Svinīgā sēde - Centrāleiropas un Austrumeiropas demokrātisko pārmaiņu divdesmitā gadadiena
Priekšsēdētājs
Pirms mēs sākam es vēlos pateikt, ka mēs ar prezidentu Havel kungu apmainījāmies viedokļiem, un es jums varu apgalvot, ka pirms 25 gadiem mēs ko tādu nevarējām iedomāties!
(Aplausi)
Václav Havel
bijušais Čehijas Republikas prezidents. - (CS) Priekšsēdētāja kungs, dāmas un kungi, es vēlos pateikties jums par ielūgumu un par iespēju uzrunāt jūs laikā, kad tiek atzīmēta aizzīmogoto robežu dramatiskās nojaukšanas, dzeloņstiepļu pārgriešanas un mūru starp Eiropas tautām un - Vācijas gadījumā - mūra, kas sadalīja vienu tautu, sagraušanas divdesmitā gadadiena. Tās bija bipolārā dalījuma beigas ne tikai Eiropā, bet lielā mērā arī visā pasaulē. Tas bija vēsturiski tik nozīmīgs brīdis, ka daudzi uzskatīja, ka turpmāk pasaule var attīstīties tikai pozitīvā virzienā.
Tas nenotika. Vēsture, protams, nebeidzās. Ir jo būtiskāk atzīmēt šo gadadienu ne tikai tāpēc, lai aicinātu novērtēt tagadni, bet, pirmkārt un galvenokārt, lai aicinātu domāt par nākotni. Es vēlos atbalstīt šo aicinājumu, sniedzot piecus komentārus par Eiropas apvienošanās tēmu.
Neviens no mums nebija pilnībā gatavs tik pārsteidzoši straujai "dzelzs priekškara” krišanai, un mēs arī nevarējām būt tam gatavi. Tas būtu bijis nedabiski. Tāpēc sekoja īpašu dilemmu, dažādu alternatīvu izmēģināšanas un nenoteiktības laiks. Galu galā NATO spēra drosmīgo soli, uzņemot jaunas dalībvalstis, tādējādi garantējot to drošību un ļaujot tām koncentrēties, lai gatavotos pievienošanās Eiropas Savienībai procesam. Pēc tam Savienība ar neviltotām izjūtām atvēra tās durvis jaunajām Centrāleiropas un Austrumeiropas demokrātijām. Laiku pa laikam saistībā ar šīm valstīm rodas dažādi sarežģījumi. Tas ir saprotams. Demokrātisku politisko kultūru nevar izveidot vai atdzīvināt vienā dienā. Tam ir nepieciešams laiks, un rodas milzums negaidītu problēmu, kuras ir jārisina šajā ceļā. Komunisms pirmo un, cerams, pēdējo reizi valdīja jaunāko laiku vēstures periodā, un tāpēc mēs bijām pirmie, kas saskārās ar postkomunisma fenomenu. Mums nācās saskarties ar ilgstoša baiļu sēšanas režīma sekām un riskiem, kuri bija saistīti ar vēsturiski nepieredzētu īpašumu pārdali. Mēs saskārāmies un joprojām saskaramies ar daudziem šķēršļiem, un mūsu pieredze šādā situācijā joprojām ir bērna autiņos.
Tomēr es uzskatu, ka rietumi izvēlējās pareizo ceļu. Citas alternatīvas būtu radījušas daudz vairāk problēmu un maksājušas daudz dārgāk ne tikai rietumiem, bet patiesībā mums visiem. Mēs, iespējams, pieredzētu ne tikai bīstamas tendences jaunā cīņā par ietekmes sfērām vai vienas vai otras puses tiešu dominēšanu, bet arī to, ka valstis, no kurām rietumi novērstos, visticamāk, kļūtu par spēļu laukumu dažādiem nacionālistiem un populistiem, un to bruņotajiem milicijas spēkiem un, iespējams, pat par bīstamu vietējo konfliktu reģionu, kas būtu bijis jo bīstamāk tāpēc, ka mums visiem labi zināmu iemeslu dēļ pēc Otrā pasaules kara nenotika tāda īsta miera konference, kurā saistoši, precīzi un paliekoši tiktu noteiktas pēckara attiecības Eiropā. Pēc manām domām, daudzi no tiem, kuri vicināja karogus ar sirpi un āmuru, vēl pavisam nesen bija gatavi naski pacelt nacionālo karogu. Mēs redzējām, pie kā tas noveda bijušajā Dienvidslāvijā. Tas, protams, ir labi zināms, ka dēmoni vienmēr pamodina citus dēmonus. Tāpēc neviens nevar pateikt, vai sērga nebūtu izplatījusies arī Eiropas rietumos. Mēs dzīvojam laikmetā, kad globalizācijas dēļ katrs vietējais konflikts var viegli kļūt par pasaules konfliktu.
