

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är rådets uttalande om presentationen av det finska ordförandeskapets program.
Vi önskar Finlands statsminister och hans Europaminister samt kommissionens ordförande välkomna.
Jag ger först ordet till Matti Vanhanen på rådets vägnar. 
Matti Vanhanen,
   . – Herr talman, herr kommissionsordförande, fru vice kommissionsordförande, mina damer och herrar, ärade gäster! Jag tackar er varmt för denna möjlighet att komma och diskutera det finska ordförandeskapets prioriteringar och huvudsakliga målsättningar med Europaparlamentet. Det är en krävande uppgift att fullgöra ordförandeskapets ansvarsområden inom Europeiska unionen, men det är samtidigt en stor ära och förmån, och Finland välkomnar utmaningen.
Samarbetet mellan mitt land, som ska inneha ordförandeskapet, och Europaparlamentet har börjat bra. Jag vill tacka talmannen och alla de andra ledamöter av Europaparlamentet som närvarade vid den finska regeringens och Europaparlamentets möte i Helsingfors. Dessutom har ett flertal parlamentsutskott och politiska grupper besökt Finland och engagerat sig i produktiva diskussioner om målsättningarna för vårt ordförandeskap.
Ända sedan Finland anslöt sig till EU har landet stött ansträngningar att göra EU-institutionernas arbete mer effektivt och att förbättra det nära samarbete som existerar mellan dem. Som det land som innehar ordförandeskapet kommer vi att samarbeta nära och effektivt med Europaparlamentet. I detta sammanhang avser jag inte bara parlamentets roll i medbeslutandeförfarandet som lagstiftare jämställt med rådet, utan i ett större sammanhang, där det handlar om att främja unionens nyckelmål.
Finlands egen nationella riksdag, , firar en speciell årsdag. I år är det 100 år sedan enkammarriksdagen grundades och allmän rösträtt infördes. Alla människor, män och kvinnor, fick samtidigt rösträtt och rätt att ställa upp i val. Vi är stolta över denna milstolpe i vår demokratis historia.
I Finland är riksdagen mycket delaktig i hanteringen av EU-frågor, och den har stort inflytande. Det är kanske denna erfarenhet av ett fruktbart samarbete med vårt parlament som i sin tur har gjort det så naturligt för oss finländare att också engagera oss i ett nära samarbete med Europaparlamentet. Europaparlamentets arbete och de nationella parlamentens arbete överlappar inte varandra: var och en har en egen roll inom unionen. Men i grunden har de samma grundläggande uppdrag: att stärka demokratin inom unionen.
Finland kommer under sitt ordförandeskap att försöka övertala unionen att se utåt och framåt. Vi måste reflektera över vilken sorts union vi vill ha om 10 eller 20 år, och hur den ska kunna uppnås. Vi måste som européer identifiera de historiska förändringskrafterna i vår tid, låta oss påverkas av och begagna dessa. Det är en stor utmaning för EU att möta globaliseringens verklighet.
Den värld som omger unionen förändras, och om vi inte ser upp kommer vi att halka efter mer och mer. Det skulle vara förödande, framför allt för våra barns och framtida generationers framtid. För deras skull måste Europa sluta vara inåtvänt och i stället reflektera över sin ställning i det globala sammanhanget på lång sikt. Världen runt omkring kommer inte att vänta på oss. Vår framtid kräver att vi vidtar konkreta åtgärder nu, även om effekterna inte blir märkbara förrän senare.
Under senare år har deltagandet i beslutsfattandet inom unionen lämnat en del att önska, och allmänheten är mer kritisk till detta nu än man varit tidigare. Trots detta avfärdar jag det pessimistiska pratet om en kris inom unionen. Jag tror att vi kan övervinna de problem som vi har nu. Den överenskommelse som nåtts i fråga om budgetramen och framstegen med tjänstedirektivet visar att unionen kan fatta viktiga beslut om den politiska viljan finns. Jag tror att den finns inom alla unionens institutioner.
Europeiska unionen är en gemenskap byggd på värderingar, som existerar för människorna. Det är därför som dess inskränkta legitimitet och minskade berättigande och trovärdighet i allmänhetens ögon måste tas på allvar.
Uppfattningen att unionens legitimitet blir lidande kommer delvis av att allmänheten inte vet vad unionen gör för den. Många frågor som verkligen påverkar människors liv, såsom rätten att bo, arbeta och studera var som helst i EU, tas för givna. Människor glömmer att detta har möjliggjorts just genom unionen.
Men bristen på information förklarar inte allt: unionen måste också kunna förbättra sättet man gör saker och ting på. Man måste visa resultat vars effekt människorna märker av i sin vardag.
Unionens grundläggande premiss, fred och stabilitet i Europa, är fortfarande relevant. Jag påmindes personligen om detta under min resa till Kroatien för några veckor sedan: de vill ansluta sig till unionen så att de och deras barn aldrig mer ska behöva uppleva krig.
Men många andra människor, som har levt hela sitt liv i fred, tenderar att ta fred och stabilitet för givet. Därför verkar detta inte längre i sig självt vara tillräckligt för att ge unionen legitimitet. Unionen måste, som många av er ofta har sagt, kunna visa de fördelar som den innebär för medborgarna också på andra sätt, och på ett mer påtagligt sätt.
Det bästa sättet att visa behovet av unionen på är att hantera de grundläggande uppgifterna effektivt, i synnerhet lagstiftningsarbetet. Det kan och måste vi göra omgående med utgångspunkt från de befintliga fördragen. Europa kan inte vänta på nya regler för beslutsfattande: man måste börja förbättra sin funktion omgående. Unionen måste visa att man kan uppnå resultat som påverkar människors liv och inte bara gräla om institutionella frågor.
En högre effektivitet innebär att Europas ledare och beslutsfattare måste fatta djärva beslut. Vi kan inte bara tänka på här och nu, eller framtida val. Vi måste tänka på framtida generationers intressen. Därför måste det också fattas beslut som kanske kommer att vara smärtsamma nu, men som kommer att bidra till att forma framtiden. Det måste också finnas en vilja att kompromissa i fråga om nationella ståndpunkter och att ta hänsyn till Europa som helhet.
Unionen måste fokusera på det avgörande och arbeta effektivt för detta. Det innebär de slags åtgärder som leder till mervärde jämfört med vad medlemsstaterna skulle kunna uppnå på egen hand. Detta mervärde kan uppnås på områdena för välstånd, säkerhet och frihet.
Om vi ska kunna förverkliga dessa mål måste vi börja med rätt tillvägagångssätt. Öppenheten är av avgörande betydelse: våra medborgare måste veta hur de beslut som påverkar dem fattas. Den växande politiska debatten i Europa ligger i allas intresse. Ni har också en avgörande roll här.
Det gläder mig att vi i Europeiska rådet beslutade att öka insynen vid rådets sammanträden. Finland kommer, som det land som innehar ordförandeskapet, att genomföra de principer som godkänts av Europeiska rådet på ett vittomfattande sätt för att öka insynen i rådets arbete.
Finland kommer att sikta på att bidra även på andra sätt i insynsfrågan, i allt sitt praktiska arbete och i sina aktiviteter. Vi siktar på att säkerställa att all väsentlig information blir tillgänglig så snabbt som möjligt på vår webbplats för EU:s ordförandeskap. Ibland bidrar sådana här praktiska lösningar mer till en faktisk tillgång till information än enbart politiska uttalanden gör.
Finland kommer under sitt ordförandeskap att manövrera sina resurser mot bättre lagstiftning, det vill säga lagstiftningens kvalitet, och uppmärksamhet på subsidiaritets- och proportionalitetsprinciperna. Detta kommer inte bara att handla om att rensa i lagstiftningen. Vi behöver ny lagstiftning i Europeiska unionen, men vi måste hålla den befintliga lagstiftningen aktuell. På det sättet kan unionen påverka och reagera dynamiskt på förändringarna i världen runt omkring. I detta avseende stöder vi kommissionens arbete.
Ordförandeskapet kommer att lägga tid och kraft på att säkerställa att man vid beslutsfattande tar noggrann hänsyn till de ekonomiska, sociala och miljömässiga följderna av lagstiftningsförslag. Vi kommer också att ha som mål att påskynda genomförandet av kommissionens förslag som syftar till att förenkla och förnya lagstiftningen.
Rådets arbete kommer att baseras på arbetsprogrammet för 2006, som vi lade fram tillsammans med Österrike. Samarbetet mellan flera ordförandeskap är mycket viktigt för kontinuiteten. Samarbetet med Österrike har gått bra, och vi tänker fortsätta samarbetet i precis samma positiva anda med Tyskland, som kommer efter oss.
Det finska ordförandeskapet engagerar sig i att arbeta utifrån unionens dagordning och att hantera alla frågor på den effektivt, ändamålsenligt och objektivt. Jag ska kortfattat ta upp de frågor som det finska ordförandeskapet särskilt tänker belysa, men det innebär inte att vi inte kommer att ta itu med andra frågor lika noggrant. Det finns behov av framsteg inom alla sektorer.
Finland vill främja debatten om unionens framtid. De mycket viktiga frågorna om framtiden för unionens konstitutionsfördrag och utvidgning hör samman med denna debatt.
Det gläder mig att Europeiska rådet beslutade i juni att det, när det gäller konstitutionsfördraget, var dags att gå vidare från att bara ägna sig åt eftertanke till att handla aktivt. Denna dubbla strategi är den rätta: vi kommer att förbättra sättet som unionen fungerar på i linje med de befintliga fördragen, medan vi börjar begrunda konstitutionsfördragets framtid. Finland kommer under sitt ordförandeskap att inleda samråd i fråga om konstitutionsfördragets framtid. Dessa samråd med medlemsstaterna och EU:s institutioner kommer att utgöra grunden för en rapport som kommer att utarbetas under första halvåret 2007, när Tyskland innehar ordförandeskapet.
Jag är övertygad om att det fördrag som har förhandlats fram med medlemsstaterna är av avgörande betydelse för en utvidgad union. I Finland har regeringen lagt fram ett förslag om en ratificering av fördraget för det finska parlamentet i början av juni, och parlamentet kommer att diskutera saken under höstens sammanträdesperiod. På så sätt intar Finland en ståndpunkt i fråga om det fördrag som har förhandlats fram.
Unionens utvidgning är en av nyckelfrågorna för det finska ordförandeskapet. Personligen är jag övertygad om att unionens utvidgning är en framgångssaga. Utvidgningen är inte bara ett avgörande verktyg för att stärka stabiliteten och demokratin, den är också ett av Europas strategiska svar på globaliseringens utmaningar. Analyser som gjorts nyligen visar att den senaste utvidgningsrundan var en tydlig fördel för såväl de nya som de gamla medlemsstaterna.
I juni förde Europeiska rådet en viktig debatt om unionens kapacitet att tillgodogöra sig stöd. Det gläder mig mycket att detta inte fastställts som ett nytt kriterium för anslutning. Det bör inte fastställas några nya anslutningskriterier för ansökarländer, men de befintliga kriterierna måste samtidigt följas ovillkorligen. Det handlar egentligen om att unionen bör förbli en öppen gemenskap. Europeiska stater som uppfyller de kriterier som krävs för ett medlemskap bör kunna anslutas.
Under vårt ordförandeskap kommer ett beslut att fattas om anslutningsdatum för Rumänien och Bulgarien. Förhandlingar om medlemskap med Turkiet och Kroatien kommer också att fortlöpa, med utgångspunkt från de framsteg som gjorts och kommissionens rapporter.
Det finska ordförandeskapet kommer också att stödja det europeiska perspektivet för staterna på västra Balkan. Detta år kommer på många sätt att bli av avgörande betydelse för västra Balkans framtid. Processen om Kosovos status kommer sannolikt att nå en avgörande fas under hösten. Ordförandeskapet hoppas att parterna kommer att ha nått resultat vid årsslutet i de krävande förhandlingar som inletts under Martti Ahtisaari.
Ett mycket viktigt område under det finska ordförandeskapet kommer att vara unionens och dess medlemsstaters konkurrenskraft och deras framgång i den globala konkurrensen. Vi kommer att anstränga oss för att ta upp detta över ett brett spektrum under vårt ordförandeskap i de olika rådskonstellationerna.
En grundläggande fråga är var EU ska kunna finna grunderna för ekonomisk tillväxt. Finlands svar är att den kommer att finnas på områden som nyskapande, energilösningar, arbetskvalitet och produktivitet, öppenhet inom den globala handeln, invandring och ett lämpligt socialförsäkringssystem.
Det är medlemsstaterna som har det huvudsakliga ansvaret för konkurrensen. Bördan ligger på dem. Unionen måste också ha en roll att spela. Finland kommer att sträva efter att nå resultat när det gäller det sjunde ramprogrammet för forskning. Detsamma gäller för förordningen om kemikalier, Reach, tjänstedirektivet, arbetstidsdirektivet och förordningen om internationell roaming.
Vi vill göra framsteg när det gäller utvecklingen av en omfattande innovationspolitik. Inom rådets lagstiftningsarbete och vid mötet för stats- och regeringscheferna i Lahtis kommer vi att fokusera på initiativ som är utformade för att skapa en fördelaktig miljö för att åstadkomma nyskapande och för att anta det på ett effektivt sätt. Vi talar om en innovationspolitik som styrs av efterfrågan. I Lahtis kan stats- och regeringscheferna påskynda den nödvändiga beslutsprocessen.
Om vi ska ha en omfattande innovationspolitik måste samarbetet och beslutsfattandet i unionen bli effektivare, exempelvis när det gäller standardisering, skydd av immaterialrätt och utveckling av finansmarknaderna. Det kommer att vara lika viktigt att öka studenters och forskares rörlighet, stärka samarbetet mellan universitet och att påskynda inrättandet av europeiska expertcentrum. Jag vill också betona vikten av den positiva effekt på nyskapande som konkurrens som kommer av en öppen, global ekonomi utgör.
Europa måste stimulera rörligheten för sina immateriella och materiella tillgångar. Innovationspolitikens hörnsten är unionens inre marknad och dess vidare utveckling.
De hinder som finns för en effektivt fungerande inre marknad måste undanröjas, så att den ekonomiska integrationens fördelar kan upplevas till fullo. Den inre marknaden är själva grunden för EU. Det får vi inte glömma. Marknaden för tjänster är av stor betydelse i detta sammanhang, och det är utmärkt att vi närmar oss en uppgörelse om tjänstedirektivet. Europaparlamentets roll har varit av avgörande betydelse. Jag hoppas att direktivet kan antas slutgiltigt omedelbart vid andra behandlingen i Europaparlamentet.
Yttre förbindelser i fråga om energi finns också på dagordningen för mötet i Lahtis för stats- och regeringschefer. Rysslands president Vladimir Putin har bjudits in till den middag som äger rum efter mötet, under vilken han och EU:s ledare kommer att ha möjlighet att föra informella diskussioner.
EU:s ekonomiska framgång är i hög grad beroende av säkrandet av en pålitlig energiförsörjning till ett rimligt pris. Alla medlemsstater påverkas av de utmaningar som stigande energipriser, försörjningstillförlitlighet och klimatförändringar utgör. De energipolitiska valen är till stor del en nationell angelägenhet. Men Europeiska unionen behöver ha gemensamma energipolitiska riktlinjer och, i synnerhet, en gemensam politik om yttre förbindelser i samband med energi. Vi vill under det finska ordförandeskapet främja den strategiska debatten om hur vi ska göra våra mål i fråga om energipolitik synliga i unionens yttre förbindelser.
Energikonsumtionen och valet av energikällor hör nära samman med vår tids allvarligaste hot mot miljön: klimatförändringarna. Vad gäller klimatpolitiken är det särskilt viktigt att främja diskussioner om utvecklingen av FN:s ramkonvention om klimatförändringar efter 2012. Det finska ordförandeskapet kommer att försöka främja en internationell diskussion som skulle kunna resultera i EU:s mål att fastställa en ambitiös bestämmelse om klimatförändringar som täcker alla stora länder. Ett omfattande tillvägagångssätt skulle inte bara gynna ett så effektivt svar på klimatförändringarna som möjligt, utan samtidigt också utgöra ett skydd för EU:s konkurrenskraft.
Båda dessa frågor, energi och klimatförändringar, kommer att stå högt på dagordningen vid toppmöten med tredjeländer under det finska ordförandeskapet, inklusive det tionde ASEM-toppmötet mellan EU och asiatiska länder, som kommer att äga rum i Helsingfors.
Jag är väl medveten om att miljontals européer fruktar den globala konkurrensen och att de följaktligen också motsätter sig många förändringar. Denna fruktan visades exempelvis under debatten om tjänstedirektivet. Den måste tas på allvar. Jag vill betona att vi inte bör försöka stimulera konkurrenskraften i Europa till vilket pris som helst och oberoende av följderna. Det måste finnas en balans mellan reform, social trygghet och miljöbetingad hållbarhet. Ofta gagnar dock nya arbetsmetoder och modern teknik både ekonomisk tillväxt och social välfärd och minskar utsläpp i miljön.
För att bevara Europas välfärdssamhällen måste vi stimulera konkurrensen, minska arbetslösheten och förbättra arbetskraftens produktivitet. Resultaten ska uppnås genom nära samarbete med arbetsmarknadens parter. Målet här är en ny balans mellan flexibilitet och säkerhet. Finland kommer därför att vara värd för ett särskilt toppmöte om sociala frågor där dessa frågor kommer att diskuteras, precis före mötet i Lahtis för stats- och regeringschefer.
Unionens yttre förbindelser är kopplade till ekonomin, eftersom dess externa åtgärder baseras på den ekonomiska styrkan. Vi är en attraktiv handelspartner, och det innebär att vi kan påverka. EU har blivit en global aktör som inte har råd att stanna upp och fundera i hanterandet av yttre förbindelser.
EU:s internationella roll kommer att befästas under det finska ordförandeskapet, och samstämmigheten i agerande och funktion kommer att förstärkas. Unionen har ett mycket mer omfattande urval av redskap till sitt förfogande än många andra globala aktörer. Dessa måste användas konsekvent, vare sig det handlar om politik om yttre förbindelser, handel, utvecklingssamarbete eller mänskliga rättigheter. Unionens röst kommer bara att höras som en enad röst runtom i världen om unionen står enad.
Vi avser att utveckla unionens krishantering ytterligare. Snabbinsatsgrupper måste vara helt redo att agera i början av 2007. Samordningen av civil och militär krishantering kommer att fortsätta.
EU:s förbindelser med Ryssland och den nordliga dimensionen kommer att vara prioriterade områden under det finska ordförandeskapet. Västra Balkan, transatlantiska förbindelser och Asien kommer också att stå högt på dagordningen.
Förbindelserna mellan EU och Ryssland kommer inte bara att vara begränsade till handels- och energifrågor: målsättningen är ett partnerskap på bred basis, inom vilket den förbindande länken är de europeiska värdena och globala intressena. Målet kommer att vara ett allt större deltagande av Ryssland i det demokratiska europeiska samarbetet inom de olika sociala sektorerna. För att detta ska uppnås behövs mer dialog mellan EU:s medlemsstater och Ryssland, samt studentutbyten, kulturella samarbeten och ett aktivt deltagande av det civila samhället.
Under det finska ordförandeskapet kommer det att föras diskussioner om den nya ramen för partnerskaps- och samarbetsavtalet mellan EU och Ryssland, som upphör att gälla i slutet av nästa år. I fråga om den nordliga dimensionen har vi kommit långt: det politiska ramavtalet ska undertecknas i höst. Utvecklingen av den nordliga dimensionen är också värdefull för andra former av samarbete i Östersjöregionen.
Utöver allt detta kommer vi naturligtvis att ägna oss åt krisen i Mellanöstern och andra regioner. Vi är mycket bekymrade över situationen i de palestinska områdena, vilka tillägnas betydelsefulla enskilda samtal i dag. På området för yttre förbindelser är det oväntade regel snarare än undantag. Finland är också berett att ta sitt ansvar som ordförandeland på allvar om något oväntat skulle ske.
Under det finska ordförandeskapet kommer en grundlig, politisk utvärdering att genomföras i fråga om framstegen på området för frihet, säkerhet och rättvisa. Det behövs konkreta åtgärder, effektivt beslutsfattande och ett strikt införlivande på nationell nivå av de beslut som redan har fattats. År 1999 visade toppmötet i Tammerfors vägen för en ambitiös och demokratisk utveckling av rättsliga och inrikes frågor. I dag, 2006, kommer bedömningen av Haagprogrammet att innebära en möjlighet att aktivt bedriva påtryckningar för ett europeiskt samarbete på detta område.
Allmänheten förväntar sig effektivt agerande från Europeiska unionens sida i kampen mot den internationella brottsligheten, människohandeln och terrorismen. Under det finska ordförandeskapet kommer medlemsstaternas politiska vilja att engagera sig i ett mer effektivt beslutsfattande, i synnerhet på området för polisarbete och brottslighet, att sättas på prov. Arbetet kan förbättras om medlemsstaterna är redo att byta till ett system med beslut genom kvalificerad majoritet och ett införande av detta område inom ramen för gemenskapens behörighet. Vid det senaste Europeiska rådet uppmanades vi att överväga detta i samverkan med kommissionen.
Jag vill betona att ett samarbete i fråga om polisarbete och brottslighet inte bara är ett sätt att plocka poäng. Vi har inte för avsikt att få in konstitutionsfördraget bakvägen, för förändringarna kan genomföras utifrån Nicefördraget.
Finland vill också stödja införandet av principen om ömsesidigt erkännande inom rättsligt samarbete. Om domar och beslut av myndigheter i en annan medlemsstat genomförs i nuvarande form kan detta vara ett mycket realistiskt sätt att stimulera effektiviteten i storskaliga, gränsöverskridande brottsutredningar och påskynda de rättsliga förfarandena. Ett bra exempel på detta är den europeiska arresteringsordern, som har resulterat i en förkortning av tiden för utlämning av misstänkta från över sex månader till så lite som en dag.
Händelser som skett nyligen, såsom de på Kanarieöarna och Malta, har än en gång gjort illegal invandring till huvudnyheter. Vi måste se över den rad av alternativ som unionen har noggrant, inklusive ett avtal om en gemensam politik om laglig invandring. En effektivare gränskontroll är bara en del av lösningen, om än en viktig del. Betydelsen av ett samarbete med de ursprungs- och transitländer som är involverade i illegal invandring kan inte betonas nog. Vi måste se till att unionens gemensamma asylsystem är helt inrättat 2010. Unionen måste kunna garantera skydd åt dem som är i behov av det, med hänvisning till jämförbara förfaranden och lagstiftning. Vi måste också uppmärksamma den yttre dimensionen av frågor i samband med invandring och partnerskap med våra grannar.
Som jag sa i inledningen måste samarbetet mellan institutionerna på såväl EU-nivå som nationell nivå utvecklas ytterligare. I dag vill jag tacka er särskilt för denna möjlighet att presentera det finska ordförandeskapets prioriteringar och att diskutera med er på vilket sätt de skulle kunna främjas. Jag ser med intresse fram emot era kommentarer både i dag och när som helst i framtiden, i kammaren och i andra sammanhang.
Debatten om EU:s utveckling är viktig, oberoende av politiska åsiktsskillnader. Ledarna för Europaparlamentets politiska grupper har, exempelvis vid det offentliga mötet i Helsingfors i början av juni, visat vilja och förmåga att gå vidare med den europeiska dagordningen. I Finland är vi också vana vid engagemang över partigränserna i produktivt politiskt samarbete. Detta är också naturligt på EU-nivå.
Jag hoppas att vårt samarbete under de kommande sex månaderna kommer att ge bästa möjliga resultat. Jag ser fram emot att komma tillbaka till Europaparlamentet i samband med de toppmöten som kommer att hållas under det finska ordförandeskapet.
