan delta, och inom kort förhoppningsvis också från kandidatländerna. Med 35 miljoner ecu kan högst 5 000 ungdomar göra detta. Det är för lite. 80 miljoner är i förhållande till de 25 miljoner ecu som avsatts för budgetåret 1998 det minsta, så 55 miljoner kvarstår för 1999. Därför vädjar jag till rådet, och i synnerhet till den tyska ministern för ungdomsfrågor, Nolte, att man i rådet beslutar sig för att föra in den summa som parlamentet kräver. Spelrummet inom kategori 3 tillåter höjningen. Kravet kan alltså inte avslås med hänvisning till brist på resurser.

Barros Moura
Genom att stödja denna rekommendation begränsar jag mig inte till att, genom förstärkandet av finansieringen från 35 till 80 miljoner ecu för perioden 1998-99, försvara minimivillkor för genomförande av programmet och för lika villkor för de deltagande.
Jag försöker, framför allt, att identifiera mig med de mäktiga instrumenten för att skapa ett europeiskt samhällsmedvetande, som den europeiska volontärtjänsten för ungdomar kan utgöra, genom de utbildningserfarenheter genom att utföra kollektiva tjänster i ett gränsöverskridande sammanhang.
Utöver att praktisera den fria rörligheten för personer och mänskligt och kulturellt utbyte som programmet kan erbjuda, är deltagandet av ungdomar från andra europeiska länder, i det frivilliga fullföljandet av ett gemensamt samhällsmål, det centrala i programmet. Det europeiska samhällsmålet är mer än bara de deltagandes individuella intresse, och är därför en stark drivkraft för det europeiska medborgarskapet.

Caudron
Jag skulle vilja gratulera vår kollega Nicole Fontaine till hennes arbete, för det här betänkandet kan ge en stimulans till den stora idé som är det europeiska medborgarskapet, min dagliga kamp.
Det är viktigt att man ger liv åt denna europeiska volontärtjänst, och jag kan inte acceptera rådets minimalistiska vilja vad gäller budgeten.
Jag skulle vilja tillägga att våra kommissionärer och våra ministrar alltid vill göra mer med de medel som likväl är hitom deras ambitioner, och det på alla områden! Jag skulle också vilja betona nödvändigheten av att olika nationella tjänsterna görs förenliga. Detta är, i mina ögon, en enkel fråga om sunt förnuft.
Emedan vi under den här sammanträdesperioden har försökt att ge ett svar på de sociala problemen för de europeiska migranterna, verkar rådet föga angeläget om den nödvändiga samordningen av de sociala systemen. Att ignorera detta faktum, det är att försvaga idén om den europeiska volontärtjänsten innan den ens satt i gång.
Detta måste vara lockbetet för det europeiska medborgarskapet för ungdomen. Det åligger parlamentet att bekräfta denna vilja som är gemensam för oss!

Holm
Som Europaparlamentets yngsta ledamot vill jag naturligtvis ge mitt fulla stöd till Fontaines betänkande om europeisk volontärtjänst för ungdomar. Detta är viktigt av många skäl. Det handlar om att hitta nya vägar för en meningsfull sysselsättning som innebär att man kan förena nytta med nöje. Nyttan är att vi vet att ungdomar har ett stort intresse av att jobba med de områden som handlingsprogrammet gäller, främst miljö- och sociala frågor, samtidigt som vi vet att det behövs göras mycket inom dessa områden. Nöjet handlar om fördelen för ungdomar att få en chans att besöka ett annat land, uppleva en annan kultur och ett annat samhälle under en period då man också får en chans att lära sig ett nytt språk. Språk är viktigt, eftersom vi lever i en alltmer globaliserad värld.
I går antog Europaparlamentet ett betänkande som handlade om hur man skall förebygga självmord bland unionens medborgare. Tyvärr är det vanligt att just ungdomar har självmordstankar på grund av att de känner osäkerhet inför framtiden. Det vore därför bra om EU visade prov på att skaffa förutsättningar för en del ungdomar att orka leva vidare. I detta sammanhang kan volontärtjänst vara ett litet, men viktigt bidrag. Det löser inte problemet, men det kan upplevas som något positivt.
Rådets inställning när det gäller pengar är beklämmande: samtidigt som man stoppar in miljarder i subventioner av tobaksodling och kärnkraftsforskning, är man inte beredd att satsa några miljoner ecu på ungdomar. Detta är minst sagt pinsamt.
Rådets negativa inställning till kravet på att större resurser bör ges för att de som får chansen att vara volontär också skall få tillräckliga förkunskaper, så att de kan klara ett nytt språk, är obegriplig. Jag ser det som en självklarhet, eftersom detta kommer att öka förutsättningarna för både ungdomarna att få ut något av sin volontärtjänst och för att projektet skall bli lyckat.
Rådet måste tänka om när det gäller dessa punkter. Som yngsta ledamot av Europaparlamentet stöder jag, liksom hela V-gruppen, Fontaines betänkande.

Titley
Herr ordförande! Med tanke på den brittiska regeringens utfästelser att hjälpa ungdomar med New Deal-programmet hemma är jag glad att denna typ av arbete har fått genklang på europeisk nivå.
EU: s regeringar gör rätt i att föreslå en europeisk volontärstjänst för ungdomar som är 18 till 25 år gamla. Detta betänkande framför även några välgrundade uppslag om hur ett sådant program kan fungera framgångsrikt i praktiken.
Till exempel borde volontärer som arbetar i andra EU-länder få uppehållstillstånd. Dessa unga volontärer skulle också behöva ha samma sociala rättigheter som de hade innan de blev volontärer.
Vi måste också undersöka om vi kan bevilja skattebefrielse på alla betalningar eller understöd som görs till volontärer - när allt kommer omkring får de inte straffas för att de visar samhällsandan och initiativkraften att ge sig in på volontärarbete till gagn för samhället i stort - vilket också gör dem mer anställningsbara.
Jag stöder idén i betänkandet om att den europeiska volontärstjänsten för ungdomar kunde integreras med existerande nationella system - kanske en europeisk valmöjlighet kunde byggas in i ländernas egna volontärprogram?
Jag hoppas att parlamentet ger detta betänkande det stöd både det och våra ungdomar förtjänar om vi skall kunna främja framtida generationers samhällsanda och företagsamhet.

Wibe
I betänkandets ändringsförslag nr 3 föreslås att finansieringsramen för programmets genomförande under perioden 1998-1999 skall höjas från rådets förslag 35 miljoner ecu till 80 miljoner ecu.
Jag kan omöjligt rösta för detta förslag när jag ser hur medlemsstaterna samtidigt genomför nedskärningar som orsakar uppsägningar inom den offentliga sektorn i sina respektive medlemsstater.
Betänkande: Boogerd-Quaak (A4-0032/98)
Ryynänen
Att ändra förordningen om Europeiska yrkesutbildningsstiftelsens är mycket välmotiverat och angeläget. Det handlar i första hand om att utvidga verksamhetsområdet att omfatta Medelhavsregionens Medaländer. Men värderingen av stiftelsens tre första verksamhetsår ger också en möjlighet att mera grundligt granska stiftelsens verksamhet. Viktigast i den här analysen är att få riktlinjer för att utveckla stiftelsen så att den bättre än tidigare svarar mot kommande växande utmaningar.
Jag instämmer helt med föredraganden Boogerd-Quaak i uppfattningen om att stiftelsens huvudsakliga uppgift är att förbereda utvidgningen. Inte heller i övrigt har undervisningens och utbildningens betydelse som medel för integration och regional utveckling i tillräcklig omfattning beaktats. I partnerskapsländerna behövs utbildningsstiftelsens effektiva stöd och expertis vid planering och genomförande av utbildning som bidrar till att förstärka marknadsekonomin och demokratin.
Personalutvecklingsprogram för partnerskapsländernas och EU: s beslutsfattare, som grundats på initiativ av stiftelsen, är en viktig del av detta arbete. Allt som allt har utbildningsstiftelsen spelat en betydande roll i verkställandet av Phare- och Tacis-programmen. Dock förutsätter de växande utmaningarna att man flyttar tyngdpunkten från administrerande till ett utvecklingsarbete som uppmuntrar till det verkliga partnerskapet och engagemanget.
De länder som sökt medlemskap måste fortfarande kunna göra framsteg när det gäller åtgärder som säkrar den internationella rörligheten: erkännande av examina, ny utbildningsteknik och standardernas öppenhet. I detta avseende måste samarbetet med Cedefop förstärkas.
Naturligtvis måste utbildningsstiftelsen ha tillräckliga resurser för att utvidga och förstärka sin verksamhet. Särskilt önskar jag en ökad satsning på alla yrkesutbildares påbyggnadsutbildning och på främjande av kvinnornas yrkesutbildning.
Resolutionsförslag om Kosovo
Posselt
Herr ordförande! Jag kunde rösta för den här kompromissresolutionen, eftersom den förbättrades avsevärt genom de liberala förslagen. Jag tror faktiskt att vi hycklar här, för de åtgärder som kontaktgruppen och andra föreslagit, hade man kunnat använda de senaste åren - jag har ofta fört fram denna fråga här -, för att kunna förhindra våldsutbrottet. Genom att inte göra någonting är vi medskyldiga till att våldet brutit ut. Man har inte ens lyckats att öppna ett EU-kontor i Kosovo, och i dag vill man använda de politiska åtgärder som var nödvändiga då. Man måste säga att det här är än en gång för sent och för svagt. Idén om självständighet har förmodligen gått under i de senaste dagarnas kulregn, och vi har bara en chans till, nämligen genom att med hjälp av en internationell insats av bevakare och trupper sörja för att Kosovo under internationell övervakning blir självständigt, och efter några år av en lugnare situation självständigt kan besluta om sin framtid i dialog med Belgrad.

Ordföranden
Herr Posselt, jag måste gratulera er, naturligtvis inte med anledning av innehållet i ert tal, vilket presidiet aldrig har rätt att kommentera, utan till er alltid så regelbundna närvaro i den här salen.

Hory
Jag har avstått från att rösta om det gemensamma resolutionsförslaget om Kosovo.
Förvisso ansluter jag mig till fördömandet av våldet, oavsett var det kommer ifrån, och jag skulle fördöma överdriften i bekämpandet av manifestationerna när dessa bevisas. Jag vill ändå understryka de otillräckliga punkter som vårt parlament tagit i beaktande.
Först och främst, Kosovos problem tillhör Jugoslaviens interna angelägenheter, vilket inte förbjuder oss att bedöma dem, inte heller ens att blanda oss i. Men jag frågar mig hur många av våra medlemsstater som skulle har accepterat de många politiska aggressioner som Jugoslavien, en av Förenta nationernas grundare, har varit offer för sedan sju år tillbaka från vissa europeiska länder, och vissa delar av vårt parlament.
Vidare måste det understrykas ännu en gång, att den ständiga diaboliseringen av Serbien inte tjänar en fredlig, rättvis och hållbar lösning på problemen i den här regionen. I Kroatien och Bosnien har man sett hur den här manikéismen drev på kriget, som fortfarande riskerar att blossa upp på nytt så länge vi inte har återintegrerat Serbien i det beslutsfattande samhället.
Till sist måste det sägas att Kosovo, genom sin historia och geografi, har särskilda svårigheter: för det första eftersom man inte kan be Serbien att avstå från sin suveränitet över Kosovo, vaggan till dess historia och nationella enhet; vidare, eftersom återetablerandet av Kosovos självständighet - som ingen diskuterar i princip - riskerar att leda till en frihetssträvan som på ett mycket farligt sätt skulle kunna vända upp och ner på de internationella relationerna mellan Jugoslavien, Albanien och Makedonien, alltså, indirekt Grekland och Bulgarien. Det är en risk som ingen har rätt att ta oöverlagt.
Sammanfattnignsvis så tror jag att man måste lita mer på de politiska krafterna i Serbien, vare sig det handlar om myndigheterna i Belgrad eller Kosovos demokratiska liga, och uppmuntra dem att återta dialogen med tanke på en institutionell lösning som respekterar rättigheterna för de olika folkslag som bor i Serbien.
Resolutionsförslag om ASEM-processen
Gahrton
Herr ordförande! De gröna är en internationalistisk rörelse på global nivå och anser därför självfallet att utvecklingen i Asien angår befolkningen i EU-länderna, liksom EU: s utveckling angår befolkningen i Asien. Därför är vi positivt inställda till samarbete inom ramen för ASEM, men vi vill betona vikten av att inkludera folkvalda politiker, bl.a. inom ramen för ASEP och folkrörelser.
Tyvärr har EU: s relationer hittills präglats av ett betydande dubbelspel. Samtidigt som högtidstalen betonar respekt för demokrati och mänskliga rättigheter, domineras den praktiska verkligheten av kortsiktiga kommersiella intressen. Ett flagrant exempel är Indonesien som har kunnat köpa vapen från EU-länder, förtrycka Östtimor och hålla sin egen befolkning utanför demokratiskt medinflytande och rimlig rättssäkerhet, vilket under senare tid har drabbat inte minst den kinesiska minoriteten.
Också relationerna till andra icke-demokratiska asiatiska länder präglas av detta dubbelspel. Vi ifrågasätter också inriktningen och formerna för stödet till Nordkoreas lidande befolkning, inte minst satsningen på KEDO. I stället bör Nordkorea få stöd till att sanera kolgruvor och kraftverk samt få hjälp med livsmedel för att motverka risken för akut hungersnöd.
Europaparlamentets resolution innehåller en hel del av våra målsättningar. Utöver en del som jag har nämnt ovan, finns det också krav på uppförandekod för vapenförsäljning från EU-länderna och kriterier för hållbar skogshantering. Jag har ändå avstått från att rösta i slutomröstningen, eftersom punkt 6 fortfarande visar att EU: s grundläggande, extremt liberala frihandelsprinciper tillåts ta överhanden över andra viktiga principer för samhällsutvecklingen, t.ex. demokrati, mänskliga rättigheter, ekologiskt och socialt hållbar utveckling. Så länge EU inte byter till en omvänd prioritering, kommer EU: s internationella relationer, däribland med Asien, tyvärr alltid att utsättas för en berättigad misstro av befolkningarna runtom i världen.
Resolutionsförslag om den internationella brottsmålsdomstolen
Posselt
Herr ordförande! Jag vill först och främst tacka er för era vänliga ord och för det sätt som ni leder sammanträdet, om själva frågan skulle jag dock vilja säga att det är av största betydelse att en sådan brottmålsdomstol inrättas och att lämpliga åtgärder vidtas inom ramen för Förenta nationerna. Jag skulle här bara vilja stödja det faktum att Nürnberg har anmält sin kandidatur till att vara säte för en sådan domstol, eftersom den, medveten om sin tragiska historia i vilken den missbrukades av en av de största förbrytarna i mänsklighetens historia, här vill ge sitt bidrag också till det moraliska gottgörandet. Jag gratulerar staden Nürnberg till att den tagit initiativet till att kandidera som säte till en sådan institution.

Ordföranden
Jag tackar er, herr Posselt.
Betänkande: Cabezón Alonso (A4-0056/98)
Seillier
Herr ordförande! Vi har röstat för Cabezón Alonsos betänkande, men det sätt på vilket den tar sig an demografiska frågor är alltför blygsamt. Det sägs faktiskt ingenstans i det här betänkandet, inte heller i kommissionens text, att ingen av våra europeiska länder längre lyckas att förnya sina generationer. Vårt gamla Europa, har hon tappat smaken för livet och för att ge liv och skapa, vare sig det handlar om familjer eller företag, och att avla? Handlar det här om en definitiv nedgång? Borde vi anta en fatalistisk inställning och nöja oss med att hantera det här tillståndet? Jag tror inte det. Det finns, jag har kontrollerat det själv inför åtskilliga möten inför internationella konferenser i Kairo, Beijing och Köpenhamn, en verklig vilja hos ett antal kvinnor och par i Europa att skaffa barn. Varför saknar då politikerna den nödvändiga djärvheten som går i riktning mot livet i våra länder, det ekonomiska livet i våra länder? För man kan inte tänka sig en ekonomisk tillväxt utan en ökning av konsumtionen, i synnerhet de ungas konsumtion. Jag tror att det är på tiden att våra ansvariga ekonomer och politiker återupptäcker det självklara. Det är att familjen, barnen, är viktiga, på samma sätt som företagen, för ekonomins vitalitet - men inte bara ekonomins - i ett land. Låt oss överge en alltför abstrakt syn på konsumenten som individualist. Låt oss se på familjen som en realitet också på det ekonomiska planet. Varför inte uppskatta att det är föräldrarna, de som sätter barn till världen och som uppfostrar dem under många år, som är de främsta ekonomiska investerarna i ett land? Och samtidigt skapar de en uppfostringsverksamhet som är helt oersättlig. Och gud vet att man lägger vikt vid utbildning, anställningsbarhet. Barnen, som är uppfostrade i en familj, blir självständiga och dynamiska i livet. Vi har alltså ett i intresse av att återupptäcka dessa realiteter, likväl som att beakta det viktiga arbete som modern i familjen utför i hemmet, vilket antyddes i Köpenhamn.
Kära vänner! Jag är inte fatalist. Denna längtan efter barn finns verkligen, och det är sant att, som inför den mycket allvarliga fråga jag lyfte upp alldeles nyss, det som hände i Paris förra året, vid de internationella ungdomsdagarna, utgör verkligen ett hopp för oss alla, för alla våra europeiska länder, men inte bara för Europa, utan för det som det som det kan föra med sig för resten av världen också.

Ordföranden
Jag tackar er så mycket, fru Sellier. Jag lät er överskrida er talartid, men jag tror att ni väl förtjänar det. Jag konstaterade i går - vi satt i det nattliga sammanträdet tillsammans - den passion ni har för den här frågan, och jag gläder mig åt det.

Angelilli
Uppgifterna om den svaga demografiska utvecklingen och den europeiska befolkningens ökande ålder är kända sedan år tillbaka. Befolkningsrapporten från 1997 är ett viktigt tillfälle att fördjupa diskussionen och genomföra en mer detaljerad analys av statistiken, för att finna lämpligare metoder att möta den framtida sociala utvecklingen.
Först och främst gäller det att undvika att de äldres rättigheter, såväl när det gäller de sociala skyddssystemen som akut hjälp, leder till en diskriminering av ungdomar och kvinnor. De förstnämnda därför att de - i egenskap av framtida minoritet av befolkningen i aktiv ålder - skall bidra till de sociala kostnaderna för den majoritet av befolkningen som utgörs av de äldre. De sistnämnda därför att de redan till stor del har ansvaret för att hjälpa de gamla, som många gånger dessutom är sjuka eller handikappade.
Jag vill instämma i de synpunkter som föredraganden redovisar när det gäller den ytlighet med vilken Agenda 2000 behandlar de sociala och demografiska aspekterna av den framtida utvidgningen av unionen. Jag instämmer dessutom i behovet av en gemensam invandringspolitik och framför allt om behovet av nya regler för socialförsäkringarna som tar hänsyn till de nuvarande och framtida demografiska trenderna. Som representant för Alleanza Nazionale förklarar jag härmed att jag röstar för Cabezón Alonsos betänkande.

Lindqvist
Befolkningsutvecklingen i flera länder inger oro med stora befolkningsomflyttningar från landsbygd till stad. I Sverige minskar alla län utom fyra sin befolkning, vilket innebär att risken för avfolkning är stor i en stor del av landet.
Jag har röstat ja till betänkandet. EU: s regional- och strukturpolitik måste dock utformas så att denna olyckliga utveckling bryts.

Sindal
De danska socialdemokraterna har i dag röstat ja till ett betänkande om den demografiska utvecklingen inom EU. Vi anser att det är några mycket viktiga problem som belyses i kommissionens rapport. Om de nuvarande tendenserna i befolkningsutvecklingen fortsätter, kommer åldersgruppen över 60 år att ökas med 50 procent under de kommande 30 åren. Detta kommer att få stora konsekvenser för de europeiska välfärdsstaterna och för arbetsmarknadens sammansättning. Med andra ord blir det färre yrkesaktiva för att finansiera de växande utgifterna för bland annat pensionärer och inom vårdsektorn.
Vi är glada att problemet har hamnat på föredragningslistan. Vi har helt enkelt behov av fler yrkesaktiva i framtiden. Detta erkännande kan förhoppningsvis bidra till att sätta fart på några konstruktiva diskussioner om behovet av familjevänliga företag, som kan stödja kvinnorna, och en ny syn på flyktingar och invandrare som en resurs för de europeiska välfärdsstaterna.

Wolf
Det vore absurt att påstå att det inte finns några som helst demografisk förändringar: Längre medellivslängd, färre barn, förändrad numerär balans mellan könen - allt detta har obestridligt vittgående effekter på samhället. Ändå påstår jag att en samhällspolitisk debatt som koncentrerar sig på den " demografiska situationen" , går förbi de verkliga problemen.
Dessa problem ligger i strukturen hos en ekonomi som med tvång " frikopplar" alltfler människor från dess utveckling, gör dem arbetslösa eller undersysselsatta och utesluter dem därmed socialt sett, såväl som det faktum att denna ekonomi med sin ökade tendens till social polarisering och uteslutning också beror på en " osynlig ekonomi" , som fördelar det obetalda arbetets last könshierarkiskt - och följderna blir en befäst kvinno- och barnafientlighet. Last but not least handlar det om den totalt kontrafaktiska rasismen, som den grasserande rädslan för invandring ligger till grunden för. Det är därför ingen tillfällighet att alla dessa frågor faktiskt alltid kommer på tal vid diskussionen om " demografi" . Men skulle vi inte kunna ha det här mer direkt, utan den " demografiska illusionen" ?
Betänkande: Titley (A4-0059/98)
Ephremidis
Handlingsprogrammet för Ukraina, liksom för övrigt för alla andra länder i Central- och Östeuropa utgör bara en illa förklädd landstigning av de stora multinationella företagen i de här länderna med syfte att exploatera naturrikedomar, mänskliga resurser, att infiltrera och helt kontrollera marknaderna men även att utforma den politiska och sociala utvecklingen som skall tjäna bästa möjliga installation och ohindrad verksamhet för dessa intressen.
Karaktären på de villkor som krävs för programmet för Ukraina fastslår ett snabbt skapande av infrastrukturer för att ta emot utländskt kapital och varor, som texten i betänkandet så tydligt refererade till och som ställer som oumbärligt villkor en ökning av privatiseringstakten och de allmänna ekonomiska reformerna som har som målsättning att slå mot arbetstagarnas sociala rättigheter genom " administrativa reformer och skattereformer, reformer i rättssystemet, skapandet av administrativa strukturer för den privata ekonomiska sektorn och garantin för en politisk övergång till marknadsekonomi" .
Villkoren för handlingsprogrammet för Ukraina, som måste ses i förhållande till Tacis-programmen, avtalet om företagsförbindelser och Europeiska unionens övriga finansieringsavtal med detta land, begränsar sig emellertid inte till det ekonomiska området eller till frågor som avser reformer på detta område utan förlängs till rent politiska frågor och ingriper i Ukrainas inrikesfrågor, ingriper i den politiska utvecklingen, särskilt före valet, och ställer villkor för landets hållning och för främjandet av förbindelserna med NATO, genom ett samarbete för fred och ett deltagande i VEU: s militära expeditioner.
Ett särskilt element i alla dessa avtal och i handlingsprogrammet utgörs av påtryckningarna på Ukraina för uppköp av teknologi och för att acceptera enorma investeringar från europeiska multinationella företag på energiområdet och särskilt för att bygga nya kärnkraftverk, med de väsentliga och viktiga säkerhetsproblemen, som föranleddes och föranleds av kärnkraftverket i Tjernobyl, som förevändning. Man försöker inte avstyra riskerna för miljön och för befolkningen utan man desorienterar Ukrainas energipolitik, man införlivar det i EU: s energipolitik och man befriar det från dagens existerande förbindelser med Ryssland.
Betänkande: Hoff (A4-0063/98)
Cushnahan
Det är fortfarande inte klart vilka de slutliga effekterna av Tjernobylkatastrofen kommer att bli för det ukrainska folket och Europa i helhet. Det är viktigt att vi lär oss av vår historia så att inte katastrofen upprepas. Det är av detta skäl jag ger mitt fulla stöd till Hoffs betänkande om Tacis-medel för Ukraina. Det är oacceptabelt att bara 37, 5 procent av de totala Tacis-medlen som budgeterats har betalats ut och upprörande att bara 25, 5 procent av medlen för kärnsäkerhetsprogrammen har betalats ut.
Jag instämmer i Hoffs bedömning att strukturella förändringar måste ske inom kommissionens GD I a. Det betungande arbetet som läggs på dem i som är verksamma i fältet betyder att EU: s pengar inte är noggrant och fullständigt kontrollerade. Detta är helt klart ett bidragande skäl till bristen på framgång för Tacis-programmet i Ukraina.
Kommissionen skall komma ihåg att det är " bättre att förekomma än att förekommas" . Genom att se till att unionens pengar spenderas effektivt på återuppbyggnad och kärnsäkerhet i Ukraina kan Europa undvika möjliga problem i framtiden.
(Sammanträdet, som avbröts kl. 13.05, återupptogs kl. 15.00.)

Aktuell och brådskande debatt
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är aktuell och brådskande debatt om frågor av större vikt.

Ordförande
Den första punkten på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande resolutionsförslag:
B4-0319/98 av Martens, Perry, Rübig och Schwaiger för PPE-gruppen om åtgärder som nyligen vidtagits av den slovakiska regeringen, -B4-0328/98 av Blokland och van Dam för I-EDN-gruppen om Slovakien, -B4-0341/98 av Thors, Frischenschlager och Bertens för ELDR-gruppen om situationen i Slovakien, -B4-0342/98 av Wiersma, Bösch och Swoboda för PSE-gruppen om situationen i Slovakien, -B4-0362/98 av Hory för ARE-gruppen om den politiska situationen i Slovakien, -B4-0366/98 av Marset Campos, Ojala och Carnero González för GUE/NGL-gruppen om situationen i Slovakien, -B4-0375/98 av Schroedter, Van Dijk och Aelvoet för V-gruppen om den politiska situationen i Slovakien.
Rübig
Herr ordförande! I mitten av mars tog Michal Kovacs mandatperiod slut. Med den här avgången togs emellertid också på nytt politiska beslut i Slovakien, som ger oss anledning till oro. För bara några timmar efter det att ämbetet tillfälligt och provisoriskt övergått till regeringschef Meciar, så lät denne avskeda två medarbetare, avskedade mer än hälften av alla slovakiska ambassadörer - eller han tillkännagav det åtminstone - och sköt upp rättegången mot de personer som misstänktes för att ha kidnappat den tidigare presidentens son. Sådana beslut är oroväckande under normala omständigheter. De blir emellertid dramatiska när de tas av personer som bara är ansvariga under ett övergångsskede. Slovakien befinner sig i ett konstitutionellt undantagstillstånd. Ändå, och just då, måste rättstatsprincipen och demokratiprincipen beaktas och framför allt tas på allvar.
Vi befinner oss än en gång i situationen att några få personer i den slovakiska regeringen sätter tillståndet i landet i ett tvivelaktigt sken och tolkar det slovakiska folkets vilja, den politiska kulturen och de politiska spelreglerna mycket ensidigt och drar ett medlemskap i Europeiska unionen i långbänk. Det handlar til syvende og sisdt om att uttrycka vår solidaritet med det slovakiska folket och att tala om för det att vi noga följer de aktuella händelserna. Därtill respekterar vi emellertid också allmänhetens åsikt, såväl i landet som hos oss. I synnerhet stöder vi ansträngningarna för att genomföra folkomröstningen om det nya presidentskapet som planerat, en folkomröstning vars tillåtlighet och överensstämmelse med konstitutionen intygats av den slovakiska författningsdomstolen. Slutligen önskar vi att Slovakien upptas i kretsen av kandidatländer så snabbt som möjligt, så snart den demokratiska situationen i det här landet har utvecklats på ett tillfredsställande sätt. Slovakien har alltid varit en del av Centraleuropa, och vi önskar att vårt stöd här för att stödja partnerskapet också kommer att vara starkt i framtiden.

