Europeiska unionens svar på den försämrade situationen i östra Demokratiska republiken Kongo (debatt)
Talmannen
Nästa punkt är rådets och kommissionens uttalande om Europeiska unionens svar på den försämrade situationen i östra Demokratiska republiken Kongo.
Jean-Pierre Jouyet
rådets tjänstgörande ordförande. - (FR) Herr talman, fru kommissionsledamot, min kära Benita, mina damer och herrar! Jag vet att ni, på samma sätt som vi, är bekymrade över den försämrade situationen i östra Demokratiska republiken Kongo och jag kommer ihåg, eftersom vi redan har diskuterat frågan med er, att vi blev allt mer bekymrade när vi tog upp frågan i ert utskott för utrikesfrågor i oktober.
Unionens utrikesministrar diskuterade frågan grundligt vid sitt sammanträde (allmänna frågor och yttre förbindelser) den 10 november, och ordföranden beslutade att ta med denna punkt på dagordningen för nästa sammanträde den 8 december, där kommissionen skulle närvara, företrädd av Louis Michel och Benita Ferrero-Waldner.
Man måste konstatera att situationen i östra Demokratiska republiken Kongo har försämrats oerhört sedan slutet av augusti när CNDP, lett av rebelledaren Laurent Nkunda, inledde en offensiv mot den kongolesiska armén. Armén hade inget att sätta emot och tvingades att låta endast Monuc, FN:s fredsbevarande styrka, skydda civilbefolkningen.
Rebellernas landvinningar tillät dem att marschera till Goma, provinshuvudstaden i norra Kivu, och gjorde det möjligt för dem att i betydande grad utvidga sitt kontrollerade område i denna provins som gränsar till Rwanda. Den pågående krisen visar återigen risken för instabilitet som orsakas av närvaron av alla rebellgrupper i östra Demokratiska republiken Kongo: inte bara CNDP, utan även Huturebeller från FDLR.
Den kongolesiska arméns fullständiga nederlag visar också att denna komplexa kris inte kan lösas med militära medel och att en hållbar fred kräver en politisk lösning där man tar hänsyn till både de lokala och de regionala aktörerna. Jag återkommer strax till detta.
Under den djupaste krisen och under de mest intensiva attackerna från Laurent Nkundas rebellstyrkor mobiliserade EU kraftfullt, åtföljt av resten av världssamfundet. Som ni minns var den viktigaste uppgiften att först och främst förhindra att Goma förlorades och att försöka stabilisera konflikten. Det var därför kommissionsledamot Louis Michel reste till regionen för att få en uppfattning om läget. Den 1 och 2 november besöktes platsen av Bernard Kouchner, i sin roll som rådets tjänstgörande ordförande, och av David Miliband.
Det politiska budskapet om återhållsamhet uttrycktes av båda ministrarna i Kinshasa, Kigali och Dar es-Salaam. Ministrarna reste även till Goma för att på plats visa att krisen har vår fulla uppmärksamhet, för att bedöma de fördrivna personernas behov och för att träffa de humanitära organisationerna, därför att det är civilbefolkningen som blir det första offret om striderna återupptas.
Striderna har lett till en kraftig försämring av den humanitära situationen. Man har beräknat att ytterligare 250 000 personer har fördrivits under de mest dramatiska omständigheter, om man bara räknar med de totalt över en miljon fördrivna personerna i provinsen norra Kivu. Lägg till detta de allvarliga överträdelserna av de mänskliga rättigheterna som rebellgrupperna gör sig skyldiga till, däribland summariska avrättningar, omfattande sexuellt våld, rekryteringen av barnsoldater och plundring, både av rebellgrupperna och vissa delar av den kongolesiska armén.
De återupptagna striderna har även avbrutit genomförandet av de avtal som slöts i november 2007 mellan Demokratiska republiken Kongo och Rwanda, känt som Nairobiprocessen, som ni känner till och som är inriktad på kampen mot de rwandiska huturebeller från FDLR som finns i östra Demokratiska republiken Kongo. Avtalet mellan den kongolesiska regeringen och de kongolesiska rebellgrupperna, inbegripet Laurent Nkundas CNDP, i januari 2008, känt som Gomaprocessen, har också brutit samman.
Det man prioriterar just nu är att ta itu med den akuta humanitära situationen och säkra tillträdet till de fördrivna personerna. I linje med sitt mandat spelar Monuc en viktig roll. Det håller för närvarande på att stärka sina åtgärder i norra Kivu och vi uppmuntrar det att fortsätta sina initiativ i denna riktning. FN:s generalsekreterare har begärt extra resurser till detta uppdrag och diskussioner om denna fråga, som vi hoppas blir klara mycket snabbt, har inletts i säkerhetsrådet.
Inför den akuta situationen har EU på ett betydande sätt stärkt sina humanitära åtgärder. Många medlemsstater, såväl som kommissionen, har gett exceptionellt stora bidrag för att stödja de icke-statliga organisationernas åtgärder och FN:s byråer, t.ex. Världslivsmedelsprogrammet och flyktingkommissarien. Extra förnödenheter, till ett värde som uppgår till över 43 miljoner euro, i form av bidrag till luftbron - jag avser länder som Storbritannien, Belgien och Italien - gör EU till den överlägset största biståndsgivaren under denna kris.
Nu måste vi få till stånd den dynamik som kommer att ge en hållbar lösning på frågan avseende de olagliga väpnade grupper som finns i östra Demokratiska republiken Kongo: alla olagliga väpnade grupper, vare sig de är kongolesiska eller utländska, i vetskap om att det inte finns någon militär lösning på krisen och att varje form av lösning kräver en nystart på Goma- och Nairobiprocesserna som jag just har beskrivit och som utgör den lämpliga ramen för en hållbar stabilisering av situationen i denna kongolesiska provins.
Det är nödvändigt att Demokratiska republiken Kongo och Rwanda återupptar sin dialog och sitt samarbete i denna fråga, och jag vill bekräfta den verksamhet som Roeland Van de Geer, Europeiska unionens särskilda representant i området kring de afrikanska stora sjöarna, bedriver i syfte att försöka få parterna att återuppta dialogen. Det är kring dessa mål som världssamfundet, särskilt EU, har samlats under de senaste veckorna.
Dessa initiativ har nu gett resultat för första gången, särskilt när det gäller den återupptagna dialogen mellan Kinshasa och Kigali på ministernivå och inom organisationen, i Nairobi den 7 november, på initiativ av länderna kring de stora sjöarna och Afrikanska unionen, på ett internationellt toppmöte om krisen i östra Demokratiska republiken Kongo där särskilt de kongolesiska och rwandiska presidenterna, Joseph Kabila och Paul Kagame, deltog.
Bland de viktigaste framstegen under toppmötet bör vi särskilt uppmärksamma de regionala staternas åtagande att om nödvändigt skicka fredsbevarande trupper till östra Demokratiska republiken Kongo och, om nödvändigt, utse en högnivågrupp av kontaktpersoner, bestående av Nigerias f.d. president Olesegun Obasanjo och Tanzanias f.d. president Benjamin Mkapa.