Vi befinner oss i en tid av enorma utmaningar. Unionen måste se framåt, djärvt ansluta sig till reformen och visa den politiska vilja som behövs för att utveckla Europa. Jag anser att svaret i många fall är mer Europa, inte mindre.
Detta ordförandeskap har redan nu vid starten beskrivits som en sorts övergångsfas. Det ska hantera de vardagliga frågorna och förbereda för en tid när förutsättningarna för att ta itu med de stora frågorna inom unionen är goda. Jag vill dock klart och tydligt säga att resten av världen inte kommer att stanna upp bara för att Europeiska unionen är på ett vänta-och-se-humör. Det skulle vara fel mot Europas kommande generationer att blunda för de historiska utmaningar som vi står inför, och bara vänta på bättre tider. Den tiden är här och nu.
José Manuel Barroso
   , . – Herr talman! Det gläder mig att vi, efter det utmärkta österrikiska ordförandeskapet, nu kan arbeta sida vid sida med finländarna. För några dagar sedan i Helsingfors kom jag och statsminister Matti Vanhanen överens om att våra två grupper ska arbeta som en. Låt oss samla våra ansträngningar mellan ordförandeskapet, kommissionen och parlamentet. EU behöver den tydliga, dynamiska harmoni som Finland tillför.
Jag välkomnar statsminister Matti Vanhanens presentation. Han har visat att de kommande sex månaderna utgör en möjlighet att visa vad vi menar när vi talar om ett EU som ska visa resultat, att nå framgång i viktiga ärenden som angår våra medborgare, att gå mot nästa skede i den konstitutionella frågan, att styra diskussionen om utvidgningen. Det handlar kort sagt om att följa den dubbla strategi som jag i stora drag lade fram inför kammaren förra månaden – en strategi som fick stöd av Europeiska rådet – att gå från en period av eftertanke till en period av deltagande.
Låt mig bara ta upp några av de teman som statsminister Matti Vanhanen nämnde.
Jag ska inleda med en enkel, viktig punkt som rör utvidgningen. Det är något bland det mest framgångsrika inom Europeiska unionens politik, en utomordentlig prestation när det gäller att exportera frihet och möjligheter till hela vår kontinent. Många av oss här i dag har gynnats av denna politik. Vi borde vara stolta över vår utvidgning. Det gladde mig mycket att det senaste Europeiska rådet åter bekräftade att vi kommer att uppfylla befintliga åtaganden.
När det gäller utvidgningen, som när det gäller så mycket av europeiskt beslutsfattande, finns det dock en populär debatt som vi måste inlåta oss i. Jag välkomnar denna debatt. Jag vill föra denna debatt. Det är viktigt att visa att EU inte utvidgas av misstag, att utvidgningen är ett medvetet val som gynnar alla, att ett utvidgat EU inte alls någon negativ faktor utan en förutsättning för ett kraftfullt EU, för ett EU som verkligen är att räkna med i världen.
Det är därför som kommissionen i höst kommer att rapportera om utvidgningsförfarandet som en helhet, för att inleda debatten vid Europeiska rådets möte i december. Detta kommer att innefatta analysen av ett utvidgat EU:s kapacitet att fungera ordentligt. Detta kommer att vara en seriös, rigorös uppgift. Ingenting annat kommer att tillfredsställa allmänhetens krav på mer säkerhet och förtroende.
Vi måste inta samma seriösa och korrekta inställning mot Turkiet. Jag välkomnar att förhandlingar har kommit i gång. Det kommer att vara en lång väg, och ibland en mycket ojämn sådan. Det som spelar roll är att vi är öppna, ärliga och rättvisa. Turkiet måste uppfylla sina åtaganden, precis som Europeiska unionen måste uppfylla sina åtaganden. Turkiets åtaganden omfattar respekt för Ankaraprotokollet.
Varje ordförandeskap tillför sin egen särskilda sakkunskap till Europeiska unionen. I Finlands fall tillför ordförandeskapet också en djup kunskap om och ett samarbete med sina grannar, däribland Ryssland.
Jag ger mitt starka stöd till den vikt som ordförandeskapet lägger vid förbindelsen med Ryssland. Tidigare denna vecka antog kommissionen en rekommendation om en heltäckande överenskommelse som vi hoppas ska tillföra – eftersom vi anser att det ligger i våra liksom i Rysslands intressen – en ny kvalitet till Europeiska unionens förbindelser med Ryssland, som bygger på det befintliga partnerskaps- och samarbetsavtalet. Vi föreslår att vi ska utvecklas mot ett frihandelsområde som ska fullbordas när väl Ryssland ansluter sig till Världshandelsorganisationen. Samtidigt föreslår vi en parterskapsstrategi för energi, som grundar sig på ömsesidiga intressen och överenskomna principer.
Nästa vecka kommer statsminister Matti Vanhanen och jag att resa till Sankt Petersburg till G8-toppmötet för att, hoppas jag, fastställa ett nytt ramverk för den globala energiutmaning som kräver ett globalt svar. Vi behöver detta globala svar för energi, liksom för klimatförändringen. Vi kommer återigen att följa upp detta vid de europeiska toppmötena i oktober och december. Det står klart att när det gäller Ryssland – liksom i så många utrikesfrågor – har EU större makt när det arbetar enat och sammanhängande, och jag hoppas att medlemsstaterna kommer att ta sig an denna fråga på exakt detta sätt.
Kommissionen ser fram emot att det finska ordförandeskapet för förhandlingarna om nästa generations partnerskap inom den nordliga dimensionen framåt. Slutresultatet borde bli en gemensam politik där alla aktörer, inbegripet Ryssland, deltar på lika villkor. Den nordliga dimensionen kommer att bli ett permanent forum för nordliga frågor och problem. Mot denna bakgrund har kommissionen noterat parlamentets strävan att upprätta ett parlamentariskt forum.
Den europeiska ekonomin börjar få upp farten. Detta är goda nyheter, och vi borde bygga vidare på det. Jag välkomnar det finska ordförandeskapets avsikt att driva den nya Lissabonstrategin framåt och att inrikta sig på forskning, nyskapande och utbildning – kunskapstriangeln. Vi måste gå från eftertanke till engagemang, till att verkligen visa resultat på detta område, liksom på andra områden. Politiskt stöd måste nu översättas i konkreta handlingar som skapar ett mer nyskapande klimat inom EU.
Min kommission kommer att utarbeta ett kort dokument om nyskapande för att förbereda inför det informella toppmötet i Lahtis. Vi måste främja det europeiska området för forskningsverksamhet, däribland det europeiska tekniska institutet, som borde vara ett flaggskeppsprojekt och en symbol för den kunskapsbaserade europeiska ekonomin. Vi måste lägga i en högre växel för att säkerställa öppna och driftskompatibla normer samt främja dessa normer över hela världen. Vi måste främja effektiva mekanismer – som riskvilligt kapital – för att finansiera nyskapande inom europeiska företag, även med små och medelstora företag i åtanke.
Förra veckan antog kommissionen förslag om ett ambitiöst program för ökad säkerhet och mer effektiv rättslig prövning för EU:s medborgare på ett sätt som respekterar och skyddar deras rättigheter. Detta är en nyckelfaktor i vår dagordning för Europa som ska visa resultat. Jag delar det finska ordförandeskapets beslutsamhet att driva detta ärende framåt. Europeiska unionen kommer att återvända till Tammerfors för det informella rådet (rättsliga och inrikes frågor) i september, för att fördjupa den europeiska integreringen på detta avgörande område.
När det gäller djupare och mer dynamiska europeiska åtgärder råder det inga oklarheter: mot dem som sammansvärjer sig mot våra värderingar, vår frihet och demokrati; mot dem som handlar med människor, särskilt med kvinnor och barn, mot illegal invandring och dem som utnyttjar människor på arbetsplatser. Vi borde inte vänta på nästa tragedi för att utveckla den europeiska integreringen på dessa områden: vi måste agera nu för att förhindra det.
Vi måste tillämpa det som redan finns på ett bättre sätt. Alla håller till exempel med om att sexuellt utnyttjande av barn är ett motbjudande brott; ändå har bara fem länder införlivat ramdirektivet. Alla instämmer i behovet att agera mot terrorism och organiserad brottslighet; ändå har flera medlemsstater inte fullständigt införlivat den viktigaste lagstiftningen, såsom rambeslutet om terrorism.
För att nå våra mål måste vi förbättra våra förfaranden. Det är inte följdriktigt att kungöra slutmålen – när det gäller kampen mot brottslighet, terrorism, illegal invandring – utan att tillhandahålla medlen.
Kommissionen anser att gemenskapsmetoden, inbegripet parlamentets vederbörliga europeiska demokratiska kontroll, borde spridas till polissamarbetet och det straffrättsliga samarbetet och samarbetet när det gäller legal invandring. Det var det som vi uttryckte i vår agenda för EU-medborgarna den 10 maj. Vi föreslår därför nu att använda de befintliga fördragsartiklarna för att genomföra denna ändring. Kommissionen inleder den interinstitutionella debatten, och med utgångspunkt från resultaten från denna debatt kommer vi att lägga fram formella förslag. Jag välkomnar i hög grad de tydliga kommentarer som statsminister Matti Vanhanen just gjorde.
Vi känner till att det finns politiskt känsliga frågor, och vi är beredda att ta upp dessa politiskt känsliga frågor, men våra förfaranden måste hinna ikapp verkligheten.
Alla åtgärder som vi vidtar för att förbättra vårt samarbete när det gäller frågor om säkerhet och rättvisa måste motsvara ett utvidgat skydd av den enskilda medborgarens mänskliga och civila rättigheter. Detta är en principfråga för oss.
Lagstiftning är källan till Europeiska unionens styrka, inte mellanstatliga uppgörelser som sker bakom stängda dörrar utanför parlamentarisk granskning och rättslig prövning. Det är därför som jag också välkomnar det finska ordförandeskapets engagemang när det gäller allt som hör samman med programmet för öppenhet. Öppenhet, subsidiaritetsprincipen, bättre regelverk borde inte bara betraktas, som ibland sker, som tekniska frågor. De är politiska frågor. Det är den demokratiska dagordningen för ansvarsskyldighet för vår union, och vi, Europeiska kommissionen, är redo att gå vidare med alla dessa frågor – öppenhet, bättre regelverk och en verklig subsidiaritetsprincip – eftersom detta handlar om demokratisk ansvarsskyldighet.
Jag har bara tagit upp några få av det finska ordförandeskapets prioriteringar. Det finns andra prioriteringar som vi delar till fullo, inbegripet angelägenheter som kräver omedelbara åtgärder, såsom dödläget i förhandlingsrundan om handelsfrågor i Doha.
De senaste ordförandeskapen har hjälpt Europeiska unionen att lösa interna problem eller staka ut vägen mot deras lösning. Nu behöver vi en uppväxling från eftertanke till engagemang, till ett EU som ser framåt och utåt.
Jag välkomnar detta. Ett öppet EU, ett mer självsäkert EU, ett framsynt EU är vad vi behöver. Låt oss nu förnya våra krafter för att engagera oss djupare, mer sammanhängande och mer effektivt i världen runt oss. Genom att exportera våra värderingar, genom att främja våra intressen i världen, kan vi stärka vår identitet och vårt självförtroende. Jag ser fram emot att göra just detta under de närmaste sex månaderna tillsammans med det finska ordförandeskapet och med statsminister Matti Vanhanen.
Hans-Gert Poettering,
   . – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Världen befinner sig i fotbollsyra, men Europa har redan vunnit. Världsmästarna kommer att höra till Europeiska unionen, och de fyra bästa lagen kommer från unionens medlemsstater. Kommissionens ordförande har precis talat om självförtroende.
Låt mig därför säga att vi bör ha självförtroende – men utan att vara stöddiga. Fredlig tävlan – vilket är vad vi nu lär oss av fotbollslagen – är någonting fantastiskt, och en sådan fredlig tävlan och sådant rent spel är vad vi behöver i Europa och över hela världen. Om vi sätter detta som grund för vårt agerande kommer vi att bli framgångsrika. Och vilket land kan konkretisera denna sanning bättre än Finland?
Herr Vanhanen! Det möte som vi gruppordförande hade med er i Helsingfors var ett lyckat möte, eftersom det var effektivt, professionellt, öppet och anspråkslöst. Det är ju trots allt i allmänhet så att det är de som tillkännager – eller söker – något anmärkningsvärt som misslyckas, för de kan inte leverera vad de lovat.
Europa är som en kedja, och det är också ordförandeskapen. Vi har haft ett österrikiskt ordförandeskap, och nu innehas ordförandeskapet av finländarna. Efter dem kommer vi att ha ett tyskt, portugisiskt, slovenskt och sedan franskt ordförandeskap. Varje länk i denna kedja måste vara stark. Det är när denna kontinuitet finns som alla ordförandeskap blir framgångsrika. Erfarenheten visar att det inte bara är de ordförandeskap som innehas av de så kallade stora länderna som är framgångsrika, utan att det tvärtom väldigt ofta är de små ländernas ordförandeskap. Vi önskar finländarna stor framgång, och vi står bakom er.
Den 25 mars 2007 kommer vi att fira minnet av femtioårsdagen av Romfördraget, och detta datum faller inom det tyska ordförandeskapet och inte inom det finska. Vi välkomnar starkt kommissionens förslag om ett gemensamt uttalande av Europeiska rådet, kommissionen och parlamentet. Vår grupp föreslår att arbetet med förberedelser av innehållet i detta uttalande och de organisatoriska aspekterna bör inledas under det finska ordförandeskapet, och vi föreslår att en arbetsgrupp inrättas för hantering av förberedelserna på politisk nivå. Även om det kommande ordförandeskapet naturligtvis måste vara involverat i detta måste arbetet inledas nu, under det finska ordförandeskapet.
Det är inte bara toppmötet som ska hållas den 25 mars, även om detta naturligtvis är viktigt, och som gett Tysklands förbundskansler anledning att framföra en inbjudan till Berlin, utan också något slags evenemang som ska äga rum i Rom, där Romfördraget undertecknades för femtio år sedan, och jag har förstått att katolska kyrkan vill arrangera något.
Det skulle glädja mig mycket, käre herr Cohn-Bendit, om De gröna, som vi står i fredlig konkurrens med när det gäller Europas enande, skulle engagera sig på samma sätt som näringslivet och fackföreningar, för detta Europa är något som vi alla har del i, och det är inte någon politisk familjs egendom. Det är därför alla borde engagera sig.
När Martin Schulz håller sitt anförande kommer han att berätta allt om hur De gröna bör agera. Jag är alltid förbehållsam när det gäller att ge råd och vill inte använda min talartid till att besvara Schulz’ inpass.
Något som ni, herr rådsordförande, måste ta upp är förbindelserna med Ryssland. Även om vi naturligtvis välkomnar dessa stort anser vi också att Ryssland måste vara en pålitlig, stabil och – förhoppningsvis – demokratisk partner. Det måste dock sägas att vi måste sluta göra en politik av att omfamna ryssarna och klappa dem på axeln. Även om vi säger ”ja” till delade intressen, inklusive inom energiförsörjning, måste vi också tala om för ryssarna att mänskliga rättigheter måste garanteras. För några dagar sedan besöktes jag av affärsmannen Michail Chodorkovskijs advokat. Det sätt som denne man behandlas på i ryska fängelser är helt oacceptabelt, och det finns många andra exempel på sådant. Vi måste göra våra röster hörda i detta avseende.
Herr rådsordförande! Talmannen för den finska riksdagen, Paavo Lipponen, sa vid den parlamentarikerkonferens som vi, det österrikiska ordförandeskapet och kommissionen organiserade i Bryssel att det också kommer att genomföras en konferens med europaparlamentariker och ledamöter av de nationella parlamenten. Detta är något som vi ställer oss mycket positiva till, eftersom vi anser att vi här i parlamentet och de nationella parlamenten måste samarbeta mycket närmare. Om vi gör detta, raserar vissa av de fördomar som existerar och arbetar tillsammans på det europeiska projektet kommer vi att bli framgångsrika. Som talesman för gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater vill jag önska ordförandeskapet stor framgång. Vi kommer att stå bakom er i fråga om vår gemensamma framtid i Europa och världen.
Martin Schulz
   , . – Herr talman, mina damer och herrar! För att hedra det italienska fotbollslandslaget ska jag inleda mitt anförande på italienska. 
 Herr talman! Ni ser framför er en olycklig tysk gruppordförande, men en lycklig socialdemokratisk gruppordförande. De flesta av mina italienska kolleger är frånvarande i dag. Deras frånvaro är försvarlig.
Matti Vanhanen sa i sitt tal att ”vi behöver mer Europa”, och han har rätt, för de rubriker som ert ordförandeskap har valt på kapitlen i detta program – som till exempel globaliseringens utmaningar, den nya Lissabonstrategin, energi, partnerskap – allt detta ligger nu bortom nationalstaters förmåga att lösa.
Det finns inte en enda EU-medlemsstat, vare sig stor eller liten, som nu kan hantera de utmaningar, vare sig de är ekonomiska, miljömässiga eller sociala, som vi står inför i dag, och det är anledningen till att vi måste utveckla Europeiska unionen ytterligare, anledningen till att vi måste befästa den. Det finns faktiskt de som säger att vi vill erbjuda vårt folk, som står inför denna globala utmaning, den ram som EU behöver för att kunna hålla huvudet ovanför ytan i den internationella konkurrensen, och vad de behöver är mer Europa. Men de måste, för soliditetens skull, tillhandahålla den ram som Europa behöver om de ska kunna få ”mer Europa”.
I denna union bestående av 25 stater – och som snart kommer att bestå av 27 stater – kan vi inte lösa de utmaningar som ni med rätta beskrev med de medel vi har till förfogande. Det är omöjligt. Det är anledningen till att ert beslut att ratificera konstitutionen, som en följd av vad ni beskrev, var ett sätt att säga ”vi behöver detta instrument” och, som sådant, ett logiskt, bra och därför följdriktigt beslut.
Ni har i och med detta sänt rätt signal från första början av ert ordförandeskap, och det är något som vi socialdemokrater ställer oss mycket positiva till.
Herr kommissionsledamot! Ni sa ”vi vill bilda lag med det finska ordförandeskapet för rådet”. Det är alldeles utmärkt, och vi står bakom er i detta avseende, men Matti Vanhanen sa alldeles nyss i sitt tal följande: 
”Jag är övertygad om att ett utvidgat EU behöver det konstitutionsfördrag som förhandlades fram av dess medlemsstater.” 
 Utvidgningen och konstitutionen är två sidor av samma mynt. Jag har läst i en rapport från Reuters – jag har ingen aning om det är sant eller inte, det kan ni få tala om för oss – att ni, vid en presskonferens efter mötet med Matti Vanhanen, som man skulle kunna kalla för ”teambuildingsmötet” i Helsingfors, sa att vi också skulle kunna utvidga på grundval av Nicefördraget. Reuters rapport kan mycket väl vara felaktig, och i så fall bör ni tala om sanningen för oss.
Jag är tacksam över det tillfälle som vi fått att tala om den tredje pelaren. Det underskott som ni beskrev, och även de exempel som kommissionens ordförande åberopade på misslyckandet att införliva lagstiftning i säkerhetspolitiken och samarbete inom ramen för den tredje pelaren, är saker som vi måste ta itu med. Det finns inget område där Europas medborgare är mer positivt inställda till makt på EU-nivå än på områdena för kampen mot organiserad brottslighet, en välorganiserad invandringspolitik, en säker asylpolitik och ordentligt säkrade yttre gränser, men det finns inget område – liksom José Manuel Barroso med rätta sa – där vi är mindre effektiva än på dessa områden. Ni har rätt när ni säger att vi behöver den så kallade övergångsklausulen, men det har ingenting att göra med att plocka ut de bästa bitarna ur konstitutionen. Ni behöver bara läsa Nicefördraget för att se att det redan innehåller möjligheter till en överföring från den tredje till den första pelaren, som godkänts enhälligt av rådet fem år efter ikraftträdandet, så vi agerar inom ramen för ett gällande fördrag.
När vi ändå behandlar detta ämne vill jag komma med en avslutande kommentar. När vi talar om den tredje pelaren talar vi om det kapitel i vilket också medborgarnas friheter och rättigheter i Europa beskrivs. När vi talar om konstitutionen talar vi också om stadgan om de grundläggande rättigheterna, men då måste vi, till och med vid detta tillfälle, börja uppmana rådsordförandena och kommissionens ordförande att vara mer proaktiva i hanteringen av den populistiska utvecklingen i Europa, som vi i parlamentet dagligen påminns om. Det finns nu i Europeiska unionen regeringar som – och det är illa nog – stöds av högerorienterade populistpartier, vissa av dem är öppet rasistiska och främlingsfientliga, och de sitter i Europeiska rådet – inte som icke-ministrar i något parlament, utan som aktiva medlemmar i EU:s institutioner.
Jag själv såg ett exempel på detta under gårdagens debatt om francoismen, i vilken en av talarna var en grupplös ledamot av parlamentet, vars son är Polens vice premiärminister. Han försvarade öppet Francos regim här, i kammaren. Detta är inte någon enstaka företeelse; faktum är att alltfler regeringar i Europeiska unionen börjar göra populismen anständig genom sitt misslyckande att vidta åtgärder mot den, och detta utgör ett allvarligt hot mot de grundläggande friheterna i Europa. Jag vill be rådets ordförande att inta en mer seriös ståndpunkt när det gäller att ta itu med den här frågan, inte minst på rådsnivå, för när demokratin hotas sker det oftare inifrån än utifrån.
Graham Watson,
   . – Herr talman! Med det finska ordförandeskapets betoning på produktivitet, ansvarsskyldighet och öppenhet är ”Finlandia” ljuv musik för liberala öron.
Herr rådsordförande! Det program som ni har lagt fram i dag återspeglar både de starka reformeringstendenserna i er regering samt de egalitära och nyskapande impulserna från en nation som gång på gång toppar rangordningen för utbildning, nyskapande och utveckling. Liberala värderingar är i antågande i samband med ert ordförandeskap.
Jag skulle bara vilja hänvisa till några få områden som vår grupp anser viktiga. För det första, programmet för att tillgodose marknadens behov. Prioriteringar såsom att fullgöra den inre marknaden, särskilt inom tjänste- och energisektorn, är viktiga mål för oss under de närmaste månaderna, liksom insatser för att tillhandahålla ett direktiv om överföring av tilläggspensioner och främja öppnande av marknaden för nya tekniker. Det senare kommer att ge mer utdelning på längre sikt än alla regeringsfinansierade initiativ för forskning och utveckling samt ge den tillväxt, de arbetstillfällen och det välstånd som vår union så desperat behöver.
När det gäller artikel 42 – rättsliga och inrikes frågor – gör ert ordförandeskap rätt i att inrikta sig på områden där Europeiska unionens lagstiftning ger mervärde till medborgarnas liv, men i den moderna världen kan en efterlyst man vara halvvägs genom EU innan polisen har fått på sig skorna. Det är mot allt förnuft att lagen fortfarande har gränser när brottslingarna inte har det. Under alltför lång tid har nyckelinitiativ för polisiärt och rättsligt samarbete stoppats i rådet, och till och med de beslut som fattats saknar den demokratiska granskning som skyddar våra mänskliga rättigheter och civila friheter, såsom vi har upplevt när det gäller bristerna i lagstiftningen om skydd av uppgifter.
Herr rådsordförande! Det är dags att ta hänsyn till vår uppmaning att tillämpa den övergångsklausul som föreskrivs i artikel 42 och att demokratisera politiken inom rättsliga och inrikes frågor.