Blokland
Herr ordförande! I motiveringen till det betänkande av föredraganden Oostlander som antogs i går talas det bland annat om de kriterier som Slovakien måste uppfylla för att delta i samtalen om en eventuell anslutning till Europeiska unionen. Landet uppmanas i betänkandet att se till att de politiska kriterierna inte längre utgör ett hinder för att anslutningsförhandlingarna skall kunna inledas. Tyvärr måste vi dock konstatera att den senaste tidens händelser i Slovakien ytterligare försvårar denna nya stats anslutning till Europeiska unionen.
Det första och mest grundläggande kravet som vi måste ställa för anslutningen av nya medlemsstater till Europeiska unionen är att regering och parlament håller sig till de demokratiska spelreglerna. Dessa spelregler är bland annat grundade på ömsesidig och inbördes respekt. De demokratiska principerna verkar dock inte alls förbättras i Slovakien. President Kovacs avgång förra vekan och parlamentets oförmåga att kunna enas om en efterträdare gör situationen oroväckande. Till detta kommer stoppandet av den till april utlysta folkomröstningen om anslutningen till NATO och möjligheten till direkt val av president. Valet till parlamentet som planerats till september i år borde vara en bra möjlighet att låta folket välja en ny president också.
Syftet med de ingivna resolutionerna är att uppmana Slovakiens statsminister och hela det slovakiska parlamentet att göra allvarliga insatser för att lösa de politiska problem som just nu delar landet. Det handlar nämligen inte bara om ett inrikespolitiskt problem som man hävdar från slovakiskt håll. Utvecklingen i Slovakien oroar Europaparlamentets ledamöter eftersom landet just nu inte uppfyller de krav som kan ställas på en rättsstat och varigenom Slovakien blir allt mer isolerat.
Det är en av de demokratiska principerna att på ett respektfullt sätt umgås med den oppositionella minoriteten i ett land. Den politiska oppositionens funktioner i parlamentet - och tills helt nyligen även Slovakiens president - marginaliseras dock på ett systematiskt sätt. Den polariseringen utbreder sig även bland befolkningen och leder till en djup klyfta mellan anhängarna till Mecair och den övriga befolkningen.
I Slovakien ser vi med tydlighet vad en majoritetsdiktatur kan leda till: dålig kontroll över myndigheternas politik, dålig kvalitet på lagstiftningen, favorisering av grupper som stöder regeringen och trakasserier av etniska minoriteter, osv., osv. När jag för en tid sedan försiktigt varnande sade att Slovakien måste ta kommissionär Van den Broeks kommentar om inrikespolitiken på allvar så fick jag starkt mothugg från den slovakiska regeringen. Kritik uppskattas tydligen inte. Tydligen vill inte Slovakiens regering veta av någon kritik och anser de att alla kritiker är fiender till den slovakiska staten.
Därför tycker jag att slutsatsen att vi måste vänta på bättre tider innan samtalen om Slovakiens anslutning till Europeiska unionen fortsätter är berättigad. Det är däremot viktigt att vi inte vänder ryggen till Slovakien utan erbjuder vår hjälp och vårt stöd för att finna en lösning på dessa problem. Man bör i det avseendet kunna förvänta sig en samarbetsvillig och konstruktiv hållning från båda sidor.

Bösch
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag tror att det är fjärde gången sedan jag blev ordförande i det blandade utskottet EU-Slovakien som vi har lämnat in eller behandlat ett sådant här brådskande ärende om utvecklingen i Slovakien. Därför är den inte originell. Just i dag, när Europakonferensen i London inleder en ny etapp av integration och övervinnande av hindren i det förflutna, borde vi påminna Slovakien om att denna kammare i hög grad var ansvarig för att Slovakien, dvs. dess nuvarande sittande president, över huvud taget kan sitta med vid bordet i London. Det har vi gjort av ansvarskänsla, eftersom vi ansett att vi kanske något bättre förstår vilka objektiva svårigheter en ny suverän stat har att överkomma. Vi väntade oss dock att den slovakiska ledningen hade förstått vad det betyder, att av kommissionen sättas i främsta ledet i den här konferensen som en politiskt omogen, och som en demokrati som inte är situationen vuxen.
I dag upplever vi precis raka motsatsen. Den slovakiska ledningen har uppenbarligen inte satsat på konsensus, utan försöker - uppenbarligen inför de förestående nationella valbesluten - att komma till målet med polarisering. Jag hör redan reaktionerna från den slovakiska allmänheten, från den slovakiska regeringen, som kommer att låta, vi har gjort allt detta i enlighet med vår författning. Men i dag handlar det inte för oss om att på något sätt vara bättre jurister än slovakerna själva, utan det handlar om att säga att vi vill veta av er, herr president, herr regeringschef Meciar, vill ni föra in landet i Europeiska unionen, eller vill ni förhindra Slovakiens inträde för flera år framåt? Den nuvarande ledningen, som på grund av de författningsmässiga omständigheterna i Slovakien kan samla på sig mer makt, är ansvarig för detta, och en man är til syvende og sisdt ansvarig för detta, och det är Meciar. Det är detta vi vill påminna ledningen om vid det här tillfället. Vi som Europaparlament och i synnerhet den europeiska integrationen i allmänhet, lämpar sig inte för eventuella inrikespolitiska spel, som man räddar sig från valdag till valdag med.

Macartney
Herr ordförande! Jag skulle vilja lovorda det Bösch sade. Han har varit i Slovakien som ledare för en delegation under ibland mycket svåra omständigheter och åtnjuter stor respekt såväl i Bratislava som i denna kammare.
Jag vill åter betona flera av de saker han sade. Det slovakiska folket är en nation som nyss blivit självständig, de styrs av konstitutionen och det verkar faktiskt som att de kritiseras för att styras av konstitutionen. Man måste säga till deras försvar att om de har styrts av konstitutionen så är det riktigt. Men historien är inte slut med det, eftersom vi inte bara kan se till grundlagarna, utan också till andan.
Vi har fått höra en del märkliga saker när Blokland talade om " minoritetsstyre" . Det kan gälla den brittiska regeringen eller många andra regeringar med samma system, men det gäller inte när HZDS är en del av en koalition som har majoritet. Problemet är att regeringen inte har tre femtedelars majoritet i parlamentet för att kunna välja en president, så vi måste vara mycket försiktiga med vilken specifik kritik vi riktar mot Slovakien.
Jag skulle vilja stödja de positiva budskap detta parlament borde sända till Slovakien. Ett är: ja, Slovakien är en europeisk nation. Vi vill verkligen att de går med i Europeiska unionen, vi vill verkligen att de skall göra allt som står i deras makt att komma och förena sig med oss i denna kammare i den framtida Europeiska unionen.
Samtidigt måste vi hoppas på några garantier om välvilja, så att Vladimir Meciar kan få laglig rätt att utöva presidentskapets befogenheter. Det är vad konstitutionen säger att premiärminister skall göra om allt annat misslyckas. Det skulle vara en mycket god signal om han tillkännagav att han är beredd att underställa frågan om republikens president en folkomröstning och låta folket välja president direkt. Detta kräver en grundlagsändring och jag stöder helt och hållet det förslaget.
För att sammanfatta så är detta ett av de tillfällen då denna kammare kan påverka händelseutvecklingen. Vi påverkar dem genom att fördöma när fördömanden är riktiga, men också genom att visa dem att vi inte tänker avfärda dem - vilket är skälet till varför jag opponerade mig mot kommissionens åsikt att de inte var lämpliga att övervägas. Det gläder mig att denna kammare har en annan syn.
(Applåder)

Van Dijk
Herr ordförande! Med all uppståndelse runt Turkiet kom faktiskt Slovakien lindrigt undan i Luxemburg i december. Landet förlorade visserligen sin plats i gruppen av först tillträdande stater men får vara med vid Europakonferensen. Meciar har sedan dess ärligt talat gjort så gott han kunnat för att svika den sista spillran av förtroende. Stoppande av folkomröstningar, avskedande av hälften av landets ambassadörer, låsning av rättsprocessen mot Kovac juniors kidnappare. Meciars beteende kan absolut betecknas som i allt högre grad totalitärt. Det är synd att den delen av De Grönas förslag till resolution inte kom med i den gemensamma resolutionen. Därför vill jag gärna upprepa det igen. Under Meciars ledning glider Slovakien tillbaka till en totalitär regim.
Ordförande! Två resolutioner med kritik mot Slovakien var tydligen för mycket av det goda. Tyvärr har resolutionsförslaget om byggena i Gabcikovo-Nagymaros inte tagits upp på dagordningen. Som tur är har den ungerska befolkningens massiva protest mot dammbygget givit resultat också utan Europaparlamentets stöd. Det tillkännagavs i veckan att statsminister Horn inte kommer att underteckna det avtal som träffats med Slovakien. Det har han rätt i för detta bygge skulle på nytt innebära ett svårt slag för Donaus och de omkringliggande områdenas ekosystem. Av hela avtalet mellan Ungern och Slovakien framgår det att Slovakien inte är berett att göra som internationella domstolen hade uppmanat både Ungern och Slovakien till, nämligen att respektera nutidens miljönormer vid avgörandet av deras tvist om Donau-bygget. Ett land som Slovakien som fortfarande vill komma i fråga för - så säger man åtminstone officiellt - medlemskap i Europeiska unionen, måste väl nu ändå ta sig en allvarlig titt på den europeiska miljölagstiftningen.

Schwaiger
Herr ordförande! President Meciar leker med elden. Stoppandet av den redan planerade folkomröstningen och det brutala återkallandet av över hälften av hans ambassadörer är ett tecken på detta. Även om han befinner sig inom ramen för sina formella befogenheter, så visar han därmed ändå ett problematiskt förhållande till rättsstatens kultur och till demokrati över huvud taget. Vi vill att valen skall förberedas korrekt från och med nu, att de genomförs på ett korrekt sätt, och att medierna skall få all den frihet som de kan göra anspråk på i en så viktig situation. Annars måste vi ansluta oss till de andra grupperna och kräva en fullständig frysning av Europeiska unionens hjälp till Slovakien

Pasty
Herr ordförande, kära kolleger! Slovakiens ansökan om medlemskap i Europeiska unionen tillåter oss att, varje gång det är nödvändigt, påminna våra slovakiska vänner om de politiska och ekonomiska kriterier som beslutades vid toppmötet i Köpenhamn som villkor för medlemskap för alla länder i Central- och Östeuropa. Men jag tror inte att det tillåter oss att blanda oss i Slovakiens interna angelägenheter. Det verkar emellertid i dag som om vi, genom den här debatten om den politiska situationen i Slovakien, går över gränsen för icke-inblandning i en oberoende och självständig stats inre angelägenheter.
Vad är det man förebrår den slovakiska regeringen och parlamentet? Det slovakiska parlamentet förebrås för att den inte lyckats få loss en majoritet för att kunna utnämna en ny president, vilket i enlighet med konstitutionen i det här landet, leder regeringen till att utföra en del av statschefens befogenheter. Behöver jag påminna om att i mitt land, Frankrike, behövdes det 1954 tretton valomgångar för att utnämna den siste presidenten i den fjärde republiken - president Coty - och att, om Frankrike till sist - på general de Gaulles initiativ - skaffade sig en ny författning, så gjorde landet det på eget initiativ, och utan yttre inblandning?
Visst, koncentrationen av makt i händerna på en enda man är en potentiell farlig situation, men det är upp till de slovakiska medborgarna, och bara dem, att ta fram lösningar som tillåter dem att lösa den här politiska och konstitutionella krisen. Att begära av dem, som punkten i kompromissresolutionen gör, att ordna en folkomröstning om allmänna presidentval, utgör en inblandning i Slovakiens inre angelägenheter från Europaparlamentets sida.
Även Slovakiens regeringschef förebrås för att han har initierat en större diplomatisk förändring, men man glömmer att säga att utnämnandet av ambassadörer är en befogenhet som normalt tillkommer varje regering, och att det är det svåra samregerandet mellan premiärminister Meciar och president Kovac som har blockerat alla ambassadörsutnämningar sedan två år tillbaka, med några få undantag när, varav ambasadörsposten i Paris.
Regeringschefen förebrås också för att ha använt sina nya befogenheter på amnestins område till förmån för de som misstänkts för att ha deltagit i det halsbrytande bortförandet av den förre presidenten Kovacs son, men man glömmer att säga att den senare, innan han lämnade sitt ämbete, själv hade beviljat amnesti för samme son, som var inblandad i kriminella affärer i Tyskland, detta för att han skulel få hämta sitt pass och ge sig själva till fånga i det landet, vilket han gjorde, men han blev genast villkorligt frigiven.
Det verkar, under dessa förhållanden, att presentationen av de fakta som motiverar en resolution från Europaparlamentet, är halvdana, ja faktiskt partiska. Jag befarar förresten att den här olämpliga inblandningen i det slovakiska livet från Europaparlamentets sida, kommer att bidra till att stegra konflikten mellan regeringen och oppositionen i stället för att mildra den, vilket hade varit önskvärt.
Under de här förhållandena kommer UPE-gruppen inte att stödja vare sig kompromissresolutionen eller de resolutioner som lagts fram av de olika grupperna. För vår del så håller vi oss till de rekommendationer som antogs enhälligt av ledamöterna av det blandade parlamentariska utskottet vid dess senaste möte. Vi önskar verkligen att dessa rekommendationer kommer att följas så att Slovakien så snart som möjligt kommer att gå med i Europeiska unionen, vilket hela folket önskar, och, vet jag, alla dess ledare, vare sig de tillhör regeringen eller oppositionen.

Thors
Herr ordförande! Jag skulle vilja säga att denna diskussion åter visar att vi har ett stort ansvar för situationen i Slovakien. Jag skulle också vilja påminna er om diskussionen som hölls i december, då majoriteten i denna kammare avslog ett förslag om beskattning av tidningar. Vi vet att denna fråga om beskattning av tidningar inte är löst. Vi har så många gånger hört att något skall hända och sedan händer inget. Samma sak gäller rekommendationen från det blandade parlamentariska utskottet.
Den fråga jag vill ställa och det budskap jag vill ge det slovakiska folket är att de måste förstå att unionen är en politisk union där man respekterar vissa regler: rättsväsendet, domstolarnas självständighet och även fria och rättvisa val. Det slovakiska folkets öde och dess väg till Europeiska unionen kommer att bero på de beslut folket fattar. Vårt ansvar är att se till att valen blir fria och rättvisa, och det vi oroar oss för mest är att Meciar nu försöker manipulera tillgången till media på alla möjliga sätt, så att han kan behålla makten.
Det är inte bara en fråga om en person. Vi vet också att i det Slovakiska nationella partiet har många samma uppfattning som Meciar; vi vet att folk i regeringspartierna har givit uttryck för antisemitiska åsikter och vi kan inte acceptera det. Inte heller kan jag acceptera situationen när Europeiska unionen har betonat behovet av lagstiftning om minoriteters rättigheter och inget har hänt ännu. I detta avseende, herr kommissionär, tror jag att kommissionens ståndpunkt har varit mer ärlig, mer rättfram under hela processen än parlamentets, som tror på vaga löften och inte ger ett klart budskap om att vi stöder Slovakiens inträde i Europeiska unionen med fria och rättvisa medel.

Perry
Herr ordförande! Som andre vice ordförande i det blandade parlamentariska utskottet med Slovakien betraktar jag mig själv som en vän till Slovakien och det slovakiska folket. Jag hade hoppats att, i de överläggningar inom det blandade parlamentariska utskottet som Bösch hänvisade till, vi över våra politiska skiljelinjer hade kunnat dämpa något av den tuffhet i de strukturer som EU rest gentemot Slovakien. Det gläder mig att jag i dag kan upprepa att jag fortfarande ser fram emot att Slovakien går med i EU vid tidigast möjliga tillfälle.
Den slovakiska regeringen måste visa att den verkligen tagit ställning för en pluralistisk demokrati. Misslyckandet med att välja en efterträdare till Kovac är en tydlig signal att regeringen i Slovakien tycks vara fast besluten att strunta i vår verkliga oro. Slovakiens folk har alla rätt att välja sin egen regering. Val skall hållas till hösten och jag anser att punkten i denna brådskande resolution som handlar om dessa parlamentsval är den viktigaste. Dessa val måste vara verkligt fria och rättvisa. Om några tvivel skulle råda om detta måste vi säga till Slovakien att det ännu inte är medlem i världens familj av demokratier. De jag känner i Slovakien - vilket inkluderar Meciars parti - förtjänar inte en sådan bedömning. Meciar måste visa att han också värdesätter vår uppfattning.
(Applåder)

de Silguy
Herr ordförande, mina damer och herrar ledamöter! Kommissionen delar den oro som har uttryckts här i parlamentet, bland annat av de talare som tagit till orda om utvecklingen av den politiska situationen i Slovakien.
Premiärminister Meciar, som ad interim utövar presidentens befogenheter, har beslutat att avbryta de processer som startades när problem tillstötte i förberedandet och genomförandet av folkomröstningen den 23-24 maj förra året. Han har också givit amnesti, vilka några av er har påmint om, till förövarna av kidnappningen till president Kovacs son. De här händelserna är oroande.
Europeiska unionens ordförandeskap har förresten, för bara två dygn sedan, den 10 mars, riktat ett uttalande till de slovakiska myndigheterna, för att betona nödvändigheten av att respektera grundläggande regler vad gäller rättsstatens funktion, och naturligtvis har det gjort det utan att lägga sig i inrikes angelägenheter.
De här besluten läggs till det ihållande brottet mot författningsdomstolens dom om återinsättandet av Gaulieder som ledamot, ett brott som fördömts av er kammare under en tidigare debatt om brådskande och aktuella ärenden. Dessa beslut vittnar om att Slovakien inte respekterar Köpenhamnskriterierna som ställts för medlemskap i Europeiska unionen.
Kommissionen stöder det slovakiska folkets strävan efter att gå fram mot en integration med gemenskapen, men kommissionen kommer att förbli särskilt vaksam på den nödvändiga respekten för grundläggande rättigheter.
(Applåder)

Ordföranden
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum klockan 17.30.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
B4-0320/98 av Goerens och Bertens för ELDR-gruppen om Kambodja, -B4-0333/98 av Habsburg-Lothringen, Rinsche och Oomen-Ruijten för PPE-gruppen om Kambodja, -B4-0343/98 av Swoboda, Titley, Harrison och Pollack för PSE-gruppen om situationen i Kambodja, -B4-0351/98 av Pasty och Azzolini för UPE-gruppen om situationen i Kambodja, -B4-0364/98 av Hory för PSE-gruppen om situationen i Kambodja, -B4-0367/98 av Pettinari och Sierra González för GUE/NGL-gruppen om situationen i Kambodja, -B4-0376/98 av Telkämper och McKenna för V-gruppen om Kambodja.
Fassa
Herr ordförande! Kommissionen har meddelat att man avsätter 9, 5 miljoner ecu till valet i Kambodja. Vi kan inte låta passera i tysthet att det rör sig om pengar från våra medborgare och att vi därför, i egenskap av deras företrädare, inte bara har rätten, utan även skyldigheten, att se till att pengarna utnyttjas på rätt sätt.
Utbetalandet av detta belopp måste emellertid strikt underordnas de många villkor som anges i punkt 3 i förslaget till gemensam resolution. I annat fall skulle det vara meningslöst att avsätta pengar till projekt som till exempel att utbilda lokala journalister och verkligen oberoende observatörer som, så som förhållandena är för närvarande i Kambodja, knappast skulle kunna genomföras.

Habsburg-Lothringen
Herr ordförande! Den 11 mars i år yttrade det kambodjanska parlamentets vice talman, Son Soubert, vid ett privat samtal, att han ansåg att maktövertagandet av den nuvarande premiärministern var en kupp. Resultatet visade sig omedelbart. På grund av detta anklagades han, hans immunitet upphävdes, förfarandet är i full gång och han är på väg att hamna i fängelse. I dag har vi fått reda på att Hun Sens kambodjanska regering har beslutat sig för att utesluta några av de mindre partierna från valet.
Sådant är situationen i Kambodja för tillfället, och den är, tyvärr, ett led i en mycket tråkig tradition i det här landet. När vi i dag tar risken att säga att kommissionen, och därmed Europeiska unionen, är villig att ge en summa på en och en halv miljon ecu till Kambodja som hjälp för att genomföra valet, då är det å ena sidan mycket betänkligt, eftersom vi praktiskt taget inte följer solidariteten med många andra länder, som säger ett sådan diktatoriskt system får vi inte ge mer pengar - de flesta andra stater ger heller inga pengar - och för det andra, eftersom vi i och med detta har givit oss ut på hal is, eftersom detta ju kan tjäna som ett exempel för andra länder, framför allt eftersom det från kommissionens sida meddelats att pengarna betalas ut i vilket fall som helst, även om vissa partier - bland dem den demokratiskt valde prins Ranariddhs parti - inte kan delta i valen. Vi skulle här kunna föregå med dåligt exempel och borde vara försiktiga. Vi borde försöka att uppmana kommissionen att än en gång tänka över utbetalningen av de här pengarna, eller att under loppet av de kommande en eller två månaderna skriva en rapport om Kambodja, för att se om det är någon mening med att faktiskt investera.

Harrison
Herr ordförande! Det är nu två år sedan parlamentets delegation besökte Phnom Penh under en period av sällsynt stabilitet i Kambodja. Det har senare inträffat en ökning av det militära och politiska våldet, däribland 65 000 civilas flykt till säkerheten i Thailand. Nu har ett nytt fönster av möjligheter öppnats, understött av japanerna: en fredsplan som undertecknats i Manilla. Vi kan bara hoppas att detta nya initiativ lyckas, särskilt då EU kommer att ställa upp med 9, 5 miljoner ecu för att bistå med förberedandet av de föreslagna valen i Kambodja senare i år. Vi måste vara säkra på att andre premiärminister Hun Sen, vars anhängare är huvudsakligen ansvariga för det senaste våldsutbrottet och den politiska instabiliteten, inte för oss bakom ljuset. I det avseendet är det av avgörande betydelse att EU: s stöd till valprocessen är villkorligt: valen måste vara fria och rättvisa, där oppositionspolitiker tillåts återvända och delta där lika tillgång till media garanteras till alla partier som önskar delta; där det ökända underdekretet om media, som skandalöst nog definierar varje regeringskritiker som förrädare, upphävs; där de som tvingats fly måste kunna återvända fritt till Kambodja från Thailand; där prins Norodom Ranariddh sänds hem, vilket Manillafredsplanen föreskriver.
Om dessa villkor inte uppfylls så måste vi vara beredda att kräva ett andra uppskjutande av valen. Det är viktigare att garantera att dessa val är meningsfulla än att hålla förvrängda val som kommer att godkänna Hun Sens kupp. Freden " droppar långsamt ner" i Kambodja. Vi kan bara hoppas att Manillafredsplanen kan fås att fungera.

Van Bladel
Herr ordförande! Alldeles innan förhandlingarna om ett samarbetsavtal med Kambodja inleddes för två år sedan så uttalade jag här mina förhoppningar om att vårt stöd skulle kunna hjälpa till att förebygga konflikter i det landet. Men, herr ordförande, som ni vet så har dock alla internationella insatser inte hjälpt. Läget blir bara värre, avrättningar utan rättegång, flyktingar.
Att utifrån försöka påverka ett land som fortfarande kämpar för att komma över ett folkmord och som lider under kraftmätningar mellan medlemmar i den kungliga familjen och människor med annan politisk inriktning fungerar tydligen inte. Därför är det inte särskilt meningsfullt att under nuvarande omständigheter avsätta 9, 5 miljoner ecu till valen. Det tycker jag verkar vara på förhand bortslängda pengar. Det är bättre att ledarna för ASEAN vid det kommande toppmötet i London tillsammans med EU ger en tydlig signal. Det förhindrar för övrigt inte att organisationer som kämpar för de mänskliga rättigheterna och alla flyktingar fortfarande förtjänar vårt allra starkaste stöd.

Hory
Herr ordförande! Om inte Kambodjas historia under de senaste åren hade varit så fruktansvärt tragisk, så hade man varit frestad att säga att dess politiska liv verkligen uppnår det sista stadiet av exotism. En gammal diktator som försvinner och som sedan dyker upp igen; en monark i exil som vägrar att benåda sin son; en granne som för inte så länge sedan var offer för imperialismen och som i dag inrättar sitt protektorat över Kambodja, en vice premiärminister som jagar bort andra med trollkonster, sätter munkavle på pressen, fängslar sina motståndare och låtsas ändå genomföra demokratiska val. Utöver det här, som kan verka vara anekdotiskt, är minnet av Röda khmerernas övergrepp närvarande, för att påminna oss om att Kambodja när som helst kan återfalla i de hemskaste av fasor.
Enligt vår grupp måste Europeiska unionen kräva att motståndare får återkomma eller att de släpps fria villkorslöst, att allmänna, öppna val skall organiseras och att de avtal som slöts i Paris 1991 skall respekteras strikt. Vi säger i synnerhet till kommissionen att utan ett avtal utan tvetydigheter från maktens sida om dessa tre punkter, skulle all hjälp till att organisera valen vara en borgen för Hun Sens diktatur.

Pettinari
Herr ordförande! Som redan har påpekats befinner sig Kambodja i ett utomordentligt besvärligt skede av sin historia. Efter de senaste månadernas våldsamheter, som ledde till att prins Ranariddh byttes ut i regeringen i Phnom Penh, förbereder landet nu ett val som det internationella samfundet hoppas mycket av.
Valet den 26 juli kommer att utgöra en verklig prövosten för Hu Sens politiska vilja att bereda demokratin utrymme i sitt land. Låt mig därför uttrycka min oro inför det politiska klimat i vilket detta val skall genomföras. Här förekommer hot och kränkningar av de mänskliga rättigheterna som verkligen inte utgör de bästa förutsättningar för att genomföra rättvisa och fria val och under alla omständigheter kommer eventuella förseningar förmodligen att förvärra situationen.
Det arbete som kommissionen har genomfört i Kambodja har varit positivt och planen för att stödja valet är också positiv. Men detta räcker förmodligen inte. Nu måste kommissionen se till att valprocessen, på teknisk och politisk nivå, verkligen blir öppen och demokratisk och att den garanterar en balanserad tillgång till nationella massmedia och propagandainstrument för samtliga kambodjanska politiska krafter.
Vi måste påminna myndigheterna i Pnomh Penh om att utgången av parlamentsvalen den 26 juli avgör om Kambodja åter kan välkomnas i det internationella samfundet och om samarbetsavtalet mellan Europeiska unionen och Kambodja, som jag är föredragande för, kan godkännas, ett godkännande som med all rätt ha skjutits upp i avvaktan på hur situationen skall utvecklas.
Jag tror dessutom att vi bör stödja den japanska fredsplanen för Kambodja - den som antogs i Manila - framför allt när det gäller vapenstilleståndet som skulle göra det möjligt att återställa freden i landet och att därmed främja valens genomförande. Jag hoppas därför att kommissionen skall kunna fortsätta arbeta i den här inriktningen och när det gäller pengarna, som så kraftigt oroar mina kolleger i denna debatt, så kommer de att vara väl använda om de kan bidra till att man lyckas genomföra demokratiska val.

Telkämper
Herr ordförande! Den 26 juli 1998 skulle val äga rum i Kambodja, kanske kommer de fortfarande att äga rum. Kommissionen har ställt 9, 5 miljoner ecu till förfogande som stöd. Kambodja underteckande 1991 fredsavtalet. Jag tror att vi alla hoppades att de här valen skulle bli demokratiska val. De senaste månaderna har vi pratat mycket om Kambodja, fördömt det tilltagande våldet där, fördömt att vice statsminister Hun Sen har övertagit makten. Jag tror att han, som det för tillfället ser ut, för in landet i en ny diktatur.
Såtillvida måste vi fråga kommissionen hur den skall gå vidare med valunderstödet, med dessa 9, 5 miljoner ecu som väl är skattepengar. Vi som budgetmyndighet hade hoppats att de här pengarna - vilket också kommissionen hade hoppats - hade ställts till förfogande för fria och rättvisa val. Kommer de här pengarna att delas ut, herr kommissionär, eller inte? Jag anser att vi borde knyta politiska villkor till dem, att de politiska ledarna för alla partier kan återvända, att deras återkomst tillåts och att det på ASEM-toppmötet kommer att hållas en debatt mellan ASEAN-länderna, mellan ASEM-medlemmarna med Europeiska unionens regeringar om Kambodjas framtid, och att de här valen eller en demokratisk utveckling kommer att äga rum.