Vid sitt extra toppmöte i Johannesburg den 10 november meddelade SADC även sin beredvillighet att eventuellt skicka fredsbevarande trupper till östra Demokratiska republiken Kongo. EU välkomnar de afrikanska staternas engagemang och är fortfarande fast beslutet att fortsätta sitt samarbete med FN, Afrikanska unionen och länderna kring de stora sjöarna för att hitta en lösning på krisen. Låt oss emellertid klargöra att det inte kommer att bli möjligt att lösa krisen utan större resurser för att stabilisera freden, i synnerhet till FN.
Benita Ferrero-Waldner
ledamot av kommissionen. - (FR) Herr talman! Låt mig först helt kort säga till herr van Buitenen att jag förvisso har noterat det som han har sagt och att jag naturligtvis kommer att vidarebefordra detta budskap till mina kolleger som definitivt kommer att svara i morgon.
Herr talman, ledamöter och herr rådsordförande, min käre Jean-Pierre! Jag ersätter i dag min kollega Louis Michel som av hälsoskäl inte har möjlighet att delta i debatten och som har bett mig att framföra sina ursäkter till er.
Ni vet vad kommissionsledamot Michel anser om regionen kring de stora sjöarna. Som rådets ordförande redan har sagt var han i själva verket den förste som reste till Demokratiska republiken Kongo och Rwanda den 30 och 31 oktober, mitt under krisen, för att försöka lösa frågan. Ur detta skuggdiplomatiska uppdrag växte idén om att organisera Nairobikonferensen, vars praktiska slutsatser i dag ger oss nya utsikter att komma ur krisen.
När det gäller det svar som kommissionen kan ge, vill jag ta upp en analys av situationen ur två perspektiv, även om de väldigt mycket liknar dem som rådsordföranden har beskrivit.
För det första, på den humanitära nivån: världssamfundet, inbegripet EU, är i färd med att ta itu med krisen. Kommissionen mobiliserade omedelbart 6,3 miljoner euro för att möta de akuta behoven. Vi är emellertid fortfarande mycket vaksamma så att vi kan anpassa detta belopp till hur situationen utvecklar sig. De humanitära behoven är, på det hela taget, täckta i Kivu och det råder en verkligt god samordning mellan de humanitära organen.
Kommissionen och medlemsstaterna meddelade gemensamt, i Marseille den 14 november, nya bidrag uppgående till ytterligare 43,5 miljoner euro för att möta krisen.
Det största problemet finns emellertid kvar, dvs. tillträdet till befolkningsgrupperna i vissa områden där strider fortfarande pågår mellan den kongolesiska armén, deras Mai-Mai-allierade och FLDR å ena sidan och CNDP å den andra, eftersom ingen part respekterar eldupphöret.
För det andra, på den politiska och militära nivån: i östra Demokratiska republiken Kongo är det inte möjligt med en militär lösning. Det finns bara utrymme för en välavvägd politisk lösning, byggd på dialog. Detta rekommenderades också av länderna i regionen vid Nairobitoppmötet den 7 november och, framför allt, detta verkade vara vad CNDP-rebellerna och en stor del av det politiska etablissemanget i Kinshasa, t.ex. nationalförsamlingen, hoppades på.
Kommissionen är därför mycket nöjd med slutsatserna från toppmötet med statscheferna från länderna kring de stora sjöarna, mer specifikt med beslutet att tillämpa afrikansk diplomati på hög nivå för att lösa krisen och att införa en verifieringsmekanism för att göra det möjligt för statscheferna i regionen att nära övervaka utvecklingen och komma med de nödvändiga gensvaren i rätt tid.
I detta avseende är det besök som Olesegun Obasanjo just har gjort i regionen mycket uppmuntrande. Besöket har försäkrat oss om möjliga militära interventioner från vissa länder i regionen, och man fick garantier från president Kabila att Kinshasa är redo att lyssna på CNDP:s krav och även redo att föra en dialog. Under besöket lyssnade man även på CNDP:s klagomål och general Nkunda bekräftade på nytt sin vilja att tillämpa eldupphör och göra allt för att underlätta leveranserna av humanitärt bistånd i de områden som han kontrollerade.
Det är därför nödvändigt att ta till vara den rådande politiska dynamiken och göra allt vi kan för att se till att de olika aktörernas förklaringar omsätts i praktiken. Det är alltså hög tid att angripa de underliggande orsakerna till krisen i den östra delen av landet, som alla känner till: FDLR:s närvaro, den organiserade plundringen av mineraltillgångar, befolkningsgruppernas och minoriteternas politiska frustration, och man måste låta alla idéer sträva mot samma punkt.
Det är nödvändigt att hela världssamfundet stöder de diplomatiska insatserna som man fattade beslut om vid Nairobitoppmötet och att man samordnar de internationella insatserna för att ge tillräckligt utrymme till president Obasanjo och president Mkapa att fortsätta förhandlingarna.
Det är också viktigt att betona Monucs roll. Det är inte Monuc som bär ansvaret för alla former av maktmissbruk. I själva verket utför Monuc ett viktigt arbete trots sina små resurser och begränsade befogenheter. Man utför alltså ett arbete som skulle vara svårt att ersätta, dvs. ett bevarande av freden, inte krigföring.
Det är emellertid ännu viktigare att stödja de aktuella ansträngningarna att stärka dess mandat nu när säkerhetsrådet snart ska diskutera denna fråga. Vi anser att mandatet bör utvidgas så att det t.ex. omfattar övervakning av plundringen av naturtillgångar och, i synnerhet, som rådets ordförande sa, öka de tillgängliga resurserna så att man kan göra detta.
Jürgen Schröder
för PPE-DE-gruppen. - (EN) Herr talman! Just nu har vi en finanskris som kommer att hamna i historieböckerna. Det var dock möjligt att på bara några veckor organisera ett G20-möte som gav konkreta resultat, främst beslutet att använda 2 procent av BNP för att stimulera ekonomin och hjälpa finanssektorn.
Å andra sidan har vi inte lyckats uppfylla vårt åtagande att använda 0,7 procent av BNP till utveckling. Om så hade varit fallet hade förvisso Demokratiska republiken Kongo varit mer utvecklat och hela denna konflikt hade kanske kunnat undvikas. Men nu är läget annorlunda. Vi har inte tid att diskutera utveckling för Kivu: det råder en humanitär kris där. Ytterligare 250 000 personer har fördrivits under de senaste veckorna. Folk dör som ett indirekt resultat av striderna och sjukdomar som t.ex. kolera sprids snabbt.
Sedan 2005 har FN godtagit ansvaret att skydda området. FN har skickat sin fredsbevarande styrka Monuc till Demokratiska republiken Kongo. Med sina 17 000 man är Monuc det största fredsbevarande uppdraget i världen som opererar enligt ett kraftfullt kapitel 7-mandat. Men vad kan Monuc göra? Soldaternas och utrustningens kvalitet är mycket dålig och Demokratiska republiken Kongo är ett oerhört stort land. Jag stöder därför verkligen uppmaningen att stärka Monuc, men om vi ska vara realistiska så kommer det att ta månader innan denna förstärkning kan genomföras på platsen - viktiga månader då folk kommer att dö. Jag föreslår därför att vi skickar en EU-styrka under en kort period för att snabbt kunna stabilisera regionen fram till dess det nya Monuc kan fungera och sättas in på platsen.