Initiativet om öppenhet, som har funnit en av sina viktigaste anhängare i ert ordförandeskap, är en utväg ur denna antidemokratiska återvändsgränd. Liberaler och demokrater ber om er försäkran att skyddsklausuler kommer att användas sparsamt eller inte alls. Men äkta öppenhet kräver att införlivandet, genomförandet och tillämpningen av lagstiftning ges mycket mer uppmärksamhet än det hittills fått.
För tre år sedan bad vi medlemsstaterna att utarbeta jämförelsetabeller som visade hur de införlivade EU-direktiv i den nationella lagstiftningen. Låt medborgarna se med egna ögon vilka delar av lagstiftningen som kommer från Bryssel och som återspeglar de nationella regeringarnas älsklingsämnen. Annars kommer dåligt genomförande och utbrodering att fortsätta gjuta olja på brysselkritikernas eld. Men sedan ert ordförandeskap inleddes för tre dagar sedan ser jag redan pågående förändringar. Det beslut enligt kommittéförfarandet som ger parlamentet återkallanderätt, som ger oss samma befogenhet som rådet att se till att lagstiftningen tillämpas, är ett mycket viktigt steg. Med större befogenheter kommer större ansvar, och jag hoppas att vår kammare kommer att ha detta i åtanke när den i dag sammanträder för att diskutera den mycket välbehövliga parlamentariska reformen.
Herr rådsordförande! Ni har en omfattande dagordning: programmet för att hantera Asien och Asien–Europa-toppmötet och programmet för att hantera Ryssland. Vi önskar er framgång med detta, och vi ber er att inte bara tänka på engagemang, utan på att främja europeiska värderingar, mänskliga rättigheter och demokrati, som är så grundläggande för vår världsutveckling. Vi önskar er framgång med att finna en väg framåt mot ett avtal inom Världshandelsorganisationen, så värdefullt för vår och utvecklingsländernas ekonomi, och vi önskar er stor framgång med utvidgningen, även om vi vet att detta också ligger i händerna på en annan kompetent finländare, kommissionsledamot Olli Rehn, som är med oss här i dag.
Avslutningsvis talande ni om allmänhetens fruktan för globaliseringen. Denna kan bäst övervinnas genom att utveckla en europeisk medvetenhet. Liksom Elias Lönnrot gjorde för Finland med Kalevala behöver vi stödja oss på aspekter av vår gemensamma historia för att skapa en gemensam medvetenhet.
Jag tillönskar er Väinämöinens vishet. Jag hoppas, med tanke på folkets bestående glädje, att ni skriver mäktiga sånger för EU:s barn. 
Till bestående glädje för folket, mäktiga sånger för Finlands barn.
Daniel Marc Cohn-Bendit,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Ert tal, herr rådsordförande, slog mig med häpnad. Ni försåg alla era förslag med ord som ”vi måste”, ”vi bör” och ”vi behöver”, och allt ni sa är sant i sig, men ni sa inte vid något tillfälle hur och varför ni planerar att nå dessa mål, och ni talade inte om hur de skulle prioriteras.
Så låt oss börja med att bedöma situationen i Europa – och i detta avseende upprepar jag en del av vad Martin Schulz sa. Vi står för närvarande inför en oroande utveckling i Europa: i Slovakien allierar sig socialdemokraterna med extremhögern för att bilda regering, och en liknande utveckling sker i Polen. I Nederländerna formar mitten-högerregeringen en allians med den populistiska extremhögern, i ett försök att hålla fast vid makten. Det är samma trend, och när ni säger att ”Europa utgörs av en kombination av värderingar och förmåga att agera”, vilket anser ni förhållandet vara mellan värderingar och agerande? Det har ni inte sagt något om.
Låt mig, liksom Hans-Gert Poettering, återvända till ett annat problem, nämligen Ryssland och energi. Europa ger för närvarande intryck av att man hålls i ledband av Vladimir Putin, för man är rädd för att förlora sin energi, och när vi är rädda för att förlora vår energi har vi inte längre någon energi alls! Detta är den verkliga situationen i Europa, och jag såg inget spår av denna iakttagelse i den finska ståndpunkten. Minns ni den uppståndelse som väcktes i Finland när en medlem av ert gröna parti sa att duman inte var demokratisk? Något som är uppenbart för alla orsakade en skandal i Finland. Jag vill alltså uppmana till försiktighet.
Dessutom talade ni om illegal invandring, men innan vi talar om illegal invandring måste vi diskutera behovet att organisera laglig invandring. Det kommer att fortsätta finnas illegal invandring tills vi kan organisera laglig invandring.
Ni hänvisade till Europarådet och dess diskussioner om möjligheten att utvidga Europa, men varför hänvisade ni inte till dess diskussioner om CIA och den situation inom vilken en stor internationell underrättelsetjänstinstitution kan verka i Europa utan att någon är informerad – varken Europeiska unionen eller de europeiska regeringarna? Varför nämnde ni inte de franska och tyska underrättelsetjänsterna, som illegalt har varit i Guantánamo och förhört människor? Detta är verkligheten i Europa.
Dessa är de frågor som ni måste ta upp om ni vill rädda rättsstatsprincipen i Europa. Ordförandeskapet måste också förstå Europeiska unionens verklighet och inte nöja sig med att göra en sådan bedömning som vi kan läsa varje dag i tidningarna.
Ni har inte gett Europa någon vägledning. Det var bristen med ert tal. 
Esko Seppänen,
   . – Herr talman! Under det förra finska ordförandeskapet för sju år sedan gjordes betydande framsteg mot en federalisering av unionen. Det skapades då en grund för upprättande av ett område för frihet, säkerhet och rättvisa, med andra ord införandet av medlemsstaternas civila lagstiftning inom ramen för gemenskapens behörighet. Denna politik drivs nu vidare. Samtidigt inleddes också militariseringen av unionen och militära institutioner inrättades, under vilkas ledning det görs förberedelser för militära operationer i Afrika i början av nästa år. Utbildning inför dessa operationer pågår i Demokratiska republiken Kongo, även om ingen åker till källan för kaoset i de östra delarna av landet.
Den finska regeringen kommer inte att få sitt eget folks stöd i stora politiska frågor under ordförandeskapet. En indikation på detta är motståndet mot regeringens förslag att ratificera den inte längre gällande EU-konstitutionen i det finska parlamentet i höst. Enligt en opinionsundersökning är endast 22 procent av det finska folket för en sådan ratificering som föreslagits av regeringen.
Denna konstitution kommer aldrig att träda i kraft någonstans. Ratificeringen är ett slöseri med tid, även om det är vad kommissionen, och en del andra organ, vill se. Kommissionsledamot Olli Rehn har trots allt intagit en ståndpunkt i detta sammanhang på kommissionens vägnar, fastän frågan inte faller inom ramen för kommissionens behörighet. Kommissionsledamot Rehns inställning passar inte en ledamot av Europeiska kommissionen.
Vidare har vissa medlemsstater föreslagit Finland att konstitutionen ska ratificeras. Finlands godkännande är ett tecken på undergivenhet. Finland visar inte heller någon hänsyn till folkets makt eller demokratin i Frankrike och Nederländerna.
Enligt en opinionsundersökning motsätter sig det finska folket all sorts militär allians. Den finska regeringen gör narr av folkets vilja även i denna fråga genom att göra tillhandahållande av stridsstyrkor till EU till ett prioriterat område. Matti Vanhanens regering har gett efter för EU:s vilja genom att upphäva kravet inom ramen för den nationella lagstiftningen på ett FN-mandat för mobilisering av en stridsstyrka. FN förbereds på olagliga krig utan FN-mandat, fastän en förutsättning för militära åtgärder utifrån internationell rättslig synvinkel faktiskt är ett FN-mandat. Vår grupp motsätter sig dessa försök till militarisering av EU och att involvera EU i olagliga krig.
Tjänstemän i Finland är utbildade för att på ett effektivt sätt hantera frågor relaterade till EU:s utvidgning, program för strukturfonder, Reach-förordningen, det sjunde ramprogrammet för forskning och teknisk utveckling och många andra vardagliga frågor på EU:s dagordning. Dessa omfattar också direktivet om tjänster och fri handel, som vår grupp har granskat kritiskt. Öppenhet och insyn, som Finland säger sig främja, skulle öka med Finlands eget beslut att offentligt tillkännage mottagarna av EU:s jordbruksstöd.
Vår grupp stöder aktivt politiken när det gäller Ryssland och anser att förslaget från kommissionens ordförande José Manuel Barroso om ett frihandelsavtal med Ryssland är en intressant början och en början som ordförandeskapet måste svara på. Vi önskar Finland framgång med alla de olika frågor som man har att hantera dagligen. 
Brian Crowley,
   . – Herr talman! Jag skulle vilja välkomna rådets ordförande och kommissionens ordförande till kammaren.
När det tillträdande ordförandeskapet framför sitt program kan det ofta verka lite avslaget och uttråkat, och gensvaret på det är också avslaget. Det är därför olyckligt att en del av ordförandeskapets briljanta idéer om den framtid som det föreställer sig för Europeiska unionen inte har tagits upp ordentligt. När vi tittar på de olika ordförandeskapens program – må det vara det finska ordförandeskapet, det tidigare österrikiska ordförandeskapet eller till och med det avancerade programmet för det tyska ordförandeskapet – ser vi ofta kontinuitet på ett område, men vi kan också urskilja den individualitet som kännetecknar det land som tagit över ordförandeskapet.
Ett av nyckelelementet som vi inom Europeiska unionen måste fokusera på är våra förbindelser med länderna öster om Europeiska unionens befintliga gränser. Herr rådsordförande! Ni har bevisat er förmåga och kunskap i att bygga upp förbindelser med Ryssland. Det handlar inte bara om energi, utan också om grannskapspolitik, samarbete och geopolitisk stabilitet, eftersom det också finns många frågor i de tidigare sovjetiska staterna som kan skapa osäkerhet och instabilitet inom Europeiska unionen. Vi måste vara försiktiga med detta, och vi hoppas på att ni utnyttjar era resurser och förmågor på dessa områden.
För det andra, när det gäller frågan om insyn och öppenhet – och folk talar ofta om insyn utan att till fullo inse eller förstå vad detta innebär – det mest genomblickbara som detta parlament, institutionerna eller ordförandeskapet kan göra är att infria sina åtaganden. Herr rådsordförande! Där är därför som de föreslagna idéerna om att förbättra rättsliga och inrikes frågor, främja alternativ energi – även om jag kanske inte instämmer med er i andra aspekter av klimatförändringen och dess lösningar – samt nya metoder för att skapa biobränslen, bioenergi och bioetanol är på frammarsch. Ni och några av era ministrar kommer att behöva uppmuntras till att stå upp mot de intressegrupper som vill driva in oss på en enkelspårig väg. Det bästa tillvägagångssättet är flerspårsstrategin, och ta det bästa från varje enskild del.
Kommissionens ordförande hänvisade så riktigt till vikten av forskning, teknologi och nyskapande för den europeiska ekonomin. Om vi inom EU inte ligger före resten av världen när det gäller vår förmåga att skapa nya idéer och nya uppfinningar kommer vi att förlora. Det spelar ingen roll hur bra våra skattebestämmelser eller vår infrastruktur är, om vi inte har hjärnorna, intelligensen och kapaciteten att utnyttja dessa idéer kommer vi att misslyckas. Jag tror att vissa av de idéer som ert ordförandeskap lägger fram om forskning och utveckling kommer att ge oss avkastning. Skyddet av immaterialrätt borde vara något som ni intresserar er för.
Avslutningsvis har jag inte ännu nämnt fotboll, men jag har nämnt en aspekt, och det är att fotboll är ett spel med två halvlekar och till och med tilläggstid. Det kanske är så att vi behöver tilläggstid snarare än att omedelbart tillämpa övergångsklausulen i artikel 42. Låt oss försäkra oss om att det råder enighet i rådet innan vi går vidare. 
Nigel Farage
   , . – Herr talman! När jag lyssnar till Matti Vanhanens tal får jag en deja vu-upplevelse – vi har redan varit här tidigare, eftersom varje tillträdande ordförande ger oss samma tal.
Herr Vanhanen! Jag började fråga mig själv vem ni egentligen företräder? Är ni här i dag för att uttrycka viljan i er egen nation? Ja, jag undrar, eftersom den senaste heltäckande Eurobarometerundersökningen som utfördes under hösten 2005 visade att bara 38 procent av era medborgare anser att medlemskapet i Europeiska unionen har fört med sig något gott. Därför är budskapet från dem ganska tydligt: de vill inte ha mer EU. Och ändå står ni här i dag och talar om för oss att den medicin som resten av oss behöver är att vi måste ha mer EU; vi måste ha konstitutionen; vi måste driva på.
Det som ni företräder är den professionella politiska klassen inom EU, av vilka naturligtvis alla är för Europeiska unionen. Min åsikt är att det var en absolut demokratisk skandal att alla 25 stats- och regeringschefer vid det senaste toppmötet i Bryssel kom överens om att avsluta perioden av eftertanke och att inleda genomförandet av konstitutionen mot den önskan som de nederländska och franska befolkningarna uttryckte i sina folkomröstningar förra året.
Så den allmänna opinionen spelar ingen som helst roll, eller hur? Man sköter sitt arbete som vanligt, och ni kommer att driva på utvidgningen. Ni kommer att driva på med en gemensam asylpolitik trots att era egna landsmän och praktiskt taget ingen annan vill ha den, och jag hörde er säga att ni kommer att sträva efter ”bättre regelverk”. Lägg av! Faktum är att detta redan är en byråkratisk, överreglerad modell, och det kommer inte att ske någon verklig ekonomisk tillväxt förrän vi har avreglerat och frigjort våra företag.
Om ni var en demokratisk och inte en europeisk nationalist skulle ni ha fört talan för fria och rättvisa öppna folkomröstningar, så att EU:s folk skulle kunna uttrycka sin vilja. Jag kommer inte att tiga still.
Martin Schulz (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill be om att Nigel Farages beskrivning av rådets ordförande som en ”icke-demokrat” förs till protokollet. 
Frank Vanhecke (NI ).
   – Herr talman! De uttalanden som gjorts av det finska ordförandeskapet verkar indikera att man önskar, och jag citerar ”återställa allmänhetens enormt minskade förtroende för EU:s organisationer”. Även om detta naturligtvis är ett mycket berömligt mål så är det bara lite underligt att källan för en sådan uppfattning är den finska regeringen, som vill att den finska riksdagen till varje pris ska ratificera den stagnerande europeiska konstitutionen fastän denna konstitution inte längre har något som helst lagligt eller demokratiskt politiskt värde efter de franska och nederländska folkomröstningarna.
Det är hur som helst en dålig start för att återställa förtroende, men det är ännu värre nu när det finska ordförandeskapet har tillkännagivit att man skulle betrakta allt slags misslyckande i anslutningsförhandlingarna med Turkiet som, och jag citerar, ”ett personligt misslyckande”. Det är dock inte bara uppenbart att Turkiet inte är något europeiskt land och aldrig kommer att bli det geografiskt, politiskt, ekonomiskt, historiskt, kulturellt sett osv. utan också att majoriteten av Europas medborgare inte alls ställer sig positiv till en turkisk anslutning. I stället försöker man återställa och vidareutveckla bästa möjliga vänskapliga förbindelser och ekonomiska kontakter med vår granne Turkiet.
Att det finska ordförandeskapet nu är personligt engagerat i främjandet av denna turkiska anslutning vad som än händer rimmar illa med de överdrivna förklaringarna om återställande av förtroende och respekt för de demokratiska åsikterna i Europa. Detta avslöjar också att EU:s påstående att förhandlingarna fortfarande är förutsättningslösa är en lögn. Med tanke på att Turkiets anslutning prackas på oss uppmanar jag er att sluta med struntpratet om demokrati och respekt för den allmänna opinionen. 
Piia-Noora Kauppi (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr statsminister! Finland övertar rodret i EU vid en tidpunkt när unionen behöver ledarskap mer än någonting annat. Det är därför det har varit ett nöje att höra statsminister Matti Vanhanen tala om Finlands målsättningar.
Finland är noggrant förberett för att vara framgångsrikt under ordförandeskapet. Det har synts på exempelvis det sätt som vi finska ledamöter har kontaktats på. Det är positivt, för det är Finlands, och inte bara landets regerings, ordförandeskap.
Finland har föreslagit att unionen ska lägga tid och kraft på nyskapande och konkurrenskraft, öppenhet, energi, den nordliga dimensionen och yttre förbindelser samt finna en lösning i fråga om konstitutionens framtid. Jag skulle inte kunna vara mer enig när det gäller dessa mål. Ett enat och konkurrenskraftigt Europa har trots allt alltid varit ett mål i traditionell bemärkelse för det finska samlingspartiet och gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater.
Men Finland bör ta sig en titt i spegeln i fråga om framsteg när det gäller den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Regeringens tillvägagångssätt i synnerhet vad gäller det europeiska försvaret har varit sorgligt inkonsekvent. Den finska regeringen har i de flesta fall haft en kritisk syn på ett närmare försvarssamarbete. Vår regering har gett efter bara för att man insett att man har varit i minoritet i rådet. I slutändan framgick det rent praktiskt att den utveckling som regeringen hade motsatt sig var den rätta och positiv för Europa som helhet och inte bara för Finland.
Herr statsminister! Säkerhet skapas inte med isolering. Det behövs ett närmare samarbete om vi ska kunna öka det europeiska folkets säkerhet och den globala stabiliteten. Det är också vad våra medborgare förväntar sig. EU har, som ni sa, blivit en supermakt som inte kan kosta på sig att stanna upp och tänka efter i sina externa åtgärder.
Vad kan då rådet göra under ett finskt ledarskap? Det finns ett flertal konkreta förslag om säkerhet i konstitutionsfördraget. De omfattar en solidaritetsklausul, ökat samarbete i fråga om krishantering, närmare samarbete i fråga om försvarsmateriel och kravet att stödja andra medlemsstater i händelse av ett militärt angrepp, dvs. ett ömsesidigt försvar. De flesta av dessa förslag har redan införts på ett eller annat sätt, men det har inte klausulen om säkerhetsgaranti. Men utvecklingen har trasslat till sig. Det är hög tid att genomföra den högtsträvande målsättningen från Maastricht: en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik, i vilken också ett gemensamt försvarssystem utgör en viktig del. För att citera statsministerns kloka ord bör vi inte bara vänta på bättre tider. Den tiden är här och nu. 
Reino Paasilinna (PSE ).
   – Herr talman, herr statsminister, mina damer och herrar! Finlands framgång under ordförandeskapet skulle kunna mätas efter hur väl Finland leder debatten om Ryssland och förhandlar med detta land. I dag kan det väl ändå inte finnas många som fortfarande anklagar oss för finlandisering!
Energi är ett vapen inom utrikespolitiken, men det är också ett vapen i kampen för globala resurser, för energi. Energifrågan har blivit en känslig barometer för förbindelserna mellan Europeiska unionen och Ryssland, något som också skulle kunna skapa konflikt. Vi vill ha försörjningstrygghet, och Ryssland vill ha en pålitlig kund. Är denna ekvation så omöjlig att räkna ut? Det är det som Finland försöker göra nu, eftersom Finland och Ryssland har verkat på det sättet i många år nu. Trots en eller två revolutioner har oljan fortsatt att flyta.
Ryssarna har börjat se positivt på den nordliga dimensionen, men är nu tveksamma till EU:s nya grannskapspolitik, eftersom de inte vill jämföras med länderna i syd eller med norra Sahara. Den nordliga dimensionen måste bli ett viktigt forum för nordliga frågor.
Partnerskaps- och samarbetsavtalet måste reformeras. Det var föråldrat när det inleddes, och precis som Hans-Gert Poettering sa vill vi se ett stabilt och demokratiskt Ryssland som utvecklas. Men vi kan inte tvinga Ryssland till detta, och det känner vi alla till sedan tidigare. Finland kommer inte att agera som Silvio Berlusconi under sitt ordförandeskap: det kommer att bli mindre teater och lite mer ärlighet. 
Anneli Jäätteenmäki (ALDE ).
   – Herr talman, herr statsminister, mina damer och herrar! Det finska ordförandeskapet kommer att fräscha upp ett uttröttat EU. Det är åtminstone vad vi finländare vill tro. Historien har visat att ordförandeskap från små länder ofta har medfört en frisk fläkt. I detta läge är nordanvinden mycket välkommen. Dess svalka är uppfriskande.
Ett nära, påtagligt samarbete med Ryssland är viktigt för hela EU, såväl ekonomiskt som politiskt. Som grannland ligger det extra mycket i Finlands intresse att starta samtal och att snabbt nå resultat. Trots att länderna gränsar till varandra är inte Finland ett land som misstänks för att främja sina egna intressen på bekostnad av en gemensam europeisk politik. Det finska ordförandeskapet förväntas komma med konkreta åtgärder på områdena för energipolitik, miljöpolitik och, i synnerhet, samarbete i Östersjöregionen i alla avseenden.
För det andra vill jag ta upp frågan om insyn. Statsministern sa att insyn är nödvändig. Det viktigaste när det gäller insyn är allmänhetens tillgång till dokument, för när det gäller möten kan öppenheten ibland vara ganska vilseledande. Det är bara genom öppenhet som folket kan förstå EU:s politik och som medborgarna och de nationella beslutsfattarna kan övervaka den, och denna möjlighet till övervakning och ansvarsskyldighet är viktig. EU måste få medborgarnas stöd och godkännande, och här är insyn, övervakning och ansvarsskyldighet betydelsefulla faktorer. 

Satu Hassi (Verts/ALE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar, herr statsminister! Jag beklagar, men er taktik påminner mer om en försiktig tjänstemans eller lärlings än en ledares, för att inte tala om en klarsynt ledares. Er grundläggande inställning är att ni ska delta i förfaranden som redan pågår för fullt i unionen, vilket naturligtvis är mycket viktigt, men inte tillräckligt. En ledare måste möta de utmaningar som den globala och europeiska utvecklingen för med sig.
Ni erkände knappt betydelsen av klimatförändringarna. Klimatförändringarna nämns inte ens på det finska ordförandeskapets prioriteringslista, även om de inte bara påverkar framtiden för Europa utan för hela mänskligheten. Det är verkligen inte tillräckligt att sätta de möten som står på dagordningen på denna lista. Det behövs en proaktiv och kreativ inställning från EU:s ordförandes sida, annars kommer verkligen ingen global överenskommelse att nås om hur vi ska gå vidare med klimatskyddet efter Kyotoprotokollet, dvs. efter 2012, vilket inte är långt borta. I synnerhet anslutningen av nya länder kräver ett helt annat tillvägagångssätt än det ni nyss föreslog.
En av de största utmaningarna vi står inför är den explosiva ökningen av illegala flyktingar. Ni föreslog bara effektivare gränskontroller, polissamarbete och asylförfaranden. Detta är verkligen mycket nedslående. Europa måste snabbt utveckla en invandringspolitik, så att människor från andra delar av världen kan flytta hit och arbeta lagligt. Det är fel och grymt att betrakta fattiga invandrare som olaglig arbetskraft utan rättigheter.
En inre utmaning som vi står inför är diskrimineringen av minoriteter, såsom homosexuella, och allt bråk som har uppstått och som Europaparlamentet vid två tillfällen i år har ingripit i och bett det finska ordförandeskapet att göra någonting åt är avskyvärt. Ni nämnde ingenting om detta. Varför gjorde ni inte det? Vilken ståndpunkt intar ni som ledare? Har ni för avsikt att inom rådet driva det beslut som fattades om kampen mot rasism och främlingsfientlighet vidare?
