Lige muligheder for mænd og kvinder
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om:
Redegørelse fra Rådet - Lige muligheder; ligelig deltagelse for mænd og kvinder;
Betænkning A5-0198/2000 af Dybkjær for Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder om Kommissionens årlige beretninger om ligestilling mellem kvinder og mænd i Den Europæiske Union - 1997, 1998, 1999.

Pery
Hr. formand, mine damer og herrer, fru kommissær, siden det franske formandskab tiltrådte, er dette tredje gang, jeg har fornøjelsen af at tale til Dem: Første gang var under en indledende høring den 11. juli i Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder, og anden gang var i forbindelse med en redegørelse om et organ til observation af industrielle forandringer den 5. september.
Jeg vil i dag tale om kvinders og mænds afbalancerede deltagelse i alle sider af samfundslivet. Det beslutningsforslag om Kommissionens beretninger, som De om lidt skal stemme om, er rigt i så henseende. Jeg vil med Deres tilladelse omtale tre aspekter, der er blevet fremhævet af fru Dybkjær, hvis arbejde som ordfører jeg over for denne forsamling vil berømme for dets kvalitet.
Det første aspekt har at gøre med nødvendigheden af regelmæssigt at evaluere og følge op på ligheden på alle planer: kvinders arbejde, beskæftigelse, uddannelse, efteruddannelse, familieliv, sundhed og værdighed. Kun med et kendskab, der er så godt som overhovedet muligt, til alle de aspekter, der er udgangspunkt for forskelsbehandling, har vi mulighed for at gøre reelle fremskridt.
Andet punkt har at gøre med de nye informations- og kommunikationsteknologier. Denne frembrydende sektor åbner en bredere adgang til arbejdets verden for kvinderne. Vi skal være opmærksomme på, om afstandene bliver mindre på dette område. Vi er nødt til at sørge for, at kvinder får gavn af de stillinger, dette medfører, og samtidig skal vi undgå, at der opstår de samme uligheder som i de mere traditionelle sektorer: mindre kvalificerede stillinger, deltidsarbejde, der ofte er påtvunget, arbejdskontrakter uden jobsikkerhed og vanskeligheder med at få adgang til stillinger med beslutningskompetence.
Endelig, som tredje punkt, forekommer det mig at være fundamentalt for fremme af ligheden, at der stilles forslag om gøre anvendelse af princippet om lige behandling til et udvælgelseskriterium for enhver bistand eller finansiering fra EU's side.
Lighedstemaet er et tema af stor, politisk vigtighed, og sådan vil det også fremstå i adskillige manifestationer under det franske formandskab. Det er naturligvis disse manifestationer, jeg især er kommet for at fortælle Dem om.
Vi har arrangeret en ministerkonference i Paris. Den vil blive afholdt den 27. oktober. Jeg har naturligvis inviteret hr. Rocard, min fremtrædende landsmand, i hans egenskab af formand for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender, lige som jeg også har indbudt fru Theorin, som er formand for Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder. Vi afholder ligeledes et europæisk kollokvium om erhvervsmæssig ligestilling den 24. november. Her vil vi samle eksperter, repræsentanter for arbejdsmarkedets parter og virksomhedsledere, og vi vil i fællesskab tage fat på de vanskeligheder, kvinder kommer ud for i deres professionelle løbebane. Det er ikke så meget dette kollokvium om erhvervsmæssig ligestilling, jeg vil udbrede mig om i formiddag, men i højere grad om de temaer, jeg har fastsat for ministerkonferencen den 27. oktober.
Der vil blive taget tre temaer op, som vi for øvrigt også finder omtalt i formandskabets overordnede tekster, både det femte handlingsprogram og den sociale agenda. Afbalanceret deltagelse af kvinder og mænd i beslutningstagningen, sammenhæng mellem familieliv og arbejdsliv og indførelse af lighed i flere organer under Unionens Ministerråd, disse er de tre emner på ministerkonferencens dagsorden.
Det første emne, kvinders deltagelse i beslutningstagning på alle områder, viser, i hvor høj grad kvinder, selv i dag, er bagud i forhold til mænd. Her er tale om et demokratisk underskud, som i dag er stadig mindre acceptabelt. Prøv at huske Pariserkonferencen i april 1999, måske er der nogle af Dem, der kan huske, hvordan vi dengang blev enige om en erklæring, men hvor vi, 15 ministre, havde haft stort besvær med at nå til enighed om en handlingsplan med kvantificerede mål.
Derfor har jeg denne gang valgt at benytte mig af formandskabets overordnede tekster for at opnå fremskridt med denne handlingsplan.
Jeg vil tillade mig at sige, at mit land, når det drejer sig om kvinders deltagelse i beslutningstagningen, har tilbagelagt en afgørende etape. Jeg vil være yderst kortfattet angående dette emne og minde Dem om, at der i Frankrig den 28. juni 1999 blev vedtaget en forfatningsreform, som blev støttet af både premierministeren og præsidenten, og at vi umiddelbart efter behandlede et lovforslag om paritet, som blev vedtaget den 3. maj 2000. Denne lov vil blive anvendt ved alle valghandlinger, og allerede i 2001 ved kommunevalget.
Alle politiske partier skal således, hvis de ikke ønsker at få deres valglister kendt ugyldige eller ikke at få refunderet deres udgifter til valgkampen, opstille lister med samme antal mænd og kvinder, placeret på skift for at undgå, at kvinderne henvises til pladser, hvor de kun har små chancer for at blive valgt.
Jeg er overbevist om, at en harmonisk deltagelse af kvinder i den politiske beslutningstagning vil indebære en sand fornyelse af hele det politiske liv. Denne magtdeling vil medføre andre dybtgående forandringer i det økonomiske, sociale og kulturelle liv.
Handlingsprogrammet fra Beijing og de seneste henstillinger fra juni i år fra den ekstraordinære samling i FN's Generalforsamling om Beijing+5 trækker i samme retning. Det kommer tydeligt til udtryk i det finske formandskabs beretning om kvinder og beslutningstagning. De indikatorer, dette formandskab har udarbejdet, gør det muligt at vurdere, hvilke fremskridt der er sket.
Jeg vil ligeledes hilse initiativet fra Kommissionen velkomment, som efter sigende - og jeg tror, at denne oplysning er korrekt, fru Diamantopoulou - har truffet beslutning om lige mange mænd og kvinder i de komitéer og ekspertgrupper, den nedsætter. Vi må alle, kvinder som mænd, gøre os umage for at følge med i og videreudvikle dette opmuntrende initiativ.
Det franske formandskab har sat sig for at opnå fremskridt på dette område, og det ønsker over for sine partnere at fremsætte forslag om kvantificerede målsætninger om kvinders adgang til beslutningstagning, og dette skal ske inden for alle områder: på det politiske - som jeg allerede har talt om - men også på det økonomiske og det sociale område. De første forespørgsler, det franske formandskab har foretaget, bekræfter, at dette tema står centralt i samtlige medlemsstaters overvejelser. Jeg siger ikke dermed, at der allerede er opnået enighed om de kvantificerede målsætninger, men De skal vide, at jeg satser meget på at nå frem til en sådan aftale.
Tema nummer to for denne ministerkonference drejer sig om sammenhængen mellem familieliv og arbejdsliv. Efter Finlands eksempel er der blevet sendt et spørgeskema til samtlige medlemsstater, og det vil i nær fremtid blive efterfulgt af en rapport. Rådet vil få forelagt et forslag til indikatorer, der kan gøre det muligt at måle, hvilke fremskridt der sker på området.
Det har været mit ønske, at dette tema blev et vigtigt emne i formandskabets program for at sikre en kontinuitet med det arbejde, der blev udført under det portugisiske formandskab. Jeg tænker på kollokviet i Évora om emnet moderskab/faderskab og på beslutningen om afbalanceret deltagelse af mænd og kvinder i familieliv og erhvervsmæssig aktivitet. For vi ved jo, at så længe kvinder alene, eller næsten alene, skal bære byrden af en dobbelt arbejdsdag, så vil de blive ved med at befinde sig i dilemmaet mellem deres privat- og familieliv og deres liv som erhvervsaktive og borgere. Jeg har oven i købet for vane, kære venner, at sige hjemme i Frankrig, at mens det endnu ligger inden for det mulige at gennemtvinge en lov om paritet i politik, så er det noget mere vanskeligt ved lov at gennemtvinge paritet i dagligdagen og i hjemmet.
På samme måde som den offentlige sfære ikke længere må være mandens monopol, må privatsfæren heller ikke længere henhøre alene under kvinderne. Det er derfor, vi er nødt til at udtænke nye måder at organisere tiden på, så hver af de implicerede parter - forældre, børn, borgere, folkevalgte og virksomheder - fuldt ud kan finde sin plads. Dette vil blive et af de vigtigste punkter på ministerkonferencen. Og jeg skal tilføje, at jeg også sætter dette punkt på dagsordenen for kollokviet om erhvervsmæssig ligestilling den 24. november.
Ministerkonferencens tredje emne vil omhandle integrationen af lighed mellem kvinder og mænd i arbejdet i de forskellige Ministerråd. Jeg ville gerne inkludere en fremgangsmåde, jeg har benyttet som arbejdsmetode i Frankrig, og som fungerer. For første gang vil flere Ministerråd beskæftige sig med ligheden mellem mænd og kvinder på den måde, at de knytter dette tema til et af punkterne på deres dagsorden. Jeg vil give Dem to eksempler: Rådet (uddannelse) knytter det sammen med punktet om mandlige og kvindelige studerendes og underviseres mobilitet, fordi det er gået op for os, at der var en kraftig ulighed i mobiliteten, og Rådet (indre marked, forbrugerpolitik og turisme) knytter det sammen med et punkt vedrørende udvikling af elektronisk handel, så den kan gøres tilgængelig for alle, mænd som kvinder, fordi vi også her ved, at der hersker ulighed mellem mænd og kvinder, når det drejer sig om elektronisk handel.
Ud over denne ministerkonference og kollokviet om erhvervsmæssig lighed er der to særdeles vigtige tekster, som specifikt omhandler lighed, men som stammer fra Rådet (beskæftigelse og indre anliggender), som fortjener at nævnes her. Jeg tænker på det femte handlingsprogram og på revisionen af direktivet fra 1976.
For så vidt angår det femte program, vil jeg først takke fru Theorin og ordføreren, fru Eriksson, varmt for deres iver, som jeg håber kan gøre det muligt at vedtage programmet inden årets udløb. Jeg ved, at Parlamentet vil være særligt lydhørt over for mainstreaming og iværksættelsen af strategiske mål, som ikke blot handler om lighed i det økonomiske og sociale liv, men også - her vender jeg igen tilbage til dette emne - om en afbalanceret deltagelse i beslutningstagningen. Jeg vil for mit vedkommende lægge stor vægt på, at finansieringen heraf vil kunne passe til vores ambitioner.
Det er i samme ånd, vi nu igen, 25 år efter det blev vedtaget, skal se på direktivet fra 1976. Denne revision skal ikke blot bringe juraen i overensstemmelse med talrige afgørelser fra Domstolen, den skal tillige bruges til at få indarbejdet andre særdeles vigtige emner i fællesskabslovgivningen. Jeg tænker f.eks. på sexchikane som en diskriminering på grund af køn. Begrebet indirekte diskriminering vil blive mere præcist defineret, og undtagelsesbestemmelserne fra ligebehandling vil fremgå klarere af konteksten. Det er et ganske betydeligt fremskridt for kvinderne, som fru Hautala sikkert ikke vil undlade at fremhæve, når hun skal præsentere sin betænkning for Parlamentet på vegne af Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder.
Ud over de specifikke emner, der henhører under mit ministerium, vil jeg ganske ganske kort nævne tre initiativer. For det første retningslinjerne for beskæftigelse, som denne gang er forsynet med kvantificerede målsætninger. Det foreslås således, at beskæftigelsesgraden for kvinder skal bringes op på 60% inden 2010. Arbejdsmarkedets parters rolle er ligeledes blevet styrket, hvilket jeg hilser velkomment. Kort sagt, den fjerde søjle, der er helliget lige muligheder, tilskynder til en integreret strategi for lighed gennem gender mainstreaming og ved hjælp af specifikke retningslinjer.
Det andet initiativ, jeg ville nævne, vedrører den sociale agenda, som vil blive forelagt på topmødet i Nice i december. Som De ved, åbner den op for et bredt handlingsfelt på beskæftigelsesområdet, og den omtaler da også, at sammenhængen mellem familieliv og arbejdsliv bidrager hertil. Personligt så jeg gerne, at der blev taget endnu mere konkret hensyn til dette tema i den sociale agenda. Jeg hilser det velkomment - som De selv gør - at agendaen indeholder et kapitel, der er helliget befordring af ligheden mellem mænd og kvinder, og også her er det mit håb, at vi kan nå frem til kvantificerede målsætninger.
Det sidste initiativ, som jeg ønsker at opholde mig ved, vedrører udarbejdelsen af chartret for de grundlæggende rettigheder. Som De ved, er dette projekt et resultat af meget komplicerede forhandlinger, som endelig lykkedes den 26. september i år. Dokumentet vil blive forelagt Det Europæiske Råds møde i Biarritz om nogle dage. Jeg vil gerne betone, hvor forpligtede vi har følt os, for at chartret klart omtaler artikler, der vedrører ligheden mellem kvinder og mænd. Jeg får meget tit stillet spørgsmål om dette emne. Jeg ved, at jeg allerede har opbrugt min taletid, så jeg skal gøre det meget kort, men der er visse ting, jeg gerne vil præcisere for Dem.
Tre artikler i chartret omhandler lighed mellem kvinder og mænd. Den første omhandler det generelle princip om lighed for loven for alle. Den andet vedrører princippet om ikke-diskriminering, herunder diskriminering på grund af køn. Den tredje knæsætter princippet om lige løn og lige behandling og er udstyret med muligheden for at gennemføre positive aktioner til fordel for det underrepræsenterede køn
Sammenhængen familieliv/arbejdsliv og retten til lønnet barselsorlov samt rettigheder af mere almen karakter såsom retten til værdighed og retten til fysisk og mental integritet optræder ligeledes i chartret. Alle disse bestemmelser bevirker tilsammen, at denne tekst er et yderligere instrument til støtte for ligheden. Det civile samfunds forventninger er store, og dette er ikke undgået opmærksomheden hos medlemmerne af konventionen, som har ønsket at lave et genderly correct charter.
Jeg vil afslutningsvis gentage, at fællesskabsniveauet er det rigtige niveau til at bevæge sig sammen fremad på alle de områder, jeg her har omtalt. Men det er også det rigtige niveau at opnå fremskridt på inden for mange andre emner, som vedrører kvinder. Her tænker jeg specielt på den vold, de er udsat for, som er et af de højst prioriterede temaer i min regeringsindsats, og jeg ved, at dette tema også i ganske særlig grad er i stand til at mobilisere Dem.
Ethvert fremskridt, vi opnår i en medlemsstat, er et fremskridt for de andre medlemsstater. Lige som de nationale politikker bliver beriget af fællesskabets politikker, må fællesskabets politikker også hente inspiration i de nationale erfaringer. Jeg er overbevist om, at det er sammen: Parlament, Råd, Kommission, men også medlemsstater, arbejdsmarkedets parter og ikkstatslige organisationer, at vi kan gøre fremskridt, og jeg ved, og vi ved, at ligheden mellem mænd og kvinder er undervejs.

Dybkjær
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at byde fru Péry velkommen tilbage til Parlamentet. Vi, der tidligere har hørt hende i Parlamentet, ved, at vi med hende som rådsformand har en meget engageret fortaler for kvindesagen, og det er noget, vi har brug for, hvis vores planer overhovedet skal lykkes. Vi har i udvalget samlet tre beretninger fra Kommissionen og behandlet dem samlet. På udvalgets vegne kan jeg love, at vi fremover vil få beretningerne ekspederet i tide, sådan at Kommissionen ikke føler, at den laver et stort arbejde, men at vi i udvalget negligerer dette og ikke får vores betænkninger færdige i tide. Vi har lovet os selv, at dette ikke ske fremover.
Det, der gælder for alle tre beretninger - jeg skal vende tilbage til rådsformandens tale undervejs - er, at man fremhæver Amsterdam-traktatens artikler og siger, at vi hermed har fået et nyt og godt grundlag for at arbejde med ligestilling i Kommissionen, og at vi også har fået nogle instrumenter, sådan at vi kan gennemføre ligestilling i de forskellige medlemslande på en måde, som vi ikke har kunnet før. Det skal vi som kvinder jo være glade for. Vi kan sige, at næsten alle kvinder har arbejdet hårdt for at få en bedre traktat, hvad angår ligestilling, og jeg synes så, at vi i al stilfærdighed skal være glade for de femten mænd, der har siddet og vedtaget Amsterdam-traktaten og altså også har været med til at gennemføre ligestillingsprincipperne, selv om man jo ikke kan sige, at der ligefrem er tale om en høj grad af ligestilling i deres forsamling. Det er egentlig et paradoks, at vi i EU på den ene side har et fremragende ligestillingsgrundlag - ikke mindst nu med Amsterdam-traktaten - men at det på den anden side altså er femten mænd - hvilket jeg ikke yderligere skal kommentere - i Det Europæiske Råd, som træffer alle beslutningerne. På en eller anden måde afslører det jo, at der er en forskel mellem principperne og den konkrete gennemførelse. Jeg siger det også, fordi jeg tror, det er fantastisk vigtigt, at vi får givet EU et stærkere kvindeperspektiv, og det siger jeg af to grunde.
For det første har vi haft en afstemning i Danmark, som klart viser, at kvinderne i højere grad end mændene er imod dette projekt, ikke blot europrojektet, men EU-projektet i det hele taget. I Danmark har vi ligestilling på rigtig mange områder, så kvinderne burde ikke føle sig truet af projektet. Men vi konstaterer, at på mange punkter er kvinderne imod i langt højere grad end mændene. Så vi har altså et eller andet problem, og jeg vil vove at påstå, at det ikke er fordi vi ikke har fortalt, at EU er ok. Men det hænger sammen med denne overordnede mandsdominerede agenda, som kvinderne følelsesmæssigt stemmer imod.
For det andet står vi nu over for udvidelsen, og vi ved, at omstillingsprocessen fra statsdrevne virksomheder til privatdrevne virksomheder i højere grad går ud over kvinderne. Eftersom landene i meget høj grad har sagt, at de vil have folkeafstemninger, så har vi en stor opgave i at fortælle kvinderne i ansøgerlandene, at EU er godt for dem. For hvis vi ikke gør en særlig indsats på dette område, så er jeg fuldstændig overbevist om, at der igen vil komme en række følelsesmæssige reaktioner, som ikke nødvendigvis har noget med EU-paragrafferne at gøre, men med, at det alt i alt er et meget mandsdomineret foretagende, og så risikerer vi også i ansøgerlandene, at vi får en negativ afstemning, og måske falder udvidelsen. Derfor vil jeg meget appellere til rådsformanden, både den nuværende og den kommende, og kommissæren om at være opmærksomme på dette aspekt, for jeg tror, at det er fuldstændig fundamentalt for vores arbejde, at vi gør en meget stor indsats på dette område.
I forbindelse med betænkningerne skal jeg i øvrigt sige - rådsformanden var også inde på det - at et af de store problemer i EU selvfølgelig er de store kulturelle forskelle. Det kan derfor ikke undre, at rådsformanden har svært ved at få sin handlingsplan igennem. Det viser klart, at landene har meget forskellige interesser, men noget af det, som vi må arbejde på, er at prøve at finde ud af, hvor vi specielt kan gøre en indsats i de enkelte lande. Jeg har en drøm om, at vi kan få en ordentlig statistik for de forskellige områder, så vi kan få indikatorer for arbejdsmarkedet, uddannelse og mange andre ting i relation til ligestilling, således at vi kan arbejde langt mere konkret med tingene. Jeg vil meget anbefale, at det sker for ansøgerlandene også. For det viser sig, at det er fantastisk svært at få tal fra ansøgerlandene om, hvordan fordelingen er mellem mænd og kvinder på de forskellige områder. Jeg tror, at hvis vi skal kunne håndtere udvidelsen ordentligt, så må vi også have de tal.
Der var tusinde andre ting, jeg kunne tænke mig at sige, men jeg kan se, at min taletid er udløbet, så jeg vil stoppe her. Men jeg vil meget appellere til både formandskabet og kommissæren om, at vi går videre ad de retningslinjer, vi har antydet i betænkningen, og som jeg har nævnt i min tale.

Avilés Perea
Hr. formand, fru Pery, fru kommissær, de rapporter, som Kommissionen har udarbejdet om lige muligheder i årene 1997, 1998 og 1999 er meget vigtige dokumenter, og henvisningen til Amsterdam-traktaten udgør et betydningsfuldt fremskridt. Amsterdam-traktatens artikel 2 og 3 - lige rettigheder for mænd og kvinder - og artikel 141 - positiv særbehandling inden for beskæftigelsen - udgør en garanti for kvinderne, som bør effektiviseres i alle Den Europæiske Unions politikker.
Vi ved, at kvinderne ikke deltager tilstrækkeligt i beslutningstagningsprocessen, hverken på virksomhedsområdet, fagforeningsområdet eller det politiske område. Deres deltagelse på arbejdsmarkedet er langt mindre end mændenes, idet denne forskel er mere udpræget i nogle lande, navnlig i Sydeuropa. Man får ikke lige løn for lige arbejde, og denne forskel når op på næsten 30% i den private sektor.
Vi ved, at foranstaltningerne til at forene familielivet med arbejdslivet især begunstiger kvinderne, selv om der stadig mangler undersøgelser om familiens nuværende situation og den rolle, som kvinden spiller i familien, som ikke længere er traditionel, eftersom samfundet har ændret sig meget, og sideløbende hermed har familiestrukturen også ændret sig.
Det er absolut nødvendigt at foretage undersøgelser om kvindens virkelige situation i de forskellige medlemsstater for at kunne målrette de politikker, som bør føres ud i livet for at opnå større lighed mellem mænd og kvinder. For at kunne integrere kønspolitikken i alle programmerne er det vigtigt at kende til den virkelighed, som vi går ud fra, samt de målsætninger, som vi vil nå med visse politikker. For det er resultaterne, fremgangen i kvindernes situation, som virkelig betyder noget.
Vi ved, at kvinderne udgør den største arbejdsløse gruppe i Den Europæiske Union. For at opnå fuld beskæftigelse bliver vi nødt til at gennemføre positive politikker, der er rettet mod kvinderne, som består af såvel at skabe arbejdspladser som forberede kvinderne til de nye stillinger - informationssamfundet, nye teknologier - hvor kvinderne kan spille en rolle på fuldstændig lige fod med mændene. Kvindernes aktivitetsprocentdel i Den Europæiske Union ligger langt under USA og Japan, som kun nogle få lande i Nordeuropa nærmer sig. Hvis vi tager hensyn til ansøgerlandene, forværres problemet, eftersom kvindens deltagelse i disse lande er endnu lavere, så derfor bør målsætningen med lighed mellem mænd og kvinder tages med i alle de programmer, der gennemføres.
Kvinderne har besluttet sig for, at de vil arbejde, at de ønsker at forene deres arbejde med deres familieliv. Kvinderne vil deltage i beslutningstagningsprocessen i det politiske liv, i fagforenings- og virksomhedslivet, og vi ved, at kvindernes deltagelse er positiv for alle og for samfundets fremgang i sin helhed. Den Europæiske Unions politikker bør lette denne deltagelse for at opnå en større lighed mellem mænd og kvinder.

Swiebel
Hr. formand, hr. minister, fru kommissær, kære kolleger, den europæiske ligestillingspolitik startede ikke for tre år siden, som man kunne fristes til at tro, når man ser årsberetningerne, som vi nu behandler, men den går meget længere tilbage, mindst et kvart århundrede, 25 år tilbage. Det startede dengang med meget juridisk opfindsomhed og mod og med en hel del politisk overtalelsesevne. Når man nu betragter ligestillingspolitikken, så virker det, som om når vi sidder her samen, og det er igen overvejende kvinder, der sidder her, og som deltager i debatten, at vi gør alt, hvad vi kan, men at vi samtidig er klar over, at den europæiske ligestillingspolitik er ved at miste sit momentum. Det er blevet til noget, som man ikke kan være for, men heller ikke imod. Det befinder sig i et konceptuelt og politisk vakuum, for at sige det pænt.
Det fremgår også af betænkningerne, som vi behandler nu. Der er meget aktivitet, der bruges mange penge, der er fantastiske konferencer, alle siger en masse flotte ting, men vi ved ikke, hvor det fører hen. Er denne politik en succes? Hjælper det at bringe målene nærmere? Det kan vi ikke undersøge, for som ordføreren skriver i sin betænkning, er politikkens mål ikke klart defineret, ikke målelige. Det, vi skal gøre, er at formulere vores mål klart, så vi ved, om vi har succes, eller om de midler, der anvendes, er effektive. Vi skal endvidere beskrive problemet mere klart. Hvilket problem skal politikken løse? For 25 år siden kunne man drøfte kvinders efterslæb som gruppe i samfundet, diskrimination og ulige behandling. Gælder denne målsætningsbeskrivelse, denne problemdefinition, stadigvæk? Er den stadigvæk passende? Hvilke grupper i samfundet passer den til? Er det ikke sådan, at den samfundsmæssige tilbageståenhed er delvis indhentet af visse grupper, og at andre grupper gør store fremskridt, at det er en form for skinligestilling? Kort sagt, jeg slår til lyd for, at vi endnu en gang tager sagen op og overvejer, hvilke problemer kvinder har. Hvilke problemer skal politikken løse? Kan vi ikke samle det i en moderne metode, og kan vi ikke løse det med en teori og med politiske midler, som på ny giver os fremdrift, så vi ikke fortsætter på samme måde?
Jeg er måske noget kritisk, hr. formand, men det er måske godt en gang i mellem at få det korthus, som ligestillingspolitikken i Europa ser ud til at være, hvori vi alle er meget venlige imod hinanden og siger, at det er så fantastisk, til at ryste lidt.

Olle Schmidt
Fru minister, fru kommissær, hr. formand, jeg vil begynde med at takke vores kollega, fru Dybkjær, for en udmærket betænkning og byde hende velkommen tilbage til Parlamentet efter de seneste ugers valgkamp. Vi ved, at Lone Dybkjær gjorde, hvad hun kunne.
Jeg er en mand! Der er ikke lige muligheder for mænd og kvinder i EU. Det fortjener at blive gentaget. Ind imellem synes en del mennesker, også kolleger her i Parlamentet, at tro, at det er tilfældet, men det er det ikke. Det er nok, præcis som andre har sagt, at se på Parlamentet: Hovedparten er mænd, hovedparten af dem, der bestemmer, er mænd, og når Det Europæiske Råd mødes, er det udelukkende mænd. Der findes en kvindelig statschef i Europa. Derfor er det glædeligt, at Europa-Parlamentet repræsenteres af en kvinde i disse sammenhænge.
Der er brug for flere kvinder på de poster, hvor beslutningerne træffes, fordi det helt enkelt er uacceptabelt, at så meget menneskelig kompetence går tabt. Kvinder kan - uden kvotering! I denne uge har vi taget et stort skridt imod et genforenet Europa. I forbindelse med de igangværende tiltrædelsesforhandlinger er det en særlig vigtig opgave at forbedre forholdene med hensyn til ligestilling i ansøgerlandene.
Nogle problemområder: Kvinder har ofte dobbeltarbejde, arbejdsløsheden er højere blandt kvinder, pasningsmulighederne er blevet ringere, der er for få kvinder på de poster, hvor beslutningerne træffes, volden imod kvinder er stigende i mange ansøgerlande, og flere ansøgerlande er centrum for den stigende handel med kvinder.
Hvad kan der gøres? En hurtig optagelse i EU giver økonomisk styrke, bedre vilkår for kvinderne og større valgfrihed. Ligestillingskapitlet skal have samme vægt i tiltrædelsesforhandlingerne. Ingen overgangsperioder! Vi må føre tilsyn med, at direktiver om ligestilling rent faktisk indføres i lovgivningen. Mainstreaming er meget vigtigt, også i ansøgerlandenes indenrigspolitik. Der bør indføres en ombudsmand for ligestillingsspørgsmål, også i ansøgerlandene. EU bør gennemføre en kampagne mod volden imod kvinder i hele Øst- og Centraleuropa. EU bør ligeledes tage initiativ til en FN-konvention imod menneskehandel.
Jeg sagde i starten, at jeg er en mand. Det er måske nødvendigt at påpege her i Parlamentet. Ud fra min egen erfaring - hvis jeg må blive personlig - er jeg overbevist om, at punkt 15 i beslutningen uden sammenligning er det vigtigste punkt, når det drejer sig om at opnå ligestilling og lige vilkår for mænd og kvinder. Her står der, at mændenes deltagelse og adgangen til gode pasningsmuligheder er et vigtigt punkt.
Hr. formand, jeg vil slutte med at sige, at ligestillingen begynder i hjemmet. Kan vi ikke deles om arbejdsopgaverne og ansvaret i den lille verden, vil der aldrig komme virkelig ligestilling i den store verden.

Hautala
Hr. formand, jeg sætter stor pris på, at Frankrig under sit formandskab har besluttet at fremkomme med en udtalelse om ligestillingsspørgsmål til Parlamentet. Dette kommer dog ikke som nogen overraskelse, for vi er godt klar over, at statssekretær Pery er uhyre aktiv i disse sager også i Frankrig. Hun har fuldstændig ret, når hun siger, at nationale fremskridt kan inspirere os her på EU-plan, og på den anden side kan fremskridt på EU-plan igen give medlemsstaterne et praj om, hvilken retning de bør stile efter.
Vi skal også konstatere, at grundlovsreformen i Frankrig med henblik på at gennemføre ligestilling i beslutningstagningen måske kan virke som en inspirationskilde ikke kun i medlemsstaterne, men måske også på Den Europæiske Unions plan. Jeg er godt klar over, at her kommer vi ind på et meget delikat område, for vi lige som træder på medlemsstaternes kompetenceområde.
Vi kan måske konstatere, at efter at Kommissionen er begyndt at sikre ligestillingen mellem mænd og kvinder i sine komitéer og ekspertgrupper, er der måske ikke så lang vej til, at vi tør sige som Dybkjær, at der også på højere plan skal gås ud fra, at såvel kvinder som mænd repræsenterer Den Europæiske Union også ved topmøderne.
Med hensyn til chartret om de grundlæggende rettigheder var den største skuffelse for mig i disse anliggender det faktum, at der overhovedet ikke var tale om, at vi bør gennemføre idéen om ligestilling mellem kvinder og mænd i beslutningstagningen. Dette bør dog helt naturligt - i et moderne samfund - høre til chartret om grundlæggende rettigheder, men arbejdet for dette skal sikkert fortsættes og uddybes.
Pery talte om betydningen af at sammenpasse arbejde- og familieliv. Jeg er glad for, at hun meddelte, at også Frankrig anvender den samme metode som Finland, hvor der identificeres helt klare indikatorer, hvorved situationen kan vurderes. Dette kan vel også du som svar til Swiebel, der efterlyste, at vi skal kunne fastlægge klare målsætninger, og at resultaterne skal kunne vurderes. Jeg tror, at denne metode, som Finland for første gang har taget i brug, er brugbar på rigtig mange områder, og fordi den er en del af Kommissionens ligestillingsstrategi, er der grund til at forvente meget af den.
Jeg vil også påpege et problem fra området erhvervsliv og familieliv. Det ser ud, som om at det er stadig sværere for unge familier at benytte de rettigheder, som er sikret ved lov for dem, for konkurrencen i arbejdslivet er blevet så hård. Vi skal være særdeles opmærksom på, at unge mødre og fædre ikke selv frivilligt opgiver deres rettigheder af frygt for problemer i arbejdslivet.
Mainstreaming blev der også henvist til af flere, og jeg kan kun være enig i, hvad der er blevet sagt om, at f.eks. på det økonomiske og politiske område er det primært vigtigt at begynde at se på udsigterne med hensyn til kønnene. Det er en kendsgerning, at kvinderne i Danmark er bange for, at hele det europæiske integrationsprojekt er en trussel mod de rettigheder og den velfærd, kvinderne har opnået. Dette tror jeg giver både Kommissionen og Rådet tilstrækkelige udfordringer.

Fraisse
Fru minister, fru kommissær, kære kolleger, jeg hilser de to betænkninger velkomne, som i dag er til debat, både den, der gør status, fru Dybkjærs, og den om fremtiden, fru Erickssons, som jeg begge to fandt enormt interessante. Jeg vil med Deres tilladelse ganske enkelt tale om præcist det, der står i disse betænkninger, det vil sige vores målsætning som europæere i dagens Europa, i forhold til spørgsmålet om lige muligheder. Det, der fremgår af disse betænkninger, er vanskeligheden ved at gå fra teori til praksis. Meget teori, mange smukke ord, vi er de første til at sige det, de første til at bruge smukke ord, men praksis lader vente på sig.
Hvorfor bekymrer det mig? Fordi jeg mener, at vi befinder os i en fase af uklarhed og meget stor forvirring, når det gælder lige muligheder i det europæiske område. Vi vil have specifikke aktioner, og vi vil have mainstreaming. De to ting er ikke så nemme at forene, og vi risikerer at tabe på alle fronter. Som eksempel vil jeg bruge det, der vil ske om lidt, når vi til middag skal stemme om to betænkninger om diskrimination og lige adgang til beskæftigelse, som begge to ser bort fra køn, med henvisning til at køn tages der vare på i andre politikker end diskriminationspolitikken.
Jeg finder denne holdning ubehagelig og dobbelttydig, og det bør, forekommer det mig, give anledning til overvejelser om de projekter, De foreslår os, for det er ikke sikkert, at vi ad den vej når nogen form for praksis. Lad mig nævne et ganske enkelt eksempel, som vi for kun tre dage siden drøftede i Udvalget om Kvinders Rettigheder. Taler vi om fleksibilitet, eller vil vi kæmpe imod fattigdom? Begge dele er mulige, men de er kontradiktoriske, for vi ved udmærket, at fleksibilitet som regel medfører mere fattigdom, det skal kvindernes verdensmarch i næste uge nok vide at gøre opmærksom på.
Der optræder altså modsigelser i vores politik om lige muligheder, og jeg tror, vi er nødt til at gøre os dette klart, så vi bliver i stand til bedre at organisere det fremtidige forløb af vores projekt. Et andet eksempel, som også er en yndet genstand for vores modsigelser, er spørgsmålet om deltidsarbejde. I dagens betænkninger optræder det blandt de sociale rettigheder. Er adgang til deltidsarbejde en social rettighed? Jeg aner det ikke. Jeg tvivler på det. Til gengæld optræder der på samme niveau i betænkningerne noget, som jeg synes er meget vigtigt, og som både fru Dybkjær og fru Ericksson da også har fremhævet, nemlig den kendsgerning at man for fremtiden bliver nødt til at interessere sig for det, der kaldes "de afledte rettigheder", det vil sige kvinders sociale autonomirettigheder.
Hvad gør en kvinde, der har levet 20 år sammen med en mand, som forlader hende? Hvilken pension får hun? Det er et godt spørgsmål! Hvordan ser det ud med hendes finanser? Der er ikke lige muligheder, der er ikke reel ligestilling for kvinder uden en autonomi og en frihed i de sociale rettigheder, som kan give dem mulighed for at opretholde deres levefod igennem hele deres liv. Jeg så gerne, at dette emne, som er så udmærket fremhævet i vores betænkninger, fremover stod i centrum for vores bestræbelser.
Jeg vil nu tale om noget, der måske er blevet endnu en af mine bekymringer, nemlig udvidelsen. Vi er henrykte over, at der siden det finske formandskab er indført indikatorer, og jeg ved, at det franske formandskab lægger vægt på at konsolidere denne politik i en vigtig, fast praksis. Det er jeg tilfreds med, det glæder mig. Men, altså, det var udvidelsespolitikken, og vil slutte med den, for spørgsmålet om udvidelsen bekymrer mig enormt. Vi stemte naturligvis i går for betænkningen om udvidelse med en hel række lande. Men hvor er, om jeg må spørge, vilkårene for kvinders rettigheder og lige muligheder i denne udvidelse? Det optager mig meget, og jeg amnoder det franske formandskab om at tage sig af det.

