Slávnostná schôdza - Dvadsiate výročie demokratických zmien v strednej a východnej Európe
Predseda
Skôr ako začneme, chcel by som povedať, že sme si vymieňali názory s pánom prezidentom Havlom, a môžem vás ubezpečiť, že niečo také sme si pred 25 rokmi nevedeli ani predstaviť.
(potlesk)
Václav Havel
bývalý prezident Českej republiky. - (CS) Vážený pán predseda, dámy a páni, ďakujem vám za pozvanie a za príležitosť prehovoriť k vám v dňoch dvadsiateho výročia dramatického prelamovania hraničných zátarás, strihania ostnatého drôtu a búrania múrov medzi európskymi národmi a v prípade Nemecka múru, ktorý rozdeľoval jeden a ten istý národ. Bol to koniec bipolárneho rozdelenia nielen Európy, ale do značnej miery aj celého sveta. Bol to taký historicky dôležitý okamih, že mnohí ľudia mali pocit, že od tejto chvíle bude svet už len prekvitať.
To sa nestalo. Dejiny, samozrejme, neskončili. O to dôležitejšie je pochopiť toto výročie nielen ako výzvu na reflexiu súčasnosti, ale predovšetkým ako výzvu na úvahy o budúcnosti. Rád by som k nej prispel piatimi poznámkami na tému európskeho zjednocovania.
Na taký prekvapivo rýchly pád železnej opony nebol - a ani nemohol byť - nikto z nás úplne pripravený. Bolo by to proti prírode. Preto nastala fáza určitých rozpakov, skúmania rôznych alternatív, neistoty. Nakoniec NATO urobilo odvážny krok a rozšírilo sa o nových členov, čím im zaručilo bezpečnosť a umožnilo im sústrediť sa na prípravu vstupu do Európskej únie. Neskôr sa Únia naozaj začala otvárať novým demokraciám strednej a východnej Európy. S týmito krajinami má z času na čas rôzne problémy. To je celkom pochopiteľné. Demokratickú politickú kultúru nemožno vytvoriť alebo obnoviť zo dňa na deň. Trvá to dlho a treba pritom riešiť množstvo nečakaných problémov. Komunizmus vládol prvý a dúfajme, že aj posledný raz v moderných dejinách, a po prvýkrát sme sa stretli aj s fenoménom postkomunizmu. Museli sme sa vyrovnať s následkami dlhodobej vlády strachu a s nebezpečenstvom súvisiacim s historicky bezprecedentným prerozdeľovaním vlastníctva. Prekážok bolo a stále je veľa a skúsenosti s takouto situáciou sa ešte len rodia.
No jednako si myslím, že Západ urobil správnu vec. Akákoľvek iná alternatíva by znamenala omnoho viac problémov a bola by drahšia nielen pre Západ, ale pre všetkých. Nielenže sme mohli byť svedkami nebezpečného rozvinutia nového boja o sféry vplyvu alebo priamu nadvládu jedných nad druhými, ale štáty, ktoré by zostali pred bránami Západu, by sa s najväčšou pravdepodobnosťou stali pôsobiskom rôznych nacionalistov a populistov, ako aj ich ozbrojených milícií, a možno aj priestorom nebezpečných lokálnych konfliktov - o to nebezpečnejších, že po druhej svetovej vojne sa zo známych dôvodov nikdy nekonala skutočná mierová konferencia, ktorá by záväzne, presne a natrvalo upravila povojnové pomery v Európe. Myslím si, že mnohí, ktorí donedávna mávali zástavami s kladivom a kosákom, by sa dokázali veľmi rýchlo chopiť nacionalistickej zástavy. Kam taká cesta vedie, sme mohli vidieť v bývalej Juhoslávii. Démoni však, ako vieme, prebúdzajú ďalších démonov. Nikto teda nevie, či by nákaza nepreskočila aj do západnej časti Európy. Žijeme v dobe, kedy vďaka globalizácii akýkoľvek miestny konflikt môže ľahko prerásť v konflikt svetový.
Zvolený postup bol teda historicky najprirodzenejší a prakticky najvýhodnejší. Navyše to bol postup, ktorý sa mohol chápať aj ako výraz spoločnej zodpovednosti za nedávny vývoj, ku ktorého počiatkom patrila aj krátkozraká politika ústupkov demokratického sveta.