Ni talade också om insyn, vilket är välkommet, men det finns motsägelser i det ni säger. Tidigare har Finland sagt att man ska främja öppenhet, men i den finska pressen den här helgen säger ni att ni inte har för avsikt att öka insynen. I dag talade ni om att utveckla söktjänster på Internet. Hur ser er politik i fråga om öppenhet ut? Är den bara teknisk humbug eller en utveckling av insynen i själva beslutsfattandet?
Roberto Musacchio (GUE/NGL ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag har redan vid tidigare tillfällen sagt att vi kommer att få kämpa för att komma ur krisen som Europa befinner sig i tills vi ändrar vårt liberala tillvägagångssätt. Det är detta tillvägagångssätt som äventyrar de sociala och miljömässiga mål som vi trots allt försöker uppnå.
Låt oss tala om energi: energi kan inte betraktas som en handelsvara som alla andra; den är framtidens nyckelfråga som kräver att vi följer Kyotoprotokollet, och går ännu längre, för att byta till förnybara energikällor genom att överge fossila bränslen, och inte löper den oacceptabla risken som kärnenergi innebär. Energifrågan kräver rättvisa och solidaritet och inte konflikter, handelskrig eller, som ibland till och med är fallet, militära konflikter. Den kräver en annan syn på ekonomi, samhälle, politik och demokrati.
EU talar om en energigemenskap, och det är en bra idé, men för att denna gemenskap ska kunna existera krävs att ovan nämnda val görs tillsammans med andra – från Ryssland till Sydamerika och till Afrika – och inte mot deras vilja.
Om några dagar kommer G8-mötet i S:t Petersburg att äga rum, och även om vi anser att platsen är kontroversiell och oacceptabel måste EU lägga fram dessa förslag där, eftersom de går hand i hand med principen om energi som en gemensam resurs i framtiden. 
Zbigniew Krzysztof Kuźmiuk (UEN ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Jag vill i debatten om det finska ordförandeskapets program fästa uppmärksamheten vid ett betydande hinder i förbindelserna mellan EU och Ryssland.
Finland, som traditionellt har haft goda förbindelser med Ryssland, måste göra framsteg i åtminstone två frågor. Den första är Rysslands användande av bränsletillförsel som instrument för politiskt inflytande, både på EU:s medlemsstater och på andra länder. Ryssland, som vill ha goda förbindelser med EU, måste sätta stopp för sådana rutiner, och detta är något som EU bör kräva vid nästa toppmöte. För det andra ansöker Ryssland om medlemskap i Världshandelsorganisationen, WTO, där EU är en betydande aktör, och ändå blockerar man importen av många produkter till sina marknader och överträder därmed WTO:s bestämmelser. Ett talande exempel på detta är Rysslands förbud mot import av polskt livsmedel under de senaste sju månaderna. Även om Polen sedan dess har undanröjt alla orsaker till att denna export blockerats har den ryska sidan ännu inte upphävt restriktionerna. Med tanke på denna situation bör det vara omöjligt för EU:s företrädare att godkänna ett ryskt medlemskap i WTO utan att landet löser frågan om tillgång till dess marknader, inklusive varor av polskt ursprung.
Jag hoppas att det finska ordförandeskapet kommer att anstränga sig för att lösa ovan nämnda frågor. 
Jens-Peter Bonde (IND/DEM ).
   – Herr talman, min kära kollega i konventet, statsminister Vanhanen! Jag tycker att det var modigt av Matti Vanhanen att erbjuda sig att inleda ratificeringsförfarandet av ett fördrag som borde ha varit dött och begravet efter folkomröstningarna i Frankrike och Nederländerna. Varför saknas nu modet i Finland? Varför vågar han inte ta frågan om konstitutionen till folkomröstning? Samma dag som vi besökte statsministern i Helsingfors fick han sin president att underteckna utkastet till konstitution, som hon motsätter sig. Detta skedde bara några timmar efter att finsk television hade tillkännagett en opinionsundersökning som visade att bara 22 procent av finländarna stöder konstitutionen, medan 48 procent motsätter sig den. Jag anser att Vanhanen bör gömma sig bakom sin ämbetsdräkt.
I konventet arbetade statsministern för öppenhet, demokrati och närhet till folket, och han stödde kravet på att konstitutionen skulle gå till folkomröstning i alla medlemsstater. Gör kravet på folkomröstning i alla medlemsstater till villkor för ett godkännande av Finland och omsätt på så sätt den öppenhet ni proklamerade för i handling. Lägg ut alla dokument från hela lagstiftningsförfarandet på Internet. Håll alla möten öppna för allmänheten om inte en majoritet av länderna aktivt motsätter sig detta. Statsministern undertecknade själv utkastet i konventet, tillsammans med övriga valda företrädare. Sätt upp det på dagordningen för ministerrådets nästa möte. Även 20 av de 25 regeringarna har undertecknat. Utkastet kan antas av en enkel majoritet av de 25 medlemsstaterna. Löften är till för att hållas. Jag uppmanar vår finska rådsordförande att vara modig och stå för sin påskrift. Jag är säker på att statsministern bara skulle skaffa sig fiender i EU:s hemliga Coreperregering. Hela Europas folk skulle älska honom om han skulle bli den som öppnade dörrarna till denna avlägsna union. Jag hoppas att det kommer att finnas något att tacka för i december. 
Alessandro Battilocchio (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag talar på det nya italienska socialistpartiets vägnar. Jag instämmer helt och fullt i det finska ordförandeskapets prioriteringar, och i synnerhet i betoningen på att ge nytt liv åt våra institutioner och den roll de spelar, både på EU-nivå och på internationell nivå.
Vad gäller den första aspekten, dvs. institutionernas förhållande till medborgarna, finns det många strategier att välja mellan: dialog, demokrati, debatt, som kommissionen föreslår, hör säkerligen till dessa, men jag anser att det särskilt är tre åtgärder som verkligen skulle sända en stark signal till européerna i fråga om vår politiska vilja. Det handlar om följande: i) att avsluta perioden av eftertanke för att ge konstitutionsförfarandet en nystart i praktiken, ii) att göra beslutsfattandet och, vill jag tillägga, det administrativa förfarandet mer öppet – i detta sammanhang är jag tacksam mot det finska ordförandeskapet för dess åtagande i den här riktningen, ett åtagande som jag hoppas kommer att ge konkreta resultat, iii) att försöka finna en övertygande och praktisk lösning på att parlamentet har två säten, ett problem som sannerligen inte bidrar till det intryck av effektivitet och förtänksamhet som vi vill ge våra medborgare.
På internationell nivå är EU, som statsminister Matti Vanhanen har sagt, en gemenskap byggd på värderingar, och dess utgångspunkt är fred och stabilitet. Ett av de åtaganden som EU har gjort i världssamfundets ögon är att främja dessa värderingar både innanför och utanför sina gränser. Därför hoppas jag att rådet kommer att kunna stödja det krav som parlamentet kommer att lägga fram i detta sammanhang i fråga om de instrument som måste finansiera det internationella samarbetet och främjandet av demokrati och mänskliga rättigheter. Det är faktiskt viktigt också inom denna sektor att säkerställa ett starkt, konsekvent och effektivt engagemang, återigen som komplement till insyn i beslutsfattandet och i genomförandeprocessen, för att garantera att våra åtgärder blir trovärdiga. 
Timothy Kirkhope (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja inleda genom att önska statsministern lycka till när han sätter i gång med sitt arbete. I hans profil i denna vecka sades det att han byggt sitt eget hus och älskar trädgårdsarbete. Med en person som tar sig an livet på ett så praktiskt sätt är jag säker på att vi också kan se fram emot ett mycket praktiskt ordförandeskap.
Det nya ordförandeskapet vill utveckla en genomblickbar och effektiv union. Frågorna om insyn och öppenhet är de frågor som de brittiska konservativa har kämpat för under många år. Att öppna rådets möten, trots den nya brittiska utrikesministerns idiotiska försök att bevara sekretessen, är ett steg i rätt riktning. Vi kommer att vara mycket uppmärksamma när det gäller att se till att öppenhetens bokstav och anda upprätthålls under de kommande månaderna. Jag välkomnar också ordförandeskapets önskan att kontrollera lagstiftningens följder och klargöra den bättre. Under lång tid har jag dock argumenterat för ordentliga konsekvensbedömningar om huruvida lagstiftning egentligen behövs över huvud taget. Det inledande antagandet måste alltid vara mot lagstiftning, enligt min mening.
Det borde också genomföras ordentliga konsekvensbedömningar innan man inleder arbetet med ny lagstiftning, och jag hoppas att ordförandeskapet kommer att göra framsteg när det gäller att mindre lagstiftning och mindre reglering blir en grundläggande del av det reformprogram som jag skulle vilja att EU utvecklade.
Jag välkomnar stödet för en kollegial strategi gentemot ordförandeskapet. Det verkar sannerligen rimligt att två eller tre tillträdande ordförandeskap sammanstrålar för att komma överens om prioriteringar och för att fullfölja planer som grundar sig på ett långsiktigt program. Det fungerar ofta inte med en politik som inleds och avslutas varje halvår när vi behöver långsiktig planering och reformering.
Jag hoppas att ordförandeskapet kommer att ha ett nära samarbete med ordförande José Manuel Barroso när det gäller reformprogrammet. Det finns inte plats för självbelåtenhet. Satsningen för att göra EU mer konkurrenskraftigt börjar och slutar inte med slutsatser från toppmöten. Behovet av en reform är mer brådskande än någonsin, och jag hoppas att ordförandeskapet kommer att kämpa för denna typ av liberaliserande och reformistiska ekonomiska dagordning som vi så länge har uppmanat till.
Kan vi avslutningsvis reda ut den kniviga frågan om detta parlamentets säte en gång för alla? 
Hannes Swoboda (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det finska ordförandeskapet för rådet har – som Matti Vanhanen återigen har visat i dag – ett mycket nyktert tillvägagångssätt, och fastän man ibland kanske är lite för lugn i sina uttalanden kan jag tala om att saker och ting stundtals kommer att hetta till rejält, om man tänker på de problem som detta ordförandeskap kommer att behöva ta itu med.
Ett problem som både ni och kommissionens ordförande hänsyftat är Turkietfrågan. Ni är nog medveten om att vi betraktar inledandet av förhandlingar med Turkiet och dessa förhandlingars framsteg som en mycket seriös fråga, men ni är nog också medveten om vårt absoluta krav på att Turkiet fullgör sina rättsliga skyldigheter. Parallellt med detta, men emellertid inte beroende av detta, vill vi – och det är bra att kommissionsledamot Olli Rehn är här och hör detta – att allt ska göras för att ge den turkiska befolkningen i norra Cypern en större möjlighet att göra som de önskar och komma närmare Europeiska unionen, och att den cypriotiska regeringen också ska göra allt man kan för att finna nya vägar och sätt att främja ett nytt förtroende mellan de två etniska grupperna.
Om ni lyckas med båda dessa saker, dvs. att få Turkiet att göra det lagen kräver och samtidigt se till att saker och ting går framåt i Cypern, skulle det verkligen innebära en stor triumf.
I fråga om sydöstra Europa kan jag inte göra annat än bekräfta att vi också vill se att ni vidtar ytterligare åtgärder för att visa dem alla – inklusive serberna – vägen mot EU på detta mycket svåra stadium.
För det tredje vill jag tala om Ryssland. Ni placerar med rätta både energin och Ryssland högt på dagordningen.
Det är två saker som vi betraktar som mycket viktiga. För det första, när det gäller energin, måste Ryssland och Europeiska unionen enas om en rättsligt bindande ram, och om det inte blir energistadgan – om vilken José Manuel Barroso har tillkännagett nya initiativ – så måste det bli någon annan rättsligt bindande ram som är öppen för båda parter och giltig för båda.
För det andra är det viktigt att Ryssland fortsätter att driva en grannskapspolitik som liknar EU:s. Vi har båda intresse av våra gemensamma grannar, men medan vi erbjuder dessa ett eller annat utövar Ryssland ofta politiska påtryckningar på dem. Det skulle glädja mig om ni fick Moskva att också erbjuda sina grannar någonting. På så sätt skulle vi kunna konkurrera med varandra utifrån vad vi kan erbjuda i stället för att det kommer erbjudanden från den ena sidan och politiska påtryckningar från den andra.
Karin Riis-Jørgensen (ALDE ).
   – Herr talman! Jag vill be er om en sak, herr Vanhanen, nu när arbetet med att utvidga EU:s behörigheter ska fortsätta. Jag stöder till fullo ert förslag att förändra samarbetet inom rättsliga frågor så att vi nu ska använda oss av majoritetsbeslut. Detta skulle verkligen innebära en upptrappning av våra gemensamma ansträngningar i kampen mot terrorismen och den fruktansvärda handeln med kvinnor. Jag vill som sagt be er om en sak, herr Vanhanen, oss liberaler emellan, så att säga. Se upp så att vi inte ger oss ut på hal is. Det finns många oroväckande tecken på detta. Exempel på detta omfattar de fall som rör dataskydd, överlämnande av passagerarlistor, CIA:s flygningar och nu senast fallet som rör företaget Swift, som har tillåtit amerikanska myndigheter att övervaka europeiska banköverföringar. Vi måste vara vaksamma när det gäller att se till att våra grundläggande friheter inte överträds och att vi inte komprometterar våra rättigheter på ett olämpligt sätt i kampen mot terrorismen. Med detta menar jag att vi inte får kompromettera vår frihet överdrivet för vår egen säkerhets skull. Vi måste uppnå en balans i detta avseende, så ni bör ha detta i åtanke när ni inleder arbetet. Arbeta hårt och med entusiasm! 
Herr Barroso! Från ett litet land till ett annat: hoppas det blir en bra match i kväll, och må bästa lag vinna! 
Ian Hudghton (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande! Som företrädare för de statslösa nationerna inom Europeiska fria alliansen, som exempelvis Skottland, Wales och Katalonien, noterar jag att Finland, förutom att leda EU och fira hundra år av återupprättat oberoende, var den första nationen i världen att bevilja kvinnor fullständiga politiska rättigheter. Eftersom allt fler små länder som Katalonien, Montenegro och mitt eget land, Skottland, försöker göra förnyat anspråk på vår rätt till oberoende, ser vi Finland och andra små medlemsstater inom EU som förebilder.
Jag välkomnar ert bestämda åtagande gentemot öppenhet och subsidiaritetsprincipen. Men om vi verkligen ska återinföra allmänhetens förtroende inom Europeiska unionen, som vi båda vill, måste vi göra mer än att bara lägga fram konstitutionstexten en gång till. EU:s trovärdighet i Skottland till exempel kommer inte att förbättras om den katastrofala gemensamma fiskeripolitiken förankras ytterligare. Denna slösaktiga resa som vi tvingas göra till Strasbourg varje månad bidrar inte.
Jag välkomnar också rådsordförandens bestämda avsikt att rådfråga angående konstitutionen, men vi kan inte bara rådfråga varandra inom institutionerna, utan vi måste också rådfråga allmänheten och ta hänsyn till det som de säger. 
Tobias Pflüger (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Efter österrikarna är det nu med finländarna andra gången som en neutral EU-medlemsstat innehar rådets ordförandeskap, eller jag ska kanske säga en tidigare neutral EU-medlemsstat, för när jag tittar på det finska ordförandeskapets program för utrikespolitik, och i synnerhet militär politik, är saker och ting precis som de varit tidigare, och detta i vissa avseenden i ännu högre grad än tidigare. Med det officiella syftet att tillföra skydd vid ett val ska 2 000 EU-soldater placeras i Kongo, och ändå vet vi – och det har den tyska utrikesministern själv sagt – vad detta egentligen handlar om. Det handlar egentligen om att säkra Tysklands och EU:s ekonomiska intressen, och nu står – ser jag utifrån planen – Sudan på tur att få denna behandling, den här gången med inblandning av Nato.
EU ger sig ständigt ut på nya militära äventyr, och det betraktar jag som ödesdigert. Den ”taktiska insatsstyrkan” ska sättas i tjänst under det finska ordförandeskapet – något som jag ser som problematiskt – och vi vill sorgligt nog fortfarande driva igenom konstitutionsfördraget, trots att det har dödförklarats. Varför ger vi inte äntligen upp det? Jag uppmanar er att göra en helomvändning och ägna er åt ett helt civilt Europa, som slutar att lägga miljarder av skattebetalarnas pengar på militarisering, och att agera som en stat som verkligen är neutral. 
Bastiaan Belder (IND/DEM ).
   – Debatten om Europas framtid kräver ett ambitiöst och beslutsamt ordförandeskap under andra halvåret 2006, men morgonens presentation har gjort att jag fruktar det värsta. Låt mig börja med ambitionen, eller bristen på denna. Jag vill kritisera er för att klamra er fast vid den avvisade europeiska konstitutionen. Genom att göra så hindrar ni, den finska rådsordföranden, inledandet av en ny, ambitiös debatt om Europeiska unionens framtid.
Men det är inte allt. Det finska ordförandeskapet, som ljudligt tillkännager sitt engagemang för öppenheten, delar Europa på ett smärtsamt sätt. Även om ni vet att texten i den vid två tillfällen avvisade konstitutionen åtminstone bör ändras har ni för avsikt att ratificera denna europeiska konstitution under ert ordförandeskap. Hur ska ni rättfärdiga detta för medborgaren och – mer relevant – för den nederländska medborgaren?
Jag oroar mig också för er brist på beslutsamhet. Kan ni verkligen sköta affären på egen hand medan vi väntar på förbundskansler Angela Merkel? Hur beslutsamt är ett ordförandeskap som genom en intervju av sin utrikesminister i så tidigt som den 1 juli antyder att man inte förväntar sig mycket av samrådet med medlemsstaterna?
Det är inte ofta jag får nöjet att instämma i en analys av Jo Leinen, ordförande för utskottet för konstitutionella frågor. Men jag delar hans uppfattning i fråga om att rådets budskap är förvirrande. Det finska ordförandeskapet måste entydigt välja mellan den avvisade konstitutionen och en ny fördragsmässig ram. Det val jag föredrar är förresten det mer ambitiösa andra alternativet. Jag uppmanar därför det finska ordförandeskapet att visa den ambition och verkliga beslutsamhet som krävs. 
Ryszard Czarnecki (NI ).
   – Herr talman! Det gläder mig att den finske statsministern nämnde frågan om effektivare EU-institutioner i dag. Detta är en viktig fråga för närvarande, när Europeiska unionen står vid en skiljeväg. Enligt min åsikt bör vi inte begränsa rådets befogenheter, utan öka Europaparlamentets befogenheter som det folkvalda organet och i stället minska kommissionens befogenheter, eftersom medborgarna inte har någon talan i valet av kommissionens ledamöter. Jag är nöjd med det finska ordförandeskapets stöd till tanken om ökad öppenhet inom EU-institutionerna, eftersom insyn är en central fråga.
Det är bra att ordförandeskapet har varit positivt i utvärderingen av den senaste EU-utvidgningen. Jag anser att det kommer att råda en god atmosfär under de kommande sex månaderna inför nästa gradvisa och känsliga utvidgning av EU:s strukturer. När rådsordföranden talar om behovet av att arbeta för att öka EU:s konkurrenskraft hoppas jag att detta inte bara är tomma ord, och att rådet kommer att omsätta detta löfte i konkret handling, till exempel inom tjänstesektorn, och att det kommer att bli ett slut på alla begränsningar som införs i och med det olyckliga tjänstedirektivet i dess nuvarande utformning. 
Françoise Grossetête (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Herr Vanhanen, ni befinner er inte i precis i det enklaste läget, inklämda som ni är mellan det österrikiska ordförandeskapet som presterade ett respektabelt resultat, och det tyska ordförandeskapet som redan utsätts för avsevärda angrepp. Detta trängda läge borde ha gjort er mer beslutsamma att vara djärva, så att Finland kan bli ett ordförandeskap med praktisk förmåga och långsiktig utveckling.
I stället för att överraska oss har ni tyvärr gjort oss besvikna. Ert anförande saknade kraft. Vi bjöds på en katalog, ett hopkok av idéer där ni var väldigt försiktiga för att inte utelämna en enda aspekt av EU-politiken, men detta är inte vad vi förväntar oss av er: vad vi vill ha är konkret agerande.
Jag kommer att ge er några exempel: ni borde bekymra er om kostnaderna för att ringa utomlands med mobiltelefon, vilket belastar så många européer, och ni bör ge verkligt stöd för genomförandet av Galileo. Det vi förväntar oss av er är att ni utnyttjar ert inflytande i rådet för att åstadkomma en mer aktiv utveckling inom det rättsliga samarbetet och polissamarbetet.
Ni har även en annan uppgift, nämligen Europeiska unionens egna medel, eftersom EU inte har lyckats åstadkomma en budget. Rådet har inte lyckats förse sig med en budget som svarar mot de ambitioner som EU talar så varmt för.
Det skulle vara en stor synd och skam om vi skulle bli tvungna att gå tillbaka till ledmotivet ”vi kan inte gå längre, rådet står i vägen”. Varför delar ni i stället inte med er av era erfarenheter av verklig skogsbrukspolitik? Trä är en förnybar energikälla och uppfyller således de kriterier som är av intresse för EU inom ramen för klimatförändringen. Ni talade om energi, men vi ber er att vara starka: starka när ni möter Ryssland, eftersom makt är det enda Ryssland förstår. Sedan, när vi talar om EU:s gränser, lyssna till Europaparlamentet, som engagerar sig i frågan om att ta hänsyn till Europeiska unionens upptagningskapacitet.
Avslutningsvis, och detta kanske är den enda positiva kommentaren i mitt anförande, vill jag ge er mitt stöd för den önskan som er regering har uttryckt om att vara mer bestämd gentemot Turkiet i Cypernfrågan, eftersom den turkiska invasionen är det enda hindret för Cyperns återförening. Som ni ser finns det mycket att göra om ert ordförandeskap inte ska bli ett ”vänta och se-ordförandeskap”. 
Gary Titley (PSE ).
   – Herr talman! Jag välkomnar det finska ordförandeskapet, som jag antar kommer att genomföras med sedvanlig finsk effektivitet och professionalism. Vi har mycket att lära av Finland, särskilt när det gäller vikten av investeringar i högkvalitativ utbildning och också om hur man balanserar ekonomisk effektivitet och social rättvisa.
Jag välkomnar också rådsordförandens tal, som i korthet går ut på tre punkter. Det finns tre prioriteringar för rådet för tillfället: handling, handling och handling. Medborgare gillar inte förfaranden, de gillar resultat, och vi kommer att bedömas efter våra resultat.
På fredag kommer vi i Förenade kungariket att markera årsdagen för de förskräckliga händelserna den 7 juli 2005, då 52 av våra medborgare sprängdes i luften i en terroristattack. Jag minns mycket väl den sympati och solidaritet som jag mottog från mina kolleger här i Europaparlamentet vid denna tidpunkt förra året, och den som vi visade våra spanska kolleger året innan vid tidpunkten för bombningarna i Madrid. Våra medborgare förväntar sig att EU ser till att de förblir säkra.
Vi upplevde en annan händelse den 21 juli, som lyckligtvis misslyckades. Tack vare den europeiska arresteringsordern fördes emellertid en av de misstänkta tillbaka till Förenade kungariket från Italien under loppet av några veckor. Detta är precis den typ av åtgärder som våra medborgare vill se. Vi måste visa resultat när det gäller förbättrat säkerhetssamarbete. Vi måste också visa resultat när det gäller bättre säkerhet i sin helhet. Det råder fortfarande stora brister i vår krishanteringsförmåga. Anledningen är att medlemsstater säger att de ska göra något och sedan inte visar de inte upp något resultat. Låt oss göra medlemsstaternas resultat till vår främsta prioritet.