Bertens
Herr ordförande! Jag skall inte upprepa vad kollegerna redan sagt. Det har inte heller ni mycket behållning av, men jag har det svårt med att Europeiska unionen avsätter 9, 5 miljoner ecu till val, fast man ännu inte vet om myndigheterna över huvud taget har den politiska viljan att anordna allmänna val på det sätt som vi tycker att de skall gå till. Vad är 9, 5 miljoner ecu avsedda till? Till att instruera människor, till att installera utrustning så att valen skall kunna genomföras på ett bra sätt. Jag tycker att man närmar sig det hela från fel håll. Den jättelika operationen för fyra år sedan, då jag var observatör tillsammans med f.d. kommissionär och parlamentsledamot Cheysson, yrkade särskilt Cheysson att Europa måste fortsätta övervakningen och inte tro att allt är bra bara för att det hållits val. Jag tror att vi misslyckats i det avseendet. Och vi misslyckas absolut om vi, ett par månader före de val som vi ställer upp villkor för, tror att de kan hållas bara för att vi skänker pengar. Vanligtvis är jag av naturen optimist men jag tror att det blir ett mycket svårt jobb och jag ger Telkämper helt rätt i att vi måste se till att det i grannländerna diskuteras vad vi skall göra med det landet.

de Silguy
Herr ordförande, mina damer och herrar ledamöter! Europeiska unionen fördömer å det bestämdaste att premiärministern, prins Ranariddh, har utmanövrerats med våld och även de våldshandlingar som utfördes i juli 1997.
Kommissionen har dragit konsekvenserna av detta och beslutat att, det påminner jag er om, avbryta alla sina hjälpprogram, med undantag naturligtvis för de åtgärder som riktar sig direkt mot befolkningen.
Men för att stabilisera en politisk situation, är, som Pettinari sade, fria, öppna och demokratiska val självklart nödvändiga. Det är anledningen till att kommissionen och medlemsstaterna i detta syfte har planerat en exceptionell stödåtgärd på ett belopp av 9, 5 miljoner ecu. Dessa fonder är avsedda att möjliggöra för de kambodjanska myndigheterna att slutföra valen som är planerade att äga rum den 26 juni.
Om villkoren för valen inte respekterar principerna om rättvisa, objektivitet, kommer kommissionen, efter samråd med medlemsstaterna, att kunna frysa det här stödet. De klausuler som jag nyss nämnt utgör uttryckligen del av det finansiella avtalet om valen, sådan som det har undertecknats och ratificerats av de kambodjanska myndigheterna i januari, vid det officiella undertecknandet av det här avtalet i Phnom Penh.
Förresten vill jag påminna er, herr Telkämper, om att Europeiska unionen redan samarbetar med gruppen av länder som är vänskapligt sinnade mot Kambodja, ASEAN: s trojka och med Förenta nationerna, för att få övervakningsregler av de här valen av en pluralistisk karaktär på plats.
Slutligen så kommer särskild uppmärksamhet att ges åt prins Ranariddhs andra process, som borde starta den 17 mars, för att bedöma den politiska utvecklingen och för att, eventuellt, se över de orienteringar som antagits inför det att valen anordnas.
Jag kan, i vilket fall som helst, försäkra er om den goda viljan, och om kommissionen vilja att vara ytterst vaksam över genomförande av de villkor som är knutna till utbetalningen av stödet.

Ordföranden
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum klockan 17.30.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om följande resolutionsförslag:
Colombia -B4-0325/98 av Lenz och Oomen-Ruijten för PPE-gruppen om mordet i Colombia på Jesús María Valle Jaramillo, -B4-0335/98 av Bertens för ELDR-gruppen om Colombia, -B4-0350/98 av Howitt för PSE-gruppen om de mänskliga rättigheterna i Colombia, -B4-0354/98 av Kreissl-Dörfler, Aelvoet, McKenna, Telkämper och Müller för V-gruppen om Colombia, -B4-0368/98 av Puerta, Sornosa Martínez, Manisco, Novo, Vinci, Ainardi, Alavanos, Ephremidis och Svensson för GUE/NGL-gruppen om de mänskliga rättigheterna i Colombia.
Nicaragua -B4-0349/98 av Cabezón Alonso, Newens och Sauquillo Pérez del Arco för PSE-gruppen om Nicaraguas utlandsskuld, -B4-0369/98 av González Álvarez, Novo, Vinci, Sjöstedt, Seppänen och Mohamed Alí för GUE/NGL-gruppen om Nicaragua, -B4-0374/98 av Kreissl-Dörfler och Telkämper för V-gruppen om Nicaraguas utlandsskuld.
Nordkorea -B4-0332/98 av Tindemans för PPE-gruppen om livsmedelskrisen i Nordkorea, -B4-0337/98 av Cars för ELDR-gruppen om situationen i Nordkorea, -B4-0346/98 av Ford för PSE-gruppen om livsmedelskrisen i Nordkorea, -B4-0356/98 av Holm, Müller och Bloch von Blottnitz för V-gruppen om svälten i Nordkorea, -B4-0363/98 av Dupuis för ARE-gruppen om svälten i Nordkorea.
Kongo -B4-0321/98 av André-Léonard, Bertens och Fassa för ELDR-gruppen om situationen i Kongo, -B4-0359/98 av Aelvoet och Telkämper för V-gruppen om situationen i Kongo.
Jamaica -B4-0340/98 av Cars och Bertens för ELDR om Jamaicas uppsägning av det frivilliga protokollet till ICCPR.
Syrien -B4-0324/98 av Moorhouse för PPE-gruppen om libanesiska fångar i Syrien.
Colombia
Lenz
Herr ordförande, kära kolleger! Än en gång står Colombia på föredragningslistan, och det smärtar oss än en gång i det här parlamentet, med dess goda förbindelser till Latinamerika och Latinamerikas politiker - också Colombias. Låt mig göra två korta anmärkningar till detta tragiska fall av mord på en människorättsaktivist, och den här gången till och med på hans eget kontor. Detta är verkligen ett ytterst dramatiskt förakt av de mänskliga rättigheterna.
För en kort tid sedan valdes parlamentet i Colombia - senat och parlamentet - på nytt. Jag känner inte till alla enskilda händelser, men jag tror inte att det kommer att bli några stora förändringar. Vi skulle härifrån tydligt vilja säga till de nyvalda ledamöterna att vi här kommer att fortsätta att följa hur och på vilket sätt de stöder ett oberoende rättsväsende som kan åtala någon för dessa brott, för det beror inte bara på regeringen, utan det beror också på parlamentet. De skall veta att vi noga följer det här!
Jag läste i går i en artikel i en seriös tysk dagstidning att också hos kommissionen för de mänskliga rättigheterna i Genève står Colombia på dagordningen. Mandatet för Förenta nationernas övervakningskommission, som EU stöder, skall förlängas, och antalet personer fördubblas. Också det är en positiv prestation från vår sida, men den förstärker tyvärr det negativa undersökningsresultatet.
Man kan bara säga att regeringen åter måste uppmanas att ta itu med de här mordet, för vem som än begår dem måste veta att våld föder våld, och det i ett land i vilket våldet tyvärr står på dagordningen.
De mänskliga rättigheternas försvarare måste få mer skydd om de mänskliga rättigheterna i Colombia någon gång skall lyckas få den ställning som de förtjänar.

Bertens
Herr ordförande! Jag vet att regeringar som den i Colombia följer den här typen av debatter med stort intresse, mycket större intresse än vad som är fallet i mitt eget land. När det gäller Colombia så dras vi med det stora problemet, vem gör nu egentligen vad? Vi har en situation i ett land som egentligen regeras av narkotikamaffian, som kontrolleras, militairement , av paramilitära trupper och som styrs, efter fattig förmåga, av regeringen. Mordet på ordföranden för den permanenta kommittén för mänskliga rättigheter, Valle Jaramillo, som jag förresten kände personligen, var naturligtvis fruktansvärt. Det skulle vara att gå för långt att säga att regeringen är skyldig. Regeringen bär egentligen skulden för allt som de inte har kunnat kontrollera, som de egentligen skulle ha förhindrat. Men låt oss i alla fall utifrån parlamentet säga till colombianerna, Colombias regering och framför allt till våra kolleger i parlamentet, som Lenz just sade, att vi gör något här, vi försöker hjälpa er och låt oss hjälpa er.

Howitt
Herr ordförande! Den 27 februari bröt sig tre personer som sade sig vara medlemmar i Brigaden in i människorättsadvokaten Jesús María Valle Jaramillos kontor i Medellín. Banditerna band fast honom och hans fru vid en stol och, när hon vädjade för hans liv, sade Brigadmedlemmarna till henne: " Hans tid har kommit." Dr Jaramillo sköts i huvudet och dog.
Lokala människorättsgrupper anser att dr Jaramillo dog för att han hade bevis för att armén och toppolitiker stöder de paramilitära dödspatrullerna i Colombia, en syn som får stöd av de slutsatser Colombias egen fiscalía eller överåklagare dragit, och att detta var en avrättning utanför rättsordningen som hade begåtts för att tysta honom.
Vi välkomnar fördömandet som Colombias regering redan tillkännagvivit. Men vi ber den att observera att dr Jamarillo har fördömts av guvernören i Antioquia för sin kritik av militären och att inga lokala politiker beklagat hans död; att människorättsgrupper har noterat 796 fall av utomrättsliga avrättningar på bara nio månader förra året och, trots att framläggandet av förslaget att reformera militära straffbalken mottogs väl och att Bloque de Bósqueda upprättades för att bekämpa de paramilitära grupperna, så fortsätter militärdomstolarna att frikänna medlemmar i säkerhetsstyrkorna som varit inblandade i brott mot mänskligheten.
Förutom vårt fördömande av kränkningar av de mänskliga rättigheterna, av våld från båda sidor, så finns det två områden där vi i Europa måste vidta särskilda åtgärder. För det första måste vi utöva påtryckningar så att kontoret för Förenta nationernas kommission för mänskliga rättigheter i Bogotá får stöd, ta hänsyn till dess rapporter, utvidga dess finansiering och begära att man överväger att utse en särskild rapportör som skall arbeta på kontoret i Colombia. För det andra, då kommissionär Marín svarade på min fråga förra året att människorättsgrupper inte kunde bidra till att få stopp på våldet i Colombia, så hoppas jag att han och hans kommission har fortsätt att fundera på detta svar.
Det är bara genom rigorös, fri och självständig övervakning av alla sidor i Colombia, till vilken människorättsgrupper givit modiga och unika bidrag, som förövarnas straffrihet kan utmanas och ett klimat av respekt för fred och mänskliga rättigheter kan skapas. Europeiska unionen kan, och måste, ge mer finansiellt stöd till detta arbete och på detta sätt hedra dr Jaramillos arbete så att hans död inte var förgäves.

McKenna
Herr ordförande! Som föregående talare sade så är det brutala mordet på denne människorättsaktivist oacceptabelt, och det faktum att regeringen där verkar vara fullständigt ovillig att göra något för att skydda livet på sina medborgare är förskräckande. De paramilitära grupperna måste upplösas, brotten utredas och de som är ansvariga måste ställas till svars.
I genomsnitt mördas tio personer om dagen i Colombia på grund av socio-politiskt våld. Regeringens strategi är fullständigt oacceptabel. Den säger att det inte kan finnas någon respekt för mänskliga rättigheter så länge det råder en väpnad konflikt. Dessa två processer kan inte kopplas ihop - det är helt enkelt inte acceptabelt. De paramilitära grupperna är ett resultat av en hemlig militär strategi och detta måste man ta med i beräkningen.
Parlamentet måste också kräva att rådet och kommissionen gör mer än att bara sända rekommendationer: de måste klargöra att den colombianska regeringen äventyrar relationerna mellan EU och Colombia. Då det finns en suspensionsklausul i samarbetsavtalen i händelse av kränkningar av mänskliga rättigheter borde vi överväga sanktioner. Det är något som måste tas upp. De medlemsstater i EU som kommer att närvara vid kommissionen för mänskliga rättigheter i Genève denna månad borde inta en klar ståndpunkt för att undergräva de materiella vinster de får som hotar livet på förkämpar för mänskliga rättigheter, fackföreningar och miljökämpar. Vi borde verkligen göra något mer än att bara anta resolutioner. Detta har kommit upp om och om igen och det är på tiden att man skrider till handling.

González Álvarez
Herr ordförande! Vi får förfrågningar från icke-statliga organisationer som arbetar på plats i Colombia och som säger oss att mellan oktober 1996 och mars 1997 har 1 900 människor dödats. Offren är framför allt bönder, fackliga företrädare och personer som kämpar för de mänskliga rättigheterna. I dag talar vi om Jesús María Valle Jaramillo, och man måste komma ihåg att Jesús María Valle Jaramillo och Josué Girardo var här, i detta parlament, för att förklara situationen kring de mänskliga rättigheterna i Colombia för parlamentarikerna och i dag är båda döda.
Jag måste erkänna att jag känner en stor frustration därför att här fördömer vi ständigt det som händer, men vi är oförmögna att förhindra att det dör fler människor som försvarar de mänskliga rättigheterna. Det råder ingen tvekan om att det, dessutom -enligt kollegerna från de icke-statliga organisationerna som arbetar där, att det är personer som arbetar inom jordbrukarorganisationer, inom mänskliga rättigheter organisationer-, råder en total straffrihet och, dessutom, att de paramilitära grupperna ansvarar för 76 procent av morden. Samper hade mycket riktigt sagt att han skulle avväpna de paramilitära grupperna; vi har också fått ett meddelande från Colombias ambassad som informerar oss om skapandet av ett fredsråd i Colombia. Men om vi inte kan förhindra, om Europeiska unionen inte kan förhindra att de personer som jobbar med mänskliga rättigheter dör, kommer det där att förvandlas till en djungel.
Vi mindes här, i den senast godkända resolutionen, ett pars död, Mario Calderón och Elsa Alvarado - de dödade också hennes far - unga akademiker, försvarare av de mänskliga rättigheterna, som kom från CINEP, som är ett mycket erkänt studie- och forskningscentrum i Colombia. Jag vet inte vem som kommer att våga försvara de mänskliga rättigheterna i Colombia med tanke på alla dessa mord. Jag tror att Europeiska unionen har metoder för att utöva påtryckningar och att den, som Howitt och andra kolleger sade, borde öka budgeten för vårt kontor där och utnämna en särskild föredragande för att stimulera de mänskliga rättigheterna. Och EU-kommissionen bör, i den mån den kan, utöva påtryckningar i sina avtal med Colombia så att ingenting liknande händer igen. För varje gång det kommer hit en person för att berätta vad som händer, blir denne omedelbart mördad.

Salafranca Sánchez-Neyra
Herr ordförande! Vi har alla följt de våldsamma händelserna i Colombia den senaste tiden, och jag menar verkligen alla . Vi måste självfallet beklaga Valle Jaramillos död, men i går begravdes 90 soldater med vanställda ansikten och vi måste också beklaga de våldsdåd som begås av militära eller paramilitära grupper. Jag minns att Colombias utrikesminister inför detta parlament uttryckte sin regerings fasta vilja att bekämpa straffriheten och ställa alla dem som uppmuntrar eller anstiftar paramilitära gruppers verksamhet inför rätta.
Den viljan har bekräftats av en rad handlingar, herr ordförande; man har skapat ett kommissariat för mänskliga rättigheter i Colombia, man har undertecknat avtal med Internationella Röda korset, man har skapat en särskild avdelning inom republikens skatteförvaltning för att bekämpa företeelsen paramilitära grupper och, slutligen, har man skapat ett nationellt utskott för mänskliga rättigheter.
Det är uppenbart, herr ordförande, att allt detta inte är tillräckligt, att Europeiska unionen måste följa denna process på mycket nära håll, och att vi måste försöka se till att en av Latinamerikas äldsta demokratier sätter punkt för en konflikt som pågått i 40 år nu och, utan tvekan, beklaga denna händelse och uttrycka vår solidaritet och vårt stöd för offren och deras familjer, i det här fallet Valle Jaramillos.
Nicaragua

Newens
Herr ordförande! Trots att en stor andel av befolkningen i Nicaragua är hopplöst utblottad så har Nicaragua den högsta skulden per capita i världen. Förra årets lade betalningen av skulder beslag på 38 procent av de årliga exportinkomsterna på 700 miljoner USA-dollar. Den nicaraguanska regeringen spenderade 17 USA-dollar på hälsovård och 16 USA-dollar på utbildning per capita, men ungefär en och halv gånger den sammanlagda summan, 47, 40 USA-dollar per capita, på skuldbetalningar förra året. Samtidigt har skattehöjningarna som orsakats av genomförandet av IMF: s omstruktureringspaket ökat fattigdomen och för att spara pengar har välbehövliga krediter som tidigare varit tillgängliga för jordbrukare skurits ner. Det är en skam att människor som knappt kan skrapa ihop tillräckligt för att hålla sig levande skall pressas att betala tillbaka de rikas lån. Faktum är att Nicaragua omöjligen kan betala räntorna på kapitalåterbetalningarna för sin skuld på lång sikt, och dess åtagande är nästan dubbelt så högt som de 20 procent av exportinkomsterna som Världsbanken satt som tak i sitt initiativ för högt skuldsatta länder.
Tidigare i år skrev jag till brittiska utrikesdepartementet för att kräva att Nicaragua räknas med i initiativet för de högt skuldsatta länderna, i synnerhet med tanke på Nicaraguas framgångar med att klara av målsättningarna för strukturomvandlingen, och för att kräva att man skall trycka på för detta när den konsultativa gruppen träffas i april i år. Just denna resolution följer upp detta initiativ och påtryckningar måste sättas in mot alla parter i den konsultativa gruppen på mötet för att ge lättnad åt detta land som lidit så länge.
Det finns många andra behov som behöver tillfredsställas, i synnerhet i den sociala sektorn och biståndet måste bibehållas. Men det första steget är att ta upp denna skuldfråga och åtgärder måste vidtas beträffande detta så snart som möjligt.

González Álvarez
Herr ordförande! För tre år sedan besökte vi tre projekt som Europeiska unionen har i Nicaragua, rent konkret en vårdcentral i en by för krigsveteraner och en skola, och såväl Nicaraguas myndigheter - just då hade Violeta Chamorro regeringsmakten - som ledarna för oppositionen talade med oss om det enorma problem som utlandsskulden innebär. I vår resolution sägs det att 38 procent av utvecklingsbiståndet avsatts för att betala utlandsskulden. De sade att det just då var 40 procent. Dessutom är det så att vissa länder ibland är på modet och sedan, utan att man riktigt vet varför, upphör att vara på modet. Det allmänna stöd som Nicaragua fick från hela världen har minskat till mindre än hälften. Nicaragua är ett av världens fattigaste länder och det land som har världens högsta utlandsskuld per capita .
Vi anser att Europeiska unionen redan nu anstränger sig, vi är fullt medvetna om att utvecklingsbiståndet från Förenta staterna och Japan - för att nämna två stormakter - är mycket mindre än Europeiska unionens. Däremot tror vi att när vi talar så energiskt om demokratier, och framför allt om Latinamerikas demokratier, att demokratin inte kommer att vara möjlig om, något som såväl ledarna för regeringen som för oppositionen sade till oss, 70 procent av Nicaraguas befolkning befinner sig i den mest totala fattigdom och arbetslösheten är 50 procent, utan någon hjälp eller bidrag. Medan de 50 procenten av befolkningen som inte har arbete inte får någon hjälp och medan 70 procent av befolkningen lider av en enorm fattigdom och landet har den enorma utlandskuld som det har, kommer demokratin enbart att vara en formell demokrati. Den verkliga demokratin är den som kan och bör lösa befolkningens problem.

Aelvoet
Herr ordförande, kolleger! Precis som Álvarez nyss sade så är Nicaragua ett av de fattigaste länderna. Av dess yrkesarbetande befolkning är 60 procent arbetslösa, många människor kan inte längre betala en läkare, söka sjukhushjälp, osv. Dessutom har landet en så enormt hög utlandsskuld att om det kommer in nya pengar så går den största delen åt till att betala räntorna.
Inom kort kommer en konferens att hållas i Genève där det normalt sett skall förhandlas om en kvittning av skulden. Allt beror nu på i vilken anda förhandlingarna kommer att hållas. Om man bara stannar vid ett klassiskt erbjudande och säger: OK, de och de skulderna kvittas men för det får ni tunga anpassningsprogram att följa, vilka bland annat leder till att man återigen inte kan lägga ner mer pengar på skolor, sjukhus, osv, då kommer man inte ett steg längre. Därför yrkar vi alltså på en kombination av skuldkvittning och sociala hjälpprogram så att det samtidigt kan arbetas vidare med de verkliga problemen.

von Habsburg
Herr ordförande! Av Centralamerikas länder är Nicaragua sedan lång tid utan tvivel ett av de mest sympatiska och ett av de mest tragiska länderna. Jag själv har varit i Nicaragua, jag har personligen sett situationen där. Det var ett fruktansvärt inbördeskrig i Nicaragua, från vilket man här ofta visade förfalskade bilder. Det nicaraguanska folket har trots detta, med den nuvarande presidenten Alamán, faktiskt lyckats få ett ansvarsfullt demokratiskt-liberalt parti till makten.
Dessutom har under tiden också det relativt revolutionära Sandinistpartiet slagit in på demokratins och frihetens väg, vilket blivit särskilt synligt genom den nuvarande krisen med Ortega. Från vår sida kan man därför säga följande: Det är helt enkelt inte logiskt att Nicaragua är ett av de fattigaste länderna. Den som har varit där, vet att det där finns ett värdefullt folk, och vi borde göra allt för att hjälpa nicaraguanerna - speciellt under den nuvarande presidenten - ur den här situationen.
Det kan vi bara uppnå genom att vi lättar på skuldbördan. Jag vill inte säga att den helt och hållet skall tas bort, för det vore fel, men vi borde göra allt för att ge nicaraguanerna möjligheten att faktiskt bygga upp sitt land, utveckla de stora rikedomar som finns där - och det är i första hand mänskliga rikedomar - och i synnerhet bedriva en politik som motsvarar det här landets stora kulturella spanska tradition.

Van Bladel
Herr ordförande! Kapitalistiska, oligarkiska familjer och en romantisk, revolutionär, marxistisk elit har gjort Nicaragua till ett fattigt land. Landet har bara kaffe och det kommer man inte långt med på världsmarknaden. Jag hoppas verkligen att bidragsgivarna kan rädda Nicaragua. Det är dock inte det ämnet som vi borde prioritera i dagens debatt om mänskliga rättigheter. Enligt min åsikt borde vi tala om de klassiska mänskliga rättigheterna. Därför ville min grupp i dag ta upp Kuba till debatt. Över 500 politiska fångar och Europaparlamentet fortsätter bara att utifrån en totalt malplacerad solidaritetskänsla flirta med el lider maximo . Om Havanna bara fortsätter lite till så lyckas landet säkert också bli medlem i Lomékonventionen utan att de 500 fångarna släpps fria. Det är inte så underligt att väljarna inte har något förtroende för detta parlament som fördömer skändningar av de mänskliga rättigheterna på ett mycket selektivt sätt.
Nordkorea

Jarzembowski
Herr ordförande, kära kolleger! Jag tror att vi helt enkelt måste erkänna att det i Nordkorea handlar om en enorm mänsklig tragedi. Det är oansvarigt att den nordkoreanska regeringen, inför den livsmedelsbrist som kunnat urskiljas sedan länge, fortfarande försöker att hindra världens befolkning från att identifiera dess folks lidande. Det är helt enkelt en obegriplig tragik, att det i en tid, när det finns livsmedelsöverskott i världen, här finns ett folk, och i synnerhet små barn och äldre människor, som måste lida av en livsmedelsbrist, vilken över huvud taget inte behövde finnas om bara regimen öppet skulle erkänna sina interna problem. Den nordkoreanska regeringen måste äntligen tillåta att en delegation kan resa in i landet för att obehindrat undersöka vidden av livsmedelsbristen och ta reda på det bästa sättet att hjälpa människorna i landet på, och det inte bara i de stora städerna, utan på slättlandet och i de avsides belägna områdena, där nöden om möjligt är värre än i uppvisningsregionerna, som den nordkoreanska regeringen alltid erbjuder oss att resa runt i.
Jag tror också att kommissionen - och jag hoppas, herr kommissionär, att kommissionen ser det som vi - och medlemsstaterna borde förbereda ytterligare livsmedelshjälp till Nordkorea och även öka stödet till läkarhjälp för barn och äldre. Jag är inte helt säker på om vi med hot kan påverka Nordkorea att faktiskt motsvara våra föreställningar om mänskliga rättigheter och att anta våra normala mänskliga erbjudanden om hjälp. Av avgörande betydelse är dock att vi klargör för nordkoreanerna att det här är ett land som kan och måste få hjälp från hela världen, och att vi inte kommer att acceptera människors lidande.

Bertens
Herr ordförande! Vi skall hjälpa Nordkorea. Låt oss i första hand konstatera att katastroferna, förutom naturligtvis de naturkatastrofer som inträffat där, bland annat orsakats av det sätt som de nordkoreanska diktatorerna styr landet. Den liberala gruppen är självfallet för ett humanitärt bistånd till Nordkorea. Detta bistånd måste ökas - livsmedel, primär medicinsk hjälp - och jag hoppas att kommissionen på något sätt kan svara på hur och på vilket sätt det hela skall övervakas, inte som inblandning utan helt enkelt för att se till att Nordkoreas befolkning - och som Jarzembowski sade: barn och behövande - verkligen får tillgång till hjälpen.
Jag skulle vilja be kommissionären insistera på att det i framtiden kommer ett slags samarbete med Nordkoreas regering. I det sammanhanget vill jag fästa uppmärksamheten på de tre ändringsförslag som den liberala gruppen inlämnat genom Cars.
Kommissionen måste lägga grunden för ett mer strukturellt bistånd i framtiden. Förstärkning av jordbrukssektorn är till exempel av stor betydelse i det sammanhanget och en stabil utveckling av Nordkorea skall bidra till det.

Ford
Herr ordförande! En del av anledningen till att denna fråga är uppe på dagordningen igen - vi diskuterade frågan så sent som i oktober - är att två saker har förändrats: först och främst är det helt klart att skörden 1997 var lika dålig som skörden 1996, och för det andra har nordkoreanerna för första gången medgivit livsmedelskrisens fulla omfattning.
Vid slutet på februari tillkännagav den nordkoreanska nyhetsbyrån att även om den dagliga spannmålsransonen skars ner till en svältnivå på 100 gram per person och dag så skulle spannmålen vara helt slut vid mitten på denna månad.
Redan före detta så gjorde FN: s siffror gällande att 17 procent av barnen i Nordkorea led av undernäring. Det är sant att de har drabbats av en aldrig tidigare skådad rad av naturkatastrofer - översvämningar, tidvattenvågor och torka - och ändå vet vi alla att ett av problemen är systemfelet i landets ekonomi. Utan sovjetiskt bistånd och kinesisk byteshandel har ekonomin hamnat i stora svårigheter. Ekonomin går ner i varv - brist på bränsle betyder energiavbrott. Det betyder att industriproduktionen faller. Produktionen av gödningsmedel har gått ner med 60 procent, vilket innebär att mindre mat produceras och så går den onda cirkeln ett varv till.
Om vi skall kunna förhindra en naturkatastrof så behövs mer bistånd. Bistånd i form av nödproviant måste slussas in i Nordkorea, inte bara från Europeiska unionen - vi var den största enskilda givaren förra året - utan också från Sydkorea, Japan och Förenta staterna.
Ett av problemen är att Nordkorea är ett fullständigt slutet land. Vi måste se till att folk släpps in dit - en delegation från parlamentet som kan göra en uppskattning av behoven, både med avseende på livsmedel, medicin och energi. Utrikes- energirespektive budgetunderskotten håller just nu på att förbereda ett gemensamt betänkande om KEDO-projektet, i vilket Europeiska unionen deltar tillsammans med Japan, Sydkorea och amerikanerna för att förse Nordkorea med två kärnreaktorer för att framställa energi.
I och med att Kim Dae Jung tillträtt sitt ämbete i Sydkorea och att en ny ledare nyligen har insatts på sin post i Nordkorea finns det en utsikt om att det kan bli möjligt att läka ett politiskt sår som har varat farligt i ett halvsekel. Vi måste se till att vi utnyttjar den.