Montfort
Fru minister, fru kommissær, hr. formand, kære kolleger, vi er alle her enige om, at lige muligheder for mænd og kvinder er et mål, der skal forfølges i enhver af de politikker, vi fastlægger. Men ud over målet er det afgørende at bestemme metoden. Man skal sikre sig, at det, der er besluttet i Strasbourg, virkelig er et fremskridt. I de lige muligheders navn har franske kvinder, takket være Europa, erobret retten til at arbejde om natten. Jeg er ikke sikker på, de har grund til at være taknemmelige over det.
Den europæiske metode, der vil uniformere, er ikke den rette. For det første, fordi kvinder, som borgere i al almindelighed, selv om de måske har samme opfattelse af ret og rimelighed, ikke har samme opfattelse af deres rolle i de forskellige kulturer inden for Den Europæiske Union. Kvinden er af naturen udvalgt til at være den, der bærer menneskehedens fremtid i sit skød. Ethvert samfunds fornemste pligt er derfor at begunstige livets udvikling og dermed gøre alt, for at kvinder kan forene deres legitime ret til personlig og erhvervsmæssig udfoldelse med deres potentielle moderskab.
På dette område hersker der ingen lighed. Kun kvinder kan føde børn. Der kan derfor kun være tale om rimelighed, eftersom kvinders og mænds roller i denne henseende er tydeligt differentierede.
I stedet for at udvide adgangen til abort skulle den franske regering snarere udvikle en politik, der har til formål at eliminere alle materielle og sociale grunde, som kan lede en kvinde til en så livsfornægtende handling. Enhver abort er en dom over vores samfund, men aldrig over en kvinde, aldrig over et individ.
Efter at jeg er blevet medlem af Parlamentet, har jeg ikke desto mindre det indtryk, at man her i forsamlingen ønsker at glemme denne dimension af kvinders liv. Og hvad der er endnu mere alvorligt, jeg har ligeledes en fornemmelse af, at Den Europæiske Unions institutioner har det allerstørste besvær med at udvikle en samlet vision for vores landes samfund. Igennem debatterne, igennem de vedtagne regler og bestemmelser viser der sig et opdelt og fragmenteret syn på vores samfund. I stedet for at henvende os til alle inddeler vi i rum, minoritet efter minoritet, etnisk gruppe efter etnisk gruppe. Som kvindelig fransk borger er dette syn på verden specielt fremmed for mig. Jeg er en borger, som skal nyde godt af, hverken mere eller mindre, de samme rettigheder og de samme perspektiver som enhver borger af det andet køn.
Undertiden sker det også, at jeg smiler her i Europa-Parlamentet. Jeg smiler, når jeg hører, at den gruppe, der er mest fjendtlig over for indførelsen af den fælles mønt, er kvinderne, specielt i Danmark. På samme måde, som man vedtager en politisk indsats specielt rettet mod de handicappede eller de blinde, udvider man nu, som den naturligste ting i verden, rækken til også at omfatte kvinderne. Det er nu også irriterende med disse kvinder, som i deres køkkener eller ud fra deres husholdningsregnskaber siger nej til en strålende fremtid med euroen. Altså må man genopdrage dem.
Billedet af den europæiske kvinde, som man lærer hende at kende gennem siderne i vores betænkning og i vores direktiver, stemmer dårligt overens med disse danske kvinder, hvoraf flertallet siger nej til euroen. Så nu beskriver man dem på nogle nye sider som dårligt informeret, isolerede og uden for den bevægelse, der sker i verden. Det vil de danske kvinder sikkert sætte pris på.
Jeg benytter lejligheden til her at sende en hilsen til de danske parlamentarikere, i særdeleshed Ulla Sandbæk og Pia Kjærsgaard, som, selv om de kommer fra forskellige politiske verdenshjørner, alligevel sammen inkarnerer det mod, som så mange mænd mangler. Jeg er i dag af den overbevisning, at det igennem Parlamentets forskellige sektorpolitikker - ja, jeg vil gå så vidt som at sige dets forkærlighed for mindretal - er en metode, der tegner sig. Det gælder om at ødelægge enhver national tilknytning og reducere de europæiske samfund til en samling isolerede individer, til små etniske, seksuelle, sociale og andre minoriteter, alt sammen styret langt borte fra af en europæisk stat, der er lige så fjern, som den er bureaukratisk.
Set i dette perspektiv kan det ikke undre, at fru Dybkjærs betænkning henviser til Beijing-platformen, der med henvisning til kvinders ret forsvarer en ganske særlig opfattelse af kvinden og af hendes rettigheder og påtvinger hele verden den. Den polske delegation ved konferencen i New York havde allerede kunnet tage mål af arrogancen i holdningerne hos en del af den europæiske delegation, som var ude af stand til at acceptere andre synspunkter, der var mere moderate end dens eget. Det var nødvendigt, at andre medlemmer af Europa-Parlamentet for i blækhuset for at få korrigeret sigtet, og det har Polen i øvrigt siden takket dem for.
Trods disse bemærkninger vil vi stemme for betænkningen, for vi er naturligvis positive over for lige muligheder, men lige muligheder er frem for alt respekt for den enkelte.

van Dam
Hr. formand, fru rådsrepræsentant, fru kommissær, i de sidste årtier har mænds og kvinders stilling og forholdet mellem dem i samfundet ændret sig meget. Antallet af familier med to indtægter er steget betydeligt. I betragtning af denne udvikling er vi glade for en politik, som bidrager til ligeværdig udvikling af mænd og kvinder i overensstemmelse med deres personlige anlæg og interesser.
Den foreliggende betænkning beror imidlertid på en forceret tolkning af lighedsprincippet. Der tages utilstrækkeligt hensyn til forskelligheder eller forskellene mellem mænd og kvinder. Der gås endvidere ud fra individets autonomi. Herved kan kvinders valgfrihed, som man stræber efter, nemt give anledning til frustration og nye undertrykkelsesnormer.
Således er det meget karakteristisk, at betænkningen sigter imod, at der skal være en talmæssig balance mellem mænd og kvinder i alle sektorer af samfundet, f.eks. på arbejdsmarkedet. Kvinder og mænds forskellige karakter, anlæg og interesser betyder, at valget af uddannelse og erhverv er forskelligt. Det vidner om realitetsevne at respektere og værdsætte denne forskel.
Den nederlandske regerings kampagner for at få piger til i højere grad at vælge naturvidenskabelige fag og såkaldte mandeerhverv er slået helt fejl. En europæisk gentagelse af denne fejltagelse er efter min mening helt nyttesløs.
Jeg må sige, at det var chokerende, at Rådets repræsentant vovede at tale om tvunget, og jeg gentager, tvunget lighed i hjemmene. Jeg håber, at hun er enig med mig i, at staten ikke har ret til at blande sig i folks privatliv.
Af betænkningen fremgår endvidere en undervurdering af transduktivt arbejde. Opdragelse af børn, især videregivelse af normer og værdier, er livsvigtigt for vores samfund. De, der tager mødres valgfrihed til at opdrage deres egne børn ulønnet fra dem, får på langt sigt regningen præsenteret gennem ungdomskriminalitet og vandalisme.
Kvinders såkaldte efterslæb med hensyn til lønnet arbejde i forhold til mænd skal netop ikke ses som ulighed, for det beror på et ensidigt bestemt kvindefjendsk synspunkt. Det er trods alt den kolde rationelle oplysningstankegang, som gør mennesket til et uafhængigt autonomt væsen og degraderer kvinder til det svage køn. Når denne opfattelse er udgangspunktet, er det klart, at man vælger at ligestille kvinder med mænd.
Dette valg giver ingen garanti imod det onde, lidelser og uretfærdighed. Herigennem fortsætter andre former for undertrykkelse. Mennesket er et afhængigt og ansvarligt væsen anbragt i på den ene side et forhold til Gud, dets Skaber, og på den anden side medmennesket. Heraf følger bl.a., at mand og kvinde står i forhold til og har brug for hinanden for at komme til deres ret som mand og kvinde. Netop derfor er det en fejl, at ægteskab og familie holdes helt uden for denne betænkning.

Lulling
Hr. formand, mine damer og herrer, det er helt sikkert et fornuftigt initiativ, Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder har taget til at udarbejde en betænkning om Kommissionens årsberetninger vedrørende lige muligheder for mænd og kvinder i Den Europæiske Union, der omfatter perioden 1997 til 1999. Disse beretninger har bekræftet, hvad vi jo alle allerede ved: Det er langtfra alt, der er i bedste orden med ligebehandlingen og de lige muligheder for mænd og kvinder i EU's medlemslande, selv om det første ligebehandlingsdirektiv om lige løn for mænd og kvinder allerede er 25 år gammelt, selv om man allerede i Rom-traktaten fra 1957 i artikel 119 skrev om fjernelsen af løndiskrimination af kvinder. Det er nu mere end 40 år siden! Alligevel diskuterer vi nu allerede det femte handlingsprogram om ligestilling mellem kvinder og mænd.
Fru Dybkjærs betænkning indeholder igen en lang liste af ønsker og krav til Kommissionen, især hvad angår undersøgelser, som dog efter min mening ikke er absolut nødvendige. Men vi ved jo alle, hvor skoen trykker, og at den utilfredsstillende situation skyldes den manglende politiske vilje, især i medlemslandene, den manglende vilje hos arbejdsmarkedets parter, de politiske partiers tøven med hensyn til at inddrage flere kvinder i beslutningsprocesserne og også mentaliteten hos - det kan vi lige så godt indrømme - mange kvinder og mænd. Det er blevet understreget her endnu en gang.
Det, jeg savner i betænkningen, er et krav om, at Kommissionen, kommissæren, langt om længe påtager sig at viderebehandle de forskellige, meget konkrete forslag fra Europa-Parlamentet, hvilket skulle være gjort for længst. I stedet for undersøgelser og smukke erklæringer og søndagstaler har vi meget mere brug for konkrete forslag til retsakter fra Kommissionen.
For det første med hensyn til en forbedring af de eksisterende direktiver, f.eks. om ligebehandling på området social sikkerhed i de offentlige og erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger. Jeg vil i den forbindelse gerne minde om vores betænkning om deling af pensionsrettigheder ved skilsmisse, hvor ydelserne til de efterladte og pensionsalderen inddrages i direktivet fra 1979. Jeg vil gerne minde om den længe savnede forbedring af det "koffeinfrie" direktiv fra 1986 om ligebehandling af selvstændige inklusive medhjælpende ægtefæller - disse millioner af usynlige arbejdstagere, for størstedelens vedkommende kvinder - uden social sikring i de små og mellemstore landbrugsbedrifter. Vi vedtog for fem år siden enstemmigt en fremragende betænkning herom og forlangte f.eks. en rammevedtægt for medhjælpende ægtefæller. Efter to rundbordsforhandlinger, som var organiseret af Kommissionen, er der pinlig tavshed. Det er nu tre år siden.
Det er jo op til Kommissionen langt om længe at fremsætte konkrete forslag til retsakter i stedet for at spilde tiden og pengene med betænkninger og undersøgelser og stjæle vores tid, der er bedre brugt på fornuftigt lovgivningsarbejde! Det burde Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder også lægge sig noget mere på sinde!

Gröner
Hr. formand, mange tak, fru Nicole Pery, fordi De i dag har vakt vores håb med hensyn til det franske rådsformandskab, der med loven om ligebehandling har sat nogle høje standarder. 50% mænd og 50% kvinder på vælgerlisterne, det kunne godt bruges som model. Vi venter imidlertid stadig på beslutningen om et formelt ministerråd. Vi kommer desværre igen til at videregive det til andre ministerråd med henblik på beslutningstagning.
Vi vil ikke vente længere. Vores kolleger har sagt, at de vil se politisk handling. Der skal langt om længe træffes beslutninger om lige løn for lige arbejde, det vil sige gennemførelse af artikel 141, gennemførelse af artikel 13. Chartret om grundlæggende rettigheder må ikke blot forblive en smuk erklæring. Vi har brug for konkrete foranstaltninger med henblik på en gennemførelse heraf og muligheder for at forene familieliv og arbejdsliv. Det femte handlingsprogram vil hjælpe os, men Europa-Parlamentet har også allerede udarbejdet retningslinjer. Vi har skabt et netværk af ligestillingsudvalg med de kvindelige kolleger fra parlamenterne, og vi mødes til november med de kvindelige kolleger fra medlemslandene og også fra ansøgerlandene.
Vi gjorde det i øvrigt også i New York og ved Beijing+5-konferencen. Jeg var ordfører i Beijing og medordfører i New York. De polske kvinder var os meget taknemmelige for at have understreget, at den repræsentant, der var til stede der, faktisk ikke gengav de polske kvinders holdninger. Jeg fik mange positive reaktioner.
Jeg vil gerne minde vores formand for Kommissionen, hr. Prodi, om den store tale, han holdt her. Europa kan ikke opbygges mod kvinderne. I forhold til de andre institutioner er vi pionerer med en andel af kvinder på 30% i Europa-Parlamentet. Kommissionen har 25% kvinder, det er i det mindste en opadgående tendens. Det kunne være bedre hos EF-Domstolen. Her er kun to ud af 15 dommere kvinder. Ja, og i Rådet ser det ligestillingsmæssigt meget sølle ud rent udviklingspolitisk. Rådet er nærmest et udviklingsland, hvad angår kvindeanliggender, må jeg sige.
Bekymringen er velegrundet. Vi har hørt, at det foregående rådsformandskab først omstrukturerede og derefter afskaffede ligestillingsministeriet. Det giver anledning til stor bekymring, og vi forventer, at man ikke alene kommer op i højere omdrejninger inden for ligestillingspolitikken, men at der også bliver handlet konkret.

Evans, Jillian
Hr. formand, Kommissionens beretninger om ligestilling er meget velkomne, men desværre er de, som ordføreren nævnte tidligere, ikke særlig velegnede i praksis som reelle mål for succes eller basis for fremtidige programmer, da de er for beskrivende og ikke i tilstrækkelig grad analyserer succes og fiasko.
En af de væsentligste forudsætninger for en forbedring af kvindernes stilling er først og fremmest, at man præcis ved, hvordan den nuværende situation er. Det betyder, at vi har brug for nøjagtige tal og kendsgerninger. Så kan statusberetningerne bygge på klare kriterier og give en objektiv analyse af fremskridtet eller mangelen på samme. Et af de vigtigste kritikpunkter, jeg hører fra kvindernes græsrodsorganisationer, er, at de skal komme med meget detaljerede udtalelser om deres fremtidige arbejde og udfaldet heraf, når de søger om økonomisk støtte fra Den Europæiske Union. Men beretninger som disse indeholder ikke nær så detaljerede oplysninger.
Vi skal sikre, at oplysningerne og aktiviteterne når ud til kvinderne i deres egne samfund, og det kan effektivt gøres ved at udvikle og fremme casestudies fra det virkelige liv, der giver et positivt billede. Jeg repræsenterer Wales, og jeg prøver at se disse beretninger med de walisiske kvinders øjne og overvejer, hvad disse fremskridt betyder for dem, og hvordan de kan få adgang til og bruge disse oplysninger.
Jeg støtter anmodningen fra Udvalget om Kvinders Rettigheder om en omfattende undersøgelse af kvinders situation i EU og ansøgerlandene som grundlag for det fremtidige arbejde. Kvindeorganisationerne, regeringerne, Europa-Parlamentet og Kommissionen gør en stor indsats. Ministeren har fortalt om det fremskridt, der er sket i Frankrig, og det kan vi lære meget af. Der kræves større kvindedeltagelse på alle regeringsniveauer og på alle tilværelsens områder, hvis demokratiet skal udbygges, og der skal opnås en fred, som varer ved. Vi bør fremme bedre dialog med kvinder overalt - Den Europæiske Union anses trods alt for pioner, hvad angår ligestillingslovgivning. Beretningerne hilses velkomne, og den udvikling, de beskriver, er et skridt i den rigtige retning, men før vi virkelig begynder at udveksle god praksis og basere vores arbejde på de faktiske kendsgerninger, kan vi ikke bedømme, om vi er på rette vej mod at opnå reel ligestilling mellem kvinder og mænd.

Figueiredo
Hr. formand, fru kommissær, fru minister, kære kolleger, som det fremgår af Kommissionens beretninger, er der stadig vigtige spørgsmål, der trænger til at blive løst, hvad angår ligestillingen mellem mænd og kvinder. Inden for praktisk talt alle aktivitetsområder gør der sig ganske stor ulighed gældende. Trods forskelle mellem medlemsstaterne har kvinder normalt en lavere erhvervsfrekvens end mænd, de er mere arbejdsløse og arbejdsløse i længere tid, er mere udsat for usikre ansættelsesforhold, for deltidsarbejde og atypisk arbejde, usikre ansættelsesforhold og lav løn. Kvinders gennemsnitsløn er stadig generelt lavere, ca. 28%, end mændenes, og dette betyder, at kvinder udgør flertallet af den fattige del af befolkningen, ligesom det vanskeliggør deres deltagelse i det sociale og politiske liv.
Da man ved, at ordentlig beskæftigelse med rettigheder er en afgørende forudsætning for at sikre ligestilling mellem mænd og kvinder og disses muligheder for at klare sig selv på lige vilkår med mændene, må årsagerne til denne situation analyseres, og der må træffes de nødvendige foranstaltninger til at overvinde den, navnlig gennem politiske initiativer inden for beskæftigelse, undervisning, uddannelse og faciliteter til støtte for familier og børn, hvor der især skal sættes ind på det praktiske plan og ikke blot i form af hensigtserklæringer.
Hvad angår deltagelse i beslutningsprocesserne, er kvinderne stadig i mindretal både på det politiske niveau, i erhvervslivet og i fagbevægelsen. Hvis denne situation til dels forklares ved de hindringer, som kvinderne møder på arbejdsmarkedet og i familien, må de politiske partier påtage sig deres demokratiske ansvar og sikre kvinderne lige muligheder for at deltage i det politiske liv og dettes beslutningsprocesser, så der kan gøres en ende på denne skandaløse situation, der endnu hersker ved begyndelsen til det ny årtusind.

Kratsa-Tsagaropoulou
Fru rådsformand, jeg vil gerne takke Dem for det franske formandskabs interessante initiativer, som De har fortalt os om i dag. Jeg vil specielt gerne standse op ved udtrykket articulation mellem familie- og erhvervslivet samt udtrykket parité au quotidien. Jeg vil gerne fortælle Dem, at disse udtryk og deres indhold til stadighed vinder terræn i det franske samfund, og jeg håber, at denne interesse også spreder sig til det øvrige Europa. Jeg vil også gerne lykønske Dem for Deres initiativ til at indføre kvindedimensionen i de forskellige råd, for vi kan hver dag konstatere, at kvindespørgsmålet er et spørgsmål af særlig interesse og ikke kun en nødvendig dimension i enhver politik.
Fru kommissær, vi har modtaget Kommissionens beretninger med stor interesse, og vi har undersøgt dem i Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder, men jeg må fortælle Dem, at vi ikke er tilfredse med disse beretningers beskrivende karakter. Vi håber, at de kommende beretninger, som skal laves under Deres ansvar, kommer til at give os en kvalitativ og kvantitativ analyse af resultaterne, dvs. en analyse af faktorernes implementering, sammenlignelige og statistiske analyser af situationen medlemsstaterne indbyrdes, analyser af de kulturelle forskelle i de forskellige europæiske samfund, en nøjere bestemmelse af de nedslående faktorer for den udvikling, som vi tilstræber, og om udviklingen af det europæiske statsborgerskab for kvinder, som vi hver dag, ligesom ved folkeafstemningen i Danmark for nylig, kan konstatere, er et område, som vi skal behandle. Vi mener desuden, at det er nødvendigt, at kvinderne er repræsenteret kvalitativt og kvantitativt i de forskellige medlemsstater og om muligt i Europas regioner, så de deltager i Kommissionens initiativer og programmer, for der mener vi, at der findes et stort informationstomrum mellem kvinderne og de organiserede kvindegrupper samt en ubalance i deres deltagelse mellem de forskellige regioner i Europa.
Til sidst vil jeg gerne nævne kvindernes situation i de lande, som forbereder deres tiltrædelse af EU. Af vores historiske forløb og vores erfaring fra de politikker, som vi har implementeret, har vi pligt til at hjælpe dem, og af den grund mener jeg, at Kommissionen og Rådet skal kræve af medlemsstaterne, at de godkender de mekanismer, som gør det muligt at implementere ligestilling i alle deres politikker. Vi er ikke kun politisk og moralsk forpligtet over for de lande, som forsøger at finde deres europæiske kurs, men også over for sammenholdet i det udvidede Europa, som vi forbereder.

Theorin
Hr. formand, velkommen tilbage til Parlamentet, fru Pery. Tak for Deres stærke engagement og Deres engagerede arbejde for ligestilling. Vi glæder os ikke mindst til, at det lykkes Dem at gennemføre "hver anden er en kvinde" i beslutningstagningen.
Dette er aldeles udmærket. Jeg skal blot nævne et par spørgsmål, som jeg finder det hensigtsmæssigt, at Rådet tager med i sine overvejelser og i sit arbejde. Det gælder ikke kun kvinderne i Den Europæiske Union, men også kvinderne i ansøgerlandene. I ansøgerlandene har den sociale udstødelse af kvinder været langt større end blandt mændene; det er altså kvinderne, der rammes hårdest. Mange af dem har mistet deres arbejde, og med dette følger også vold imod kvinder, kønsdiskriminering og kvindehandel. Mange kvinder narres til Vesteuropa med løfter om et bedre liv, men virkeligheden bliver den modsatte. De bliver ofte ofre for voldtægt, og nogle tvinges ind i prostitution. Derfor må vi kræve og støtte forebyggelsesprogrammer og særforanstaltninger, f.eks. stram lovgivning, vidnebeskyttelse og informationskampagner. Men når de eksisterende love ikke overholdes, og der ikke vedtages nye, tillader de europæiske regeringer indirekte, at mafiaen fortsætter med disse ting. Det er altså et utroligt vigtigt spørgsmål at tage op for os.
Rådet, ikke mindst mændene der, har derfor en meget vigtig opgave på dette område med at lede Europa i kampen mod kvindehandelsmafiaen. Denne slavehandel er nemlig noget, som ingen ansvarlig politiker kan fortrænge, trække på skuldrene ad eller negligere. Vi har et politisk ansvar for at afskaffe denne moderne form for slaveri. Til slut vil jeg sige noget om mænd - jeg vender mig samtidig imod mændene. Når jeg taler om "mændene", mener jeg mænd med magt. Det er Prodi, Chirac, Jospin, Schröder, Blair, Persson m.fl., som skal involveres i dette, nemlig alle vores 15 regeringschefer.

Vachetta
Hr. formand, denne betænkning fremhæver i sine indledende punkter visse aspekter af ulighederne mellem mænd og kvinder. Kvinder tvinges til midlertidigt arbejde, de udsættes i større grad for arbejde på usikre vilkår og for arbejdsløshed, og de betales i gennemsnit 30% mindre end mænd.
Desværre er de efterfølgende forslag ikke på højde med disse punkter. Først og fremmest fordi de for størstedelens vedkommende omhandler oprettelsen af observationcentre og udarbejdelse af statistikker og undersøgelser. Nu er uligheden mellem mænd og kvinder jo sådan set ikke noget nyt fænomen, som vi så kunne opdage og med rette give os til at studere. Set fra et professionelt synspunkt kan man ikke have lighed som målsætning og blive ved med at udvikle mere utryghed, fleksibilitet og deltid. Deltid, som kvinder er tvunget til, eftersom 70% af dem helst ville arbejde på fuld tid.
Man er i dag vidne til en pauperisering af lønarbejdende kvinder over alt i Europa, også i Frankrig, hvor 15% af dem utroligt nok lever med under 3.650 franske francs om måneden. Værre er det, at denne såkaldte lighed undertiden vendes imod kvinderne, som det i dag sker i Frankrig, hvor overførelsen af et direktiv vil gøre natarbejde for kvinder lovligt. Det er en sær form for lighedsopfattelse. Man kunne have foretaget andre valg og i stedet have afskaffet mænds natarbejde, når det ikke er nødvendigt for opfyldelsen af de samfundsmæssige behov.
Kort sagt smukke ord og intet konkret. Det er ikke tilstrækkeligt. Og det har vi i sinde at give udtryk for i Bruxelles den 14. oktober med kvindernes verdensmarch, imod vold og for et rigtigt job til alle. Disse er de ufravigelige forudsætninger for reel lighed.

Valenciano Martínez-Orozco
Hr. formand, jeg vil gerne takke fru Pery for hendes tilstedeværelse i Europa-Parlamentet og ligeledes takke for kommissær Diamantopoulous tilstedeværelse.
Af de betænkninger og indlæg, som vi analyserer i dag, kan vi udlede noget, som mange af vi kvinder allerede vidste, nemlig at problemet med lige muligheder er et strukturelt problem, og at der er brug for globale strategier til at løse det, for vi kvinder er hverken en kategori, en ensartet social gruppe eller noget kollektiv.
I Den Europæiske Union løber vi nu den risiko, at vores debat bliver en eliternes debat, og at de opnåede fremskridt kun når ud til nogle af de mest informerede og mest privilegerede kvinder, idet man tilsidesætter de andre kvinder, som er de unge kvinder, indvandrerkvinderne, de enlige mødre, ofrene for hvid slavehandel osv. De lider under en mangfoldig diskrimination. Vi kan ikke blive ved med at opretholde en elitedebat, vi kan ikke blive ved med alene at begunstige de kvinder, der har flest muligheder, med fremgangen. Vores bestræbelser skal rettes mod de kvinder, som har det sværest, og som for resten også udgør størstedelen i Den Europæiske Union. Derfor skal vi virkelig evaluere kvindernes situation, vi skal udarbejde indikatorer, det skal lykkes os at give vores politiske handling bindende virkning på en sådan måde, at fremganen virkelig når ud til alle og ikke alene til nogle få kvinder.

Torres Marques
Fru kommissær, kære kolleger, jeg vil gerne først lykønske det franske formandskab med at have taget initiativ til denne debat, og hvis man tillader, vil jeg særligt takke vores tidligere næstformand, der er velkendt med Europa-Parlamentets problemer og den interesse, som det har i at diskutere spørgsmålet om ligestilling mellem mænd og kvinder.
Som ministeren så ganske rigtigt har sagt det, diskuterer vi her et politisk spørgsmål af allerstørste betydning. Det er afgørende, at Europa er sig bevidst, at vi her diskuterer et politisk spørgsmål af allerstørste betydning. Og jeg vil gerne lykønske Dem som fransk politiker for den sammenhængende politik, som Deres land har demonstreret ved først at ændre forfatningen for at indføre ligestilling mellem mænd og kvinder og derefter at vedtage en lov til at omsætte den i praksis. Ikke alle lande har formået at følge Deres eksempel, men jeg håber, at Frankrigs eksempel vil vise sig frugtbart for andre lande.
Jeg vil gerne sige, fru minister, at jeg finder det af største betydning, at der finder ministerrådsmøder sted om kvindespørgsmål, og at alle regeringer i EU har et medlem, der er ansvarlig for ligestilling mellem mænd og kvinder. Kun på den måde kan det lade sig gøre at indføre mainstreaming i alle regeringer, og kun på den måde er der et ansigt at hæfte på ligestillingspolitikken. Jeg slutter med at stille Dem et spørgsmål, fru minister. Da ligestillingsministeriet er ophørt i Portugal, hvem er det så, der skal repræsentere mit land på mødet den 27. i Paris?

Ghilardotti
Hr. formand, også jeg vil gerne takke ministeren, fru Pery, og kommissæren, fru Diamantopoulou, for debatten i dag, ligesom jeg vil takke ordføreren, som i denne betænkning ikke kun gør sig overvejelser over, hvorledes det står til med ligestillingen i Den Europæiske Union, men desuden angiver, hvad der bør gøres.
En særlig tak skal ministeren have for den indsats, hun gør i sit land og som rådsformand, og jeg vil gerne knytte en forbindelse mellem rådsformandskabets arbejde og Kommissionens arbejde ved at tage fat på et bestemt problem, nemlig beskæftigelsen. Her tror jeg, at vi har en stor opgave med at opnå synergi. Retningslinjerne for 2001 om ligestilling på arbejdsmarkedet er et skridt på vejen mod mere konkrete, præcise og effektive retningslinjer.
Jeg tror, det går i den rigtige retning. Udvalget om Kvinders rettigheder bakker Kommissionen op og vil også gerne foreslå nogle endnu mere præcise indikatorer. Jeg er overbevist om, at dette arbejde sammen med det femte program, som lægger en strategi, er den rette vej. Måske burde vi holde op med at beklage os, eller rettere vi burde beklage os og samtidig værdsætte de positive skridt, der faktisk tages, for at det kan blive bedre og bedre.

Pery
Hr. formand, jeg vil ikke svare individuelt, undtagen til fru Torres Marques, fordi hendes spørgsmål virkelig er for direkte og personligt. Det er rigtigt, at jeg var lidt ked af at se, at Maria de Belém Roseira ikke længere havde den stilling. Hun havde, tror jeg nok, været yderst aktiv under det portugisiske formandskab, men De vil sikkert forstå, at det ikke er op til mig at fremkomme med en sådan dom, det er op til arbejdsministren, som vi har indbudt til konferencen om lighed mellem mænd og kvinder. Jeg vil således komme med helt overordnede svar om de enkelte emner frem for at svare hver af Dem individuelt.
Flere har været inde på politikken for lighed mellem mænd og kvinder og har sagt, at den ikke blev født for hverken et, to eller tre år siden. Det er selvfølgelig rigtigt, og som den gamle græsrod jeg er - jeg har nemlig også, som mange af Dem, en fortid som græsrod, der strækker sig over godt og vel 30 år - ved jeg også, hvor meget græsrodsbevægelser, kvindebevægelser, intellektuelle bevægelser naturligvis har arbejdet for at fremme dette emne, og i dag er vi på plads i vores rolle som ansvarlige, i en institutionel rolle. Kvindernes historie er endda mere end 50 år gammel, eftersom jeg ind imellem tænker på Olympe de Gouges, som turde forlange en erklæring om kvinderettigheder og lighed mellem mænd og kvinder, og som blev dømt til skafottet i 1793. Kvindernes historie er, som man kan se, meget lang.
Min anden bemærkning gælder ulighederne på arbejdsmarkedet. Den politiske vilje er, kære venner, tydeligvis ikke tilstrækkelig til fra den ene dag til den anden at fjerne alle de sociale uretfærdigheder, vi kan møde, især på arbejdsmarkedet. Arbejdsmarkedets parter og markedet spiller hver deres rolle, men vi gør, hvad vi kan, når det gælder om at give udtryk for en politisk vilje. Jeg vil med en enkelt sætning redegøre for, hvad jeg har gjort ved dette emne: Jeg har ikke tøvet med at fremlægge et lovforslag, som trækker i retning af mere lighed på arbejdsmarkedet. Det drøftes for tiden i Parlamentet, og jeg har indført en bestemmelse i forslaget, som vist ikke alle i mit land er glade for, men som er bindende, og som vil forpligte enhver virksomhed, enhver erhvervsgren til hvert tredje år at forhandle om lighed i virksomhederne, det vil sige lønninger, arbejdsvilkår, karriere, adgang til livslang efteruddannelse.
Min tredje bemærkning angår Deres måde at undersøge tingene på: Mange taler, mange tekster, mange betænkninger, men ingen fremstød, som er tilstrækkeligt konkrete med kvantificerede mål. Ganske vist er virkeligheden i Den Europæiske Union, at vi er 15, der skal beslutte, og at vores kulturelle situationer er forskellige i forhold til dette emne. Ikke desto mindre tror jeg, det er nødvendigt at slås for at opnå kvantificerede mål, så vi kan føre en politik via indikatorerne. Og selv om jeg ikke nævnte det i min tale, regner jeg med, at jeg under ministerkonferencen vil foreslå et gennemførlighedsstudie om det omtalte institut, for vi har brug for et instrument til at følge disse indikatorer og til en ordentlig udveksling af vores gode praksisser.
Fjerde bemærkning er om fremtidens emner. To af Dem har været inde på nye sociale rettigheder, nye skatter og afgifter. Jeg vil gerne sige, at det er det svenske formandskabs centrale tema, og jeg vil for øvrigt med stor interesse følge, hvordan dette emne udvikler sig, idet det sikkert vil kunne inspirere mig til en fransk aktion.
Femte bemærkning er om chartret. Selv om der er sket forbedringer i forhold til den første udgave af dette dokument, havde man ganske rigtigt kunnet håbe på noget mere dynamisk, når det gælder beslutningstagning. Alligevel har jeg ikke opgivet at forbedre denne tekst.
Sjette bemærkning er om udvidelsen. På det punkt tillod jeg mig at tale tydeligt i New York, på vegne af mit land. Jeg vil tale lige så tydeligt i dag, på vegne af formandskabet. Vi er virkelig nødt til at hjælpe kandidaterne med at nå på niveau med EU's acquis. Det forekommer mig at være indlysende. Men man må ikke tro, at ligheden mellem mænd og kvinder kan holdes ude af EU's acquis, og vi vil naturligvis i dette spørgsmål være lige så meget på vagt som i de øvrige.
Til sidst, om volden, prostitutionen og mafiaernes magt, hvis der er et europæisk initiativ, som fru Diamantopoupou ønsker at genoptage, for vi har allerede foretaget os et og andet på fællesskabsniveau i kampen mod volden, så kan hun regne med min støtte.

Diamantopoulou
Hr. formand, det, som vi nu i 100 år har kaldt kvinders problemer, kan anskues ud fra to forskellige synsvinkler, og disse anskuelser har vi set i dag her i salen.
Den ene baserer sig på den tænkemåde, at strukturen i det sociale og økonomiske system er årsagen til den eksisterende forskelsbehandling, og det er den, som EU's og alle de nationale regeringers politik baserer sig på. Den anden tilgang siger, at det er kvinderne selv, som er ansvarlige for den forskelsbehandling, som findes i samfundet. Dette synspunkt fører mange gange til latterlige forvanskninger, såsom det, vi hørte i dag, nemlig at den måde, som kvinderne i Danmark stemte på, skyldes et eller andet bestemt kromosom, som kun kvinder har, og ikke den anderledes sociale virkelighed, som de lever i.
Kære medlemmer, fru Pery, rådsformanden, har på en fremragende måde analyseret det franske formandskabs prioriteringer, som vi alle håber vil være særligt vigtige. Jeg ville i mit korte indlæg gerne udelukkende omtale betænkningen. Men beretningerne fra 1997, 1998 og 1999 er ikke kun arbejdsdokumenter. De er politiske instrumenter. Jeg vil gerne erindre Dem om, at i det lovforslag, som Kommissionen har fremlagt, og som skal forhandles, beder vi medlemsstaterne om en årlig beretning over deres positive tiltag, for vi er virkelig af den mening, at disse beretninger er politiske instrumenter af tre grunde. For det første tegner de et billede af situationen. De vil have bemærket, at der i beretningerne findes analytiske tabeller, data for hver medlemsstat og tabeller over alle delområderne. For det andet giver det mulighed for en sammenlignelig vurdering medlemsstaterne indbyrdes og en sammenlignelig vurdering af EU's samlede kurs gennem tiden. For det tredje udgør de strategifundamentet for EU - selv for chartret om borgernes grundlæggende rettigheder har det spillet en vigtig rolle, at vi havde et billede af den eksisterende situation til vores rådighed - men de giver også denne mulighed på nationalt plan, eftersom medlemsstaterne nu kan fastsætte nationale målsætninger gennem den sammenlignelige vurdering.
De beretninger, som De har til Deres rådighed, synes jeg, koncentrerer sig og lægger særlig vægt på tre spørgsmål. Det ene er kvindernes deltagelse i beslutningsprocessen. Kvindernes gennemsnitlige deltagelse i Europa er 18,6%, i de regionale parlamenter 28,9%, i Europa-Parlamentet 30%, og det ser ud til, at der fra år til år sker en meget lille stigning i størrelsesordenen af 0,6%. En anden interessant betragtning drejer sig om lønforskellen for mænd og kvinder, som på europæisk plan svinger mellem de uacceptable procenter 23% og 24%, men som i visse regioner når helt op på 40%.
Et tredje interessant billede drejer sig om vold i familien, den vold, som kvinder bliver udsat for på europæisk plan. Jeg er helt enig i betænkningens bemærkninger og medlemmernes fremlæggelser, når de har talt om nødvendigheden af at ændre betænkningens natur. Når jeg tager hensyn til Deres bemærkninger, må jeg sige, at vi skal lægge analysen af fakta til grund, især analysen af resultaterne af de vellykkede strategier og vellykkede initiativer på nationalt og europæisk niveau, så betænkningen får et strategisk indhold. Men her vil jeg gerne have Deres hjælp. Mine afdelinger har store problemer med at samle oplysninger fra de nationale regeringer. Der findes mange lande, men vi kunne nævne eksempler fra alle landene, hvor det ikke har været muligt at samle statistiske oplysninger, hvor det ikke har været muligt rettidigt at indsamle deres erfaring og resultater på nationalt plan fra nyskabende politikker. Jeg mener altså, at i samarbejde med Deres nationale regeringer kan De være med til at hjælpe Kommissionen til at indsamle disse oplysninger hurtigt, så den tilsvarende kan fremlægge analysen af dem og betænkningens nye form, sådan som De har bedt om.
Angående udvidelsen er det naturligvis, sådan som også fru Pery sagde, endelig et spørgsmål om sociale normer. Men jeg må betone, at i vores samarbejde med hvert eneste af ansøgerlandene bliver der holdt særlig øje med ligestillingen mellem de to køn såvel inden for rammerne af lovgivningen som inden for skabelsen af institutioner, som kan støtte implementeringen af disse politikker. De ved, at vi er begyndt at underskrive fælles beretninger med alle ansøgerlandene, så vi på årlig basis kan følge deres tilpasning til beskæftigelsespolitikken. Der findes et helt kapitel om kvindernes deltagelse.
Jeg vil gerne takke fru Dybkjær igen, for jeg synes, at hun har gjort et fremragende og dybdegående stykke arbejde i sin betænkning, som vil være os meget nyttig i vores næste beretning, og jeg vil i særdeleshed takke det franske formandskab og fru Pery for den store handlekraft, som de har udvist i ligestillingsspørgsmålet i løbet af deres formandskab.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 12.00.