Låt oss på liknade sätt få en rättvis, effektiv politik när det gäller invandrarpolitik som sammanbinder utveckling med invandrarpolitik, en politik som gör våra gränser mycket säkrare. Låt oss erkänna att vi har en gemensam marknad när det gäller energi. Låt oss fullfölja denna logik. Låt oss driva igenom hela programmet för den inre marknaden, som fortfarande är alltför otillräckligt.
Herr rådsordförande! Jag välkomnar ert åtagande gentemot bättre regelverk, men som ni har hört i dag kommer den största vinsten med bättre regelverk att bli ett stopp för Europaparlamentets kringflackande runt om EU, så att vi lättare kan inrikta oss på lagstiftning. 
Kyösti Virrankoski (ALDE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka statsminister Matti Vanhanen för hans utförliga presentation. Jag vill särskilt stödja hans engagemang i berättigandet av unionens existens, dess legitimitet.
Konstitutionsfördragets virtuella sammanbrott i några av de folkomröstningar som hölls återspeglar inte så mycket den oerhört stora kontroll som folket har över lagstiftningen som den misstänksamhet och misstro som de hyser gentemot EU. Det finns goda grunder för detta. Den enorma mängden minutiöst detaljerad EU-lagstiftning, den oerhört stora och ineffektiva byråkratin och den fullständigt oproportionerliga kontrollen och tillsynen gör unionen klandervärd. Därför är statsministerns löfte om att satsa mer tid och energi på bättre lagstiftning särskilt viktigt. Jag håller med statsminister Vanhanen om att unionen måste fokusera på väsentligheterna och göra detta effektivt. När det gäller konstitutionsfördraget har Finland ett fantastiskt tillfälle att ta initiativet och visa verkligt ledarskap genom att inleda samråd om möjligheterna för att gå vidare med det och vad det bör innehålla.
Om EU ska lyckas i den globala konkurrensen måste det vara mer konkurrenskraftigt. Forskning, produktutveckling och utbildning är avgörande faktorer. Förhoppningsvis kommer ordförandeskapet snabbt att lyckas med att samtidigt införa lagstiftningen och programmen, så att de magra medel som finns i finansieringsramen kan börja utnyttjas.
Avslutningsvis vill jag nämna jordbruket, även om det inte omnämns i programmet. I praktiken är jordbruket det enda politikområde där EU reglerar medborgarnas privata inkomstnivåer. Vår största industrisektor, livsmedelssektorn, är också beroende av jordbruket. Förhoppningsvis kommer ordförandeskapet att lyckas skydda vårt jordbruk vid WTO-förhandlingarna, där det är föremål för en våldsam attack. Samtidigt hoppas jag att de nödvändiga förutsättningarna för ett hållbart och konkurrenskraftigt jordbruk kan tryggas inom hela EU, inklusive de yttersta randområdena, enligt Europeiska rådets beslut.
Jag önskar mitt land Finland all lycka med ordförandeskapet. 
Diamanto Manolakou (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Vi behöver inte lura oss själva att tro att någonting kommer att förändras under det finska ordförandeskapet. Det kommer att fortsätta att genomföra samma reaktionära antigräsrotspolitik och militarisering av EU under de kommande sex månaderna, vilket bekräftas av ordförandeskapets program.
Ordförandeskapets förstahandsval är samarbete för att blåsa nytt liv i den europeiska konstitutionen, trots att den dömdes ut och förkastades av Frankrikes och Nederländernas folk.
Främjande av konkurrenskraft för att öka lönsamheten av det samlade eurokapitalet genom ännu mer tyrannisk exploatering av arbetarna.
Skattelättnader för kapital och nya skatter för arbetstagarna inom ramen för utarbetandet av EU-förordningar.
Grönboken om arbetsrätt för att avskaffa alla juridiska rättigheter som arbetarrörelsen har vunnit genom sin kamp.
När det gäller förbindelserna med Ryssland är de den mycket eftersökta motspelaren för att konkurrera med USA.
Det som emellertid är särskilt förolämpande är de påtryckningar som det finska ordförandeskapet förklarar att det avser att utöva på medlemsstaterna för att de ska börja handla direkt med den ockuperade norra delen av Cypern, vilket innebär att ordförandeskapet bortser från det faktum att det finns en ockupationsarmé där, och att det i själva verket nonchalerar denna pseudostat för att tillfredsställa de oacceptabla turkiska kraven.
Vi får inte tillåta detta. Vi kommer att stödja alla aktioner från arbetarrörelsen mot denna politik. 
Ville Itälä (PPE-DE ).
   – Herr talman! Under den senaste tidens debatter har jag hört två definitioner av det finska ordförandeskapet. Den första var att det finska ordförandeskapet kommer att bli en framgång om det lyckas undvika bakslag för EU under de närmaste sex månaderna. Den andra definitionen var att Finlands främsta uppgift är att förbereda för Tysklands kommande ordförandeskap.
Så förhåller det sig dock inte. Finland har mycket mer att erbjuda EU och européerna. De särskilt viktiga prioriteringarna, Ryssland och energin, är områden där Finland har mycket sakkunskap. Det är med dessa frågor som EU måste göra de största framstegen. Vi saknar helt en gemensam politik för Ryssland, och vi kan inte förhandla med Ryssland på lika villkor innan vi har en sådan politik.
Herr statsminister! Ni gjorde också helt rätt i att nämna att många frågor är under behandling i parlamentet, och att de måste slutföras på lämpligt sätt. Det rör sig bland annat om Reach och budgetförordningen och många andra frågor, som utgör de mycket små steg som kommer att bidra till att EU kan göra framsteg.
Ni nämnde även utvidgningen, som jag ser som en av de viktigaste frågorna och en oerhört stor utmaning. I själva verket är det omöjligt att samtidigt gå vidare med utvidgningen, som går för snabbt och mot folkets vilja, och konstitutionen. Frågan om Rumänien och Bulgarien kommer att komma upp under det finska ordförandeskapet, och det är viktigt att vi visar våra medborgare att kriterierna uppfylls. Vikten av detta måste uppenbarligen fortfarande betonas, särskilt när det gäller Turkiet. Kriterierna måste uppfyllas för att folket ska ha förtroende för EU.
Det som folket förväntar sig mer än någonting annat är helt klart agerande och visioner. Den gamla uppfattningen om varför EU finns är inte längre tillräcklig för våra medborgare. Därför är det dags att vi skapar en ny, gemensam och exakt idé om hur EU kommer att se ut om 10 eller 20 år. Jag anser att det finska ordförandeskapet skulle göra absolut rätt i att börja arbeta med denna fråga. Den kommer säkerligen inte att avslutas, men det är viktigt att börja arbeta med den för att förbindelserna mellan folket och EU:s institutioner ska kunna fortsätta i positiv stämning.
Poul Nyrup Rasmussen (PSE ).
   – Herr talman! Rådsordföranden är känd i Finland för sitt samarbete och samförstånd. Herr rådsordförande! Jag hoppas innerligen att ni kommer att göra verkliga framsteg när ni möter arbetsmarknadsparterna vid det sociala toppmötet i oktober, eftersom det inte kan ske några framsteg när det gäller välståndet eller värderingarna i Europeiska unionens medlemsstater utan ett brett, konsensusbaserat samarbete.
Herr rådsordförande! När vi talar om [flexibilitet och trygghet i kombination], som jag med glädje upptäckt att ni och ordförande José Manuel Barroso har anammat som grundval för samarbete, är det oerhört viktigt att det inte bara är flexibilitet – som Dominique de Villepin i Frankrike skulle vilja se – utan både flexibilitet och säkerhet i en kombinerad och globaliserad modern version. Detta kan bara göras i samarbete med arbetsmarknadsparterna, något som jag hoppas att ni kommer att ta initiativet till. Ni har alla förutsättningar för att göra det, och jag är säker på att ni kommer att göra det.
Som jag har betonat denna förmiddag är min andra uppmaning till er att ni bekämpar brottslighet, terrorism och människohandel. Sedan ni återlanserade det finska ordförandeskapet i Tammerfors måste nu detta vara tillfället för att förvandla det till verklighet. Jag hoppas att vi kommer att se det finska ordförandeskapet avslutas med ett mycket tydligt resultat för alla våra medborgare genom att använda övergångsklausulen. 
Alexander Lambsdorff (ALDE ).
   – Herr talman, statsminister Vanhanen, herr kommissionsordförande! Jag anser att den finska regeringen själv har fastställt de rätta prioriteringarna. Vi säger ja till att förstärka den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, och även till att höja säkerhetspolitikens profil. Vi säger ja till ökad konkurrenskraft och ökad insyn i EU-lagstiftningen. Vi säger även ja till en sansad debatt som en del av den konstitutionella processen, vilket statsministern utan tvivel har i åtanke för Finlands ordförandeskap. Som statsministern märker har vi i gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa i Europaparlamentet stort förtroende för att det finska ordförandeskapet kommer att lyckas väl.
Allt detta sker emellertid mot bakgrund av de uttalanden som statsministern gjorde i det finska parlamentet. Han sa att unionen inte längre delar en gemensam kärna och att koalitioner i stället bildas beroende på varje enskilt fall. EU:s gemensamma intressen kommer i andra rummet efter det mellanstatliga samarbetet från fall från fall. Vi skulle vilja att statsministern gör något för det gemensamma europeiska intresset, för den europeiska kärnan, och följaktligen föregår med gott exempel för det efterföljande tyska ordförandeskapet. 
Othmar Karas (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Vi har vunnit fotbolls-VM, men även i politiska termer går EU till anfall ännu en gång, EU når gemensamma framgångar och har återigen höjt sina gemensamma mål. Jag vill be rådsordföranden att vara en stark kapten för sitt rådslag och stärka lagarbetet med sina medspelare – samarbetet med parlamentet var till exempel ett av skälen till det österrikiska ordförandeskapets framgångar. Jag vill be honom att fortsätta på den inslagna vägen för att förstärka samarbetet och involvera parlamentets ledamöter.
Samarbete med Europaparlamentet är inte detsamma som samarbete med de nationella parlamenten. Vi är här för att vara rådets partner och medlagstiftare – inte för att övervaka det. Vi är likställda med rådet; det är snarare rådet än de nationella parlamenten som är våra kolleger i motsvarande ställning.
För det andra, och när det gäller öppenhet, vill jag be rådsordföranden att se till att hans paroll blir till en rättslig realitet, eftersom insyn är en nödvändig förutsättning för att sätta stopp för det dubbelspel som omfattar inrikespolitiken och EU-politiken. Jag ber honom att se till att alla medborgare i medlemsstaterna får höra om rådets öppenhet i sin roll som lagstiftare, att han främjar insyn och ser till att EuroNews finns med i alla statliga tv-kanalers program.
För det tredje, och när det gäller utvidgningen, kan vi endast inge förtroende genom att följa spelreglerna och vara konsekventa i våra förhandlingar. Om Ankaraprotokollet inte genomförs måste anslutningsförhandlingarna med Turkiet avbrytas. Jag rekommenderar rådsordföranden att följa exemplet med utvidgningen inom euroområdet, och exemplet med de senaste sex månadernas diskussioner om utvidgningen.
I detta sammanhang vill jag även be kommissionens ordförande att klargöra sin kommentar om de nödvändiga förutsättningarna för utvidgningen, som kan vara tekniskt korrekta, men som politiskt sett har gett upphov till förvirring. När vi säger att Nice inte är tillräckligt måste vi klargöra att vi, innan vi ger oss in på nästa stora utvidgning – nämligen Kroatiens anslutning – behöver vi ett nytt konstitutionsfördrag.
Slutligen vill jag be rådsordföranden att se till att det nås resultat med tjänstedirektivet, arbetstidsdirektivet och direktivet om television utan gränser, och även när det gäller gränsöverskridande betalningar. 
Enrique Barón Crespo (PSE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! I mitt anförande kommer jag att ta upp tre punkter från ert uttalande och en utmaning.
För det första välkomnar jag att den finska regeringen, när det tar över ordförandeskapet, har ratificerat konstitutionsfördraget som nu har stötts av de flesta staterna och folken inom EU. Det är ett faktum som måste betonas, eftersom vi alla är överens om att det är nödvändigt, inte bara för utvidgningsfrågorna, utan också för att EU ska fungera ordentligt.
För det andra, och när det gäller säkerhetsfrågan och kampen mot terrorismen, vill jag tacka er för det stöd som ni och andra ledamöter i Europeiska rådet gav oss i början av processen att besegra våldet och nå fred i mitt land, Spanien.
För det tredje vill jag också betona att processen att utarbeta invandringspolitik för gemenskapen – och ni nämnde fallet med Kanarieöarna – inleddes i Tammerfors, och vi måste göra betydande insatser för att påskynda den.
Herr rådsordförande! Avslutningsvis hade jag tillfälle att träffa utrikeshandels- och utvecklingsminister Paula Lehtomäki vid förhandlingarna om utvecklingsrundan från Doha. Detta är en mycket viktig utmaning, och den måste ges konkret form under det finska ordförandeskapet. Jag anser att den måste ges en framträdande plats på dagordningen, för att vi ska kunna trygga vår framtid och axla vårt ansvar. 
Sarah Ludford (ALDE ).
   – Herr talman! Statsministerns beslutsamhet att inrikta sig på Balkanländerna och främja deras framsteg i riktning mot EU lugnar mig. Herr statsminister! Jag vet att det är ett europeiskt och inte ett finskt projekt, men ni är verkligen välrepresenterade med er före detta president, Martti Ahtisaari, som är engagerad i statusdiskussionerna om Kosovo och er före detta assistent, Olli Rehn, som kommissionsledamot med ansvar för utvidgningen. EU har ett stort ansvar för att skapa rätt balans mellan uppmuntran, som i fallet med viseringslättnader som kommer att debatteras i kväll, och påtryckningar, som när det gäller att överlämna misstänkta krigsförbrytare till Haag – särskilt när det gäller utmaningen i Kosovo. Er viljekraft på detta område lugnar mig.
För det andra är EU dysfunktionellt på området rättvisa, inrikesfrågor och mänskliga rättigheter. Å ena sidan har vi förseningar och urvattning av åtgärder som beror på den nationella vetorätten. Nästan fem år efter att ha kommit överens om en EU-lagstiftning mot terrorism har vissa medlemsstater fortfarande inte genomfört den. Å andra sedan talar vi mycket retoriskt om mänskliga rättigheter, vi predikar för tredjeländer, men det finns trovärdiga tecken på många EU-länders medverkan i illegala överlämnanden och tortyr. Vi fäller inte terrorister, utan vi är i bästa fall passiva när det gäller brott mot mänskliga rättigheter i kriget mot terrorismen. Detta är en giftig blandning, och jag ber er att titta över motsättningarna och motsägelserna på detta område. 
João de Deus Pinheiro (PPE-DE ).
   – Herr rådsordförande! Enligt min mening är ert program tydligt, praktiskt och trovärdigt, vilket inte har varit fallet med alla ordförandeskap. Vi anser att några av era prioriteringar är grundläggande, däribland Rysslandsfrågan och energifrågan. Vi måste tala klarspråk om Rysslandsfrågan. Det är ingen mening med att förhandla endast med Ryssland om energifrågan. Ryssland är en ytterst viktig partner som vi måste föra in i de internationella angelägenheterna, eftersom vi på så sätt även kan påverka de mänskliga rättigheterna och demokratin i detta enormt vidsträckta land.
En ytterligare prioritering som ni har förordat, och som vi instämmer i, är ett EU som visar resultat. Detta är ett område som kommissionens ordförande har verkat för och som man har kämpat för, trots svårigheterna med konstitutionen. Detta EU som visar resultat har nära samband med tillväxt och sysselsättning. Det måste påpekas att den mellanstatliga metod som har följts för Lissabonstrategin tyvärr har lett till mediokra resultat. Kommissionen måste ges de ansvarsbefogenheter och de medel som den behöver för att utarbeta en färdplan, med vars hjälp vi kan skapa tillväxt och fler arbetstillfällen, precis som vi har gjort med den inre marknaden och den gemensamma valutan. Den befintliga strukturen fungerar inte, och kommer bara att bli ännu en besvikelse för våra medborgare.
Herr rådsordförande! Avslutningsvis anser jag att ert förslag om en period av eftertanke om EU 2020 är mycket välkommet. Vi måste börja fundera i dag på det EU vi vill ha i framtiden, och det är denna praktiska, öppna och förhoppningsvis genomblickbara anda som gör att jag har förtroende för detta finska ordförandeskap. Jag hoppas att jag kan gratulera er i slutet av ert ordförandeskap. 
Edite Estrela (PSE ).
   – Jag kommer inte att gå till anfall. Det lämnar jag åt det portugisiska landslaget i kväll, som jag hoppas kommer att vinna över Frankrike. Herr rådsordförande, ni sa att vi lever i en tid av utmaningar, såsom globaliseringen, klimatfrågorna och demografiska utmaningar, och att vi modigt måste blicka mot framtiden. Vi håller med. Lissabonstrategin kommer att hjälpa oss att bemöta dessa utmaningar och förverkliga den kunskapstriangel som José Manuel Barroso talade om.
Lissabonstrategin är det bästa instrument som vi har till vårt förfogande för att modernisera den europeiska ekonomin, för att öka sysselsättningen, skapa fler arbetstillfällen och skapa social sammanhållning, med andra ord, mer och bättre Europa. Finland är ett framgångsrikt exempel på ekonomisk konkurrenskraft baserad på kunskap och innovation. Finland är ett lysande exempel på modernisering och framåtskridande. Det finska ordförandeskapet har följaktligen en utmärkt utgångspunkt, och har därmed ett stort ansvar för att ge ny drivkraft till Lissabonmålen. Jag vill fråga om det finska ordförandeskapet är berett att göra detta. Min andra fråga rör politiken för jämställdhet mellan kvinnor och män. Finland har ett särskilt ansvar även i denna fråga. Vilka praktiska åtgärder kommer Finland att föreslå rådet för att främja jämställdhet mellan kvinnor och män på alla nivåer? 
József Szájer (PPE-DE ).
   – Herr talman! Som Europeiska unionens nyaste medlemmar har vi lärt oss mycket av Finland och av er personligen. Ni har nyligen upplevt anslutningsprocessen, och därför är vi absolut övertygade om att ert ordförandeskap kommer att vara lyhört för de angelägenheter och problem som rör integration. Anslutningsdatumet för två år sedan markerar i själva verket bara början. Vi måste fortsätta att kämpa för lika behandling, lika rättigheter inom EU och för samma standarder, eftersom det stora historiska arbetet med att återförena Europa och försöka komma i kapp trots allt är en lång process.
Detta framgår klart av debatten om tjänstedirektivet eller Litauens medlemskap i euroområdet, som ger en tydlig indikation på den rådande osäkerheten och, tyvärr, den misstro som visas gentemot de nya medlemmarna och den dubbelmoral som tillämpas. Därför är det mycket viktigt att vi, när vi talar om EU:s ytterligare utvidgning, inte får glömma att det även är vår uppgift att ta itu med effekterna av 2004 års utvidgning, den senaste och största utvidgningen hittills, samt att fokusera på EU:s kapacitet.
EU:s nyligen genomförda utvidgning i kombination med den senaste tidens händelser betonar hur viktigt det är att stärka det gemensamma Europas grundläggande demokratiska värderingar. För en kort tid sedan yttrade Martin Schulz hårda ord under kampanjen mot extremism, men vi kan inte bara tala ut om detta, vi kan faktiskt göra något åt det också. Bland era led har ni det socialistparti som nyligen vann valet i Slovakien, som har valt en partner vars huvudsakliga politiska budskap går ut på att gå till angrepp mot minoriteter, såsom ungrare, romer och homosexuella.
Detta borde fungera som en larmsignal i hela Europa. Det riktar också uppmärksamheten mot hur dåligt EU är på att försvara minoriteterna i hela Europa. Därför är det nödvändigt att göra framsteg med utformningen av verksamheten för den planerade byrån för mänskliga rättigheter under det finska ordförandeskapet. Finland, som för en föredömlig minoritetspolitik, måste visa oss vägen i denna fråga.
Under det finska ordförandeskapet markerar den 23 oktober den femtionde årsdagen för den revolution som ungarna, ett besläktat folk, involverades i. Nuförtiden talar vi ofta om att EU är i kris. Låt oss bidra till att förnya EU genom att hämta uppmuntran och styrka från en av 1900-talets viktigaste frihetskamper för att lösa de problem vi möter i dag. Jag önskar ordförandeskapet all framgång! 
Jan Andersson (PSE ).
   – Herr talman! Rådets ordförande! Kommissionens ordförande! Jag delar det finländska ordförandeskapets syn, dvs. att se globaliseringen som en utmaning. Jag tycker också det är bra att man har en balans mellan flexibilitet och social trygghet, säkerhet i förändring. Jag ser fram emot att tjänstedirektivet når en lösning under det finländska ordförandeskapet. Det kommer att bygga på parlamentets förslag, som just har denna balans mellan en ökad öppenhet och flexibilitet, men också trygghet på arbetsmarknaden och skydd för de offentliga tjänsterna.
Det finns en fråga som jag tycker att det finländska ordförandeskapet ska ta tag i. I parlamentets förslag och i förslaget från kommissionen och rådet finns inte bemanningsföretagen med. Samtidigt växer bemanningsföretagen i betydelse runt om i Europa. Det finns ett förslag från kommissionen om bemanningsföretagen. Vi har svarat på det, men det är blockerat i rådet. Nu är det tid att denna blockering upphör, så att vi får en överenskommelse och ett ramverk kring bemanningsföretagen. Där kan det finländska ordförandeskapet göra en insats.
Jag välkomnar att ni tar initiativ om arbetstidsdirektivet. Det handlar också om balans mellan hälsa och säkerhet – inte för långa arbetstider – och samtidigt flexibilitet. För att nå flexibilitet Vi i parlamentet är övertygade om att det inte behövs någon ”opt-out”. Det finns andra instrument för att gynna flexibiliteten. Jag ser fram emot lösningar på dessa områden och delar också Poul Nyrup Rasmussens åsikt att detta måste göras i samarbete med arbetsmarknadens parter.
Antonio Tajani (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr Vanhanen, mina damer och herrar! . Vi talar latin i Europa. Som romare och EU-medborgare tackar jag Finland för att ha bestämt sig för att inviga detta halvårslånga ordförandeskap för unionen även på latin.
För mig är detta emellertid något mer än bara ett formellt uttryck för tacksamhet. Detta beslut har en djup innebörd: den romanska civilisationen, arvtagare till den grekiska civilisationen, utgjorde Europas första centrala förenande faktor. Det latinska språket, den viktiga infrastrukturen, lagen, den enorma inre marknaden, och slutligen den augustianska freden var de grunder som kristendomen, som den sanna bron mellan västra och östra Europa, hämtade sina rötter från.
Valerio Massimo Manfredi, en framstående europeisk arkeolog och författare, skrev: ”Rom var framför allt ett stort ideal.” Med en omskrivning av dessa ord skulle vi kunna säga: ”EU är framför allt ett stort ideal.” Vi får inte ge upp när det gäller att förverkliga detta stora ideal, och vi måste förse EU med grundläggande lagstiftning som kommer att ge unionen möjlighet att bemöta de problem som våra 450 miljoner medborgare finner mest oroande: invandringen, säkerheten, konkurrensen med tillväxtländerna, energifrågan, gränsdragningen och skapandet av arbetstillfällen.
Rådsordföranden kommer att ha vårt stöd. Finland har den viktiga uppgiften att fortsätta Österrikes arbete och bana väg för det tyska ordförandeskapet nästa halvår, vilket kommer att bli avgörande för att slutligen upprätta det konstitutionsfördrag som EU behöver för att finnas närmare sina medborgare.