Holm
Herr ordförande! Ännu en gång diskuterar vi Nordkorea här i Europaparlamentet. Tyvärr är det nog inte den sista gången, eftersom rapporten som kom nyligen från tyska Röda korset är skrämmande. Organisationen har nämligen uppskattat att hela 10 000 barn under 7 år dör av svält varje månad. Ytterligare tiotusentals lider av svår undernäring. Tillståndet är alltså mer än allvarligt.
Den nordkoreanska kommittén för återställande av livsmedelsförluster har sagt att det nuvarande lagret av spannmål kommer att vara tömt i mitten av mars, dvs. nu till helgen. Det krävs utan tvekan större humanitära insatser i form av livsmedel, men också sjukvårdshjälp, för att klara basnivån för det behov som finns. Samtidigt är verkligheten i EU-agerandet i Nordkorea så, att på samma gång som alla dessa människor, framför allt barn, lider av undernäring, vill EU via Euroatom tillsammans med andra länder bygga två nya kärnkraftverk i Nordkorea till ett belopp som i detta fall är betydande. Hur skall vi kunna stå till svars inför de barn som lider av undernäring och som till och med dör av svält och som behöver akuta insatser? Var är den sociala, humana aspekten i detta dubbelspel av EU?
V-gruppen vill att byggandet av nya kärnkraftverk via KEDO skall stoppas, eller åtminstone avbrytas tillfälligt tills den akuta mänskliga katastrofsituationen i Nordkorea har kunnat avhjälpas.
V-gruppen stöder den gemensamma resolutionstexten. Vi vill dock inte att denna text skall säga att vi stöder KEDO - det står nämligen inte texten -, utan vi bara accepterar och inser att det finns ett energiproblem i Nordkorea som vi emellertid inte tycker kan lösas med kärnkraftverk. I stället behövs det andra energikällor som kan stå för framtiden.

Hory
Herr ordförande! Genom att ta initiativet till det här resolutionsförslaget så har vår grupp velat ställa följande fråga: Måste hundratusentals koreaner dö av svält för att det internationella samfundet bedömer den nordkoreanska regimen för vad den är, dvs. en av de värsta diktaturer som världen någonsin har känt till?
Vi vet i dag, myndigheterna i Pyongyang har till och med medgivit det, att befolkningen i det här landet har drabbats av en fruktansvärd livsmedelsbrist som tvingar koreanerna att livnära sig på bark eller grönsaksrester, och kanske till och med, enligt vad vi har hört, i extremfallen äta människokött.
Man låtsas att det här mänskliga dramat beror på vädret. Översvämningarna 1995 och 1996 bidrog utan tvivel till att förvärra de strukturella bristerna som den politiska, ekonomiska och sociala regimen i Nordkorea har förorsakat. Men samtidigt har makten fortsatt att slösat bort omåttliga summor på sin militärbudget eller på sina utgifter för pompa och ståt.
I dag är det bara de nordkoreanska ledarnas omedgörlighet, på gränsen till autism, som hindrar det internationella samfundet att snabbt och effektivt komma en civilbefolkning till hjälp, som bokstavligt talat har tagit som gisslan.
På alla breddgrader har kommunismen, eller i verkligheten socialismen, definitivt och kategoriskt dömd av historien, som redan accepterar dess tunga ansvar i det som återstår av de länder som utsattes för den. Ändå vidmakthåller Nordkorea sin linje av internationell isolering, förstatligande av ekonomin och av övermodigt krigshets gentemot Sydkorea.
Det internationella samfundet borde, i koreanernas intresse, inte tolerera det längre. Jag önskar att kommissionen ville delge oss de initiativ den har tagit för att samtidigt hjälpa Förenta nationerna att snabbt ingripa till förmån för den berörda civilbefolkningen, och för att bryta logiken med det kollektiva självmord som den ondskefulla nordkoreanska regeringen har dragit in sitt folk i.
Kongo

Fassa
Herr ordförande! Det som kallas Kongo Brazzaville riskerar att inte längre förbli en stat, på sätt och vis riskerar det att inte någonsin ha varit det. Efter det att Sassou-N'guesso tagit makten med våld befinner sig landet faktiskt i en paradoxal situation. Å ena sidan en regim som i allt väsentligt blivit en enpartiregim och, å andra sidan, en mängd privata milisstyrkor - i regel bildade efter etniska riktlinjer - som delar upp landet mellan sig och oupphörligen kämpar inbördes: en situation som, på det effektiva franska diplomatspråket kallas " un chaos borné" , ett begränsat kaos.
Det är därför nödvändigt att kommissionen blockerar all hjälp till Kongo som inte utgörs av humanitärt bistånd eller som är avsett att utveckla samhällets svagare delar tills situationen i landet förändras. Jag vädjar till er, herrar kommissionärer, att vidta nödvändiga, meningsfulla och lämpliga stegen för att uppnå detta mål.

Aelvoet
Herr ordförande, kolleger, herr kommissionär! Förra året tog Sassou- N'guesso makten på nytt, efter hårda strider. Han fick då ordentligt stöd av Angola och nu vet vi att grundlagen upphört att gälla, parlamentet har upplösts, det grundlagsenliga rättsväsendet är upplöst, det grundlagsenliga rådet existerar inte längre och på det här sättet skulle vi kunna fortsätta ett bra tag. Det är tydligt att det hela rör sig i riktning mot mer diktatur och mindre demokrati. Jag skulle här dock vilja fästa uppmärksamheten på att en av de stora ekonomiska förändringarna som genomförts av den nya presidenten är sänkningen av den petroleumskatt som Elf Acquitaine måste betala. De tjänar på det alltså. Det bör därför inte vara särskilt förvånande att presidenten i det landet, Kongo-Brazzaville, som utvecklats till en fullkomlig diktatur, fått ett mycket varmt mottagande i Elysèe . Men i grunden är det dock självklart att Europeiska unionen, om den vill ta sig själv på allvar, måste ta ställning i denna fråga och det är påfallande att det i den frågan varit ovanligt få reaktioner på statskuppen som ägde rum förra året. Av den anledningen sägs det med tydlighet i de resolutioner som lagts fram att fria val måste anordnas, att rådet borde kunna uttala sig enhälligt - men vi är ju vana vid att det ofta är en riktig kakofoni - och att åtminstone den ekonomiska hjälpen från unionen till Kongo-Brazzaville måste fortsätta att blockeras, åtminstone så länge det handlar om den del av hjälpen som direkt berör befolkningen, den humanitära hjälpen, de fattigaste lagren av befolkningen, för dem måste naturligtvis något göras. Jag hoppas att vi skall lyckas komma fram till en tydlig ståndpunkt från parlamentets sida och att kommissionen och rådet också skall agera i enlighet med den.

Van Bladel
Herr ordförande! Jag vill påminna fru Aelvoet om att Hory och jag visst ville fästa uppmärksamheten på Kongo-Brazzaville vid en brådskande debatt förra året men övriga kolleger tyckte tydligen inte att det var tillräckligt mödan värt just då.
Det är tragiskt att jorden kring ekvatorn innehåller så mycket olja. Utländska företag är snabba att exploatera den och gärna tillsammans med diktatorer. Så är fallet i Kongo-Brazzaville, så var och är fallet i Luanda, i Angola, så är fallet i det tidigare självstyrande området Kabinda. Resolutionen om Kongo-Brazzaville hade varit meningsfull som signal redan i oktober förra året. Nu har regeringsbytet skett, den gamla diktatorn sitter på sin plats, de angolanska trupperna och legosoldaterna är fortfarande kvar.
Min politiska grupp yrkar för att hjälpen till befolkningen i Kongo-Brazzaville intensifieras och har ingivit ett ändringsförslag för det ändamålet. Sedan Kabila erövrat Afrikas hjärta så har mycket förändrats i området men inte till förmån för demokratin och medborgarna. Även om det i yttervärldens ögon försiggår en fredsprocess i Angola så vet insiders - och en portugisisk kollega försäkrade mig om det för två timmar sedan - att regeringsstyrkorna gör sig klara för en stor offensiv för att en gång för alla trycka ner den politiska oppositionen.
Angolas oljevinster går åt till vapeninköp och kommer att göra det de närmaste åren. Enligt de upplysningar jag har kan ett Lomé-land endast komma i fråga för EU-bistånd om vapeninköpen inte överstiger 2 procent av budgeten. Herr kommissionär! Skulle ni grundligt vilja ta reda på om ett land som Angola, som köper så mycket vapen, efterlever Lomé-avtalet och skulle ni framför allt vilja ta reda på om EU-pengarna kommer alla medborgare i Angola till godo och inte bara eliten.

Bertens
Herr ordförande! Det blev lite förvirrande här eftersom min föregångare hela tiden talade om Angola. Men det ligger ju i närheten av Kongo. Jag tror att få människor i Europa vet var Kongo ligger och vad som hänt där och vad som utspelat sig där de senaste åren i utkanten av de politiska och militära våldsamheterna i Zaire.
Vad vi ser - och fru Aelvoet har redan påpekat det - är rådets oförmåga att ta initiativ och, ja kakofonin av utlåtanden från Bryssel som skulle kunna ha något med en lösning på krisen i Kongo att göra.
Vi får hoppas att Europeiska kommissionen är beredd att stoppa det humanitära bistånd som inte är avsett för de allra fattigaste så länge det auktoritära styret i Brazzaville är vid makten. Det är Europas viktigaste instrument för att åtminstone sätta press på myndigheterna. Kanske kan vi då också se till - och det har de två föregående talarna också sagt - att de europeiska handelsintressena får ett något mänskligare drag.
Jamaica

Bertens
Ett mycket intressant ämne, herr ordförande! Den liberala gruppen har ingivit ett ändringsförslag. Det handlade om att Jamaicas dragit sig ur det frivilliga protokollet i det internationella avtalet om medborgerliga och politiska rättigheter. Om ett protokoll är frivilligt, tänkte Jamaicas regering, så kan vi också dra oss ur av egen vilja. Så är det kanske också. Men det viktigaste i detta ärende är att det är en felaktig signal. Det har redan visat sig att regeringen i Barbados, Trinidad och Tobago, vill göra samma sak som Jamaica nu gjort. Jag har nämligen här ett meddelande från Jamaicas utrikesminister eller prime minister och jag kan inte annat än dra slutsatsen att Jamaicas frivilliga tillbakadragande från det frivilliga protokollet till det internationella avtalet om medborgerliga rättigheter har att göra med att Jamaica vill kunna försvara sitt behållande av dödsstraffet. Jag hoppas dock att detta tas upp på AVS-mötet i Sint Mauritius. Vi fördömer med andra ord inte Jamaica utan vi frågar, i form av en rekommendation, var det verkligen nödvändigt?

Habsburg-Lothringen
Herr ordförande! Parlamentet tar gudskelov gång på gång itu med dödsstraffet, i de flesta fall t.o.m. enhälligt, men inte alltid, vilket jag tyvärr måste säga. Det som är bra med föreliggande fall är det faktum att vi här pratar om ett teoretiskt fall och inte om ett praktiskt fall, som vi omedelbart måste förhindra.
Vi borde dock vid diskussionen om Jamaicas utträde ur tilläggsprotokollet inte glömma att vi här kastar sten, trots att vi sitter i glashus; några av Europeiska unionens medlemsstater har inte heller undertecknat samma protokoll som vi nu kräver av Jamaica, och det med samma argument som Jamaica använder, till exempel Storbritannien, men också andra stora länder som Förenta staterna, Japan och - såvitt jag vet - ytterligare arton stora länder.
Jag anser att vi här i parlamentet skall vara konsekventa med vår insats mot dödsstraffet, men vi borde också inte i förhastat göra visa fördömanden, när vi egentligen borde börja med oss själva.
Syrien

Moorhouse
Herr ordförande! För ungefär en månad sedan tog jag på mitt kontor i Bryssel emot en delegation med libanesiska män och kvinnor som uppenbarligen befann sig i en svår situation. De var män och kvinnor med släktingar som blivit bortförda från sina hem eller arbetsplatser och, förefaller det, tagits till Syrien där de försvunnit spårlöst. I ett eller två fall kände familjerna mer eller mindre till var de som blivit bortförda befann sig. Ett särskilt fall som jag minns handlade om en dam som följde med gruppen och som sade att hon inte hört något från sin son på sex år förrän någon annan hade kommit hem till henne och sagt att just denna person befann sig i ett visst fängelse, möjligen i Damaskus. Det var en förskräcklig situation och frågan är vad vi skall göra åt det. Det är kanske ett av Europaparlamentets kännetecken att vi kan uppmärksamma eller höja profilen i fall av detta slag och det är huvudsyftet med denna resolution som har inlämnats i mitt namn och även för Europeiska folkpartiets räkning.
Anmärkningsvärt nog nåddes vi för ett par dagar sedan av nyheten att ett ganska stort antal människor i denna situation som har bortförts faktiskt nu släppts fria. Jag har för övrigt inte hänvisat till antalet bortföranden; de uppgår förmodligen totalt till inte mindre än 200 och frisläppandena utgör möjligen så många som 121 av dessa. Det är en fin tanke att kanske vår resolution redan har spelat någon roll, men vi kommer aldrig få vet om sås var fallet. Men det finns säkerligen de som fortfarande väntar på att bli frisläppta och därför hoppas man att den syriska regeringen, inte minst mot bakgrund av det faktum att förhandlingar om ett möjligt bibehållande av associationsavtalet inom Euro-Med-programmet kommer att inledas i en nära framtid, kommer att ta hänsyn till detta och vidta åtgärder för att släppa dem i vars fall inget ansvar yrkats.

de Silguy
Herr ordförande, mina damer och herrar ledamöter! Jag skall börja med Colombia.
Kommissionen blev oroad när den fick reda på mordet på María Valle Jaramillo, ordförande för den permanenta kommittén för mänskliga rättigheter i Colombia, som, vilket Álvarez sade alldeles nyss, besökte denna kammare för inte så länge sedan. Kommissionen fördömer å det kraftigaste denna åtgärd, och noterar beslutet om att instifta en särskild kommitté inom Fiscalia general de la Nación för att undersöka det här mordet. Kommissionen vädjar dessutom högtidligt till den colombianska regeringen om att sätta in ALLA till buds stående medel för att identifiera de ansvariga för detta oacceptabla brott, och ställa dem inför rätta för att straffa dem.
Kommissionen delar till fullo den oro som parlamentet uttryck, fru Lenz, om utvecklingen av den interna situationen i Colmbia, som, vilket ni sade, har försämrats de senaste månaderna. Man måste ägna sig åt de mänskliga rättigheterna i Colombia, men inte bara i ord, utan också i gärningar, fru Álvarez.
Kommissionen är även övertygad om att ett initiativ i syfte att isolera landet skulle ha en ökning av våldet som enda konsekvens. Det är därför som kommissionen ger ett betydande stöd till förstärkningen av rättsstaten och dess ansträngningar går i tre riktningar. För det första så stöder kommissionen det lokala kontoret för Förenta nationernas kommissionär för mänskliga rättigheters arbete - jag svarar nu Howitt - genom att i år ha vidtagit alla nödvändiga åtgärder för att försäkra att det här kontorets arbete kommer att kunna fortsätta i ytterligare ett år. Jag vill erinra om att kommissionen finansierar fem internationella observatörer, vilka för övrigt utgör huvudparten av personalen på det här kontoret.
För det andra så stöder kommissionen de icke-statliga organisationernas arbete. Colombia är prioriterat i utdelningen av resurser från budgetposten " Demokrati och mänskliga rättigheter i Latinamerika" . Åtskilliga initiativ håller på att genomföras, i samarbete med lokala icke-statliga organisationer.
Slutligen, för det tredje, undersöker kommissionen för närvarande möjligheten att skjuta till ett speciellt stöd till den colombianska regeringen för att förbättra funktionen hos dess rättsliga institutioner.
Jag kommer nu till Nicaragua, vars svårigheter mer verkar ligga på det ekonomiska planet än på de mänskliga rättigheternas, i strikt betydelse. Nicaraguas problem är alltså kanske mer inom mitt befogenhetsområde.
Nicaraguas utrikesskuld har på tre år sjunkit från 10 till 5, 5 miljarder ecu, vilket är en stor framgång som måste välkomnas. Med detta sagt, trots denna stora minskning, är nivån på skulden och Nicaraguas situation fortfarande bekymrande, för skulden belöper sig fortfarande - jag preciserar det med tanke på Newens - till mer än 250 procent av BNP, och avgifterna för skulden slukar motsvarande 30 procent, dvs. praktiskt taget en tredjedel av intäkten av den nicaraguanska exporten, vilket, med internationella mått mätt, är avsevärt.
Nicaraguas regering kommer att begära en omprogrammering, en omfördelning av sin skuld inom ramen för Parisklubben.
Kommissionen delar den oro som er kammare har uttryckt om en sådan skuldsättnings effekt på den ekonomiska aktiviteten. En lösning måste hittas. Kommissionen är också välvilligt inställd till Nicaraguas valbarhet till det initiativ som inrättats av Världsbanken till förmån för en förbättring av skuldavbetalningen för svårt skuldsatta länder. Nicaragua kommer på så sätt att kunna fortsätta på den väg av tillväxt som landet återfann för bara tre år sedan, efter femton år av tillbakagång på grund av väpnade konflikter.
Jag vill också påminna om att eventuella beslut om omfördelning, eller minskning av de tillämpliga avgifterna, ersätter de långivande länderna. I fallet med Nicaragua, kommer nästan 4 miljarder av dess skuld på 5, 5 miljarder dollar från de här staterna, det vill säga huvudsakligen, i just det här fallet, hälften från Mexiko och Ryssland. Huvuddelen av den här skulden måste alltså skrivas om inom ramen för Parisklubben, som samlar de viktigaste borgenärsländerna och som, det preciserar jag med tanke på fru Aelvoet, kommer att träffas under det första halvåret i år.
Jag kan försäkra von Habsburg om att det inte är finansministrarnas vana att överge skulderna. Man skriver om dem, dvs. man skjuter fram avbetalningen. Resten ersätter naturligtvis mulitlaterala organisationer, till att börja med den Interamerikanska banken.
Vad gäller Nordkorea så delar kommissionen parlamentets oro över situationens allvar vad gäller humanitära frågor och livsmedelssituationen i Nordkorea och detta, herr Hory, naturligtvis oberoende av den bedömning som kanske kan och måste göras av sättet på vilket det här landet har styrts och fortfarande styrs.
Sedan 1995, när de första allvarliga översvämningarna ägde rum, har Europeiska unionen beviljat bistånd till de grupper av personer som drabbats hårdast: barn, äldre, och gravida kvinnor. 1997 beviljade unionen 48 miljoner ecu i livsmedelshjälp och 20 miljoner till hjälp på folkhälsoområdet, och blev på så sätt den viktigaste bidragsgivaren till Nordkorea, 68 miljoner ecu, herrar Ford och Holm, i jämförelse är det mycket mer än vad som getts i stöd till KEDO, eftersom KEDO är 15 miljoner ecu på fem år. Det är dessutom, som ni vet, ett medel för att undvika kärnspridning i det här området.
Man håller för tillfället på att undersöka vilken biståndsvolym - livsmedelshjälp och humanitär hjälp - som skall beviljas för 1998. Ett beslut kommer snart att tas av medlemsstaterna och jag kan på den här punkten försäkra herr Jarzembowski om att det samtidigt kommer att ges livsmedelsstöd och stöd till jordbruket. Förresten så delar faktiskt kommissionen den åsikt som uttryckts av den här kammaren, och som jag hörde alldeles nyss här, om behovet av att vara bättre infomerades om situationens utveckling på plats.
Det här förutsätter också att de icke-statliga organisationerna och de internationella organisationerna beviljas tillträde. I vilket fall som helst, och Bertens har rätt, är inte biståndet ett tillräckligt substitut för strukturella åtgärder, åtgärder för att liberalisera ekonomin, vilka är de enda som kan garantera en hållbar förbättring av den ekonomiska, sanitära och sociala situationen i landet. Jag kan försäkra er om att kommissionen anstränger sig för att stimulera de nordkoreanska myndigheterna att agera i den här riktningen.
För det femte så fortsätter jag nu med situationen i Kongo Brazzaville. Ett uttalande från Europeiska unionens ordförandeskap den 3 november 1997 definierade unionens ståndpunkt om den väpnade konflikt som härjat i Kongo och den nya politiska regim som denna resulterade i. Kommissionen gör sina åtgärder inom ramen för denna och den följer med spänning utvecklingen av situationen på plats, och vakar i synnerhet över att de riktlinjer som fastställts av det nationella Forumet för enhet, demokrati och återuppbyggnad. Sökandet efter en varaktig fred förutsätter, fru Aelvoet, att man återgår till en legitim regering genom fri, öppna och rättvisa val.
Kommissionen, herr Fassa, har i det här avseendet inlett en dialog med de kongolanska myndigheterna och representanter för de huvudsakliga politiska krafterna, i syfte att främja deras deltagande i återuppbyggnaden av landet och att bidra till framgång för processen med en övergång till demokratin. Sedan konflikten bröt ut har Europeiska unionen givit livsmedelsbistånd, jag preciserar det med tanke på flera talare, enbart till befolkningen, och till den fattigaste befolkningen, ett bistånd som uppskattas till totalt 11, 5 miljoner ecu, ett tilläggsbistånd borde uppbådas mycket snart, i samarbete med de icke-statliga organisationerna.
Europeiska unionen förbereder för resten ett program för återuppbyggnad för den civilbefolkning som fallit offer för den väpnade konflikten. Däremot, vad gäller återtagandet av samarbetet, kommer det här att fungera efter att framsteg gjorts vad gäller nationell försoning och politisk legitimitet av myndigheterna. Som svar på fru Bladel, som frågade mig om Angola, vill jag precisera, även om det inte är rätt sätt att uttrycka sig på inom ramen för den här frågan, att det bistånd som fördelats fungerar under strikta förhållanden enligt Lomékonventionen och att det även här handlar om humanitär hjälp och hjälp till rehabilitering som är till gagn för den fattigaste befolkningen och befolkningen på landsbygden.
Slutligen, för det sjätte, så kommer jag till Jamaica. Kommissionen beklagar de jamaicanska myndigheternas beslut om att säga nej till det första frivilliga protokollet i den internationella konventionen om skydd av mänskliga rättigheter och grundläggande fri- och rättigheter. Det här beslutet kommer, som en konsekvens, utöver den beklagliga frekventa tillämpningen av döddstraffet att undertrycka rätten för befolkningen att vända sig direkt till Förenta nationernas kommission för mänskliga rättigheter. Genom att skapa ett prejudikat skulle landet också kunna ge upphov till liknande åtgärder från andra länder i regioner som för närvarande är signatärer av det sagda protokollet. Kommissionen ansluter sig också till Europeiska unionens ordförandeskaps uttalande om att be de jamaicanska myndigheterna att ompröva sin ståndpunkt.
Slutligen skall jag avsluta med Syrien genom att svara Moorhouse vad gäller frågan om mänskliga rättigheter. I det avseendet kan man, för en gångs skull, kungöra ett visst resultat och vissa goda nyheter, även om de fortfarande är partiella. Europeiska unionen har mycket nära följt frågan om de libanesiska fångar som hålls fängslade i Syrien. Redan 1997 bad den behöriga arbetsgruppen inom rådet chefen för Europeiska unionens beskickning i Beirut om en rapport i frågan. De diplomatiska initiativ som tagits på grundval av dessa arbeten sedan dess har börjat bära frukt.
En lösning av frågan om de libanesiska fångarna kom faktiskt den 3 mars, med kungörelsen, av officiellt karaktär, av dagstidningen El Naha i Beirut om att fångarna skulle komma att släppas snart. Informationen återupprepades dagen därpå av hela pressen och bekräftades officiellt av de libanesiska myndigheterna. Den 5 mars, efter ett telefonsamtal mellan president Hraoui och Hafez el Assad, återvände 121 personer till Masnaha vid den syrisk-libanesiska gränsen. Deåtföljdes av de libanesiska styrkorna till interneringscentren. Efter att ha bekräftat deras identitet och deras rättsliga status släpptes 86 av de 121 av åklagaren för överdomstolen, 15 fängslades på nytt anklagade för att ha brutit allmän lag: narkotikahandel, terrorism, och kommer att ställas inför libanesisk straffdomstol.
Kvar blev -enligt källorna - 25-33 personer misstänkta för brott mot statens säkerhet. Även om han anklagats för samarbete med Israel har kommandant Kytel Hayek kommit i åtnjutande av den här frigivningen men förblir åtalad i Libanon, inom ramen för processen med mordet på premiärminister Rachid Karamé.
Kommissionen kommer att följa det här ärendet mycket noggrant och, naturligtvis kommer den att beakta den inom ramen för samarbets- eller associationsavtalet som ni nämnde alldeles nyss och som man snart skall börja förhandla om.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionär Silguy.
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 17.30.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
B4-0322/98 av Bertens och Fassa för ELDR-gruppen om situationen i Sierra Leone, -B4-0334/98 av Robles Piquer och Maij-Weggen för PPE-gruppen om situationen i Sierra Leone, -B4-0344/98 av Vecchi för PSE-gruppen om situationen i Sierra Leone, -B4-0358/98 av Aelvoet m.fl. för V -gruppen om situationen i Sierra Leone, -B4-0360/98 av Hory och Macartney för ARE -gruppen om situationen i Sierra Leone, -B4-0371/98 av Pettinari och Jové Peres för GUE/NGL -gruppen om situationen i Sierra Leone, -B4-0381/98 avPasty och Azzolini för UPE -gruppen om situationen i Sierra Leone.
Bertens
Herr ordförande! President Kabbah, Sierra Leones demokratiskt valde president, är tillbaka. En framgång, skulle man kunna säga, för Förenta nationernas och Afrikanska enhetsorganisationens militära agerande. Därmed har Afrikanska enhetsorganisationen för övrigt för första gången avvikit från sin politik att avvisa militär inblandning i grannländers angelägenheter.
Läget är nu så. Presidenten sitter på sin post, på sin presidentstol. Vi har nu fått reda på att grannländernas militära ingripande, särskilt Nigerias, inte skett utan blodspillan. Det kan man ha sina frågor kring. Herr kommissionär, herr ordförande! För framtiden är det nu viktigare att unionen snabbt måste ge hjälp för att rätta till det som, inte de senaste åren utan de senaste decennierna, har gått fel. Jag tackar på förhand för er beredvillighet och er förståelse.