Tāpēc izvēlētā pieeja bija visdabiskākā vēsturiskā aspektā un vispiemērotākā praktiskā ziņā. Turklāt tā bija pieeja, kuru varēja interpretēt kā kopējas atbildības izpausmi saistībā ar vēsturiskajiem notikumiem, kuru iemesls daļēji bija demokrātiskās pasaules atbalstītā tuvredzīgā samierināšanas politika.
Rezumējot es vēlos teikt, ka vērā ņemamos sarežģījumus, ko mēs šodien radām ES, ir vērts risināt, jo visi alternatīvie risinājumi, neapšaubāmi, būtu bijuši daudz sliktāki un daudz bīstamāki. Šajā situācijā viss, ko mēs lūdzam Eiropai, ir pacietība un izpratne.
Jautājums, protams, ir tāds - ko mēs varam piedāvāt Eiropai? Ņemot vērā to, ko mēs pārcietām totalitārisma režīma laikā, es vienmēr esmu uzskatījis, ka mums - jo mēs bijām īstie vaininieki - bija pārliecinoši jāizskaidro mūsu pieredze citiem, iestrādājot visas saistībā ar to gūtās atziņas konkrētās iniciatīvās. Tas nav viegls uzdevums, un es neesmu pārliecināts, ka mēs to jau esam paveikuši. Totalitārās vai autoritārās pārvaldes formas nereti iesākumā ir patiešām neuzbāzīgas un izmanto ārkārtīgi rafinētas sociālās kontroles metodes. Tikai tagad laika gaitā daudzi no mums saprot, cik gudri mūs dažreiz ievilka totalitārisma tīmekļos. Tas mūs padara īpaši piesardzīgus. Tas varētu būtu mūsu ieguldījums, lai garantētu, ka mūsu piedzīvotais nekad vairs neatkārtojas.
Kas ir vajadzīgs? Pirmkārt un galvenokārt, skaidra un pārliecinoša solidaritāte ar tiem, kuri šodien saskaras ar totalitārisma vai autoritārisma režīmiem neatkarīgi no tā, kurā vietā pasaulē viņi atrodas. Šādai solidaritātei nedrīkst traucēt jebkādas ekonomiskas vai citas īpašas intereses. Pat mazi, neievērojami un labi domāti kompromisi - lai gan netieši un tikai laika gaitā - var radīt liktenīgas sekas. Ļaunumu nav iespējams samierināt, jo ļaunuma dabā ir izmantot katru samierināšanos savā labā. Turklāt Eiropa jau ir guvusi neveiksmīgu pieredzi politiskās samierināšanas jomā. Mūsu atbalsts var būt noderīgāks, nekā mēs varam iedomāties, liberāli noskaņotām personām vai atklātiem aculieciniekiem, kuri stāsta par notikumiem Ziemeļkorejā, Birmā, Irānā, Tibetā, Baltkrievijā, Kubā vai citur. Mēs palīdzēsim arī sev. Mēs palīdzēsim sev veidot labāku pasauli un izturēties labāk vienam pret otru, citiem vārdiem sakot, būt patiesākiem attiecībā pret to vērtību patieso būtību, kuras mēs sev piedēvējam citu priekšā.
Eiropas Parlaments nesen piešķīra Saharova balvu organizācijai "Memoriāls” - Krievijas organizācijai, kura uzrauga cilvēktiesību ievērošanu Krievijā. Pēc manām domām, tas bija nozīmīgs solis. Es atceros šāda soļa nozīmi manā valstī, kad pret valdības gribu Francijas prezidents reiz valsts vizītes laikā uzaicināja mūs - opozīcijas pārstāvjus - lietišķās brokastīs. Šādi soļi tikai šķiet nenozīmīgi. Totalitārisma valdīšanas laikā tas tā patiešām ir, ka tikai brokastis vai apspiesta studentu demonstrācija attiecīgā situācijā varēja iekustināt vēstures ratu.