I Rom kommer vi att fira fördragens 50-årsdag. Låt oss, liksom dem som i forntiden var stolta och kände sig trygga i de garantier de fick från institutionerna när de blev romerska medborgare, se till att alla framtida EU-medborgare, var än i världen de kommer ifrån, också kan känna sig trygga och vara stolta över att leva i ett område där de mänskliga rättigheterna, freden, säkerheten och friheten garanteras och skyddas. Först då kommer vi att ha uppfyllt vår utmaning, och det stora idealet kommer att ha blivit verklighet. 
Dariusz Rosati (PSE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Det är med stort nöje som jag ansluter mig till de målsättningar som det finska ordförandeskapet har fastställt för de kommande sex månaderna.
Att omsätta ord i handling när det gäller konstitutionen och öka engagemanget i EU:s lagstiftning är nyckelfrågorna vid en tidpunkt när EU kämpar med en identitets- och en ledarskapskris. Därför är det särskilt viktigt att förstärka samarbetet om en gemensam östlig politik och en gemensam energipolitik. Frågan om diversifiering av energikällor och servisledningar är ytterst viktig för EU:s trygga energiförsörjning. Europeiska unionen måste fastställa en gemensam och enhetlig ståndpunkt om frågan om olje- och gasförsörjning. Man kan inte bara förutsätta att byggandet av en enda försörjningsledning från en enda leverantör innebär verklig diversifiering. Investeringar i förnybara energikällor och energibesparingar är nödvändiga, men detta kommer inte att vara tillräckligt för att täcka den ökade efterfrågan. EU måste bli politiskt och finansiellt involverat i projekt för att söka nya energikällor och föra en gemensam solidaritetsbaserad politik gentemot leverantörerna.
Jag fäster också stor vikt vid Finlands roll i utarbetandet av en gemensam östlig politik. Här bör förbindelserna med Ryssland kunna bidra till att finna den gyllene medelvägen för EU:s Rysslandspolitik. Jag ser även fram emot ett förbättrat och utvecklat samarbete med Ukraina, eftersom politiskt stöd till Kiev kommer att bidra till att befästa Ukrainas pro-europeiska politik. Det är även viktigt att ta upp frågan om Vitryssland i internationella forum och i diskussionerna med Ryssland. 
Herr talman! Finland är bland annat känt för sin finska bastu. Jag hoppas att det finska ordförandeskapet kommer att ge oss samma känsla av friskhet och avkoppling i slutändan, som man får efter att ha tillbringat en timme eller två i en finsk bastu. 
Jerzy Buzek (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det finska ordförandeskapet kommer inte bara att vara ett övergångsordförandeskap, utan ett grundläggande ordförandeskap när det gäller EU:s viktigaste strategi, strategin för tillväxt och arbetstillfällen. Detta kommer att avgöra EU:s framtid, men man måste börja någonstans. I den reviderade Lissabonstrategin beslutade vi att vi måste börja med utveckling av forskning, innovation och teknik. Statsminister Vanhanen, vi kommer inte att kunna göra detta om vi inte inleder det sjunde ramprogrammet i tid. En gemensam ståndpunkt från Europeiska rådet behövs så tidigt som i juli för att parlamentet ska kunna börja arbeta med andrabehandlingen i september. Jag vädjar till statsminister Matti Vanhanen att se till att detta görs.
Det måste finnas ett konstant samarbete mellan rådet, kommissionen och parlamentet om vi ska kunna avsluta arbetet senast i november. Lika viktigt som det sjunde ramprogrammet är finansieringen av forskning och innovation från de nationella budgetarna. Jag stöder helt statsminister Vanhanens uttalande om detta. Vår största svaghet som européer är bristen på innovation. Jag anser att Europeiska tekniska institutet (ETI) kommer att kunna bidra till att vi kan komma till rätta med detta.
Vi har redan ett utmärkt europeiskt utbildningssystem, och vi behöver inte förnya det. Vi har tillräcklig forskning, men vi saknar innovation och den senaste tekniken, som är avgörande för tillväxt och sysselsättning och som är viktigt för vår strategi. Ett beslut om ETI är en viktig uppgift för det finska ordförandeskapet. Kunskapstriangeln – utbildning, forskning och innovation – är Finlands starkaste kort. Besluten om dessa frågor måste därför komma vid rätt tidpunkt. Vi önskar statsminister Vanhanen framgång. 
Evelyne Gebhardt (PSE ).
   – Herr talman! Jag tackar varmt statsminister Matti Vanhanen, som i sitt anförande klargjorde att han vill vinna över allmänheten till vår sida, främja EU:s utveckling och gå över till specifika åtgärder. Jag gratulerar honom till hans motto – det är ett valspråk för framtiden, och har mitt fulla stöd.
Vi vill ha specifika projekt, och tjänstedirektivet är ett sådant projekt. Matti Vanhanen har uttryckt en önskan om att slutföra tjänstedirektivet vid andrabehandlingen till hösten. Jag är säker på att vi kan lyckas med detta, eftersom ministerrådets beslut att införliva och vidareutveckla parlamentets grundläggande krav ger oss grunden för att kunna göra det. Jag är övertygad om att det säkert kommer att vara möjligt att nå en kompromiss om tjänstedirektivet under det finska ordförandeskapet. Jag skulle väldigt gärna vilja se detta.
Detta är ett uttryck för den gemensamma viljan att göra ett åtagande för en värdegemenskap inför allmänheten. Detta är trots allt vad vi vill nå – och Matti Vanhanen uttryckte detta mycket tydligt i sitt tal: vi vill utveckla värdegemenskapen, avgöra EU:s framtid och se till att vi inte bara har en fri inre marknad, däribland för tjänster, utan att det även finns respekt för de medborgerliga rättigheterna, arbetsrätt, sociallagstiftning, konsumentskydd och patientskydd. Detta är vad vi vill åstadkomma, och det är också det rätta sättet att verkligen se till att medborgarna säger ja till EU i framtiden. Detta skulle vara det bästa vi kan åstadkomma.
Den viktigaste frågan är konstitutionen för Europa, och detta är den bästa gåvan som Matti Vanhanen kan ge sig själv på hundraårsdagen för rösträtten i Finland.
Elmar Brok (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Finland är det första ordförandeskapet sedan Europeiska unionens utvidgning den 1 maj 2004 som hör hemma vid Östersjöns kust, vilket utvidgningen med åtta länder naturligtvis har gjort till ett . Det finska ordförandeskapet har därför förutsättningar för att utveckla strategiska dimensioner som också är kopplade till den nordliga dimensionen, eftersom det även finns en icke-medlemsstat som gränsar till Östersjön, nämligen Ryssland. Finlands erfarenheter gör landet särskilt väl lämpat för att utveckla ytterst konstruktiva förbindelser i denna region, och detta omfattar även frågor som en trygg energiförsörjning. Vi sätter vårt hopp till Finland i denna fråga.
Min andra kommentar är att det finska ordförandeskapet, i samarbete med kommissionen, åtminstone måste göra de första försöken att nå en ny balans mellan utvidgningarna och Europeiska unionens kapacitet att klara av dem. Vi måste erbjuda framtidsutsikter till EU-medlemskap till många länder, men detta kan inte alltid innebära fullt medlemskap. Vi måste finna andra vägar – och i Barrosorapporten förklarar både Europeiska rådet och kommissionen att de har för avsikt att ta viktiga initiativ i denna fråga. Vi bör vänta till december och se hur långt vi kan komma med denna diskussion.
För det tredje har historien visat att EU endast står starkt när vi har ett gemenskapens Europa, eftersom det är endast då vi är i stånd att handla, och vi endast då visar kontinuitet. Det är därför det är särskilt nödvändigt att det utvidgade EU tar itu med frågan om konstitutionsfördraget.
Jag är tacksam mot rådsordföranden för att han engagerar sig i ratificeringen av konstitutionsfördraget. Detta överensstämmer med det efterföljande tyska ordförandeskapets ståndpunkt, vilket i sin tur innebär att det bör finnas ett konstruktivt samarbete om att utarbeta den förklaring som Tyskland ska göra vid slutet av sitt ordförandeskap. Jag anser att jag även kan säga att detta bör vara alla gemenskapsinstitutioners ståndpunkt, för att konstitutionsfördraget – och vi måste vara mycket mer fantasifulla när det gäller det – ska kunna träda i kraft 2009. Att bara plocka de bästa russinen ur kakan kommer inte att vara oss till någon hjälp här, eftersom detta skulle skada det tillvägagångssätt som vi måste välja för att tydligt förklara för allmänheten varför vi behöver ett konstitutionsfördrag – vilket ger allmänheten fler rättigheter och medför ökad insyn. Vi behöver inte bara ett fungerande EU, utan också ett EU med demokrati och insyn. Därför är konstitutionsfördraget så viktigt. 
Guido Sacconi (PSE ).
   – Herr talman, herr Vanhanen, mina damer och herrar! Herr Vanhanen, i ert anförande nämnde ni, precis som kommissionens ordförande José Manuel Barroso, att det är nödvändigt att främja ett EU som visar resultat för att återvinna medborgarnas förtroende, naturligtvis utan att skapa några motsättningar mellan detta resultatbaserade EU och värdegemenskapen och konstitutionen.
När det gäller arbetsuppdelningen i parlamentet tillhör jag, som föredragande för Reach, den kategori av sherpas som arbetar för att leverera resultat, som min kollega Evelyne Gebhardt. Av den anledningen välkomnar jag varmt att ni har tagit med slutförandet av lagstiftningsprocessen om Reach bland era prioriteringar, och att ni har gjort detta genom att placera denna fråga i kapitlet om ”konkurrenskraft”.
Huvudsyftet med Reach är naturligtvis att skydda människors hälsa och miljön, men Reach är också ett kraftfullt incitament för innovation. I detta avseende har både rådet och parlamentet presterat ett alldeles utmärkt resultat under de år av arbete vi har bakom oss, eftersom de i stor utsträckning har sammanjämkat sina ståndpunkter och har gjort detta instrument mycket mer användbart, och även har gjort detta i en insats för att öka innovationen.
Jag är övertygad om att en överenskommelse i andrabehandlingen kommer att bli möjlig under ert ordförandeskap. Båda lagstiftarna måste dock göra framsteg. Ett litet framsteg, eftersom det redan har funnits stor enighet, men det krävs fortfarande framsteg. Jag säger detta till er eftersom det kommer att finnas personer som kommer att råda er att inta en fast hållning och inte göra några eftergifter. För min del är jag dock villig att göra framsteg, och jag är övertygad om att ni också kommer att vilja göra detta. 
Gunnar Hökmark (PPE-DE ).
   – Herr talman! Herr statsminister! Herr kommissionsordförande! Som företrädare för inte bara ett grannland, utan också ett broderland vill jag gärna säga att jag känner stolthet och förväntan inför det finländska ordförandeskapet. Vi har i allra högsta grad en gemensam historia och en gemensam geografi, men också en gemensam nutid. Vi blev tillsammans medlemmar i Europeiska unionen och räknas fortfarande till de nya medlemmarna, med den fräschör som detta kan innebära. Vi har fått uppleva hur utvidgningen av Europeiska unionen under de senaste åren totalt har förändrat vår värld tack vare det europeiska samarbetet, där Östersjön idag i allra högsta grad är ett hav som binder länder samman.
Vi har ett internationaliserat näringsliv som visar oss att detta är en förutsättning för välstånd och arbete, inte ett hot mot vår välfärd. Vi har ett näringsliv som alltmer växer samman. Vi samarbetar också om en gemensam ”battle group” som är den enda som förenar små länder tillsammans. Finland är också ett exempel för oss andra som ställer stora krav på ert ordförandeskap. Det gäller den finländska energipolitiken, där ni kan förena ökad konkurrenskraft och minskat beroende till omvärlden med större hänsyn till miljön och Kyotomålen.
Det gäller Finlands unika förmåga att hantera samvaron med Ryssland som gör att detta ordförandeskap har en möjlighet att lägga grunden för en solid Rysslandspolitik för hela Europeiska unionen. Det gäller våra erfarenheter av utvidgningen som ställer krav på att Finland med bestämdhet och målmedvetenhet för frågan om en fortsatt utvidgning framåt med tydliga krav men också ett tydligt mål, bland annat med sikte på att Turkiet ska kunna bli medlem. Det gäller också självfallet att med den öppenhet och målmedvetenhet som präglar Finland se till att göra Europeiska unionen till ett samarbete som är öppet, transparent och lättillgängligt för dess medborgare. Jag önskar er all lycka till. Kraven är stora på grund av att föredömet är tydligt. 
Lasse Lehtinen (PSE ).
   – Herr talman! Många här i parlamentet anser att unionens trovärdighet i folkets ögon måste förbättras. Av detta skäl vill Finland under sitt ordförandeskap se förtroendeingivande agerande som betyder något för människornas vardagsliv.
Folket har rätt att förvänta sig att det gränsöverskridande samarbetet ska genomföras i alla livsaspekter, till exempel när det gäller kampen mot brottsligheten, och inte bara den inre marknaden. Brottslingar rör sig fritt mellan ett land till ett annat och har kontaktnät över gränserna. Medlemsstaternas polismyndigheter misslyckas däremot med att hålla kontakt med varandra och saknar ömsesidigt förtroende. Brottslingarna har alltför stort försprång. Därför behöver Finland stöd från de andra medlemsstaterna och Europaparlamentet i arbetet med att förbättra beslutsprocessen inom rättsliga och inrikes frågor. 

Francisco José Millán Mon (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag instämmer, herr statsminister, i tanken om ett EU som visar resultat. För många människor är kriget något som skedde för mycket länge sedan, och de tar freden för given. Europeiska unionen måste därför vinna medborgarnas förtroende genom att åstadkomma påtagliga resultat när det gäller dagens problem. Jag skulle därför vilja att ert ordförandeskap når större framgångar, bättre resultat.
EU måste vara till hjälp för att hantera transnationella hot, såsom terrorism och organiserad brottslighet, och lugna medborgarnas farhågor om globaliseringen. EU måste också bidra till att hantera migrationsströmmarna på lämpligt sätt, bland annat när det gäller effektiv bekämpning av olaglig invandring. Detta är en dramatisk och aktuell fråga i mitt land – ni har nämnt fallet med Kanarieöarna – och i andra länder i södra Europa. Den olagliga invandringen leder till stort lidande och dödsoffer.
Jag hoppas därför att detta problem kommer att prioriteras under denna sexmånadersperiod, och inte bara Ryssland och energin. Jag anser att det är mycket lämpligt att Finland tar över ordförandeskapet nu och att det bör göra framsteg med frågan om en europeisk invandringspolitik. Europeiska rådet i Tammerfors utgör en historisk milstolpe i byggandet av området med frihet, säkerhet och rättvisa.
Herr talman! I slutsatserna från Europeiska rådet i Sevilla och Thessaloniki förklarade man att frågan om migrationsströmmar skulle prioriteras i Europeiska unionens förbindelser med tredjeländer. Jag anser att detta är en grundläggande faktor i det tillvägagångssätt som vi bör välja.
Unionen måste kräva att ursprungs- och transitländerna samarbetar nära för att bekämpa det drama som den olagliga invandringen utgör, och att de samarbetar om en ordnad hantering av dessa strömmar. Unionen måste hjälpa dem att inrätta bättre gränskontroller och förbättra övervakningen och bekämpa maffiorna effektivare. Detta bör vi göra i våra egna länder också, till exempel genom att få slut på ensidiga legaliseringsåtgärder och förbättra de materiella och de mänskliga resurserna vid våra gränser.
Det krävs även medel, och jag beklagar att endast 50 cent av varje 100 euro som budgeteras i budgetramen anslås till invandringsfrågor.
Avslutningsvis vill jag kort nämna en av ert ordförandeskaps prioriteringar: utvidgningen. Denna sexmånadersperiod kommer att bli den sista etappen i Rumäniens och Bulgariens ansträngningar för att ansluta sig till unionen den 1 januari 2007. Detta är det gemensamma mål som vi alla delar, och jag hoppas att kommissionen kommer att bekräfta detta datum i den rapport som den kommer att lägga fram i början av hösten. 
Alexander Stubb (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr statsminister, herr kommissionsordförande! Jag har tre kommentarer.
Den första kommentaren gäller ordförandeskapet. Ordförandeskapet behöver tre saker för att lyckas. För det första måste det vara väl förberett. Finländarna har återigen förberett sig beundransvärt väl. För det andra måste det vara objektivt. Vi behöver också lite tur med dagordningen, och jag tror att vi har lite tur med den.
Den andra punkten handlar om insyn. Jag har ett konkret förslag för toppmötet i Lahtis. Jag föreslår att de tre första uttalandena, ert och kommissionsordförandens uttalande och uttalandet från Europaparlamentets talman, filmas och visas öppet för oss. 
Jag vill ta den tredje och sista punkten på engelska för att se till att den går fram: den har att göra med konkurrenskraft och fotboll.
Det finns ett intressant samband. I världsmästerskapet gäller att ju mer konkurrenskraftig man är i fotboll, desto mindre konkurrenskraftig är man kanske inom ekonomin, ju mer konkurrenskraftig man är inom ekonomin, desto mindre konkurrenskraftig är man i fotboll. Mitt förslag till statsminister Matti Vanhanen inför EM 2008 är: var snäll och bevara den finska ekonomins konkurrenskraft och hjälp vårt lag igenom till EM 2008 också. Dessa två saker kan gå hand i hand.
Jag önskar ordförandeskapet lycka till. 
Matti Vanhanen,
   – Herr talman! Jag höll diplomatiskt tyst när diskussionen kom in på fotbollen. Vår uppgift, rådets, parlamentets och kommissionens uppgift, är att se till att världens fyra – eller helst 25 – bästa nationer är europeiska: detta är vårt gemensamma ansvar.
Jag instämmer i många av era bedömningar och åsikter om mitt tal och mitt sätt att presentera ämnet. Jag är kanske något tjänstemannamässig, och det kan mycket väl vara så att jag har en benägenhet att göra upp listor, men jag har inte för avsikt att ändra min stil. Jag vet att jag inte kommer att komma undan med retorik med knappast någon av er, och jag kommer inte ens att försöka. Likväl har denna debatt visat att det finns mycket passionerade åsikter om många av dessa europeiska frågor, och det kanske kommer att vara nödvändigt att hålla huvudet kallt för att sammanjämka alla dessa åsikter. Detta är nog en bättre lösning än knastertorr retorik.
Härvidlag har jag fått väldigt många goda råd och vägledning. Jag kan inte kommentera allas anföranden. Jag vill dock börja med Gary Titleys anförande, eftersom han är ett slags gudfader för oss. För en tid sedan utarbetade han en rapport om det finska ordförandeskapet, och han var den förste ledamoten av Europaparlamentet som jag kort gjorde bekantskap med när vi deltog i samma kommitté som gemensamt inrättats av den finska riksdagen och Europaparlamentet. Han gav mig några goda råd: handling, handling och åter handling. Förhoppningsvis kommer han också att beskriva det finska ordförandeskapet på detta sätt.
Hans-Gert Poettering kom med den lämpliga kommentaren att ordförandeskapen bildar en sexmånaderskedja. Det är följaktligen även normalt att samma frågor som ni har hört många gånger kommer att finnas med på det finska ordförandeskapets dagordning. Om jag minns rätt klagade en av er på detta. Denna kedja är nödvändig. Ni sitter i Europaparlamentet i fem år. Kommissionen sitter i sex år. Det finns en naturlig långsiktig aspekt för allt detta bland er. För rådet måste den långsiktiga aspekten skapas genom ömsesidigt samarbete mellan ordförandeskapen, eftersom vi behöver kontinuitet. Vi måste lägga vår energi på detta.
Det krävs att alla är involverade under femtioårsjubileet och förklaringen nästa vår, och jag välkomnar de förslag som har lagts fram här under sammanträdet. Jag instämmer i Martin Schulz’ kraftfullt uttryckta åsikt att unionen behöver verktyg som vi kan använda för att bemöta de utmaningar som är viktiga för oss. På hans kommentarer om behovet av utvidgning och ett nytt fördrag svarar jag att det inte finns den allra minsta meningsskiljaktighet mellan kommissionens ordförande José Manuel Barroso och mig själv. Som det är nu har vi mekanismerna för utvidgningen, men alla vet att det sunda förnuftet säger att vi också behöver ett nytt fördrag, åtminstone på längre sikt. Jag tackar Martin Schulz och Graham Watson för deras stöd och för de fasta men nyttiga påtryckningar som ni har utövat för att vi ska kunna göra framsteg i beslutsfattandet inom ramen för den tredje pelaren.
Daniel Marc Cohn-Bendit kritiserade mig för att jag inte tog upp frågan om laglig invandring. Detta är en viktig punkt i vårt program, och jag nämnde den. Jag nämnde den i samband med faktorer som har att göra med EU:s framgång. Vi behöver även laglig invandring för att EU ska lyckas. Den utgör en väg mot EU:s framgång i den globala konkurrensen i framtiden.
Esko Seppänen kritiserade Finlands målsättning att ratificera konstitutionen, och sa att vi inte respekterar resultatet av folkomröstningarna i Frankrike och Nederländerna. Det gör vi sannerligen, men vi respekterar också Finlands rätt att inta en egen ståndpunkt om det förhandlade fördraget, denna brett baserade kompromiss som nåddes tidigare.
Vi har också rätt att ge uttryck för våra åsikter om den, och detta gör vi med hänvisning till vår egen konstitution, och de frågor som tas upp och de ratificeringsförfaranden som fastställs i den.
Brian Crowley nämnde särskilt nya energikällor, och jag håller fullständigt med om det han sa i sitt anförande.
Nigel Farage sa att en gemensam asylpolitik i EU är en skrattretande tanke. Det är den inte. Tvärtom, vi behöver en gemensam asylpolitik. Det är exakt vad EU behöver, vilket gäller många saker som är av central vikt för de inre och rättsliga frågorna.
Det är just när det gäller dessa frågor som vi behöver ett område med frihet och rättvisa. Vi behöver gemensamma standarder och gemensamma bestämmelser, och vi är i mycket stort behov av gemensamt agerande enligt samma linjer. Vi behöver både samarbete mellan våra länder och ett tydligt mandat för Europeiska unionen.
Reino Paasilinna tog upp den känsliga frågan om huruvida energipolitiken utgör ett vapen för en del i världen. Denna fråga tas upp mycket ofta. Vårt svar är att energipolitiken inte ska användas som ett vapen i den globala politiken. EU:s linje bör tvärtom vara att energipolitiken är en normal del av verksamheten. Den måste vara affärsbaserad, bör helt klart fungera åt båda håll, och alla berörda parter ska ha samma rättigheter. Den måste bygga på långsiktiga och tillförlitliga avtal och marknadspriser. På så sätt kan vi dra nytta av varandra i vårt agerande. Energipolitiken mellan EU och Ryssland i synnerhet ingår i ett strategiskt partnerskap. Ryssland behöver EU:s teknik och även de pengar vi spenderar, och vi behöver rysk energi. Detta partnerskap kan bidra till att förbättra både EU:s och Rysslands framgångar globalt sett.
Anneli Jäätteenmäki nämnde särskilt öppenheten, och jag instämmer fullständigt i hennes kommentar om att den viktigaste aspekten av detta är allmänhetens tillgång till handlingar. Vi räknar med att kommissionen kommer utarbeta ett dokument om översynen av en gemenskapsförordning om insyn, och vi kommer att föra fram detta som ett diskussionstema i rådet under vårt ordförandeskap.
Allt som har sagts om frågan om klimatförändringar under debatten, inklusive det som Satu Hassi sa, kommer dessutom att beaktas.