EF-toldkodeks
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A5-0254/2000) fra Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked om Rådets fælles holdning (6995/1/2000 - C5-0267/2000 - 1998/0134(COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets forordning om ændring af Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks (Ordfører: Palacio Vallelersundi).

Palacio Vallelersundi, Ana
 ordfører. (ES) Hr. formand, hr. kommissær, her til morgen vedtager vi Rådets fælles holdning, hvorved denne reform af EF-toldkodeksen bliver vedtaget endeligt.
Eftersom Parlamentet ikke har stillet ændringsforslag til Rådets fælles holdning, kunne man tro, at det drejer sig om en perfekt tekst. Det er ikke tilfældet, men det er en tilfredsstillende tekst, og efter at have tænkt længe over den og efter en bred debat valgte Retsudvalget ikke at stille ændringsforslag. Hvad skyldes dette? Man må se lidt tilbage i tiden. Reformen af EF-toldkodeksen var indskrevet i den nuværende kodeks' artikel 253, og man forudså en reform før den 1. januar 1998. Derfor er der allerede en vis forsinkelse.
Denne reform er vigtig, fordi den har til hensigt igen at undersøge EF-toldkodeksen i overensstemmelse med det indre markeds og de administrative teknikkers fremgang. Derfor handler det om en vigtig og presserende reform i en sektor, som er den virkelige kerne i den europæiske opbygning, hvilket ikke er nogen hemmelighed.
Forslaget har til hensigt at forenkle toldformaliteterne via edb- eller ikke-papirserklæringer, at gøre regelsættet mere fleksibelt, forbedre opkrævningsproceduren og skabe et mere solidt grundlag til at anvende princippet om god tro inden for importområdet, som er underkastet præferenceordningen, idet der etableres juridiske instrumenter, som gør det muligt at bekæmpe svindelen og tilbyde en større juridisk sikkerhed.
I første behandling vedtog Parlamentet i Paasilinna-betænkningen 13 ændringsforslag af forskellig betydning. 13 ændringsforslag, som derudover fik forskellige udfald i den efterfølgende behandling i Rådet. I sin fælles holdning, der blev endeligt vedtaget med enstemmighed, vedtog Rådet otte ændringsforslag og forkastede fem. Jeg vil ikke sige noget om de otte vedtagne ændringsforslag, eftersom vi alle er enige om dem. Jeg vil sige noget om de fem ændringsforslag, som ikke blev medtaget. Tre af dem - ændringsforslag 4, 5 og 7 - handlede om komitologiproceduren. Disse ændringsforslag skal ses i lyset af den nye interinstitutionelle aftales kontekst, og derfor kan Parlamentet godt tolerere at undlade at insistere på disse ændringsforslag om komitologi, idet man har taget hensyn til, at de på en eller anden måde er blevet medtaget i den nye interinstitutionelle ramme. Med ændringsforslag 15 ønskede Parlamentet at indsætte en betragtning, der opfordrede toldmyndighederne til at anvende toldkodeksen korrekt og fastlægge kontrolforanstaltninger for at garantere en ensartet anvendelse og muliggøre kampen mod svindelen.
Rådet mente, at det ikke var affattet tilstrækkeligt hensigtsmæssigt til at medtage det i EF-toldkodeksen og påmindede om, at der er en grønbog - som for indeværende er ved at blive til lovgivning - for navnlig at bekæmpe svindelen. Og vi kunne ligeledes acceptere, at man ikke medtog dette ændringsforslag.
Afslutningsvis bad ændringsforslag 11 om, at denne ændring af EF-toldkodeksen skulle træde i kraft før den 1. januar 2000, og derfor er dette ændringsforslag ikke længere relevant.
Ud over disse ændringsforslag må man forstå, at den fælles holdning ændrede den oprindelige tekst, som Parlamentet havde været enig om på to vigtige punkter. Det første er artikel 220, hvor Kommissionen tilsigtede at fastholde en længere periode for at kunne gennemføre de undersøgelser, som kunne føre til en forfølgelse af svindel eller en dårligt udført erklæring. Retsudvalget mente efter en lang debat, at det ikke var rimeligt at opretholde den juridiske usikkerhed i seks år. Vi mente, at tre år, som er den frist, der fastsættes, er en mere end rimelig frist til, at det med de passende midler og en rimelig omhu kan lykkes at fastslå, om der har været uregelmæssigheder i en erklæring eller ej.
For så vidt angår ændringen af artikel 215, stk. 6, må jeg sige, at det drejer sig om et mere gennemgribende spørgsmål, fordi det går i retning af, at den supplerende erklæring kan indgives hvor som helst i Den Europæiske Union, navnlig på det sted i Den Europæiske Union, hvor den relevante virksomhed har hovedsæde. I stedet for at stille et ændringsforslag til lovgivningsteksten foretrak man på dette punkt på grund af den administrative og tekniske fremgang at stille et ændringsforslag til beslutningsforslaget, som jeg håber Kommissionen kan acceptere, og som i en senere reform af EF-kodeksen gør det muligt at medtage denne idé, som vi mener er vigtig, og som fortjener Europa-Parlamentets forsvar og støtte.

Ferrer
Hr. formand, i den stadig mere åbne økonomiske kontekst, hvor Unionen bør operere, og eftersom det er nødvendigt at etablere nogle handelsforbindelser, som sikrer virksomhedernes konkurrencedygtighed, er det absolut nødvendigt at fastlægge en juridisk ramme, som definerer de samme spilleregler for alle.
I denne henseende udgør EF-toldkodeksen en absolut nødvendig støtte for Den Europæiske Unions handelspolitik ud over - som vi allerede ved - at være et vigtigt instrument i forbindelse med beskyttelsen af Unionens finansielle interesser.
De fremgange, der er sket i forbindelse med det indre marked, den gradvise vækst i samhandlen på grund af markedernes voksende åbning og fremgangen i informationssamfundet, krævede en ajourføring af EF-toldkodeksen i overensstemmelse med udviklingen i fællesskabshandlen og den internationale handel. Deraf behovet og det hensigtsmæssige i reformen, som i sin tid blev foreslået med det mål at forenkle og rationalisere toldprocedurerne, som svar på netop de krav, der stilles af denne nye virkelighed, jeg henviste til.
På den anden side mener jeg, at det ligeledes er nødvendigt at etablere effektive kontrolforanstaltninger, som kan garantere en ensartet anvendelse af toldprocedurerne på hele Fællesskabets område og undgå, at man fremmer en illoyal konkurrence og åbner mulighed for at begå svindel. Derfor fremsatte Europa-Parlamentet i sin tid nogle ændringsforslag for på den ene side at garantere muligheden for at gennemføre toldformaliteterne via en edb-erklæring, men uden at det ville betyde, at man åbnede en bagdør, der kunne lette svindel, og på den anden side at sikre, at man på hele fællesskabsområdet anvender toldlovgivningen korrekt og ensartet for således at undgå situationer med illoyal konkurrence.
Men hverken Rådet eller Kommissionen - som ordføreren mindede om - accepterede de konkrete ændringsforslag, jeg henviste til, da de bl.a. mente, at ændringsforslagene ikke tilføjede den foreslåede tekst noget nyt, og at bekæmpelsen af svig burde behandles uden for EF-toldkodeksen. Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked accepterede dette ræsonnement - som ordføreren påmindede om - og derfor afviste man igen at stille ændringsforslagene.
Imidlertid mener jeg personligt stadig, at den tekst, der i sin tid blev vedtaget af Europa-Parlamentet, langt bedre svarede til den nye virkelighed, der er opstået i forbindelse med det indre marked og markedernes liberalisering i den grad, at de afklarings- og kontrolelementer, som de forkastede ændringsforslag indførte, gav en større garanti for, at lovgivningen ville blive gennemført, og at man ville opnå de samme procedurer, når den skulle anvendes. Derfor må jeg beklage, at man ikke tog hensyn til dem, selv om jeg også godt kan forstå holdningen i Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked - ordførerens holdning - om ikke igen at stille ændringsforslagene, for i sidste ende er det vigtigste jo, at toldkodeksen og de foreslåede reformer fortsætter, og at den juridiske ramme bliver fastlagt.
Vi håber, at vi i fremtiden i det mindste kan opnå disse garantier.

Medina Ortega
Hr. formand, jeg tror, at såvel ordføreren som fru Ferrer har angivet to grundlæggende punkter i Parlamentets holdning, den lovgivningsprocedure, man har fulgt indtil dato, og de har fremhævet, hvordan Rådet, Parlamentet og Kommissionen har samarbejdet for at nå frem til en tekst, der kunne accepteres af alle og være korrekt. Jeg tror, at forligsproceduren, aftalen mellem institutionerne, endnu en gang fungerer hensigtsmæssigt.
Imidlertid er der et ændringsforslag, som Rådet med god grund forkastede. Det drejer sig om ændringsforslag 15 om svindel. I virkeligheden er en toldkodeks ikke det rette sted til at fastsætte regler om svindel. Det er noget, som afhænger af administrationens gode funktion, og i al fortrolighed synes jeg ikke, at vi burde diskutere emnet svindel i en lovgivningsdebat.
Jeg vil gerne benytte tilstedeværelsen af den kommissær, der er ansvarlig for det indre marked, hr. Bolkenstein, til at påminde om, at det er flere år siden, at Europa-Parlamentet nedsatte sit første undersøgelsesudvalg, som var undersøgelsesudvalget om svindel i forbindelse med varetransit. Hr Bouwman udarbejdede en glimrende betænkning, som vi vedtog, og hvor man understregede de vigtige svindelområder, f.eks. i tilfældet med tobak. Der var varer, navnlig tobak, som kom ind via et ikke-fællesskabsland i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, kom igennem fællesskabsområdet og derefter på mystisk vis forsvandt ud af fællesskabsområdet på papiret, men uden i virkeligheden at forlade området.
Nu har der f.eks. været et fald i bananpriserne i Den Europæiske Union. De multinationale virksomheder finder tilsyneladende afsætning for deres overskudslagre af bananer, som de ikke sælger i USA og Europa, i Østeuropa, og fra Østeuropa sørger forskellige "velgørende" organisationer, det vil sige mafiaer, for at placere disse bananer, som de praktisk talt har fået gratis, på fællesskabsmarkedet, hvor de så konkurrerer med de lovlige importørers og fællesskabsproducenternes priser. Og vi kunne også nævne den permanente svindel med tomater, hvor vi har en konstant undervurdering af priserne, fordi der uden tilladelse kommer varer ind på markedet via bestemte fællesskabshavne.
Jeg indser, at dette ændringsforslag ikke var hensigtsmæssigt i dette tilfælde, som Rådet og Kommissionen sagde, men jeg vil gerne endnu en gang benytte lejligheden til at påminde om, at kontrolprocedurerne med importen i Den Europæiske Union ikke fungerer, at der begås svindel, og at denne svindel ikke alene skader fællesskabsskatteyderne, men det er også dårligt for det indre markeds funktion og endog for loyaliteten over for tredjelande. Hvis vi ønsker, at tredjelandene accepterer forpligtelserne, bør Det Europæiske Fællesskab være den, der er mest påpasselig med at værne om overholdelsen af sine egne regler, for hvis et land har mulighed for at sælge produkter til Fællesskabet via smugling, hvorfor skulle det så ulejlige sig med at forhandle nogen form for indrømmelser med os?
Derfor er jeg glad for, at vi kan nå frem til en aftale om dette emne. Jeg tror, at ændringerne er meget positive, men jeg vil gerne benytte lejligheden til at bede Kommissionen om mere opsyn og strengere foranstaltninger i forbindelse med svindel mod Fællesskabets toldvæsen.

Beysen
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, selv om teksten ikke er perfekt, sådan som formanden for Retsudvalget og også ordføreren allerede sagde, mener jeg, at dette lovgivningsforslag er et eksempel på gennemskuelighed, enkel og effektiv fælles lovgivning. Med den fælles toldkodeks er det lykkes at harmonisere og forenkle lovgivningen på en gennemskuelig måde, hvilket altid skal være formålet. Toldkodeksen kan efter min mening kun hilses velkommen, og jeg er altså lidt mere positiv end f.eks. fru Ferrer, for det skaber fundamentet for forskellige fælles politiske områder inden for rammerne af de nationale toldadministrationers fælles optræden. Formålet med især at få forenklet, men samtidig også opnå en kvalitativ god kommunikation med tilstrækkelig fleksibilitet i basisforordningen med forbedring af opkrævningsproceduren og med større tilpasning af bestemmelserne om tolddeklaration opfylder et af kravene til det indre marked, og det er her opnået i sådan en grad, at mange lande har ladet sig inspirere til hurtigt at kunne deltage i den internationale handel.
Den fælles toldkodeks er mere generelt et af de vigtigste retsmidler til at fastsætte toldbeløbet og afgøre, hvem der skal betale. Kodeksen er retsgrundlaget for opkrævningen af disse afgifter og som følge heraf et af de vigtigste midler til at beskytte Fællesskabets finansielle interesser og sikre, at den fælles politik på forskellige områder fungerer godt. Kort sagt mener jeg, at administrationen nu disponerer over mange forskellige løftestænger for at gennemføre sine opgaver på en effektiv måde og inden for et begrænset tidsrum, og jeg går ud fra, at Parlamentet opfordrer administrationen til hurtigst muligt at vise resultaterne af dette lovgivningsforslag.

Palacio Vallelersundi, Ana
ordfører. (ES) Hr. formand, jeg vil bede Kommissionen om at træffe en afgørelse om den anmodning, der fremgår af lovgivningsbeslutningen, således at der kan træffes de passende foranstaltninger, og således at man kan nå frem til en ændring af EF-toldkodeksen på den måde, som hr. Beysen og jeg selv har givet udtryk for.

Bolkestein
Hr. formand, indledningsvis vil jeg gerne takke Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked for dets arbejde i forbindelse med fru Palacios betænkning, som gennemgår alle de spørgsmål, som blev debatteret under førstebehandlingen i marts sidste år.
Jeg er glad for de vigtige tilnærmelser, som er opnået i forbindelse med denne sag, som har ført til lange og intense diskussioner i Rådet. Med tilfredshed konkluderer jeg, at de af Parlamentet fremsatte forbehold på grund af komitologiproblemer i forbindelse med de forskellige forslag kunne fjernes. Det giver mulighed for en vigtig revision af de økonomiske toldsystemer, som Parlamentet i øvrigt i forbindelse med godkendelsen informeres nærmere om i de kommende måneder. På samme måde giver Parlamentets ændringsforslag om den papirløse tolddeklarering, som er overtaget af Rådet, medlemsstaternes toldadministrationer mulighed for at anskaffe de mest moderne automatiserede styringsinstrumenter.
Det mest ønskelige resultat fra de økonomiske miljøers side var, takket være Parlamentets initiativ ved førstebehandlingen, kompromisset om god tro, hvorved der opnås en bedre balance mellem operatørernes behov for juridisk sikkerhed og kravet om en effektiv beskyttelse af Fællesskabets finansielle interesser. Det var, som De ved, resultatet af en lang debat i Rådet, hvor Kommissionen resolut forsvarede sin holdning. Det er ikke overraskende, at dette punkt udgør en helhed med resten af sagen, og at denne helhed er vedtaget enstemmigt.
Af hensyn til den vanskelige balance, som sagen nu befinder sig i, mener jeg, at resultatet af en forligsprocedure, hvis man går ud fra, at debatten forlænges, vil være meget usikkert. Det er rigtigt, at Kommissionen ønskede at gå et skridt videre, men den kan også anvende det opnåede resultat og holde andre punkter i forslaget i reserve og på ny bringe dem på bane på et egnet tidspunkt.
I den ånd støtter Kommissionen den positive balance i denne lovgivningsoperation. Kommissionen takker Parlamentet og især udvalget og dets ordfører Palacio for den indsats og interesse, som begge parter har vist i denne sag.
Til sidst, som direkte svar på hr. Beysens og fru Palacios spørgsmål kan jeg på vegne af Kommissionen bekræfte, at vi går ind på anmodningen og gennemfører den.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 12.00.
(Mødet udsat kl. 11.50 og genoptaget kl. 12.05)

AFSTEMNING
Evans, Robert J
Hr. formand, jeg ville gerne have talt inden afstemningen, så jeg kunne have forklaret, hvorfor jeg ønskede, at medlemmerne skulle stemme mod ændringsforslaget. I går ændrede hele situationen sig med den holdning, som Kommissionen har indtaget til retsgrundlaget. Men det er for sent nu, for nu er der lige stemt om det, og medlemmerne stemte for. Vi må bare fortsætte med at udøve pres.

Formanden
Det beklager jeg.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Evans, Robert J
Hr. formand, med hensyn til den sidste afstemning vil jeg gerne oplyse, at Kommissionen i går udsendte en pressemeddelelse, og at kommissær Reding i går aftes talte om, at Kommissionen i forbindelse med den betænkning, vi lige har vedtaget om mobilitet for undervisere, studerende, akademikere og andre i uddannelsessystemet og om at hjælpe dem til at flytte til andre lande i Europa for at studere, arbejde osv. i forbindelse med uddannelse, ikke vil acceptere ændringsforslag, der pålægger dem at gøre noget for at håndhæve disse ordninger.
Vi har sagt alle de rigtige ting og bedt medlemsstaterne om at skride til handling, men nu tilkendegiver Kommissionen, at den på grund af budgetmæssige restriktioner og årsager, der har været anført tidligere, ikke er klar til at følge sagen til dørs og se, hvordan foranstaltningerne gennemføres i de forskellige lande, hvilket efter min mening lukker luften ud af hele den betænkning, som Parlamentet har brugt så lang tid på at udarbejde. Det er også meget kedeligt for tusinder af studerende og andre i uddannelsessystemet i hele Europa.

Formanden
Jeg er sikker på, at Kommissionen og Parlamentet har taget Deres bemærkninger til efterretning.

Velkomstord
Formanden
Det er mig en stor glæde at kunne byde præsidenten for Den Internationale Olympiske Komité, Juan Antonio Samaranch, velkommen.
De 27. Olympiske Lege i Sydney, der lige er sluttet, var efter alles mening en stor succes, der tiltrak millioner af seere fra hele verden. Hr. Samaranch, vi ved, at De startede som IOC-præsident i 1980 og siden da har gennemført mange vigtige reformer.
Sport bør fremme fred og mellemfolkelig forståelse, og jeg vil blot nævne nogle få vigtige initiativer, som er taget under Deres præsidentskab.
For det første var der Kinas integration i De Olympiske Lege, indførelsen af den olympiske fred, og kravet om, at alle lande i verden, også konfliktramte lande, skal kunne deltage i legene - et nyere eksempel er de østtimoresiske atleters deltagelse. Kvindernes deltagelse i De Olympiske Lege og i de forskellige styrende organer er blevet styrket betydeligt under Deres præsidentskab, og naturligvis skal det nævnes, at De Olympiske Lege i Sydney anses for at have været dopingfri.
Endelig vil jeg gerne nævne åbningen af Det Internationale Olympiske Fredscenter i Athen i juli 2000, der skyldes et fælles initiativ fra Den Internationale Olympiske Komité og det græske udenrigsministerium, og som har til formål at fremme de olympiske idealer. Centeret er symbolsk placeret i Grækenland, hvor De første Olympiske Lege fandt sted, og hvor De næste Olympiske Lege vil blive afholdt i 2004.
Hr. præsident, det er os en stor glæde at kunne byde Dem velkommen til Europa-Parlamentet, og vi ønsker Dem god fornøjelse under Deres besøg.

AFSTEMNING (fortsættelse)
Howitt
Hr. formand, vi skal til at stemme om Mann-betænkningen, og jeg vil gerne gøre opmærksom på, at der tilsyneladende er et oversættelsesproblem i ændringsforslag 63, der er stillet af TDI-Gruppen. Jeg kan se, at det er stillet på italiensk, men på engelsk står der, at "forskelsbehandling, der pålægger mænd at være iført slips, bør erklæres ulovlig".
Der må være tale om et oversættelsesproblem, for jeg er sikker på, at TDI-Gruppen ikke ønsker at trivialisere en så vigtig retsakt om ligestilling med et så ligegyldigt og unødigt ændringsforslag.
Måske kunne Deres tjenestegrene undersøge det.

Formanden
Det ser vi på.

Gillig
Hr. formand, det drejer sig ligeledes om en oversættelsesfejl, som ikke har helt samme rækkevidde som den, der netop blev fremhævet. I ændringsforslag 25 er der en misforståelse i ordene difficulté injustifiée. Jeg håber ikke, det vil blive udslagsgivende for den afstemning, der skal finde sted, men det er virkelig nødvendigt at se nærmere på den franske udgave. Det er ordene i den engelske udgave, der gælder.
(Forslaget til beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0260/2000) af van Hulten for Budgetkontroludvalget om forslag til Rådets forordning om ændring af finansforordningen af 21.12.1977 vedrørende adskillelse af funktionerne intern revision og forudgående finanskontrol (finansforordningens artikel 24, stk. 5) (KOM(2000)341 - C5-0293/2000) - 2000/0135(CNS))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0211/2000) af Titley for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om Rådets årsberetning for 1999 om iværksættelsen af adfærdskodeksen for våbeneksport i Den Europæiske Union (11384/1999 - C5­0021/2000 - 2000/2012(COS))
(Forslaget til beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0258/2000) af Angelilli for Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport om meddelelse fra Kommissionen om undersøgelse vedrørende forældrekontrol med tv-udsendelser (KOM(1999) 371 - C5­0324/1999 - 1999/2210(COS))
(Forslaget til beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0198/2000) af Dybkjær for Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder om Kommissionens årlige beretninger om ligestilling mellem kvinder og mænd i Den Europæiske Union - 1997, 1998, 1999 (KOM(1998) 302 - C5-0106/1999) (KOM(1999) 106 - C5-0289/2000) (KOM(2000) 123 - C5-0290/2000 -1999/2109(COS))
(Forslaget til beslutning vedtoges)

- Indstilling ved andenbehandling (A5-0254/2000)

Hager
- (DE) Erfaringen viser, at de økonomiske aktører vil opkræve importtolden det sted, hvor deres virksomhed har hovedsæde.
Vi fra Frihedspartiet støtter derfor - især af hensyn til et velfungerende indre marked - Retsudvalgets krav til Kommissionen om udarbejdelse af et forslag til retsakt om det sted, hvor toldskylden opstår.
Betænkning af Robert J. E. Evans (A5-0255/2000)

Fatuzzo
Hr. formand, jeg har stemt for Evans-betænkningen. Jeg må først og fremmest takke ordføreren for udtalelsen fra Beskæftigelsesudvalget, hr. Mantovani, for de vigtige ændringsforslag til Kommissionens meddelelse, som bl.a. berører unge studerende og unge forskere, som bevæger sig rundt i Det Europæiske Fællesskab.
Jeg sagde "unge", og således burde pensionisterne og de gamle, som jeg forsøger at forsvare, ikke være interesseret i dette direktiv. Men tiden går sin gang for alle. Også de unge bliver gamle engang, også de unge forskere bliver gamle og - forhåbentlig - pensionister. Jeg bifalder derfor de ændringsforslag, der opfordrer Kommissionen til at medregne studie- og forskningsperioder til bidragsperioden, så studerende og forskere optjener en højere pension.

Kauppi
Hr. formand, jeg mener, at Robert J. Evans' betænkning er særdeles vigtig, og jeg stemte for den.
Rettigheden til fri bevægelighed for europæiske borgere krænkes stadig på mange måder. Specielt møder de studerende i medlemsstaterne ofte forhindringer og vanskeligheder, der efter EU-lovgivningen ikke mere bør forekomme. Redegørelser fra Europa-Kommissionenen viser, at livet og studier af studerende fra andre EU-lande vanskeliggøres unødigt med tung administration. Opholdstilladelse bevilges kun til en meget kort periode, og fornyelse af den er vanskelig og dyr.
Desværre forekommer disse tilfælde. I Spanien er der krævet, at de studerende skal lave en opsparing - navnlig i en spansk bank - i form af et særligt garantibeløb for at få en lejebolig. Flytning af de studerendes familiemedlemmer er ligeledes vanskeliggjort. For nylig fremkom det også, at enkelte mæglere af lejeboliger i London ikke accepterer udenlandsk, det vil sige f.eks. finsk kautionist, til at kautionere for en huslejebetaling for en finsk studerende. Europæiske medborgerrettigheder ser ikke ud til at veje meget i den situation.

Caudron
Det er ikke første gang, jeg udtrykker mig angående de studerendes og lærerkorpsets mobilitet. Allerede under sidste mødeperiode fordømte vi de økonomiske vanskeligheder, mandlige og kvindelige Erasmus-studerende er oppe imod.
Alle er ellers enige om det nødvendige i at fremme denne mobilitet med anråbelse af den fri bevægelighed for personer, men også og frem for alt på grund af alt det udbytte, de unge europæiske borgere af begge køn, og dermed Den Europæiske Union, kan få ud af den. Desværre er forhindringerne der stadig i virkelighedens verden. Det er det, Kommissionens forslag denuncierer, og som Evans-betænkningen bekræfter!
Henstillingen, der bygger på artiklerne 149 og 150 i traktaten, giver udtryk for, at det er nødvendigt med et indgreb for at tilskynde medlemsstaterne til at tage skridt til gradvist at ophæve de eksistrende vanskeligheder og tilbyde Unionens borgere et fundament af rettigheder, som kan føre til en reel mobilitet. Selv om dette forslag udgør et skridt i den rigtige retning, rummer det ikke desto mindre mange mangler, som Evans-betænkningen råder bod på.
Han har således inddraget forskerne i arbejdet med at anbefale. Det anser jeg for at være helt uomgængeligt, for man har uophørligt understreget, hvor vigtigt dette var i relation til oprettelsen af et europæisk forskningsområde.
Han har ligeledes påvist, at personer, som ønskede at nyde godt af disse programmer, skal være bedre informeret om deres rettigheder i forhold til social sikring.
Det er en kendt sag, at kendskab til fremmede sprog er en nødvendig forudsætning for mobilitet. Jeg skal minde om, at år 2001 er udset til at være Europæisk Sprogår. Det er derfor væsentligt at fremme tilegnelsen af mindst to fællesskabssprog og at opmuntre til sproglig og kulturel forberedelse forud for enhver mobilitetsforanstaltning.
.
Hvad angår de skatter, der opkræves for at forny opholdstilladelser, er det simpelthen skandaløst! De må være at betragte som en forhindring, der skal ryddes af vejen.
Denne betænkning understreger også det nødvendige i at fjerne forhindringer for mobiliteten, hvad enten de så er af juridisk, sproglig, kulturel, finansiel eller administrativ karakter. Jeg appellerer til medlemsstaterne om indbyrdes at koordinere de formaliteter, der skal opfyldes for at indskrive sig ved læreanstalter i andre medlemsstater. Jeg tænker især på spørgsmålet om ansøgningsfrister. Til illustration af hvad jeg mener, behøver jeg bare referere til et eksempel, der blev bragt til mit kendskab i fredags. En ung mand, som har bestået studentereksamen, måtte se sin optagelse ved en belgisk læreanstalt afvist, fordi han havde overskredet fristen med tre dage!
Det er meget vanskeligt for franske studenteraspiranter at overholde fristen den 15. juli, for de får først oplyst deres resultater midt i juli, og derefter skal de først have anerkendt ækvivalensen af deres eksamensbevis (en anerkendelse, der efter min mening er alt, alt for dyr!). Og så taler jeg slet ikke om de unge, der går til om- eller sygeeksamen, og som af den grund i visse tilfælde straffes med et helt års ventetid! Dette er kun et eksempel blandt mange! Jeg vil slutte af med at ride en af mine kæpheste, nemlig den gensidige anerkendelse af kvalifikationer. For ikke at gentage mig selv skal jeg henvise til mine tidligere indlæg!

Darras
Mobilitet inden for Den Europæiske Union er en af hovedforudsætningerne for, at europæiske borgere kan føle sig som en del af dette Europa, som vi lidt efter lidt opbygger. Den er mere end et symbol, den er en motivation, en drivkraft i tilhørsforholdet til denne kultur og denne europæiske samfundsmodel, som vi bekender os til.
Det er grunden til, at jeg vil stemme for denne betænkning. Den tilvejebringer forudsætningerne for, at de, der skifter opholdssted inden for Unionen, kan gøre dette uden at risikere begrænsninger i deres rettigheder, i deres sociale sikring eller i andre ydelser. Denne betænkning er så meget desto mere vigtig, som den fremkommer på et for Den Europæiske Union kritisk tidspunkt, her, hvor udvidelsen skal finde sted. Denne mobilitet, som indrømmes alle, herunder også statsborgere fra tredjelande, som opholder sig lovligt på Unionens territorium, og studenter og lærere, som agerer på egen hånd, (uden for Sokrates- og Leonardo-programmerne), er en af Unionens grundlæggende værdier, som vi må hævde, så ansøgerlandene ved, hvad det er for en slags Union, de er på vej ind i.

Figueiredo
Skønt EU anerkender, at medlemsstaternes borgere har ret til fri bevægelighed, fri udveksling af tjenesteydelser og fri etablering, er der fortsat en stor uoverensstemmelse mellem principperne og den virkelighed, vi lever i, hvilket eksemplificeres af lægeudgifter, der ikke godtgøres ens, risiko for dobbeltbeskatning, tilfældige sociale ydelser, manglende anerkendelse af erhvervskvalifikationer og komplicerede lovtekster, der gør det særdeles vanskeligt for almindelige mennesker at vide, hvori deres rettigheder faktisk består.
Som ordføreren gør opmærksom på, synes Kommissionen at være sig bevidst, at visse grundlæggende frihedsrettigheder, som er stadfæstet i traktaten, såsom opholdsret og ret til fri bevægelighed, i praksis risikerer kun at blive til tomme principerklæringer, hvis der ikke træffes konkrete foranstaltninger.
Kommissionen må derfor træffe ambitiøse foranstaltninger for at sikre fri opholdsret og fri etableringsret, herunder også ret til at arbejde og studere og til at få kvalifikationer anerkendt i andre medlemsstater.

Malmström, Paulsen og Olle Schmidt
Vi stiller os i princippet positivt til Europa-Parlamentets og Rådets henstilling om fri bevægelighed inden for Fællesskabet, men ønsker at anføre følgende:
Vi finder, at det ud fra et ligestillings- og retfærdighedssynspunkt er meget vigtigt, at borgere fra tredjelande, som er bosat i EU, får ret til at udnytte bestemmelserne i fællesskabslovgivningen på samme vilkår som unionsborgerne.
Vi mener også, at medlemsstaterne selv i vid udstrækning skal kunne beslutte, hvilke skatter der skal udskrives. Gennem en sund konkurrence vil skattetrykket på virksomhederne falde, hvilket tilskynder til iværksætterånd og dermed skabelse af arbejdspladser, hvorved statens indtægtsnedgang på grund af skattekonkurrence bliver opvejet, fordi flere betaler indkomstskat. Derfor er vi imod ændringsforslag 38 om indførelse af fælles skatteregler for volontører.

Martin, David W
Jeg støtter kraftigt min kollega Robert Evans' betænkning, der skal fremme mobiliteten blandt studerende og andre inden for uddannelsessektoren i hele EU.
Han har ret, når han understreger behovet for yderligere aktioner, der skal løse de bureaukratiske problemer i forbindelse med opholdsret, og lægger vægt på behovene hos de dårligst stillede, f.eks. de handicappede.
Jeg støtter hans ønske om at se forskere omfattet af forslaget og hans bemærkninger om betydningen af at inddrage de lande, der er parat til at tiltræde EU.
Jeg håber, at vi, når denne betænkning kommer tilbage til andenbehandling, kan konstatere, at Rådet har indarbejdet ordførerens fornuftige ændringsforslag.

Rübig
- (DE) Vekseluddannelse og mesterprøver er fremtidens forudsætninger for erhvervslivet. Mobilitet og livslang uddannelse skal gå hånd i hånd med sikringen af kvalitetsstandarder for uddannelsesniveauet hos vores unge studerende og arbejdende.
Betænkning af Cashman (A5-0259/2000)

Fatuzzo
Hr. formand, jeg har stemt for Cashman-betænkningen, for formanden for pensionistforeningen i den kommune, jeg bor i - Curno, i provinsen Bergamo, Italien - har sagt til mig: "Vi har slet ingen midler til at forsvare de ældres interesser. Vi ville gerne fremsætte forslag for at undgå, at de bliver mishandlet, som det desværre tit er tilfældet, men vi mangler penge til det. Borgmesteren inviterer os en gang om året på en linseret som Esau i Bibelen, og vi må stille os tilfreds med den linseret, vi kan ikke gøre noget konkret".
Finansiering af de aktioner mod forskelsbehandling, bl.a. den aldersbetingede, som Cashman-betænkningen foreslår, skal derfor være velkommen, og jeg har således stemt for den.

Hager
- (DE) Vi fra Frihedspartiet glæder os over Kommissionens forslag til et handlingsprogram til bekæmpelse af forskelsbehandling. Men forslaget fra Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder, nemlig dannelsen af en yderligere særlig enhed til dette programs gennemførelse, forkaster vi resolut. Forskelsbehandling kan ikke bekæmpes ved dannelse af yderligere administrative instanser, men ene og alene i folks hoveder. En formidling af traditionelle værdier såsom tolerance og respekt for mangfoldighed kunne yde et langt bedre bidrag hertil end den mest udførlige årsberetning om de forskelligste former for forskelsbehandling.
Betænkning af Thomas Mann (A5-0264/2000)

Mann, Thomas
Hr. formand, jeg vil på vegne af Gruppen for Det Europæiske Folkeparti gerne gøre opmærksom på to punkter, der kræver en præcisering.
Jeg vil gerne starte med ændringsforslag 15. Dette forslag understreger en procedure, som vedrører EU's acquis. I de associeringsaftaler mellem Den Europæiske Union og ansøgerlandene, der er indgået, og de aftaler, der skal indgås, skal der integreres bestemmelser, der forbyder forskelsbehandling af grupper, der er beskyttet i henhold til artikel 13. Denne fremgangsmåde er så nødvendig, fordi der i nogle ansøgerlande findes mindretal, der skal beskyttes i deres erhverv og beskæftigelse.
Dernæst vil jeg gerne komme ind på ændringsforslag 18. I forslaget påpeges det, at mange medlemsstater har bestemmelser, der kan betyde en forskelsbehandling ved ansættelse af homoseksuelle. Forslaget henviser dog ikke til strafferetlige bestemmelser om deres adfærd. Forslaget har anbefalende karakter, idet der står, at bestemmelserne bør ophæves i medlemsstaterne. Med denne formulering overholdes nærhedsprincippet. Her er der ingen europæisk kompetence.
Jeg beklager dog lidt, at vi ikke fik chancen for at få flertal for det nødvendige i at formulere en forældelsesfrist for opbevaring af dokumenter. Jeg havde foreslået 6-12 måneder. Det er efter min mening i overensstemmelse med virkeligheden i virksomhederne. Jeg har været beskæftiget i virksomheder i mange år. Det lykkedes os ikke at opnå det. Det, vi opnåede, og det, der især glædede mig, var imidlertid, at vi jo inden for religionssamfundene kunne understrege, at der skal være særlige regler her, for folk skal være i stand til at forbinde sig selv med idéerne, de grundlæggende målsætninger i disse fællesskaber. Her har vi efter min mening opnået en stor fælles succes, og det er i sidste ende lykkedes os at opnå bestemmelser til fordel for de handicappede. Det glæder mig meget, at vi har været i stand til at opnå så gode kompromiser i dag, hvilket afstemningen også har vist. Jeg vil gerne takke mine kolleger for det fremragende teamwork endnu en gang.