Zhrniem to tým, že poviem, že nemalé problémy, ktoré dnes EÚ s nami má, stojí za to vziať si na plecia, pretože akákoľvek alternatíva vývoja by zjavne bola podstatne horšia a nebezpečnejšia. V tejto súvislosti možno Európu žiadať jedine o trpezlivosť a pochopenie.
Otázkou však, samozrejme, je, čo môžeme Európe ponúknuť my. Už dlho si myslím, že po tom, čo sme v dobe totalitného systému podstúpili, by sme mali - alebo sme priam povinní - túto skúsenosť presvedčivo vysvetliť ostatným a všetko, čo z nej vyplýva, pretvoriť do konkrétnych podnetov. Nie je to ľahké a nie som si istý, či sa nám to doteraz darilo. Totalitné alebo autoritatívne spôsoby vlády často začínajú veľmi nenápadne a majú veľmi rafinované spôsoby ovládania spoločnosti. Až teraz, s odstupom času, si mnohí z nás uvedomujú, ako dômyselne sme niekedy boli zapletení do totalitných sietí. Toto všetko nás zaväzuje k zvláštnej obozretnosti. To by mal byť náš príspevok k záruke, že to, čo sme prežili, sa už nikdy nemôže zopakovať.
Čo si to vyžaduje? Predovšetkým jasnú a jednoznačnú solidaritu so všetkými, ktorí dnes kdekoľvek na svete čelia totalitnému či autoritatívnemu režimu. Tejto solidarite by nemali brániť žiadne hospodárske alebo iné zvláštne záujmy. Dokonca aj malý, nenápadný a dobre mienený kompromis môže mať osudné následky - hoci aj nepriamo a po dlhšom čase. Zlu nemožno ustupovať, pretože už zo svojej podstaty každý ústupok využije vo svoj prospech. Okrem toho, s politikou ústupkov už má Európa zlé skúsenosti. Slobodomyseľným ľuďom či nahlas prehovárajúcim svedkom pomerov v Severnej Kórei, Mjanmarsku, Iráne, Tibete, Bielorusku, na Kube alebo kdekoľvek inde môže naša podpora pomôcť viac, než si myslíme. A pomôže aj nám. Pomôže nám vytvárať lepší svet a byť viac samými sebou, inými slovami lepšie napĺňať konkrétnym obsahom hodnoty, ku ktorým sa vo všeobecnosti hlásime.
Európsky parlament udelil nedávno Sacharovovu cenu ruskej organizácii Memorial, ktorá monitoruje dodržiavanie ľudských práv v Rusku. Myslím, že to bol dôležitý čin. Spomínam si, aký význam to kedysi malo v našej krajine, keď nás - opozíciu - proti vôli vlády pozval počas štátnej návštevy francúzsky prezident na pracovné raňajky. Ide o veci len zdanlivo povrchné. V totalitných pomeroch to tak jednoducho býva, že jedny raňajky alebo potlačená študentská demonštrácia môžu dať za určitých okolností do pohybu dejiny.
Identitu každého z nás okrem toho, čo je nám vlastné ako jedinečným bytostiam, spoluvytvára aj niekoľko vrstiev takzvanej kolektívnej identity. Každého z nás do väčšej či menšej miery spoluvytvára aj príslušnosť k rodine, obci, kraju, firme, cirkvi, spolku či politickej strane, k národu, civilizačnému okruhu a napokon aj k obyvateľstvu tejto planéty. To všetko poukazuje na určitý typ nášho domova, či už geografického, názorového, jazykového, etnického, alebo iného, toto všetko nás vytvára. S tým všetkým súvisia aj rôzne typy nášho vlastenectva, našich cieľov, našich afinít, inklinácií, hrdostí, znakov, tradícií, zvyklostí, návykov i zvláštností. Svet je jednoducho pestrý, pestré je ľudstvo a pestrý je každý z nás.