Alain Hutchinson
Herr talman, herr rådsordförande, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill först och främst, under dessa lågmälda diskussioner i denna mycket trevliga miljö, måla upp scenen för er, eftersom jag har varit på platsen tre gånger under de senaste månaderna.
Just nu där borta, mitt under våra diskussioner, begås våldsamheter, våldtäkter och mord. I dagsläget är detta vardagsliv för många medborgare som bor i denna hemska del av världen. Jag anser att det inte finns någon tid för retorik, det är dags att handla. Jag menar att detta smutsiga krig inte alls är något etniskt krig, som en del har börjat att säga; etniska krig kan alltid skapas eftersom det passar oss, européerna, därför att när det är tal om etniska krig innebär det att afrikanerna krigar mot varandra och att det inte är vårt problem. Nej, upprinnelsen till kriget som pågår där borta hittar vi på bottnen av gruvorna - diamant-, coltan- och guldgruvorna - som man, trots massakrerna, fortsätter att driva lugnt och effektivt. Mineralerna exporteras, mitt framför ögonen på FN-trupperna, från Gomas flygplats eller via landsväg till Kigali, så de gör fortfarande vissa personer mycket rika. Sådant är kriget.
För att kunna stoppa kriget är detta den första frågan man måste ta itu med. Hur kan man stänga dessa gruvor och vilka åtgärder krävs för att stoppa denna skandalösa handel? Vi skulle kunna använda processer igen, som t.ex. Kimberleyprocessen som infördes för diamanter. Jag antar att en del av våra kolleger kommer att ta upp detta här.
Under de senaste tio åren har ungefär - och samtidigt som denna siffra ifrågasätts av vissa, kan jag försäkra er att den lätt går att bekräfta - 5 miljoner kongoleser gått en våldsam död till mötes i denna region, antingen som direkta offer för kriget eller som offer för sidoeffekterna, t.ex. sjukdomar osv. som har orsakats av kriget. Frågan är alltså att ta reda på vem som främjas av kriget och vem som tjänar på att det fortsätter. Jag anser att det är den viktigaste uppgiften.
När det gäller EU anser jag och min grupp att det finns tre viktiga frågor. För det första måste vi verkligen stödja de fredsinitiativ som man håller på att genomföra - inte under de senaste veckorna, men det har ägt rum under en viss tid. Vi har nominerat abbot Apollinaire Muholongu Malu Malu till Sacharovpriset, eftersom han under lång tid varit engagerad i att försöka hitta en fredlig lösning i denna region. I Goma förde han inte bara samman CNDP - därför att CNDP kom, gick, kom tillbaka och gick igen - utan även alla rebellgrupperna och Demokratiska republiken Kongos regering. Det tycker jag är viktigt. Vi har Nairobiprocessen och den senaste tidens Nairobitoppmöte, som kommissionsledamoten hänvisade till.
Jag anser naturligtvis att det är nödvändigt att stödja dessa initiativ och stödja vår kommissionsledamot, Louis Michel, som, och jag säger detta i egenskap av socialist medan han är liberal, gör enorma insatser i området.
För det andra måste vi till varje pris skydda befolkningen. Man har sagt att Monuc inte är där för att föra krig, utan för att bevara freden. Så kanske det är, men Monuc har ett ”kapitel 7-mandat”. Det är inte som 1994 i Kigali då man inte kunde göra någonting, då vi maktlöst tvingades titta på medan massakrerna pågick. Nu tillämpas kapitel 7 och Monucs uppdrag är att försvara civilbefolkningen. Civilbefolkningen mördas, men Monuc har ändå inte rört sig ur fläcken. För en kort tid sedan, i en by vars namn jag inte kommer ihåg just nu, ägde en verklig massaker rum i Kiwanja, strax utanför ett Monucläger.
Monuc måste därför stärkas med styrkor från EU. Min grupp anser detta. Vi kommer i vilket fall som helst att lägga fram ett ändringsförslag om detta.
Slutligen vill jag helt kort säga att det naturligtvis finns ett behov av att gå vidare med de beslut som krävs för att stoppa exploateringen av, och handeln med, de mineraler som i själva verket bär ansvaret för alla de massakrer som pågår på platsen.
Thierry Cornillet
Herr talman, fru kommissionsledamot! Detta hörn av världen verkar vara förbannat och, som Alain Hutchinson så träffande har sagt, nästan fem miljoner personer har dött sedan kriget inleddes i början på 1990-talet.
Detta område är drabbat av död - massdödande i norra Kivu, Uganda, Rwanda, Burundi - det finns inget slut på det, och varje år börjar dödandet på nytt. Jag vet att samma orsaker alltid ger samma effekter. Det finns etniska konflikter eftersom de gränser vi skapade ofta var konstgjorda gränser. Det finns ett slags överdriven nationalism: alla försöker att vara Napoleon III i liten skala och ha ett mexikanskt äventyr så att deras lands problem glöms bort. Vi har naturligtvis också suget efter pengar, Alain påpekade detta, den ofta ojämförbara rikedomen i området. Det finns också galenskap, på vilket annat sätt kan vi beskriva de dåd som Herrens motståndsarmé utför?
Vad kan vi då göra? Jag vill förresten också göra er uppmärksamma på åtgärderna från kommissionsledamot Louis Michel, som länge har varit intresserad av frågan. Vi har fått ta del av hans åtgärder vid sammanträdena i Kigali och Kinshasa, vilka resulterade i Nairobitoppmötet. Vi har också SADC och Obasanjo. Vi ska återigen ha stora diplomatiska toppmöten. Är detta dock ett skäl till att bara lita på diplomati? Vi står inför en mycket allvarlig humanitär situation.
I min egenskap som föredragande för humanitärt bistånd för ert parlament reste jag till Kinshasa i början av november för att träffa Botswali Lengomo, den nye ministern med ansvar för sociala och humanitära frågor. Jag träffade också Apollinaire Malu Malu, som nästan fick vårt Sacharovpris, och som är ansvarig för Amaniprogrammet. Låt oss framför allt inte glömma bort de avsevärda humanitära insatser vi måste göra.
Vad gör vi då egentligen? Är vi säkra på att vi gör allt vi bör göra? Vad gör Monuc? Det ser ut att vara helt riktigt. 17 000 män, med 6 000 i området, det motsvarar en militär division med stridsvagnar. Vem ska tro att detta är otillräckligt för att garantera tillträde för humanitära insatser, även om jag, precis som ni, är medveten om vilka stora områden man ska skydda?
Lösningen är därför naturligtvis diplomatisk. Vi måste därför stödja en afrikansk lösning och anta att vi har förmågan att genomföra den. Vi måste se till att eldupphöret blir permanent för att säkra tillträdet till det humanitära biståndet. Utan denna förutsättning kommer det humanitära biståndet inte att nå sin destination. Inkomstkällan måste också stoppas. Vi måste också stänga gruvorna, men kanske även börja kritisera de företag i väst som köper coltanet och andra mineraler som möjliggör vapenköp. Vi måste naturligtvis ge vårt fulla stöd till fredsinitiativen genom att visa ett fortsatt, i stället för ett ibland obestämt, politiskt intresse.