Fatuzzo
Hr. formand, jeg har nu været medlem af Europa-Parlamentet i 15 måneder. Dagen i dag, den 5. oktober 2000, begyndte ikke så godt, men den er nu blevet den dejligste dag i min tid i Europa-Parlamentet. I dag er nemlig ændringsforslag 62 til Thomas Manns betænkning blevet vedtaget. Dette ændringsforslag, som var en hjertesag for mig, siger: "ingen forskelsbehandling er tilladt ved adgang til sundhedsydelser, bistand og økonomiske ydelser på grundlag af den uarbejdsdygtiges alder."
Dette resultat er særdeles vigtigt for mig, for det viser - og tillad mig at glæde mig over det, hr. formand - at jeg ikke har været her forgæves. Men alene kunne jeg ikke have opnået det, og jeg vil gerne takke for den hjælp og støtte, jeg har fået af hr. Speroni fra Liga Nord, ordføreren hr. Thomas Mann fra Det Europæiske Folkeparti, hr. Lambert fra De Grønne og hr. Helmer fra de engelske Konservative. De har på tværs af deres forskellige holdninger vist, at de støtter et ændringsforslag, når det er rimeligt, uanset hvem det er stillet af.

Berthu
Jeg har ikke stemt for Mann-betænkningen, for, selv om det faktisk måtte være nødvendigt at se nærmere på ligestillingen inden for beskæftigelse og arbejde, så skal man passe på ikke af bare iver at tilsidesætte enhver beskyttelse af frihedsrettighederne og enhver respekt for retsstaten.
F.eks. opereres der i artikel 9, stk 1, i forslaget til direktiv med, at en person, der mener at være offer for en tilsidesættelse af den ligelige behandling på sit arbejde, og som klager herover, kun behøver at påvise en formodning om, at han eller hun er udsat for diskriminering. Det påhviler herefter den forsvarende part, det vil sige arbejdsgiveren, at bevise, at anklagen er ubegrundet. Denne artikel er blevet lettere ændret ved et ændringsforslag fra Europa-Parlamentet, som besværliggør læsningen, men som ikke rokker ved hovedtendensen.
Hvis dette direktiv blev endegyldigt vedtaget, ville det fremover være op til den anklagede arbejdsgiver at levere beviset på sin uskyld, og ikke op til den, der fremsætter anklagen, at fremlægge beviser for sine påstande. Retsstatens sædvanlige principper ændres således lidt efter lidt under indflydelse af en yderligtgående opfattelse af kampen mod diskriminering af forskellig art, en opfattelse, som Europa-Parlamentet og Kommissionen kun alt for gerne tilslutter sig, så de kan stikke deres næse i alle nationale love.
Jeg må gentage, at vi ikke kan godtage, at vi bevæger os ud ad disse vildspor, en tendens, som udkastet til charter om de grundlæggende rettigheder i øvrigt vil forstærke, eftersom det i sin nuværende skikkelse indeholder en ekstensiv version af den antidiskriminationsklausul, som der allerede blev indført i europæisk ret med Amsterdam-traktaten.

Caudron
Under forhandlingerne om Amsterdam-traktaten kunne vi glæde os over indførelsen af artikel 13 om diskriminering på grund af køn, race eller etnisk oprindelse, religion eller ikke-sekteriske filosofiske overbevisninger, handicap, alder og seksuel orientering. En sådan bestemmelse vidner om, at Fællesskabet føler sig forpligtet på at tilstræbe et mere retfærdigt og mere lige samfund, og frem for alt har den banet vejen for en passende EU-aktion med det formål at bidrage til kampen mod diskrimination i almindelighed. Den gør det muligt for Fællesskabet at komplettere de anstrengelser, det har udfoldet for at promovere lighed mellem kvinder og mænd, ved at give sig i kast med nye diskriminationsmotiver. Den giver en ny og betydningsfuld tilskyndelse til en EU-indsats på et område, hvor der allerede findes et vist lovgivningsmæssigt acquis communautaire og et frugtbart samarbejde med det civile samfund.
Det er på denne baggrund, man har vedtaget forholdsregler til kamp mod diskrimination. Forslagene består i to direktivforslag - om diskrimination på jobbet og diskrimination på grund af race eller etnisk oprindelse - og et handlingsprogram, som skal støtte medlemsstaternes indsats.
For så vidt angår det parallelle direktiv om ligelig behandling af personer uanset race eller etnisk oprindelse, er det lykkedes Rådet at opnå en politisk aftale, efter at Europa-Parlamentet havde revideret sin udtalelse i dette spørgsmål.
Det er derfor direktivet om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv og handlingsprogrammet 2001-2006, som vi har skullet stemme om.
For at forklare mine stemmeafgivninger vil jeg indlede med at sige, at retten til lige behandling og til beskyttelse mod diskrimination er en grundlæggende menneskeret. Men selv om denne ret er anerkendt, er den langt fra at være omsat til virkelighed, og det er derfor interessant at vedtage frivillige og koordinerede forholdsregler på europæisk plan.
Hvad angår Mann-betænkningen om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv, vil jeg indskrænke mig til at understrege, at jeg er tilfreds med, at det er lykkedes at begrænse mulighederne for undtagelsesbestemmelser til et minimum. Dette åbnede nemlig op for misbrug, som gik imod målsætningen med dette direktiv.
Der holdes visse muligheder åbne, som, det må jeg indrømme, ikke huer mig. Det drejer sig om mulighederne for undtagelser i spørgsmål om religion. Bestemmelsen om, at hensynet til professionelle, væsentlige og afgørende krav kan begrunde undtagelser fra det religiøse motiv, risikerer at blive genstand for en meget bred fortolkning. Da jeg er en overbevist verdslig person, har jeg ikke kunnet gå ind for dette.
I denne sammenhæng bekymrer det mig også, at der kan gives dispensation på grundlag af alder, da denne del af befolkningen er ganske særligt udsat for diskrimination på beskæftigelsesområdet.
Når det drejer sig om handlingsprogrammet for kampen mod diskrimination, var Kommissionens forslag fuldt ud tilfredsstillende. Det var nødvendigt at beklage flere mangler eller unøjagtigheder, som er blevet rettet, som jeg har støttet. Jeg fandt, at det var af afgørende betydning at udvide programmets anvendelsesområde for at sikre iværksættelsen af traktatens artikel 13.
Jeg er ligeledes meget tilfreds med, at chikane fremover betragtes som en form for diskrimination, og at der er taget hensyn til forebyggelsen af diskrimination og ikke bare til kamp mod den.
Det er vigtigt at gentage endnu en gang, at det er nødvendigt at knytte ansøgerlandene til dette program. Alle og enhver har jo kendskab til de problemer, visse minoriteter er ude for i disse lande. Min afsluttende bemærkning gælder dette programs budget på 98,4 millioner euro, et beløb, som naturligvis er utilstrækkeligt i betragtning af de aktioner, man påtænker.
Sammenfattende har jeg støttet ånden i disse forslag, og jeg har stemt for de fleste af dem med undtagelse af et punkt, der stred mod min verdslighed.

Hermange
Forslaget til direktiv om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv, som vi behandler i dag, efterkommer en anmodning, som er blevet fremsat for længe siden af Europa-Parlamentet, og ikke mindst af vores gruppe.
I virkeligheden udgør det et af i alt tre elementer i en pakke af foranstaltninger i kampen mod forskelsbehandling med udgangspunkt i den nye artikel 13, som blev indført med Amsterdam-traktaten, og det er suppleret af et EU-handlingsprogram om kamp mod forskelsbehandling.
Disse tekster kommer således tilpas til at udfylde et himmelråbende tomrum i det europæiske projekt, idet man nu tager hensyn til de reelle behov hos dem, som vores samfund har udstødt eller marginaliseret på grund af et handicap, på grund af deres alder, eller fordi de tilhører en minoritet. I den forstand er disse tekster med til at tegne omridset af det menneskenes Europa, som vi så brændende har ønsket os i alt for mange år. Det er således med entusiasme, at jeg giver min støtte til direktivforslaget og til de meget positive ændringer, vores ordfører har foreslået for at gøre teksten mere effektiv.
Jeg vil gerne i den forbindelse især understrege betydningen af de ændringsforslag, som forbedrer beskyttelsen af handicappede personer gennem en klargørelse af udtryk som "i rimeligt omfang foretages tilpasninger" af arbejdspladsen og "uberettiget besvær" for arbejdsgiveren; som skærper forbuddet mod forskelsbehandling af ældre mennesker, der frit vælger at blive ved med at udøve en erhvervsmæssig aktivitet - 63% af alle 55-64-årige i Europa arbejder ikke; eller som styrker arbejdsmarkedets parters nødvendige selvbestemmelsesret og den sociale dialogs altdominerende rolle, når det drejer sig om konkret at iværksætte ligebehandling i virksomhederne.
Parallelt hermed bliver der med det ændringsforslag, der udstrækker undtagelsen fra princippet om ikke-diskriminering til at gælde for de religiøse organisationers "sociale" virksomhed i bred forstand, for så vidt der er tale om en diskriminering, der udelukkende er begrundet i de religiøse overbevisninger og ikke i noget andet motiv, mulighed for at styrke disse strukturers særlige beskaffenhed og originale bidrag over for offentlige eller private instanser.
Til gengæld synes jeg, at de ændringsforslag, som opererer med at straffe virksomheder, der ikke overholder princippet om ligebehandling, med udelukkelse fra offenlige kontrakter, er ude af trit med de ønskede mål, og de kan meget nemt gøres til genstand for divergerende fortolkninger. Desuden åbner de op for konkurrenceforvridninger mellem virksomhederne fra de forskellige lande i Den Europæiske Union. Derfor ønsker jeg at give udtryk for forbehold på dette punkt, idet jeg dog stemmer for teksten i dens helhed.

Hudghton
Det Skotske Nationalistparti hilser dette direktiv velkommen, som stræber efter at sætte en stopper for forskelsbehandling på arbejdspladsen. Uretfærdig behandling af arbejdstagere på grund af race, tro, handicap, alder eller seksuel orientering kan på ingen måde forsvares i et moderne og socialt retfærdigt Europa. Dette direktiv giver medlemsstaterne en glimrende anledning til at forbedre arbejdstagernes rettigheder i hele Den Europæiske Union.
Det Skotske Nationalistparti støtter med glæde denne retsakt, der er i overensstemmelse med partiets ønske om at bringe alle former for forskelsbehandling til ophør og give opbakning til alle foranstaltninger, der sikrer ligebehandling af alle borgere.
Endvidere anser Det Skotske Nationalistparti denne retsakt for et middel til at opfylde Den Europæiske Unions underliggende mål, da lighed på beskæftigelsesområdet bidrager til at bekæmpe social udstødelse og støtter EU's ønske om at give borgerne mulighed for fri bevægelighed.

Korhola
skriftlig. (FI) Ændringsforslag 18: Det forelagte direktiv gælder generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv, og formuleringen af ændringsforslag 18, der er alt for generel, hører ikke for alle deles vedkommende til direktivets område. Det fremgår utvetydigt af begrundelserne for ændringsforslaget, at det er meningen med direktivet i medlemsstaterne også at gribe ind over for aldersrelaterede bestemmelser, der dog af udviklingspsykologiske grunde er helt principielle, og de har ingen indvirkning på erhvervsslivet. Af ovennævnte årsager stemte jeg mod ændringsforslaget, skønt alle former for diskrimination i forbindelse med beskæftigelse og erhverv bør modvirkes.
Ændringsforslag 37: Den af udvalget foreslåede form på artikel 4, stk. 2, i dette direktiv er god, og den kan på en mærkbar måde sikre, at religiøse organisationer kan fortsætte deres omfattende, sociale arbejde, der udgør et grundlag for hele den europæiske socialpolitiske tænkning, og stadig er en vigtig del af de praktiske aktiviteter. Desuden styrker den form, som udvalget har foreslået, levedygtigheden af egen kultur og skikke i små fællesskaber, bl.a. blandt indvandrerne. Af ovennævnte årsager stemte jeg for ændringsforslaget.

Lulling
Vores kollega Thomas Mann har lagt et stort stykke arbejde i en betænkning om forslag til et direktiv om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv. Hans betænkning blev vedtaget enstemmigt i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender.
Men nu foreligger der 13 nye forbedringsforslag, ud over de 60 i Mann-betænkningen om Kommissionens direktivforslag. Der findes et motto, som vi ikke bør ignorere i vores bestræbelser på at ændre de faktisk som regel velgennemtænkte forslag fra Kommissionen, og det lyder: "Det bedre er det godes fjende". Det er egentlig sund fornuft.
Når man sidder med de forskellige sikkert velmente ændringsforslag, må man spørge sig selv, om det altid har været den sunde fornuft, der har vundet.
Hvis direktivet skal være acceptabelt og kunne gennemføres, må det ikke overbelastes med litteratur og ønsketænkning, som ikke har noget at gøre i en lovtekst.
Det er så afgjort tilfældet med et forslag, ifølge hvilket det skal foreslås i direktivet, at forskelsbehandling på grundlag af køn skal stoppes, idet slips kun kræves af det mandlige personale. Hvis grinagtighed kunne dræbe, ville forfatterne til et sådant forslag helt sikkert ikke længere være blandt os.
Det er efter min mening også overdrevet at forlange af arbejdsgiverne, at de skal føre statistik over alle aspekter af beskæftigelsen af de personer, der er omfattet af dette direktiv. Det er vanskeligt nok for myndighederne. Man har jo også mottoet: À l'impossible, nul n'est tenu (man kan ikke gøre det umulige).
Efter min mening kan alt det, der sammenfattes i en ny artikel 12 a, undværes. Kommissionen har med rette, også på grund af nærhedsprincippet, undladt at kræve af medlemsstaterne, at de skal skabe nye instanser til kontrol med gennemførelsen af ligebehandlingsprincippet, som alle mulige og umulige persongrupper, forbund osv. kan henvende sig til, at de skal kræve gratis behandling af klager og også sikre sådanne instanser adgang til fortrolige personlige oplysninger.
Trods flere meningsløse punkter og overflødige forslag, der ikke tjener den gode sag, ville jeg ikke stemme imod betænkningen i den afsluttende afstemning. Men også her mener jeg, at "lidt ville have været godt", og Kommissionens forslag er, uden de overflødige ændringsforslag, det bedste og mest fornuftige instrument til at gennemføre ligebehandling inden for beskæftigelse og erhverv, som jo er det, vi ønsker.

Martin, David W
Jeg glæder mig meget over dette forslag, der etablerer rammebestemmelser om bekæmpelse af forskelsbehandling og sikrer ligebehandling med hensyn til beskæftigelse.
De områder, der behandles heri, er adgang til beskæftigelse og erhverv, erhvervsuddannelse, forfremmelse, ansættelsesvilkår og medlemskab af visse organisationer.
Forslaget dækker både direkte og indirekte forskelsbehandling. Chikane indgår også i definitionen af forskelsbehandling.
Med hensyn til handicappede indebærer princippet om ligebehandling, at hindringer for handicappede, der med tilpasninger i rimeligt omfang kan udføre de væsentlige funktioner i et job, skal identificeres og fjernes.
Forslaget tillader stadig forskellig behandling på grund af alder, men den skal være objektivt begrundet.
Forslaget giver også mulighed for positive tiltag til afhjælpning af kønsbestemt ubalance.
Disse forslag bør behandles seriøst af medlemsstaterne og de øvrige fællesskabsinstitutioner.

Moraes
Europa-Parlamentets Labour-gruppe har stemt for Mann-betænkningen om ligebehandling, da vi fuldt og helt går ind for det princip, at ubegrundet forskelsbehandling skal bekæmpes, og vi i det store og hele støtter de overordnede mål bag dette forslag.
Min gruppe har dog stærke betænkeligheder på følgende områder.
Med hensyn til handicap er vi i Det Forenede Kongerige med rette stolte af vores egen lovgivning om forskelsbehandling af handicappede, men vi ønsker ikke at påtvinge andre medlemsstater vores model. Vi vil dog gerne sikre, at direktivet giver os mulighed for at fortsætte efter retningslinjerne i den britiske lov om forskelsbehandling af handicappede, selv om vi erkender, at der kan være behov for visse mindre ændringer.
Med hensyn til alder støtter Europa-Parlamentets Labour-gruppe det princip, at forskelsbehandling på grund af alder inden for beskæftigelse og uddannelse skal bekæmpes. Det er et meget komplekst område, og forslagene er vidtrækkende og ambitiøse. Vi mener dog, det er vigtigt, at Fællesskabet har en lovgivning, der er klar og anvendelig.
Med hensyn til religion/tro støtter min gruppe princippet om beskyttelse på disse grundlag. For Det Forenede Kongerige vil det betyde fjernelse af den skævhed, der indebærer, at to kristne grupper, som ikke er blandt de største (jøder og sikher), beskyttes mod både direkte og indirekte forskelsbehandling i henhold til den britiske lov om racerelationer, da de af domstolene anerkendes som både etniske og religiøse grupper. Under visse omstændigheder beskyttes muslimer, men kun i tilfælde af indirekte forskelsbehandling, mens afrocaribiske muslimer, hvide muslimer og selv kristne ikke beskyttes overhovedet. Det Forenede Kongerige har imidlertid en af de religiøst mest forskelligartede befolkninger i Den Europæiske Union, så det er vigtigt, at forslagene er rigtige. Det er min gruppe magtpåliggende, at direktivet ikke betyder, at § 60 i den britiske lov om skolestandarder og skolestruktur 1998 skal ændres.
Med hensyn til seksuel orientering støtter vi Kommissionens forslag om at bekæmpe forskelsbehandling på dette område.
Jeg har flere betænkeligheder:
En stor del af teksten skal præciseres yderligere, før den er færdig. Vi er betænkelige ved de uklare definitioner af "tilpasninger i rimeligt omfang" og "uforholdsmæssigt store ulemper" i artikel 2, stk. 4, og den eventuelle uforenelighed med direktiverne om offentlige indkøbsaftaler i ændringsforslaget vedrørende artikel 55. Adskillige afvigelser fra racedirektivet bør fjernes, f.eks. definitionen af indirekte forskelsbehandling i ændringsforslag 21, klageadgangen i artikel 8, teksten om repressalier i artikel 10 samt artikel 11 om udbredning af information. Vi mener også, at direktivet klart bør foreskrive, hvilke former for forskelsbehandling på grund af alder der er tilladt, og hvilke der ikke er.
Vi er betænkelige ved en række elementer, der tilsyneladende er for belastende. Det gælder navnlig lovgivningens anvendelse på personer, der udfører frivilligt arbejde inden for velgørenhed, og på offentlige hverv og obligatorisk indsamling og overvågning af statistik. Vi er betænkelige ved, at direktivet omfatter sundhedsydelser, social sikring og bistand, da der er betydelige nationale forskelle i, hvordan disse anliggender behandles, og hvorvidt de indgår i forholdet mellem arbejdstager og arbejdsgiver. Der er også elementer, som vi føler bør overlades til medlemsstaterne, f.eks. den overordnede gennemførelse, uddannelse af arbejdstagere i bestemte aldersgrupper, mæglingssystemets struktur, og hvordan SMV skal fortolke direktivet. Endelig er der visse elementer, der burde være fravigelige og ikke obligatoriske, så der tages højde for forskellig praksis i medlemsstaterne.
Vi mener, at de kommende forhandlinger vil give mulighed for at behandle disse spørgsmål, og vi ser frem til, at direktivet vedtages, og til de fordele, det vil medføre for arbejdstagere i Det Forenede Kongerige og andre EU-lande.

Paisley
Jeg stemte mod disse betænkninger, fordi de hylder det princip, at sexperversion opløftes til samme niveau som det hellige ægteskab og sex inden for ægteskabet.
De er også diskriminerende mod folk og organisationer, der tror på, at de hellige skrifter er Guds ord, det eneste sande trosgrundlag, og tvinger disse troende til at ansætte personer, der udbreder og praktiserer seksuelle handlinger, der er helt i modstrid med den bibelske etik.
Det er alene af den grund, at jeg stemte nej.

Sacrédeus og Wijkman
De kristelige demokrater glæder sig over forslaget til direktiv om indførelse af overordnede rammer for lige behandling på arbejdsmarkedet generelt. Dog mener vi, at udvalgets ændringsforslag om statistik opdelt efter målgruppe, det vil sige baseret på de foreliggende diskriminationsårsager såsom race, etnisk oprindelse, alder, religion eller overbevisning samt seksuel orientering er alt for integritetskrænkende. Vi vælger derfor at stemme imod dette ændringsforslag, men støtter betænkningen som helhed.
Betænkning af van Hulten (A5-0260/2000)

Goebbels
Jeg har hverken stemt for eller imod van Hulten-betænkningen, fordi jeg er af den opfattelse, at man ikke skal lave for mange kontrolinstanser internt i de europæiske institutioner. Denne "kontrolmani" fører i virkeligheden til, at de ansatte skyder ansvaret fra sig, eller til en situation, hvor hver især vil forsøge at skjule sit ansvar bag ved kontrollanternes ansvar og bag ved dem, der kontrollerer kontrollanterne.

van Dam
EU har et dårligt ry hos mange borgere. Ordfører van Hulten gengiver i et interview med et nederlandsk ugeblad det synspunkt, at det hedder Europa, det sidder i Bruxelles, og det er korrupt. Takket være en "klokkers" optræden og Ekspertudvalget blev korruptionen sat i gabestokken. Med rette bemærker van Hulten i interviewet, at vi først kan begynde med en positiv dagsorden, når vi har løst problemer som svindel, spild, men også manglende effektivitet i beslutningstagningen.
Revisionen af finansforordningen, mere konkret oprettelsen af en intern revisionstjeneste, kommer effektiviteten i EU til gode. Hr. van Hulten påpeger med rette manglerne ved Kommissionens forslag, nemlig at en klar beskrivelse af ansvarsfordelingen mellem finanskontrol og intern revision er ønskelig. Men hvis hr. van Hulten vil gøre en indsats for en mere effektiv Union, forstår vi ligesom ordføreren for udtalelsen fra Budgetudvalget ikke, hvorfor han vil fritage mindre institutioner, såsom Regionsudvalget, fra pligten til intern revision.
Det går ud over gennemskueligheden af finansforordningen. Selvfølgelig er antallet af transaktioner i de små institutioner mindre end i de store, de 800.000 om året i Kommissionen overskygger de 10.000 transaktioner om året i Regionsudvalget. Men de siger kun noget om personalebesætningen i den interne revisionstjeneste og ikke noget om den finansielle betydning og heller ikke om det nyttige ved en sådan tjeneste.
Derfor har jeg anmodet om en opdelt afstemning om ændringsforslag 3 for at få medtaget kravet om en intern revisionstjeneste i forslaget. Selv om ordføreren er enig med mig i, at alle institutioner skal behandles på samme måde, vil han udsætte ligebehandlingen indtil den endelige revision af finansforordningen om halvandet år. Jeg mener, at hvis der er mulighed for at forbedre EU-institutionernes effektivitet, er hver dag, som vi venter, en dag for meget.
Selvfølgelig kræver det en indsats at passe en intern revisionstjeneste ind i institutionerne, men det er den samme indsats, nu eller i fremtiden. Europas omdømme er ikke tjent med, at det kun er Unionens store institutioner, der fungerer effektivt, det er de små, som sætter prikken over i'et, måske i flere henseender!
Betænkning af Titley (A5-0211/2000)

Crowley
I lighed med alle mine kolleger er jeg sikker på, at vi støtter en ordentlig forvaltning af og kontrol med våbeneksporten i Den Europæiske Union. Der er mange eksempler på, hvordan ukontrolleret og skrupelløs våbeneksport har forværret mange konflikter i det sidste århundrede og indtil i dag. Vi i Europa må sammen med vores kolleger i hele verden sørge for, at datidens fejl og begærlighed ikke gentages.
Årsagerne til min stemme på denne betænkning vedrører hovedsagelig spørgsmålet om en tættere forbindelse mellem Den Europæiske Union og NATO samt arbejdet henimod en fælles forsvarspolitik.
Mange taler om fred og konfliktløsning, samtidig med at der indgås aftaler om salg af våben til de kæmpende. Hvis denne tvetydige politik blev stoppet, kunne mange af problemerne løses.
Som jeg sagde i starten, går jeg ind for øget kontrol med våbeneksporten, men det spørgsmål må ikke forveksles med andre politiske initiativer.

Frahm, Herman Schmid, Seppänen og Sjöstedt
. Selv om vi sympatiserer med tanken om en politisk regulering af den europæiske produktion og eksport af våben, er vi skeptiske over for Titley-betænkningen, først og fremmest af følgende grunde:
Der gøres ingen kobling mellem våbenindustriudviklingen og EU's militærpolitiske samarbejde. EU har besluttet at opbygge en fælles militær kompetence for at opfylde de såkaldte Petersberg-mål (krisebekæmpelse og konfliktløsning uden for EU's territorium), men har ingen fælles forsvarspolitik. De enkelte EU-lande er medlem af NATO og WEU eller er alliancefrie. Våbeneksportpolitikken må tage udgangspunkt i dette, og der må skelnes mellem kontrol af politisk motiveret våbenindustriudvikling (for krisebekæmpelse) og den rent kommercielt motiverede våbeneksport, som efter vores opfattelse bør minimeres og på sigt helt afskaffes.
Vi vender os særligt mod formuleringerne i betænkningens punkt R og punkt 1, litra d) og e) om, at udviklingen i våbeneksporten skal føre til udvikling af en fælles forsvarspolitik og skabelsen af en forsvarsidentitet inden for NATO, og at våbenindustrien skal opnå fordele af, at EU udvikler en fælles våbeneksportkodeks.

Gahrton og Schörling
Vi glæder os over initiativet om en adfærdskodeks for våbeneksport. Mange af hr. Titleys forslag og bemærkninger i betænkningen er forbedringer i forhold til Rådets oprindelige forslag. Trods dette vælger vi at stemme imod Titley-betænkningen af følgende grunde:
Betænkningen indebærer en fortsat anerkendelse af vigtigheden af en stærk europæisk militær kapacitet i stedet for at lægge hovedvægten på behovet for nedrustning og fred. I betænkningen betragtes kontrol med våbeneksporten hovedsagelig som en metode til at undgå ubekvemme situationer for Europas våbenindustri og ikke som en metode til at afstedkomme nedrustning og fred. I betænkningen diskuterer man også europæisk våbeneksport som en mulig løsning på lokale konflikter i Europas nærområde.
Ordføreren har også konsekvent, trods ønsker fra Gruppen De Grønne, undladt at diskutere Tyrkiet, som gennem sit medlemskab af NATO i praksis er undtaget fra adfærdskodeksen.
Betænkningen indebærer endvidere, at Europas krigsindustri betragtes som en økonomisk betydningsfuld industri, et uforsvarligt syn på en industri, der som hovedformål indirekte har at dræbe og tilintetgøre mennesker.
Så længe Europa-Parlamentet ikke formår at foretage den logiske kobling mellem fremstilling og salg af våben og den fortsatte globale militære ødelæggelse af miljø og menneskeliv, kan vi ikke støtte betænkninger som denne.

Martin, David W
Jeg støtter denne betænkning fra min kollega, Gary Titley, og er enig med ham i, at ansvarlige fremgangsmåder med hensyn til våbenhandel udgør en del af EU's regelsæt, og at ansøgerlandene derfor bør inddrages aktivt i den yderligere udvikling af adfærdskodeksen for våbeneksport, og at den bør gøres juridisk bindende.
Jeg deler især hans synspunkt om, at der er brug for at fastsætte fælles regler og effektiv EU-kontrol for at bekæmpe det ulovlige salg af våben og kontrollere det lovlige salg af håndskydevåben og lette våben.
Jeg er sikker på, at medlemsstaterne tager dette op til behandling snarest.

Meijer
Uden våben ville verden være meget mere sikker. Jeg er derfor tilhænger af en adfærdskodeks, som umuliggør våbenproduktion og -eksport, og som fører til, at våbenfabrikkerne går over til at producere nyttige ting. Ud fra det udgangspunkt har jeg læst hr. Titleys forslag og vurderet, hvorvidt hans tekst bidrager til en fredelig verden uden våben. Generelt støtter jeg små fremskridt, også selv om de ikke helt fører til de løsninger, som jeg går ind for. Det er noget andet, hvis sådan et lille fremskridt blokerer for rigtige løsninger. Jeg tror, at valget i dag ikke står mellem fuldstændig frihed for våbenhandlen og denne adfærdskodeks. Hvis det var valget, ville jeg støtte adfærdskodeksen som det mindste onde, for noget er bedre end ingenting. Det rigtige valg står mellem denne adfærdskodeks og et totalforbud. Adfærdskodeksen går ud fra, at våbenhandlen fortsætter, og at den europæiske våbenproduktion skal fremmes. Udvæksterne fjernes, fordi de tiltrækker sig opmærksomhed og fordømmes. Selve problemet med våbenhandlen holdes på sikker afstand. Det er for mig grund til ikke at støtte denne adfærdskodeks.

Theorin
Det er udmærket, at Den Europæiske Union ønsker at indføre en adfærdskodeks for en restriktiv våbeneksport.
Derimod kan jeg ikke acceptere indførelsen af kravet om en fælles forsvarspolitik og en europæisk sikkerheds- og forsvarspolitik inden for NATO. Sverige er neutralt og har ingen planer om at indgå i nogen forsvarsalliance. Derfor kan jeg ikke støtte disse synspunkter, hverken i betragtning R eller i punkt 1, litra c, d og e.

Vachetta
Frankrig, Tyskland og Storbritannien er, sammen med USA, de vigtigste våbenforhandlere, og de holder gang i planetens konflikter. I Afrika, hvor 10 stater er i krig, i Asien, mellem Indien og Pakistan. De europæiske stater har solgt våben til Indonesien, hvis hær var indblandet i massakrerne på Timor og på Molukkerne. Den franske stat sælger helikoptere til Tyrkiet, som fører krig mod det kurdiske folk, fly til Kina og til Taiwan, for slet ikke at tale om skandalen med de famøse Taiwan-fregatter. For nylig var den franske stat medskyldig i folkedrabet i Rwanda, idet den leverede store mængder af lette våben til det regime, som organiserede massakrerne. Der er til dato ingen, som har krævet Den Europæiske Union og Frankrig til regnskab.
Beslutningsforslaget vil ikke nedbringe våbensalgene radikalt til fordel for en nedrustningspolitik, men blot regulere dem for at sikre industrigrupperne stadig større profitter.
Men der findes ingen krige med "nul døde". Der findes kun dødbringende krige. Dette hykleriske beslutningsforslag hævder at etablere "en europæisk opførselskodeks", mens det samtidig bekræfter, at forsvarsindustrien er "af stor økonomisk og strategisk betydning for EU".

Van Orden
Vi mener, at omstruktureringen af forsvarsindustrien ikke bør være motiveret af den politiske ambition om at skabe en fælles forsvarspolitik, men af de strategiske og industrielle krav i de implicerede store virksomheder og medlemslande.
På den baggrund skal forbindelser mellem europæiske og nordamerikanske virksomheder bifaldes i lige så høj grad som forbindelser mellem europæiske virksomheder. Selv om vi støtter en adfærdskodeks, der opstiller ensartede spilleregler, som vi alle frivilligt kan tilslutte os, ønsker vi ikke at besvære industrien med flere unødvendige regler. Vi kan især ikke støtte punkt 9 i beslutningsforslaget, om at adfærdskodeksen bør gøres juridisk bindende.
Vi modsætter os dette af fire grunde: Der åbnes mulighed for, at endnu en række aktiviteter kan indbringes for EF-Domstolen; muligheden for, at andre våbeneksporterende lande uden for EU tiltræder en international adfærdskodeks bliver så meget vanskeligere og lidet tiltrækkende, hvis den er juridisk bindende; hvis den indebærer retlige sanktioner, er der fare for, at aktiviteterne hos nogle af dem, der er involveret i våbensalg, bliver mindre åbenlyse; visse lande kan være tilbageholdende med at afgive ordrer hos stater i Europa, som er besværet med lovgivning, især hvad angår langsigtet eftersalgsservice.
Selv om der er meget, vi kan gå ind for i dette beslutningsforslag, er der en række grundlæggende svagheder, hvorfor vi har undladt at stemme.
Betænkning af Angelilli (A5-0258/2000)

Alyssandrakis
Børnene er de første ofre for fjernsynsvolden. Alle anerkender nu de følger og skadelige konsekvenser, som det daglige og stadigt øgede bombardement af tv-voldsprogrammer og tilsvarende massemedieprodukter har på de yngre aldre, som er mere modtagelige, eftersom de ikke har udviklet en kritisk tankegang.
Udvalgets tekst og betænkningen fremkommer med en række rigtige konklusioner om de negative påvirkninger på børns psyke og udformningen af deres personlighed og følgelig for de farer, som tegner sig for morgendagens samfund, når de følger disse programmer og forbruger disse produkter. Mens deres forslag er begrænset til emner som sendetidspunkt, kategorisering af programmerne, og de peger især på digitalt fjernsyn og abonnementsfjernsyn, idet de godkender undersøgelsen fra Oxford Universitet om apparater, der kan filtrere fjernsynsprogrammerne, og som forældrene skal anskaffe sig, så de kan anvende dem til at beskytte deres børn.
Vi ser igen, at dette følsomme og ømtålelige spørgsmål om beskyttelse af vores børn, som skal udgøre morgendagens samfund, bliver genstand for kommercialisering for at opnå endnu større profitter.
Hele ansvaret for at beskytte børnene falder udelukkende på forældrene, og der bliver ikke engang nævnt noget om produktionen og spredningen af programmer, som kan være skadelige for børn. Men selv om det lykkes forældrene at få et af disse filtreringsapparater, hvorledes skal de så beskytte deres børn mod de såkaldte børneudsendelser, som for flertallets vedkommende indeholder voldsscener, og hvor visse er værre end skækfilmene? Hvordan skal de beskytte dem mod den vold, som oversvømmer massemedierne og Internettet?
Kommissionens udtalelse anerkender problemet, men den foreslår ikke nogle specifikke foranstaltninger, for den er begrænset af tanken om liberalisering af markedet og konkurrence, og dens forslag berører ikke den, specielt for børn, hårde virkelighed omkring de multinationale virksomheders hensynsløshed, når de i jagten efter profit lader hånt om konsekvenserne af deres programmer og produkter og tillægger forældrene hele ansvaret, samtidigt med at de opfordrer dem til at bruge nye produkter for at beskytte deres børn. Den eneste omtale af selskaberne er, at de skal indføre en selvregulerende kodeks.
Vi er enige i visse interessante forslag i Angelilli-betænkningen om beskyttelse af børn samt også i nødvendigheden i, at der sker en grundig undersøgelse af de moralske og lovmæssige sider af beskyttelsen af mindreårige.

Blak
. Jeg har i dag stemt imod betænkningen af Roberta Angelilli om meddelelsen fra Kommissionen om en undersøgelse vedrørende forældrekontrol med tv-udsendelser. Når jeg gør det, er det ikke, fordi jeg er imod betænkningen som sådan, men fordi jeg gerne vil sende et klart signal om, at EU og Kommissionen skal koncentrere sig om sine kerneopgaver. Det er ikke en opgave for EU, men for medlemsstaterne at tage initiativer på dette område. Der er tilstrækkeligt med andre presserende opgaver for Kommissionen at bruge energi på.