Robles Piquer
Herr ordförande! Resolutionsförslaget som vi presenterar har som syfte att rikta uppmärksamhet mot ett avlägset och litet land, Sierra Leone, där allt verkar vara hemskt, kanske allt utom landskapets skönhet, jordens rikedom, trots att denna rikedom döljer diamanter som ibland är orsaken till tragedin, och även dess invånares godhet. Det är den godheten som, till exempel fått flera av mina landsmän att, för några dagar sedan, uttrycka sin önskan att återvända till Sierra Leone så snart som möjligt för att där utöva sitt missionärsarbete - detta efter att ha blivit kidnappade av militärjuntans besegrade trupper, som störtade den demokratiskt valda presidenten, och använda som mänskliga sköldar under två veckor.
Dessa missionärers uttalande var mycket enkelt: vi, sade de, har lidit några dagar; Sierra Leones medborgare lider alltid och de lider mycket mer. Och när man, som i går, läser berättelser om barn som bara är några år och som är kapabla att hugga av huvudet och armarna på civila landsmän med en machete, blir man verkligen skakad av det hat som man måste ha inpräntat i dem.
Av den anledningen, herr ordförande, kolleger, är vårt resolutionsförslag, vår anhållan inför kommissionen att man skall ge mycket humanitär hjälp och att man i den inkluderar en särskild hjälp för att rädda och rehabilitera dessa kriminella barn, med syfte att de får tillbaka den rena barndom som de har rätt till.
President Kabbah har en oerhört svår uppgift framför sig. Också i den bör vi hjälpa honom, till och med i den egna samvetsgranskningen, därför att han måste säga vilka anledningar som låg bakom hans tidigare misslyckande.
Det råder ingen tvekan om att det inte är lätt att upprätta en demokrati i Afrika. Det verkar uppenbart att det är ännu svårare i Sierra Leone. Vår skyldighet är att hjälpa dem, och inte bara med ord.

Whitehead
Herr ordförande! Jag är övertygad om att jag är den ende ledamoten i detta parlament som en gång varit officer i Sierra Leones väpnade styrkor. Släktingar till mig är fortfarande aktiva humanitära organ i det landet. Jag ger mitt innerliga stöd till resolutionen från alla sju politiska grupper.
Sierra Leone grundades i frihet. Dess huvudstad kallas Freetown. Armékasernerna där jag en gång tjänstgjorde har uppkallats efter Wilberforce, en förkämpe för slaveriets avskaffande. Det är tragiskt att det har fördärvats och vanställts under många av en rad militärkupper. Major Johnny Koromas är bara den senaste.
Sierra Leone har blivit ett land i ruiner: det har den lägsta förväntade livslängden i Afrika, dess råvaruförbrukande näringar har plundrats, dess folk lever i eländig fattigdom. Så vi välkomnar president Ahmed Tejan Kabbahs återkomst. Vi vill stärka demokratin i detta land. Men vi kan inte bortse från att general Sani Abacha har spelat en viktig roll i detta företag och det som inträffat inte har skett i enlighet med Conakryavtalet.
General Abacha höll ett tal i Freetown denna vecka. Han sade att för första gången i regionens historia så har en regering, som kommit till makten genom våld, störtats. En del av oss kan komma att tänka på en annan regering i regionen som kom till makten genom våld. Vad tycker han om sin regering som hänger sina motståndare och spärrar in dem som segrat i valen? Europaparlamentet måste anstränga sig på alla sätt så att Abachas trupper dras tillbaka och att både humanitär och militär hjälp ges så att president Kabbah kan återupprätta Sierra Leones självständighet. Det borde också se till att, genom en omedelbar framställan till överåklagaren som har återvänt till president Kabbah, det tusental människor eller fler som arresterades i Freetown får åtnjuta rättssäkerhet så att gamla oförrätter inte görs upp med dem som aldrig hade något att göra med Koromajuntan. Humanítärt bistånd flyttas nu mot Bo och Kenema såväl som mot huvudstaden. Vi i Europa måste hjälpa till med detta.
Mitt hjärta känner starkt med detta vackra land. Vi längtar efter dess verkliga självständighet så att Freetown än en gång kan bli huvudstaden i ett fritt land.

Aelvoet
Herr ordförande, kolleger! Om det finns ett land där det tydligt framgår hur dramatiska följderna av ett inbördeskrig, av att det inte finns någon stat längre, är för befolkningen så är det landet Sierra Leone. Lyckligtvis kan man just nu skönja viss förbättring, men frågan är hur länge det kommer att pågå för man kan inte säga att stabiliteten verkligen är säker. I östra delen av landet fortsätter striderna och vi vet att rebellerna förgriper sig, inte bara på befolkningen, utan också på biståndsarbetare som befinner sig i området. Det viktigaste måste naturligtvis vara att på kort sikt ta sig an hungerproblemet eftersom många människor hamnat i stora svårigheter på grund av så många skördar efter varandra slagit fel. Av den anledningen vädjar parlamentet i dag om att ECHO skall göra mycket aktiva insatser och framför allt, i samarbete med FN, se till att maten når fram till de som bäst behöver den. Bara av den anledningen är det viktigt att vi i dag tar oss an problemet, men det är klart att vi med sikte på framtiden måste hålla ett öga på stabiliteten i landet, för annars börjar allt om från början igen.

Macartney
Herr ordförande! Jag vill stämma in i det som Whitehead sade. Jag visste inte att han hade ett sådant framstående förflutet. Men det är en beundransvärd ställning att ha befunnit sig i - den västafrikanska gränsstyrkan i Sierra Leone.
Jag skulle vilja instämma i det hade sade om Sierra Leones långa traditioner. Det är ett land med en lång och sofistikerad politisk tradition som avbrutits brutalt av att soldater tog över makten. Det är ett mönster som är alltför bekant i många delar av Afrika.
Vad vi nu bevittnar är ytterligare ett exempel på en ny våg av återdemokratiseringar, vilket är något som ligger oss varmt om hjärtat i parlamentet. Min bön till parlamentet och kommissionen är denna: Vi kritiserar ofta olika regimer och institutioner, och vi är inte långsamma med att komma med förslag till dem. Det är riktigt. Men nu när vi har ett framgångsrikt återinförande av demokratin i Sierra Leone så låt oss göra något konkret för att hjälpa till. Låt oss ge lite extra, särskild hjälp till detta vackra land så att det kan återupprätta demokratin på en fast grundval.

Pettinari
Herr ordförande! Den folkvalde presidenten Kabbahs återkomst till Sierra Leone är en positiv händelse av stor betydelse. En rättsvidrig statskupp gjorde slut på det första verkligt demokratiska experimentet i landet och man måste notera de ansträngningar som gjorts av Förenta nationerna och alla de länder som har verkat för att återställa den konstitutionella ordningen och återupprätta den demokratiska regeringen. Det skulle dessutom vara ett misstag att hävda att problemen skulle vara lösta, mycket återstår att göra och de europeiska institutionerna måste göra sitt.
För det första måste man återuppta de politiska förhandlingarna för att nå fram till en nationell försoning som så bryskt avbröts av general Karomas kupp, och detta måste ske utifrån Conakry- och Abidjanavtalen, för den militära spänning som finns för närvarande kan verkligen inte utgöra grunden för en politisk rekonstruktion av landet.
Låt mig slutligen uttrycka min djupa oro över den roll som spelats av Nigeria i Sierra Leone som å ena sidan har bidragit till Kabbahs återkomst, men vars intresse för Sierra Leone å andra sidan riskerar att uppfattas som en strävan efter militär dominans i regionen vilket tydligt visar den antidemokratiska och diktatoriska karaktär som general Abachas regim har. I denna fråga förväntar vi oss en stark och klar signal från Europeiska unionen.

Fassa
Herr ordförande, kära kolleger! Mitt inlägg knyter an till föregående talares - i vissa avseenden innebär det faktiskt ett slags fotokopia av det inlägg som gjordes av Pettinari, trots att vi inte hade stämt av våra åsikter i förväg - för vi kan inte låta passera i tysthet det faktum att ett av huvudmålen för det förslag till resolution som vi skall godkänna i detta parlament och som avser Sierra Leone, i mer än ett avseende utgörs av den nuvarande regeringen i Nigeria som, trots att alla befintliga avtal utesluter all användning av våld, har intagit huvudstaden Sierra Leone med våld, vilket än en gång riskerar att förskjuta den känsliga politiska balansen i denna region som Nigeria vill hegemonisera.
Man kan knappast hävda att Europeiska unionen har en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik, om man inte som ett huvudmål anger att garantera stabiliteten i detta känsliga geografiska område, och i det avseendet skulle jag vara tacksam för att få reda på kommissionens åsikt.

de Silguy
Herr ordförande! Den politiska situationen i Sierra Leone utvecklas positivt med president Kabbahs återkomst Men den humanitära situationen förblir dramatisk. Med undantag av huvudstaden, Freetown, lider landet av en brist på livsmedelsprodukter och medicin som överskrider gränsen för det tolerabla
Under hela konflikten har kommissionen fortsatt att finansiera humanitära hjälpprogram inom områdena hälsa och nutrition, via sina partners på fältet och genom att rikta sina åtgärder till de mest sårbara grupperna. Biståndsvolymen som getts till ECHO uppgår för närvarande till 3, 8 miljoner ecu per år. Det var fysiskt omöjligt att göra mer, eftersom man alltjämt var tvungen att bege sig till ort och ställe för att distribuera biståndet, vilket, under de villkor som vissa av er påminde om alldeles nyss, var totalt omöjligt fysiskt sett.
Kommissionen och dess humanitära partner har nu givit en ny inriktning åt de pågående åtgärderna för att svara mot de mest akuta behoven. Uttryckt med andra ord, herr Whitehead, ser kommissionen över rehabiliteringsprogrammen, till följd av den militära interventionen den 8 februari som gjorde slut på embargot på införsel till Sierra Leone, och som tillät att den kommersiella handeln med material, förnödenheter, akut livsmedelshjälp eller sjukvårdsprodukter. Den 10 februari tilldelade kommissionen 1 900 000 ecu till programmet " utsäde och verktyg" för att försäkra lokalbefolkningen om tillräckligt stora skördar under de kommande månaderna.
För ögonblicket väntar kommissionen på slutsatserna från de utvärderingar som de humanitära hjälporganisationerna på fältet genomfört, inanna man eventuellt skall besluta om ytterligare livsmedelsbistånd, vars nivå förmodligen kommer att bli viktig, och som kommer att tillåta, herr Robles Piquer, att man löser det särskilt dramatiska problemet med barnen som ni nämnde nyss.
De befintliga programmen har för övrigt medgivit att flyktingströmmarna utan svårigheter kunnat absorberas i grannländerna. Kommissionen tänker dock prioritera åtgärder som är avsedda för att underlätta återkomsten och återintegrationen av flyktingarna i deras hembyar. För det syftet borde inom kort ett hjälpprogram godkännas för några tiotusentals flyktingar som befinner sig i Guinea.
Slutligen, herr Pettinari, så vill jag klargöra för er att samarbetet mes Nigeria har varit avbrutet sedan 1995 och, ni vet det lika väl som jag, att åtskilliga röster har höjts för att säga att Nigeria har överskridit sina befogenheter och att man inte borde ingripa militärt i den här konflikten.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionär de Silguy.
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 17.30.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
B4-0329/98 av Herman m.fl. för PPE-gruppen om diskriminering i samband med försäljning av biljetter till VM i fotboll, -B4-0338/98 av Bertens m.fl. för ELDR-gruppen om brott mot konkurrensregler av den kommitté som organiserar VM i fotboll, -B4-0345/98 av De Coene för PSE-gruppen om diskriminering i samband med försäljning av biljetter till VM i fotboll, -B4-0365/98 av Hory för ARE-gruppen om systemet för distribution av biljetter till VM i fotboll, -B4-0372/98 av Castellina m.fl. för GUE/NGL-gruppen om distribution av biljetter till VM i fotboll, -B4-0373/98 av Roth m.fl. för V-gruppen om VM i fotboll.
Ford
Herr ordförande! Vi har förstått att kommissionären haft möten med de franska fotbollsmyndigheterna. Det kanske kunde vara till nytta för oss om vi fick den informationen innan vi börjar debatten, snarare än att överraskas vid slutet om vad som verkligen hände. Jag vore mycket tacksam om ni kunde be kommissionären att vara beredd på att tala vid debattens början.

De Coene
Herr ordförande! Jag ville göra en liknande begäran med tanke på att kommissionären tyckte det var viktigt att själv vara närvarande vid debatten.

Ordföranden
Begärandena från ledamöterna och frågan om ordningsföljden som man har tagit upp gör det logiskt med ett uttalande av kommissionen. Detta är inte det arbetsordningsförfarande vi följer. Hur som helst kan jag fråga kommissionären om han är beredd att inleda debatten. Om han är tillgänglig - notera dock att detta inte är det normala arbetssättet för de brådskande frågorna - skall jag naturligtvis ge honom ordet.

Van Miert
Herr ordförande! Först och främst vill jag gratulera parlamentet till det här initiativet, och jag vet att uppskatta det rätta värdet av inbjudan som gjorts till mig för att inleda debatten. Jag kan förresten säga er att jag har varit mycket angelägen om att ni skall vara de första att informeras om läget i den här frågan efter de samtal och de diskussioner som ägt rum under de senaste dagarna. Jag är också i stånd att, här och nu, tala om för er exakt var vi befinner oss.
Men innan jag preciserar ett antal saker, så vill jag påminna om att problemet som sysselsätter oss är relativt nytt. Det har redan varit problem, det är sant, i samband med vissa idrottsliga evenemang. Men i allmänhet så gällde de sättet på vilket organisatörerna valde ut researrangörer för att sälja biljetter, eller beviljande av monopol till den eller den försäljaren, som i Italien 1990. Kommissionen intervenerade då om den aspekt av biljettförsäljning som gällde valet av återförsäljare, i det här fallet researrangörerna. Vi har sett till att systemet ändrats. I stället för att överlåta handlingsfrihet åt organisatörerna att bevilja ett monopol, eller för att välja ut företag med vilka de har vänskapsband eller andra band, har vi föreskrivit ett förfarande för urval av återförsäljare av biljetter i de berörda länderna, och vi har också föreskrivit principen om icke-begränsning av biljettförsäljningen i ett givet territorium. Köparna borde alltså kunna vända sig till researrangörerna på andra sidan gränsen för att köpa biljetter. Problemet med att binda köpet av biljetter till andra tjänster, som köp av flygbiljett, eller uthyrning av hotellrum, osv. fanns också.
Här är alltså de problem som vi stött på och som vi tagit itu med. Förra året frågade oss förresten organisatörerna vilken kommissionens ståndpunkt var i de här frågorna, och vi bekräftade den ståndpunkt som vi tidigare intagit. Men i dag är problemet annorlunda: det gäller distributionssystemet i sig, rättvisan i distributionen och även icke-diskriminering. Problemet är alltså mycket större, för vi har konstaterat - det är i alla fall kommissionens ståndpunkt - att systemet inte är rättvist och att det faktiskt också innehåller diskrimineringsaspekter.
Innan jag kommer till situationen i dag kanske jag kan säga ytterligare några ord om kommissionens reaktion. I själva verket började svårigheterna att visa sig i december, vid lottdragningen, för att veta vem som skall spela mot vem. Man har snabbt kunnat konstatera, till och med de nationella förbunden eller de nationella föreningarna har kunnat konstatera, att antalet biljetter var mycket begränsat. Man har också konstaterat att man, för att kunnat köpa biljetter i Frankrike, måste ha en adress i Frankrike. Från och med december började vi alltså få klagomål, massvis, och ibland en smula motsägelsefulla. Som en följd av detta vände sig kommissionen i januari till organisatörerna för att be om en förklaring. Såsom är fallet när det gäller precisa klagomål eller indikationer - eftersom ett brev med klagomål inte nödvändigtvis baseras på precisa fakta - så vände sig kommissionen till organisatörerna, det berörda företaget för att begära en förklaring.
Efter några veckor fick vi information från organisatörerna och, faktiskt, var man tvungen att erkänna att det fanns ett problem, i synnerhet ett problem med diskriminering. Vi skickade, så snabbt som möjligt, ett varningsbrev. Förfarandet satte i gång, och det är så man normalt agerar i ett fall med brott mot konkurrensreglerna. Kommissionen reagerade alltså snabbt, efter att ha etablerat att det faktiskt handlade om ett problem.
Var befinner vi oss i dag? Först och främst så tror jag att det är nödvändigt att påminna om fördelningen av biljetter till VM sådan som den har gjorts av organisatörerna. Jag skall ge er siffrorna och procentandelarna. För att vara alldeles exakt så är det totala antalet disponibla biljetter 2 559 241, alltså lite fler än 2, 5 miljoner biljetter, varav 4, 8 procent är reserverade för loger eller för hedersplatser, som man säger. Det finns alltså, uppenbarligen, ett antal lyckliga utvalda som kommer att kunna komma i åtnjutande av logerna och hedersplatserna, 200 000 biljetter.
Ursäkta mig, jag läser upp de siffror som organisatörerna har meddelat mig.
Vad gäller den direkta försäljningen från organisatörskommittén: den stora allmänheten 22, 3 procent, franska fotbollskretsar: 14, 2 procent, handikappade: 1, 1 procent. Detta blir ungefär 37 procent som säljs direkt till den franska allmänheten. Sedan så har vi de nationella förbunden och researrangörerna. För det nationella förbunden blir det ungefär 21 procent, och researrangärerna 54 procent. Researrangörerna säljer alltså bara en tjugondel av biljetterna. Tillkommer så partnerna eller sponsorerna, som har fått 14, 2 procent av biljetterna, och de allmänna instanser som har deltagit i investeringarna - arenor etc. med 2, 8 procent av biljetterna. Man måste vidare räkna diverse instanser - t.ex. ledningarna för idrottsrörelser, unga och andra som också deltar i organisationen - som står för 4, 3 procent. Det blir alltså inte mer än 6, 3 procent av biljetterna som är disponibla för försäljning till den stora allmänheten. Det är allt som blir kvar på något vis. Ni har i nuläget en komplett tabell över fördelningen av biljetter.
Inom ramen för de åtgärder som kommissionen har vidtagit, har vi diskuterat med organisatörskommittén för att se i vilken grad de fortfarande disponibla biljetterna, låt oss säga i runda tal 160 000, skulle kunna ställas till förfogande för de köpare som fram till nu inte har haft tillgång till försäljningen på grund av de begränsningar som har ålagts - att ha ett telefonnummer och en adress i Frankrike - för att ge dem ett minimum av kompensation. Vi har alltså begärt att de här 160 000 biljetterna faktiskt skulle kunna användas som kompensation.
Man måste veta att av de här 160 000 biljetterna kommer ungefär en tredjedel att ställas till förfogande för de nationella förbunden eller föreningarna. Den här tredjedelen, ungefär 50 000 biljetter, kommer att kunna säljas av de nationella förbunden till supportrar som vill se en match som det lag som de stöder deltar i. De nationella förbunden kommer på så sätt att ha lite fler biljetter till sitt förfogande. Kvarstår då ca 110 00 biljetter, och vi har insisterat på, vilket jag sade nyss, att de, utan diskriminering, skall ställas till förfogande för köpare från resten av Europeiska unionen, utanför Frankrike. Det är detta som är stötestenen.
Faktiskt, givet att det har varit en tydlig diskriminering som är, förefaller det mig, obestridlig, måste man, så långt det är möjligt, och olyckligtvis har det möjliga redan passerats, försöka att kompensera den här diskrimineringen. Vi har alltså insisterat på att de här biljetterna, utan diskriminering, skall ställas till förfogande för köpare utanför Frankrike, men inom EES-området. Det är om detta som det för tillfället inte finns någon överenskommelse, eftersom man från fransk sida vill kunna erbjuda dem till alla, samtidigt som vi hävdar att man, eftersom diskriminering har ägt rum, så långt det är möjligt, också bortom det möjliga om det går, måste rätta till situationen.
Vad gäller säkerhetsåtgärderna, som ofta åberopas för att förklara vad som hänt, säger det sig självt att kommissionen accepterar argumenten när de är giltiga. När man säger till oss " vi ställer ytterligare 50 000 biljetter till förfogande för nationella förbund, med hänsyn tagen till de sektioner som man har utformat för klubbarnas supportrar" , accepterar vi argumentet, det är klart. Men det är också klart att vad gäller de neutrala åskådarna, som man kallar dem som inte är av samma nationalitet som de lag som är på arenan, får det inte finnas någon diskriminering mellan Europeiska unionens medborgare, utom om det handlar om en kompensation till förmån för medborgare utanför Frankrike. Det är alltså här vi befinner oss.
Tillåt mig att dra några slutsatser och göra följande reflexioner. Först och främst så vågar jag hoppas att organisatörerna av den här typen av evenemang hädanefter kommer att acceptera att tillsammans med kommissionen gå igenom, och det långt innan man börjar att sälja biljetter, inte bara de strikt kommersiella aspekterna, vilket varit fallet i det förgångna, till exempel frågan om researrangörer, utan också de aspekter som är förbundna med en rättvis och icke-diskriminatorisk fördelning.
Förresten verkar det finnas signaler i rätt riktning. Jag har trott mig förstå att kandidaten till ordförandeposten i FIFA har deklarerat: " Om jag blir vald skall jag ta itu med det" . Vi har redan kontaktats av dem som skall organisera EM om två år, vilka sade. " Vi står till ert förfogande för att diskutera vårt system för biljettfördelning, eftersom vi skulle vilja undvika de svårigheter som råder nu" . Det finns alltså tecken på god vilja i det avseendet. Jag gläder mig naturligtvis, eftersom en annan slutsats infinner sig, och det är att man måste försöka undvika den här typen av problem i framtiden, snarare än att vara tvungna att agera för att det börjat illa.
En andra reflexion, jag hoppas att organisatörerna och de idrottsorganisationerna mer gärna än i det förflutna kommer att acceptera idén om att det är bättre att diskutera de här problemen med de behöriga gemenskapsorganen, snarare än att konstant ifrågasätta kommissionens behörighet och fortsätta att, vilket varit fallet i det förgångna, att vädja till den och den regeringen, eller till den och den ministern, för att göra sig av med konkurrensproblemen. De måste förstå att det hur som helst inte går an för oss. Men än en gång, från det ögonblick då den goda viljan finns, kommer vi naturligtvis att finnas till deras förfogande för att försöka finna adekvata och försvarbara lösningar, allt med idrottens bästa för ögonen. Vi är redo att beakta idrottssektorns speciella villkor och krav, som säkerheten, vilken inte kan skiljas från den här typen av organisation.
Den tredje slutsatsen, jag har trott mig förstå att det finns rätt många nationella förbund som för närvarande visar sitt dåliga humör, som gnäller högt och som bittert beklagar sig över att de inte har fått tillräckligt många biljetter. Detta förvånar mig, eftersom de nationella förbunden är medlemmar av FIFA, och de har accepterat systemet som det är. De måste, för guds skull, hädanefter vara mer uppmärksamma och bidra till att ett bra system skapas i stället för att kritisera följderna och vara tvungna att vända sig till kommissionen för att åtgärda situationen.
Jag kom att tänka på en annan sak. Jag tror att man måste förstå, på nationell nivå lika väl som på idrottsorganisationernas nivå, att det finns medborgare i Europeiska unionen, och att det också finns ett europeiskt medborgarskap. Det är inskrivet i fördraget. Det finns alltså en princip om icke-diskriminering. Jag har intrycket att vissa inte klarar av att acceptera den här principen och dra konsekvenserna av den. Hädanefter alltså, när det handlar om idrottsevenemang, får det inte vara någon mer diskriminering mellan unionens medborgare.
Tillåt mig en sista reflexion, vilken är personlig. När jag alldeles nyss gav fördelningen av biljetterna till VM konstaterade jag ändå att det blivit extremt svårt för den europeiske medborgaren som inte har kontakt med någon sponsor, som inte tillhör den eller den organisationen, att få en biljett, för det stora antalet biljetter, går uppenbarligen till dem som är med i den här typen av organisationer, eller som har bra förbindelser. Jag undrar om det är så klokt från organisatörernas sida. Naturligtvis finns det kommersiella krav, det förstår jag. Man behöver sponsorer. Men måste man gå så långt som man har gjort den här gången, genom att reservera en bråkdel till de medborgare som inte har de kontakter som behövs? Jag bara frågar.
För min del är svaret uppenbart. Jag tror att man måste bry sig mer om medborgaren. Jag, jag har inga problem att få biljetter. Jag har verkligen inga problem. Det finns en mängd sponsorer som är redo att bjuda in mig! Men den vanliga medborgaren, han, han har problem!
(Applåder) På grundval av detta, erkänn sanningen! Erkänn att det också är vårt ansvar att försöka förbättra situationen.

Perry
Herr ordförande! Detta är verkligen en tråkig historia, men jag vill först tacka er och kommissionären för att ni åtminstone tillåtit oss att få detta uttalande innan vi hade debatten. Vi får åtminstone någon uppfattning om den fullständiga bilden. Jag har förvisso tagit noga del av det kommissionären sade, nämligen att detta system inte är rättvist och har varit diskriminerande. Och vad har kommissionen gjort? Den skickade uppenbarligen en varning i december, men nu är det mars. Den har låtit tre månader gå medan situationen utvecklas och nu befinner vi oss tydligen i ett läge där mycket litet kan göras åt det.
Jag måste tyvärr säga till kommissionen att jag inte anser att kommissionen fullständigt kan svära sig fri från ansvaret för hur denna situation har utvecklats. Det är intressant att känna till att vi i framtiden hoppas att den kan undvikas. Nu måste vi fråga kommissionen exakt vilka rättsliga åtgärder och vilka rättsliga befogenheter kommissionen måste tillgripa mot organisatörerna så att de får någon bestraffning i stället för bara uttryck av beklagan. Kommissionen har ansvaret att utöva dessa befogenheter som den helt klart misslyckas med att använda fram till nu.
Världsmästerskapen är av intresse för människor över hela världen och i synnerhet i hela Europa, och det antal platser som gjorts tillgängliga för fansen är skrattretande. Idén att de måste uppge en adress i Frankrike för att få biljetter får en att på allvar undra vilka som var egentligen var vakna när förslaget gick igenom. Vi hör nu att andra nationella förbund uttrycker sin oro, jag frågar: fick de all information från början? Denna fråga måste ställas när de nu kommer och uttrycker sin oro. Kommissionen kan helt enkelt inte komma till oss denna eftermiddag och säga att detta är en tråkig historia, men inte vidta några åtgärder. Den måste vidta åtgärder.

Watson
Herr ordförande! Jag skulle vilja säga till kommissionären att liberalerna i denna kammare är djupt besvikna på hans uttalande i dag. Detta är den första Världsmästerskapen i mångmiljarddollarsklassen. Arrangörerna har infört nationella restriktioner i strid med artikel 85 i fördraget. De missbrukar sin dominerande ställning på marknaden i strid med artikel 86.
Kommissionen varnades för detta i juni förra året i ett brev från professor Weatherill vid Oxfords universitet. Man har sagt till mig att kommissionen då hade diskussioner med CFO, som kan ha varit annat än ärlig mot kommissionen.
Mycket få fotbollsfans utanför Frankrike kommer att få biljetter till matcherna. De flesta av dem som kommer att få det kommer att betala mycket höga priser. Liberalerna i denna kammare kräver att kommissionen, som fördragens väktare, ger arrangörerna rött kort. Till dem av er som säger att man inte kan skrota ett helt biljettsystem fyra månader före Världsmästerskapen säger vi: om det är olagligt så måste det stoppas. Om kommissionen beslutar att det finns goda skäl för att låta det fortsätta så måste den, åtminstone, åtala och bötfälla CFO.
Att hitta en lösning för att omdistribuera bara 5 procent räcker helt enkelt inte. Det är ett sätt att muta fansen som sytts ihop av CFO och en bekvämt sätt att kohandla på. Vi menar att detta är fusk, och om vi inte får komma in på idrottsarenorna kommer vi kanske att gå till domstol.