Z tejto kolektívnej príslušnosti prirodzene vzniká kolektívna suverenita. Na všetkých úrovniach svojej identity máme určitú mieru suverenity, ale na žiadnej nemáme a ani nemôžeme mať úplnú suverenitu. Jediná vec, na ktorej záleží, je, aby sa tieto suverenity dopĺňali a pokiaľ je to možné, vzájomne si neodporovali.
Určite tušíte, že sa teraz tejto veci venujem preto, že diskusie o európskej ústave aj Lisabonskej zmluve sa z veľkej časti týkajú otázky, v akom vzájomnom pomere majú byť štátna a európska suverenita. Odpoveď je jasná: mali by sa navzájom dopĺňať. Ak sa cítim byť Európanom, neznamená to, že prestávam byť Čechom. V skutočnosti je opak pravdou: ako Čech som aj Európan. Trochu poeticky hovorievam, že Európa je vlasťou našich vlastí.
Zároveň som presvedčený, že európska suverenita sa v budúcnosti bude postupne posilňovať. Neviem, ako rýchlo či pomaly, aké zákruty a okľuky k nej povedú, ale viem, že integračný proces musí pokračovať. Je to totiž v bytostnom, dokonca existenčnom záujme nielen Európanov, ale všetkých. Dôvody sú zrejmé. Žijeme v priestore jednotnej globálnej civilizácie, v ktorej majiteľ grónskeho rybárskeho podniku môže žiť na Taiwane a môže vlastniť časť banky v Brazílii a majiteľ českých baní môže riadiť svoj podnik počítačom z Islandu. V takomto priestore budú hrať čoraz významnejšiu úlohu rôzne nadnárodné, nadštátne či kontinentálne spoločenstvá. Nie je a nebude to koniec národných štátov, ale tieto štáty sa združujú a budú sa aj naďalej združovať a v mnohých smeroch konať spoločne. Technický a hospodársky vývoj si to jednoducho vynúti. Na druhej strane v dobe, kedy svet smeruje k neblahej unifikácii, môže byť konštituovanie rôznych menších spoločenstiev štátov a národov, ktoré sú si nejakým spôsobom blízke, jedným z nástrojov lepšej ochrany ich národnej či regionálnej identity.
Postupné a nenásilné združovanie štátov posilňuje, samozrejme, aj ich mierové spolunažívanie. Alebo vari nebola väčšina vojen v posledných storočiach vojnami národných štátov? Ako lepšie možno krotiť nacionálnych démonov, ak nie vecnou spoluprácou národov? Pristúpiť na princíp viacvrstvovej suverenity však možno len na pozadí občianskej a politickej identifikácie s ním. Všimol som si, že v našej krajine - a pravdepodobne aj v mnohých ďalších krajinách - sa často hovorí o "nás" - v mojom prípade o Čechoch - a o "nich", pričom "nimi" sa myslí akási banda cudzincov v Bruseli. Ale nie sme aj my v Bruseli? Toto delenie na "nás" ako na niekoho a priori dobrého a nejakých zlých "ich" ako tých, ktorí nám chcú za každú cenu ublížiť, prezrádza, ako málo chápeme samotný integračný princíp. Aj tomuto treba trpezlivo čeliť.
Všetci sme na jednej lodi a tá loď ide dobrým smerom. A pôjde dobrým smerom, pokiaľ všetci jej pasažieri ponesú spoločnú zodpovednosť a nebudú každý hrať svoju hru a len sám za seba. Význam či jedinečnosť vo vytvorenom spoločenstve nezískame krikom o svojich bližšie nešpecifikovaných národných záujmoch, ktoré maskujú len nedostatok vnútornej sebadôvery, ale zmysluplným spôsobom svojho bytia medzi inými a svojou účasťou na spoločných snahách.
Po stáročia bola Európa hlavným civilizačným centrom tejto planéty a ak aj nebola, určite si to o sebe myslela. Cítila sa preto oprávnená vyvážať svoju kultúru, svoje náboženstvo a svoje vynálezy do celého sveta bez ohľadu na to, či o ne niekto stál. Vývoz týchto hodnôt často sprevádzalo násilie. Dokonca možno povedať, že celá novoveká civilizácia - nielen so všetkým skvelým, čo pre svet znamená, ale aj so svojou dnešnou krátkozrakosťou - má svoj pôvod v Európe. Z toho všetkého by sa mala Európa poučiť a nadviazať na to novým spôsobom. A to tak, že už nebude svetu nič vnucovať, ale bude sa iba snažiť inšpirovať ho. Bude mu jednoducho príkladom, z ktorého si ostatní budú môcť niečo vziať, ale nebudú musieť.
