Předání Sacharovovy ceny (slavnostní zasedání) 
Předseda
Vážení, ctění hosté, vážení kolegové, drazí přátelé, jsou dny, kdy jsem obzvlášť hrdý, že sedím v křesle předsedy Evropského parlamentu. Dnes je takový den. Dnes vyznamenáváme vítěze Sacharovovy ceny za rok 2009, ceny za svobodu myšlení.
Je mi nesmírnou ctí vám sdělit, že Konference předsedů rozhodla udělit cenu Olegu Orlovovi, Sergeji Kovalevovi a Ludmile Alexejové, zástupcům sdružení Memorial a všech dalších obhájců lidských práv v Rusku. Jsem potěšen, že toto rozhodnutí bylo přijato jednomyslně.
(Hlasitý a dlouhý potlesk)
Touto cenou my, poslanci Evropského parlamentu, vyznamenáváme ty z nás, kteří dosud bojují za lidská práva, a také vzdáváme čest těm, kteří v tomto velmi těžkém boji položili život. Měla by dnes být s námi Natalja Estěmirová, stejně jako Anna Politkovská. Jejich vrazi musí ještě být postaveni před soud.
(Potlesk)
My v Evropě známe cenu svobody; víme, co znamená cena za myšlení. 16. prosince, přesně před 28 lety, zabila polská komunistická policie stávkující v dole Wujek, protože bojovali za solidaritu; bojovali za základní lidská práva, za lidskou důstojnost. Před dvaceti lety, 16. prosince, začala v Rumunsku revoluce, která si vyžádala více než 1 000 životů lidí, kteří bojovali za svobodu.
To vše se stalo v zemích, které jsou nyní členy Evropské unie; v zemích, které jsou tu dnes společně s námi. My v Evropském parlamentu nikdy nezapomeneme na minulost. Je naší povinností chránit hodnoty, které jsou nám všem tak drahé. My v Evropě každodenně užíváme lidské právo svobody myšlení vykoupené nejvyššími oběťmi.
Sergej Kovalev
jménem sdružení Memorial, vítěze Sacharovovy ceny za rok 2009. - (tlumočeno z ruského jazyka) Dámy a pánové, dovolte, abych jménem organizace Memorial poděkoval Evropskému parlamentu za toto vysoké vyznamenání - Sacharovovu cenu.
Memorial vnímá to vyznamenání nejen jako ocenění naší organizace: cena patří celé komunitě obhájců lidských práv v Rusku, a v širším měřítku značné části ruské společnosti. Nyní je tomu již 40 let, co se obhájci lidských práv, nejprve v Sovětském svazu a potom v Rusku, staví za "evropské" - to znamená univerzální - hodnoty. Tento boj byl vždy tragický a v posledních letech si vyžádal životy nejlepších a nejodvážnějších lidí. Jsem si jist, že Evropský parlament myslel při udělování Sacharovovy ceny organizaci Memorial především na ně - na naše mrtvé přátele a spolubojovníky. Tato cena jim právem náleží. A prvním jménem, které bych měl uvést, je Natalja Estěmirovová, spolupracovnice sdružení Memorial, která byla v létě tohoto roku zavražděna v Čečensku. Nemohu pokračovat, aniž bych vzpomenul také další jména: právníka Stanislava Markelova a novinářku Annu Politkovskou a Anastasii Baburovovou, zavražděné v Moskvě; etnologa Nikolaje Girenka, zastřeleného v Petrohradě; Farida Babajeva, zavražděného v Dagestánu; a mnoho dalších - naneštěstí vyjmenovat všechny oběti by trvalo velmi dlouho. Chtěl bych vás požádat, abyste povstáním vzdali čest památce těchto lidí.
(Poslanci vstali a drželi minutu ticha)
Tito lidé zemřeli, aby se Rusko mohlo stát skutečně evropskou zemí, kde veřejný a politický život vychází z priorit života a svobody každého jednotlivce. To znamená, že zemřeli také za Evropu, protože Evropa je bez Ruska neúplná.
Doufám, že když hovořím o "evropských hodnotách" a "evropské politické kultuře", všichni chápou, že nepřisuzuji těmto pojmům žádný geografický význam ani jakýkoliv "eurocentrismus", protože politická kultura založená na svobodě a právech jednotlivce je součástí univerzálního systému hodnot, který je stejně vhodný a správný pro Evropu a Afriku, pro Rusko i pro Čínu.