De Coene
Herr ordförande, herr kommissionär! I första hand vill vi tacka er för att ni ville vara med i den här debatten och för att vi är de första som får ta del av er information. Den lärdom, den slutsats vi kan dra av vad ni sagt, är att fotbollsförbunden och organisatörerna av VM i Frankrike lurar er och oss men framför allt alla medborgare i Europa och att det bara finns en slutsats att dra: vi måste verkligen göra något. Ni själv, i egenskap av kommissionär, europeisk ansvarig, har ofta jämfört er roll med en fotbollsdomare som måste fatta beslut, ofta i svåra lägen, och alltså även om beslutet i detta eller i andra fall är trevligt eller otrevligt. Vi tar er på orden och i det här fallet är det bara en sak ni skulle kunna göra. Mot dem som överträder de europeiska reglerna, mot dem som tror att de står ovanför lagen, mot dem som agerar med största ringaktning gentemot den europeiska tanken kan ni bara göra en sak och det är att ge rött kort.
Vi kan naturligtvis säga att med avseende på de 100 000 biljetter som blir över skall vi följa reglerna när det redan, som det sägs, sålts över 2, 4 miljoner stycken. Det är att låta sig nöjas med smulor och det går inte för sig.
För det andra skulle vi kunna säga: vi skall dela ut böter. Det vore kanske inte dumt om Platini eller andra solkungar i Frankrike skulle träffas ekonomiskt. När allt kommer omkring - och ni har redan själv sagt det - är ju detta är i första hand en fråga om pengar och om mycket pengar. Låt dem då betala böterna, men naturligtvis är nackdelen då att den vanliga medborgaren inte tjänar någonting på det och alltså måste även vi som parlamentsledamöter se efter vilka befogenheter vi har, vilka medel vi har för att till sist kunna tvinga fram att gemenskapslagarna följs.
Jag skulle också vilja rikta mig till mina franska kolleger. Franska vänner, låt oss vara sportsliga: det här är ingen match mot Frankrike. Det här är inte Tyskland, Belgien, Nederländerna, Förenade kungariket eller Italien mot Frankrike. Det här är en fråga om grundläggande respekt för europeiska regler. Om vi tar upp den här frågan i dag så har det även konsekvenser för framtiden. Vad är framtiden, herr kommissionär, ärade kolleger? Framtiden är bland annat Europamästerskapen år 2000 som anordnas av Belgien och Nederländerna. Även där måste vi vara adekvata i hur vi följer reglerna även om det inte är så trevligt för nederländska eller belgiska fotbollssupportrar. I dag är det kanske otrevligt för fransmännen men i morgon är det, om vi är resoluta, om vi är konsekventa, mindre trevligt för belgarna eller nederländarna, men det viktigaste är att vi inte tillåter någon diskriminering. Jag skulle vilja följa kollega Watson: Om vi inte får ta plats på läktaren så måste vi gå till domstol. Jag kan säga er, herr ordförande, att vi, ett antal parlamentsledamöter, under tiden har anlitat en duktig advokat.

Macartney
Herr ordförande! Ibland blir vi i Europaparlamentet ganska smickrade när folk kommer fram till oss och ber om hjälp och verkligen tar oss på allvar. Så låt mig dela ett uppriktigt brev med er som jag fått från en fotbollsfan i Aberdeen, i min valkrets. Han säger: " Jag skriver till er i förhoppningen att Europaparlamentet kan göra något åt den löjliga fördelningen av biljetter inför VM-finalen i Frankrike. Jag har varit medlem i Scotland Travel Club i åtta år. Jag har tidigare deltagit i två VM och två europeiska tävlingar och ändå förväntar jag mig att jag inte blir tilldelad biljetter till mästerskapen."
Denne man hoppades att, eftersom VM var i Europa, så skulle han säkert kunna åka till den första matchen. Som ni vet är öppningsmatchen mellan Skottland och Brasilien och man hade hoppats att de som framför allt skulle vara där skulle vara skottar och brasilianare. I stället finner han att han inte är önskvärd. Tilldelningen av biljetter till Skottland är för liten och han kommer inte att vara där. Han kan naturligtvis bestämma sig för att åka ändå och köpa biljetter på den svarta marknaden. Jag tycker att detta är en mycket allvarlig situation och något som borde han undvikits till varje pris. Jag har observerar det kommissionären sade om att de franska myndigheterna följer samma förfaranden som tidigare. Om förfarandena varit felaktiga tidigare så är detta ingen ursäkt för att inte reformera dem. Jag välkomnar de små steg som man tagit för att lindra situationen.
Vi talar om ca 160 000 biljetter, vilket låter som en hel del, men i verkligheten är ett mycket litet antal faktiskt. Vi borde vädja om att prioritera de fans som skall se sitt eget lag spela. Om Frankrike spelar är det självklart förnuftigt att förvänta sig att de får lejonparten av biljetterna. Men om det handlar om två små länder, Marocko och Skottland till exempel, så borde det säkert vara lätt att utarbeta en mekanism för att låta deras fans delta. Om det är något som gör en match till ett nöje så är det att lyssna till hur fansen på båda sidor hejar på sina lag. Jag tycker det vore på tiden att lite sunt förnuft kom in i hela denna process.

Pettinari
Herr ordförande! Utan tvekan har det förekommit förseningar när det gäller kommissionens initiativ i denna fråga. Trots detta vill jag ge mitt fulla stöd till de åtgärder som kommissionen och kommissionären vidtar, för de försöker faktiskt rätta till en situation som är helt oacceptabel. Jag säger detta även om jag tycker att det antal biljetter som man anser det är möjligt att släppa ut fortfarande är alltför begränsat. Det rör sig uppenbarligen om en siffra som är mycket liten i förhållande till det totala antal som finns tillgängligt.
Kommissionens åtgärder är riktiga och jag tror att det är rätt och riktigt att parlamentet formulerar en ståndpunkt i frågan, eftersom det visat sig att det i skuggan av alla stora idrottsevenemang göms ekonomiska intressen och att det ofta förekommer verkligt missbruk, med det enda syftet att, även genom ren spekulation, göra feta förtjänster.
Det är detta vi håller på att analysera, för det är oacceptabelt att man för att kunna få en biljett måste köpa ett helt paket som innehåller resor, hotell och turistservice.
Om man vill hävda att de stora idrotts- och nöjesevenemangen - vilket har påpekats av kommissionen - skall vända sig till de europeiska medborgarna och - vill jag tillägga - framför allt till de unga europeiska medborgarna, så blir det uppenbart att denna diskriminering inte är acceptabel. Ur denna synpunkt och också på grund av den ståndpunkt som parlamentet antar i dag, tror jag att det blir nödvändigt att ge kommissionären ett nytt mandat så att han inte bara fortsätter det arbete som hittills har gjorts utan bestämmer nya kvantiteter för biljetterna och framför allt tar itu med reglerna för fördelningen. Det är bra att kommissionären på den här punkten har varit mycket tydlig. FIFAs regler, som hittills har tvingat auktoriteter som kommissionären, och i dag också parlamentet, att ingripa i dessa frågor, måste ändras.

Ripa de Meana
Herr ordförande! Vi är alla överens om problemen. Det saknas platser på grund av den bristande balansen mellan utbud och efterfrågan, biljetterna är för dyra på grund av den indirekta försäljning som sköts av researrangörerna och vi måste bekämpa svarta börshandeln. Vi har emellertid olika åsikter när det gäller lösningarna.
Kan vi betrakta biljettförsäljningen vid ett idrotts- eller kulturevenemang som en enbart ekonomisk verksamhet? När man läser igenom texten till kompromissförslaget, verkar detta vara den dominerande åsikten, med hänvisningar till de regler som finns i fördraget när det gäller konkurrens, artiklarna 85 och 86. Här löper man emellertid risken att gå från ett påstått missbruk av en dominerande nationell ställning till ett missbruk av Europeiska unionens dominerande ställning, eftersom det rent definitionsmässigt rör sig om ett internationellt evenemang, Världsmästerskapen i fotboll.
Men med tanke på att man måste räkna med de legitima förväntningarna från fotbollsfans från hela världen så verkar den resultatmässigt mest praktiska inställningen vara att garantera, förutom direktförsäljningen, att man tilldelar de nationella fotbollsförbunden och ungdomsförbunden biljettkvoter utan tanke på profit. I den riktningen går våra ändringsförslag, och hur vi slutligen kommer att rösta beror på hur de blir mottagna.

Ford
Herr ordförande! Jag skulle först av allt vilja tacka kommissionären för de ansträngningar han har gjort. Jag trodde att vi hade närmat oss något slags lösning efter det möte jag hade med kommissionären i går. Det ser nu ut som denna lösning har gått om intet och att de franska myndigheterna inte längre är beredda att erbjuda extra biljetter i kompensation till dem som har missgynnats av vad som är ett klart brott mot gemenskapsrätten, nämligen artikel 85 och 86.
Det som bekymrar mig är att det inte sagts att kommissionen kommer att fullfölja detta brådskande och energiskt. Vi kan inte låta dem komma undan med det. Det finns biljetter tillgängliga. Vem som helst här kan med lätthet få en biljett till en VM-match. Allt man behöver göra är att betala omkring 600 dollar på en gång genom ett av dessa allomfattande resepaket, just det som vi försökte stoppa.
Det finns omkring 2, 5 miljoner biljetter tillgängliga. Jag tror inte på att de franska myndigheterna har sålt 22, 3 procent av dessa biljetter som är tillgängliga för direkt försäljning. Jag skulle vilja ha några siffror från dem. Som någon annan sagt verkar allt som erbjuds nu vara smulorna. Detta är en cynisk kommersiell organisation - inte Frankrikes folk och inte de franska fotbollsmyndigheterna - som försöker utnyttja sportens speciella egenskaper i penningbegär och på bekostnad av vanligt folk i Europa. Jag hoppas att vi kommer att ta detta på allvar och som en rad talare sagt, inklusive Watson och Cunha - om vi inte får mycket mer än det som erbjuds för närvarande från kommissionen eller myndigheterna som kommer denna fråga sannolikt att gå till domstol, och vi måste se till att domstolen fäller ett utslag och det snabbt. Det är nu mindre än 85 dagar till Världsmästerskapen.

Monfils
Fru ordförande! Det är uppenbart att Europeiska kommissionen, i det här fallet är ovaksam.
För tre år sedan förbereddes reglerna av FIFA och man kände till dem. Det är onormalt att ni inte har ingripit. Det är inte heller normalt att man har erbjudit sponsorerna 500 000 platser, vilka fördelar dem i tävlingar, där det beror på om man har ett visst mineralvattenmärke eller en burk ärtor eller ej.
Allt det här känner man till. Man har strängt taget inte gjort någonting. Nu kommer evenemanget snart att äga rum; slaget är nästintill förlorat nu. Men de 50 000 platser som ni aviserar, herr kommissionär, det är en droppe i havet. Det finns 166 riksförbund, vilket motsvarar ett tiotal platser per förbund. Ni har inte ens lyckats att få de 100 000 platser som är kvar.
Det är mycket allvarligt. Jag skall i vilket fall som helst be er, för att avsluta mitt inlägg, om att göra allt för att lägga hinder i vägen för den svarta marknaden, för vi kommer att se att fransmännen säljer sina platser, till matcher som mellan Belgien och Nederländerna till exempel, för tjugo gånger det pris som de har köpt dem för, vilket är oacceptabelt. Jag vill be er om att spela spelet ända till slutet. Ni kan fortfarande ingripa; Ni kan fortfarande försöka rafsa åt er platser; ni kan också, faktiskt, lägga all er tyngd och ingripa på rättslig nivå och på kompensationsnivå.

Amadeo
Fru ordförande! Ivern att garantera principerna om den fria konkurrensen, vilka i dag betraktas som heliga, och att se till att de initiativ som tas är i överensstämmelse med den inre marknadens regler, är enligt oss huvudorsaken till den svindlande ökningen av biljettpriserna och priserna på andra initiativ i samband med världsmästerskapen i fotboll 1998 som kommer att äga rum i Frankrike.
Kommissionen har å sin sida, i ett brev till FIFA, sett det som sin plikt att tillbakavisa anklagelserna som går ut på att det är konkurrenspolitiken som är skyldig till de svindlande höga priserna på biljetterna för att få tillträde till matcherna. I brevet protesterar man mot de astronomiska priser som angivits av vissa pressbyråer och man påpekar att dessa ökningar inte bara gäller biljettpriserna utan också priserna på transportmedel och kostnaderna för logi.
Men oberoende av verkliga eller påstådda prisökningar är enligt oss flerfaldigandet - ibland upp till femton gånger - av de priser som normalt tillämpas av resebyråerna, som är de enda som har rätt att sälja paketen i samband med världsmästerskapen, en direkt följd av kommissionens envishet när man motsätter sig att man utser en enda försäljare i varje medlemsstat.
Detta att man garanterar principerna om fri konkurrens, oavsett om dessa kan tjäna som försvar mot anklagelserna om missbruk av dominerande position, får emellertid inte hindra att man tillämpar ett system med en enda auktoriserad försäljare i varje medlemsstat för att kväva framväxten av en svart marknad i sin linda och framför allt för att förhindra att resebyråerna får monopol på försäljningen. Ett sådant system skulle kunna garantera alla medborgare i gemenskapen en möjlighet att ta del av ett idrottsevenemang som blir allt populärare.

McMahon
Fru ordförande! Kommissionen har tacklat FIFA på ett halvhjärtat sätt i denna fråga. Vad är en tackling från kommissionär van Miert värd när man har att göra med folk som Havelange och Lennart Johansson? Samma sak hände med rörelsefriheten: kommissionen gick mycket halvhjärtat till väga i denna fråga. De måste verkligen bättra på sina tacklingar - de måste verkligen ge sig i kast med situationen.
Vi bryr oss lika mycket om gemenskapens medborgare som kommissionen. Vi bryr oss särskilt mycket, jag bryr mig särskilt om medlemmarna i " Tartan-armén" som hoppas kunna komma från Skottland och se Skottland möta Brazilien, och den vanlige supportern kommer inte få något tillfälle alls. Den här veckan såldes två biljetter till Världsmästerskapen för 19 000 pund i Glasgow. Det är nästan mer än vad en del vanligt folk tjänar på ungefär två år. Vad kommer det att finnas för möjlighet för vanligt folk om dessa uppblåsta priser tas ut av vem det nu är som organiserar detta VM? Som andra ledamöter har sagt är det upp till kommissionen att vidta bestämda åtgärder.

Hager
Fru ordförande! Idrottens kulturella, sociala, men också kommersiella betydelse är, tror jag, obestridlig. Ett VM: s förbrödrande karaktär har ett alldeles eget värde. Det som upplevts på ort och ställe kommer alla att minnas, och det hela livet. Det är därför fullkomligt obegripligt för mig att organisatörskommittén för ett sådant evenemang använder ett diskriminerande system för fördelning av biljetter, som prioriterar det egna landets medborgare. Europaparlamentet, vilket också kommissionären noterat, behandlar för närvarande det andra betänkandet om unionsmedborgarskapet och försöker att finna medel och vägar för att väcka Europakänslan i människorna. Samtidigt gör man idrotten, som ändå, i jämförelse med sin betydelse, för en undanskymd tillvaro i Europeiska unionen en björntjänst, och man slår in en kil mellan unionsmedborgarna.
Jag kan sammanfattningsvis bara beklaga att, om jag förstått kommissionären rätt, detuppenbaligen inte finns nägon möjlighet längre att pro praeterito korrigera situationen. Jag vill emellertid ansluta mig till dem som hara talat innan mig, och be att ni talar om för oss vad som är planerat för att man skall undvika sådana här saker i framtiden.

Van Miert
Fru ordförande! Jag tror att det först och främst finns anledning att påminna om att kommissionen är skyldig att följa förfarandereglerna inom ramen för konkurrensreglerna.
När problemet verkligen kom i dagen, dvs. i december, inledde mina enheter omedelbart ett förfarande, genom att först vända sig till den " anklagade" på grundval av de brev som de hade fått och på några reaktioner från ledamöter i parlamentet, det var enligt mig två, emedan ni nu hävdar att ni sedan december inte har upphört att göra något. Hursomhelst så har vi agerat utan dröjsmål, genom att vända oss till " den anklagade" för att be denne att förklara sig och för att säga om det vi just upptäckt var sant.
Men eftersom vi inte var nöjda med de förklaringar vi fick - det här var i januari - beslutade vi oss för att mycket snabbt gå över till den andra fasen av förfarandet och skicka ett varningsbrev till de berörda parterna, det är väldigt ovanligt. Att då inte de som har för vana att kritisera kommissionen för att den reagerar för snabbt, för att den inte tänker efter tillräckligt innan den skickar ett varningsbrev, inte i dag kommer och förebrår oss för motsatsen. Ursäkta, men vi har gjort det vi måste göra, snabbt och med respekt för spelets regler. Den anklagade har förresten också rättigheter. Sådan är min inställning och jag skall hålla mig till den. Man måste veta att vissa saker har sagts här som jag inte accepterar.
Å andra sidan, som ni vet har vi redan haft stora problem med idrottsorganisationerna. När jag säger " vi" så syftar jag i synnerhet på kommissionen. Faktiskt så tror jag att jag har förstått att när de här organisationerna tycker att kommissionen besvärar dem, så säger de till sig själva " vi skall försöka hitta stöd från politikerna" . Det är på så sätt den politiska världen i Tyskland, till följd av en dom från domstolen, har mobiliserat sig för att utesluta idrottsvärlden från konkurrensreglerna, för att säga till oss: " Det där är inte ert bekymmer, sluta att bry er om det där. Ni, herr Van Miert, och ni, de myndigheter som har ansvar för konkurrensen på nationell nivå, ni har gjort er förtjänta av ett rött kort, sätt er på bänken, vi, vi skall ta hand om det här" . Sådan är verkligheten.
Låt oss ändå ta hänsyn till förhållandena, tack. Vid ett flertal upprepade tillfällen har jag själv, å kommissionens vägnar, påmint om att konkurrensreglerna gäller, däribland de som gäller FIFA: s uppträdande. För en månad sedan kunde ni läsa att en ansvarig inom FIFA deklarerade i Singapore, om jag minns rätt, att han skulle vända sig till flera europeiska premiärministrar för att lösa det här problemet, med andra ord för att bli kvitt kommissionen, för de är störande alla de här inom kommissionen som sysslar med den här typen av problem. Sådan är verkligheten, tror ni mig inte?
Jag har tagit emot mer än en delegation med ledamöter från ert parlamentet som har kommit för att föra de idrottsliga myndigheternas talan. Jag läste i går, i tidningen, att en minister - med ansvar för idrottsfrågor - skulle åka och träffa ordförande Santer, min kollega Pádraig Flynn och mig, för att påvisa att kommissionen inte längre respekterade Bosmandomen. Sådan är den reella situationen. Men kommissionen står på sig, den står pall i stormen.
(Applåder) Förresten, det stämmer också för " Formula 1" , som man säger.
Alltså, jag upprepar, viss kritik accepterar jag inte, däremot så ber jag om ert stöd. När vi skall tala om för FIFA att de inte bara skall prata med kommissionen, vilket de i allmänhet hittills vägrat, utan också ändra sitt system, skulle jag då kunna räkna med starkt stöd från Europaparlamentet?
(Bifall och applåder) Tack så mycket, det uppskattar jag, men skulle jag också kunna räkna med ert stöd när vi skall prata med vissa nationella idrottsliga myndigheter?
(Bifall och applåder) Jag noterar det. När vi, herr Monfils, måste bekämpa den svarta marknaden, var då säker på att vi kommer att göra allt som står i vår makt! Vi kommer att göra allt som står i vår makt, men ändå är det en sak som ni inte kan begära av kommissionen, och det är att ta hand om " Mundials" organisation. Det är verkligen inte vår roll. Vår roll den är, att på grundval av konkurrensreglerna, kontrollera om överträdelse har begåtts, och att agera om så är fallet. Som ni vet är det mitt gebit, och jag tror att man kommer att känna till det hädanefter, inte bara i parlamentet, utan också på andra ställen.
Det finns en annan sak, man har sagt: " Och resebyråerna" ! Ja, jag kommer ihåg det, men det är faktiskt inget problem, för resebyråerna måste betala avgifter, de måste betala dyrt för att kunna sälja biljetter. I princip kan man lika gärna vända sig till nationella organisationer. I princip, och där finns det också ett problem, skulle man ha kunnat vända sig till organisatörerna som, utan diskriminering, hade varit tvungna att ställa biljetter till köparnas förfogande. Det är på detta våra åtgärder inriktar sig.
Som jag sade till er alldeles nyss finns det fortfarande ingen överenskommelse, eftersom vi inte är nöjda, för tillfället i alla fall, med de förslag som organisatörerna har ställt till oss fram till nu. Vi vill också kontrollera de uppgifter som vi har fått. Det verkar faktiskt som om vissa av de kategorier som jag har räknat upp för er är föremål för depositionsavgifter, och vi skulle vilja veta exakt vad de täcker.
Det här är alltså det som vi skall göra och sedan får vi se. Fråga mig inte i dag vilken vår lösning kommer att bli. Ha en smula tålamod. Antingen kommer organisationskommittén att uppfylla våra krav så gott det går, i enlighet med gemenskapsrätten. Eller också kommer den inte att göra det och kommissionen kommer då att vidta rättsliga åtgärder.
Så här ser läget ut. Om ni vill ha andra föklaringar, så står jag som alltid till ert förfogande för att förse er med dem.
(Livliga applåder)
Ordföranden
Kommissionär van Miert! Vi vet alla att ni har ett svårt ämbete. Ni sade att ni inte skulle kunna ta över Internationella idrottsförbundet, men ni sade inte om ni skulle överta den om ni fick.
Jag förklarar debatten avslutad.
Innan vi kommer till omröstningen har Killilea anmält sig för en ordningsfråga.

Killilea
Fru ordförande! Jag hoppas att det är en ordningsfråga. Jag vill lovorda kommissionären och jag trodde, för ett ögonblick, att han skulle hjälpa Skottland att vinna en match eller två. Kanske lika bra det efter att ha lyssnat till Hughie McMahon.

Ordföranden
Herr Killilea, debatten är redan avslutad.
Vi kommer nu till omröstningen.
Före omröstningen om Nicaragua

Pasty
Fru ordförande! En ordningsfråga. Jag är förvånad över att vi är på rubriken " Mänskliga rättigheter" , men resolutionen om Nicaragua behandlar utlandsskulden.
Jag skulle vilja att man förklarar för mig på vilket sätt Nicaraguas utlandsskuld bryter mot de mänskliga rättigheterna.

Ordföranden
I går röstade vi om sammansättningen på debatten. Kammaren röstade på det här viset. Därför kom den här texten under den här rubriken. Detta är förklaringen.

Straffrättsligt samarbete inom Europeiska unionen (fortsättning)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är fortsättningen på debatten om betänkande (A4-0058/98) av Bontempi för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor om det straffrättsliga samarbetet inom Europeiska unionen.

Schulz
Fru ordförande, mina damer och herrar! Det gläder mig att kollega Posselt brister ut i applåder bara han hör mitt namn, vilket visar att han mot förmodan är en klok parlamentariker.
Jag kommer tillbaka till händelserna vid lunchtid i dag, vilka lett till att vi nu måste fortsätta debatten. Vi måste beklaga det något bedrövliga förloppet av debatten vid lunchtid i dag, och det är säkert förståeligt om jag dröjer en stund vid procedurfrågor. Jag har förståelse för att det är svårt att organisera den komplicerade föredragningslistan för den fullmatade Strasbourgveckan. Det är dock svårt för parlamentet att mitt i parlamentets yttrande, när de enskilda grupperna skall börja säga sin mening om föredragandens framställning, då avbryts debatten och kommissionären, som egentligen har kommit för att höra parlamentet i sin helhet får ordet, och därmed vänder man på det hela, så att kommissionen inte hör debatten, utan tvärtom parlamentet hör ett yttrande från kommissionen och sedan går kommissionen och deltar inte mer i den egentliga debatten.
Det förlöpte lite olyckligt. Jag vill här inte heller ge någon skulden för detta. Det hela kompletterades - vi måste allmänt tänka på detta i plenum -, genom att kommissionär Gradin var tvungen att avge sitt yttrande i en atmosfär som fick mig - med förlov sagt, fru ordförande - att tänka mer på en marknad än Europaparlamentets värdighet. Kanske klarar vi någon gång av att disciplinera oss själva, så att vi visar ett minimum av artighet, så att vi i denna plenisal visar talarna, vare sig de är ledamöter, företrädare från rådet eller kommissionen, den uppmärksamhet som det ankommer dem. Det är det minsta man kan vänta sig av ett parlamentet som vill göra sig förtjänt av namnet. Så långt procedurfrågor.
Vad gäller kollega Bontempis betänkande så har jag tre grundläggande anmärkningar. För det första: Vi vet av den utveckling som logiskt följer av den fördjupade integrationen i Europeiska unionen att den gränsöverskridande brottslighet som opererar över hela Europa kan växa, eftersom möjligheterna att agera utvidgas. Där en obegränsad ekonomi är möjlig, där är också en obegränsad illegal ekonomi möjlig, dvs. marknaden för organiserad brottslighet växer lika mycket som den inre marknaden växer. Nu kontrollerar och organiserar vi marknadens legala ramvillkor, men de instrument som vi behöver för att bekämpa den illegala utvecklingen organiserar vi inte i den form som är nödvändig. Samarbetet, det rättsliga samarbetet i brottmål, försummas i Europeiska unionen på ett brottsligt sätt.
Till detta finns det för det andra en orsak. Orsaken är att det som tidigare är polisens och rättsväsendets nationella karaktär som står i förgrunden. Detta är också politiskt förståeligt. Vi har å ena sidan med en överstatlig instans att göra, Europeiska unionen, som hela tiden fördjupas, och å andra sidan erkänner nationalstaterna att deras nationalstatliga suveränitet förlorar i tyngd i samma grad som den ökar i betydelse i Europeiska unionen. Mot detta finns det i de nationella regeringarna en särskild försvarsmekanism, som visar sig som tydligast där nationalstaterna som starkast kan visa sin suveränitet, nämligen vid våldsmonopolet, i synnerhet vid polis och rättsväsende. Därför är nationalstaterna inte beredda att i nödvändig grad att komma över det mellanstatliga samarbetet till gemenskapsåtgärder. Det vore emellertid inte möjligt att avstå ifrån politiskt.
Därmed är jag vid min tredje punkt. När vi erkänner att de definitioner av brott, om vilka kollega Bontempi sade att vi noga måste utkristallisera dem, alltså de definitioner av brott, som i synnerhet gäller Europeiska unionen och som på bedrägeriområdet framför allt tynger unionens ekonomiska intressen, också måste följas av unionen själv, måste sanktioneras av unionen själv, då kommer vi inte att komma förbi att snarast möjligt komma till ett system för vilket vi skapar de operationella förutsättningarna så att vi på gemenskapsnivå kommer fram till en kvalificerad straffrättslig åtgärd som kompletterar det polisiära samarbetet. I det här avseendet är kollega Bontempis betänkande ett stort steg framåt i debatten. Jag hoppas att det inte stannar vid debatt, utan att vi snabbt kommer till lämpliga former på samarbetet med den nödvändiga effektiviteten i kampen mot kriminaliteten.
(Applåder)

Rübig
Fru ordförande! " Sign against crime" står det hos oss i korridorerna, " vote against crime" - det kommer vi att göra i morgon vid lunchtid, och " fight against crime" - det är vår uppgift i Europeiska gemenskapen. Också Pirker tycker det. Han ursäktar att han i dag brådskande måste åka till Österrike. Men jag tror att det helt enkelt är viktigt att den organiserade brottsligheten bekämpas ännu mer målinriktat. Den påverkar det legala ekonomiska kretsloppet och den offentliga förvaltningen. Den skadar också unionens ekonomiska intressen. Ett polissamarbete är dock under uppbyggnad - Europols Narkotikaenhet, som grundades 1997, har hittills med framgång bekämpat 2 608 fall av organiserad brottslighet, enheten för bedrägeribekämpning, UCLAF, som skyddar Europeiska gemenskapens ekonomiska intressen, arbetar också redan mycket framgångsrikt - men samarbetet på det rättsliga området är fortfarande i sin linda, olika rättsliga system i medlemsstaterna förhindrar ett optimalt samarbete.
I det förbättrade samarbetets intresse, i intresse av en effektivt bekämpning av den organiserade brottsligheten, måste vi föra diskussionen om var den nationella suveräniteten skall komma i andra hand. Vi måste ge upp den där instrumenten mot den organiserade brottsligheten misslyckas, där medborgarna - och inte bara i Bryssel - inte längre är skyddade och unionens intressen skadas.
Ett långsiktigt mål är en gemensam rättslig norm. Bontempis betänkande - som för övrigt är utmärkt - sätter press på att man skall ta snabbare steg.
Enligt min mening är fyra punkter ovillkorliga. För det första: Hanteringen av rättshjälpsöverenskommelsen måste förbättras radikalt. För det andra: De rättsliga föreskrifterna åtminstone inom nya brottsområden måste harmoniseras. För det tredje: Samarbetet med tredje land måste förbättras via program som Grotius och Falcone. Därmed kan EU bedriva säkerhetsexport och export av rättsliga system. För det fjärde: Samarbetet till skydd för unionens finansiella intressen måste förbättras på ett avgörande sätt. Vi behöver en fast kärna av materiella och straffrättsliga bestämmelser. UCLAF måste utrustas med de nödvändiga resurserna för att på lång sikt utvecklas till en gemensam straffrättslig myndighet till skydd för finansiella intressen.
EU måste snabbare än tidigare ta steg på det rättsliga samarbetets område, inte bara till skydd för unionens finansiella intressen, utan i synnerhet i intresse av medborgarnas säkerhet.
(Applåder)