Jag avslutar med att uppmana till en mycket kraftfullare militär närvaro för att stabilisera freden, och detta är något som bara FN kan göra. Jag har förstått att EU ibland har visat sig kunna övertyga FN om sin plikt.
Seán Ó Neachtain
för UEN-gruppen. - (GA) Herr talman! Situationen i östra Demokratiska republiken Kongo blir värre varje dag och världssamfundet är mycket oroat över detta. Över en och en halv miljon personer har fördrivits i Kivuprovinsen, vilket visar hur stort problemet är.
Jag stöder initiativen från Roeland Van de Geer, Europeiska unionens särskilda representant i området kring de afrikanska stora sjöarna, och Nigerias f.d. president Olesegun Obasanjo, som deltog i intensiva samtal med de politiska och militära grupper som deltar i detta våld.
Jag uppmanar Afrikanska unionen att göra mer för att säkra freden i området kring de afrikanska stora sjöarna.
Rwandas och Kenyas regeringar undertecknade ett fredsavtal i november 2007 som ett försök att komma till rätta med fiendskapen mellan de två länderna. Genomförandet av detta avtal måste garanteras, men först måste det bli ett slut på våldet.
EU ger mer pengar till länderna i området kring de afrikanska stora sjöarna än någon annan organisation eller något annat land i världen. Jag uppmanar Louis Michel, ledamot av Europeiska kommissionen med ansvar för utvecklingsfrågor, och rådet att sträva efter att få ett slut på striderna och skapa fred.
Frithjof Schmidt
för Verts/ALE-gruppen. - (DE) Herr talman! De fruktansvärda striderna i östra Kongo handlar helt enkelt inte bara om inbördeskrig, det är även en regional konflikt som involverar många grannstater. Det handlar även om strategiska råvaror som t.ex. coltan, som vi behöver vid tillverkningen av mobiltelefoner, dvd-spelare och datorer. Det handlar också om guld, diamanter, kobolt och dyrbara träslag. Det är detta som är den djupare orsaken till denna konflikt. Vad kan och vad måste göras? FN måste få större resurser så att det kan uppfylla sitt ansvar att skydda civilbefolkningen från alla beväpnade trupper som är aktiva i området. Förenta nationernas uppdrag i Demokratiska republiken Kongo (Monuc) behöver ett tydligare mandat, mer utrustning och mer personal. EU:s medlemsstater har ständigt viftat bort vädjandena att förstärka Monuc under de senaste åren. Ändå har vi fått höra skarp kritik mot Monucs misslyckanden och misstag. Detta hyckleri måste upphöra. Vi behöver inte ett alternativt EU-märkt militärt uppdrag just nu, utan vi behöver se till att Monuc får mer resurser, och jag har lyssnat med intresse och godkännande till hur detta även är den väg som rådet och kommissionen vill gå.
Den andra viktiga punkten handlar om att utvinningen av, och handeln med, råvaror från Kongo måste övervakas strängt av världssamfundet. De internationella företag som sysslar med denna handel och som tjänar på utvinningen av råvaror i Kongo måste övervakas och tvingas till öppenhet. Det finns naturligtvis redan en officiell FN-panel med experter på olagligt utnyttjande av naturtillgångar från Kongo. Denna expertpanel har lagt fram en rad rekommendationer, däribland sanktioner mot personer och företag som deltar i ett sådant olagligt utnyttjande. EU måste verka för genomförandet av denna FN-rekommendation, särskilt när det gäller - och detta är ett område där det finns utrymme för åtgärder - eventuell import till EU, eftersom detta uppenbarligen är ett område inom vilket vi själva bestämmer och där vi aktivt kan genomföra dessa FN-rekommendationer.
Den tredje punkten handlar om att initiativet till en konferens om området kring de stora sjöarna måste drivas vidare. Det är endast politiskt samarbete och ekonomisk integration i området som kan skapa en varaktig fred. EU kan, och måste, spela en nyckelroll här.
Tobias Pflüger
för GUE/NGL-gruppen. - (DE) Herr talman! En hel rad grannstater deltar fysiskt i detta krig och det sker, framför allt, genom direkt deltagande av kongolesiska regeringstrupper tillsammans med milis och angolanska trupper på ena sidan, med general Nkunda, tutsisoldater och rwandiskt stöd på den andra. Det är ett regionalt krig som inte bara rör östra Kongo.
En viktig punkt är klar: den kongolesiska regeringen har hittills inte varit beredd att förhandla direkt med rebellerna. Man måste utöva påtryckningar på denna punkt. Det är mycket viktigt att undersöka den verkliga bakgrunden till denna konflikt. Tysklands förbundspresident har själv tagit upp det faktum att detta är en konflikt om råvaror. Råolja, guld, diamanter, koppar, kobolt, coltan, zink, tenn osv. spelar en mycket viktig roll här.
Det handlar framför allt om vem som innehar de relevanta tillstånden för utvinning av dessa råvaror. Man måste verkligen vidta åtgärder mot dessa företag. Jag vill bara nämna ett av dem: Gesellschaft für Elektrometallurgie mbh, baserat i Nürnberg, är tydligen ägare till en av de viktigaste gruvorna i konflikten.
Jag vill ta upp FN:s uppdrag i Demokratiska republiken Kongo (Monuc) och dess roll, eftersom alla i kammaren verkar vilja att Monuc ska stärkas. Enligt vad jag har läst är Monuc en del av problemet snarare än en del av lösningen, eftersom Monuc självt beskriver en situation som har utvecklats till strider på fyra fronter. Monucs roll borde egentligen vara helt annorlunda. Vi har under tiden fått reda på från Human Rights Watch att indiska och pakistanska soldater från Monuc sysslar med direkt vapenhandel med den irreguljära milisen och tydligen är inblandade i konflikten om råvaror. Så här får det inte gå till. Monucs roll måste vara fullständigt neutral. Det är alltså inte alls till nytta att stärka Monuc.
Jag vill också återigen påpeka att Kongo spelade en viktig roll en gång tidigare under ett EU-uppdrag. Den gången var vår roll att ta hand om säkerheten under valet och Kabila installerades som president - samme Kabila vars trupper nu på ett betydande sätt medverkar till upptrappningen. Med detta i åtanke bör man noga granska den faktiska roll som EU spelade i samband med Kabilas installation. Jag anser att det som EU gjorde är mycket problematiskt. Man måste klargöra att Kabila och hans trupper också måste kritiseras i detta avseende.
Rapporten från tidningen Frankfurter Allgemeines lokala korrespondent, som blev tillfångatagen, var mycket läsvärd. Han beskrev konflikten mycket bra. Hans artikel visar interaktionen mellan officiella och icke-officiella trupper, dvs. att det är meningslöst att bara begära att Monuc ska stärkas, då det som verkligen behövs är att komma till rätta med konfliktens orsaker.