Caudron
Som far til to små børn har jeg en ganske særlig interesse i resultaterne af undersøgelsen af forældres kontrol med fjernsynsudsendelser.
Jeg skal minde om, at Kommissionen, i medfør af bestemmelserne i artikel 22 c, stk. 2, i direktivet om "fjernsyn uden grænser" (direktiv 97/36/EF af 30. juni 1997 til ændring af direktiv 89/552/EF), var forpligtet til at gennemføre en undersøgelse af mulige fordele og ulemper ved foranstaltninger, der tilsigter at lette forældres eller opdrageres kontrol med de programmer, mindreårige kan se. Jeg er glad over, at dette studie er blevet gennemført. Medlemsstaternes juridiske og etiske rammer varierer nemlig meget afhængigt af deres traditioner og kulturelle praksisser. Der findes ikke i Europa nogen fælles definition af begrebet "mindreårig", og der er vidt forskellige meninger om, hvad der er eller ikke er skadeligt for mindreårige, som ser visse fjernsynsprogrammer.
Alle er dog enige om at sige, at det er en almen interesse at kæmpe energisk mod voldsbølgen og andet farligt for ungdommen, som oversvømmer fjernsynsprogrammerne og de audiovisuelle ydelser, som overføres via net, for at beskytte mindreåriges psykologiske ligevægt. Mindreårige er anderledes end voksne. De er mere sårbare, mindre i stand til at foretage en kritisk bedømmelse og mere udsatte for faren for at blive destabiliserede. Jeg mener som ordføreren, at forholdsregler, som har til formål at beskytte de unge mod voldelige og skadelige programmer, ikke bør begrænses til traditionelt fjernsyn, men finde anvendelse på samtlige medier.
I øvrigt mener jeg ikke, der er nogen vej uden om at fokusere på at opdrage de unge til medierne. Der er derfor grund til, på nationalt og regionalt niveau, at forstærke kampagnerne for bevidstgørelse om beskyttelse af mindreårige i medierne, og til at inddrage familierne og uddannelsessektoren i opgaven. Det er også nødvendigt, at udstyr til filtrering af fjernsynsprogrammer bliver solgt til priser, som er til at komme i nærheden af for alle.
.
Samtidig betyder disse forholdsregler naturligvis på ingen måde, at de, som leverer produkterne, er fritaget for ethvert ansvar for det indhold, som de transmitterer. I den udstrækning spørgsmål, som har med radio og fjernsyn at gøre, henhører under medlemsstaternes ansvar, støtter jeg anmodningen til dem, og til Kommissionen, om via lovgivningsmæssige bestemmelser at definere det ansvar, der påhviler medievirksomhederne. Jeg synes ligeledes, at der ikke er nogen vej uden om, at alle fjernsynsoperatører i Den Europæiske Union udarbejder en selvbegrænsningskodeks, som skal beskytte mindreårige.
Jeg vil slutte af med at lykønske ordføreren med et glimrende stykke arbejde.

Gallagher
Jeg bifalder hovedtrækkene i denne betænkning, som endnu en gang fremhæver den betydning, som Europa-Parlamentet tillægger beskyttelsen af børn i Europa. Betænkningen bekræfter, at det er i offentlighedens interesse at beskytte børn mod at se for meget vold på tv og andre programmer, som kan have en skadelig indvirkning.
Emnet for denne betænkning er både særdeles specifikt og kompleks. Yderligere analyser af specifik teknologi, f.eks. filtreringssystemer, skal tage hensyn til den teknologiske udvikling i dag. Denne betænkning er baseret på sund fornuft. Den forudsætter et behov for, at tv-selskaber påtager sig et ansvar for beskyttelsen af mindreårige ved hjælp af en selvreguleringskodeks, som skal gælde i hele Den Europæiske Union.
Der nedsættes en ekspertgruppe på fællesskabsplan med mandat til at udarbejde et memorandum, som opstiller de generelle principper for beskyttelsen af mindreårige i mediesammenhæng.
Det påhviler nu Europa-Kommissionen og Europa-Parlamentet samt alle interesserede parter at samarbejde for at finde ud af, hvordan de unge bedst beskyttes mod at se for meget vold på tv. Jeg håber, at de centrale tv-selskaber, både i den private og offentlige sektor i Den Europæiske Union, vil indgå aktivt i denne proces.
Vi er afgjort nødt til at erkende, at teknologien ændrer sig hurtigt i tv-sektoren i Europa. Digitaliseringen af gamle analoge tv-netværk foregår i alle medlemsstaterne i EU. Det indebærer også større udfordringer for lovgiverne med henblik på at træffe de nødvendige beskyttende foranstaltninger for at garantere, at de unge beskyttes mod kun at se voldelige og uhensigtsmæssige tv-programmer.
Jeg kommer til at arbejde omhyggeligt på nationalt og europæisk plan for at sikre, at regeringerne i EU gennemfører den nødvendige lovgivning for at iværksætte de nødvendige og beskyttende mekanismer, som jeg har nævnt.

Mathieu
Fjernsynet er en uomgængelig del af dagliglivet. Med et gennemsnit på tre timer om dagen er det den betydeligste menneskelige aktivitet næst efter søvnen og, for de voksnes vedkommende, arbejdet.
Forandringerne i arbejdet, som f. eks. stigningen i kvinders arbejde og stadig mere fleksible arbejdstider, efterlader børn mere og mere alene foran den lille skærm. Løsningerne er mange, men ingen af dem er tilfredsstillende.
En kodeks for selvkontrol blandt fagfolk er derimod en glimrende løsning. Det er for mig at se den rigtige kurs.
Som ordføreren understregede, må forældrenes kontrol ikke standse ved fjernsynet. Børn er også storforbrugere af Internet og videospil. Strategien skal omfatte alle billedmedier.
Jeg har med overbevisning stemt for fru Angelillis betænkning, som præciserer vanskelighederne ved at operere på fællesskabsniveau. Hvert medlemsland har en historie og et særligt forhold til sit nationale fjernsyn, de kulturelle særegenheder afspejler sig i programmernes indhold, og desuden er der stor forskel på definitionen på et barn og en mindreårig fra det ene juridiske system til det andet.
Jeg støtter ligeledes ELDR-Gruppens ændringsforslag, som tilfører nogle nyttige præciseringer om "hvem gør hvad"?

Papayannakis
Jeg vil gerne lykønske fru Angelilli med hendes forslag i betænkningen om udvikling af kontrolmekanismer til beskyttelse af børn mod at overvære voldsudsendelser og andre udsendelser, som er uegnede for deres alder. Jeg er absolut enig i dem, men jeg vil gerne påpege, at man ikke kan blæse og have mel i munden, eftersom forslagene er indeholdt i en ikke-forpligtende meddelelse fra Kommissionen, mens det forpligtende direktiv "Fjernsyn uden grænser" (97/36/EF), som de omtaler, bliver overtrådt på mange måder og af næsten alle medlemsstaterne. Under disse vilkår er det påkrævet, at alle medlemsstaterne retter sig efter fællesskabslovgivningen så hurtigt som muligt.
Efter at jeg personligt har forsket i Kommissionens ansvarlige afdelinger, har jeg konstateret, at otte medlemsstater - Østrig, Belgien, Danmark, Finland, Portugal, Sverige, Spanien og England - er i gang med at implementere lovgivningen, mens de øvrige - Frankrig, Tyskland, Grækenland, Irland, Italien, Holland og Luxemburg - overtræder den på forskellige måder.
Jeg er enig med min kollega i, at disse foranstaltninger ikke kun skal begrænses til fjernsynsområdet, men de skal også anvendes på Internettet, som ikke længere lader noget tilbage for fjernsynet, idet der blandt dets mange tilbud også er indbefattet fremvisning af film.
Med henblik på at alle disse forslag skal flyttes fra seeren til virkelighedens område, er det nødvendigt at skabe mekanismer til filtrering og inddeling, som giver forældrene mulighed for at vælge de programmer, som er egnede for deres børn. Det er afgørende at tilskynde industrien til at tage denne retning gennem internationale samarbejder samt at gøre forældrene, lærerne og børnene mere bevidstgjorte.
Betænkning af Dybkjær (A5-0198/2000)

Caudron
Denne tredje årsberetning om lige muligheder for mænd og kvinder i Den Europæiske Union påpeger markante begivenheder og gode reultater for 1998.
I hvert fald må man konstatere, at trods proklameringen af lighed mellem kvinder og mænd, juridisk set, så viser kendsgerningerne os desværre, at forskelsbehandlingen og de vanskeligheder, som kvinder er konfronteret med, varer ved.
Således er kvinder mere berørt af arbejdsløshed. Beretningen for 1998 undersøger i særdeleshed fænomenet arbejdsløshed og de økonomiske følger af kvindernes underbeskæftigelse. Den analyserer ligeledes de forholdsregler, der er sat i værk for at integrere politikker, som snævert er centreret om kvinders beskæftigelse, eller for at begrænse denne type forskelsbehandling i beskæftigelsen (som f. eks. når det gælder arbejdskontrakter, arten af beskæftigelse og aflønning).
Endvidere har kvinder tit "fleksibelt" arbejde, tidsbegrænsede kontrakter eller typisk lave lønninger, og visse sektorer beskæftiger helt overvejende kvinder. Kvinders erhvervskarrierer er derfor ofte ustabile og giver dem kun vanskeligt mulighed for at erhverve sig erfaring. Dette giver sig ofte udslag i lave niveauer for social beskyttelse og i utrygge levevilkår.
Kvinderne er ligeledes overrepræsenteret i typisk "feminine" erhverv, men underrepræsenteret i stillinger med ansvar og i de liberale erhverv. Desuden deler kvinder og mænd sektorer som informations- og kommunikationsteknologierne, som ellers er i kraftig vækst, mellem sig på en ulige måde: Kvinder er overvejende at finde i bunden af hierarkiet. Det er derfor helt uomgængeligt at indføre politikker for uddannelse og efteruddannelse, som henvender sig specifikt til unge kvinder, så man kan genetablere en ligevægt.
Endvidere dominerer uligheden mellem mænd og kvinder også på lønsiden: De tilgængelige tal for 1995 viser, at i hele Den Europæiske Union er en kvindes timeløn 73% af en mands, for det samme arbejde.
Jeg giver derfor ordføreren min fulde støtte, når hun opfordrer Kommissionen til at fortsætte sine bestræbelser og især til at styrke den "strategiske" karakter af sine årlige beretninger ved at gå over til at vurdere effektiviteten af de politiske initiativer i stedet for at nøjes med at beskrive dem.
Jeg mener også, at man skal insistere på l'acquis communautaire inden for kvinders rettigheder og lige muligheder i ansøgerlandene, før de optages.
Jeg vil afslutte med at opfordre medlemsstaterne til at fortsætte den dobbeltstrategi, der hyldes på fællesskabsniveau, i form af en mainstreamingstrategi og specifikke aktioner til gavn for kvinder.

Korakas
Det er en særdeles interessant begivenhed, at man for første gang konstaterer nødvendigheden af at gå videre i vurderingen af de politiske initiativers effektivitet, som er taget på basis af Kommissionens årlige beretninger. Vi står således over for en afstemning, som godt nok ikke sparer på forslag til undersøgelser og udforskning, men som faktisk står tilbage med hensyn til en virkelig tilgang, som skal vise de kritiske problemer, som stadig er uløste, og andre nye, som kommer til at true rettigheder og landvindinger, samt de reelle årsager, som fremkalder dem.
Kvinderne er fortsat en af de mest følsomme befolkningsgrupper, eftersom deres rettigheder bliver groft overtrådt af det nuværende socioøkonomiske system. Det er det første, der burde anerkendes, hvis vi ikke blot ønsker en anledningsbetænkning om kroner og en proklamation af hensigter.
Lige muligheder inden for arbejde, social deltagelse, sundhed og andet giver ikke mening inden for en ramme af reaktionære politikker, som berører hele den menneskelige værdighed uden noget ækvivalent socialt perspektiv i et samfund, der er præget af arbejdsløshed, underbeskæftigelse, manglende velfærd, et samfund, som omregner den menneskelige værdighed til penge og kommercialiserer den.
Ikke blot udvides de sociale rettigheder og de sociale landvindinger ikke, men de reduceres mere og mere som overdrevent udgiftskrævende områder. De smidige og elastiske former for beskæftigelse, som rundhåndet tilbydes kvinderne, er ikke et produkt af udvikling, men det er de økonomisk stærkes fleksibilitet til at modstå den økonomiske krise og sikre sig konkurrencen og store profitter på bekostning af lønarbejderne. Det første offer er kvinderne, som fortsat er lavere lønnet for lige arbejde, som stadig besidder lavere og ufaglærte stillinger, som står over for flere problemer og har ulige muligheder for at blive optaget på arbejdsmarkedet. De falder som de første for nedskæringerne i de offentlige udgifter, privatiseringerne på sundhedsområdet, retten til at få sundhedspleje og medicinsk behandling - for ikke at tale om retten til forebyggelses- og informationsprogrammer. De skal arbejde under forhold, som er legemeligt, psykisk og åndeligt belastende for deres sundhed, et faktum, som belaster kvinderne endnu mere, idet de skal forene mange pligter og har dobbelte og tredobbelte sociale roller. Betænkningen anerkender selv, at "... Udover at beretningerne generelt mangler at underbygge effekten af politikkerne og programmerne, mangler de en diskussion af de bagvedliggende faktorer for den fortsatte ulighed...".
Er det muligt at forestille sig og støtte et fremstød for at løse kvindernes problemer og sikre en lovfæstet beskyttelse af dem mod enhver slags forskelsbehandling inden for rammerne af et socioøkonomisk system, som kommercialiserer og underkaster alting under en hård finanspolitik og øgningen af de store profitter? Man kan ikke realisere en politik, der virkeligt beskytter kvinderne, uafhængigt af en nyorientering og tilbundsgående omorganisering af vores samfunds udviklingsmodel. Mod planerne og praksiserne for udbytning og undertrykkelse opfordrer vi kvinderne til sammen med mændene at komme frem og hævde deres krav inden for rammerne af en bred, folkelig kampfront i hver eneste land.
Til trods for afstemningsforslagets positive punkter berører det kun svagt problemet. Vi er bange for, at proklamationerne og dets gode hensigter for 117. gang kun er "øglegift under deres læber".

Formanden
Afstemningen er afsluttet.
(Mødet udsat kl. 13.06 og genoptaget kl. 15.00)

AKTUEL OG UOPSÆTTELIG DEBAT
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er debatten om aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning

Peru
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B5-0777/2000 af Medina Ortega m.fl. for PSE-Gruppen om krisesituationen i Peru;
B5-0780/2000 af Di Pietro for ELDR-Gruppen om situationen i Peru;
B5-0784/2000 af Salafranca Sánchez-Neyra for PPE-DE-Gruppen om krisesituationen i Peru;
B5-0790/2000 af Lipietz og Nogueira Román for Verts/ALE-Gruppen om krisesituationen i Peru;
B5-0792/2000 af Marset Campos og Di Lello Finuoli GUE/NGL-Gruppen om krisesituationen i Peru.

Medina Ortega
Hr. formand, jeg har medbragt et af mine indlæg fra den 9. april 1992, hvor jeg talte om præsident Fujimoris statskup, det såkaldte selvkup, og dengang sagde jeg, at det ikke kunne accepteres, at en demokratisk valgt præsident gav afkald på sin retsgyldighed og støttede sig til de væbnede styrker.
Siden den sidste valgfarce har Fujimori mistet sin retsgyldighed, og han har ikke alene mistet sin retsgyldighed, han har også mistet den politiske støtte, han havde tidligere. Nu gælder det så Perus skæbne. Det gælder om at finde ud af, om dette land kan komme væk fra den svære situation, som Fujimori nu har ført landet ud i.
Vi er flere politiske grupper, der har fremlagt et fælles beslutningsforslag, hvor vi grundlæggende beder præsident Fujimori om at gå af. Men han skal gøre det på en sådan måde, at man via en proces med demokratiske og rene valg kan konsolidere landets demokrati.
For det andet beder vi om et samarbejde mellem Den Europæiske Unions institutioner i Perus demokratiske proces, hvilket er noget, som de europæiske institutioner kan gøre. Vi anmoder ligeledes om, at en delegation fra Europa-Parlamentet rejser til Peru for på stedet at kontrollere hændelsernes udvikling.
Vi håber, at Fujimori ikke driver situationen til det yderste, at han gør denne overgang mulig, og at der i Peru ikke igen opstår en situation som den, der nu eksisterer i Beograd med en folkelig opstand praktisk taget på gaden. Derfor tror jeg, at hvis de europæiske institutioner og Europa-Parlamentet hjælper den peruvianske befolkning i disse svære tider, så kan vi bidrage til landets stabilitet og de demokratiske institutioners konsolidering i hele Latinamerika.

Ojeda Sanz
Hr. formand, i Peru gennemlever man for indeværende nogle usikre øjeblikke, og vi nærer alle forhåbningen om, at den nuværende situation bliver løst via en proces, hvor der er garanti for alle civile og politiske rettigheder, som kan forstærke og konsolidere demokratiet og freden i Peru, som er et land, der har lidt under 25.000 dødstilfælde i de sidste 15 år.
Den Europæiske Union - som økonomisk set er den vigtigste samarbejdspartner og den største investor i Peru med tal, der overstiger seks milliarder dollars i de sidste syv år - skal opretholde sit samarbejde på baggrund af den demokratiske klausul, der blev vedtaget i tredje- og fjerdegenerationsaftalerne med landene i Andespagten, som baserer sig på de universelt anerkendte principper om respekt for det pluralistiske demokrati, retsstaten og menneskerettighederne. Derudover skal Den Europæiske Union med den største omtanke opfordre til dialog mellem alle de peruvianske demokratiske styrker for at opnå nogle forligsaftaler, som garanterer udøvelsen af de civile og offentlige rettigheder og den fri ytringsfrihed.

Lipietz
Hr. formand, det er med stor tilfredshed, at vi ser det bekræftet, som vi allerede havde forudsagt ved en tidligere afstemning. Europa-Parlamentet havde på markant vis forkastet valget af hr. Fujimori, og jeg glæder mig over at se mine kolleger fra de to største grupper tage klart parti for, at Europa-Parlamentet skal yde kraftig støtte til en demokratisering af Peru.
Hvad der imidlertid bekymrer os, er, hvad der vil ske med hr. Montesinos. Vi kan ikke gå ind for, at asylretten bruges til at beskytte kriminelle. Mennesker over hele verden glædede sig over, at internationale resolutioner langt om længe begynder at virke mod en tidligere diktator, hr. Pinochet. Vi kan ikke tillade, at hr. Montesinos finder tilflugt i Panama eller, som visse rygter begynder at antyde, i Marokko. Han skal dømmes, uanset hvilken stat han måtte prøve at søge tilflugt i, dømmes for tortur, for narkohandel osv.

Marset Campos
Hr. formand, den peruvianske befolknings længsel efter fred, demokrati, retfærdighed og velfærd nærmer sig sin virkeliggørelse med Fujimoris tilbagetræden. Den uheldige indflydelse på denne længsel, som den amerikanske støtte til Fujimori har betydet, bør neutraliseres af en anden indflydelse, som på en positiv måde er til fordel for menneskerettighederne og den fulde demokratiske udvikling, og som kommer fra Den Europæiske Union. Derfor mener vi, det er nødvendigt at insistere på to aspekter i den fælles beslutning, som vi fremlægger.
For det første skal vi insistere på at nægte asyl i Den Europæiske Union til personer som Montesinos - også selv om forhandlingerne går igennem tredjelande. Det drejer sig om en person, der er ansvarlig for frygtelige forbrydelser mod menneskeheden. For det andet insisterer vi på, at Europa-Parlamentet skal sende en delegation til Peru for at vurdere perspektiverne for demokratisk fremgang og den fredelige løsning på de nuværende problemer, således at vores samarbejde bliver meget positivt.

Linkohr
Hr. formand, jeg kunne egentlig godt tænke mig, at vi for en gangs skyld ikke blot diskuterer Latinamerika i forbindelse med det ene eller det andet aktuelle og uopsættelige spørgsmål, men får en debat efter en velforberedt diskussion i udvalgene.
Jeg har indtryk af, at vi altid kun beskæftiger os med begivenhederne i Latinamerika som enkeltstående tilfælde og derudover fører en meget tilbageholdende politik. Det er en skam, for den verdensdel fortjener større opmærksomhed.
Hvad Peru angår, har allerede flere talere og også vores beslutning påpeget, at præsident Fujimoris bebudede tilbagetræden giver mulighed for en ny start. Jeg er dog ikke sikker på, om det også vil være tilfældet, for vi har allerede oplevet en del ting her, og jeg er først sikker, når Fujimori rent faktisk er trådt tilbage eller har tabt valget. Det er efter min mening derfor overordentligt vigtigt, at Den Europæiske Union beskæftiger sig meget indgående med dette land og med situationen i Peru, f.eks. også opretholder en organiseret dialog med oppositionen.
Jeg kunne godt tænke mig, at vi nu sender den delegation, som vi ville sende til valget, men som så ikke kom af sted af velkendte årsager, for at støtte dem, der arbejder for en demokratisk reform i landet. Og hvis det bliver resultatet her i eftermiddag, vil jeg være meget tilfreds.

Fava
Hr. formand, hr. kommissær, jeg tror, begivenhederne i Peru viser, hvor stor afstand der kan være mellem ordenes formelle betydning og deres reelle indhold. Det ord, det her drejer sig om, er ordet "demokrati". I Peru er der et parlament, som er valgt ved almindeligt valg og en præsident, som har anvendt hærens overtalelsesevne til at krænke alle forfatningsnormer.
Jeg mener, at denne beslutning er et betydningsfuldt politisk initiativ fra Parlamentet. Og jeg skal blot bruge nogle få ord på et af beslutningens emner, nemlig at vi skal sende en delegation.
Der er brug for, at EU bidrager, og det kan ikke vente. Den demokratiske proces har brug for at blive styrket, men den skal styrkes hurtigt med instrumenter og politiske og menneskelige ressourcer. Vi må sørge for, at Peru kan nå målet med kandidater, som kan leve op til opgaven, og som kan opfylde det peruvianske folks krav om politisk fornyelse og et reelt demokrati.
Derfor, hr. formand, hr. kommissær, går jeg stærkt ind for kravet om, at der sendes en delegation, ikke blot for at bevidne, når der sker noget uopretteligt, men for en gangs skyld for at hjælpe et land, som søger en vej til demokrati.

Marinho
Hr. formand, dette beslutningsforslag om det, der er sket i Peru, skyldes to ting. For det første, at vi igen er nødt til at være på vagt, hvad angår demokrati og menneskerettigheder i Latinamerika, som jo var kilde til meget bekymring i Europa-Parlamentet i 80'erne, der blev mindre i 90'erne, da der kom demokratiske regeringer i de fleste af landene. Men også skuffelse, fordi der ud over Peru forekommer andre forsøg på aggressiv populisme med begyndende diktatur, der begrunder vores frygt og på ny gør Latinamerika til genstand for vores demokratiske agtpågivenhed. Lad os sige det lige ud: Dette beslutningsforslag er udtryk for, at vi føler, at Europas indflydelse er meget beskeden i Latinamerika. Med samvittigheden beroliget af 90'ernes demokratiske udvikling har Europa kun gjort lidt for disse lande ud over gode råd om økonomisk integration. Åbningen af vores markeder har været symbolsk - undtagen for kød fra Argentina, som bekendt på grund af kogalskaben - den teknologiske udveksling har været beskeden, de kulturelle og politiske forbindelser har ikke været andet end ord, og ekspertuddannelse og lønsomme investeringer er der ikke blevet til mere af. Europa har ikke benyttet de fremspirende demokratier til at fremme udvikling og social retfærdighed i Latinamerika, til at hjælpe disse lande med at komme ud af den næsten totale afhængighed af at skabe kapital gennem narkohandel. Peru og Fujmori, hr. formand, er endnu ikke nogen katastrofe. Det er en skuffelse - og nu også en advarsel. For at undgå katastrofer er det virkelig nødvendig Europa også fører politik i den del af verden, i Latinamerika.

Verheugen
Hr. formand, mine damer og herrer, de betingelser, som valget i Peru i maj fandt sted under, var uacceptable. På den baggrund støttede Kommissionen den mission, der udgik fra Organisationen af Amerikanske Stater, og som skulle kontrollere gennemførelsen af en række vigtige demokratiske reformer, som regeringen var blevet enig om med oppositionen.
Den Europæiske Union har først for nylig understreget i en erklæring, at præsident Fujimori har taget et initiativ med sin beslutning om at udskrive nyvalg. Dette initiativ kan udgøre et stort skridt hen imod demokrati, men kun hvis han ikke stiller op til valget, sådan som han har bebudet.
Hvis denne chance skal udnyttes, skal der findes en løsning på en lang række graverende svage punkter inden for kort tid. Der er tale om svage punkter, der kom åbenlyst frem ved sidste valg. Hvis disse problemer ikke bliver løst, er der fare for, at man også må sætte spørgsmålstegn ved det næste valg.
Kommissionen støtter derfor Organisationen af Amerikanske Stater i fortsættelsen af dens arbejde i henhold til den dengang aftalte tidsplan. Og den gør det trods de vanskelige rammebetingelser og trods de talrige irrationelle forhold, der belaster dette planlagte nyvalg.
Kommissionen undersøger for øjeblikket sammen med medlemsstaterne, hvordan der bedst kan ydes konkret bistand til forberedelsen af et pluralistisk og demokratisk valg og i givet fald ved observationen heraf.

Formanden
Tak, hr. kommissær.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 18.

Afghanistan
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B5-0776/2000 af van den Berg og Sakellariou for PSE-Gruppen om situationen i Afghanistan;
B5-0778/2000 af Dupuis m.fl. for TDI-Gruppen om situationen i Afghanistan;
B5-0781/2000 af Dybkjær og Malmström for ELDR-Gruppen om situationen i Afghanistan;
B5-0785/2000 af Morillon for PPE-DE-Gruppen om situationen i Afghanistan;
B5-0789/2000 af Schroedter m.fl. for Verts/ALE-Gruppen om situationen i Afghanistan;
B5-0793/2000 af Ainardi m.fl. GUE/NGL-Gruppen om situationen i Afghanistan.

Dupuis
Hr. formand, jeg tror, vi skylder ophavsmanden til dette beslutningsforslag, general Morillon, meget. Det er et vigtigt beslutningsforslag, for jeg tror, at dette land, hvis befolkning lider meget, i særdeleshed de børn, der sprænges af miner, og de kvinder, der udsættes for afskyelig diskrimination, er et land, der fortjener en langt større opmærksomhed fra vores side. Takket være dette beslutningsforslag, som er genstand for bred konsensus, indtager Europa-Parlamentet en fast holdning.
Det grundlæggende politiske problem, der, som beslutningsforslaget siger, også er midlet til at prøve at få indflydelse på situationen i Afghanistan, er at lægge pres på den store nabo, Pakistan. Jeg vil også tilføje den anden store nabo, Folkerepublikken Kina, som Pakistan har fortrinlige relationer til, og som Pakistan samarbejder med militært og atomart. Vi ved også, at disse to store lande, Pakistan og Folkerepublikken Kina, praktiserer et betydeligt samarbejde mellem de politiske nomenklaturer og de lokale mafiaer, når det drejer sig om narkohandel.
Vi ved jo, at Afghanistan ikke er langt borte, at Afghanistan er verdens største producent af opium, og derfor kender vi også og kan forestille os den rolle, som disse politiske mafiaer, og for resten ikke kun politiske, spiller for udvidelsen af narkohandlen. Vi ved også, at De Forenede Nationers politik, og specielt PNUCID's og hr. Arlacchis politik, er en katastrofe: Trods de millioner af dollars, der er investeret i Afghanistan i løbet af de sidste år, er der sket en fordobling af produktionen.
Sammenfattende mener jeg, man skal lægge pres på Pakistan, lægge pres på Folkerepublikken Kina, trække enhver finansiering af hr. Arlacchi og af PNUCID tilbage, så man ikke ender med, gennem disse forbudspolitikker omkring narko, at tilskynde til produktion af og handel med narko, som det reelt er tilfældet.

Dybkjær
Hr. formand, tidligere på dagen havde vi en debat om kvinders rettigheder i Unionen, og vi berørte også spørgsmålet om de nye ansøgerlande. Når man så står over for sådan en beslutning som denne om Taleban-styret, så må man sige, at det i virkeligheden er rene luksusproblemer, vi har drøftet, når man tænker på, hvad der foregår i Afghanistan. Lige fra første gang, jeg hørte om Taleban-styret, har jeg været rystet. Det forekommer mig fuldstændig utroligt, at det stadigvæk kan eksistere i år 2000, og ikke blot griber vi ikke ind, men vi kan i virkeligheden ikke gøre så frygtelig meget ved det.
Det er klart, at der i krig altid vil være tale om, at en lang række uskyldige mennesker lider nød eller dør, og meget ofte er der jo tale om kvinder og børn og gamle, som er totalt forsvarsløse i en lang række situationer. Men det der sker her, det går jo faktisk endnu videre. Det er en langt mere systematisk undertrykkelse, end hvad man ser i normale krigssituationer. Det er langt mere systematisk, langt mere voldeligt over for en gruppe af kvinder. Det virker, som om der simpelthen er tale om grupper af mænd, der befinder sig i en verden, hvor intet andet tæller end deres eget sammenhold og deres egen undertrykkelse af kvinderne. Og derfor synes jeg også, det er godt, at beslutningen indeholder nogle klare og tydelige punkter om netop kvindernes situation og gør opmærksom på, hvor nødvendigt det er, at vi prøver at hjælpe for at forhindre, at Taleban-regimet fortsætter sin totale diskrimination af kvinder.

Morillon
Er Afghanistan dømt til at synke til bunds i en anden tids obskurantisme, dømt til langsomt at kvæles under det talebanske åg, lige som vi netop er blevet mindet om billedet af dets kvinder under den påtvungne chador? Hvor mange flere døde, hvor mange flere fordrevne skal vi registrere, før der går hul på vores politiske ligegyldigheds skal? Hvor mange flere ton narko, sprøjtet ind i årerne på unge mennesker i hele verden, skal vi mon beklage? Skal vi vente på, at statsterrorismen definitivt er installeret, på, at jihad'en har sejret, og på, at den ekspansionistiske vilje hos Guds galninge i hele regionen omsættes i handling, før vi omsider accepterer at blande os, os fra Den Europæiske Union, sådan som det forventes af os?
Den lange offensiv, Taleban-styret har ført, med skjult støtte fra Pakistan, har nu afskåret befolkningerne i Den Nordlige Alliance fra en livsvigtig forsyningsvej. Det internationale samfund kan ikke længere blive ved med at føre strudsepolitik, og vores diplomatier med at afvente, hvad der sker. Uanset fortidens dårlige vaner tror jeg, at jeg fortolker de fleste af de tilstedeværendes ønske, når jeg proklamerer, at vi afviser en bekvemmelighedsneutralitet, som gør passivitet til en teori og retfærdiggør blindhed.
Vi rejser os mod en sådan neutralitet, som tendentielt placerer alle deltagere i samme rolle og putter det talebanske regimes daglige udskejelser i samme skuffe som kommandant Massoud Massouds væbnede modstand og skildrer ham som en krigsherre, men hvordan skulle han kunne være andet efter så mange kampe? Men for dem, som kender ham, og som har set ham i virkeligheden, er han også en dialogens og samlingens mand. Han opfatter sig selv som den ypperste repræsentant for en tolerant islam. Han kan være en fredens mand. Massoud hævder, at der ikke er nogen militær løsning på det afghanske problem. Han har ret. Vi må hurtigst muligt i gang med at udarbejde politiske løsninger, der respekterer de værdier, som er fundamentet i Den Europæiske Union.
Det beslutningsforslag, som samtlige grupper har forberedt, og som jeg har æren af at forsvare her, trækker i denne retning. Det opfordrer i det væsentligste det siddende formandskab til at gøre sin indflydelse gældende, så udenlandsk indblanden i landets anliggender kan ophøre. Det anmoder Kommissionen om at udarbejde humanitære hjælpeprogrammer for de forskellige dele af den afghanske befolkning, så ingen i landet bliver glemt. Endelig, og det er det væsentlige, insisterer det på, at Den Europæiske Union skal koordinere sine initiativer med nabolandenes med for at gennemtvinge en løsning, som gør det muligt at genetablere fred, stabilitet og respekt for international ret og de mest elementære menneskerettigheder.
Vi ved godt, at opgaven ikke bliver let, men jeg vil gerne på dette sted gengive en stor europæers, Wilhelm af Oraniens devise om, at det er ikke nødvendigt at håbe for at foretage sig noget, ej heller at nå sit mål for at fortsætte ufortrødent.

Schroedter
Hr. formand, Afghanistan er det land, hvor de fleste og de værste krænkelser af menneskerettigheder finder sted. Et virkelig godt eksempel er kvindernes situation. Kvinder kan ikke udøve deres erhverv, piger kan ikke gå i skole, kvinder kan ikke bevæge sig frit på gaderne, kvinder bliver stenet for nu blot at nævne et par eksempler. Der arbejder ikke én eneste menneskerettighedsorganisation i Afghanistan!
Det er landet med de fleste miner. Et land uden håb for børnene. 75% af de unge og 90% af pigerne har ingen skoleuddannelse. Det er et af de fattigste lande, et land med en glemt krig. Det understreger efter min mening betydningen af denne beslutning. Samlet set kan det konstateres, at de internationale organisationers og FN's nuværende aktiviteter ikke er tilstrækkelige. Det vil sige, at konflikten er langt mere kompliceret, en løsning lader ikke til at være inden for rækkevidde, og alligevel - her er vi enige - er den tvingende nødvendig.
EU står over for en vigtig opgave her. Dens koncepter til en ikke-militærisk konfliktløsning kunne anvendes her. Jeg vil blot nævne et par stykker: kontrol med våbeneksport og leverance af små våben til slutbrugerne, således at vi ikke tavst bidrager til problemerne, støtte til de ikke-statslige organisationer, til kvindeorganisationer i landet, der har mod til at handle aktivt på trods af denne udsigtsløse situation. Af hensyn til konsekvensen er det tvingende nødvendigt, at mennesker, der flygter fra landet, selvfølgelig får asyl i vores lande.
Det ville virkelig klæde EU, hvis man satte et politisk initiativ i De Forenede Nationer i gang for at opnå en fredelig løsning på konflikterne i Afghanistan.

Ainardi
Hr. formand, vi kan virkelig kun være bekymrede over talebanernes nylige offensiver. Lidelserne, denne konflikt medfører, er forfærdelige. Så jeg står naturligvis også inde for forslagene i det fælles beslutningsforslag. Men, lige som andre kolleger, vil jeg fastholde to ting, som bekymrer mig.
Min første bekymring er netop kvindernes situation. Lad os ikke vænne os til den. Lad os aldrig banalisere. De lever virkelig altid under skrækkelige vilkår, med forbud mod at arbejde, at have adgang til sundhedspleje og til uddannelse. De lever et liv berøvet alt, i permanent usikkerhed. Der bliver regelmæssigt stenet kvinder til døde. De har i bogstaveligste forstand mundkurv på. Alle afghanske kvinder, uanset alder, er udsat for systematisk krænkelse af deres mest grundlæggende rettigheder. Af den grund, ja, mener jeg også, at de burde nyde godt af asylretten. Den Europæiske Union bør genoptage sin solidaritet med alle disse afghanske kvinder, som kæmper i landet selv og i udlandet mod talebanernes regime.
Min anden bekymring gælder den omstændighed, at talebanerne nu, hvor de behersker næsten hele Afghanistan, søger international anerkendelse. Så kun en politisk løsning kan gøre det muligt at genoprette fred, stabilitet og overholdelse af rettigheder. Ja, der er brug for et større engagement fra Den Europæiske Unions side. Og i denne søgen mener jeg, det er bydende nødvendigt, at Rådet forstærker de restriktive foranstaltninger, det har besluttet. Der kan ikke være tale om anerkendelse fra nogen medlemsstats side, så længe man opretholder en politik, der krænker menneskerettighederne, især den systematiske diskriminering af kvinder.
Kommissionen burde også træffe langt mere omfattende humanitære nødforholdsregler for befolkningen og gøre, hvad der står i dens magt, for at ngo'erne kan yde hjælp til de afghanske kvinder og inddrage dem i deres aktiviteter.