Timothy Kirkhope betonade vikten av att utvärdera effekterna av lagstiftningen. Detta är också en grundläggande del av politiken för bättre lagstiftning. Detta kommer att vara kommissionens, rådets och parlamentets ansvar: alla institutioner som deltar i det lagstiftande arbetet. Vi måste betrakta vårt lagstiftningsarbete som en grund för konsekvensanalyser. Som jag sa i mitt anförande har detta både samband med effekterna på vår konkurrenskraft och miljön och effekterna på den sociala välfärden. Detta måste ingå i den normala lagstiftningsprocessen.
Hannes Swobodas anförande om Turkietfrågan var klokt. Jag stöder fullständigt det som kommissionsordföranden José Manuel Barroso uppmärksammade när det gäller förhandlingarna med Turkiet i sitt anförande.
Tobias Pflüger beskrev Finland som neutralt. Jag måste rätta honom i detta. Finland är medlem i EU. Vi var en gång ett politiskt neutralt land, under järnridåns tid. Nu är vi medlemmar i unionen, vi ingår i denna värdegemenskap, som har en gemensam politik, och dessutom en gemensam utrikespolitik.
Han kritiserade det faktum att vi leder in unionen på militära insatser och nämnde, som ett exempel, den operation vi har inlett i Demokratiska republiken Kongo. Detta handlar enbart om att se till att valet är demokratiskt. Det är exakt dessa slags uppgifter som unionen bör delta i. Det ger starkt stöd till de grundläggande värderingar som vår existens är beroende av.
Poul Nyrup Rasmussen nämnde det extra sociala toppmöte som vi kommer att hålla, och att folket, i valet mellan flexibilitet och säkerhet, måste känna att de är trygga. Detta kommer att bli en spännande uppgift när vi inför reformer. När vi bemöter globaliseringens utmaningar måste vi kunna genomföra reformer på ett sådant sätt att vi även är världsledande i ekonomi och sysselsättning, men detta måste ske på ett sådant sätt att folket har förtroende för det. I detta avseende har arbetsmarknadens parter en särskilt viktig funktion att fylla. Vid detta toppmöte har vi för avsikt att tala lite om den konsensusmodell som Finland, för sin del, har tillämpat med viss framgång för att nå vissa slags resultat.
I detta avseende kommer jag slutligen att besvara Edite Estrelas fråga om jämställdhet. Frågan om att införa en förordning om inrättande av ett institut för jämställdhet övervägs för närvarande. Förhoppningsvis kommer vi att nå resultat där. Under vårt ordförandeskap kommer vi likaså att rikta uppmärksamheten på frågor som handel med och våld mot kvinnor.
Jerzy Buzek nämnde det som i själva verket är den viktigaste av det finska ordförandeskapets prioriteringar: innovationspolitiken. Det sjunde ramprogrammet är en viktig beståndsdel i detta. Europeiska tekniska institutet är ett viktigt initiativ, och det måste finnas en lämplig struktur för detta. Generellt sett kommer ni under denna sexmånadersperiod emellertid få höra uttrycket innovationspolitik gång på gång. Det är det budskap som vi vill slå på trumman för i unionen. Dessutom, om det finns något som jag hoppas att det finska ordförandeskapet kommer att bli ihågkommet för, kommer det att vara att vi aldrig slutade tala om innovationspolitik och hur viktig den är. I själva verket gav Jerzy Buzek en mycket åskådlig beskrivning av det slags faktorer som innovationspolitiken bör innehålla.
När det gäller Elmar Broks anförande om vikten av Östersjöregionen, måste jag påminna er om att det nu är ett gemensamt hav. Det gladde mig att lyssna till det ni hade att säga, och vi har för avsikt att se till att Östersjöfrågan är en aktuell fråga. De framsteg vi gör med den nordliga dimensionen är tillräckliga för att ge oss de verktyg som vi behöver för att förbättra situationen även när det gäller Östersjön.
Till Gunnar Hökmark från Sverige kan jag bara säga att Finland och Sverige var samma land i 700 år, och om några år kommer vi att fira att vi gick skilda vägar. Under de senaste 11 åren har vi däremot varit del av samma gemenskap inom ramen för unionen, och vi har ett mycket nära partnerskap.
Jag vill gärna avsluta med en kommentar om Francisco José Millán Mons anförande om situationen på Kanarieöarna. Förhoppningsvis finns det något symboliskt med att Finland, det nordligaste landet i unionen, till och med har velat sända en gränspatrull och ett bevakningsflygplan till Kanarieöarna för att hjälpa och visa solidaritet, och för att visa att de problem som vi har i de olika delarna av EU, även när det gäller den olagliga invandringen, delas av oss alla. Vi måste visa solidaritet inom unionen. Dessa frågor är gemensamma för oss alla. Jag skulle också vilja att det finska ordförandeskapet agerar i en sådan anda i unionen under de kommande sex månaderna.
Tack, herr talman, för möjligheten att tala här i parlamentet, och jag hoppas att vi kommer att åtnjuta det mest givande samarbete med parlamentet, dess utskott och politiska grupper under de närmaste sex månaderna.
José Manuel Barroso,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag anser att alla de viktiga punkterna redan har tagits upp, men vill gärna betona ett par punkter, och särskilt gå tillbaka till de frågor som togs upp under debatten.
För det första är vi mycket positivt inställda till det synsätt som omnämns som ”EU ska visa resultat”, men jag vill klargöra att detta resultatinriktade EU inte är något alternativ till värdegemenskapen, utan tvärtom är verktyget för att stärka anslutningen till dessa värderingar. Det handlar om att ta två vägar samtidigt, och att var och en av dessa vägar kan förstärka den andra. Vår vision av ett EU som stöder verkliga projekt bygger i högsta grad på tanken att vi behöver förstärka de förutsättningar som krävs för att skapa ett EU med en dimension av social sammanhållning och rättvisa, ett EU med en politisk vision, ett EU som är villigt att använda sin auktoritet för att utöva sitt inflytande och främja sina värderingar i hela världen. Därför anser vi att det är viktigt att följa båda dessa vägar samtidigt.
För att besvara den fråga som ställdes till mig om sambandet mellan utvidgningen och en konstitutionell reform har jag sagt många gånger att Nice inte är tillräckligt. I ett utvidgat EU – och vi befinner oss redan i ett utvidgat EU – måste vi reformera institutionerna för att göra dem effektivare och mer demokratiska, och förbättra samordningen av EU:s agerande i världen.
Dessutom var det konstitutionsfördrag som förhandlades fram mellan medlemsstaterna redan utformat för ett EU med 25 medlemsstater, vilket ytterligare förstärker tanken att ett EU med 27 eller fler medlemsstater kommer att behöva en institutionell reform. Detta är helt klart kommissionens inställning.
När det gäller detta ordförandeskaps specifika prioriteringar vill jag gärna betona något som framgår mycket tydligt av debatten: den tonvikt som läggs vid innovation. Vi anser att toppmötet i Lahtis kan bli ett stort ögonblick för EU om stats- och regeringscheferna faktiskt kan enas om att åstadkomma konkreta resultat inom ramen för innovationsdagordningen. Som flera av er betonade här i dag har EU många utmärkta universitet och forskningsinstitutioner, men vi saknar kapaciteten att omsätta all denna verksamhet till mer konkreta resultat för vår kontinents ekonomi och konkurrenskraft. Vi måste följaktligen förbättra kopplingen mellan kunskap, vetenskap och forskning å ena sidan, och konkreta resultat å den andra sidan, och innovationen är nyckeln till detta. Finland kan utnyttja sin avsevärda erfarenhet och sin särskilda auktoritet för att bidra till att nå konkreta resultat.
Ett annat område där våra åtgärder kommer att bedömas under de närmaste sex månaderna är området med frihet, säkerhet och rättvisa. Denna debatt har klargjort att det finns ett brett stöd för att göra mer även på gemenskapsnivå. Det finns naturligtvis en mellanstatlig dimension – vi kan göra mer när det gäller samarbetet mellan regeringarna – men vi behöver också en gemenskapsdimension inom vissa områden, till exempel inom hanteringen av både laglig och olaglig invandring. De problem som några av våra medlemsstater, såsom Spanien, för närvarande upplever är inte bara deras problem, utan är gemensamma för hela EU. Under dessa omständigheter står det klart att vi inte kan skilja mellan den lagliga och den olagliga invandringen, och att vi behöver en EU-taktik på detta område.
När det gäller denna fråga anser jag att vi alla – det finska ordförandeskapet, medlemsstaterna och vi – i slutet av dessa sex månader kommer att bedömas utifrån vår vilja att, på grundval av det befintliga fördraget, åstadkomma bättre resultat på området för säkerhet och rättvisa, vilket naturligtvis även omfattar invandringsfrågan.
En annan fråga som parlamentet betraktar som ytterst viktig, och som även är en prioritering för det finska ordförandeskapet, är energifrågan, och inom detta område måste vi mycket tydligt klargöra våra avsikter, särskilt med avseende på förbindelserna med Ryssland.
För det första är vi positivt inställda till ett konstruktivt partnerskap med Ryssland i energifrågorna, men vi föreslår inte bara att vi ska utveckla goda förbindelser med Ryssland, utan även diversifiering, vilket klart framgick av den strategirapport som kommissionen har utarbetat. Lösningen på EU:s energiproblem är diversifiering: diversifiering av ursprungslandet, leverantörslandet och transitlandet, och även diversifiering av våra energikällor, särskilt genom att öka investeringarna i förnybar energi. Så lösningen för energin är att diversifiera, och inte låsa in oss själva i förbindelser med en enda partner, hur viktig denna partner än kan vara.
För det andra, och fortfarande med avseende på Ryssland, måste vi tala klarspråk: i det förhandlingsmandat som vi lade fram inför rådet när det gäller våra förbindelser med Ryssland är första punkten på listan inte energi, eller ens handel – nej, den första frågan handlar om mänskliga rättigheter, respekt för demokratin och för rättsstatsprincipen. Detta är den nödvändiga förutsättningen för att utveckla ett särskilt partnerskap med ett land som vi naturligtvis vill bygga upp en förbindelse med, och som också vill bygga upp förbindelser med oss.
Avslutningsvis vill jag gärna säga något om den kontinuitet som Matti Vanhanen uttryckte sig så vältaligt om. Det är sant att vi, Europaparlamentet, kommissionen och de olika ordförandeskapen var och en har en specifik avsikt, men ibland finns det ett problem med kontinuitet över tiden, vilket även identifierades under förhandlingarna om konstitutionsfördraget. Jag anser att vi börjar göra framsteg inom detta område, vilket det österrikiska ordförandeskapet visade. Ordförandeskapen står alla i förbindelse med varandra, och detta är ett mycket positivt tecken på att den konstitutionella frågan om att bevilja ett mandat tydligt har tagits upp. I denna fråga stöder jag det praktiska tillvägagångssättet som bygger på resultat, och även det konstruktiva tillvägagångssätt som det finska ordförandeskapet har valt.
Mina damer och herrar! När vi talade om att EU ska visa resultat, visste vi inte att fotbollen så snart skulle visa Europas förmåga att prestera det bästa resultatmässigt sett. En del av er gav efter för frestelsen att använda fotbolls-VM för att visa att vi kan vara stolta över våra resultat även inom detta område, men jag anser att vi, vilket ni också har betonat, när det handlar om ekonomi och konkurrenskraft, har vår konkurrenskraftsbaserade modell och våra värderingar, och därför kan och måste vi åstadkomma fler resultat. Jag är övertygad om att vi kommer att kunna göra detta under det finska ordförandeskapet.
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Trots en lätt nordisk touche här och där betonar det finska ordförandeskapet inriktningen på EU:s gamla, återkommande teman, med tonvikt på slutförande av den inre marknaden, avreglering av marknaden för tjänster, konkurrens, och den väl upptrampade vägen med Bolkesteindirektivet, med andra ord arbetsgivarorganisationernas prioriteringar, med den europeiska industri- och arbetsgivarorganisationen Unice vid rodret. De sociala aspekterna kommer att påverkas negativt av avregleringspolitiken, och genom fördjupandet av den inre marknaden för tjänster behandlas de fortfarande som om de vore av underordnad betydelse.
Dessutom, och frånsett detta stänk av nordisk anstrykning och landets förbindelser med Ryssland, dess nära granne, har betoningen placerats på militarisering, och man har valt alternativet med interventioner i krissituationer, i stället för än en politik som är oberoende av Förenta staternas utrikespolitik. Ordförandeskapet har faktiskt lovat att lägga tonvikten på ingripanden i rättsliga och inrikes frågor, vilket, med tanke på kommissionens dagordning, understryker våra farhågor när det gäller utvecklingen av en invandringspolitik med ”fästning Europa”.
Vi förväntar oss mycket lite av detta ordförandeskap och är inte beredda att hellre fria än fälla, eftersom vi motsätter oss det mesta av dess politik. 
Katalin Lévai (PSE ).
   – Under sin period ställdes det österrikiska ordförandeskapet inför några verkliga utmaningar, och nu måste även Helsingfors bemöta några av dessa aspekter. En aspekt som med rätta intar en framträdande plats bland dessa utmaningar är konstitutionsfördragets framtid, som kräver mer samråd och en högre profil.
Jag vill välkomna Finlands initiativ, som omfattar bättre lagstiftning, förutom beaktande av proportionalitets- och subsidiaritetsprinciperna. Vi bör fatta nya beslut och även aktualisera de gamla besluten, med hänsyn till de ekonomiska och miljömässiga, men främst de sociala, aspekterna.
Jag håller med ordförande José Manuel Barroso när han säger att den känsla av balans som finländarna har kan ge EU:s stormiga politiska klimat en viss harmoni genom att garantera ett tillfälle att främja Europeiska unionens politik för innovation. Att öka forskarnas och de studerandes rörlighet samt befästa det europeiska kunnandet är grundläggande faktorer för detta framåtskridande.
Det är redan ytterst viktigt att EU-medborgarna känner till EU:s institutionella system, hur det fungerar, och att de är förtrogna med de beslut som påverkar deras liv. Därför applåderar jag starkt det finska ordförandeskapets ambition att skapa ett EU som stöder samarbete inom EU-institutionerna och kommunicerar mer effektivt med sina medborgare. Jag samtycker även till reglerande nationella vetorätter för att göra genomförandet mer effektivt.
Jag stöder Helsingfors’ politik för mänskliga rättigheter, där de betonar behovet av att inta ett gemensamt synsätt för att försvara de mänskliga och de grundläggande civila friheterna. Jag anser att det är viktigt att ha ett gemensamt tillvägagångssätt för att förhindra olaglig invandring, särskilt människohandel och utnyttjande av arbetstagare.
Det enda sättet för Europeiska unionen att bemöta globaliseringens ökande utmaningar är att befästa EU:s demokratier och skapa en välstrukturerad socialpolitik. 

Talmannen.
   – Mina damer och herrar! Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om situationen i Palestina. 
Paula Lehtomäki,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Som vi alla mycket väl känner till utvecklades situationen dramatiskt i Palestina förra veckan. Vi har alla spänt följt tillfångatagandet av en israelisk soldat och den påföljande israeliska operationen. Vi har också varit oroade över den fortsatta beskjutningen med Qassamraketer mot Israel från Gaza. Eftersom läget i regionen fortfarande är mycket allvarligt vill jag i detta första anförande i Europaparlamentet inrikta mig på att uttrycka EU:s synpunkter på den rådande krisen.
Jag vill redan från början upplysa om att den finske utrikesministern Erkki Tuomioja diskuterade situationen i regionen med den israeliske utrikesministern Tzipi Livni i Helsingfors i går. Erkki Tuomioja hade också telefonkontakt med Palestinas president Mahmoud Abbas och den egyptiske utrikesministern Aboul Gheit. EU:s särskilde representant, Marc Otte, har också varit i regionen denna vecka och har varit i kontakt med flera olika parter.
Det är viktigt att palestinierna släpper den tillfångatagne israeliske soldaten omedelbart. Den palestinska förvaltningen måste också stoppa det fortsatta våldsamma angreppet med Qassamraketer mot Israel från Gaza. Israel för sin del måste upphöra med sin militära operation. Unionens fasta linje är att alla aktioner som strider mot internationell rätt måste upphöra. Vi bör också påpeka att vi inte kan godta oproportionerliga åtgärder eller åtgärder som straffar hela befolkningen.
Vi i unionen är särskilt oroade över civilbefolkningens lidande. Det är viktigt att påpeka att det är båda parters plikt att skydda civilbefolkningen. Vi vet också att den humanitära situationen i regionen var problematisk redan tidigare, och att civilbefolkningen kommer att lida ännu mer nu när infrastruktur förstörs, såsom kraftverket i Gaza. Detta ledde inte bara till problem med elförsörjningen, utan också med vattenförsörjningen och avloppsnäten. Även sjukhusen drabbas till exempel av konsekvenserna av bombningen av kraftverket. Vi fördömer även Israels attacker mot den palestinska förvaltningens infrastruktur. I detta sammanhang måste det klargöras att Europeiska unionen inte automatiskt kommer att agera kassör när återuppbyggandet inleds.
Vi kan inte heller godta att Israel har häktat ett stort antal palestinska ministrar och parlamentsledamöter. De måste friges, eller åtminstone garanteras en rättvis rättegång.
Det som kvartetten formellt har fastställt som sina krav när det gäller den Hamasledda palestinska regeringen står fortfarande fast. Den palestinska regeringen måste erkänna följande principer: icke-våld, erkännande av Israels rätt att existera, och uppfyllande av befintliga överenskommelser och skyldigheter.
I samband med detta vill jag nämna den överenskommelse som har nåtts mellan Hamas och Fatah, och som bygger på ”fångdokumentet”. I en situation där de dåliga förbindelserna mellan Fatah och Hamas tycktes nå ett akut skede som hotade freden, var det ett steg i rätt riktning att de lyckades nå en överenskommelse på detta sätt, även om det än så länge inte betyder att EU:s och kvartettens villkor uppfylls på lämpligt sätt.
Hur ska vi ta oss igenom den nuvarande krisen? Europeiska unionen betonar att krisen endast kan lösas genom diskussioner. När det gäller konflikten mellan Israel och palestinierna var det ett lovande drag att Israels premiärminister Ehud Olmert och den palestinske presidenten Mahmoud Abbas träffades för två veckor sedan. Det var också lovande att de beslutade att sammanträffa snart igen. En snabb återgång till denna väg, att hålla kontakten och förhandla, är mycket viktig. Endast en förhandlingslösning kan leda till en permanent och varaktig fred.
Även om möjligheterna att inleda en fredsprocess återigen tycks vara mycket små under de rådande omständigheterna måste tanken på en tvåstatsmodell hållas levande. Vapen och ensidigt agerande kommer inte att leda till fred. Europeiska unionen och Finland, som det land som innehar ordförandeskapet, är engagerade i arbetet med att hjälpa båda sidor att nå en fredsuppgörelse. 
Benita Ferrero-Waldner,
   . – Herr talman! Vi är alla oerhört oroade av händelseutvecklingen i de palestinska områdena. Detta är mycket oroande tider: osäkerheten, våldet mellan olika fraktioner, Qassamraketerna, beskjutningarna. Attacken av militanta palestinska fraktioner i Karem Shalom och bortförandet av den israeliska soldaten, följt av det plötsliga angreppet på Gaza av israelisk militär, signalerar en mycket oroande upptrappning.
I sitt uttalande förra veckan fördömde Europeiska unionen i starka ordalag dessa gärningar, och vi har just hört det som rådsordföranden har sagt. Förra veckan uppmanade jag båda sidor att ta ett steg tillbaka, för att visa återhållsamhet. Nu upprepar jag denna uppmaning. Alla sidor måste tänka på sitt ansvar oerhört noga. Alla parter måste avstå från alla åtgärder som bryter mot internationell rätt, och vi måste insistera på att den palestinska ledningen gör allt i sin makt för att få ett slut på våldet och terroristverksamheten. Europeiska unionen har uppmanat till ett omedelbart och ovillkorligt frisläppande av korpral Gilad Shalit. Detta agerande gör det bara värre för det palestinska folket, vilket vi nu ser.
Men vi måste också se till att israelerna agerar förståndigt. Vi förstår deras ilska, men det bästa sättet att ta itu med det som är allra mest angeläget är att använda diplomati, inte att förstöra livsnödvändig infrastruktur, arrestera ledamöter av det palestinska lagstiftande rådet eller beskjuta premiärministerns kontor.
De senaste händelserna har förvärrat situationen för den palestinska befolkningen avsevärt, och det är, måste jag säga, en källa till både sorg och djup frustration för oss. Skadegörelsen på Gazas enda elverk har lett till att hundratusentals palestinier saknar el och skulle kunna få allvarliga humanitära följder.
Allt måste göras för att förhindra att den humanitära situationen förvärras ytterligare. Israel har förstått sitt ansvar för det palestinska folkets välbefinnande, och en omedelbar åtgärd måste bli återinförandet av elektricitet till de palestinska områdena. Båda sidor måste backa tillbaka från ruinens brant innan detta utvecklas till en kris som ingen av dem kan kontrollera.
Vi måste göra allt vi kan för att undvika en oacceptabel ekonomisk och humanitär situation i de palestinska områdena. Till och med före de senaste händelserna kunde vi konstatera vi en 30-procentig inkomstminskning, en arbetslöshetsgrad på 40 procent och en fattigdomsnivå på 67 procent. Men ansvariga politiker får inte ge efter för frustrationen. Jag besökte Israel och de palestinska områdena för bara två veckor sedan. Det huvudsakliga målet för mitt besök var att föra Israel och president Mahmoud Abbas närmare Europeiska rådets och kvartettens beslut om en tillfällig internationell mekanism. Mekanismen är utformad för att ge omedelbara lättnader till den palestinska befolkningen och att se till att grundläggande tjänster tillhandahålls. Diskussionerna var positiva, men det råder inga tvivel om att händelserna i Gaza och på Västbanken har komplicerat denna insats i mycket hög grad. Nu, mer än någonsin, finns det ett behov av att fortsätta med mekanismen för att bidra till att uppfylla åtminstone de vanliga palestiniernas grundläggande behov.
Ett antal givare har förklarat sig villiga att ställa medel till förfogande genom mekanismen. Men behoven kommer att vara stora, och medlen är begränsade. Kommissionen har därför bett om budgetmyndighetens godkännande för att överföra medel från reserven för katastrofhjälp. Jag är mycket tacksam för Europaparlamentets stöd i denna svåra strävan, och jag är särskilt tacksam för det omfattande och mycket värdefulla åsiktsutbytet med utskottets ordförande och ledare i mina diskussioner med utrikesutskottet, som går i bräschen för att upprätta denna mekanism.
Det är vårt gemensamma ansvar som européer att hjälpa palestinierna och ge freden en möjlighet. Jag ser fram emot ert fortsatta stöd i denna fråga.
Låt oss tala klarspråk. Mekanismen får inte bli en patentlösning för alla de svårigheter som finns i de palestinska områdena. Givarna får inte bli en ersättning för den palestinska regeringens ansvar; den palestinska regeringen måste vidta verkliga åtgärder för att iaktta kvartettens principer och få ett slut på det våld som hotar både israeler och palestinier till livet. Inte heller får givarna bli en ersättning för Israels ansvar enligt internationell rätt för att underlätta rörlighet och tillträde, för att överlämna palestinska tull- och skatteintäkter, eller för den skada som nyligen åsamkats viktig civil infrastruktur.