Bastiaan Belder
Herr talman! I går kväll hade jag privilegiet att tala direkt med en erfaren biståndsarbetare om kriget i östra Kongo. Han känner till allt man behöver veta om krisen i både norra och södra Kivu. Hans förklaring, utan att försöka förminska den rådande misären i regionen, ger oss ändå några strimmor av hopp. En strimma av hopp är förvisso det faktum att - för över en vecka sedan - det kongolesiska presidentskyddet, i samarbete med polisen, ringade in regeringssoldater som var i färd med att plundra. Detta är ett hoppfullt tecken på att den kongolesiska regeringen har börjat att tänka på lag och ordning. Det är en utveckling som verkligen förtjänar EU:s uppmuntran och stöd.
Ytterligare en strimma av hopp är att rebelledaren Nkunda hittills inte har verkat kunna mobilisera och rekrytera tutsierna i södra Kivu i samband med hans strävanden efter makt. Min kontakt anser att detta också är ett positivt uttryck för en tutsiidentifiering med den kongolesiska staten och civilbefolkningen.
En tredje strimma av hopp är de religiösa försoningsinitiativen på lokal och regional nivå. De valda myndigheterna deltar lika aktivt i dessa plattformar som de traditionella myndigheterna och stamföreträdarna. Dessa plattformar i norra och södra Kivu förtjänar ett dubbelt europeiskt stöd: ekonomiskt stöd och experthjälp för att lösa konflikterna. För att det humanitära biståndet i de båda Kivuregionerna ska bli effektivt är det ytterst viktigt att de lokala myndigheterna deltar, vilka inbegriper båda grupperna av lokala ledare, dvs. traditionella stamföreträdare och valda myndigheter.
Grundat på hans egen erfarenhet betonar min kontakt att, trots alla krigskonflikter och t.o.m. när människor flyr, de befintliga maktstrukturerna fortsätter att vara effektiva, därav hans vädjan om att vi snabbt ska ge kontanter till den väldiga mängd flyktingar som finns i byarna i norra och södra Kivu, såväl som till byborna själva. Trots allt, säger min kontakt: ”Om du har pengar så kan du köpa mat. Man kanske inte kan tro det, men det är alltid marknadsdag någonstans. I Kongo är det helt möjligt att arbeta med allmosor. Det gör inte folket beroende eftersom de själva kan besluta hur de ska använda pengarna. Man främjar den lokala ekonomin och använder den omedelbart. För att se till att detta fungerar på ett smidigt sätt pratar vi med de valda byråden, som tar upp de mest akuta behoven.”
Till följd av en sådan diskussion och i och med EU:s hjärtvärmande initiativ som syftar till försoning, måste det finnas en framtid för norra och södra Kivu och, förvisso, för hela Kongo. Jag uppmanar därför rådet, kommissionen, Europaparlamentet och EU-institutionerna från djupet av mitt hjärta att göra vad som är nödvändigt.
Koenraad Dillen
(NL) Herr talman! Det finns ingen större mening med att i dag diskutera hur tragisk vi tycker att den desperata situationen i östra Kongo är. Vi måste kunna tala rent ut och naturligtvis ställa frågan om EU, i synnerhet länder som t.ex. Frankrike och Belgien, som har särskilt dåligt rykte i regionen, bör intervenera militärt. För mig är svaret nej, för vad är det vi har lagt märke till? I Kongo har EU återigen lyckats visa hur splittrat och svagt det är och vilken illusion det skulle vara att tro att det är möjligt med en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik på detta stadium. Låt oss bara komma ihåg att ingen mindre än det franska ordförandeskapet just har sett till att Rwandas president Paul Kagames protokollchef har arresterats i Tyskland för mordförsöket på president Juvénal Habyarimana 1994. Han betraktas som en part som deltar i konflikten. Till och med mitt eget hemland Belgien är oärligt eftersom den belgiske utrikesministern Karel De Gucht så sent som i går uttalade sig starkt kritiskt om den politik som EU:s kommissionsledamot med ansvar för utvecklingsfrågor och humanitärt bistånd, Louis Michel, tillämpar - just med hänsyn till dennes politik i Kongo. Jag citerar Karel De Gucht: ”Om den rådande situationen i Kongo är resultatet av Michels politik så är det mycket allvarligt. Situationen har aldrig varit lika oroande som nu.”
Mina damer och herrar! Dessa ord uttalades av en av kommissionsledamotens politiska allierade. I denna kakofoni kan vi bara dra slutsatsen att skyddet av civilbefolkningen först och främst bör vara Afrikanska unionens ansvar, som måste stödjas, samt även FN:s uppdrag i Kongos ansvar. EU bör därför helst inte skicka sina egna trupper till regionen.
Colm Burke
(EN) Herr talman! Jag delar mina kollegers känslor och vill uttrycka min väldiga oro över de återupptagna striderna mellan den kongolesiska armén och återuppstående milis i norra Kivu i Demokratiska republiken Kongo. Våldsupptrappningen i norra Kivu har blivit mycket allvarligare än vad FN:s fredsbevarande uppdrag (Monuc) kan klara av i landet.
Den humanitära situationen är särskilt allvarlig med över 1,5 miljoner inhemskt fördrivna personer i Kivuprovinsen. Världslivsmedelsprogrammets och andra icke-statliga organisationers verksamhet har allvarligt begränsats genom våldet och det är vanligt med stölder, våldtäkter och mord på civila, både av regeringstrupper och rebellstyrkor.
Monuc har ett mandat enligt kapitel 7 i FN-stadgan för att garantera skyddet av civila som löper en omedelbar risk att drabbas av fysiskt våld, men saknar de resurser och den mängd soldater som krävs för att uppfylla detta mandat. Världssamfundet och FN:s säkerhetsråd måste stärka Monuc genom att tillhandahålla lämplig utrustning och personal så att man kan genomföra sitt uppdrag. När jag nu har förstått att EU har beslutat att inte vidta åtgärder för ytterligare ett ESFP-uppdrag för att ta itu med våldsupptrappningen i Demokratiska republiken Kongo, uppmanar jag EU att maximalt förstärka sitt samarbete med Monuc.
I den aktuella franska resolutionen i FN:s säkerhetsråd föreslås en tillfällig ökning av Monucs auktoriserade militära styrka med upp till 2 785 personer. Denna ökning skulle innebära att det maximalt tillåtna antalet trupper och polis inom Monucs organisation, som redan är den största fredsbevarande FN-styrkan i världen, skulle uppgå till strax över 20 000 man för att täcka ett land som är ungefär lika stort som Västeuropa.
Jag uppmanar FN:s säkerhetsråd att rösta om denna resolution så snart som möjligt, med tanke på det akuta läget i Demokratiska republiken Kongo. Jag är chockerad över massakrerna, brotten mot mänskligheten och det sexuella våldet mot kvinnor och flickor i östra Demokratiska republiken Kongo, och jag uppmanar alla behöriga nationella och internationella myndigheter att dra förövarna inför domstol.
Ana Maria Gomes
(PT) De nya fruktansvärda händelserna i Kivuprovinsen och världssamfundets oförmåga att få stopp på dessa är lika chockerande som girigheten hos de rwandiska och kongolesiska ledarna som vidmakthåller denna situation av organiserat kaos i syfte att dölja den ohyggliga plundringen av regionens naturtillgångar.