Katra cilvēka identitāti, izņemot īpašības, kuras mums piemīt kā unikālām personībām, veido dažādi aspekti, kurus var raksturot kā mūsu kolektīvo identitāti. Katrs no mums lielākā vai mazākā mērā veido savu piederību ģimenei, kopienai, reģionam, uzņēmumam, baznīcai, sabiedrībai vai politiskajai partijai, tautai, civilizētajai pasaulei un, galu galā, šīs planētas iedzīvotājiem. Tas liecina par to, ka mums ir noteiktas "mājas” - ģeogrāfiskas, ideoloģiskas, lingvistiskas, etniskas vai citādas, un mēs kopīgi veidojam šīs mājas. Arī mūsu dažādajām patriotisma izpausmēm, mūsu mērķiem, saiknēm, cerībām, lepnumam, rakstura īpašībām, tradīcijām, paražām, ieradumiem un īpatnībām ir zināma nozīme šai sakarībā. Pasaule, īsi sakot, ir kā raiba sega, ko veido neskaitāmi krāsaini gabaliņi, cilvēce ir kā šāda raiba sega un arī katrs no mums tāds ir.
Kolektīvo suverenitāti, protams, rada šī kolektīvā piederības sajūta. Noteikta suverenitātes pakāpe ir raksturīga katram mūsu identitātes līmenim, bet nevienam no tiem mēs nevaram un nav iespējams piedēvēt pilnīgu suverenitāti. Pastāv viens priekšnoteikums - šīm suverenitātes pakāpēm ir jābūt savstarpēji papildinošām un, ja iespējams, tās nevar būt pretrunīgas.
Es esmu pārliecināts, ka jūs nojaušat, ka es sāku runāt par šo jautājumu tagad tāpēc, ka debates par Eiropas Konstitūciju un Lisabonas līgumu galvenokārt ir saistītas ar jautājumu par to, kādām vajadzētu būt attiecībām starp valsts suverenitāti un Eiropas suverenitāti. Atbilde ir skaidra - tām ir jābūt savstarpēji papildinošām. Ja es jūtos kā eiropietis, tas nenozīmē, ka es vairs neesmu čehs. Patiesībā ir gluži otrādi - būdams čehs, es esmu arī eiropietis. Es vēlos izteikties poētiskāk - Eiropa ir mūsu dzimtenes dzimtene.
Tajā pašā laikā es esmu pārliecināts, ka Eiropas suverenitāte nākotnē pakāpeniski nostiprināsies. Es nezinu, cik ātri vai lēni tas notiks, un es nezinu, kādi pavērsieni mūs gaida šajā ceļā, bet es zinu, ka integrācijas process ir jāturpina. Galu galā, tas ir ne tikai eiropiešu, bet visu cilvēku būtiskākajās un eksistenciāli svarīgākajās interesēs. Un tam ir skaidri redzami iemesli - mēs dzīvojam vienas globālas civilizācijas pastāvēšanas telpā, kur Grenlandes zvejniecības uzņēmuma īpašnieks, iespējams, dzīvo Taizemē un ir arī Brazīlijas bankas daļu īpašnieks vai kur Čehijas raktuvju īpašnieks vada savu uzņēmumu ar datora palīdzību no Islandes. Šādā telpā dažādām pārvalstiskām vai kontinentālām kopienām būs vēl lielāka nozīme. Tās nav un arī nebūs nacionālas valsts pastāvēšanas beigas, bet nacionālas valstis apvienojas, un tās turpinās apvienoties un rīkoties saskaņoti daudzās jomās. Tā ir absolūta nepieciešamība kaut vai tehnikas sasniegumu un ekonomiskās attīstības dēļ. No otras puses, laikā, kad pasaulē ir vērojamas draudīgas apvienošanās tendences, dažādu tādā vai citādā veidā cieši saistītu mazāku valstu un nāciju kopienu konstitūcijas var būt noderīgas, nodrošinot labāku nacionālās vai reģionālās identitātes aizsardzību.