Dnešní událost je symbolická a vzájemně propojená: samotná cena, den, kdy se předává, ti, kdo ji udělují, a ti, kdo ji dostávají.
Andrej Sacharov, který zemřel před 20 lety, byl význačným bojovníkem za lidská práva a také významným myslitelem. Prosazoval dvě hlavní teze. První tezí bylo, že lidstvo má šanci přežít, rozvíjet se a získat příležitost vyrovnat se s globálními výzvami naší epochy a zajistit světový mír a pokrok na naší planetě, jedině když překoná politickou nejednotnost a nepřátelství. Druhou tezí bylo, že jediná spolehlivá podpora našeho úsilí o překonání politické nejednotnosti moderního světa je ta, která je založena na lidských právech a především na intelektuální svobodě.
Evropská unie, jejíž Parlament založil tuto cenu, když byl Sacharov ještě naživu, se v současné době snad nejvíce blíží modelu takové budoucnosti spojeného lidstva, o jaké snil Andrej Dmitrijevič Sacharov.
V nedávné minulosti byly Rusko a Evropa stále více stavěny do vzájemné opozice. V Rusku se stalo módou mluvit o "specifické cestě Ruska", o "zvláštní ruské duchovnosti" a dokonce o "specifických národních hodnotách". A v euro-atlantickém světě jsou často slyšet názory, že Rusko je odlišné od ostatních zemí, jeho politický vývoj je určen jeho historií a specifickými charakteristikami a podobné spekulativní konstrukce. Jak je možné podobné názory komentovat? Rusko má stejně jako kterákoliv jiná země svoji vlastní cestu k uspořádání života na univerzálních humanitních základech. Žádný národ na světě neorganizuje svůj život podle zcela převzatých vnějších idejí a vzorů, ale spojení Ruska s Evropou zdaleka není určováno pouze tím, kdo ideje přejímá a od koho jsou přejímány. Otázku je možné položit jiným způsobem: přineslo Rusko něco pan-evropské a univerzální civilizaci, jejíž podoba se utváří před našima očima? A zde bych chtěl připomenout jedinečný příspěvek Ruska k duchovnímu a politickému pokroku Evropy a lidstva: sovětské hnutí na obranu lidských práv hrálo klíčovou roli při formování moderní politické kultury.
Sacharov přehodnotil úlohu lidských práv a intelektuální svobody v moderním světě v roce 1968. Jeho myšlenky byly přeneseny na praktickou úroveň organizacemi na ochranu lidských práv, které vytvořili sovětští disidenti - především Moskevskou helsinskou skupinu, kterou dnes reprezentuje Ludmila Alexejevová. Tyto organizace jako první veřejně prohlásily, že líbivě znějící deklarace o mezinárodní ochraně lidských práv by neměly zůstat pouhými deklaracemi. Podařilo se nám vyburcovat světové veřejné mínění a západní politická elita byla nucena ustoupit od tradičního pragmatismu. Tento vývoj samozřejmě přinesl také řadu nových problémů, které nejsou dosud úplně vyřešeny - příkladem je doktrína o humanitární intervenci. Nicméně za posledních 30 let se dosáhlo značného pokroku, i když mnohé je třeba ještě vykonat. Ruští obránci lidských práv ze sedmdesátých let stáli na počátku tohoto procesu a už jen z tohoto důvodu nemůže být Rusko vyškrtnuto ze seznamu evropských zemí.
V poslední třetině 20. století se v Rusku stalo hnutí za lidská práva jako nikde jinde synonymem občanství a ruské uvažování o lidských právech se mohlo díky Sacharovově globální generalizaci rozvíjet a získat kvalitu nové politické filozofie. To je spojeno s mimořádným charakterem tragické historie Ruska ve 20. století a potřebou pochopit a překonat krvavou a nemorální historii. Jestliže druhá světová válka byla impulzem pro poválečnou politickou modernizaci západní Evropy, která byla logickým ukončením poměrně krátkého období nadvlády nacistického režimu v Německu, potom pro SSSR a Rusko byla potřeba přestavby diktována zkušenostmi se 70 lety nadvlády komunistického režimu, jehož vrcholem byla Stalinova teroristická diktatura. Dvěma klíčovými složkami obrozujícího se ruského občanství bylo právní povědomí a historická paměť. Hnutí za lidská práva se od počátku formovalo především jako hnutí směřující k překonání stalinismu ve veřejném, politickém a kulturním životě země. V jednom z prvních veřejných textů tohoto hnutí - letáku, který rozdávali organizátoři historického shromáždění na obranu lidských práv 5. prosince 1965 - se v této souvislosti naprosto jednoduše a stručně říká: "Krvavá minulost nás vyzývá k bdělosti v přítomnosti."