Vad kan Europeiska unionen göra? Vad kan den göra för ett land där det har funnits, och fortfarande finns, olika ESFP-uppdrag och där de första demokratiska valen inte skulle ha hållits utan EU:s stöd? Vad kan den göra för ett land som får miljoner i olika biståndsprojekt? Vad kan den göra för ett land med en oerhört stor strategisk betydelse där fem miljoner personer har dött på grund av de senaste årens barbariska våld?
EU måste gå mycket längre än det minimum som beslutades sedan denna senaste militära upptrappning inleddes. Det räcker inte med att öka det humanitära biståndet och starta diplomatiska initiativ där löften att avväpna och förklaringar på heder och ära upprepas för femtielfte gången.
EU måste snabbt stärka Monuc (FN:s uppdrag i Demokratiska republiken Kongo) så att det kan återfå sin förlorade trovärdighet och effektivitet. För att nå detta mål räcker det inte med att lägga fram resolutioner i säkerhetsrådet. EU måste omedelbart samarbeta med DPKO (FN:s avdelning för fredsbevarande insatser) och tillhandahålla utrustning och, om nödvändigt, soldater för att täcka resursbristen i Monuc.
Som en sista utväg, om förhandlingarna i New York och situationen på platsen rättfärdigar detta, kan och får inte EU utesluta att skicka ett militärt uppdrag inom ramen för ESFP. Det är vårt ansvar att skydda det som står på spel, dvs. den försvarslösa civilbefolkningens liv. De behöver omedelbart internationellt skydd.
Aldrig mer! Vi måste ta saken på allvar och inte låta folkmordet i Rwanda och massakrerna i Kongo äga rum igen.
Luca Romagnoli
(IT) Herr talman, mina damer och herrar! Rådets och kommissionens uttalanden om EU:s gensvar på den allvarliga krisen i Kongo är som vanligt hycklande och verkningslösa. Bakom Laurent Nkunda står Rwanda och Uganda, länder som alltid har varit intresserade av regionen, så pass mycket att de har försökt att invadera den vid ett flertal tillfällen för inte så länge sedan: naturtillgångarna i marken och i östra Demokratiska republiken Kongo är för stora för att överlämnas till andra.
Mellan januari och nu har man köpt tre gånger så mycket vapen som under 2007, och den del av dessa, när det gäller den rwandiska sektorn, var avsedda för rebellen Laurent Nkunda, med de resultat som vi ser i dag. Förenta staterna har emellertid i åratal inriktat sig på området kring de stora sjöarna, särskilt genom att stödja Uganda och Rwanda. Förenta staternas största ambassad i Afrika ligger t.ex. i Kampala. Inget händer i Uganda eller Rwanda utan Förenta staternas samtycke.
Denna snabba omsvängning av EU när det gäller möjligheten att skicka fredsbevarande styrkor till regionen sänder ut fel signal, som vanligt, eftersom vi satsar på diplomati, som om diplomati vore tillräckligt för att övertyga en otrevlig typ som Laurent Nkunda att dra sig tillbaka. Som vanligt blir det inget resultat av våra diskussioner och sedan hör vi kommissionsledamot Louis Michel nästan lovprisa Laurent Nkunda. Tack ska ni ha!
Geoffrey Van Orden
(EN) Herr talman! Vi har alla förstått hur komplex den rådande situationen i östra Kongo är, vilken har etniska orsaker och sitt ursprung i Rwanda, Burundi och Uganda.
Man måste snabbt inleda en effektiv medlingsprocess mellan Rwanda och Demokratiska republiken Kongo. Man måste driva igenom ett eldupphör och civilbefolkningen behöver uppenbarligen skydd och omedelbart humanitärt bistånd.
Jag kommer att tänka på det aktuella uttalandet av Afrikanska unionens permanenta representant i Bryssel i parlamentets underutskott för säkerhet och försvar, där han angav att han föredrog att afrikaner hanterade säkerhetsfrågorna i sin egen världsdel. Det gläder mig därför att EU inte har försökt att använda Kongotragedin som en möjlighet för att helt enkelt sätta in ytterligare ett s.k. militärt uppdrag. Det är främst afrikanerna som måste ta ansvar för att lösa den rådande situationen, men vi måste ge dem allt stöd vi kan så att de kan göra detta genom Afrikanska unionen och Förenta nationerna.
Samtidigt verkar det finnas en viss tvetydighet när det gäller Monucs mandat, insatsregler och våldsanvändning. Monucs befälhavare, generallöjtnant Vicente Díaz de Villegas, slutade nyligen efter att ha arbetat i sju veckor. Han angav personliga skäl som anledning, men jag undrar om det inte var yrkesmässig frustration.
Det är emellertid uppmuntrande att en sydafrikansk styrka på 1 000 man med sin bas nära Goma den 6 november blev en del av Monuc. Monucs chef hävdar att de har instruktioner att öppna eld om detta blir nödvändigt. Monuc måste kunna agera för att skydda civila mot omedelbara våldshot. Det är tydligt att man i betydande grad måste öka antalet FN- och AU-trupper i östra Kongo och ha en tydlig idé om varifrån de ska komma - det finns många länder som kan bidra till detta som inte gör det för tillfället.
Om Väst misslyckas med att göra allt man kan för att stödja insatser i Kongo, finns det mindre högsinta aktörer som väntar i kulisserna.
Genowefa Grabowska
(PL) Herr talman, herr kommissionsledamot, herr Jouyet! Jag är ledamot av AVS-EU:s gemensamma parlamentariska församling och under det förra sammanträdet som hölls i Kigali, Rwanda, lyssnade jag på president Paul Kagame som uttalade sig om behovet av att stabilisera situationen i Centralafrika. Han talade om att han ville ha fred, men när jag var i Kigali besökte jag förintelsemuseet som hedrar minnet av de 1 miljon döda tutsier som massakrerades på bara tre månader - 100 dagar. Detta var 1994.
Kommer vi nu att få bevittna en upprepning av det som hände då? Vi kan inte tillåta det. Jag betraktar det som vår plikt. Jag anser att EU måste göra mer. Jag vet inte om det kommer att lösa situationen att skicka ytterligare trupper. Personligen tvivlar jag på det, men jag tycker att vi behöver en genomgripande översyn av de finansieringskällor som, vilket uppmärksammades av min kollega, härrör från exploateringen av kongolesiska naturresurser och som sedan inte kanaliseras till mindre affärsmän och okända individer, men som även kommer in på europeiska marknader. Detta är både problemets källa och lösning.
Låt oss nu ta upp den humanitära situationen, som uppenbarligen har börjat att spåra ur. Det är här vi kan spela en roll och det är här EU måste göra allt för att skydda de 1 600 000 personer som behöver vatten, mat, filtar, tält och sjukvård. Låt oss ta itu med detta problem.
José Ribeiro e Castro
(PT) Herr rådsordförande, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Just nu håller hela världen på att ta itu med det internationella finansiella systemet. Man försöker att få det under kontroll och det är verkligen på tiden. Det är kanske också på tiden att vi löser ett annat problem som vi har talat om i årtionden.