Paciotti
Hr. formand, på grund af talebanernes tragiske militære succes er hundredtusindvis af kvinder i Afghanistan nu i endnu højere grad end tidligere udsat for hård undertrykkelse og afskåret fra lægehjælp, undervisning, mulighed for at forsørge sig selv og fra bevægelsesfrihed.
Omkring en million personer, især børn, er lemlæstet af antipersonelminer. Den beslutning om uopsætteligt spørgsmål, som skal til afstemning i dag, kræver, at den bekymring, Europa-Parlamentet flere gange har udtrykt, udmøntes i konkrete initiativer.
Der er særligt et punkt, jeg finder det vigtigt at understrege. I flere år har der været en budgetpost til programmer for minerydning og forebyggelse. Også i 2000 er der finansiel dækning, ligesom der vil være det i 2001. Der skal gribes hurtigt ind for at undgå, at tusinder af børn bliver lemlæstet og invalideret, når de leger i markerne og udløser tragiske eksplosioner. Det kan lade sig gøre, tiltagene er tilrettelagt og kan udføres, men udbetalingen af de bevilgede midler er blokeret på grund af bureaukratiske problemer, evaluering af tidligere aktiviteter og kompetencestridigheder mellem forskellige kontorer.
Mine herrer fra Kommissionen, løft hovederne op fra Deres dossierer, og betragt virkeligheden hinsides papirerne - tusinder af børn er i fare. Overvind langsommeligheden og usikkerheden! Lav al den kontrol, De ønsker, men frigiv i mellemtiden bevillingerne for 2000 for at redde mange ulykkelige menneskers liv og lemmer.

González Álvarez
Hr. formand, det er muligvis hverken nyttigt eller politisk korrekt at påminde om, hvem der støttede talebanerne i begyndelsen, da talebanerne prøvede at få den magt, de har i dag i Afghanistan.
Andre kolleger har allerede talt om en million fordrevne, en million lemlæstede af minerne, tusindvis af kvinder, der er blevet berøvet deres mest grundlæggende rettigheder, som retten til uddannelse, til sundhed, til arbejde eller til at bevæge sig frit. Det må være frygteligt for mange af disse kvinder - som var vant til uddannelse, til et ikke-kirkeligt liv - at blive begrænset i dette råderum uden frihed. Og det skal vi i de europæiske institutioner virkelig tage hensyn til og ligeledes, at narkotikaafgrøderne anvendes til at købe våben.
Her til morgen - og jeg skal nok slutte straks, hr. formand - vedtog man en adfærdskodeks om våbensalg og -handel. Jeg tror ikke, den adfærdskodeks bliver til nogen nytte, hvis den ikke effektivt kan forhindre, at våbnene kommer i hænderne på personer, der som disse krænker menneskerettighederne meget alvorligt.

Belder
Hr. formand, med hensyn til karakteren af det nuværende styre i Kabul skal vi, som vi alle ved, ikke gøre os nogen illusioner. Tænk bare på begivenhederne i Afghanistan denne sommer. Taleban-styret lancerede en ny militær offensiv imod deres nordlige opponenter, midt i den værste tørke, som har ramt dette fattige land, i mands minde.
Tørken forårsager i mellemtiden et høsttab på ca. 2,3 millioner ton føde. Det gør en fjerdedel af den samlede afghanske befolkning afhængig af kornleverancer fra Verdens Fødevareprogrammet.
Netop i sådan en dramatisk periode vender landets radikale islamitiske ledere sig imod FN's såkaldte brødprogram i hovedstaden Kabul. Det er et projekt, der omfatter 28.000 krigsenker. Hvilket argument anvender Taleban-styret så? Mange bagerier skaffer arbejde til kvinder.
Uanset denne, i det mindste set med vestlige øjne, menneskenedværdigende politik kræver Taleban-styret international diplomatisk anerkendelse. Den bruger samarbejdet ved den FN-støttede tilbagevendelse af millioner af afghanske flygtninge til at opnå officiel anerkendelse af deres intolerante tyranni. Spørgsmålet er, om dette religiøse barbari er nok til at skabe en samlet international inddæmningsfront imod værterne for jihad-sammensværgeren Osama bin Laden.

Verheugen
Hr. formand, mine damer og herrer, den aktuelle forværring af den væbnede konflikt mellem talebanerne og Den Nordlige Alliance giver anledning til stor bekymring. Stadig flere mennesker flygter fra kampene. Antallet af fordrevne vurderes af nogle kilder til at være 90.000. Mange af dem søger nu beskyttelse i provisoriske lejre i bjergene i den nordøstlige del af landet. Betingelserne dér kan forværres dramatisk, når vinteren sætter ind.
I betragtning af denne udvikling bestræber ECHO, Kommissionens Kontor for Humanitær Bistand, sig for øjeblikket intensivt på at sammensætte en nødhjælpspakke til en værdi af 3 millioner euro med henblik på at yde bistand i form af medicin, fødevarer og overvintringsudstyr til de fordrevne. Derudover har ECHO allerede bevilget 5,7 millioner euro i år til ofrene for tørken i Afghanistan, til minerydning i den nordlige del af landet og til flygtningenes hjemvenden. Ofrene for tørken skal i første omgang modtage yderligere 3 millioner.
Lad mig her sige vedrørende fru Paciottis indlæg, at jeg selvfølgelig vil spørge Kommissionen i dag, hvad der er sket og skal ske med pengene til minerydning. Hvis der, som De siger, er bureaukratiske hindringer, lover jeg Dem, at jeg vil gøre alt for at overvinde disse hindringer så hurtigt som muligt.
Parlamentsmedlemmerne ved, at Kommissionen også engagerer sig i de afghanske flygtninge og de internt fordrevne på langt sigt. I perioden 1991 til 2000 har Kommissionen bevilget i alt 400 millioner euro i form af flygtningehjælp, humanitær nødhjælp og fødevarehjælp. En betydelig del deraf var tiltænkt minerydning og FN-instansers, europæiske eller afghanske ikke-statslige organisationers informationsarbejde.
Den Europæiske Union støtter med sin fælles holdning om Afghanistan De Forenede Nationers særlige mission i Afghanistan og generalsekretærens særlige udsendings bestræbelser på at skabe fred. Unionen er fast besluttet på at yde et effektivt bidrag til at genskabe fred og stabilitet i landet, og det står helt klart, at fred og stabilitet kun kan opnås i dette land, hvis menneskerettighederne og de grundlæggende værdier overholdes til fulde.
I den forstand fordømmes den vedvarende diskrimination af afghanske kvinder og andre krænkelser af menneskerettigheder i landet også i den fælles holdning. Så længe Taleban-styret ytrer sig så tvetydigt om kontrollen med opiumdyrkningen, vil Kommissionen ikke støtte nogen narkobekæmpelsesprojekter i Afghanistan. Dog vil den absolut støtte nabolandene med henblik på en forbedring af deres muligheder for at bekæmpe narkoen.

Formanden
Tak, hr. kommissær.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 18.

Menneskerettigheder
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B5-0794/2000 af Medina Ortega, Linkohr og Fava for PSE-Gruppen om bortførelsen i Colombia af en spansk jesuit, som var involveret i forhandlinger med guerillaen;
B5-0795/2000 af Di Pietro for ELDR-Gruppen om affæren med fader Alejandroi Matos Castro i Colombia;
B5-0796/2000 af Marset Campos, Miranda og Di Lello Finuoli for GUE/NGL-Gruppen om bortførelserne, tvangsforsvindingerne og fredsprocessen i Colombia;
B5-0797/2000 af Salafranca Sánchez-Neyra for PPE-DE-Gruppen om bortførelsen i Colombia af en spansk jesuit, som var involveret i forhandlinger med guerillaen.

Medina Ortega
Hr. formand, jeg rejser mig for at bekræfte aftalen mellem de forskellige politiske grupper, som havde fremlagt et beslutningsforslag om kidnapningen af den spanske jesuit i Colombia og meddele, at vi har besluttet at trække det tilbage i lyset af, at denne person er blevet frigivet. I dag er der ligeledes blevet frigivet to andre fællesskabsborgere.
Derfor skal jeg ikke tale om beslutningsforslaget, eftersom det ikke længere eksisterer.
Men under alle omstændigheder er det klart, at Colombia er et land, som fortjener opmærksomhed. Men som hr. Linkohr sagde tidligere, er problemet med Latinamerika, at vi kun bekymrer os om disse lande, når der er problemer. Jeg tror, det er et godt tidspunkt til at påminde om behovet for, at Den Europæiske Union begynder at udarbejde en omfattende politik for Latinamerika, som eventuelt kunne undgå, at disse lande regelmæssigt gennemlever krisesituationer som dem, man har set i nogle af landene.

González Álvarez
Hr. formand, jeg vil gerne bekræfte det, min kollega Manuel Medina netop har sagt.
Heldigvis kan vi i dette konkrete tilfælde glæde os over, at den spanske jesuit og andre spaniere samt andre borgere generelt er sat på fri fod. Imidlertid er det også rigtigt, at Colombia, som vi mange gange beskæftiger os med her, har adskillige problemer.
For indeværende er der f.eks. en colombiansk præst, Oliveiro Medina, som er i Brasilien. Hans udlevering til Colombia kunne eventuelt sætte hans liv i fare, for vi har set her i den sidste beslutning om Colombia, som vi drøftede, at mere end 25 menneskerettighedsfortalere i den seneste tid er blevet dræbt der.
Desværre ville vi alle ønske, at vi ikke igen skulle tale om Colombia. Desværre bliver vi alligevel nødt til at tale om det igen, men jeg tror, at Den Europæiske Union generelt skal spille en væsentlig grundlæggende rolle i Latinamerika, som Manolo Medina sagde. Og hvis man skærer ned på budgetter til Latinamerika, vil man ikke fremme denne gode rolle, som vi bør spille der.

Ojeda Sanz
Hr. formand, jeg vil gerne dele mine to landsmænds og kollegers glæde. De talte om, hvor tilfredse de er med frigivelsen af den spanske jesuit Alejandro Matos og andre fællesskabsborgere.
Vi må ikke glemme, at der alene i år er blevet kidnappet 2.075 mennesker i Colombia af guerillaen, og vi skal her give udtryk for vores bekymring over den voldssituation, som folk lever i, navnlig i nord, i Santander-regionen - et jungleområde, hvis grænse med Venezuela derudover er meget gennemtrængelig - hvor de permanente konfrontationer mellem guerillaerne og de paramilitære mangedobles med talrige vejblokeringer og hyppige mord.
Derfor tror jeg, vi bør gentage vores støtte til den fredelige løsning af den colombianske konflikt, som narkotikakartellernes handling også har en dramatisk indflydelse på. Derfor skal Den Europæiske Union støtte præsident Andrés Pastranas initiativer, som har til hensigt at opnå en fred via forhandlinger mellem hans regering og guerilla-grupperne, FAR, og den såkaldte Nationale Befrielseshær.

McKenna
Hr. formand, spørgsmålet om Colombia er virkelig ikke blevet behandlet ordentligt i Den Europæiske Union. Selv Røde Kors forlader landet, fordi hverken de paramilitære eller guerillasoldaterne overholder den internationale humanitære folkeret. Det understreger, at fremgangsmåden over for Colombia har været forkert. Underskrivelse af fredsaftaler er udmærket, men vi skal først og fremmest opnå, at den humanitære folkeret overholdes. Det sker ikke der.
For ikke så længe siden forelå der en beslutning om situationen i "fredssamfundet" i San José de Apartadó. Det er mindre end en måned siden. Siden da er situationen forværret yderligere for samfundet. Mindst fem mennesker er blevet dræbt. Vi er nødt til at tage fat på den rolle, som de paramilitære styrker og staten spiller i denne forbindelse. Det er ikke acceptabelt, at mennesker fordrives fra deres hjem, fra deres land, og at verden ser passivt til og lader det ske. Vi skal også tage fat på statens rolle.

Verheugen
Hr. formand, mine damer og herrer, både Kommissionen og Parlamentet hilser løsladelsen af den spanske jesuiterpræst Alejandro Matos Castro i sidste uge velkommen. Vi appellerer til guerillagruppen om at løslade de øvrige gidsler. Vi opfordrer indtrængende guerillagruppen til fremover at tage afstand fra bortførelser og at respektere folkeretten.
Kommissionen er dybt bekymret over optrapningen af volden i Colombia, især over massakrerne i de såkaldte fredssamfund i San José de Apartadó for nylig, som paramilitære kræfter stod bag. Vi appellerer endnu en gang til den colombianske regering om at undersøge de nærmere omstændigheder omkring disse forbrydelser.
Kommissionen beklager de gentagne krænkelser af menneskerettighederne i Colombia og opfordrer indtrængende konfliktparterne til at fortsætte fredsforhandlingerne og arbejde hen imod en varig fred i Colombia, som er betinget af en forhandlingsløsning. I den forbindelse vil jeg gerne fremhæve, at Kommissionen støtter præsident Pastranas bestræbelser på at skabe fred, og at den vil gøre alt, hvad der står i dens magt, for at fremme varig fred i Colombia.
Kommissionen vil navnlig gerne have et vigtigt ord at skulle have sagt, når Den Europæiske Union sammensætter en hjælpepakke, der skal fremme den colombianske fredsproces. Kommissionen har allerede tilbudt at koordinere foranstaltningerne i en sådan pakke. Kommissionen har planer om at bevilge betydelige summer til formålet allerede en af de næste dage. Derudover har Kommissionen foreslået, at der organiseres et møde i Bruxelles, der skal følge op på donorkonferencen den 7. juli i Madrid.

Formanden
Tak, hr. kommissær.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 18.
Som flere talere har gjort opmærksom på, skal jeg oplyse Dem om, at beslutningsforslagene om dette tema som følge af den gode nyhed fra Colombia om frigivelsen af den jesuitiske pater og som følge af en aftale, der er indgået mellem de politiske grupper, er trukket tilbage.

Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B5-0779/2000 af Dupuis m.fl. TDI-Gruppen om Makedonien;
B5-0782/2000 af Haarder for ELDR-Gruppen om Makedonien: lovgivning om den højere uddannelse og universiteterne;
B5-0786/2000 af Pack m.fl. for PPE-DE-Gruppen om FYROM: lovgivning om den højere undervisning og om universiteterne;
B5-0788/2000 af Lagendijk m.fl. for Verts/ALE-Gruppen om lovgivning om den højere undervisning og universiteter i Makedonien.

Dupuis
Hr. formand, en lille bemærkning for at sige, at dette "FYROM" er en smule anakronistisk, og jeg opfordrer de græske kolleger, som altid er trofast på vagt, når man taler om Makedonien, til måske at henvende sig lidt mere håndfast til deres regering, så vi kan komme ud over denne situation, som ærligt talt ikke er fri for at være lidt latterlig.
Hr. kommissær, kære kolleger, jeg mener, at denne beslutning er vigtig, fordi den omtaler en positiv beslutning fra den makedonske regerings side, og desværre ikke fra samtlige politiske kræfter i Makedonien, om loven vedrørende den højere undervisning, som omsider vil give de unge fra minoriteterne, og specielt fra det albanske mindretal, mulighed for at studere på deres modersmål. Jeg mener, der er grund til at lykønske hr. Georgievsky, premierministeren, og hr. Xhaferi, lederen af det albanske parti i regeringsflertallet, som står bag denne lov om den højere undervisning, som desværre ikke fandt støtte hos den parlamentariske opposition.
Jeg beklager, at beslutningsforslagets tekst, især efter ønske fra Den Socialdemokratiske Gruppe, ikke nævner navnet på dem, og jeg vil gerne sige til vores socialdemokratiske venner, at dette ønske, som er fremsat ud fra det mere almene princip om, at man ikke anfører de politiske kræfter, forekommer mig noget dristigt, al den stund, man, hvis man læser det beslutningsforslag om Mellemøsten, som vi skal stemme om i dag, åbent benævner meget præcise situationer med præcise aktører. Altså endnu en gang forskellige målestokke til forskellige situationer, og det mener jeg er begrædeligt.
Jeg tillader mig at opfordre Kommissionen til at følge denne sag med stor opmærksomhed. Oprettelsen af dette universitet vil kræve mange penge. Det er en konkret måde at støtte et projekt på, som kan gøre det muligt at overvinde problemerne omkring to store, forskellige befolkningsgruppers samliv side om side, og det er yderst vigtigt, hvad Kommissionen fremover foretager sig på dette område.

Pack
Hr. formand, jeg vil gerne tillade mig at knytte an til det, Olivier Dupuis har sagt. Jeg tror, at når tilskuerne på tribunen ovenfor ser titlen FYROM, så forestiller de sig virkelig et andet land. FYROM betyder Ancienne République Yougoslave de Macédoine, det vil sige Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, ganske enkelt "Makedonien". Striden om navnet er en strid mellem Grækenland og dette land, Makedonien. Vi håber naturligvis alle, inklusive de græske parlamentsmedlemmer, at striden snart bliver bilagt.
Vi har oplevet, at den vanskelige situation i Makedonien er blevet vanskeligere fra gang til gang, hvad angik behandlingen af albanerne. Alle, der har haft deres gang i dette land igennem lang tid, har hele tiden presset på for, at dette problem blev løst. Jeg vil dog også gerne understrege, at det ikke er et nyt problem, men derimod en arv fra den jugoslaviske tid, hvor albanerne altid blev forfordelt, også i Makedonien. Det forholdt sig naturligvis desværre sådan, at problemet ikke blev løst under den sidste regering i den sidste tid indtil 1998. Derfor glæder vi os alle så meget over, at problemet med højere uddannelser nu endelig måske kan blive løst på en virkelig god måde.
Den illegale dannelse af Tetovo-universitetet førte for år tilbage til store spændinger i Makedonien, som det desværre ikke har været muligt at mindske inden for de seneste år. Af hensyn til de studerendes uddannelser måtte man jo også sørge for, at dette problem blev løst. Disse studerende havde eller har nemlig eksamensbeviser, som de ikke kan bruge til noget som helst. Derfor mener jeg, at vi skylder de unge at finde en løsning. Nu har vi mulighed for det at gøre det.
Vi har som delegation altid presset på for, at der bliver fundet en sådan løsning. Nu har vi endelig fundet den! Ikke vi, men regeringen under premierminister Georgievski og den albanske leder, Xhaferri, og især repræsentanten for Europarådet Max van der Stoel. Dette samarbejde er på fremragende vis mundet ud i et lovforslag, der blev vedtaget med flertal i parlamentet.
Jeg beklager lige så meget som Olivier Dupuis, at oppositionspartierne, der jo sad i regering indtil 1998 og kunne have løst problemet, forkastede forslaget uden selv at foreslå en bedre løsning. Jeg kan især ikke forstå reaktionen hos det albanske oppositionsparti, der jo bevidst afviser en nødvendig løsning på et albansk problem i Makedonien. At den socialistiske opposition ikke tilsluttede sig sagen, gjorde den bestemt mod bedre vidende, men nogle gange er det sådan i oppositionen, ikke kun i Makedonien.
Vi forventer nu at få den nødvendige hjælp til at omdanne Tetovo-universitetet til et privat universitet, hvis eksamensbeviser kan blive anerkendt. Alle, der ønsker at opnå en løsning på de interetniske forhold i Makedonien af hensyn til en stabilisering, må hjælpe til nu, så problemet kan blive løst, og der også virkelig kan blive tale om et privat universitet. Det er det, denne aktuelle og uopsættelige sag handler om i dag. Makedoniens interetniske sameksistens skal lykkes! Det kunne være en god model for nabolandene og bidrage til stabilitet i hele regionen.

Lagendijk
Hr. formand, det er rart af og til at kunne behandle udviklingen i Sydøsteuropa fra en positiv vinkel, og tit drejer det sig så om Makedonien, hvor de to største befolkningsgrupper, på trods af mange problemer, lever fredeligt med hinanden, endda danner en koalitionsregering, som nu har vedtaget en ny lov om videregående uddannelser. Det er et gennembrud i et spørgsmål, som meget længe gav mange problemer.
Langt om længe får albanerne mulighed for at følge en universitetsuddannelse på deres eget sprog, men inden for Makedoniens officielle undervisningssystem. Det er en gevinst for landet. Det er efter min mening frem for alt et godt eksempel for alle nabolande på, at der ikke kun spredes had gennem undervisning, sådan som det nu ofte er tilfældet, men at undervisningen også kan fungere som vugge for et fredeligt multietnisk samfund. Det er en udvikling, som fortjener al støtte fra EU.
Til sidst, hr. formand, vil jeg nævne noget, som jeg normalt mener er uhørt i Parlamentet, nemlig at nævne den rolle en landsmand spiller. Men jeg er denne gang stolt over den vigtige rolle, som den højtstående repræsentant for mindretal i OSCE, Max van der Stoel, har spillet i dette spørgsmål.

Oostlander
Hr. formand, jeg vil gerne støtte Joost Lagendijks lykønskninger til van der Stoel. Jeg mener, at det er meget vigtigt, at Makedonien påvirkes positivt af omverdenen. Ikke, fordi makedonierne ikke selv er vagtsomme nok til at gøre noget i den forbindelse. Den forrige præsident, Gligorov, var, hvad det angår, allerede et eksempel på ikke-etnisk tankegang, og den nye præsident har også vundet alle befolkningsgruppernes tillid. Jeg mener, at det er en flot præstation, at makedonierne indenrigs kan finde ud af det med hinanden.
Samarbejde mellem de slaviske makedoniere og især de albansktalende makedoniere er efter min mening et meget vigtigt emne, og det kan komme til udtryk i kampen om det vigtige initiativ til at oprette et universitet i Tetovo. Det har allerede været fremme i mange år, men der er stadigvæk ikke tale om en officiel anerkendelse af initiativet.
Heldigvis støttes det nu af flertallet i parlamentet, hvorved et meget vigtigt problem i det interetniske forhold er løst, ikke kun fordi det er så vigtigt at undervise på albansk på universiteterne, men især fordi de albansktalende makedonieres samfundsmæssige stilling forbedres væsentligt. Det tiltrækker nye kategorier studerende til de videregående uddannelser. Det er endvidere vigtigt for tilstedeværelsen af de albansktalende i embedssystemet, en tilstedeværelse, som i øjeblikket langt fra er, hvad den burde være.
At eksamensbeviser fra universitetet i Tetovo nu anerkendes er et stort fremskridt. Efter min mening skal det på længere sigt også være sådan, at universitetet betales af skatteindtægterne, for også de albansktalende betaler skat og har lige så meget ret til en andel, når det drejer sig om at finansiere undervisning.
Jeg er selv uddannet på et universitet, som hedder det frie universitet, fri af kirke og stat, og alligevel betalte statskassen. Jeg mener stadigvæk, at det er en stor fordel, og at det hermed også bevises, at et land anerkender undervisningens eget område.
Lad os fra omverdenen yde et bidrag, så identifikationen af de albansktalende får en chance med deres stat.

Swoboda
Hr. formand, mine damer og herrer, min gruppe støtter det forslag, som vi har været med til at skrive under på, for jeg tror, det er vigtigt, at en løsning, man har fundet frem til i Makedonien, og som kommer den albanske befolkning i møde, også støttes af Den Europæiske Union.
Jeg kunne også godt tænke mig, at vi havde fundet en løsning, som alle partier i Parlamentet kunne have tilsluttet sig. Hvorfor det er mislykkedes, fru Pack, skal vi hellere lade makedonerne om at diskutere. Jeg har fået at vide, at det kun er småting, som regeringen kunne have imødekommet oppositionen med. Jeg ved det ikke. Jeg tror ikke, at det er det afgørende. Det afgørende er, at der bliver fundet en løsning, som vi kan gå ind for.
Selv om det ikke er populært her i Europa-Parlamentet - der hersker jo snarere en stemning her, hvor man siger: jo mindre enheder, jo mere forskellige systemer, jo mere separatistiske bevægelser, desto bedre - vil jeg gerne sige, hvilket vi også har diskuteret meget indgående med vores kolleger fra Makedonien i delegationen. Vi må være klar over, at også de interne albansksprogede institutioner skal bidrage til sammenhold og ikke til opdeling af samfundet i Makedonien. Det er et vigtigt aspekt, som man ikke bør glemme.

Posselt
Hr. formand, general de Gaulle talte ved den tysk-franske forsoning om "paix des braves", de tapres fred, og mente med det, at patrioter på begge sider fandt et varigt forlig. Det er netop det, der er sket i Makedonien. Derfor tror jeg også, at denne forsoning kan være holdbar, men regeringen, der med stort mod har fundet en løsning på universitetsspørgsmålet og mange andre spørgsmål, har brug for synlige tegn på succes og omfattende støtte, ellers er freden i hele regionen i fare.
Derfor er det så vigtigt, at vi for det første finder en løsning på navnespørgsmålet. Hvis der nu igen kommer et forslag fra lige netop Grækenland om at tale om Slavo-Makedonien, er det brandfarligt, for netop dét må albanerne igen opfatte som en isolation. Desuden mener jeg, at det er meget vigtigt, at stabiliseringsaftalen indgås hurtigt. Endelig tror jeg, at det er meget vigtigt at støtte Makedonien som model i regionen, så landet også virker stabiliserende på nabolandene, idet man så hurtigst muligt også kan afholde frie valg i hele Kosovo for at sikre, at der kommer entydigt demokratisk legitimerede kræfter til magten dér - ikke kun på kommunalt plan - der virkelig taler kosovoalbanernes sag. Derved kunne man helt sikkert også mindske en del problemer i Makedonien.
Jeg tror absolut, Makedonien har chancen for at blive en slags sydøstens Schweiz, og vi bør støtte landet massivt heri og forkaste alt, der kan bevirke et tilbagefald til nationalisme og chauvinisme, som visse kræfter i landet for øjeblikket desværre prøver at puste liv i af taktiske årsager.

Karamanou
Hr. formand, det er et faktum, at det, man har opnået i løbet af de sidste otte år i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, nærmest er et mirakel, eftersom det er lykkedes dette lille land ikke blot at holde sig ude af områdets militære sammenstød, men også at udfolde store bestræbelser for en økonomisk og social modernisering, at konsolidere de demokratiske institutioner og respektere både menneskerettighederne og mindretallenes rettigheder.
Det er hævet over enhver tvivl, at Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien spiller en vigtig rolle for sikkerheden og freden i området, og vi håber, at det sidste problem i dets forhold til Grækenland snart vil blive løst på en måde, der respekterer begge landes værdighed.
Jeg hilser med særlig tilfredshed den nye lov om de videregående uddannelser velkommen, idet den skaber forudsætningerne for, at det albansktalende samfund får mulighed for at lave sit private universitet.
Jeg er af den overbevisning, at dette lille land på Balkan fortjener EU's fulde støtte, og jeg håber, at associerings- og stabilitetsaftalen bliver underskrevet, inden det franske formandskab er forbi.

Verheugen
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg tror, vi alle er enige om, at stabiliteten og på langt sigt sågar Makedoniens evne til at overleve afhænger af, om makedonerne og albanerne i landet kan organisere en varig fredelig sameksistens, og derfor er det i Europas interesse at gøre alt og støtte alt, som styrker denne fredelige sameksistens på langt sigt. Af den grund har Kommissionen gentagne gange opfordret myndighederne i Makedonien til at løse det endnu uafklarede spørgsmål om universitetsuddannelser på albansk.
Kommissionen hilser vedtagelsen af den nye lov velkommen. Kommissionen samarbejder med OSCE's højkommissær for nationale mindretal, Max van der Stoel, for at støtte gennemførelsen af denne vigtige lov økonomisk. Jeg vil ved denne lejlighed gerne påpege, at Kommissionen jo allerede har høstet gode erfaringer i samarbejdet med højkommissæren, hr. van der Stoel.
Vi har sammen været i stand til at løse et lignende problem med to andre europæiske lande, nemlig Estland og Letland, og jeg er taknemmelig for, at jeg i den forbindelse kan sige, at samarbejdet med OSCE's højkommissær har været overordentligt konstruktivt og værdifuldt. Jeg tror også, det vil være tilfældet med hensyn til Makedonien.
Kommissionen påtænker at bevilge 1 million euro til i år som led i det nationale program for Makedonien for at støtte lovens gennemførelse. Bevillingen er indeholdt i finansieringsforslaget, der bliver fremlagt i dag - muligvis netop i dette øjeblik - for forvaltningsudvalget i Phare. Hvis medlemsstaterne godkender dette finansieringsforslag, underskrives der en finansieringsaftale med regeringen, og der udarbejdes et detaljeret projekt i tæt samarbejde med hr. van der Stoel inden for de kommende uger.
De Phare-midler, der er bevilget for år 2000 som led i det nationale program, kan også anvendes til støtte til universitetet i det kommende akademiske år, det vil sige 2001-2002.

Formanden
Tak, hr. kommissær.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 18.

Saminas forlis i Grækenland
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B5-0783/2000 af Katiforis m.fl. for PSE-Gruppen om den græske færges forlis;
B5-0787/2000 af Hatzidakis og Trakatellis for PPE-DE-Gruppen om skibet Express Saminas forlis;
B5-0791/2000 af Korakas m.fl. GUE/NGL-Gruppen om skibet Express Saminas forlis.

Hatzidakis
Hr. formand, hr. kommissær, alle de politiske grupper er enige i forhandlingen af emnet, og de har i fællesskab vedtaget beslutningsforslaget. Det anser jeg for yderst vigtigt, og jeg anser det også for yderst vigtigt, at socialdemokraterne ændrede deres oprindelige indstilling, for Saminas forlis er så sandelig en begivenhed, som har rystet ikke kun Grækenland, men hele Europa.
Vi drøfter det ikke her i dag for at udtrykke vores sorg. Vi debatterer især, hvad der er sket, hvorfor det skete, hvordan vi kan rette op på situationen, og hvorledes vi fremover i både Kommissionen og Europa-Parlamentet kan hjælpe, så vi ikke oplever lignende begivenheder i fremtiden. Det er uomtvisteligt, at den menneskelige faktor spillede en afgørende rolle. Men der findes også sider ved forliset, som efter min mening afslører en overtrædelse af fællesskabsretten. Direktivet om registrering af passagerer er blevet overtrådt. Det indrømmede ministeren, det indrømmede statsministeren i går i parlamentet, og jeg håber, at Den Socialdemokratiske Gruppe i Europa-Parlamentet også vil indrømme det. Direktivet om redningsudstyr, redningsbælter og redningsbåde er blevet overtrådt.
Hr. formand, i søndags tre timer før fristen for implementeringen af direktiv 98/18 udløb, fik ca. 50 græske skibe sejlforbud af handelsflådeministeriet. Det er imponerende, at regeringen og selskabet fastholder, at Samina opfyldte alle sikkerhedsforskrifterne. Det vil sige, hvis det ikke var sunket, ville det sejle omkring endnu. Det siger selv regeringen.
Hvad kræver vi? Vi kræver især tre ting: for det første fuld implementering af direktiv 98/41 om registrering af passagerer. For det andet en afkortning af tidsplanen for direktiv 98/18, og at der ikke gøres nogle undtagelser for medlemsstaterne, sådan som tilfældet har været hidtil for Grækenland. Parlamentet indvilgede efter pression fra den græske regering under anden behandlingen. Hr. Stenmark husker det, han kan bevidne, hvad jeg siger. Og naturligvis kræver vi, at undtagelsen for Grækenland med hensyn til cabotage, den monopolistiske og oligopoliske karakter, som hersker inden for søtransport, ophører. De græske rutebådsejere har deres nye skibe på linjerne til Italien, hvor der er konkurrence, og de gamle skibe på linjerne i Grækenland, hvor der ikke er konkurrence, og derfor falder sikkerhedsstandarderne.
Jeg vil gerne påpege, at alle vi græske parlamentsmedlemmer har reageret mod denne situation. Vi mener ikke, at alting er forkert i Grækenland, der findes også mange gode skibe, og det overvældende flertal af de græske sømænd gør deres arbejde godt. Ved at fremlægge afstemningsforslaget vil vi gerne vise vores engagement over for dette emne og vores lyst til at kæmpe for, at Grækenland skal godkende endnu højere sikkerhedsforskrifter end EU for at afværge de negative indtryk af vores land, som er opstået.
Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/ Nordisk Grønne Venstre har fremlagt tre ændringsforslag. Et om søfolkene, et om arbejdsforholdene og et om den lokalpolitiske kommissions undersøgelse på stedet. Vi er mest uenige af tekniske grunde, som jeg ikke har tid til at komme ind på nu, men jeg kan forklare dem privat til medlemmerne. Det er ikke så meget den politiske karakter som visse tekniske vanskeligheder, såsom f.eks. om sømændene, som allerede er nævnt i afstemningsforslaget, så det er der ikke behov for at gentage.

Mastorakis
Hr. formand, kære medlemmer, i forgårs gik vi ikke ind for en hasteafstemning om Express Saminas forlis, eftersom der stadig foregår en retlig undersøgelse i Grækenland, og på grund af den græske regerings udtalelser i forbindelse med sagen.
Vi mener, at Europa-Parlamentets ord skal have vægt, det må ikke være improviseret. Har vores parlament i øvrigt i ethvert lignende, tragisk tilfælde gjort og vil det i fremtiden gøre det samme? I forgårs kunne man her i salen høre, at vi ikke ønsker en forhandling om skibssikkerheden. Men foregik der, eller kommer der nogensinde til at foregå en sådan, essentiel forhandling, når sagen bliver hastebehandlet på to eller tre minutter? Vi respekterer Parlamentets beslutningen fra i forgårs, og derfor satte vi os til forligsbordet, og vi nåede frem til en fælles tekst gennem et fair samarbejde, det skal indrømmes, mellem alle grupperingerne. Slutteksten giver udtryk for vores sorg, som fra første færd allerede var kommet til udtryk gennem vores formand, fru Fontaine, den tager hensyn til Kommissionens udtalelser og kravet over for den græske regering om fuld information og en undersøgelse, som allerede er sat i værk, og desuden understreger den vigtigheden i, at sikkerhedsreglerne bliver fulgt, og vores skepsis over for enhver form for afvigelser. Men udgør disse emner ikke netop det aktive Transportudvalgs område, og kræves der som bekendt ikke en seriøs og ofte langvarig dialog og procedure for, at vi hver gang kan komme frem til det, som skal ske? Er det virkeligt så let i hast at beslutte hvad, der skal ske med skibsfarten?
Behovet for en hastesag er heller ikke senere dokumenteret, eftersom der i kompromisteksten ikke findes henvisninger, som kunne misforstås som hurtige, oppositionelle angreb på den græske regering netop på grund af den gode ånd, som alle sider viste, sådan som jeg sagde tidligere. Tilbage står spørgsmålet. Hvilken gevinst har vi af denne tekst, som vi ikke ville have, hvis det ikke havde været en hasteafstemning?
Under alle omstændigheder, hr. formand, er vi enige i det fælles afstemningsforslag, som vi støtter, sådan som det foreligger, nemlig som et hasteforslag, og på basis af de ting, jeg har nævnt, er vi naturligvis uenige i de ændringsforslag, der også er blevet fremsat som hastesager. Med hensyn til skibsfarten bøjer vi hovedet i mindet om Saminas uskyldige ofre og støtter og står i spidsen for enhver aktion, hvis mål det er at sikre mennesker og beskytte miljøet, til trods for det modsatte indtryk.

Papayannakis
Hr. formand, jeg føler sandelig selv sorg og vrede både i forbindelse med forliset og med ofrene - selv om jeg går ud fra, at der altid vil ske ulykker til søs og skibsforlis - men det, som især ophidser og gør mig vred, er de utilstrækkeligheder, ufuldkommenheder, undtagelser og problemer, som har vist sig i forbindelse med dette forlis, og derfor bør vi drøfte dem. Jeg ved ikke, om det skal foregå som hastesag, men i alt væsentlig i hvert fald hurtigst muligt. Og det vedkommer ikke kun Grækenland.
Vi bør forhandle og kræve, sådan som vi gør det i afstemningsforslaget, en fuldstændig implementering af fællesskabslovgivningen uden nogle undtagelser, selv om den også er utilstrækkelig, hr. formand, og skal udvides. Vi skal kræve og tilskynde til en modernisering og fuldendelse af havnene, efteruddannelse af personalet i de moderne hjælpemidler. Et personale, som jeg gerne vil betegne som et af de mest erfarne i verden. Desuden er det naturligvis nødvendigt at omstrukturere og rense ud i overvågnings-, kontrol- og sanktionsmekanismerne. Hr. Papoutsis har allerede "punget ud" til et meget lødigt kontor under sit ministerium, Kontoret til Inspektion af Handelsskibe. Et meget lille, første skridt, fint, men der skal komme flere.
Eftersom alle disse ting angår Grækenland, som har den største søfartsandel i EU, angår de faktisk enhver slags skibssikkerhed i hele Unionen. Derfor venter vi også med stor utålmodighed på de nye beslutninger, som Rådet endelig har taget, og vi venter på, at Parlamentet får dem i lovform. Derfor mener vi også, hr. formand, at det ville være nyttigt, hvis et parlamentsudvalg tog til Grækenland - det er det mest erfarne land med hensyn til skibsfartsspørgsmål - og i samarbejde med myndighederne, institutionerne og erhvervslivet så på problemerne, så det kunne hjælpe Europa-Parlamentet til at deltage i en forbedring, en bedring og en strengere lovgivning om sikkerhed til søs i hele Europa.