Ťažko hľadať na Zemi končinu, v ktorej by bolo v rôznych štátoch sústredených toľko národov či etnických skupín, toľko menšín a menšín v menšinách. A predsa sa Európe v posledných desaťročiach podarilo vytvoriť možno najpevnejšie nadnárodné zoskupenie, aké dnes môžeme na svete pozorovať. Najdôležitejšie však je, že toto zoskupenie nevzniklo ako výsledok znásilnenia slabších silnejšími, ako tomu doposiaľ v histórii stále bolo. Práve naopak, vzniklo ako výsledok vecných dohôd. Integrácia sa teda presunula z bojiska do konferenčnej siene. Ak nič iné, už to samotné môže slúžiť ako veľká výzva pre ostatný svet.
Spomenul som posilnený význam nadnárodných útvarov v dnešnom svete. Najlepšiu politickú štruktúru nadchádzajúceho desaťročia vidím v tvorivej partnerskej spolupráci týchto väčších nadnárodných či kontinentálnych entít, založenej na určitom spoločnom - skôr mravnom než politickom - minime. Ak majú mať tieto vzťahy zmysel, musia sa opierať o dve základné zásady: úplnú vzájomnú rovnosť a maximálnu úprimnosť. Vzťah nie je partnerským vzťahom, ak si niekto z praktických dôvodov - napríklad zo strachu, že by mohli byť prerušené dodávky ropy či plynu - nasadí klapky na oči a zabudne na všetkých zavraždených slobodomyseľných novinárov či na mnohé podobné zlé veci, o ktorých by za iných okolností rád hovoril. Takýto vzťah sa zakladá na falošnosti. Skutoční partneri si musia vedieť navzájom povedať všetko, čo si myslia, teda celú pravdu, a musia si ju vedieť aj celú vypočuť.
Európska integrácia, vďaka ktorej väčšia časť nášho kontinentu tak dlho žije v mieri, je vskutku unikátnym pokusom o demokratickú úniu štátov. Nie je to a ani tak skoro nebude čistá federácia, ba ani tradičná konfederácia. Je to jednoducho čosi nové. Keby len tento pokus bol poučný pre iných! To ale nie je hlavné. Domnievam sa, že Európska únia má možnosť inšpirovať zvyšok sveta ešte niečím ďaleko hlbším, než len svojím modelom spolupráce národov. Touto možnosťou je snaha o nápravu všetkého sporného, čím Európa predurčila či ovplyvnila celý charakter súčasnej civilizácie. Ide o pohyb, ktorý možno už trochu začína.
Mám tým na mysli odklon od kultu zisku za každú cenu a bez ohľadu na jeho dlhodobé a nezvratné následky, odklon od kultu kvantitatívneho rastu a "rastu rastu", odklon od primitívneho ideálu dobiehania a predbiehania Ameriky, Číny alebo kohokoľvek iného, ako aj odklon od nebezpečne nekoncepčného osídľovania Zeme a bezhlavého drancovania planéty bez ohľadu na životné prostredie a záujmy budúcich generácií. Mám tým na mysli aj dômyselné šetrenie energiou, pri ktorom sa úspech štátu nemeria rastom jeho spotreby, ale naopak, jej klesaním.
To všetko je, samozrejme, možné len za predpokladu, že sa niečo začne meniť v samotnej duši súčasného Európana. Mal by byť - tvárou v tvár najnovším objavom kozmológie - predsa len trochu pokornejší, mal by myslieť aj na to, čo bude, až zomrie, skláňať sa pred tajomstvom vesmíru a bytia samotného, skrátka obnoviť svoj vzťah k večnosti a nekonečnu - aký mal v prvých fázach európskeho vývoja. Mali by sme vážne myslieť na to, že nič, čo sa stalo, sa nemôže odstať, že spomienka na všetko sa niekde - možno len v podobe letiaceho svetla - uchováva a že nič sa preto navždy neodpúšťa.