I åratal har vi lyssnat på berättelserna om den skamliga plundringen av naturtillgångar. Hur många gånger, återigen handlar det om Kongo, har vi hört om blodspillan? Jag anser att det också är dags att dra dessa företag inför domstol, stoppa denna skamliga handel och frysa bankkontona med de skamliga vinsterna från denna exploatering av mineraltillgångar som folket har betalat med sitt blod och lidande.
Jag förstår inte varför dessa företag inte förs upp på listor på samma sätt som vid svartlistning av terroristorganisationer. Jag förstår inte varför världssamfundet är oförmöget att lagligen beivra dessa affärsmän som egentligen inte är affärsmän utan banditer som hotar säkerheten i regionen och i världen.
Jag uppmanar det franska ordförandeskapet och kommissionen att leda ett internationellt initiativ för detta syfte.
Ioan Mircea Paşcu
(EN) Herr talman! Namn som Lumumba, Mobutu, Chombe, Dag Hammarskjöld och Katanga dominerade min sena barndom under det tidiga 60-talet. Femtio år senare slits Kongo - numera Demokratiska republiken Kongo - sönder av inre konflikter som nästan kan betraktas som inbördeskrig. Denna gång kommer emellertid kriget i de östra delarna av Demokratiska republiken Kongo efter, och trots, viktiga EU-insatser i form av pengar, program, uppdrag på platsen - inbegripet militära uppdrag - och intensiva diplomatiska insatser.
Den rådande situationen i Demokratiska republiken Kongo är därför inte bara ytterligare en kris. Det är snarare en test på EU:s förmåga och vilja att spela den internationella roll man vill ta på sig inom världspolitiken, eftersom krisen har alla de beståndsdelar EU hävdar man är bäst utrustad att ta hand om, och äger rum i en världsdel, Afrika, vars geoekonomiska betydelse växer exponentiellt.
Bart Staes
(NL) Herr talman! Det var Alain Hutchinson som startade diskussionen genom att säga att vi borde stoppa retoriken och vidta åtgärder. Jag tycker att han har helt rätt. Låt mig ta upp två väsentliga delar från diskussionen.
Det viktigaste är att man först och främst genomför rekommendationerna från FN:s expertpanel om den olagliga exploateringen av Demokratiska republiken Kongos naturtillgångar och sanktionerna mot personer och företag vars deltagande i plundringen av tillgångarna har bevisats. EU måste genast vidta åtgärder.
För det andra måste vi med kraft stoppa den olagliga exploateringen och införa system för spårbarhet och bevis av härkomst avseende guld, tennmalm, coltan, kobolt, diamanter, pyroklor och timmer, så att denna blodbesudlade handel kan stoppas.
Min uttryckliga fråga till rådets ordförande Jean-Pierre Jouyet och kommissionsledamot Benita Ferrero-Waldner är följande: vilka initiativ kommer ni att utveckla i detta sammanhang under de kommande månaderna? Jag anser att vi har rätt att få ett svar på denna fråga.
Jim Allister
(EN) Herr talman! Jag betraktar mig inte alls som någon expert på Kongo och jag har inte heller några färdiga lösningar, men detta vet jag: om fem miljoner personer har dött under de senaste 20 åren, då måste vi alla bli bekymrade.
För mig förstärktes denna oro när jag läste en del anmärkningar från ett antal icke-statliga organisationer som finns i området. För några dagar sedan läste jag t.ex. att Amnesty International - en organisation som jag inte alltid håller med - sa följande om de mänskliga rättigheterna och särskilt om den humanitära tragedin i norra Kivu: ”FN:s säkerhetsråd, Europeiska unionen och Afrikanska unionen vidtar inte lämpliga åtgärder. De har hittills inte lyckats ge FN:s fredsbevarande styrka de förstärkningar och den utrustning man behöver för att kunna skydda civilbefolkningen.”
Jag har i debatterna lyssnat efter ett svar på denna kritik. Jag måste uppriktigt säga att jag inte har hört något. Diplomati är bra, men själva diplomatin kommer inte att ge alla svar.
Jas Gawronski
(EN) Herr talman! Det skulle vara lätt för oss att glömma bort Afrikas problem med tanke på våra egna ekonomiska svårigheter, men det skulle vara ett fruktansvärt misstag.
Jag anser att vi måste utöva påtryckningar på Afrikanska unionen så att man inser sitt eget ansvar i regionen. Om Afrikanska unionen någonsin ska få samma tyngd som EU måste den omvandla sina ord till handling - något som den på ett iögonfallande sätt har misslyckats med, t.ex. i Zimbabwe. Vi bör inte heller tveka att koppla vår långsiktiga handel och vårt bistånd i länder som Demokratiska republiken Kongo till deras respekt för de mänskliga rättigheterna, goda styrelseformer och öppenhet.
Mot denna bakgrund hoppas jag att kommissionen kommer att upprepa sitt stöd för utvinningsindustrins öppenhetsinitiativ.
Anne Van Lancker
(NL) Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsledamot! Efter allt som har sagts vill jag ta upp följande. Ni betonade båda två att det inte finns någon militär lösning på denna konflikt. Samtidigt som jag verkligen håller med er, finns det inget fel med avtalen från Goma eller Nairobi. Det finns inget fel med den process som har återupplivats, förutom att avtalen aldrig har följts. Jag behöver väl inte säga att EU bör verka för ett starkare och bättre Monucmandat och fler trupper. Vi bör emellertid fråga oss själva om huruvida Monuc någonsin kan lyckas, t.o.m. med ett kapitel 7-mandat, utan någon intervention från EU:s sida? Herr Jouyet! Jag vill fråga er vilka goda skäl EU:s ministrar hade för att förkasta en EU-intervention av detta slag?
Jean-Pierre Jouyet
Herr talman, ledamöter, kommissionsledamot Ferrero-Waldner! Tack för denna mycket intressanta debatt.
Vi är fullständigt medvetna om parlamentets vädjan till EU att sätta in ett militärt uppdrag i denna region i Demokratiska republiken Kongo. Jag känner emellertid att jag bör påpeka att EU redan har engagerat sig i Demokratiska republiken Kongo, först och främst genom gemenskapsbistånd: 50 miljoner euro 2008, sedan 6 miljoner euro i akut bistånd som nämndes av Benita Ferrero-Waldner. Det finns två ESFP-uppdrag som stöder reformeringen av den kongolesiska polisen och armén, vars dåliga beredskap och ineffektivitet fick mycket tragiska konsekvenser. EU har dessutom redan intervenerat 2003 i samband med ett militärt uppdrag som kallades Artemis. Förhållandena var emellertid annorlunda eftersom EU vid den tidpunkten höll på att bereda väg för ett FN-uppdrag som sedan ägde rum.
Om vi glömmer retoriken, hur kan vi då svara på tragedin i denna region? Den snabbaste lösningen för att ta itu med den humanitära krisen skulle vara att stärka de befintliga åtgärderna, med andra ord Monuc, genom ett bredare mandat och ytterligare personal. Jag menar att, i Frankrikes fall, det är berett att delta i denna förstärkning, därför att om vi väntar på ett EU-uppdrag löper vi risken att förlora tid. Som ni vet är EU redan engagerat i Tchad och Centralafrikanska republiken, så vi har alltså problem med att sätta in trupper och, för att förtydliga, en rad stater inom rådet kan vid denna tidpunkt inte delta i dessa förstärkningsinsatser.