Brinkhorst
Fru ordförande! Schulz har redan gjort det viktiga påpekandet att vi verkligen måste förbättra förfarandena i denna kammare. Jag kommer inte att återkomma till det. Jag vill bara påpeka en sak till. Varför kan vi inte avbryta sammanträdet före omröstningen klockan 12 fem minuter i förväg för att låta alla komma in i kammaren? Då kommer vi att få en ordnad debatt. Det vi tidigare var med om är skamligt och jag hoppas verkligen att presidiet och ordförandekonferensen kommer att undersöka saken.
Bontempis betänkande kännetecknas av en pragmatisk och mycket instrumentalistisk hållning. Det är bra med principer, men framsteg i konkret avseende är nödvändigt. Vi står här inför vad man skulle kunna kalla vara den positiva sidan av den negativa integrationen. Vi har här en av kommissionärerna som arbetar nära med den inre marknadens sidoeffekter. Alla kommer snart att kunna röra sig fritt runt om i Europa, förutom poliser och personal från rättsväsendet. Det är sakens kärna. Det är mycket viktigt att medlemsstaterna till slut börjar inse att ett rent mellanstatligt angreppssätt inte bara finns för att skydda den nationella intressena utan i slutänden står i vägen för den nationella rättvisan. Det mellanstatliga angreppssättet under de senaste 50 åren exemplifierades av Europarådet. Det är en viktig organisation, men vi inser alla att rättvisa och polissamarbete i ett Europa bestående av 15 medlemsstater utan gränser inte längre kan uppnås genom att anta nationella konventioner som kommer för sent, gör för litet och bara har partiella effekter. De är den viktigaste punkten som Bontempi helt riktigt uppmärksammade i sitt betänkande.
Det handlar inte om att vilja göra sig av med demokratin och nationella konstitutionella garantier. Europeiska unionen har blivit tillräckligt mogen, med sin betoning av mänskliga rättigheter och sitt skydd av demokratin, för att framsteg skall kunna göras.
Amsterdamfördraget - Bontempi gör detta mycket klart - visar vägen framåt. Vi kan inte längre arbeta inom de nationella konventionerna som om Europeiska unionen bara var en mellanstatlig organisation. Det är sakens kärna. I morse klargjorde Gradin i sitt första svar att rambesluten skall vara det främsta instrumentet för att göra framsteg i framtiden.
Jag säger detta med stark emfas eftersom det är det enda sättet att slutligen engagera länderna i Central- och Östeuropa. Vi måste göra fler framsteg på hela detta område om vi skall få ett tillfredsställande mottagande av Central- och Östeuropa i den nuvarande europeiska strukturerna. Om detta Europa, det Europa vi har byggt under de senaste 40 åren, inte kan göra mer framsteg i rättsväsendet och polissamarbetet, hur kan vi då förvänta oss att länder, som i 40 år har lidit under diktaturer, brist på skydd av de mänskliga rättigheterna och bristfälligt instutitionsbyggande, att verkligen komma in med oss och göra de framsteg vi alla vill ha?
Det är viktigt och jag skulle vilja fråga kommissionär Monti, som ersätter Gradin, om Phare-programmet inte borde användas betydligt mer för att främja rättsväsendet och polissamarbetet. Detta är också i Bontempis anda.
Det är fortfarande en skam att varken de nationella parlamenten eller Europaparlamentet är riktigt engagerade. Detta har redan sagts förut och vi får inte vara defensiva. Det finns ingen annan väg framåt än att de nationella parlamenten och Europeiska unionen gör mer ansträngningar för att arbeta gemensamt på detta område. Den politiska viljan, som ofta saknas med att göra framsteg, måste klargöras, både på den nationella sidan och den parlamentariska sidan, i denna kammare. EG-domstolen, som har varit pärlan bland institutionerna, spelar fortfarande en otillräcklig roll i denna process. Domstolen kan bara komma med preliminära utslag om ledamöterna så önskar och inte ens då kan den göra någon tolkning av fördraget. Den begränsas till att fatta rambeslut och beslut om olika konventioner. Vi måste göra framsteg på detta område också och det är åter något som Bontempi framhåller mycket tydligt.
I korthet, vi skulle faktiskt kunna göra mycket mer tillsammans, men den centrala frågan återstår att den politiska viljan i medlemsstaterna ibland används som alibi. Angreppssättet att försvara de nationella intressena är ett alibi för att göra framsteg på europeisk nivå. Vi måste protester kraftigt mot detta och det är detta element som understryker Bontempis angreppssätt; vi välkomnar i hög grad detta. Jag hoppas också att kommissionen kommer att ta det på allvar i nuläget.
(Applåder)

Lindholm
Fru ordförande! Låt mig först få säga att en majoritet i V-gruppen stöder Bontempis betänkande med tre undantag. Det ena gäller att harmoniseringen av straffrätten inte bör få forceras fram. Den är och bör förbli en nationell angelägenhet för ganska lång tid framöver.
Den andra punkten gäller uppmaningen till medlemsländernas regeringar att avstå från undantag och förbehåll till konventionerna. En sådan generell uppmaning är enligt V-gruppen inte acceptabel.
Den tredje punkten gäller förslaget att avskaffa principen att ett brott skall vara åtalbart i två länder. Att i dagsläget generellt avskaffa den principen skulle kunna leda till stora mänskliga tragedier, inte minst bland flyktingar. Det är majoritetens syn i V-gruppen.
Som svensk EU-kritiker företräder jag själv emellertid en helt annan syn än Bontempi och kommer därför att rösta nej till betänkandet. Jag är positiv till alla former av samarbete, även inom det rättsliga området om det sker på mellanstatlig nivå och inte kränker eller inskränker den nationella suveräniteten eller den nationella demokratin.
Den övergripande målsättningen med betänkandet är att inrätta ett europeiskt gemensamt rättsligt område. Det förutsätter bland annat en harmonisering av straffrätten, vilket skulle innebära ett upphävande av det nationella självstyret. Den främsta rättsliga grunden är en tolkning av ett fördrag som ännu inte har ratificerats och trätt i kraft, Amsterdamfördraget. Det är enligt mitt sätt att se märkligt.
Internationell organiserad brottslighet bekämpas bäst med internationellt, globalt samarbete på mellanstatlig nivå och med ett utvecklat samarbete inom bland annat Interpol.

Buffetaut
Fru ordförande! Först och främst skulle jag vilja till fullo ansluta mig till min vän Schulz inledande uttalanden.
Vad gäller själva kärnan i betänkandet, så är det naturligtvis så att ett europeiskt samarbete är särskilt legitimt när det visar sig vara mer effektivt än ländernas egna åtgärder. Och vi är just på det området när det gäller det rättsliga samarbetet.
För att kunna kämpa mot den gränsöverskridande brottsligheten är det uppenbart att vi behöver ett förstärkt samarbete, fastän förenklat, inom det rättsliga området, i synnerhet för att förenkla arbetet för domarna i de olika medlemsstaterna i unionen. Det är mycket viktigt att de här domarna kan ha förbindelser med varandra, och att en förenkling av förfarandereglerna för utbyte av information, handlingar etc., kommer till stånd.
Detta måste naturligtvis göras med respekt för konstitutionella regler och de allmänna rättsliga principerna. Tack och lov så respekterar alla medlemsstaterna i unionen rättsstaten, som i sin tur respekterar de enskildas rättigheter. I det här avseendet vore det på tiden att medlemsstaterna visade mindre betänkligheter i förhållande till unionsmedlemmarnas olika rättsliga system.
Vår kollega Bontempis betänkande har den stora fördelen att den inte fastnar i stora principer utan, i stället, är mycket konkret, mycket realistiskt och pragmatiskt. Den här inställningen verkar vara den bästa, tycker jag, på ett område som är mycket känsligt, såväl på suveränitetens område som vad gäller enskildas rättigheter, och naturligtvis rätten till försvar.
Vår grupp kommer naturligtvis att stödja det här betänkandet. Däremot kommer vi inte att följa föredraganden när det gäller problemet med den europeiske åklagaren, vilket vi anser kommer att krångla till förfarandena och göra dem långsammare snarare än att förenkla dem.

Hager
Fru ordförande! Den ökande internationella kriminaliteten gör det naturligtvis nödvändigt att tänka över hur man kan bjuda den här utvecklingen motstånd. Som orsaker till problemen i samband med straffrättsligt förfarande av gränsöverskridande karaktär har man lokaliserat de olika materiellrättsliga och processrättsliga reglerna, de komplicerade bestämmelserna om rättshjälp och kravet på dubbel straffbarhet.
Jag personligen, som mångårig praktiker, kämpar för varje förenkling av det mellanstaliga umgänget, jag förväntar mig, på grund av de historiska och kulturella skillnaderna, emellertid över huvud taget ingenting av en harmonisering av den materiella straffrätten. Till skillnad från kollega Pirker och kollega Rübig som företräder honom i dag, vill vi inte av österrikarna, vilka ändå redan regeringspartierna gjort besvikna beträffande deras favoritleksak " anonyma bankböcker" i samband med bekämpandet av penningtvätt, begära att de skall avge sin suveränitet på området materiell straffrätt, eller omdefiniera begreppet suveränitet.
Kravet i punkt K i betänkandet om att man skall avstå från dubbelt åtal och att dubbel straffbarhet skall falla bort tyder på ett missförstånd av de båda begreppen och en felaktig uppskattning av principen om den ställföreträdande internationella rätten. Sammanfattningsvis ser vi varken någon anledning till att harmonisera den materiella straffrätten eller för en åklagare med europavid kompetens, däremot för alla former av förbättrat samarbete för de straffrättsliga myndigheterna.

Ford
Fru ordförande! Först vill jag gratulera min kollega, Bontempi, för hans betänkande om straffrättsligt samarbete. EU har sett den gemensamma marknaden skapas: fri rörlighet för varor, tjänster, kapital och människor. För att använda en död kinesisk filosofs ord: " Vi har sett hundra blommor blomma." Tråkigt nog har många av dem varit otäckt ogräs. En gemensam marknad för stulna varor har mer och mer gjort sig gällande: bilar till exempel; illegala tjänster - prostitution; smutsigt kapital som väntar på att tvättas i andra medlemsstater; illegala invandrare som smugglas in av organiserade kriminella gäng. Och ändå har vi ett Europa som rör sig i två hastigheter. Medan EU har pressat på många verksamhetsområden - socialpolitiken, miljöpolitiken, Ekonomisk och monetär union - så har den varit underligt efterbliven i harmoniseringen av lagstiftningen och förfarandena på det rättsliga och polisiära områdena.
Europol har varit en framgång, men i en mycket liten skala. Den har fungerat effektivt i utbytet av information i hela Europeiska unionen vad beträffar narkotikahandeln, men den har inte utsträckts till att täcka andra områden: terrorism, rasism, organiserad brottslighet. Vi behöver framsteg. Det som plågar folk i Europeiska unionen är att trots den gemensamma marknaden, trots Europeiska unionen, så fortsätter gränsöverskridande brott och gränsöverskridande brottslingar att undkomma straff. Mördare, tjuvar och förskingrare gömmer sig i sprickorna i den europeiska lagstiftningen.
Gemensamma rättsliga normer räcker inte. Vi behöver en gemensam norm för rättsväsendet. Det som irriterar europeiska medborgare är fall som det med Keith Cottingham, i Förenade kungariket, en misstänk brevbombsmördare - anklagad för att ha mördat en hemmafru, Barbara Holmes - som har bott i Spanien de senaste 14 åren. De senaste fyra åren har han bott i Spanien utan pass - det har gått ut! Men trots detta har den brittiska polisen inte kunnat utelämna honom till Förenade kungariket för att ställas inför domstol. Medborgarna i Europeiska unionen kommer inte att kunna ta en gemensam marknad eller ett gemensamt rättsligt område på allvar om sådana saker fortsätter att inträffa.

Banotti
Fru ordförande! Jag skulle också vilja gratulera Bontempi för hans betänkande. I sammanhanget för denna debatt så tar jag tillfället att ta upp vad som, skonsamt nog, är ett ganska litet verksamhetsområde som har kriminaliserats under de senaste åren. Jag syftar i detta fall på transnationella bortföranden av barn av deras föräldrar och dessutom det ökande problemet med transnationellt bortförande av barn med kriminella medel.
Det faktum att det här mycket ofta handlar om delikata familjeangelägenheter används mycket ofta av polisen som en ursäkt för att slippa dras in i fallen - detta är familjeangelägenheter och skall lämnas till advokater för utredning. Men i polisens ovilja att genomföra domstolsbeslut om barns vårdnad i ett land när de har förts bort till en annan medlemsstat finns ofta en potential för stora tragedier.
För två veckor sedan ägnade jag hela veckoslutet och större delen av veckan åt att försöka förhandla fram överlämnandet av barn som hade bortförts olagligt från Förenade kungariket och tagits till Italien. Om polisen hade agerat som de borde ha gjort fyra månader tidigare så hade denna situation inte försämrats till den grad att barnens liv var i fara och att den förälder som hade fört bort barnen hotade med att bränna ner huset.
Tråkigt nog måste vi göra detta till ett brott på grund av människors ofta förekommande ovilja att följa domstolsbeslut beträffande barn och vårdnaden om barnen. Av det skälet skulle jag vilja ta detta tillfälle i akt, även om jag vet att ämnet antagligen behandlas bättre i betänkandet om äktenskapligt samarbete i legala frågor som vi kommer att ta upp i nästa sammanträdesperiod. Detta är dock ett brott och jag skulle vilja se betydligt mer samarbete mellan polisstyrkorna i alla våra länder.

Blokland
Fru ordförande! I och med globaliseringen och öppnandet av Europeiska unionens gränser har vi hamnat inför ett problem. Skapandet av ett öppet område för fri rörlighet för varor, tjänster, kapital och personer visade sig ha en baksida: ökande, gränsöverskridande brottslighet. Det erkänner både förespråkare för och motståndare till en federal union. Men var skall man hitta en lösning på problemet?
Det känns bra att i betänkandet av kollega Bontempi finna en realistisk och klar stämningsbild. Vi har visserligen olika åsikter om den vidare utvecklingen av Europeiska unionen, men angående det rättsliga samarbetet i brottmål befinner vi oss på ungefär samma våglängd.
Det rättsliga området berör kärnan i medlemsstaternas suveränitet. De straffrättsliga systemen, åläggandet och verkställandet av straff, har under seklens lopp gått sina egna vägar i medlemsstaterna. De har vävts samman med statsuppfattning och kulturell utveckling i den enskilda medlemsstaten.
Det kan - och får - inte kastas över bord hur som helst till förmån för en överföring av ansvaret till Europeiska unionen. Ett vardagligt och praktiskt samarbete som leder till snabba resultat är vad som måste prioriteras.
Det visar detta betänkande också på. Det behövs direkta initiativ för att bekämpa den nuvarande ökningen av organiserad brottslighet. Harmonisering av vissa begrepp som till exempel " bedrägerier" räknar jag inte dit.
Betänkandet av kollega Bontempi ger en grund att gå vidare på med praktiskt, rättsligt samarbete i brottmål varvid medlemsstaterna kan behålla sin suveränitet på detta känsliga område. Därför kan jag rösta för detta betänkande.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 09.00.

Arbetet i den gemensamma församlingen AVS-EU 1997
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är rapporten (A4-0080/98) av Robles Piquer för utskottet för utveckling och samarbete om resultaten av AVS-EU: s gemensamma församlings arbete under år 1997.

Robles Piquer
Fru ordförande, herr kommissionär! Den gemensamma församlingen samlades, som vanligt, två gånger under 1997 -i Bryssel och i Lomé-, till sina tjugofemte och tjugosjätte sammanträden. Betänkandet som jag har äran att presentera sammanfattar dessa båda möten. Jag gör det, givetvis, för utskottet för utveckling och samarbete och jag vill endast sammanfatta de tio punkter som jag anser mest relevanta.
För det första noterar vi den gemensamma församlingens bidrag till Lomékonventionen, av denna anledning yrkar betänkandet på denna församlings institutionella oberoende.
För det andra yrkar vi på att Europeiska utvecklingsfonden, som alla européer är med och betalar, skall tas med i Europeiska unionens budget.
För det tredje efterfrågar vi en nödvändig solidaritet mellan nord och syd inför en globalisering som vi anser oundviklig.
För det fjärde yrkar vi på att den gemensamma församlingen, logiskt nog, skall kunna uttrycka sin åsikt i förhandlingarna mellan Europeiska unionen och AVS-länderna, särskilt vad gäller den femte Lomékonventionen.
För det femte yrkar vi, i punkt åtta, på att ledamöterna i den gemensamma församlingens presidium gör en studie över möjliga alternativ till nuvarande röstningssystem. Jag anser att detta yrkande är särskilt viktigt. Vi anser att tiden är kommen för att överge den något absurda situation i vilken vi befinner oss - två splittrade valmanskårer: européer på ena sidan och AVS-länder på den andra - och förvandla denna dubbla valmanskår till en verklig, enda, valmanskår i vilken det inte finns territoriella skillnader utan sådana som beror på individuella och personliga ställningstaganden av den gemensamma församlingens ledamöter. Självfallet kan man, när omständigheterna så kräver det, behålla systemet med öppna eller slutna omröstningar, men vi anser att de Europaparlamentariker som vi nu vänder oss till bör uppmana sina kolleger i AVS-länderna att genomföra denna ändring i arbetsordningen.
För det sjätte vill vi stödja och stöder allt som sagts på FN-konferenserna som angår oss - och jag vill referera till Junkers utmärkta allmänna betänkande.
För det sjunde vill vi särskilt understryka kvinnans rättigheter och tar som exempel upp utbildning, hälsovård och kvinnans medverkan i beslutsprocesser.
För det åttonde tror vi att det är nödvändigt att vara mycket uppmärksam vad gäller den urbana utvecklingen. Också i AVS-länderna - inte bara i den utvecklade världen - blir städerna och deras närområden allt viktigare och större. Vi tror också att man, i samband med uppmärksammandet av nya behov, bör ge största möjliga utrymme åt miljöproblemen, till exempel kvittblivningen av avfall och främjandet av förnybara energikällor.
För det nionde tycker vi att AVS-staterna bör förstå - och det är vad vi ber om - att Europaparlamentet ägnar ett särskilt intresse vad gäller försvaret av demokratins och rättsstatens värden, och anser att detta försvar och aktiva erkännande är en förutsättning för fredlig samexistens och även för framstegen på det ekonomiska planet, och att man följaktligen tänker på att en detalj som, till exempel, platsen för mötet, har ett politiskt värde i sig. Debatten som föregick mötet i Lomé var mycket intensiv på grund av de abnorma - för att uttrycka det milt - inrikespolitiska förutsättningarna som råder i detta land, i det land där Lomékonventionerna föddes. Och det råder till exempel ingen tvekan om att det faktum att våra AVS vänner inte röstade för en mycket mild resolution, som bara försökte be om att valen i landet skulle vara fria, framkallade en viss frustration bland oss européer och påverkades, utan tvekan, av sammanträdesplatsens geografiska faktor.
Och, för det tionde, föreslår vi att kommissionen med intresse analyserar möjligheten av att stödet till tredje land, bland vilka AVS-staterna är mycket relevanta eftersom de är många och får mycket stöd, på ett samordnat sätt förvaltas av en särskild enhet för fullgörandet av utvecklingsstödet. Det vill säga - om jag tillåts säga det med hjälp av en bild - något liknande ett ECHO-kontor för utveckling.
Dessa är de viktigaste punkterna i resolutionsförslaget som godkändes av utskottet för utveckling och samarbete och som jag har äran att presentera inför plenarförsamlingen.

Junker
Fru ordförande, kära kolleger! Jag anser att den gemensamma församlingen är ett forum, som är ett mycket intensivt använt diskussionsforum, och det måste särskilt framhävas, för det är den enda modellen där ett utvecklingssamarbete, som anknyter till principen om paritet, åtföljs parlamentariskt. Detta ger oss återigen tillfälle att också här i vårt parlamentet diskutera den kunskap man fått, och att dra motsvarande slutsatser ur detta.
Jag skulle vilja hänvisa till den allmänna rapporten, som förra året sysselsatte oss under två sammanträden. Jag hade den stora glädjen och äran att vara föredragande för det allmänna rapporten och att ta reda på och granska hur resultaten från de stora FN-konferenserna ser ut - från utbildningskonferensen som på sin tid ägde rum i Thailand till den senaste konferensen i Rom om livsmedelssäkerhet -, och granska vad som skett och vad som kvarstår.
Det hela skall också ses i samband med det tema som likaledes sysselsatte oss i fjol, och som kommer att sysselsätta oss mycket framöver, nämligen Loméavtalets framtid. Det har skett en kontinuerlig, innehållsmässig vidareutveckling av Loméavtalet fram till det avtal som vi har i dag, som också uppvisar svagheter. Dessa svagheter måste utjämnas. Här finns det ju förslag också i Robles Piquers betänkande, som borde beaktas för att komma fram till ett konstruktivt utformat arbete.
Glädjande nog har det på senare år lyckats - det kunde vi intensifiera vid de gångna församlingarna, detta löper genom hela AVS-samarbetet -, definiera kvinnans roll som en nyckelroll för utveckling. Tonvikten måste förstärkas tydligt i denna riktning. Det råder vid det här laget stor enighet som detta, men praktiken lämnar fortfarande mycket övrigt att önska. Vi kan med jämna mellanrum se bevis på detta, när vi sammanträder i AVS-länder och där ser oss om.
Det finns fortfarande mycket att göra, för att inbegripa det civila samhället som sådant, och det betyder framför allt att också ge kvinnorna en roll och att låta dem - med början i planeringen via genomförandet fram till utvärderingen - delta i AVS-samarbetets utvecklingsprocesser.
Kvinnor har en betydande roll i alla frågor som bidrar till att säkra det dagliga livet - därtill hör framför allt livsmedelssäkerheten, men också säkrandet av hälsa. I det praktiska arbetet - det förbereds genom alla de diskussionen som vi för, genom de arbetsgrupper som äger rum, genom alla aktiviteter som Europeiska unionens partnerländer och AVS-gemenskapen deltar i - måste det göras tydligt att inga åtgärder får föras fram, som leder till att andra slås ut.
Det är mycket lätt hänt. Så döljer till exempel förändringar inom handeln faran för att i synnerhet kvinnor utesluts från småhandeln och att deras möjligheter till försörjning försvåras. De har inte så stor tillgång till den formella sektorn, de kastas ofta tillbaka till den informella sektorn. Problemet är detsamma som i Europa; de är när allt kommer omkring också ansvariga för hem och familj och begränsas därför i yrkesmässigt avseende. Här måste utjämningsåtgärder vidtas, och de bästa rådgivarna för hur det kan gå till är när allt kommer omkring kvinnorna själva i de här länderna.
Vi är på god väg. Vi har fört in det här inom alla de områden som diskuterats, med början i miljöfrågorna, via frågor om hälsoförsörjning och ekonomisk utveckling till frågor om mänskliga rättigheter. Vid det här laget diskuteras det mycket intensivt hur mänskliga rättigheter också kan komma till användning som kvinnors rättigheter, hur demokratiska rättigheter kan tolkas på det här området så att ett jämställt deltagande från kvinnornas sida genomförs i alla beslutsprocesser i samhället - också i våra AVS-partnerländer.

Corrie
Fru ordförande! Med alla sina brister och den kritik den utsatts för från olika håll finns det få konventioner som har varit så långvariga och framgångsrika som Lomékonventionen mellan Europeiska unionen och AVS-länderna.
Nu när vi rör oss mot år 2000 och strukturella förändringar i Loméorganisationen så kan vi också se tillbaka på dessa framgångar och misslyckanden och bygga ett starkare, effektivare partnerskap för framtiden. Jag vill därför ge mitt starka stöd till Robles Piquers rapport om den gemensamma församlingen. Den enda fysiska förbindelselänk vi ledamöter i Europaparlamentet har med AVS-länderna är mötena med den gemensamma församlingen och undersökningsbesöken efteråt.
Vi kritiseras ofta av media för dessa möten med den gemensamma församlingen i utvecklingsländerna, men jag skulle vilja hävda bestämt att man lär sig mer på en vecka ute på fältet när man undersöker projekten, än man lär sig på ett år på utskottsmötena i Bryssel. Denna rapport beskriver det arbete som den gemensamma församlingen har genomfört under det senaste året och ger läsaren en insikt i den stora mångfalden arbete som medlemmarna lägger ner. Den betonar vikten av partnerskap på jämlika villkor. Den betonar vikten av att våra AVS-partners gör en verklig insats i en eventuell organisation efter år 2000. Den yrkar på att Europeiska utvecklingsfonden skall tas med i budgeten så att det skall bli möjligt att utöva parlamentarisk tillsyn i ordets egentliga bemärkelse, både över hur anslag beviljas till fonden och hur anslagen används.
Det är ett tråkigt faktum att när tredjedel av år 1998 redan gått finns det två länder som fortfarande inte har ratificerat 1995 års Loméavtal IV(2). Hittills kan inga nationella vägledande program startas. Det är löjeväckande. Jag skulle vilja vädja till kommissionen att försöka övervinna detta avbrott. Vi måste skära ner på byråkratin.
Rapporterna uppmärksammar ett område för den gemensamma församlingens möten som behöver förbättras, och det är frågestunden med rådet och kommissionen. I likhet med frågestunden här tycker jag att den är tråkig, långdragen och utan gnista. Detta måste undersökas i kommande sessioner.
Rapporten undersöker också frågan om platsen för vår sista församling. Jag kan bara hoppas att vårt besök till Lomé påskyndar dess återvändande till fullständig demokrati och respekt för mänskliga rättigheter, då jag var en av dem som var extremt tveksam till att stödja ett besök där.
Den framtida gemensamma församlingen är livsviktig för kontakterna mellan Europeiska unionen och utvecklingsländerna i AVS. Om vi rör oss mot en mer regionalt baserad organisation, måste representanter från dessa regionala organ bli en del av dem gemensamma församlingen och vi måste undersöka om vi skall regionala konferenser. Detta är en utmärkt rapport och de förtjänar enhälligt stöd.