Ale vráťme sa k Európe ako partnerovi iných. Väčšina vojen v dejinách ľudského rodu bola vojnami o hranice, respektíve teritóriá. Z toho plynie významné ponaučenie, že nielen národné štáty, ale aj nadnárodné spoločenstvá by mali vždy presne vedieť, kde začínajú a kde končia. Nejasné či sporné hranice sú častým zdrojom nešťastia. To by mala mať na pamäti aj Európska únia a mala by mať jasno aj vo svojich vonkajších hraniciach. Ak chce búrať hranice, najprv musí vedieť, kde ležia. Myšlienku geografického sebaurčenia by teda mala podporovať v širšom, čiže planetárnom meradle. Týmto spôsobom by mala významne a konkrétne prispievať k tomu, po čom všetci túžime: k mieru medzi ľuďmi a národmi na tejto planéte.
Téma spoločnej suverenity sa v európskych diskusiách najčastejšie vynára v súvislosti s inštitucionálnym usporiadaním Únie. Obdivujem energiu, ktorú Únia za posledné roky tejto téme venovala, a úspechy, ktoré dosiahla. Práve preto sa odvážim nahliadnuť aj v tejto veci ďalej do budúcnosti. Parlament, v ktorom zasadáte, je volený priamo a počet mandátov jednotlivých štátov sa snaží zodpovedať ich veľkosti. Myslím si, že v porovnaní s dneškom by mal mať Európsky parlament ako jediný orgán volený priamo všetkými Európanmi väčšie právomoci. Legislatívna práca by sa mala zreteľnejšie presúvať od výkonnej moci k moci zákonodarnej. Európsky parlament sa nesmie nikomu javiť len ako drahá ozdoba Únie.
Popri Parlamente by však podľa môjho názoru mohol časom vzniknúť iný, menší orgán, do ktorého by národné parlamenty volili zástupcov zo svojich radov, pričom všetky členské štáty by boli zastúpené rovnakým počtom svojich členov. Týmto alebo podobným spôsobom by bolo možné vyriešiť dve veci naraz. Po prvé by sa odstránil pocit, ktorý vzniká v rôznych národných parlamentoch, že sú vyradené z európskeho rozhodovania. Po druhé by sa dosiahlo to, že by predsa len existoval aspoň jeden orgán Únie, ktorý by zaručoval úplnú rovnosť všetkých členských štátov. Takýto orgán by sa, samozrejme, schádzal veľmi zriedkavo, len vtedy, keď by o to požiadal určitý počet jeho členov, a len v súvislosti so záležitosťami, ktoré si vyžadujú konsenzus. Toto riešenie by navyše umožnilo, že by sa Komisia nemusela tak zložito zostavovať podľa národnostného kľúča a Európska rada tak zložito počítať svoje hlasy. Priznám sa, že pre mňa osobne by bolo dôležitejšie, aby komisári boli skutočne najlepšími odborníkmi vo svojom odbore, než aby to boli za každú cenu moji súkmeňovci alebo dokonca stranícki kolegovia.
Európska rada je dnes zvláštnou kombináciou výkonnej a zastupiteľskej moci. Malo by sa ujasniť aj jej postavenie. Myslím, že by sa malo blížiť špecifickému postaveniu hlavy štátu v parlamentnej demokracii, išlo by o akúsi poloskrytú a polozjavnú kolektívnu hlavu združenia štátov, ktorej viditeľným a pre všetkých zrozumiteľným predstaviteľom by však bol jedinec, totiž prezident, s ktorého existenciou počíta už Lisabonská zmluva a ktorý je veľmi dôležitý: všimnime si, že tam, kde sa objavuje nejaké kolektívne vedenie štátu, hrozí zvyčajne jeho rozpad. Netvrdím, že to môže byť aj prípad nadnárodného spoločenstva, ale cítim, že kdesi najvyššie by mala byť jedna jediná ľudská tvár, ktorá by celú tú komplikovanú mašinériu reprezentovala a vďaka ktorej by sa tomu všetkému dalo lepšie rozumieť.