V podstatě toto specifické spojení dvou součástí občanského uvědomění - právního myšlení a historické paměti - v celém svém rozsahu zdědilo současné ruské společenství obhájců lidských práv, a snad také ruská občanská společnost jako celek.
Jsem přesvědčen, že rozhodující význam, který měl Sacharov pro Memorial v posledních letech a měsících svého života, je spojen s faktem, že jasně porozuměl tomuto specifickému aspektu. V aktivitě sdružení Memorial se tyto dvě základní složky uvědomění ruské veřejnosti spojily v jeden celek.
Domnívám se, že také nyní, v okamžiku 20. výročí Sacharovovy smrti, při výběru příjemce ceny poslanci Evropského parlamentu cítili a dobře chápali tento specifický aspekt. Všichni si pamatujeme usnesení o svědomí Evropy, které přijal Evropský parlament v dubnu. Toto usnesení, podobně jako usnesení OBSE o rozdělení a znovusjednocení Evropy, které následovalo v červenci, dokazuje, že sjednocená Evropa rozumí smyslu a zaměření naší práce. Memorial vám za toto porozumění děkuje. Absurditu současné politické situace v Rusku jasně ilustruje skutečnost, že náš vlastní parlament - parlament země, která nejvíce a nejdéle z všech trpěla stalinistickou a komunistickou diktaturou - tato usnesení okamžitě prohlásil za "protiruská", místo aby je vřele podpořil!
To ukazuje, že stalinismus dosud pro Rusko není pouze historickou epizodou 20. století. Nechali jsme minout několik let zmatené a neúplné politické svobody. Hlavní rys komunistického totalismu - přístup k lidem jako k nahraditelnému zdroji - nebyl odstraněn.
Cíle státní politiky jsou určovány jako dříve, bez ohledu na názory a zájmy občanů země.
Právě s tímto jsou spojeny vládnoucí skupiny režimu "napodobené demokracie" v současném Rusku. Jsou v něm odhodlaně napodobeny všechny instituce moderní demokracie: systém více stran, parlamentní volby, oddělení pravomocí, nezávislý soudní systém, nezávislé televizní vysílání a tak dále. Ale taková napodobenina ve jménu "socialistické demokracie" existovala také za Stalina.
Dnes není pro napodobení třeba používat masový teror: existuje dost stereotypů veřejného povědomí a chování, které se zachovaly ze stalinistické éry.
Na druhé straně teror se také používá, když je to nutné. Za posledních 10 let v Čečenské republice "zmizelo" více než 3 000 lidí - to znamená, že byli uneseni, umučeni, rychle popraveni a pohřbeni, nikdo neví kde. Nejprve tyto zločiny páchali představitelé federálních orgánů, ale ti tuto takzvanou "práci" potom předali místním bezpečnostním strukturám.
Kolik ruských bezpečnostních činitelů je potrestáno za tyto zločiny? Pouhá hrstka. Kdo se postaral, aby byli povoláni k odpovědnosti a souzeni? Především obránkyně lidských práv Natalja Estěmirová, novinářka Anna Politkovská, právník Stanislav Markelov. Kde všichni jsou? Byli zavražděni.
Násilí, které se běžně děje v Čečensku, se šíří za jeho hranice a hrozí, že se rozšíří po celé zemi. Přesto vidíme, že dokonce i za takových okolností se najdou lidé, kteří jsou připraveni bránit se návratu do minulosti. A to je důvodem k naději. Všichni chápeme, že Rusko nemůže vrátit na cestu svobody a demokracie nikdo, jen Rusko samé, jeho lid a občanská společnost.
Navíc situace v naší zemi není tak jasná, jak by se mohla jevit povrchnímu pozorovateli. Máme ve společnosti mnoho spojenců - jak v boji za lidská práva, tak v boji se stalinismem.
Co v této věci můžeme očekávat od evropských politiků a od evropského veřejného mínění? Andrej Dimitrijevič Sacharov formuloval tato očekávání před více než 20 lety: "Moje země potřebuje podporu a tlak."
Spojená Evropa má možnosti k takovému pevnému postoji a současně k přátelské politice založené na podpoře a tlaku, ale zdaleka je plně nevyužívá. Rád bych zmínil dva příklady.