Pakāpeniska un miermīlīga valstu apvienošanās, neapšaubāmi, veicinās arī mierīgu līdzāspastāvēšanu. Vai tad lielākā daļa karu pēdējo gadsimtu laikā nav izcēlušies starp nacionālām valstīm? Vai ir kāds labāks dažādo nacionālistisko dēmonu apvaldīšanas veids par praktisku sadarbību starp valstīm? Daudzlīmeņu suverenitātes principa pieņemšana, neapšaubāmi, būs iespējama, tikai saņemot pilsoņu un politisko atbalstu. Es esmu novērojis, ka manā valstī un, iespējams, daudzās citās valstīs, cilvēki runājot nereti saka "mēs” - manā gadījumā čehi - un "viņi”, ar to domājot nekrietnu ārzemnieku bariņu Briselē. Taču vai tad mēs arī neesam Briselē? Šis dalījums a priori krietnajos "mēs” un it kā nekrietnajos "viņos”, kuri par katru cenu grib mums kaitēt, tikai liecina par to, ka cilvēkiem ir ļoti slikta izpratne par patieso integrācijas principu. Arī šis jautājums ir pacietīgi jārisina.
Mēs visi esam vienā laivā, un laiva peld pareizā virzienā. Tā turpinās peldēt pareizā virzienā, ja visiem pasažieriem būs kopīga atbildības izjūta un ja tie nespēlēs spēlītes savās interesēs. Jaunizveidotā kopienā mēs nepārliecinām par savu nozīmi vai unikalitāti, klaigājot par savām neskaidri noteiktajām valsts interesēm, tādējādi tikai slēpjot iekšējās pārliecības trūkumu, bet darām to, mērķtiecīgi apvienojot spēkus un īstenojot kopējus centienus.
Gadsimtiem ilgi Eiropa uz šīs planētas ir bijusi galvenais civilizācijas centrs un, neapšaubāmi, sevi par tādu ir uzskatījusi, pat ja tas tā nebija. Tāpēc šķita, ka ir pamatots iemesls eksportēt tās kultūru, tās reliģiju un tās izgudrojumus uz visu pasauli neatkarīgi no tā, vai kādam tie bija vajadzīgi. Šo vērtību eksportu nereti pavadīja vardarbība. Varētu pat teikt, ka visas modernās civilizācijas iezīmes - ne tikai sasniegumi, kurus pasaule uzskata par izciliem, bet arī mūsdienu tuvredzība - ir meklējamas Eiropā. Eiropai no tā visa vajadzētu mācīties un uzņemties jaunu lomu. Proti, tai vairs nevajadzētu pasaulei kaut ko uzspiest, bet gan censties tikai iedvesmot. Tā varētu rādītu piemēru, kuru citi varētu izmantot bez pienākuma to darīt.
Būtu grūti uz Zemes atrast reģionu, kurā tik daudzas tautas vai etniskās grupas, tik daudzas minoritātes un minoritāšu minoritātes ir koncentrētas dažādās valstīs. Tomēr pēdējās desmitgadēs Eiropai ir izdevies radīt, iespējams, visviendabīgāko pārvalstisko savienību, kādas šodien nav citur pasaulē. Taču būtiskākais ir tas, ka šī savienība netika izveidota, stiprākajiem vēršot vardarbību pret vājākajiem, kā tas vienmēr notika pagātnē. Gluži pretēji, tā tika izveidota, īstenojot praktiskas vienošanās. Tādējādi integrācija no kaujas lauka ir nonākusi konferenču zālē. Ja ne kā citādi, tad šis apstāklis vien var būt lielisks piemērs pārējai pasaulei.
Es jau pieminēju pārvalstisko struktūru arvien pieaugošo nozīmi mūsdienu pasaulē. Es uzskatu, ka labākā politiskā vienošanās turpmākajās desmitgadēs varētu būt kāda radošas uz partnerību balstītas sadarbības forma starp šīm lielajām pārvalstiskajām vai kontinentālajām struktūrām, kuru pamatā būtu īpaši, drīzāk ētiski, nevis politiski, sociālie standarti. Ja šādas attiecības pastāvētu, tām būtu jābalstās uz diviem pamatprincipiem - pilnīga savstarpēja vienlīdzība un pēc iespējas lielāka atklātība. Attiecības nevar uzskatīt par partnerattiecībām, ja praktisku iemeslu dēļ, piemēram, baidoties no naftas vai gāzes piegādes pārtraukumiem, kāda no pusēm piever acis un aizmirst visu par liberāli orientētu žurnālistu slepkavībām vai līdzīgām problēmām, par kurām tā labprāt runātu citos apstākļos. Šādas attiecības ir balstītas uz meliem. Īstiem partneriem ir jāspēj runāt vienam ar otru par visu, ko tie domā, citiem vārdiem sakot, jārunā pilnīga patiesība, un tiem ir arī jāspēj uzklausīt pilnīga patiesība.