Trakatellis
Hr. formand, for det første vil jeg naturligvis også gerne udtrykke min dybeste sorg og medfølelse med ofrenes familier og dem, som overlevede, og som har nogle frygtelige øjeblikke i deres erindring.
Der sker naturligvis skibstragedier, der sker menneskelige fejl, men det er meget vigtigt, hr. formand, at vi, når der sker en menneskelig fejl, ser efter, om det, som gik forud for fejlen, foregik rigtigt, og hvad der foregik bagefter. Det vil i vores tilfælde sige, om der foreligger de rigtige kontrolforanstaltninger og de rigtige skibsdokumenter, om redningsvestene har været på deres pladser, om besætningen gjorde sit arbejde. Der er en masse ting, som man straks skal undersøge, og især om der er sket overtrædelser af fællesskabsdirektiverne. Man kunne tro, at den græske konkurrencestyrelse aldrig har grebet ind i spørgsmål, som den burde have grebet ind over for. Jeg ved godt, at det ikke er Kommissionens sag, for Kommissionen griber ind i konkurrencespørgsmål på EU-plan, men jeg må spørge: Kan det være rigtigt, at en konkurrencestyrelse, som bliver udnævnt af ministeren, som er udpeget, ikke foretager sig noget, og at der inden for skibsfarten næsten har udviklet sig et monopol? Og vi ved, at monopoler, hvad enten de er private eller statslige, ikke er gode, i dette tilfælde er de ikke gode for handels- eller passagerskibstrafikken.
Jeg kunne forledes til at sige, hr. formand, at opgaven her på foranledning af denne tragiske hændelse er at undersøge, hvad vi skal gøre på EU-niveau, for den store opgave er skibssikkerheden i EU. Eftersom der er fremsat nogle ændringsforslag, vil jeg om afstemningsforslaget gerne sige, at der findes et ændringsforslag om sømændene, det er dækket ind i teksten. Angående ændringsforslaget om arbejdsforholdene findes der et direktiv om det, men formuleringen af ændringsforslaget er ikke så tilfredsstillende som teksten. Endelig synes jeg ikke, at Transportudvalgets besøg er en bønnebog. Det er Europa-Kommissionens arbejde at undersøge og finde ud af, om der er sket overtrædelser af et fællesskabsdirektiv, og at fremskynde den retspraksis, som vi gerne ser, så skibsfarten bliver mere sikker, og at gøre det, som den bør, og at undersøge spørgsmålet om den berygtede konkurrencestyrelse, som jeg nævnte. Disse ting vil vi gerne høre Europa-Kommissionen fortælle om.

Watts
Hr. formand, jeg ønsker også at kondolere familien til de mennesker, der på tragisk vis blev dræbt ved færgeforliset, men også hylde de mennesker, der medvirkede i redningsindsatsen, ikke mindst naturligvis den britiske flåde. På vegne af det socialdemokratiske transporthold beklager jeg, at denne debat finder sted som en hastesag. Den kunne drøftes mere indgående i udvalget i næste uge, men det var Parlamentets beslutning, som jeg, naturligvis, respekterer.
Noget, vi bestemt ikke har brug for i dag, eller for den sags skyld i næste uge eller i fremtiden, er, at vores græske kolleger forsøger at score point under optakten til parlamentsvalget i Grækenland. Det tjener ingens interesser. Dette er ikke kun en sag for Grækenland. Det er en sag for Europa som helhed. Det var en ulykke, der blot ventede på at ske.
Nogle af os har arbejdet med spørgsmålet om færgesikkerhed i mange år, ikke mindst fordi andre færger i andre dele af Europa også er sunket med et tragisk tab af menneskeliv, f.eks. Herald of Free Enterprise, Scandinavian Star eller, naturligvis, den mest berygtede, Estonia i 1990'erne. Alle disse viser, at færgerne ikke er sikre nok. Efter vores mening kan denne tragedie meget vel ske igen. Ikke fordi vi har for få regler i Europa, men fordi reglerne ikke håndhæves godt nok. Det er ikke kun Grækenland. Der er andre medlemsstater, som ikke overholder lovgivningen om sikkerhed til søs, og lad mig nævne et par stykker: Italien, Belgien, Danmark, Irland og formandskabslandet Frankrig, mangler alle at gennemføre direktivet om havnestatskontrol.
Jeg håber i dag, og i de kommende dage og uger, at Kommissionen meddeler os, hvilke foranstaltninger de foreslår bliver truffet over for disse medlemsstater, som ikke tager sikkerheden til søs alvorligt.

Attwooll
Hr. formand, kommissær, jeg vil gerne tilslutte mig min gruppes ord og udtrykke sympati og solidaritet med familierne til de afdøde og de overlevende fra skibbruddet samt taknemmelighed over for de mennesker, der tog del i redningsaktionerne.
Det er menneskets natur at blive mere påvirket af en tragedie, jo tættere den kommer på en selv. Hvis jeg taler særligt følelsesladet under denne forhandling, er det fordi, Grækenland i årenes løb er blevet mit andet hjem. Jeg har i den tid haft rig lejlighed til at se, hvor dygtigt græsk sømandskab kan være. Men spørgsmålet kan ikke lokaliseres på den måde. I de senere år er mange menneskeliv gået tabt til søs i vores farvande, ikke kun på grund af skibskatastrofer, men alt for ofte i vores fiskersamfund. Derfor skal vi se på spørgsmålet om sikkerhed til søs mere generelt, og på den konstruktive måde, som forslaget angiver. Jeg vil især også gerne understrege behovet for at gennemføre den lovgivning, vi allerede har. Jeg anmoder om, at vi bliver endnu mere forsigtige end nogensinde før med at tillade dispensationer fra fremtidig lovgivning om sikkerhedsspørgsmål.
Ej heller er sådanne spørgsmål kun vigtige for os, der kommer fra områder, hvor havet er vores motorvej til arbejdspladsen. De er vigtige for os alle, selv hvis vi ikke berøres direkte. Det forholder sig sådan, om ikke andet så fordi, med den tidlige engelske poet John Donnes ord, "any man's death diminishes me because I am part of mankind" (en andens død gør mig til et mindre menneske, fordi jeg er en del af menneskeheden).

Hudghton
Hr. formand, på vegne af min gruppe ønsker også jeg at kondolere de familier, som har mistet deres kære i denne tragedie. Vores tanker er i høj grad hos dem på dette tidspunkt.
Som medlem, der repræsenterer Skotland, føler også jeg særlig sorg og bekymring i forbindelse med disse begivenheder. Selv om Skotland og Grækenland ligger yderst i Den Europæiske Union, deler vi ikke desto mindre en fælles topografi. Begge lande har mange øsamfund omkring kysterne, og befolkningen på de skotske øer var derfor særligt rystet over de seneste begivenheder i Grækenland.
Vores øsamfund er afhængige af færgefart som en nødvendig livline. Disse skibe sørger for transport af passagerer og varer og sikrer bæredygtighed i nogle af Europas mest fjerntliggende og skrøbelige samfund. Det er medlemsstaternes pligt at sikre, at redere og besætninger er bevidste om deres ansvar for den sikre transport af mennesker og varer.
Vi er heldige i Skotland, fordi vi ikke direkte har lidt den form for tragedie, som har ramt Grækenland, men vi er kun alt for bevidst om, at vores farvande er nogle af de farligste i Europa. Vi har mange bekymringer i forbindelse med den kommende udbudsprocedure. Jeg vil gerne bede Kommissionen forsikre os om, at sikkerheden har højeste prioritet i licitationen af livsvigtig færgefart eller for den sags skyld alle typer færgefart. I den hensynsløse verden af licitationer kan virksomheder alt for ofte tvinges ind i omkostningsbesparende foranstaltninger, og jeg ønsker ikke at se sikkerhedsforanstaltninger ofret. Det er simpelthen ikke acceptabelt for de nordlige og vestlige øer i Skotland og ej heller for den eventuelle overfart i Nordsøen til det europæiske fastland, som jeg håber oprettes inden for en ikke alt for fjern fremtid.
Vores borgere fortjener de bedste sikkerhedsforanstaltninger inden for søtransport. De fagforeninger, der repræsenterer de mænd og kvinder, som arbejder på færger, samt repræsentanter for kystsamfundene bør inddrages i drøftelserne forud for licitationerne, så de kan spille en rolle og sikre, at man ikke ofrer en sikker praksis til fordel for fortjeneste.

Theonas
Hr. formand, jeg vil gerne først og fremmest give udtryk for vores dybeste sorg og smerte over ofrene for det tragiske forlis.
Man fremfører, hr. formand, og det er også sket her i salen, det argument, at ansvaret hviler på den menneskelige faktor. Denne argumentation er den mindst uacceptable. Det faktum, at det skæbnesvangre skib var 34 år gammelt og ikke var inkluderet i listen over de skibe, hvilket også er dårligt, som blev fritaget for de yderligere kontrolforanstaltninger i direktiv 98/18/EØF, viser tydeligt rederikapitalens hæmningsløshed, som altid finder måder under regeringernes og kontrolmyndighedernes ansvar til at komme uden om de eksisterende, ofte utilstrækkelige ordninger på bekostning af passagerernes og skibsfartens sikkerhed.
Lovrammen for skibsfart i Grækenland og generelt i EU viser sig at være utilstrækkelig og farlig, og der skal laves en ny, der er strengere, især for de meget gamle skibe, og det naturligvis uden undtagelser. Lige så farlig er den måde, som kontrolmyndigheder og skibstilsynet fungerer på, idet de fungerer som en privat, erhvervsdrivende virksomhed og faktisk kontrolleres af de samme redere, som man må formode, de skal kontrollere.
Selv ikke det tragiske forlis var årsag nok til, at der fremkom nogle brugbare konklusioner. Tværtimod udnyttes de uskyldige ofre til at fremme redernes videre mål. Fremskyndelsen af ophævelsen af cabotage i græske farvande, som man ihærdigt kræver, og som man også kræver her i Parlamentet gennem et fælles afstemningsforslag, er en handling, som kommer til at intensivere profitkonkurrencen mellem rederierne med endnu mere tragiske følger for passagererne.
Vi opfordrer Europa-Parlamentet til ikke at godkende ophævelsen af cabotage ved at forkaste omtalen af den i artikel 5 i det fælles afstemningsforslag, som vores gruppe har bedt om særskilt afstemning om. Europa-Parlamentet skal godkende, at repræsentanter for søfolkene skal deltage i kontrolmyndighederne og skibstilsynene, og det skal kræve en tilpasning af skibenes organiske sammensætning til de virkelige behov ved kystsejlads ved at godkende de ændringsforslag, som vi har stillet.

van Dam
Hr. formand, min gruppe vil også udtrykke medfølelse for de ramte ved katastrofen med Express Samina. Sådan en katastrofe er altid sørgelig, især hvis den kunne have været undgået. Lad os håbe, at undersøgelsen af årsagen giver et klart billede af situationen, så der kan træffes de nødvendige foranstaltninger.
Ifølge beretninger fra overlevende og involverede kan der allerede nu drages to konklusioner. Katastrofer på havet skyldes ofte manglende vedligeholdelse og mangel på personale, som både er kvalificeret og har ansvarsfølelse. Det er endnu mere tragisk, når det skyldes lempelse af EU-lovgivningen.
Jeg er glad for, at den græske regering i mellemtiden har fjernet denne lempelse. EU skal være meget tilbageholden med undtagelser fra EU-lovgivningen, som især vedrører borgernes sikkerhed. Jeg peger i den forbindelse på de to andre sydlige lande, som på langt sigt vil være medlemmer af EU. Kvaliteten af både skibe og personale under deres flag er nærmere berygtet end berømt. Vi må ikke begå samme fejl med hensyn til dem.
Til sidst, stor menneskelig sorg tvinger os til at tage ved lære af denne tragedie. Desværre bliver vi stadigvæk kun klogere gennem svie og smerte. Dette beslutningsforslag er et skridt i den rigtige retning.

Posselt
Hr. formand, som De ved, nærer man netop i Bayern meget stor sympati for Grækenland. Det går tilbage til det 19. århundrede under frihedskrigene. Den første græske konge var bayrer, og det har også en indvirkning på forholdene i dag, idet rigtig mange mennesker fra Bayern rejser på ferie til dette vidunderlige land. Der er virkelig mange bayriske turister i Grækenland. Derfor var det et dobbelt chok for os, da vi så disse forfærdelige billeder og hørte disse forfærdelige nyheder - et chok, fordi familierne blev ramt på allerhårdeste vis, fordi der var mennesker, der døde, men også et chok, fordi der blev afsløret sikkerhedsmangler.
Vi må være klar over, at det også handler om Den Europæiske Unions troværdighed. Vi beklager altid med rette, at tingene foregår for centralistisk på flere områder. Vi kritiserer tiltag med henblik på en fælles europæisk turismepolitik, som nogle her er tilhængere af. Det er noget, man trygt kan overlade til medlemsstaterne og regionerne. At føre turismepolitik, det skal i henhold til nærhedsprincippet foregå decentralt. Det, som folk i alle lande skal kunne stole på i samme grad, er imidlertid sikkerhedsstandarder. Netop derfor er det en virkelig fremragende opgave for Den Europæiske Union at sørge for, at der ikke længere findes undtagelser med hensyn til sikkerhedsstandarder, sådan som det åbenbart har været tilfældet her. Vi må være klar over, at i netop denne tid med grænseoverskridende massetrafik, det være sig i tunneller - her havde vi især nogle katastrofer sidste sommer - det være sig pr. skib, hvor der sker mange katastrofer nu, forventer folk, at de kan stole på standarderne inden for Den Europæiske Union. Der sker menneskelige fejl i alle lande. De græske søfolk er fremragende og berømte for deres kvalitet. Men vi må være klar over én ting: Hvad de tekniske standarder angår, er der desværre nogle ting i denne region, der er utilfredsstillende. Her må Den Europæiske Union og Europa-Parlamentet umiddelbart påtage sig ansvaret.

Verheugen
Hr. formand, mine damer og herrer, Kommissionen føler dyb sorg og bestyrtelse over den skrækkelige ulykke sammen med hele det græske folk. Kommissionen har vist ofrenes familier og den græske regering sin deltagelse.
Det er desværre sandt, at ulykken ikke er den første af sin art i europæisk farvand, og jeg vil gerne påpege, at Den Europæiske Union traf nogle resolutte foranstaltninger efter den sidste alvorlige færgeulykke, Estonia-forliset i 1994. Der er udstedt en række meget vidtgående bestemmelser, der skal forbedre sikkerheden om bord på passagerskibe.
De kan sikkert huske, at de bestemmelser, der blev udstedt dengang, havde følgende til formål: for det første registrering af passagererne, for det andet anvendelse af harmoniserede sikkerhedsstandarder også med hensyn til stabilitet og redningsudstyr for sejlads inden for Den Europæiske Union, for det tredje obligatoriske inspektioner og undersøgelser efter ulykker, for det fjerde overholdelse af sociale standarder om bord og for det femte anvendelse af den internationale kode for sikker skibsdrift på passagerskibsselskaber.
Passagerskibes ind- og udlandsrejser til eller fra Unionens havne er herefter underlagt en fuldstændig lovgivningsramme. Det er Kommissionens opgave at kontrollere den praktiske anvendelse af denne lovgivningsramme som led i den rolle, den har fået i henhold til traktaten. Derfor henvendte Kommissionen sig i forbindelse med Express Samina-ulykken straks til den græske regering med anmodning om at blive informeret om, hvorvidt gældende fællesskabslovgivning var blevet anvendt.
Kommissionen har opfordret de græske myndigheder til at undersøge, om de skibe, der skulle opfylde Fællesskabets sikkerhedsstandarder senest den 30. september, rent faktisk også har gjort det. Som følge af Kommissionens undersøgelseskrav blev 60 skibe sat ud af drift, indtil det var dokumenteret, at de opfyldte standarderne.
Kommissionen er fuldt ud enig med Europa-Parlamentet om, at nu er blevet nødvendigt at skærpe sikkerhedsbestemmelserne for passagerskibe. Den ansvarlige kommissær, næstformand de Palacio, påtænker derfor at inkorporere spørgsmålet om en revision af det gældende direktiv om sikkerhedsstandarder for passagerskibe i sit arbejdsprogram for 2001.
Kommissionen påtænker desuden at foretage en nøje undersøgelse af den lovgivningsmæssige ramme for ansvar i forbindelse med passagerbefordring og stille sig selv spørgsmålet, om denne lovgivningsmæssige ramme skal ændres.
Afslutningsvis vil jeg gerne understrege, at Kommissionen er fast overbevist om, at de europæiske bestemmelser om sikkerhed om bord på passagerskibe skal være et anliggende af højeste prioritet i Den Europæiske Union, og at det handler om at sikre, at bestemmelserne bliver anvendt nøje og ensartet i hele Fællesskabet. Kun på den måde kan risikoen for en gentagelse af sådanne ulykker mindskes.

Formanden
Tak, hr. kommissær.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 18.00.
  

Formanden
Mine damer og herrer, vi har afsluttet den sidste forhandling, og vi har lidt tid, inden vi indleder forhandlingen og erklæringen fra hr. Solana, den højtstående repræsentantfor den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, om både situationen i Mellemøsten og valget i Jugoslavien, og derfor afbryder jeg nu mødet kort.

Posselt
Hr. formand, der er, som sagt, stadig 25 minutter, til vi indleder forhandlingen med hr. Solana, selv om der egentlig er virkelig mange aktuelle og uopsættelige spørgsmål, som så ikke kan blive behandlet. I den seneste tid er det nærmest sket regelmæssigt torsdag eftermiddag, at vi er blevet færdige før tid. Også i aften står der efter afstemningen ingenting på dagsordenen i stedet for Plumb-betænkningen og næsten heller ingenting i morgen tidlig.
Jeg vil gerne fremføre, at der er ved at aftegne sig nogle bemærkelsesværdige forskelle. Tirsdag og onsdag oplevede vi betydelige forsinkelser. Spørgetiden til Kommissionen startede næsten halvanden time for sent, og torsdag bliver stoffet stadig tyndere. Jeg vil gerne sætte spørgsmålet til diskussion og anmoder Dem om at afklare i Præsidiet, om visse personer efter afskaffelsen af fredagsmøderne så småt også allerede er begyndt at afskaffe torsdagsmøderne.

Formanden
Vi kender Dem som en stærk forkæmper for, at vi også skal møde op om fredagen, og det er også fuldt ud berettiget. Efter min mening er det, De fremfører, absolut værdigt til en diskussion. Vi har taget det til efterretning, og jeg vil personligt sørge for, at dette aspekt bliver diskuteret indgående på Præsidiets næste møde.
(Mødet udsat kl. 16.36 og genoptaget kl. 17.00)

Situationen i Mellemøsten - Valget i Jugoslavien
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse ved den højtstående repræsentant for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik om situationen omkring fredsprocessen i Mellemøsten og om valget i Jugoslavien.
Jeg giver straks ordet til hr. Solana, som det er os en glæde at modtage her.

Solana
Fru formand, kære medlemmer, undskyld min lille forsinkelse, der skyldes grunde, som De jo kender til. Jeg skal ganske kort redegøre for de to emner, som er på dagsordenen: situationen i Beograd og i Den Tidligere Jugoslaviske Republik generelt og situationen i Mellemøsten. Desværre kan jeg ikke fortælle Dem noget positivt her til aften om nogen af disse to emner.
Situationen i Serbien: Jeg vil begynde med de allerseneste nyheder. Som De ved, er der nu ca. en million personer i gaderne i Beograd og de nyheder, der indløber, beretter om en stigende spænding.
Set ud fra Den Europæiske Unions synspunkt er den beslutning, som Forfatningsdomstolen har truffet, efter min mening endnu en gang er et brud på alle de grundlæggende principper i et land, som bør afholde frie valg. Den beslutning, som Forfatningsdomstolen traf, bestod i igen at berøve nogle borgere, som havde stemt frit og opnået et flertal, stemmerne og friheden.
Jeg vil på vegne af Den Europæiske Union og Rådet sige Dem, at vi betragter professor Kostunica som lederen af størstedelen af den serbiske befolkning, og at det er ham, som vi vil støtte og blive ved med at støtte. Vi tror, at han har vundet valget, at hans folk har kunnet vinde valget, og det er ham, der fortjener vores alle sammens støtte.
Jeg skjuler ikke for Dem, at situationen ikke er let, og at vi de kommende dage kommer til at gennemleve nogle øjeblikke med en vis spænding, men vi må alle holde hovedet koldt, således at situationen ikke bliver til en alvorlig konflikt. Jeg vil ligeledes sige til Dem, at Den Europæiske Union har igangsat mekanismerne til, at vi i det øjeblik, hvor den serbiske befolknings vilje bliver respekteret, det vil sige i det øjeblik, vi har en regering, der støttes af de personer, som i stemmeurnerne har stemt på Kostunica, kan få følgende: for det første en umiddelbar ophævelse af sanktionerne og for det andet en økonomisk hjælpepakke, som kan hjælpe den serbiske befolkning med at genopbygge sin økonomi.
Der er et vigtigt emne, som jeg også gerne vil kommentere med Dem, og som jeg har haft mulighed for at drøfte med hr. Kofi Annan, som jeg mødtes med i tre timer her til morgen. Som De ved, findes der stadig problemet med, hvem der er Den Tidligere Jugoslaviske Republiks statsefterfølger. Det er et problem, som ikke er løst, og så længe det ikke bliver løst, vil de internationale finansielle institutioner - Den Internationale Monetære Fond og Verdensbanken - ikke kunne hjælpe det demokratiske Serbien. Derfor skal vi også inden for FN's regi samarbejde med landene i Eksjugoslavien for hurtigst muligt at finde frem til en aftale, som - via Den Internationale Monetære Fond og Verdensbanken - kan ophæve blokaden af den økonomiske hjælp, så snart friheden kommer til Serbien.
Jeg vil sige til Dem, som De ved, at formandskabet har tilrettelagt et topmøde i Zagreb, som vi håber kan blive et topmøde, hvor en nu demokratisk Tidligere Jugoslavisk Republik deltager, og at vi sammen vil opbygge en stabil og fremgangsrig Balkanregion, som ser mod fremtiden, og som har et europæisk perspektiv.
(Bifald)Det er, hvad jeg kan fortælle Dem for indeværende. Hvis situationen trækker ud, vil vi sikkert få flere oplysninger. Men jeg kan fortælle Dem - og det mener jeg, vi bør fastholde beslutsomt - at præsident Milosevic har berøvet sin befoldning friheden. Og det er, hvad vi bør sige, og så skal vi gøre alt, hvad der er muligt for, at det ikke gentager sig.
(Bifald)De har bedt mig om at informere Dem om de seneste hændelser i Mellemøsten, og her kan jeg desværre heller ikke give Dem optimistiske nyheder. Jeg kan fortælle Dem om viljens optimisme, men ikke rigtigt om intelligensens optimisme. Situationen er ikke let. Alle skal gøre sig bestræbelser for at dæmpe spændingen i dette område, som vi holder så meget af, og at der igen er en forhandling, eller at parterne vender tilbage til forhandlingsbordet. Vi, der i sommerens løb fuldt intensivt har deltaget i en lang række møder, som resulterede i tilnærmelse, en større tilnærmelse, end der nogensinde har været mellem de to parter, ser i dag med langt større sørgmodighed, at der stadig er ødelagte folk og familier, folk, der lider, og døde i gaderne i disse lande, som vi holder så kære.
Jeg vil sige Dem, at det franske formandskab - med Republikkens præsident i forsædet - FN's generalsekretær, fru Albright og jeg selv hele dagen i går prøvede at nå frem til en aftale, som de implicerede parter kunne undertegne. Alle bestræbelser var forspildt. Der er ikke blevet undertegnet nogen aftale. Der er en aftale, som ikke engang er sat i gang, og forhandlingerne fortsætter i disse timer i Egypten.
Som De ved, har premierminister Barak ikke deltaget i mødet, og selv om der er denne aftale, som ikke er blevet formaliseret, er situationen i territorierne lidt bedre. Men jeg kan meddele Dem og indrømme, at der stadig ikke er en undertegnet aftale om nogen af emnerne. Der foreligger et udkast til aftale om tilbagetrækning af nogle militære styrker. Der er et princip om aftale om et trepartsudvalg, som kan analysere den fremtidige sikkerhed i området. Men der har på ingen måde været nogen aftale om et udvalg, som skulle undersøge årsagerne og ansvaret for hændelserne.
Jeg vil gerne endnu en gang her fra Europa-Parlamentet opfordre alle, og navnlig de politiske ledere, som er involveret, til at gøre sig store bestræbelser for at dæmpe spændingen, og for at de hurtigst muligt vender tilbage til forhandlingsbordet, for holdningerne ligger ikke så fjernt fra hinanden, at de ikke kan nå frem til en aftale. Men endnu en gang ser vi dybden i krisen, som stadig findes i denne del af verden, som vi holder så meget af. Lad os håbe, at jeg i de kommende timer kan bibringe Dem nogle bedre nyheder. Det kan jeg desværre ikke for øjeblikket.
(Bifald)

Formanden
Jeg takker Dem, hr. Solana.
Hr. kommissær Verheugen vil nu, i lighed med hr. Solana, udtale sig om de to temaer, vi mødes om i eftermiddag, det vil sige Mellemøsten og valget i Jugoslavien. Derefter får de medlemmer ordet, som har bedt om det. Jeg tror, grupperne opererer med, at de først tager ordet til det første tema og derefter til det andet.

Verheugen
Fru formand, høje repræsentant, kære parlamentsmedlemmer, jeg tilslutter mig kommentarerne fra den højtstående repræsentantvedrørende situationen i Mellemøsten og i Beograd. Lad mig først sige noget vedrørende Serbien. Ved valget den 24. september væltede det serbiske folk Milosevic og hans regime. Det serbiske folk har med al tydelighed besluttet sig for en ny start med nye politiske ledere.
Den Europæiske Union har altid understreget, at det serbiske folk hører lige så meget til Europa som alle andre befolkninger i Europa. Vi har altid understreget, at vi grundlæggende vil omlægge vores politik over for Serbien, hvis det serbiske folk stemmer for et skifte ved valget, der fører til demokratiske omvæltninger. Vi har understreget - og det vil jeg gerne bekræfte - at beslutningen om demokratiske omvæltninger samtidig er en beslutning om en tilbagevenden til Europa. Der er ikke den fjerneste tvivl om, at man har fornemmet dette budskab i Serbien. Det serbiske folk har truffet sin beslutning.
Sejren blev vundet, selv om regimet har gjort sig og stadig gør sig store bestræbelser på at forhindre den. Det bliver måske besluttet i disse timer i Beograds gader, om de demokratiske omvæltninger indtræder nu, og om de kan indtræde uden brug af vold. Lad mig understrege én ting: Europa står ubetinget på den serbiske demokratiske oppositions side.

Vi forlanger, at det serbiske folks stemme bliver hørt og respekteret, og vi deler dets brændende ønske om, at Milosevic og hele hans regime, som har bragt så mange mennesker i landet og i mange andre lande lidelse og ulykke, skal gå af. Så snart folkets vilje bliver respekteret - og det vil ske, det er jeg helt sikker på - giver det, som er sket i Serbien, chancen for ægte og varig fred på Balkan. Det vil give det serbiske folk mulighed for igen at blive en del af den europæiske folkefamilie og sammen med sine naboer bygge en fredelig og stabil fremtid.
Hvis det serbiske folk bevirker demokratiske omvæltninger, får Forbundsrepublikken Jugoslavien - og det har Den Europæiske Union lovet igennem lang tid - de samme fordele som sine naboer. Den Europæiske Union vil pleje de samme relationer til dette land. Vi skal være parat til at indfri vores løfte, så snart folkets vilje bliver respekteret.
Som hr. Solana allerede har antydet - og jeg kan bekræfte, at Kommissionen allerede arbejder på genopbygningshjælp til erhvervslivet og infrastrukturen i Serbien - vil denne hjælp træde i kraft, så snart en demokratisk regering er kommet i stand. Vi er parat til at ophæve sanktionerne og yde nødhjælp, når vinteren viser sit ubarmhjertige ansigt.
Formanden for Kommissionen sagde sidste uge, at der er tale om en overordentlig stor opgave, som vi må give os i kast med straks og uden forsinkelser, så snart folkets vilje er blevet gennemført. Jeg tror, det er helt afgørende, hvilket signal der sendes til Beograd fra debatten i dag. Budskabet, som skal udgå fra Europa-Parlamentet, kan kun være, at der endnu en gang, måske en sidste gang, skal appelleres indtrængende til Milosevic om at læse skriften på væggen, gå af og bane vejen for demokratiske omvæltninger i Serbien.
(Bifald)
Jeg vil gerne komme med et par bemærkninger vedrørende den dramatiske situation i Mellemøsten, som ændrer sig meget hurtigt. De talrige ofre har givet anledning til dyb sorg og deltagelse. Det har for størstedelens vedkommende været palæstinensere, der er blevet ofre for de nye konflikter i de seneste dage. Vi fordømmer på det skarpeste den uforholdsmæssige og vilkårlige brug af vold. Vi fordømmer alle handlinger, der må ses som provokationer, især hvad angår de hellige steder i Jerusalem.
Vi glæder os over og støtter præsident Chiracs, præsident Mubaraks og udenrigsminister Albrights bestræbelser og udtrykker vores håb om, at det allervigtigste mål bliver nået, nemlig at der sættes en stopper for volden, og at der genetableres ro og orden.
Med hensyn til undersøgelseskommissionen støtter Kommissionen formandskabets holdning. Det står helt klart, at krisen kan få farlige konsekvenser for fredsprocessen. Vi deler denne bekymring. Alligevel - her er jeg enig med hr. Solana - er det for tidligt at tro, at det ikke længere er muligt at opnå enighed mellem israelerne og palæstinenserne. Vinduet står åbent indtil slutningen af oktober. Herefter vil stabiliteten i premierminister Baraks regering formentlig være i fare, og presset på præsident Arafat for at udråbe en uafhængig stat vil øges enormt.
Jeg håber, at mødet mellem præsident Mubarak, præsident Arafat og premierminister Barak i Sharm el Sheikh gør det muligt at genoptage konstruktive forhandlinger om en varig fredsaftale.
Det er vores opgave at overbevise Israel om, at en anerkendelse af og respekt for palæstinensernes rettigheder med alle de kompromiser, det indebærer, er den bedste mulighed for at tage vare på Israels nationale interesser på langt sigt. Israels interesser på langt sigt er varig fred. Palæstinenserne må vi overbevise om, at deres bedste mulighed for at opnå deres mål og tage vare på deres rettigheder består i at forhandle med Israel.
Jeg vil gerne bekræfte, at Den Europæiske Union støtter fredsprocessen, fordi den er den eneste mekanisme, der kan realisere det eneste mulige alternativ for Israel og det palæstinensiske folk. Og det vil netop være en retfærdig og omfattende fred, hvis den afkræver smertefulde kompromiser af begge parter. Uanset hvor vanskelige de omtvistede spørgsmål er, skal parterne ubetinget gribe den historiske chance, der nu byder sig for dem! Alt andet ville være en frygtelig tragedie.
Forhandlingerne bør i den forbindelse tage udgangspunkt i de fremskridt, man opnåede på Camp David i juli. Fremskridtene var godt nok ikke direkte konkrete, fordi topmødet ikke var en succes hele vejen igennem. Camp David var imidlertid heller ingen fiasko, da kløften mellem parterne blev væsentligt mindre, og der blev overvundet nogle vanskelige, tabubelagte emner.
Den Europæiske Unions holdning til fredsprocessens substans har ikke ændret sig. Vi støtter parterne i forhandlingerne om en aftale, som er i overensstemmelse med principperne og referencerammen for den fredsproces, der blev indledt i Madrid. Vi er overbevist om, at der kan findes frem til et kompromis for alle stridspunkters vedkommende. Vi er også parat til at yde vores bidrag, til at hjælpe. Hvis det lykkes parterne, hvilket vi håber, at indgå en aftale, vil Den Europæiske Union ud over de bestræbelser, man har gjort sig fra anden side, yde politisk og økonomisk støtte med udgangspunkt i en fair byrdefordeling og efterkomme parternes krav inden for fornuftige grænser.
Vi er parat til at arbejde på en sikring af stabiliteten i regionen og en bæredygtig velstand i regionen på langt sigt gennem varig økonomisk vækst og forbedrede levebetingelser, så fredsdividenden kommer befolkningen i regionen til gode. Denne filosofi er fuldt ud i overensstemmelse med styrkelsen af Barcelona-processen Euro-Middelhavspolitikken, inden for hvis rammer vi vil fortsætte vores bestræbelser.

Formanden
Jeg takker hr. kommissær Verheugen.

Morillon
Fru formand, hr. højtstående repræsentant, hr. kommissær. Det er med et vist forbehold, jeg tager del i denne debat, for jeg ønsker ikke, at Europa-Parlamentet udelukkende skal fremstå som en dommer med ret til at udslynge bandbuller mod den ene eller den anden, i en situation, hvor vi, efter at forhåbningerne blev så stærkt vakt til live her i salen for en måned siden, nu står ansigt til ansigt med de dramatiske konsekvenser af denne nye eksplosion af vold i Mellemøsten.
Når jeg har accepteret at være talsmand for Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater, er det, fordi det vigtigste i mine øjne, som for mine kolleger i gruppen, er at anmode Rådet, Kommissionen og Dem selv, hr. højtstående repræsentant, om af alle kræfter at sætte ind, som De selv lige har lovet os, for at yde et bidrag til, at man genoptager forhandlingerne om den fred, man så længe har ventet på i hele verden, i Europa, men jo især i landene selv.
Jeg ved af erfaring, hvor meget mere vanskeligt det er for en hær at vinde en fred end at sejre i krig. Jeg ved, at der, for at gå fra den krigeriske holdning til at opretholde orden eller fred, er brug for soldater, som er i stand til, ikke længere at slippe våbnenes vold løs for at erobre et givet mål, men at kontrollere denne vold. Det kræver en ganske særlig træning, som vi i dag systematisk giver soldaterne i Den Europæiske Unions hære, fordi vi er så heldige at have fred. Så heldige er Israels og Palæstinas styrker ikke. Det er vores opgave, man forventer af os, at vi der, hvor vi er, ved De Forenende Nationers og USA's side, og i tæt samarbejde med dem, utrætteligt vedbliver med at støtte alle dem, der er fast besluttet på at nå et resultat, og rede til at betale med de nødvendige indrømmelser.
Og nu stiller jeg Dem følgende spørgsmål, hr. højtstående repræsentant: Synes De ikke, tiden er inde til, at Den Europæiske Union tager et intelligent og modigt initiativ omkring Jerusalems status? Vi ved jo udmærket, at det er dér, problemets kerne ligger, og vi glemmer ikke, at vi på dette sted, her i denne sal, var vidne til nogle højst interessante forslag om dette emne, forslag, som fortjener vores støtte.