Som flera talare har påpekat skulle en förstärkning av Monuc ge fördelar eftersom dess mandat är grundat på kapitel 7 i FN:s stadga. Vi måste också förstå att stoppandet av Nkundas offensiv den 29 oktober har gjort det möjligt för Monuc att börja göra nya insatser. Nästa stadium för FN:s uppdrag är att omstruktureras med nya elittrupper, framför allt indiska ghurkasoldater väntas komma dit denna månad. Man måste utöka de 17 000 man som redan finns på plats med ytterligare 3 000 man, och detta var syftet med de åtgärder vi vidtog i New York i säkerhetsrådet under de senaste dagarna.
Som flera talare har sagt kan vi inte bara stanna vid den militära situationen eftersom, med tanke på de ohyggligheter som - som många har påpekat - har pågått alltför länge, man måste prioritera en politisk lösning, som besöken av kommissionsledamot Louis Michel, Bernard Kouchner och David Miliband har visat, för att möjliggöra ett återupptagande av kontakterna mellan huvudpersonerna i regionen. Man måste prioritera de förhandlingar som sker inom den afrikanska ramen, vare sig det handlar om Afrikanska unionen, SADC eller konferensen för området kring de stora sjöarna, för att återuppliva Goma- och Nairobiprocesserna.
På längre sikt måste EU hjälpa Demokratiska republiken Kongo att utrusta sig med en riktig armé - det finns ingen riktig armé, den är fullständigt vanvårdad - så att man kan garantera säkerheten i detta land som är enormt stort och mycket svårt att kontrollera, och för att förhindra ytterligare humanitära kriser.
Jag delar åsikterna med dem som har sagt att vi också måste ta itu med orsakerna till konflikten, och det är just det som rådet har gjort den 10 november genom sin uppmaning till att bekämpa den olagliga exploateringen av regionens naturtillgångar, som främst utförs av rebellgrupper. Bör man ge ansvaret för denna uppgift att övervaka kampen mot olaglig exploatering till Monuc? Det är en öppen fråga, men ställt inför en kris på det humanitära området - och flera andra har också betonat detta - måste Monucs prioritering vara att skydda civilbefolkningen, och jag tror att det viktiga är - och detta har också sagts - att en av lösningarna för att komma tillrätta med plundringen av naturtillgångar måste hittas på regional nivå, i syfte att stoppa exploateringen och exporten av dessa tillgångar till EU-länderna.
Till sist noterar jag att vi verkligen bör verkställa resolutionerna från FN:s panel avseende dessa frågor.
Det var dessa kompletterande punkter jag ville uppmärksamma kammaren på.
Benita Ferrero-Waldner
Herr talman, ledamöter! Först och främst tycker jag att debatterna har visat att vi alla är överens: nu måste vi handla snabbt, mycket snabbt, i en väldigt tragisk situation.
När det gäller att skicka en EU-styrka till östra Demokratiska republiken Kongo, tror jag att det har framkommit att endast en EU-styrka med det begränsade syftet att säkra det humanitära området möjligen skulle accepteras av alla länder i regionen. Detta skulle därför innebära att alla parter i konflikten ålades att beakta ett humanitärt eldupphör för att möjliggöra biståndsleveranser till befolkningarna nära frontlinjen. Det är precis det som länderna i området kring de stora sjöarna vill, och för dem är ett eldupphör och biståndsleveranser en absolut och omedelbar prioritering.
I detta avseende har de också visat vilka vägar man kan gå: politiska förhandlingar och, framför allt, och det är detta vi alla har sagt, förstärkning av Monuc. Samtidigt som den humanitära situationen gradvis börjar bli kontrollerbar verkar vissa medlemsstater inte utesluta möjligheten med ett GUSP-uppdrag. Inget slutligt beslut kommer emellertid att fattas innan det finns ett enhälligt stöd i EU för denna fråga och FN:s säkerhetsråd har meddelat sin officiella ståndpunkt.
När det gäller förstärkningen av Monuc anser jag att denna är fullständigt nödvändig, och det gör även Louis Michel. Monuc ger ett konstruktivt och objektivt förhållningssätt till denna konflikt, men Momuc kan inte uppmanas göra saker som inte ingår i dess uppdrag. Monuc måste garantera fredsbevarandet inom en särskild, godkänd ram och får i detta sammanhang inte använda militära medel gentemot de stridande parterna. Detta kan ibland vara svårt att förstå, men jag anser att nyansen är avsevärd.
Å andra sidan är det uppenbart att, med tanke på Kongos storlek och problemets komplexitet, Monuc inte är tillräckligt utrustat - ni har alla sagt detta och det är sant - varken när det gäller resurser eller kanske med hänsyn till dess mandat, och begäran från FN:s generalsekreterare om mer resurser, i synnerhet ytterligare 3 000 man, är därför utan tvekan berättigad.
Utvidgningen av Monucs mandat, särskilt avseende övervakningen av den olagliga exploateringen av naturtillgångar - som, precis som ni sa, är krigets verkliga drivkraft - är mycket viktig, som många redan har nämnt, för att man ska kunna påverka utvecklingen av konflikten. När det väl har blivit fred måste denna fråga granskas av världssamfundet.
Exemplet med Kimberleyprocessen öppnar förvisso vägar som kan undersökas i detta avseende och rent praktiskt har kommissionen redan anslagit 75 miljoner euro till programmet i östra Kongo för återuppbyggnad av statliga strukturer som t.ex. rättsväsende och polis, och för ett återupptagande av övervakningen av exploateringen av tillgångar. Man håller på att genomföra detta program och jag hoppas att vi snart får se de första resultaten.
Talmannen
Jag har mottagit sex resolutionsförslag som ingetts i enlighet med artikel 103.2 i arbetsordningen.
Debatten är härmed avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdagen den 20 november 2008.
Skriftliga förklaringar (artikel 142)
Alessandro Battilocchio  
skriftlig. - (IT) Resolutionen om Demokratiska republiken Kongo är ett tydligt åtagande från EU:s sida när det gäller denna del av världen. Med hänsyn till krisens allvarliga natur har vi emellertid denna gång ansvaret att se till att orden följs av handling. Som vanligt har FN svårt att få fram lösningar. Låt det få vara EU som tar initiativet till att försöka medla mellan parterna i konflikten.
Jag skulle vilja tacka kommissionen för en särskilt viktig signal som man har gett de senaste veckorna i Demokratiska republiken Kongo: tilldelningen av ett stöd på 75 miljoner euro till ett program som syftar till att återuppbygga administrations- och förvaltningsstrukturerna i landet, däribland rättsväsendet och polissystemet. Detta är ett särskilt viktigt steg eftersom det tas i nuet med framtiden för ögonen och är en början på att man tar itu med vad som är kärnan i denna konflikt: utnyttjandet av Kongos naturtillgångar, som för närvarande är föremål för mycket hårda och kaotiska diskussioner mellan de olika stridande grupperna