Už viackrát som povedal, že by som považoval za skvelé, keby raz v budúcnosti existovala tenká, zrozumiteľná a čitateľná Európska ústava, ktorej by rozumeli aj deti v škole, a všetko ostatné - čo dnes tvorí už tisíce strán - by boli iba jej prílohy. Organickou súčasťou či priamo prvou časťou takej ústavy by, samozrejme, musela byť Charta základných práv ako text, ktorý formuluje hodnoty či ideály, na ktorých je Únia založená, s ktorými sa snaží byť v súlade a ktoré má pri svojich rozhodnutiach na mysli.
Dámy a páni, dovoľte mi poslednú poznámku, ktorou sa trochu vrátim k tomu, čím som začal. Pri pohľade z diaľky sa Európska únia javí ako vysoko technokratický orgán, ktorý sa zaoberá iba ekonomikou a peniazmi. Večné dohady o rozpočte, kvótach, clách, daniach, obchodných nariadeniach a rôznych ďalších nariadeniach sú asi potrebné a vôbec nimi nepohŕdam. Dokonca si myslím, že aj tie povestné odporúčania či normy týkajúce sa varenia guláša - tento obvyklý dôvod na euroskeptický posmech - sa myslia skôr ako ochrana čohosi českého či maďarského než ako útok na dotyčný členský štát a jeho identitu.
Napriek tomu si ale myslím, že Únia by mala klásť stále silnejší a viditeľnejší dôraz na to, čo je skutočne najdôležitejšie: na svoje duchovné a hodnotové základy. Únia predstavuje bezprecedentný pokus vybudovať veľké a originálne nadnárodné spoločenstvo na základe úcty k ľudským hodnotám a ľudskej dôstojnosti, na základe skutočnej a nielen zdanlivej či formálnej demokracie a na dôvere v zdravý rozum, slušnosť, schopnosť rovnoprávneho dialógu v rámci tohto spoločenstva aj s kýmkoľvek iným. Samozrejme, zakladá sa aj na úcte k jednotlivým národom, ich tradíciám a úspechom, ku krajinám, ktoré obývajú, k ich domovom a krajine, v ktorej majú tieto svoje domovy. A, samozrejme, aj na rešpektovaní ľudských práv a na ľudskej solidarite.
Bohaté európske duchovné a kultúrne dejiny - založené na kombinácii antických, židovských, kresťanských, islamských a neskôr renesančných a osvietenských prvkov - sformovali súbor nespochybniteľných hodnôt, ku ktorým sa síce Európska únia verbálne hlási, ale ktoré často chápe len ako pekný obal toho, na čom skutočne záleží. Nie sú ale na prvom mieste práve tieto hodnoty a nie sú to naopak ony, ktoré udávajú smer všetkému ostatnému?
Neobhajujem tu nič revolučné, prevratné ani radikálne. Prihováram sa iba za hlbšiu reflexiu samotných východísk európskeho zjednocovania, za dôraznejšie kultivovanie nášho európanstva, za artikulovaný vzťah k mravnému poriadku, ktorý presahuje svet našich okamžitých výhod, či svet, ktorý nikam nesmeruje a ktorého prosperitu určujú len kvantitatívne ukazovatele.
Európa nie je rozdelená už dvadsať rokov. Pevne verím, že sa už nikdy nenechá rozdeliť, ale že bude, naopak, priestorom a iniciátorom stále hlbšej solidarity a spolupráce. Keby len Schillerova Óda na radosť pre nás a našich potomkov nebola len básňou oslavujúcou priateľstvo medzi ľuďmi a prerastala by v sugestívny znak nášho spoločného úsilia o ľudskejší svet.
(potlesk v stoji)
Predseda
Dámy a páni, keby pred tridsiatimi rokmi existovala Sacharovova cena, bol by si pre nás, Václav, hlavným kandidátom. Našťastie, dnes už tú cenu nepotrebuješ, pretože už neexistuje stará a nová Európa. Je len jedna Európa. Dnes je povinnosťou nás, politikov, ctiť si hodnoty, na ktorých Únia vyrástla, zmierenie a solidaritu. Urobme všetko pre to, aby sme na ne nezabudli.
(Rokovanie sa začalo o 15.50 hod.)