Baldi
Fru ordförande! Låt mig tacka föredraganden, Robles Piquer, för det utmärkta arbete han utfört, bland annat för att han utvecklat viktiga frågor som gäller de framtida relationerna mellan länderna i Afrika, Västindien, Söderhavet och Europeiska unionen. Låt mig lyfta fram ett par punkter i betänkandet, framför allt det faktum att betänkandet stryker under att en förstärkning av kvinnors rättigheter och ett ökat kvinnligt deltagande i alla beslutsprocesser och politiska processer är en grundläggande förutsättning för att man skall göra framsteg, vilket bland annat innebär alfabetisering, tillträde till utbildning och grundläggande sjukvård.
Det gläder mig också att betänkandet understryker vikten av att man undertecknar en internationell konvention som förbjuder antipersonella minor, vilket den gemensamma församlingen krävde vid sitt tjugofjärde sammanträde. Särskilt viktiga är dessutom de rekommendationer som formulerats av kommissionen att driva på projektet som syftar till att undersöka möjligheterna att skapa en instans som skall få i uppgift att samordna hanteringen av frågor som gäller hjälp till tredje land, bland vilka AVS-länderna utgör en majoritet.
Låt mig också särskilt nämna den verksamhet som bedrivs i den arbetsgrupp som jag leder just vad gäller klimatförändringarnas effekter på de små östaterna. Låt mig påminna om att vi för närvarande går från mycket kallt väder till mycket varmt, att det inte längre finns några mellanårstider, att det under våren och hösten växelvis förekommer mycket höga temperaturer, som om det vore juli, och mycket låga temperaturer, som om det vore januari och att vindarna är starka och många gånger förödande. Låt mig dessutom påminna om att El Niño drabbar med stor kraft och att forskarna spår omfattande katastrofer. Hela södra halvklotet har drabbats hårt av skyfall och torka, med epicentrum i Sydafrika, Borneo och Sumatra, där det har blossat upp gigantiska bränder som riskerar att förstöra en stor del av de lungor som skogarna utgör. Kraftiga översvämningar har drabbat sydöstra Kina och Mexikos västkust och, längre norrut, Kalifornien. I Afrikas östra och centrala delar har svåra miljöförhållanden som orsakas av regnen lett till en ökning av sjukdomar som malaria och kolera. Man talar om fyra tusen döda.
Arbetsgruppen har presenterat ett förslag till resolution - enhälligt godkänt av den gemensamma församlingen i Lomé den 30 oktober 197 - om samarbete AVS-Europa, med tanke på den konferens med länderna som undertecknat Förenta Nationernas ramkonvention om klimatförändringar som hölls i Kyoto i december 1997. Avsikten var just att ange, även från den gemensamma församlingens sida, det som Europeiska unionen hade pekat på. Vid konferensen i Kyoto gjordes framsteg på miljöområdet när det gällde att peka på behovet av globala insatser, men trots detta innehåller protokollet resultat som man kanske kan kalla tillräckliga, men inte tillfredsställande, något som naturligtvis också vi vill stryka under.
Arbetsgruppen anstränger sig fortfarande för att utvärdera effekterna och de socio-ekonomiska följderna av klimatförändringarna och höjningen av havsnivån för de små östaterna inom AVS och föreslår en strategi när det gäller att öka den befintliga medvetenheten på internationell nivå om de faror som dessa förändringar kan medföra. Klimatförändringarna och den höjda havsnivån leder till erosion av kusterna och de små östaterna inom AVS är speciellt oroliga eftersom de är mycket ömtåligare än andra stater när det gäller de ekonomiska, sociala och kulturella infrasystemen. Därför har arbetsgruppen ägnat dessa frågor speciell uppmärksamhet.

Bertens
Fru ordförande! Jag vill till att börja med lyckönska kollega Robles Piquer till hans betänkande. Det som under många år var en lite tråkig och föga upphetsande upplevelse har nu lyckligtvis blivit annorlunda. Det har gjorts ett tydligt försök och ett lyckat försök att förändra det praktiska förfarandet i den gemensamma församling som vi, Robles Piquer och jag själv och många andra, i flera år försökt släpa oss igenom.
Naturligtvis lägger jag som kollega Corrie säger stor vikt vid gemensamma församlingens existens. Därför beundrar jag också föredragandens mod att komma med kritik, allvarlig kritik mot gemensamma församlingen. Vi måste till exempel bli av med blockröstningen i den gemensamma församlingen. Ett valregister är kanske en lösning. De delade omröstningarna delar upp AVS-länder och europeiska länder i två läger. Det är precis tvärtemot vad vi menar med en gemensam församling. Den praktiska verkligheten har lett till att vi inte kunnat anta skarpa och berättigade resolutioner om Nigeria, Kongo, Togo. Församlingen får inte fortsätta tänka på två fronter. Hela, absolut hela, AVS-samarbetet är just inriktat på en hållbar utveckling. Det innebär good governments , demokrati, respekt för de mänskliga rättigheterna och även hjälp att respektera de mänskliga rättigheterna, om och om igen. AVS-samarbetet kan därför också stoppas om det inte sker. I det avseendet måste praktiska processer utarbetas.
Fru ordförande! Jag hoppas att den gemensamma församlingen kan förstärkas genom ändrade förfaranden. Med den ökande betydelse som den politiska dialogen i AVS kommer att få under de närmaste åren, tror jag att även en förstärkning av den gemensamma församlingen kommer att tas upp och att det kommer att lyckas. Kanske har vi om ett par veckor en möjlighet, herr Robles Piquer, att ta upp det hela, antagligen i en mindre krets, med, som det heter, motståndarsidan som också är vår sida.

Macartney
Fru ordförande! Jag skulle vilja stämma in i kören av gratulationer till Robles Piquer för en mycket fin rapport. Jag ger min hyllning till det engagemang han har visat och det delas av många kolleger i kammaren i dag. Alla vi som har varit engagerade i den gemensamma församlingen har funnit att det är en mycket inspirerande och uppmuntrande erfarenhet. Det är en institution som har mycket att ge. Vi önskar att fler av våra kolleger kunde få den direkta erfarenheten. Det huvudsakliga värdet är jämlikhetsaspekten mellan de två sidorna.
Jag skulle emellertid vilja varna för idén att avskaffa rätten att kräva separata röster mellan AVS och EU. Det finns en risk att just det som håller några av AVS-länderna engagerade i församlingen kan ses av dem som ett hot mot deras deltagande. Det används sällan och med de slutna omröstningar som vi har infört borde vi kanske låta sakerna vara som de är. Jag tar bara upp detta som en varning. Jag har funnit att i den gemensamma församlingen finns det en verklig respekt för varandras åsikter och vi borde inte göra något som stör eller hotar det.
Jag stöder Robles Piquer vädjan om hjälp för att återställa och stärka demokratin, och se detta som en förutsättning för ekonomisk tillväxt. Han och jag var med i delegationen till Ghana omedelbart efter de senaste Loméförsamlingen, vilken leddes av den framstående ledamoten från Leeds, McGowan. Vi hade en mycket bra möte i Ghana med parlamentets talman och kammarens sekreterare. De anförtrodde oss de problem de har haft med att bli en demokrati igen. För mig var det en mycket inspirerande aspekt av vår resa att de vände sig till oss för hjälp. De frågade vad parlamentet kunde göra för att hjälpa parlamentets sekreterare, generalsekreterare och parlamentsledamöterna att bli mer skickliga i förfarandena, som hade tynat bort en del.
Jag hoppas att vi kommer att kunna göra något i detta särskilda avseende och göra något proaktivt, inte bara reaktivt, i den gemensamma församlingen i framtiden.

Blokland
Fru ordförande! Den mest iögonenfallande punkten i förslaget till resolution är de skilda åsikterna om mänskliga rättigheter mellan deltagarna i den gemensamma församlingen från Europeiska unionen och från AVS. Om man inte har olika åsikter om själva innehållet i de mänskliga rättigheterna så skiljer sig i alla fall åsikterna om hur och om skändningar av de mänskliga rättigheterna skall dömas.
För att förebygga att en liten majoritet i AVS-gruppen kan hindra att ett land fördöms vill föredraganden att röstningsförfarandet i den gemensamma församlingen utreds. Jag vill göra två uttalanden om detta.
För det första, om röstningsförfarandet anpassas i den föreslagna riktningen så hotar den gemensamma församlingens effekt som organ för parlamentsledamöter från EU och AVS att mötas i att avta eftersom stora grupper kan röstas ner i sådana viktiga frågor som de mänskliga rättigheterna. Vad är ett fördömande av Nigeria av den gemensamma församlingen värt om det sker mot majoriteten av AVS-ländernas vilja? Den frågan måste väga tungt vid omprövningen av röstningsförfarandet.
För det andra, resolutionen är ensidig när det handlar om de mänskliga rättigheterna. Det var nämligen inte bara med avseende på skändning av de mänskliga rättigheterna som meningarna var delade. Ledamöterna kunde, enligt förklaringen i Robles Piquerbetänkandet, inte heller enas om det ofödda barnets rätt att leva. AVS-länderna påpekar med rätta det ofödda barnets rätt att leva. De abortförfaranden som tillämpas i många av Europeiska unionens medlemsstater är en grov skändning av denna rätt. Den punkten tas dock inte upp i själva resolutionen och i förklaringen nyanseras frågan genom att det talas om de " kända motsättningarna på grund av livsåskådning" .
I resolutionen sägs mycket riktigt att demokrati och rättsnormer är absoluta villkor för ett fortsatt utvecklingssamarbete. Låt oss därför också lyssna till AVS-länderna när de påpekar våra egna skändningar av de mänskliga rättigheterna.

Amadeo
Fru ordförande! Vi vill först av allt välkomna det initiativ som rådet tog i februari och som innebar att man ändrade metoderna för återbetalning av de skulder som AVS-länderna ådragit sig. Detta är ett beslut som, enligt Alleanza Nazionale, utan tvekan kommer i rätt ögonblick eftersom det tillåter en stor del av dessa länder, som har svårigheter, inte bara när det gäller att återbetala sina skulder, utan också när det gäller att betala upplupna räntor, att dra en lättnadens suck och med större energi och i lugn och ro ta itu med de reformer som krävs.
Rådets beslut, som bekräftar de samordnade initiativ som tagits av Valutafonden och Europeiska centralbankens utvecklingsoch samarbetskommittéer, visar med all önskvärd tydlighet att den internationella finansvärlden är villig att bringa ner AVS-ländernas skulder till en mer acceptabel ekonomisk nivå.
Den gemensamma församlingens sammanträden förra året i Bryssel och i Lomé strök under att det bara är genom att bekräfta demokratins och rättsstatens principer och respektera de mänskliga rättigheterna och genom ett ansvarsfullt utnyttjande av resurserna som man äntligen kan lyckas med den utvecklingspolitik som bedrivs inom ramen för samarbetet mellan AVS och Europeiska unionen.
När det gäller miljöskyddet är vi av den uppfattningen att man måste bekämpa klimatförändringens konsekvenser, som till exempel ökenspridningen och torkan och att man måste bekämpa den alltför snabba tillväxten av de afrikanska städerna, som i dag står inför en utveckling som hittills är helt oplanerad och oordnad, framför allt när det gäller de sanitära förhållandena, men också inom områdena livsmedel och utbildning.
Även om de visar föga respekt inför de allmänna behoven av att minska utsläppen och alltför stor hörsamhet inför de amerikanska kraven, så utgör de kriterier som beslutats vid Kyotokonferensen, enligt vårt förmenande, trots allt en vettig strategi när det gäller att lösa problemen med föroreningarna och klimatförändringen, som jordens stora i vanlig ordning låter de små utvecklingsländerna betala priset för.
När det gäller de mänskliga rättigheterna så plågas området kring Stora sjöarna, men generellt sett hela Centralafrika, av den härskarmentalitet som bara kan hejdas om man lyckas förhindra konflikter genom att ingripa mot deras orsaker, som alltid är ekonomiska kriser, kränkning av mänskliga rättigheter och etniska problem. Framför allt genom att anta gemensamma resolutioner som skrivs under och respekteras av samtliga AVS-länder kan man ge nödvändig trovärdighet åt den gemensamma församlingen, som på det viset äntligen kommer att inse att Europeiska unionen anser demokratin och rättsstatens principer oersättliga och nödvändiga för att man skall kunna bygga upp ett fredligt samhälle och för att man skall kunna inleda en process som innebär en hållbar utveckling.

McGowan
Fru ordförande! Jag skulle vilja tacka Robles Piquer för att han åter betonar idén om partnerskap och hur denna är central för allt vårt arbete i den gemensamma församlingen, och för att han särskilt riktade uppmärksamheten på ett mycket profilerat sätt mot det röstningssystem som tillämpas. Jag håller med honom helt och hållet att det inte är förenligt med målet att uppnå partnerskap.
Det är upp till oss i församlingen att sträva efter en övergripande syn på hela den gemensamma församlingen beträffande de viktiga frågor vi står inför. Vi vet att det vore otänkbart i denna församling att ge den spanska delegationen, den tyska delegationen eller den brittiska delegation något slags veto över besluten i församlingen på grund av ett system med omröstningar i separata block. Det är till stor förtjänst att betona detta.
Jag känner också en viss sympati för det Macartney sade om försiktighet. Jag känner att argumentet för vad som beskrivits som ett enda röstningskollegium inte är att vi kan, som européer, förklara för våra kolleger i AVS vad demokrati och mänskliga rättigheter handlar om. I denna församling och i den gemensamma församlingen ser alltför ofta hur den europeiska arrogansen löper amok. Trots den beröm jag givit uttryck för är jag inte särskilt nöjd med några av formuleringarna i punkt 17 och 18 i förslaget till resolution, där det finns fraser som " att kraftigt öka AVS-staternas representanters förståelse" för vad den europeiska synen på demokrati är. Blokland sade något mycket viktigt, att vi får inte på något sätt ge intrycket att vi vill pådyvla dem åsikter som är specifikt europeiska åsikter. Jag har påmint denna församling tidigare att vi skickar delegationer till många delar av världen. Vi sänder dem till AVS-länderna för att se till att principer, till exempel " en man, en röst" , tillämpas i valen.
Robles Piquer vet att vi i denna församling själv nyligen har sett exempel på när en ledare för en politisk grupp i denna församling och, för inte så länge sedan, någon som blev ordförande för Europeiska folkpartiets grupp var inblandade i ett missbruk av vår röstningssystem - ett system som jag ofta får höra kallas " spela piano" i Europaparlamentet, där vi har folk som trycker på mer än en knapp och trycker på frånvarande vänners knappar. Eller till exempel när vi betonar utbildning av väljare. Jag reste till Namibia för valens självständighet. Det blev ett valdeltagande på 97 procent. I södra Afrika är det vanligen över 80 procent. Jag valdes för min stad med ett valdeltagande på 30 procent.
Låt oss vara klara med att fortsätta detta partnerskap när vi talar om mänskliga rättigheter, demokrati och självbestämmande. Detta är inte europeiska värderingar, det är universella värderingar. Ju mer vi klargör detta i vårt arbete i församlingen, desto mer kommer vi att åstadkomma ett verkligt partnerskap.

de Silguy
Fru ordförande! Tillåt mig först att gratulera Robles Piquer till kvalitén på hans rapport om resultaten av AVS-EU: s gemensamma församlings arbete under år 1997. Först och främst skulle jag vilja gå tillbaka till de grundläggande elementen hos den här rapporten och hos vår debatt.
Herr föredragande! Ni har först och främst väckt frågan, för övrigt i likhet med en rad talare - jag tänker på Amadeo - om FN-konferensernas inverkan på relationerna mellan Europeiska unionen och AVS-länderna. Jag kan försäkra er om att kommissionen har tagit den här dimensionen i beaktande i sina riktlinjer för framtiden för relationerna mellan Europeiska unionen och AVS-länderna. Jag tänker naturligtvis på Junkers betänkande. Robles Piquer understryker för övrigt vikten av respekten för demokratin och de mänskliga rättigheterna vid den tidpunkt framtiden för samarbetet mellan Europeiska unionen och AVS-länderna är uppe till debatt. Det här kravet måste, på goda grunder, upprepas och stödjas.
I riktlinjerna för framtiden för relationerna mellan AVS-länderna och Europeiska unionen, vet ni att kommissionen lägger tyngdpunkten vid behovet att förstärka den politiska dimensionen hos det här partnerskapet, genom att understryka vikten av att utveckla en verklig politisk dialog mellan de två partnerna. Den här politiska dialogen kommer att befästa respekten för de mänskliga rättigheterna, principerna om demokrati och om rättsstaten. För kommissionen måste den priviligierade ramen för den här dialogen vara mötena i AVS-EU: s gemensamma församling. Den här insitutionen har visat att den har blivit ett prioriterat forum för försvaret av de mänskliga rättigheterna.
Som bevis på detta vill jag ta AVS-representanternas aktiva deltagande under debatterna under den förra gemensamma församlingen i Lomé, i oktober 1997, om situationen i det eller det landet. Robles Piquer påtalar för övrigt energiskt att under den här församlingen så var 99 procent av AVS-representanterna parlamentariker. Ordalydelserna i debatterna förstärktes av detta, vare sig det handlade om situationen i Togo eller Nigeria. Och, i likhet med er föredragande, har kommissionen noterat kvaliteten på åtskilliga inlägg från AVS-länderna, som på ett ärligt sätt påminde om deras grannars situation eller bidrog till debatten på ett aktivt sätt. Den uppmärksamhet som omgärdade de här diskussionerna har likaledes bidragit till att förstärka den demokratiska karaktären.
Hur skall man ytterligare kunna förstärka den här församlingens roll? I det här avseendet föreslår kommissionen att man skall kalla den " parlamentarisk församling" . Det handlar om att bekräfta den här institutionen, unik i sitt slag, och represenationen från folken i Europeiska unionen och folken i AVS-länderna. Det är en nödvändighet som kommissionen delar med er föredragande. På samma sätt så ansluter sig kommissionen till de reservationer som Europaparlamentet har om röstningssystemet i de två delade kammare som den gemensamma församlingen använder för känsliga frågor, vilket er föredragande har understrukit, för övrigt i likhet med Bertens och McGowan. Kommissionen kommer alltså att stödja de ansträngningar som syftar till att resultaten av omröstningarna i församlingen verkligen kommer att vara återspeglingen av en gemensam diskussion, öppen och konstruktuiv, mellan de europeiska ledamöterna och AVS-ledamöterna.
Men förstärkningen av den gemensamma församlingen går också via utvecklingen av externa kontakter, och vi måste också underlätta mötena med representanter från det civila samhället. Att främja möten mellan icke-statliga organisationer i nord och syd, vilket för övrigt parlamentet har tagit initiativet till, det är en faktor för förstärkning av demokratin. Att också underlätta möten mellan de ekonomiska och sociala miljöerna. Ekonomiska och sociala kommittén funderar för övrigt för tillfället på möjligheter att intensifiera kontakterna mellan den gemensamma församlingen och representanter för de ekonomiska, kulturella och sociala aktörerna i AVS-länderna. Även där kommer de att främja det civila samhällets inblandning.
Låt oss även tänka på parlamentarikerna på regional nivå. Regionala möten har redan ägt rum mellan parlamentariker från södra Afrika och parlamentariker från Europeiska unionen. Den här typen av möten måste öka. Det handlar inte om att ifrågasätta principen om att hålla två möten per år, men det är önskvärt att man förstärker de nationella parlamentens roll hos allmänheten. Min kollega Joâo de Deus Pinheiro säger ofta att demokratin är en process. Jag tror att den gemensamma församlingen, som vi hädanefter måste kalla parlamentarisk, är en av de bästa instrumenten som står till vårt förfogande för att skynda på och stödja den här processen.
För övrigt har ni, herr föredragande, och även fru Baldi, väckt frågan om samordning av bistånd till tredje land. Det är anledningen till att, enligt er önskan, kommissionen har beslutat att få en gemensam tjänst för i gångsättande av hjälp till tredje land på fötter. Jag kan försäkra er, herr föredragande, att ett dokument från kommissionen om den urbana utvecklingen kommer att vara klart vid slutet av året.
Vad gäller införlivandet av EUF i budgeten, så följer naturligtvis kommissionen parlamentet. Ni har delgivit mig er åsikt om framtiden för förhållandena mellan AVS och EU. Vi väntar otåligt på den. Junker har talat länge om kvinnors och barns rättigheter i termer som kommissionen delar. Jag skall slutligen svara Corrie, vad gäller Lomé IV, att det i dag fattas två ratificeringar, Belgiens och Nederländernas. Jag tror att de är på gång och att kommissionens ordförande och Pinheiro för övrigt har kontaktat ländernas regeringar i frågan.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionär de Silguy.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 09.00.

Europaavtal med Tjeckien
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0394/97/ändr) av Schwaiger för utskottet för externa ekonomiska förbindelser om förslag till rådets och kommissionens beslut om vilken ståndpunkt gemenskapen skall inta inom det associeringsråd som inrättas genom Europaavtalet mellan Europeiska gemenskaperna och deras medlemsstater å ena sidan, och Tjeckien å andra sidan, undertecknat den 4 oktober 1993, vad avser antagandet av de regler som är nödvändiga för genomförandet av artikel 64.1 iii och 64.2 och artikel 8.1 iii och 8.2 i protokoll 2 om produkter som omfattas av EKSG-fördraget i detta avtal (SEK(96)1568-8846/97 - C4-0383/97-96/0237(CNS)).

Schwaiger
Fru ordförande! Med varandra är bättre än mot varandra. Eller samarbete inom ramen för associeringsavtalet är bättre än stridiga kontroverser i internationella organisationer. Detta skulle kunna vara ledmotivet för behandlingen av utkastet till gemensam ståndpunkt, som ni nyss citerade och som behandlar de nationella stöd för stål och övriga industrier som det här kandidatlandet, Tjeckien, tillåtit.
Låt mig förklara problemet som vi tar itu med i det här betänkandet med hjälp av den tjeckiska stålindustrin. Ca 12 procent av all stålimport till Europeiska unionen kommer från Tjeckien. I det här landet är produktionsapparaten särskilt föråldrad och i behov av modernisering. Förebyggande miljöåtgärder finns knappt för närvarande, och energiförbrukningen i den här produktionsprocessen är nästan tre gånger så hög som i Europeiska unionen.
Följderna av detta är stora miljöskador i Tjeckiens, Polens och Tysklands gränsområden. Å andra sidan kräver Europeiska unionens ramvillkor strängare utsläppsgränsvärden för sin egen stålproduktion. När man bygger eller moderniserar stålverk är det obligatoriskt att montera in utsläppsfilter och anläggningar för att avlägsna svavel.
Dessa skillnader i miljölagstiftning mellan Europeiska unionen å ena sidan och Tjeckien och de andra länderna i Central- och Östeuropa kan alltså leda till en dumpning av priserna i Europeiska unionen och en konkurrensfördel för tjeckiskt stål som inte är riktig och som sedan återigen skulle leda till antidumpnings-åtgärder från Europeiska unionens sida.
På toppmötet i Essen i december 1994 och också på Europeiska rådet i Cannes i juni 1995 föreslogs, med hjälp av vitboken om förberedelse av de associerade staterna i Central- och Östeuropa för integrering med den inre marknaden i unionen, att man skulle göra slut på den här motsättningen, helt enkelt genom att delar av gemenskapsrätten på området koncentration, kartellrätt, statliga monopol och statligt stöd, som vi nu pratar om, träder i kraft i de här länderna redan i tillnärmningsfasen. Med enhetliga regler, som också gäller för kandidatländerna, vore antidumpningsåtgärder överflödiga och onödiga och skall ersättas med motsvarande genomföringsbestämmelser i associeringsavtalen.
Enligt kommissionens förslag till förordning, som sysselsätter oss i dag, är statligt stöd, eftersom resttullar mot Tjeckien knappt existerar längre, bara acceptabelt för Europeiska unionen när de motsvarar dess egna spelregler i artiklarna 92-94 i EG-fördraget om förbud mot stöd. Med andra ord: Den tjeckiska ramlagstiftningen på det här området måste anpassas til Europeiska unionens och måste också omsättas i praktiken. Europeiska unionens övervakningsmyndighet för statligt stöd, kommissionen och det tjeckiska finansministeriet, som är Tjeckiens övervakningsmyndighet, måste arbeta tätt tillsammans med detta.
Harmoniseringen av de tjeckiska reglerna för stöd till unionens regler kan emellertid också tjäna som modell för de övriga associerade staterna, alltså för Ungern, Polen, Slovenien och andra länder varvid följande grundläggande principer måste läggas fram på ett sätt som är klart och som inte orsakar missförstånd.
För det första: Kommissionen och de associerade ländernas övervakningsmyndigheter är garanterna för att bestämmelserna om statliga stöd i Europaavtalet respekteras. För det andra: Behörighetsfördelningen mellan dessa två sidor bör vara konsekvent och klar. För det tredje: Kommissionen borde hjälpa dessa myndigheteri de associerade länderna med kontrollen av de statliga stöden i form av en övervakning av framgångarna, alltså ge hjälp till självhjälp och skapa likadana rättsliga förhållanden på det här området, men inte fastställa felaktiga förhållanden till dessa bestämmelser i tvister.
Under en begränsad tidsperiod borde man ta hänsyn till de särskilda problemen i en övergångsekonomi, men man borde alltid vid en rättsharmonisering se till att det blir en tillnärmning till Europeiska unionens högre miljökrav.
Vi är tacksamma mot rådet för att den har gjort utskottet för externa ekonomiska förbindelser ståndpunkt till sin egen, att den rättsliga grundvalen till de här genomförandebestämmelserna är artiklarna 92-94, enligt vilka det är obligatoriskt att höra Europaparlamentet. Jag skulle uttryckligen vilja be kommissionär de Silguy om att komma bort från den felaktiga grundvalen artikel 113 och gemensamt med parlamentet och rådet använda de korrekta bestämmelserna 92-94 när det gäller de andra kandidatländerna.

Posselt
Min familj härstammar från den nordböhmiska staden Gablonz an der Neisse, vars symbol är ett äppelträd. Äpplet står för det första för det handelskrig som Tjeckien för närvarande för mot EU: s äppelexport, för det andra för det syndafall som föregick fördrivandet från paradiset, och brottet mot konkurrensreglerna och mot tanken om en rättsgemenskap är som ett syndafall för oss. Jag är dock mycket tacksam mot Schwaiger för att han inte ägnar sig åt förmynderi utan åt partnerskap med Tjeckien, och att han framför allt för att han går Tjeckiens miljösektor till mötes. Här har totalitarismen grasserat i flera årtionden, och det är nödvändigt att reparera miljöskadorna i Erzgebirge, Beskiden och Böhmerwald. Jag är mycket tacksam mot honom för att han här har gått Tjeckien till mötes, och jag måste också vädja till den tjeckiska sidan om att den å sin sida också går Europeiska unionen till mötes när det handlar om att rätta sig efter konkurrensregler och undvika konkurrenssnedvridningar genom stöd, vilket går emot gemenskapsättens anda och även associeringsavtalets anda.

de Silguy
Fru ordförande! Kommissionen vill gärna tacka föredraganden för att han föreslår parlamentet att man skall avge ett positivt yttrande om de tjeckiska tillämpningsföreskrifterna vad gäller statliga stöd.
Er kammares godkännande kommer att öppna vägen mot deras slutgiltiga godkännande av associationsrådet Europeiska unionen-Tjeckien, och jag gläder mig åt ert stöd. Jag måste icke desto mindre precisera för er att den rättsliga grundvalen för kommissionen förblir artikel 113, och det av strikt juridiska skäl.
De här tillämpningsföreskrifterna är en förutsättning för en harmonisk utveckling av utbytet mellan Tjeckien och gemenskapen. Det är därför kommissionen insisterat på vikten av att associationsrådet snabbt antar de här föreskrifterna.
Som kommissionens yttrande om medlemskapsansökningar från länderna i Central- och Östeuropa visar, återstår det mycket att göra i de här associerade länderna för att förbättra övervakningen av statliga stöd. Den redogörelse som ni har gjort, herr föredragande, och Posselts inlägg, visar att det finns mycket att göra i industrierna för att få dem på samma nivå som gemenskapens industrier, så att våra miljöregler respekteras, liksom konkurrensreglerna. I sitt förslag Agenda 2000 understryker kommissionen också konkurrenspolitikens vikt för de associerade länderna för de associerade länderna under föranslutningsperioden.
Genom det definitiva antagandet av de här föreskrifterna om statliga stöd fullbordar Europeiska unionen och Tjeckien igångsättandet av Europaavtalets bestämmelser på området. Kommissionen kommer att vaka över att Phare-programmet för 1998 och 1999 förutser ett stöd som tillåter de tjeckiska övervakningsmyndigheterna att totalt anpassa sig till de europeiska normerna inom några år. Slutligen hoppas kommissionen att tillämpningsföreskrifterna för statliga stöd snabbt kommer att antas av de andra associerade länderna.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionär de Silguy.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 09.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.30.)