Prvním příkladem je práce Evropského soudu pro lidská práva, co se týká stížností ruských občanů. Samotná možnost, že oběti mohou podat protest do Štrasburku, nutí ruské soudy pracovat kvalitně a nezávisle. Hlavní při tom je, že vymáhání rozsudků Evropského soudu by mělo odstraňovat příčiny, které vedou k porušování lidských práv.
V posledních letech bylo ve Štrasburku přijato více než 100 rozhodnutí v "čečenských" případech týkajících se vážných trestných činů státních představitelů státu spáchaných na občanech. Avšak co se stane? Nic. Rusko řádně zaplatí obětem odškodnění nařízené Evropským soudem jako určitý druh "daně za beztrestnost" a odmítá vyšetřovat zločiny a potrestat viníky. Navíc nejenže nejsou všichni generálové jmenovaní v rozsudcích ze Štrasburku postaveni před soud, ale jsou dále povyšováni.
Co kdyby byl požádán Výbor ministrů Rady Evropy, aby monitoroval vymáhání rozsudků soudu? Ve Štrasburku krčí rameny: "Co můžeme dělat?" - a zůstávají potichu.
Druhý, obecnější příklad se týká vztahů mezi Ruskem a Evropskou unií v oblasti lidských práv. Tyto vztahy se v současné době prakticky omezily na to, že Evropská unie vede o tomto tématu konzultace s Ruskem každých šest měsíců. Jak je tato příležitost využívaná? Nižší úředníci vedou několik hodin rozhovory za zavřenými dveřmi - Evropa se ptá na Čečensko, Rusko odpovídá otázkou na Estonsko a Lotyšsko a každý jde dalších šest měsíců svou cestou. Ruské i mezinárodní nevládní organizace pořádají okrajové akce a slyšení a předkládají zprávy. Na schůzkách s obhájci lidských práv zástupci Bruselu s povzdechem říkají: "Co můžeme dělat?" - a zůstávají potichu.
Co by tedy měla Evropa dělat ve vztahu k Rusku? Z našeho hlediska je odpověď jednoduchá: měla by s Ruskem jednat stejným způsobem jako s kteroukoliv jinou evropskou zemí, která převzala určité závazky a je odpovědná za jejich plnění. Bohužel, Evropa dnes stále vzácněji formuluje svá doporučení Rusku v oblasti demokracie a lidských práv a občas dokonce dává přednost tomu vůbec se o nich nezmiňovat. Není důležité, proč se tak děje - zda se jedná o pocit marnosti o něco usilovat, nebo o pragmatické úvahy spojené s ropou a plynem.
Povinností Evropy je nezůstávat zticha, ale znovu a znovu vše opakovat a připomínat a zdvořile a pevně trvat na tom, aby Rusko plnilo svoje závazky.
(Potlesk)
Samozřejmě, nejenže neexistují žádné záruky, ale také není zvláštní naděje, že tyto výzvy dosáhnou cíle. Ovšem neschopnost připomínat tyto věci budou ruští přestavitelé chápat jako slabost. Stažení citlivých otázek z pořadu jednání jednoznačně poškodí Rusko, ale stejně tak poškodí Evropu, protože zpochybní závazek Evropské unie vůči evropským hodnotám.
Cena, kterou dnes předáváte, se uděluje "za svobodu myšlení".
Člověk by si mohl pomyslet, jak je možné uvažovat o nesvobodě, kdo může omezit jeho svobodu a jak? Existují takové prostředky - je to strach, který se stává součástí lidské osobnosti a nutí člověka, aby myslel a dokonce cítil, jak se od něho požaduje. Lidé nemají jen strach; nacházejí prostor v "v lásce k velkému bratrovi", jak to popsal George Orwell. Tak tomu bylo v Rusku za Stalina, stejně jako v Německu za Hitlera. To se nyní opakuje v Čečensku, za Ramzana Kadyrova. Takový strach se může rozšířit po celém Rusku.
Co se může i přesto postavit strachu? Jakkoliv to může být paradoxní, čistě a jedině svoboda myšlení. Tato vlastnost, kterou byl v neobyčejné míře obdařen Sacharov, ho učinila odolným vůči strachu. A pohled na něj osvobozoval od strachu také ostatní.
Svoboda myšlení je základem všech dalších svobod.
Proto Sacharovova cena po právu náleží "svobodě myšlení". Je nám ctí, že ji dnes dostáváme.
(Parlament reagoval na řečníka ovacemi ve stoje)
(Zasedání bylo přerušeno ve 12:30 a znovu zahájeno v 15:00)