Eiropas integrācija, pateicoties kurai lielākā daļa valstu mūsu kontinentā tik ilgu laiku ir dzīvojušas mierā, patiesībā ir unikāls mēģinājums izveidot demokrātisku valstu konfederāciju. Šī savienība nav un drīzumā arī nekļūs par pilnīgu federāciju vai par tradicionālu konfederāciju. Tā vienkārši ir kaut kas jauns. Ja tikai šis mēģinājums kalpotu par piemēru citiem! Taču tas nav galvenais. Es ticu, ka Eiropas Savienībai var iedvesmot pārējo pasaules daļu ar kaut ko daudz vērtīgāku par tās valstu sadarbības modeli. Ar to es domāju iespēju mēģināt labot un arī mainīt visus tos apšaubāmos veidus, kādos Eiropa ir veidojusi vai ietekmējusi mūsdienu civilizācijas seju. Tā ir kustība, kas, iespējams, jau ir sākusies.
Šai sakarībā es vēlos paust noraidījumu par katru cenu gūtas peļņas kultam, neņemot vērā ilgtermiņa un neatgriezeniskās sekas, noraidījumu kvantitatīvās un arvien pieaugošās izaugsmes kultam, noraidījumu primitīvajam mērķim panākt un pārspēt Ameriku vai Ķīnu vai kādu citu un noraidījumu bīstamajai un neplānotajai Zemes kolonizācijai un neprātīgajai planētas izlaupīšanai, neņemot vērā vides aspektus un nākotnes paaudžu intereses. Es vēlos pieminēt arī inteliģento energotaupību, kad valsts panākumi tiek vērtēti, nevis ņemot vērā patēriņa pieaugumu, bet, gluži pretēji, patēriņa samazinājumu.
Tas viss, neapšaubāmi, ir iespējams tikai ar nosacījumu, ka pārmaiņas sākas mūsdienu eiropieša sirdī. Eiropietim, ņemot vērā jaunākos atklājumus kosmoloģijā, ir jākļūst nedaudz pazemīgākam, viņam ir jāpadomā par to, kas notiks pēc viņa nāves, un viņam vienatnē ir dziļi jānoliecas universa mistērijas priekšā; īsāk sakot, viņam atkal ir jāpievēršas mūžības un bezgalības tēmai, tāpat kā viņš to darīja Eiropas attīstības sākumposmos. Mums ir nopietni jāpadomā par to, ka visu izdarīto var vērst par labu, ka viss tiek pieminēts - pat ja tas ir tikai gaismas stars - un ka tāpēc nekad nekas netiek aizmirsts.
Taču, runājot par Eiropu kā partneri, jāmin, ka iemesls lielākajai daļai karu cilvēces ģimenes vēsturē bijušas robežas, citiem vārdiem sakot, teritorija. Šai sakarībā var izdarīt būtisku secinājumu, ka ne tikai nacionālām valstīm, bet arī pārvalstiskām kopienām vienmēr ir jāzina, kur tās sākas un kur tās beidzas. Nenoteiktas vai strīdīgas robežas nereti ir katastrofas cēlonis. Arī Eiropas Savienībai vajadzētu to atcerēties un gūt skaidrību attiecībā uz tās ārējām robežām. Ja Eiropas Savienība vēlas nojaukt robežas, tai vispirms ir jānoskaidro, kur tās atrodas. Tādējādi tā nostiprinātu ģeogrāfiskās pašidentifikācijas ideju plašākā, proti, planētas mērogā. Šādā veidā tā arī varētu sniegt būtisku un konkrētu ieguldījumu mūsu visu mērķa, konkrētāk, miera starp šīs planētas tautām un nācijām, sasniegšanā.