Barón Crespo
Fru formand, jeg tror, at denne forhandling under ét, som er en sand aktuel og opsættelig debat, fordi vi taler om noget, som sker lige nu, først og fremmest kræver en stærk bekræftelse, hvor de tre institutioner kan anerkende hinanden. Og vi skal opfylde og påtage os vores forpligtelser som Europæisk Union ikke alene i forbindelse med de problemer, der bekymrer os, men også i forbindelse med de store fredsemner i verden.
Vi kan diskutere, hvordan vi skal organisere os, for vi er ved at skabe noget nyt, men der er en første fælles bekræftelse, og det er netop, at vi har brug for en sand fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Og i dette øjeblik står vi over for en situation, hvor parlamentet i Beograd står i flammer - vi ved, hvad det vil sige at sætte ild til et parlament i Europas historie, og vi ved ligeledes, hvilket ansvar der bæres af de ledere, som fører deres befolkninger ud i kaos.
Jeg tror, at vi i denne henseende - det er ikke, fordi Milosevic lytter til os - skal gentage, at vi ikke er imod det serbiske folk. Vi er imod de ledere, som uden tvivl har ført det ud i landets største katastrofe.
Og vi skal komme dem til hjælp på en meget symbolsk måde - som hr. Solana sagde - med dette møde i Zagreb. Der kan man virkelig se den ændring, der sker, når et demokrati konsolideres i et land.
I forbindelse med Mellemøsten har vi europæere gjort en bestræbelse - Venedig, Madrid, Oslo, Stockholm - og vi har virkelig støttet, at denne proces skulle fremmes og udvikles. Vi må ikke lade de ledere, som ønsker at radikalisere processen, og de ekstremistiske styrker føre processen ud i kaos, navnlig ud fra en symbolsk provokation på et af de mest hellige steder i verden - vi så det i sidste måned i drøftelserne om Jerusalems fremtid.
Men derudover skal vi også gentage, at vi europæere ikke alene er villige til at hjælpe økonomisk. Vi vil påtage os hele vores ansvar og navnlig på et tidspunkt, hvor der er brug for at dæmpe spændingen og få parterne tilbage til forhandlingsbordet, således at man kan finde en fornuftig løsning.
Jeg tror, det er et kompromis, som vi skal gentage enstemmigt i dag, og jeg tilskynder såvel Rådets generalsekretær og højtstående repræsentant for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik som Kommissionen til ikke at opgive sin ihærdighed og give udtryk for denne enstemmige vilje hos alle befolkningerne og alle repræsentanterne i Den Europæiske Union.
(Bifald)

Dybkjær
Fru formand, jeg vil godt starte med at udtrykke min dybe medfølelse med de familier, der er blevet ramt af de sidste blodige begivenheder, der har fundet sted i det område, vi taler om. Ligesom andre vil jeg også udtrykke min bekymring over, hvad der sker, og samtidig sige, at når man taler om dette område, så har man virkelig indtrykket af, at man går på et landmineret felt, og at der ikke skal ret meget til, før man får nogle reaktioner på næsten ligegyldigt, hvad man siger. Men også jeg skal opfordre både kommissæren og hr. Solana til at gøre så meget som overhovedet muligt for at presse på for, at det lykkes at få en våbenhvileaftale, sådan at de blodige begivenheder kan bringes til ophør. Sker det ikke, kan der udløses en steppebrand, også i andre lande, som kan vise sig at være ukontrollabel. Et lille eksempel herpå er de begivenheder, der i går fandt sted i København, hvor en fredelig demonstration udviklede sig voldeligt, heldigvis ikke med det resultat, at nogen blev dræbt, men desværre med det resultat, at nogle blev såret. Det vi derfor må og skal gøre fra EU's side, er at blive ved med at sige forhandling, forhandling og atter forhandling, således at de vinduer, der nu er åbnet, ikke når at lukke sig, inden vi har nået et resultat. Der skal en fredsaftale til nu, ellers er der stor mulighed for, at det går galt.

Lagendijk
Fru formand, mit indlæg i dag er ikke baseret på forskellige analyser udefra, men på mine egne erfaringer i den forløbne uge, for jeg var tilfældigvis i Jerusalem og i Gaza, da urolighederne fandt sted. På grundlag heraf har jeg tre bemærkninger. Det første drejer sig om hr. Sharons provokation i torsdags. Det var fra starten klart, at det drejede sig om interne partipolitiske anliggender, nemlig striden mellem Sharon og Netanyahu. I mine øjne er det meget værre, at premierminister Barak tillod provokationen, og efter min mening har han begået en stor fejl ved at undervurdere følgerne af Sharons besøg, ellers også har han bevidst hældt olie på bålet.
Det andet drejer sig om urolighederne i fredags i Al Aqsa-moskeen. Dagen efter talte jeg med flere besøgende i moskeen, og det er virkelig ubegribeligt, at adskillige på 50-60 år, altså ikke stenkasterne, blev beskudt i moskeen. Når der tales om provokation, er det meget chokerende at se, at den israelske regering på muslimernes helligdag, på Tempelbjerget, skød på besøgende, der bad i moskeen, og jeg mener, at det med rette er fordømt af det internationale samfund.
Til sidst, dagen efter besøgte jeg sygehuset i Østjerusalem. Jeg så meget. Det var for det første meget chokerende at se, at en ambulancechauffør blev skudt under urolighederne, og for det andet, og her var jeg selv til stede, blev en ambulancechauffør fra en afstand på 10 cm skudt i foden, da han ville hjælpe nogle mennesker. Det mest chokerende er, at det israelske politi og hæren anvendte fragmentationskugler, kugler, der eksploderer i mange stykker, når de rammer kroppen, kugler, der internationalt er forbudte, selv i kampe mellem soldater, og nu anvendes de imod borgere.
Jeg konkluderer, at den israelske regering har anvendt uforholdsmæssig vold, som helt berettiget er blevet fordømt. Mit spørgsmål til hr. Solana og Kommissionen er, hvad EU helt konkret kan gøre for at give den internationale undersøgelse indhold efter urolighederne, samt hvad EU kan gøre for på ny at få gang i fredsprocessen?

Morgantini
Fru formand, Mohamed er et af de mange børn, som er blevet dræbt af den israelske hær, der mere end otte år efter fredsaftalernes underskrivelse stadig holder over 80% af områderne besat.
Bosætterne skyder med skarpt. Hvad skal vi sige om disse nye massakrer og det palæstinensiske oprør? Er det stadig de unge stenkastere? Ikke kun dem, de palæstinensiske sikkerhedsstyrker skyder også. Denne eksplosion har vi ventet længe, for det er svært at tro på fred, når antallet af bosættere er steget fra 141.000 til over 200.000 i perioden fra fredsaftalernes underskrivelse til i dag; når man ikke har arbejde til at forsørge børnene, som min ven Talal, der er murer på bosættelserne på den selv samme jord, som tilhørte hans familie; det er svært, når soldaterne forhindrer en i at bevæge sig rundt. Ariel Sharon var dråben, der fik bægeret til at flyde over, men også regeringen har et ansvar for ikke at have forbudt besøget og for at lade soldaterne skyde på folkemængden.
Selv om jeg er imod enhver form for vold, mener jeg ikke, den israelske vold og den palæstinensiske vold kan sidestilles. På den ene side står en stat og en hær, som holder et område besat i strid med alle folkeretslige bestemmelser, og på den anden side står et folk, som har fået nok af ydmygelser og lidelser. Det drejer sig ikke om Hamas. Oprøret kommer fra et folk, som er træt af at være undertrykt, utilfreds med sine egne ledere, og som tager sagen i egen hånd. Og oprøret kommer fra de israelske palæstinensere, som ikke kun demonstrerer i solidaritet med deres broderfolk, men også for at blive statsborgere med fulde rettigheder og uden at være udsat for forskelsbehandling i Israel.
Vi skal bidrage til at standse volden og forhandle. Våbnene skal hvile, de israelske soldater skal trækkes tilbage, der skal laves en international undersøgelse med Europas medvirken, den palæstinensiske befolkning skal beskyttes. Det ville være tilstrækkeligt, hvis Den Europæiske Union og FN klart tilkendegav, at bl.a. FN-resolutionerne 338, 242 og 194 om flygtningenes tilbagevenden skal anvendes. Det ville i sig selv få en voldsom virkning og måske rokke ved israelernes faste overbevisning om, at de altid kan handle ustraffet.
Staten Israels ret til bistand og sikkerhed ligger os stærkt på sinde, ligesom vi føler stærkt med de israelere, som i dette øjeblik demonstrerer sammen med palæstinenserne for at sige "stop besættelsen" og "stop volden". Men den palæstinensiske stats rettigheder er lige så vigtige. Jeg tror, Europa kan og skal gøre en stor indsats i den retning, utvetydigt og beslutsomt. Det er rigtigt, at fred skabes ved dialog, men kun hvis retten respekteres, og i dette tilfælde krænkes rettighederne. Der er ikke tale om indrømmelser fra israelsk side, vi må sørge for at gøre retten gældende.

Solana
Fru formand, jeg skal gøre det meget kort, meget klart og måske en lille smule følelsesladet. Mine seneste efterretninger lyder på - og jeg beklager, at jeg måske er nødsaget til at forlade Parlamentet for straks at tage til Paris - at demonstranterne i Beograd har overtaget parlamentsbygningen, og at tv-bygningen nu er i hænderne på oppositionen. Situationen i det centrale Beograd er ekstraordinær, og vi er muligvis meget tæt på et regimes sidste minutter, som den britiske udenrigsminister sagde.
I denne afgørende time vil jeg gerne anmode Parlamentet om at offentliggøre en støtteerklæring til det tapre folk, der i dag har forsvaret friheden i Beograds gader, som gentager den støtte, som vi europæere for ikke så mange år siden gav til de mennesker i andre hovedstæder, som også kæmpede for deres frihed.
Det har givet os mulighed for at starte en ny proces i Den Europæiske Union, som har åbnet døre for de lande, der af historiske årsager ikke er en del af denne institution. Vi vil gerne se dem her i Parlamentet så hurtigt som muligt. Lad os håbe, at dette øjeblik er øjeblikkets sandhed, og at der snart vil være frihed i gaderne i Beograd.
Formandskabet har kaldt mig til Paris hurtigst muligt. Jeg beder Dem om at lade mig tage afsted omgående. Jeg håber, at De forstår, at det her og nu er min pligt at være hos formandskabet for Den Europæiske Union for at forsøge at tackle den vanskelige situation, som vi står over for i de kommende timer.
(Bifald)

Formanden
Vi forstår udmærket, hr. Solana, at De må forlade os, og vi ønsker Dem held og lykke. Vi takker Dem for den meget betydningsfulde redegørelse, De netop har givet os.
Jeg føler mig fristet til, kære kolleger, at foreslå Dem en meget kort mødeafbrydelse, så gruppeformændene og grupperne kan holde samråd og se, om De ønsker, at vi vedtager den erklæring, som den højtstående repræsentant forslog os.
Er De enig heri, eller foretrækker De, at vi fortsætter debatten?
(Forsamlingen tilkendegav, at den foretrak at fortsætte debatten)
Så fortsætter vi, og i pausen vil vi overveje dette forslag.

Souchet
Fru formand, de blodige sammenstød, der har fundet sted de sidste dage i Jerusalem, i Gazastriben, på Vestbredden og i Israel, er specielt alvorlige på grund af det høje antal ofre og også, fordi de på ny bringer en sprogbrug på banen, som taler om at udelukke staten Israel, en sprogbrug, man ellers troede hørte fortiden til, og som er farlig og uansvarlig.
Vi må ikke lade voldshandlingerne, de utilladelige provokationer og de overdrevne reaktioner, det palæstinensiske folk er offer for, blive et påskud til igen at sætte spørgsmålstegn ved de to folks, det israelske folks og det palæstinensiske folks, grundlæggende ret til en stat som sikrer deres nationale udtryk. Visse erklæringer, fremsat her i salen og andetsteds, er bekymrende i så henseende. De gør ikke forhandlingen lettere, tværtimod.
Det, de sidste dages begivenheder viser, er netop, at fredsprocessen er yderst skrøbelig. Vi skal derfor gøre, hvad vi kan, for at stande branden så hurtigt som muligt. Det skal gøres med den eneste passende og effektive metode, den, hvor flere regeringer samarbejder, inden for rammerne af hvilken netop befinder sig bidraget fra Den Høje Repræsentant, som netop har forladt os.
Og jeg vil gerne i den forbindelse udtale mig anerkendende om de resolutte diplomatiske tiltag, som især USA, Frankrig og Ægypten har iværksat. Den vigtigste lære, man kan udlede af disse alvorlige uroligheder, som opstod i Jerusalem, nærmere betegnet på Tempelbjerget eller Moskepladsen, er, at så længe man udskyder forhandlingen om Jerusalem og specielt om de hellige steder, så længe kan freden ikke sikres ordentligt. Det er helt nødvendigt at komme ud af en farlig blindgyde, hvor begge parter anser det for at være utænkeligt, at den anden part skulle have overhøjhed over de hellige steder, som de begge er ét med.
Forhandlingen bør altså koncentreres om muligheden for at neutralisere de mest følsomme områder, og hvorfor skulle den ikke kunne bruge det forslag, som formanden for Det Palæstinensiske Lovgivende Råd, hr. Abu Ala, fremsatte her i salen, den 5. september? Han fortalte os, som De sikkert husker, at de dybe uoverensstemmelser om Jerusalem havde været årsagen til fiaskoen i Camp David, og idet han især henholdt sig til Sikkerhedsrådets resolution 181, sagde han, at de er enige om, at Jerusalem med sine to dele, den vestlige og den østlige, skal være et forenet Jerusalem, et internationalt Jerusalem, så denne by ikke længere kun skal være Israels hovedstad og Pælæstinas hovedstad, men hele verdens hovedstad. Denne vej fortjener, tror jeg, at blive udforsket så hurtigt som muligt, for så længe problemet med Jerusalem ligger på is, vil det give anledning til periodiske sammenstød, som risikerer at løbe af sporet, på samme måde som de tragiske begivenheder, vi netop nu oplever.
Europæerne, fru formand, vil utvivlsomt føle sig tilskyndet til at gribe den bold i luften, som formanden for Det Palæstinensiske Lovgivende Råd kastede til os netop i denne sal.

Barón Crespo
Fru formand, jeg har netop haft en samtale med formanden, som sidder på første række. Jeg har endnu ikke haft tid til at tale med dem, der sidder højere oppe, men vi er helt enige om, at De selv i en erklæring kan give udtryk for, hvad jeg tror er Parlamentets enstemmige følelser, for så vidt angår det serbiske folk. Det er den mest direkte facon, og vi håber, at denne besked må nå et folk, som netop nu fører en heroisk kamp for demokrati.

Formanden
Jeg takker Dem, hr. Barón Crespo, for dette forslag og for denne tillid.

de Gaulle
Fru formand, kære kolleger, i det minut, jeg har fået til rådighed til at tage stilling til en sag, der har ligget mig på hjerte siden 1967, synes det indlysende, at staten Israel ikke har og aldrig har haft til hensigt at forhandle seriøst med Palæstina og anerkende, at det opnår alle de attributter, der tilkommer en suveræn og uafhængig nation.
Staten Israel finder for øvrigt ganske mange fordele i denne situation med maskeret konflikt, som den da heller ikke undlader at udnytte. Uanset hvor god en vilje visse israelske ledere foregiver at have, er der i virkeligheden intet, som har ændret sig for palæstinenserne. Koloniseringen af de besatte områder intensiveres. Palæstinas økonomiske afhængighed forøges. Adgangen for muslimer til de hellige steder gøres stadig mere besværlig. De palæstinensiske ledere befinder sig selv i en blindgyde.
Enten accepterer de nemlig, at de uendelige forhandlinger, som normalt finder sted under USA's auspicier, de facto garanterer staten Israels ekspansionistiske politik, eller også skaber de med hjælp fra andre muslimske lande og deres traditionelle venner et nyt og mere gunstigt styrkeforhold. Et sådant nyt styrkeforhold indebærer især den øjeblikkelige proklamation af en palæstinensisk stat, anvendelse af olie som et våben og en mere organiseret tilflugt til legitimt selvforsvar.

Belder
Fru formand, fredsprocessen i Mellemøsten er meget skrøbelig. Sådan en situation kræver finfølelse. Provokationer, sådan som Ariel Sharons, må ikke finde sted. Vold er ikke en legitim reaktion på en provokation, og det er opfordring til vold slet ikke. Hvis EU skal være en pålidelig partner i fredsprocessen, skal den kraftig fordømme både provokationer og opfordring til vold. Min gruppe har indgivet to ændringsforslag til den del af beslutningsforslaget.
Det er ikke korrekt kun at fordømme Israel, hvis de palæstinensiske ledere stadigvæk ser vold som en mulighed i forhandlingerne. Det er frygteligt, at børn ofres i en strid, som skal afgøres ved forhandlingsbordet. Jerusalems stilling er et vanskeligt punkt i forhandlingerne. Jeg opfordrer Parlamentet til at følge den bibelske vej: Bed om fred for Jerusalem - så jøder og arabere kan leve fredeligt sammen.

Sakellariou
Fru formand, vi oplever i disse dage drømmen om fred i Mellemøsten briste. De skrækkelige billeder af drab på børn, der søger beskyttelse, og beskydninger af ubevæbnede fra kampvogne og helikoptere giver os kun et lille indblik i det inferno, de to folk og de to stater, Israel og Palæstina, kan komme til at befinde sig i, hvis det ikke lykkes dem at afslutte og gennemføre fredsprocessen snarest. Det er også det, der er det vigtigste i øjeblikket, ikke tildelingen af skyld og ikke fordømmelsen. Den Europæiske Union bør gøre alt for at arbejde for dette mål med alle sine muligheder.
Jeg er dog ikke parat til - hvilket jeg af og til er blevet opfordret til - af lutter hensyntagen til begge parter ikke at kalde begivenhederne i disse dage ved navn og stille samme krav til begge parter, som om provokationerne og volden er ligeligt fordelt mellem de to parter. Eller skulle jeg opfordre Hamas-lederen Sheikh Yassin til at tage afstand fra sine mulige hensigter om at provokere jøderne i bøn ved klagemuren med sit besøg på sabbatdagen? Skulle jeg måske opfordre den palæstinensiske hær til at trække kampvognene og helikopterne ud af de israelske byer og landsbyer og ikke skyde på ubevæbnede israelere? Skulle jeg endelig opfordre den palæstinensiske hær til ikke at skyde israelske småbørn, der sidder på hug op ad en væg og søger beskyttelse bag en tønde? En sådan hensyntagen til begge parter er jeg ikke parat til. Jeg er derimod parat til at opfordre parlamentsmedlemmerne her til at udvise mod og kalde et mord et mord og fordømme provokationerne som provokationer og ikke forskønne tingene kontraproduktivt, som fru Albright har sagt, af lutter hensyntagen til begge parter. For så vidt er jeg hr. Lagendijk meget taknemmelig for den klare redegørelse.

Dupuis
Fru formand, jeg synes, at teksten i dette beslutningsforslag er ideel, såfremt hensigten er at demonstrere, at Europa aldrig kommer til at spille en rolle som mediator mellem Israel og Palæstina. Endnu en gang sammenblander man på den ene side en demokratisk stat, som med stort besvær kæmper med en yderst vanskelig situation, og på den anden side den institution midt i Palæstina, som ganske vist som følge af en provokation benytter den første den bedste lejlighed til at bruge skydevåben til at skyde på de israelske ordensstyrker. Det er på ny tilfældet i dag, og det er det, der vil forhindre og har forhindret Europa i i løbet af alle disse år at spille en mæglende rolle i Mellemøsten, og derved har Europa måttet overlade denne rolle til USA alene.
Endelig, for så vidt angår Serbien, vil jeg sige til hr. Barón Crespo, at han og hans gruppe i det mindste burde have så meget skam i livet, at de ikke talte om dette spørgsmål, eftersom det igennem hele sidste valgperiode var hans gruppe, der til det sidste forhindrede enhver aktion, som havde til formål at inkriminere Milosevic, og når der endelig var et flertal, så var det uden om Den Socialdemokratiske Gruppe.

Pack
Fru formand, kære kolleger, i betragtning af de aktuelle hændelser i Beograd falder det mig naturligvis svært at sidde roligt og holde en tale, som jeg forberedte, da situationen endnu ikke var, som den er nu. Jeg havde egentlig forventet, at de hændelser, der er indtrådt i dag, ville være indtrådt i mandags. Vi ved alle, at folket har stormet parlamentet, at den hærfyldte tv-senderbygning er stormet, at der midt i Beograd nu er krigskøretøjer og politi i store skarer. Vi kan kun håbe, at alle disse mennesker, der skjuler sig bag hæren og politiet - de er jo alle sammen mænd, der i grunden skal tjene folket og ikke diktatoren Milosevic - kommer på bedre tanker og ikke forsøger at bekæmpe de fredelige demonstranter.

Siden mandag i sidste uge har der efter det demokratiske opbrud i Serbien været mulighed for, at Serbien snart vender tilbage til den europæiske familie. Resultatet af valget den 24. september gør nu demokratiske omvæltninger mulige. Jeg vil gerne lykønske alle, der har bidraget hertil, den demokratiske opposition, men især befolkningen og også lederen af den demokratiske organisation, Kostunica. Jeg tror, at vi i ham har en mand, der forstår både serberne og vores sag, og med hvem vi så også kan tale om en betinget serbisk tiltrædelse til Europa.
Siden den 24. september har Milosevic ikke længere kunnet gøre krav på at være en valgt magthaver. Han fremstår nu for alle og også for sine egne borgere i Serbien helt tydeligt som en diktator, der anvender alle brutale, hæslige og menneskeforagtende diktaturinstrumenter i sit eget land: særlige politienheder, beskidte tricks og svindel samt halvlegale fremgangsmåder, ved hjælp af hvilke han forsøger at dække over, at befolkningen ikke længere vil tolerere ham.
I årevis er det lykkes ham at snyde landets befolkning med sin propagandamaskine og med et brutalt pres på medierne, men desværre også at give mange i den vestlige verden et falsk billede af virkeligheden. Det er det nu endegyldigt slut med. Befolkningen i Serbien har givet udtryk for sin vilje ved et demokratisk valg, og den ser tydeligt, at Milosevic ikke respekterer denne vilje, men udelukkende vil holde fast ved sin magt og sit menneskeforagtende regime. Derfor skal vi støtte Serbien i dets higen efter frihed.
De, der i årevis har arbejdet for fred i Sydøsteuropa og kender situationen i regionen, ved, hvor vanskelig kampen mod autoritære magthavere og tyranni var og til dels stadig er i de fleste af disse lande. Nogle gange har vi så mødt de nye ansvarlige personer med for store forventninger eller med vores holdninger og vores måde at se tingene på, der slet ikke passer ind i deres traditioner og ikke er forenelig med deres måde at anskue verden på, eller som egentlig ikke kan forventes at stemme så meget overens med deres mentalitet.
Jeg vil derfor gerne understrege, at vi snart får nye forhandlingspartnere i Serbien, der ikke forstår os med det samme eller måske ikke forstår os rigtigt dels på grund af manglende erfaring, dels på grund af de nævnte kulturelle eller strukturelle forskelle. Jeg vil allerede nu advare mod at fortolke sådanne mulige begyndervanskeligheder med hensyn til kommunikationen med den nyvalgte præsident som et tegn på, at der er uovervindelige forskelle mellem os og dem, der går ind for demokrati i Serbien. Det er der ikke. Vi kan hjælpe dem på deres vej mod Europa.
Hvis vi efter det forestående magtskifte i Serbien virkelig ønsker at sætte skub i gennemførelsen af stabilitetspagten og nu også endelig vil gennemføre de såkaldte quick start packages meget hurtigt, så må vi gøre mere end blot at tale. Derfor opfordrer jeg også Kommissionen og Rådet til nu endelig at vise vejen og i det mindste til dels at ophæve nogle af sanktionerne, for sanktionerne har gjort 200.000 mennesker i Serbien rige og rigere og 10 millioner mennesker fattige og fattigere. Hjælp derfor med til, at vi kan give befolkningen et lille håb med Kostunica, så vi alle kan nære håb for Serbien.
(Bifald)

Swoboda
Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, vi noterer med stor glæde, at befolkningen i Jugoslavien og især i Beograd, men også i andre byer, har været i stand til at tage deres skæbne i egen hånd og rent faktisk gjorde det. Alligevel er glæden også iblandet en smule frygt, nemlig frygten for, at det kunne resultere i blodsudgydelser, at ikke alle vil og kan acceptere befolkningens magt og kraft.
Derfor skal der gøres alt for at forhindre blodsudgydelser, for en borgerkrig i Jugoslavien eller Serbien ville være en virkelig katastrofe! Hr. Dupuis, De har misbrugt denne virkelig historiske chance til politisk demagogi. Men jeg vil gerne understrege én ting for Dem: Min gruppe og jeg går entydigt ind for, at Milosevic kommer for domstolen i Haag, at retfærdigheden sker fyldest. Det har også altid været vores mål, men vi har et mål, vi sætter endnu højere, nemlig at undgå blodsudgydelser, og vi vil gøre alt for, at disse blodsudgydelser undgås. Kommissionen og Rådet vil gøre deres, og det er det vigtigste, der står på dagsordenen i Jugoslavien for øjeblikket. Det har altid været i vores interesse.
Vi vil ikke ofre den serbiske befolkning for vores ophøjede og moralske målsætninger, for det ville betyde, at måske tusindvis af mennesker dør i Serbien og Jugoslavien. Derudover befinder vi os i en meget vanskelig situation og håber derfor også, at der snart sker en ændring i Jugoslavien og Serbien, fordi situationen ikke er let i hverken Montenegro eller Kosovo. Også her vil jeg gerne understrege, at vi har støttet bestræbelserne i både Kosovo og Montenegro, med hvilke befolkningen har modsat sig den brutale vold, som er udgået fra Milosevic, men vi forsvarer under ingen omstændigheder konceptet om etnisk rene stater. Kosovo skal under alle omstændigheder være uafhængigt, og Montenegro skal under alle omstændigheder være uafhængigt for således at svække Serbien i alle tilfælde.
Vi har stadig det samme mål - det går jeg ind for - at der skal komme et nyt Jugoslavien, et Jugoslavien med autonome stater, Kosovo og Montenegro, men tingene må ikke falde fra hinanden igen, det må ikke resultere i en ny strid, et nyt opgør, en ny magtanvendelse, det er ikke vores mål. Der skal derimod komme et nyt Jugoslavien, et demokratisk Jugoslavien, hvor befolkningen bliver frivilligt, ikke under tvang, ikke under brutalitet, men fordi de er overbevist om, at der kan dannes en føderation med en demokratisk fremtid, en demokratisk fremtid med andre ledere og med en efterfølger til Milosevic og - hvornår det nu end kan lade sig gøre - ved, at Milosevic stilles for domstolen i Haag, for vi vil retfærdighed, men retfærdighed med fred.

Duff
Fru formand, trods Milosevics vriden og snoen er vi sandsynligvis vidne til hans sidste timer ved magten. Det er en magt, han kynisk har misbrugt, og nu forsøger han at narre demokratiet. Vi er sikre på, at Milosevic står for fald, sandsynligvis her i aften, under alle omstændigheder snart. Det, vi ser på CNN, er mere end Milosevic' fald. Det er afslutningen på den triste række af europæiske tyranner i det 20. århundrede. Serbien lider under facismens sidste stik på kanten til Unionen. Vi skal alle glæde os, når lidelserne er overstået.
Efterhånden som dramaet afsluttes, er det Parlamentets pligt, som et symbol på et forenet frit Europa, at støtte menneskemængden uden for det jugoslaviske parlament og hjælpe hr. Kostunica med at gennemføre og fuldføre mandatet.

Lagendijk
Fru formand, kære kolleger det er lidt bizart at drøfte Serbien, mens parlamentet i Serbien i øjeblikket står i brand, og hundredtusinde mennesker er på gaderne. Alligevel vil jeg forsøge at forklare, hvorfor jeg i øjeblikket er positiv og optimistisk i forbindelse med resultatet heraf. Det skyldes den store støtte fra hundredtusinde mennesker - der tales endda om en million - som i øjeblikket er villige til at løbe en risiko og støtte oppositionen, til at hjælpe Kostunica imod Milosevic' ønske. Der er endvidere de sidste meldinger om politiets rolle, hvorom det længe var klart, at det tvivlede på, om det stadigvæk skulle støtte styret, og af de sidste meldinger fremgår det, at det ser ud til, at det har valgt demonstranternes side. Det samme kan ifølge de sidste meldinger ske med hæren. Direktøren for statsradioen er endvidere trådt af, og jeg tror, at han hermed vil sige, at han ikke længere vil være Milosevic-styrets forlængede arm og talerør.
To bemærkninger med hensyn til fremtiden. Jeg støtter fuldt ud Doris Packs forslag og opfordring til hurtigt, så hurtigt som muligt at ophæve sanktionerne, fordi de har gjort mere skade end gavn. Jeg mener endvidere - og det er egentlig en opfordring til Rådet, men jeg siger det nu til Kommissionen og Parlamentet - at vi ikke kun skal afgive flotte erklæringer om den støtte, som vi vil give Serbien, men lad os endvidere gøre plads i vores eget budget, EU's budget, så vi ikke straks må konkludere, at vi kun kan hjælpe Serbien ved at fjerne penge fra andre støtteprojekter i Balkanlandene.
Til sidst foreslår jeg, fru formand, så snart det er muligt, og der er en ny jugoslavisk regering, at en delegation fra Parlamentet rejser til Jugoslavien for sammen med den nye regering at planlægge genopbygningen af et nyt Serbien.

Papayannakis
Fru formand, jeg spørger mig slev, hvorledes vi kan hjælpe det demokratiske Jugoslavien, sådan som det ser ud til, eller som vi håber på, at det nu udvikler sig. Vores gruppe har tillid til vores formand og den udtalelse, som vi er enige om at udforme. Men, fru formand og hr. kommissær, der kræves mere end blot smukke ord. Sig ikke generelt "Serbien hører til Europa", noget, som De i øvrigt først har opdaget for nylig. Vi taler om Jugoslavien, og vi hjælper ikke hr. Kostunica ved at antyde en løsrivelse af f.eks. Montenegro. Og for ikke at blive ved de smukke ord, har De så til hensigt hurtigst muligt at optage Jugoslavien i listen over ansøgerlande til udvidelsen af EU? Vi for vores part håber det i hvert fald.

Belder
Fru formand, Slobodan Milosevics sidste nye valgsvindel overrasker os ikke, det er et kunstgreb, som endnu en gang minder om et meget dårligt politisk rygte. Netop denne hårde holdning får en til at frygte det værste - og situationen i øjeblikket understreger mine ord for et par timer siden. Rydder den jugoslaviske præsident virkelig pladsen uden blodsudgydelser for sin udfordrer og sandsynligvis juridisk valgte efterfølger, Vojislav Kostunica? Et interessant spørgsmål.
Sammen med den serbiske befolkning er den vestlige verden mere end glad for sådan et magtskifte i Beograd. Lettelse må imidlertid ikke gå hånd i hånd med farlig skødesløshed. Det advarer forskellige folk fra EU og USA om. Med hensyn til livsanskuelse betragter de Kostunica for at være en lige så storserbisk nationalist som Milosevic med alle heraf følgende konsekvenser for befolkningen i Montenegro og Kosovo.
Hvis Kostunica overtager Milosevics plads, skal Vesten gøre hjælpen helt afhængig af førstnævntes stræben efter at oprette en retsstat i Serbien henholdsvis Jugoslavien.

Poettering
Fru formand, jeg tøvede med at tage ordet igen, fordi jeg så, at Deres pressemedarbejder gav Dem noget, og tænkte, at De muligvis også havde fået de sidste nyheder. Hvis det ikke skulle være tilfældet, ville jeg være Dem taknemmelig, hvis jeg kort må læse følgende linjer fra det tyske presseagentur fra kl. 17.53. Her står der, at flere dusin politibetjente fra specialenheder har tilsluttet sig demonstranterne i Beograd. Alle politibetjente, der skulle beskytte den bygning, der huser statsfjernsynet, og som var blevet stormet af modstandere af regimet, har lagt deres kampudstyr. Herefter forbrødrede de sig med demonstranterne. Sådan forlyder det fra Radio Index. Også mindst én politistation i den indre by skal have tilsluttet sig protesterne. Det er meldingen fra kl. 17.53.

Oostlander
Fru formand, mine damer og herrer, det er klart, at vi måske i dag oplever en historisk dag i Parlamentet, enden på måske en af de sidste støttepiller for et totalitært diktatur i Europa. Nu er det naturligvis svært at sige, hvor længe det serbiske folk er nødt til at fortsætte deres kamp, før Milosevic forsvinder. En enig optræden har vist sig at være meget vigtigtog vil bestemt også være vigtig i de kommende dage og uger. Det betyder samtidig, at EU skal indtage en helt klar fælles holdning. I den forbindelse beklager jeg meget, at den nederlandske udenrigsminister, heldigvis næsten uden nogen støtte fra de andre partier i parlamentet, pludselig har indtaget en holdning, som går imod enheden i EU og oppositionens ønsker i Serbien. Jeg mener, at det er et tegn på manglende alvor, en fornærmelse imod embedet og for stor profileringstrang på et punkt, hvor det drejer sig om menneskeliv. Jeg mener endvidere, at det på dette tidspunkt er vigtigt at gøre sig klart, på hvilket grundlag den højtstående repræsentant og Rådet skal basere deres holdning. Skal det være på grundlag af den største fællesnævner eller på grundlag af et stort flertal i Rådet - som findes med hensyn til dette spørgsmål?
Ud over enhed i Unionen drejer det sig naturligvis om faktisk anerkendelse af, at Kostunica har vundet præsidentvalget. Har kommissæren allerede gjort noget for at vise, at vi virkelig anser Kostunica for at være den lovligt valgte repræsentant for det serbiske folk og som den partner, EU fra i dag har med at gøre?
Det er naturligvis vanskeligt allerede nu at drøfte budgetter. Den højtstående repræsentant forklarede det lige før, men det, vi kan gøre, er selektiv ophævelse af sanktionerne som et signal til det serbiske vælgerflertal. Det skal de omkringliggende lande også interessere sig for. Jeg håber, at Rådet i samarbejde med Kommissionen hurtigt træffer foranstaltninger i den forbindelse.
Det er ikke nemt at overskue Serbiens fremtid. Retsstat og demokrati, det har vi set i hele Centraleuropa, kommer ikke automatisk efter en omvæltning. Nationalisme forsvinder ikke automatisk, når der vælges en demokratisk præsident. Vi skal altså nøgternt og målbevidst skabe muligheder for en udvikling, som også moralsk og politisk leder Serbien til Europa.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Jeg har i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 37, stk. 2 modtaget tre beslutningsforslag.
Afstemningen finder sted om et øjeblik.

AFSTEMNING
Caudron
Fru formand, kære kolleger, det er som en ven af Israel, jeg i aften forklarer, hvorfor jeg har stemt for den fælles beslutning. For, selv om jeg beklager det tvetydige i visse af de anvendte formuleringer, og selv om jeg ikke accepterer, at man ikke omtaler de talrige palæstinensiske grupper, som gør og vil gøre, hvad de kan, for at ødelægge staten Israel og israelerne med vold og med krig, så er det mit venskab til israelerne, der får mig til at bønfalde dem om at standse den væbnede repression mod børnene. Det er også mit venskab med Israel og min agtelse for palæstinenserne, der får mig til at bønfalde dem om at sætte alt ind på at nå til en fred, selv om det er nødvendigt at gå med til tunge ofre på begge sider. Det er deres sikkerhed og deres eksistens på mellemlangt og langt sigt, der er på spil her, og lige nu utvivlsomt tillige freden i verden.

Beysen
Fru formand, med Deres tilladelse vil jeg gerne forklare, hvorfor jeg undlod at stemme ved afstemningen om beslutningsforslaget om Mellemøsten. Jeg mener, at man i delikate sager, som denne bestemt er, skal foretrække en diplomatisk holdning, og især med hensyn til indholdet af punkt 4 opfylder den efter min mening ikke normerne for en afbalanceret beslutning. Endvidere med hensyn til undersøgelsesudvalget understreger jeg, at det skal dreje sig om et internationalt sammensat undersøgelsesudvalg, og at dette undersøgelsesudvalgs beføjelser klart skal angives.

Posselt
Hr. formand, vi har et problem, nemlig i de tyske dokumenter til de aktuelle og uopsættelige spørgsmål, der - jeg ved ikke, om det også er tilfældet for de andre sprogudgaver - kun indeholder ændringsforslagene fra GUE/NGL-Gruppen, ingen af beslutningsforslagene og slet ikke den fælles tekst. Det er en alvorlig fejl. Hvis fru Langenhagen, der er en førsteklasses skibsbygnings- og skibssikkerhedsekspert, ikke havde informeret mig, ville jeg ikke have vidst, hvad jeg skulle stemme om. Jeg vil gerne bede Dem om at sørge for, at dette ikke forekommer igen.

Erklæring af formanden om Jugoslavien
Formanden
Det serbiske folk har taget sin skæbne i egne hænder. Europa-Parlamentet lægger vægt på at meddele det sin fulde solidaritet i dette historiske øjeblik, hvor tyranniet vakler, og demokratiet triumferer.
De millioner af serbere, der netop nu er i gaderne, fortjener vores beundring for deres politiske mod. Vi udtrykker ønske om, at samtlige politistyrker vil slutte sig til dem.
Den Europæiske Union, og især Europa-Parlamentet, vil gøre alt for at bidrage til genindførelse af den demokratiske proces.
I denne henseende anmoder vi specielt om, at sanktionerne bliver ophævet, og at Unionen forbereder solidaritetsforanstaltninger for et frit Jugoslavien.
(Kraftigt bifald)