Eiropas līmeņa debatēs kopējās suverenitātes tēma galvenokārt tiek skarta saistībā ar Savienības institucionālo sistēmu. Es vēlos paust atzinību Savienībai par to, ka tā pēdējos gados šim jautājumam ir veltījusi tik daudz enerģijas, un par tās gūtajiem panākumiem. Tieši tāpēc saistībā ar šo jautājumu es mēģināšu ieskatīties tālāk nākotnē. Parlamentu, kura deputāti jūs esat, ievēl tiešās vēlēšanās, un tiek nodrošināts, ka pārstāvju skaits no dažādām valstīm atbilst šo valstu lielumam. Es uzskatu, ka Eiropas Parlamentam kā vienīgajai iestādei, kuras pārstāvjus tieši ievēl visi eiropieši, būtu jānodrošina lielākas pilnvaras nekā patlaban. Likumdošanas uzdevums būtu attiecīgi jānovirza no izpildvaras uz likumdevējas iestādes darbības jomu. Eiropas Parlaments nedrīkst būt tikai dārga Savienības rota.
Pēc manām domām, galu galā varētu tikt izveidota vēl viena mazāka struktūra līdztekus Parlamentam, un šīs struktūras pārstāvjus ievēlētu valstu parlamenti no sava vidus, visām dalībvalstīm paredzot vienādu pārstāvju skaitu. Šādā vai līdzīgā veidā būtu iespējams vienlaicīgi atrisināt divus jautājums. Pirmkārt, šāds risinājums izskaustu dažu dalībvalstu parlamentos valdošo noskaņu, ka tie tiek izslēgti no lēmumu pieņemšanas procesa Eiropā. Otrkārt, šāds risinājums nodrošinātu, ka vismaz viena Savienības struktūra visām dalībvalstīm garantētu pilnīgu vienlīdzību. Šādas struktūras pārstāvji, protams, tiktos tikai retos gadījumos, kad to pieprasītu noteikts pārstāvju skaits, un tikai saistībā ar jautājumiem, kuriem nepieciešams vienprātīgs lēmums. Šāds risinājums nozīmētu arī to, ka Komisijas locekļu iecelšana nebūtu tik sarežģīta, ņemot vērā nacionālās piederības aspektu, un Eiropadomei nebūtu jāizmanto tik sarežģīta balsu skaitīšanas sistēma. Es atzīstu, ka es personīgi uzskatu, ka ir svarīgāk, lai komisāri būtu patiešām vadošie attiecīgo jomu speciālisti, nevis lai tie par katru cenu būtu manas valsts pilsoņi vai partijas biedri.
Eiropadome pašlaik ir savdabīgs izpildvaras un pārstāvniecības iestādes apvienojums. Pat tās uzdevumi ir jāprecizē. Pēc manām domām, tās funkcijām vajadzētu būt līdzīgām valsts vadītāja funkcijām parlamentārā demokrātijā, tādējādi uzņemoties it kā daļēji apslēptu un daļēji pārredzamu valstu konfederācijas koleģiālas vadošās iestādes lomu, kuras atpazīstamais, visiem zināmais pārstāvis, protams, būtu viena persona, proti, priekšsēdētājs, kura amats jau ir paredzēts Lisabonas līgumā un kurš ir ļoti svarīga persona, neaizmirstot, ka koleģiālas valsts pārvaldes iestādes izveide parasti liecina par valsts pārdali. Es nevēlos teikt, ka tas var notikt arī ar pārvalstisku kopienu, tomēr es uzskatu, ka vadītājam ir jābūt vienai personai, kura pārstāv sarežģīto sistēmu un kura nodrošina labāku izpratni par to.
Es jau esmu vairākkārt teicis, ka, manuprāt, būtu lieliski, ja kaut kad nākotnē tiktu pieņemta lakoniska, skaidra un viegli lasāma Eiropas konstitūcija, kura būtu saprotama pat skolēniem, un ja visi pārējie dokumenti, kuru apjoms jau ir tūkstošiem lappušu, būtu tikai tās pielikumi. Pamattiesību harta kā teksts, kurš nosaka vērtības vai ideālus, uz kuriem balstīta Savienība, un kuru tā cenšas ievērot un ņem vērā lēmumu pieņemšanā, neapšaubāmi būtu neatņemama šādas konstitūcijas sastāvdaļa vai pirmā tās daļa.
Dāmas un kungi, es vēlos sniegt pēdējo komentāru, kurš zināmā mērā ļaus man atgriezties sākumpunktā. No attāluma Eiropas Savienība izskatās kā lielā mērā tehnokrātiska struktūra, kurai interesē tikai ekonomika un nauda. Nebeidzamā kaulēšanās par budžetu, kvotām, muitas nodokli, nodevām, uzņēmējdarbību regulējošiem noteikumiem un dažādiem citiem noteikumiem, iespējams, ir vajadzīga, un es to nekādā ziņā nenosodu. Es pat domāju, ka labi zināmie ieteikumi vai standarti gulaša pagatavošanai - visiem zināms eiroskeptiķu izsmiekla objekts - drīzāk ir pieņemti, lai aizsargātu čehiem vai ungāriem raksturīgo, nevis lai uzbruktu attiecīgajai dalībvalstij un tās identitātei.
Tomēr es domāju, ka Savienībai būtu jāliek lielāks un redzamāks uzsvars uz to, kas patiesībā ir vissvarīgākais, proti, tās garīgajiem un uz vērtībām balstītajiem pamatprincipiem. Savienība ir nepieredzēts mēģinājums izveidot lielu un oriģinālu pārvalstisku kopienu, kas balstīta uz cilvēka brīvību un cilvēka cieņas nodrošināšanu, patiesas, nevis tikai virspusējas vai formālas demokrātijas dibināšanu un ticību veselajam saprātam, godprātībai un spējai veidot vienlīdzīgu dialogu starp kopienas dalībvalstīm un citām valstīm. Tā, protams, ir balstīta arī uz cieņu pret atsevišķām tautām, to tradīcijām, sasniegumiem, teritorijām, kuras tās apdzīvo, to mājām un vidi, kurā šīs mājas atrodas. Un, bez šaubām, arī uz cilvēktiesību ievērošanu un cilvēces solidaritāti.
Eiropas bagātā garīgā un kultūras vēsture, kas balstīta uz antīkās kultūras, ebreju, kristiešu, islāma un vēlāk arī renesanses un apgaismības elementu apvienojumu, ir radījusi neapstrīdamu vērtību kopumu, kuru Eiropas Savienība, iespējams, vārdiski atzīst, bet kuru tā nereti uztver tikai kā pievilcīgu "iesaiņojumu” patiešām būtiskiem jautājumiem. Taču vai tad šīs vērtības nav pašas svarīgākās un vai tad, gluži pretēji, šīs vērtības nav tās, kuras nosaka visu pārējo?
Es šeit nesludinu revolucionāras, epohālas vai radikālas idejas. Es tikai aicinu nopietnāk padomāt par īsteno Eiropas apvienošanās iemeslu, rūpīgāk kopt mūsu piederību Eiropai un skaidrāk atsaukties uz morāles kodeksu, kurš sniedzas aiz mūsu tiešo labumu pasaules, pasaules, kura nekur nenoved un kurā tiek izmantoti tikai kvantitatīvi rādītāji, lai novērtētu labklājību.
Ir pagājuši divdesmit gadi kopš tika dziedēta Eiropas brūce. Es patiešām ticu, ka kontinents nekad vairs neļausies tikt pārdalīts un ka, gluži pretēji, tas kļūs par telpu un iedvesmas avotu vēl lielākai solidaritātei un sadarbībai. Es ceru, ka Šillera "Oda priekam” mums un mūsu pēcnācējiem būs kas vairāk kā tikai dzejolis, kurā cildināta draudzība starp tautām, un kļūs par ierosinošu simbolu mūsu kopīgajiem centieniem virzībā uz cilvēcīgāku pasauli.
(Skaļas ovācijas)
Priekšsēdētājs
Dāmas un kungi, ja Saharova balva tiktu piešķirta pirms trīsdesmit gadiem, jūs, Václav, būtu mūsu labākais kandidāts. Par laimi, jums šī balva šodien vairs nav vajadzīga, jo mums vairs nav "vecās” un "jaunās” Eiropas. Ir tikai viena Eiropa. Šodien mūsu kā politiķu pienākums ir ievērot samierināšanas un solidaritātes vērtības, pamatojoties uz kurām Savienība ir attīstījusies. Tāpēc darīsim visu iespējamo, lai nodrošinātu, ka tās netiek aizmirstas.
(Sēdi atklāja plkst. 15.50)