De senaste dagarnas händelser har undergrävt en känslig process som just har inletts med mötet mellan president Mahmoud Abbas och premiärminister Ehud Olmert i Amman. Som mina kolleger har sagt inträffade dessa händelser vid en tidpunkt då framsteg gjordes för att få till stånd ett nationellt samförståndsavtal mellan Hamas och Fatah på grundval av fångarnas initiativ. Det återstår att se om detta trevande avtal för en regering av nationell enighet kommer att forma ett ledarskap som är bättre rustat för att ta sitt ansvar.
Jag har lovordat president Mahmoud Abbas för att ha tagit detta initiativ, men samtidigt har jag varit tydlig med att detta inte är ett mål i sig, utan bara början på en process. Den palestinska regeringen måste i slutändan förplikta sig att ta avstånd från våld, att erkänna Israel och respektera tidigare avtal som kvartetten har fastställt.
Vi står inför en mycket allvarlig krissituation i Mellanöstern. Vi måste samarbeta för att trappa ned spänningen och ge diplomatin en utsikt att lyckas. För i allt kaos och förvirring i den rådande situationen är en sak klar: en framförhandlad tvåstatslösning är det enda sättet att garantera den säkerhet som vanligt folk – såväl israeler och palestinier som andra människor – önskar. 
Elmar Brok,
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, fru rådsordförande! Detta är en av de debatter som gör att man blir alltmer mållös. Vi har varit tvungna att söka nya vägar. Kommissionen kommer med en uppsjö av idéer om hur man ska hjälpa det palestinska folket, trots att den palestinska regeringen underlåter att erkänna Israels rätt att existera och inte har avstått från våld – i det avseendet har kommissionen vårt fulla stöd. Den andra parten måste emellertid också göra något. Det är självklart att det finns saker, som Qassamraketerna, som är oacceptabla för Israel, men frågan är om landet verkligen var tvunget att reagera på detta sätt vid en tidpunkt när president Mahmoud Abbas var på väg att göra vissa framsteg med Hamas. Det skulle åtminstone ha varit värt att undersöka hur pass trovärdigt detta var. Det har dock skett saker som ytterligare minskar president Abbas trovärdighet, och därför blir det allt svårare för oss att finna gemensamma kontaktpunkter.
Hela denna situation är en ond cirkel. Det är svårt att säga vem som hade rätt eller fel från början, eftersom cirkeln bara fortsätter att snurra runt. Vi måste se till att EU:s och kvartettens ståndpunkt blir kristallklar. Våra villkor måste vara Israels rätt att existera som en stat, och en livskraftig palestinsk stat. Båda parterna i regionen måste vara medvetna om att de för en politik som inte bara orsakar de respektive folken allvarliga problem, utan även skapar allt större problem för världssamfundet och att de äventyrar freden i största allmänhet – eftersom detta inte bara är en lokal konflikt. Det krävs snabba beslut i denna fråga. Jag vill be kommissionsledamoten och rådsordföranden att se till att kvartetten gör ett gemensamt framträdande på plats och förklarar farorna, i stället för att dess medlemmar reser dit var för sig, vilket leder till att de inte åstadkommer någonting. 
Pasqualina Napoletano,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! En verklig humanitär katastrof som omfattar över en miljon civila har inträffat i Gaza de senaste timmarna. I rapporterna från FN, Unicef och Världslivsmedelsprogrammet (WFP) talas det om en desperat situation. Gaza har blivit ett fängelse där hela befolkningen straffas kollektivt.
Världssamfundet hade äntligen enats om att garantera att palestinierna fick den hjälp de behövde för att överleva via EU, men allt detta är meningslöst nu eftersom Gaza praktiskt taget är isolerat och ingenting kommer igenom till den utmattade och förödmjukade befolkningen.
Den palestinska frågan kan emellertid inte bli en humanitär fråga, eftersom den först och främst förblir en viktig politisk fråga. Det urskillningslösa tillslaget mot Hamas var för sin del en vansinneshandling, för det första eftersom parlamentsledamöterna och ministrarna nu lagligt företräder majoriteten av den palestinska befolkningen, men huvudsakligen för att premiärminister Ismail Haniyeh hade gett klarsignal för det så kallade fångdokumentet, och i själva verket hade tagit avstånd från de mest oförsonliga av de ståndpunkter som intagits av Hamas företrädare i Syrien, genom att undvika folkomröstningen och bana väg för en koalitionsregering i Palestina.
I och med detta agerande riskerar de israeliska myndigheterna återigen allvarligt att egga upp de mest extrema och våldsamma extremisterna i det palestinska samhället. Korpral Gilad Shalit måste släppas, precis som en hel befolkning måste slippa ur greppet från en armé som överträder alla aspekter av lagen.
Tidigare har Europaparlamentet energiskt yrkat på att bistånd ska få släppas igenom till den palestinska befolkningen; i dag uppmanar samma parlament EU:s regeringar och ordförandeskapet att kräva respekt för de grundläggande mänskliga rättigheterna, så att folket kan återgå till vardagen i Gaza och de politiska framtidsutsikterna kan återknytas i stället för våld och maktmissbruk.
Annemie Neyts-Uyttebroeck,
   . – Herr talman, fru rådsordförande, fru kommissionsledamot! Jag delar faktiskt Elmar Broks känsla av misströstan. Att observera de senaste veckornas händelseutveckling är tillräckligt för att även vi ska bli missmodiga. Om man jämför den nuvarande situationen med hur läget var i januari i år till exempel, har det bara försämrats till det värre.
Den vapenvila som Hamas respekterade har upphört, antalet fångar på båda sidor ökar, våldet mot civila har ökat, Gaza har blivit ett fängelse för sina invånare och den humanitära situationen är tragisk.
Detta är emellertid inte rätt tillfälle att sitta med händerna i kors. Därför vill jag, för min grupps räkning, börja med att lova vårt fulla stöd, både till det finska ordförandeskapet och till er, fru Lehtomäki, er statsminister, er utrikesminister – och samtidigt även gratulera er till de insatser som redan har gjorts – och jag vill också gratulera er, kommissionsledamot Ferrero-Waldner.
Om jag kan våga mig på att dra en politisk slutsats av era ord, får jag uppfattningen att det viktigaste i det ni har sagt – och ni tycks vara eniga om detta – är att förhandlingar och diplomati är enda lösningen. Jag anser att detta är ett tydligt budskap till dem som för närvarande förklarar att de vägrar att ha någon som helst kontakt med den andra parten.
Vi stöder er i detta avseende, och vi fortsätter självfallet att stödja kvartettens principer, nämligen erkännandet av Israels rätt att existera, att Hamas ska avstå från våld, samt respekt för tidigare överenskommelser. Vi stöder även er uppmaning att ta ett steg tillbaka och att visa återhållsamhet. Ni har vårt fulla stöd härvidlag. 
Caroline Lucas,
   . – Herr talman! Jag välkomnar denna dagens försenade debatt eftersom den förklaring som ordförandeskapet gjorde för två dagar sedan ärligt talat är långt ifrån det svar som vi skulle ha förväntat oss från Europeiska unionen, och det riskerar att underminera EU:s trovärdighet i området.
Förklaringen är helt klart inte balanserad: det läggs stor vikt på kidnappningen av den israeliska soldaten, som man fördömer, men man offrar mycket färre ord på de israeliska myndigheternas fullkomligt oproportionella svar, som man bara ”beklagar”. Jag beklagar att rådets företrädare upprepade detta språkbruk och denna brist på balans i sitt inledande anförande denna förmiddag.
Det är inte bara det att den israeliska regeringen, i strid med både internationell rätt och humanitära principer, har förstört elektriska anläggningar och nätverk för vattendistribution: den har kidnappat och arresterat 64 valda företrädare. Detta har skett efter den förfärliga massakern på Gazas strand.
Om det hade inträffat på vilket annat ställe som helst i världen skulle vi ha kunnat förvänta oss ett omedelbart fördömande av världssamfundet. Det är mycket ovanligt att rådet har talat ut först nu, och talat med sådan dämpad röst. Jag anser att det är nödvändigt att vi, Europaparlamentet, tar bladet från munnen och att vi fördömer arresteringen av demokratiskt valda palestinska företrädare i starkast möjliga ordalag.
Samtidigt fördömer vi kidnappningen av den tillfångatagna israeliska soldaten, och vi uppmanar till att han släpps snabbt och säkert. Men låt oss inte heller glömma bort de 9 600 palestinska politiska fångarna, varav över hälften hålls fängslade utan rättslig prövning och närmare 400 är under 18 år. Vi måste ha en viss konsekvens.
För det andra handlar politik om att ändra skeenden, och det har inträffat en historisk händelse under de senaste dagarna som tragiskt nog har överskuggats av händelserna i Gaza. Denna händelse var Hamas och Fatahs avtal om det så kallade ”fångarnas dokument”.
Under de senaste veckorna har världssamfundet uppmanat Hamas att ändra sig, och nu, när de så sakteliga börjar göra det, borde vi erkänna detta faktum, berömma Hamas för detta och ändra vårt egna politiska svar på motsvarande sätt. Genom att samtycka till detta nationella förlikningsdokument har Hamas visat att man stöder bildandet av en nationell koalitionsregering, att man stöder en oberoende palestinsk stat, inom 1967 års gränser, och att man tar de första stegen mot att erkänna Israel.
Vi borde vara tydligare när det gäller att EU omedelbart måste återuppta dialogen med de lagligt och demokratiskt valda företrädarna. Rådet måste åter bekräfta sin övertygelse, som det har gjort, om att den framförhandlade tvåstatslösningen är det enda som kommer att skapa fred och säkerhet, men detta innebär att EU självt måste leva upp till sitt ansvar. Tillsammans med kvartetten måste unionen lägga fram konkreta förslag om vad den planerar att göra för att hjälpa till att skapa denna stabila och fredliga lösning.
Francis Wurtz,
   . – Herr talman! Vi kräver att korpral Gilad Shalit ska friges och att 9 000 palestinska fångar ska släppas – varav 128 är kvinnor, 300 är ungdomar och 900 kvarhålls utan rättegång. Den israeliska arméns offensiv mot Gaza och det aldrig förut skådade gripandet av en tredjedel av de palestinska ministrarna, parlamentets talman och många Hamasmedlemmar som är ledamöter av parlamentet har faktiskt ingenting att göra med önskan att befria denna soldat. Dessa planer fanns långt före hans tillfångatagande. Olmertregeringen tog detta tillfälle att ta ett avgörande steg mot en etablerad och vid det här laget välkänd strategi.
För det första är tanken att avsätta den palestinska regeringen, även om detta innebär att allt det som återstår av president Mahmoud Abbas palestinska myndighet förstörs samtidigt. Därefter kommer de, som alltid, att säga att det inte finns någon palestinsk samtalspartner att förhandla med. Det kommer sedan att vara fritt fram för Israel att ensidigt införa sina gränser. Omgrupperingen av bosättningarna i tre stora block, som är lättare att försvara, uppdelningen av de palestinska territorierna och annekteringen av nästan halva Västbanken, Jordandalen och östra Jerusalem, och det fortsatta byggandet av skiljemuren: kort sagt, ett fullbordat faktum som ödelägger allt hopp om en palestinsk stat värd namnet.
Till sist kommer det kaos som uppstår inom det palestinska samhället till följd av detta att möjliggöra rättfärdigandet av ett fortsatt användande av våld, i den grundläggande säkerhetens namn. Denna strategi är inte bara ohygglig för det palestinska folket. Den kan mycket väl innebära att israelerna själva har en mardrömslik framtid i beredskap. Hur kan de förvänta sig att de palestinska ledarna ska bli fogliga och befolkningen ska ge sitt samtycke, som genom ett mirakel, efter ett sådant sammanbrott? Den som sår förtvivlan skördar våld.
Risken finns att det palestinska samhället drar slutsatsen att deras deltagande i demokratispelet inte har gett dem något annat än fler motgångar. När Europeiska unionen nu ställs inför en sådan utmaning, kommer den att tillåta att de palestinska institutioner, som den har ägnat 12 år åt att hjälpa till att inrätta, förstörs? Kommer unionen att överge den palestinska presidenten mitt i tumultet, när han tillsammans med regeringschefen just har åstadkommit något som ingen vågade hoppas på, det vill säga en överenskommelse om att erkänna staten Israel och bana väg för en regering av nationell enighet?
Eller kommer EU att ha viljan och modet, som jag inte har märkt från rådets sida – vilket jag beklagar – att sätta sin prägel genom att kräva att Hamasledarna ska friges, genom att återupprätta lämpligt bistånd och aktivt samarbete med den palestinska myndigheten och regeringen, och tydligt klargöra alla staters skyldigheter utan undantag enligt den internationella rätten och Genèvekonventionerna?
Jag anser att det är inom detta område som EU, från och med nu, kommer att riskera en stor del av Europa–Medelhavsprojektets trovärdighet och dess trovärdighet som en global aktör i allmänhet.
Roberta Angelilli,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Vi följer situationen i det heliga landet med oro och vånda. Situationen blir allvarligare för varje dag som går och riskerar att förvandlas till en internationell kris och, till och med innan detta, till en humanitär kris. Jag anser att det inte är mer än rätt att inleda med påvens ord, som har sänt en vädjan om att alla kidnappningsoffer ska friges och att förhandlingar ska hållas mellan israelerna och palestinierna, med ett avgörande bidrag från världssamfundet, och särskilt EU, för att återupprätta freden.
I denna tragiska tid är det enda sättet att få slut på den oacceptabla upptrappningen av våldet i själva verket att båda parter för en dialog och upphör med fientligheterna. Vi välkomnade överenskommelsen mellan Fatah och Hamas om det så kallade fångdokumentet, där Israels existens underförstått erkänns, men det krävs mycket större framsteg, som måste börja med att den israeliske soldaten friges.
EU har gjort rätt i att omedelbart, och med samfällt agerande, vädja om återhållsamhet och fred, men det krävs mer mod och mer beslutsamhet. Världssamfundet måste verkligen gå i bräschen och axla det fulla ansvaret för att bli en garant för fred i Mellanöstern, genom att få slut på våldet och få israelerna och palestinierna att återvända till förhandlingsbordet.
Avslutningsvis vill jag återigen citera påven, som på nytt har bekräftat Israels legitima rätt att existera i fred, men som därefter vädjade till världssamfundet att verkligen stödja Palestinas folk för att hjälpa dem ur de prekära förhållanden som de lever i och bygga en framtid, med det slutliga målet att bygga upp en verklig stat.
Om dessa ord får gehör utåt är vi övertygade om att det äntligen skulle vara möjligt att åter slå in på vägen mot dialog och fred. 
Bastiaan Belder,
   . – Herr talman! I går ställde Israels försvarsminister Amir Peretz den syriske presidenten Bashir al-Assad till ansvar för den tillfångatagne israeliske korpralen Gilad Shalits väl och ve. Han underbyggde sitt argument med att nämna Hamas terroristkommando, som opererar under beskydd av Khaled Meshal i Damaskus. Delar rådet och kommissionen denna åsikt, och om så är fallet, hur tror de att detta kan påverka EU:s förbindelser med Syrien?
Min andra fråga till rådet och kommissionen handlar om hur EU:s övervakning av gränsen mellan Egypten och Gaza vid Rafah fungerar. En framstående israelisk analytiker har beskrivit detta EU-uppdrag som ett fullständigt misslyckande. Mitt för näsan på EU och Egypten – förmodligen bokstavligt talat i egyptiernas fall – kommer vapen och terrorister in i Gazaremsan. Jag vill fråga rådet och kommissionen hur de reagerar på detta. Med tanke på gårdagens palestinska raketattack i den israeliska staden Ashkelons centrum är detta en brådskande fråga. 
Marek Aleksander Czarnecki (NI ).
   – Herr talman! Den nuvarande situationen i Israel utgör ett verkligt krigshot. Det är den allvarligaste situationen i regionen sedan 2000, eller till och med sedan 1967. Utan att gå in på en detaljerad analys av de allra senaste händelserna, och utan att spela rollen av en domare som avkunnar en dom eller en jury som beslutar vem som bär skulden, måste jag säga att avsaknaden av stabilitet i denna region är ett verkligt hot mot freden och ordningen i hela världen, och att det därför krävs ett internationellt ingripande. Vi kan inte bara se på utan att göra något.
Om upptrappningen av våldet fortsätter kommer konfliktspiralen att intensifieras och leda till händelser vars återverkningar inte bara Israels och Palestinas invånare kommer att känna av. Det finns extremister på båda sidor. Vi måste göra allt för att låta de återhållsamma krafterna i båda länderna komma till tals, de som väljer den svåra vägen av dialog, i stället för de som väljer den lätta vägen av våld. 
Ioannis Kasoulides (PPE-DE ).
   – Herr talman! Kommissionsledamoten nämnde mycket riktigt överenskommelsen mellan president Mahmoud Abbas och Hamasregeringen som grundats på fångarnas förslag, som överskuggats av den senaste utvecklingen. Så fort man får en positiv utveckling mot fred ser några extremistelement till att undergräva den genom handlingar som överfallet där två soldater dödades och en kidnappades. Vi fördömer alla terrorhandlingar, och vi kräver att den israeliske soldaten släpps.
Men det bör också nämnas att den israeliska sidan alltid ramlar i fällan. Med deras överdrivna och oproportionerliga användning av militär kraft förstör de all den positiva utveckling mot fred som de själva söker. De säger att deras mål är att skona oskyldiga civila. Men genom att förstöra kraftverk och förhindra normal bevattning, vilket lämnar flera miljoner personer utan el och vatten, straffar de inte bara oskyldiga civila, utan även de europeiska skattebetalarna, vars pengar har bidragit till uppbyggnaden av infrastrukturen och som med all rätt troligtvis kommer att uppmanas att bidra till att återställa den igen.
Därför är vår uppmaning till båda sidor att respektera den politiska, demokratiska processen och överge våldet som medel för att påtvinga varandra sina politiska mål. Kampen mot terrorismen bör inte vara en ursäkt för Israel att stjälpa ett demokratiskt politiskt beslut som fattats av det palestinska folket. 
Véronique De Keyser (PSE ).
   – Ett mörkt moln hänger över den pågående operationen i Gaza. Ju längre denna operation framskrider, desto mörkare blir molnet. De sommarregn som översvämmar Gaza är inte bara meningslösa. De är framför allt fullständigt olagliga. Det är inte legitimt att förvägra 750 000 personer el; det är inte legitimt att uppmana 20 000 personer att lämna sina hem för att förvandla deras stad till en spökstad. Det är inte legitimt att göra intrång på syriskt luftrum. Det är inte legitimt att kidnappa en fjärdedel av en regering och en fjärdedel av ett parlament. En stat som agerar på detta sätt är inget bättre än en terroristorganisation. Dessa ord är inte mina; det är den judiska mannen Levys ord denna vecka på Haaretz.com. Om förnuftiga röster höjs i Israel för att fördöma dessa brott, varför står rådet stumt?
Rådets kommuniké av den 3 juli går inte så långt som Schweiz’ eller Turkiets! Europeiska unionen, som har spenderat 3 miljoner euro på att observera det palestinska valet, har reagerat långsamt på kidnappningen av 64 regeringsmedlemmar och av det demokratiskt valda lagstiftande rådet, och kräver inte deras omedelbara frisläppande.
Att Gaza bombas, elverket förstörs och vattnet stängs av orsakar inget ramaskri. Trots det ökade antalet dödsfall och den våldscykel som har återuppstått hör vi inte någon säga att nu får det verkligen vara nog, nog, nog! Stoppa detta blodbad; ni har blivit galna! Ja, jag fördömer beskjutningen med Qassamraketer, ja, jag vill att soldaten Gilad Shalit ska släppas, men jag vill också se att de 339 palestinska barn som sitter i israeliska fängelser ska friges. Om en soldats liv offras, så kommer dessa barns liv att offras.
Framför allt är jag emellertid förvånad över att Europeiska unionen ännu inte har välkomnat – även om jag vill tacka kommissionsledamoten för att ha gjort detta i dag – det historiska steg som överenskommelsen om det så kallade fångdokumentet utgör. Sex månader efter valet förband sig Hamas och Islamiska Jihad underförstått att erkänna Israel och sätta stopp för våldet utanför territorierna. Här sades inte ett enda ord om detta, bara en öronbedövande tystnad! Vårt humanitära bistånd – och jag stöder kommissionsledamoten i detta avseende – handlar bara om att vi ska se till att Palestina fortsätter att fungera. Är det, trots detta, vår ambition att hjälpa den palestinska staten att bygga upp en demokrati? Jag ställer denna fråga till rådet. Stoppa denna skandal och se till att den internationella rätten respekteras!
Chris Davies (ALDE ).
   – Herr talman! Vi har hört om korpral Shalit, och de ansvariga bör släppa den stackars unge mannen nu. Vi har hört betydligt mycket mindre om Maria Aman. Hon kommer aldrig mer att kunna använda sina armar och ben. Hon är bara tre år gammal, och hennes ryggmärg blev förstörd av israeliskt granatsplitter. Så blir det när man släpper granater på en livligt trafikerad gata i Gaza. Den israeliska armén dödade fler än 12 palestinska barn förra månaden, men vad bryr det dem? Israels premiärminister menar att israeliska liv är viktigare än palestinska liv. Israel drar uppmärksamheten från överenskommelsen mellan Fatah och Hamas som innebär ett erkännande av gränserna från 1967. Vad mer kan Israel begära? De använder minsta ursäkt för att undvika att återvända till färdplanen. De har inga avsikter att förhandla fram en tvåstatslösning.
Men var är EU:s utmaning? Det finns ingen. Vår dubbelmoral går igenom överallt. Vi bortser från israelisk rasism och ser på utan att knappt säga ett ord i protest medan Israel belägger ett kollektivt straff på folket i Gaza. Det vi säger om rättvisa stämmer aldrig överens med våra handlingar.
Här har EU en möjlighet att föra agendan framåt genom att låta världen få veta att vi välkomnar fångdokumentet och att vi måste ta itu med den palestinska regeringen. Men alla bevis tyder på att rådet och kommissionen inte kommer att ha modet att göra det. Vi tvingar palestinierna att göra som vi säger, men vi låter israelerna komma undan med kallblodiga mord.
Roger Knapman (IND/DEM ).
   – Herr talman! Förra veckan fick hela parlamentet vara med om ett storslaget pressmeddelande från parlamentsledamoten Adamos Adamou. Tydligen bör hela världen få veta att han, i egenskap av ordförande för delegationen för förbindelserna med det palestinska lagstiftande rådet, ”uppmanar det internationella samfundet att tillhandahålla skydd för civilpersoner i Gaza”. Hur ska det gå till exakt? Vad ska han göra – stå mitt i gatan med hjälm på huvudet? Som tur är visar en sökning på Google News att förslaget inte har fått någon respons alls.
Det har förekommit en del väldigt starka tal här, men allt jag kan föreslå nu är att vi gör en utvärdering av verkligheten. Den tragiska sanningen är denna: om Hamas fortsätter att bomba, döda, lemlästa och nu även kidnappa, så kommer Israel att svara. De som sticker huvudet i sanden gör bäst i att inse det, annars kommer fler tragedier att följa. 
Mario Borghezio (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! EU får inte ta efter den italienska regeringens tvivelaktiga politik att behandla Israel och Palestina lika: Gazaremsan har blivit en institutionaliserad avskjutningsramp för terroristattacker.
Hamas milis har övergett det institutionella alternativet och har vänt tillbaka till en situation av total terrorism. Detta är kärnpunkten. Vi kan inte jämföra terrorism med Israels militära beslut, eller med de kränkningar av de mänskliga rättigheterna som vi likväl fördömer, men om Hamas beslutsfattande befogenheter är i händerna på medieberoende slaktare från Syrien och Iran, vad kan då Europaparlamentets ledamöters kraftlösa begäran till Hamasregeringen åstadkomma?
Våra inspektörer har misslyckats med att förhindra den skamliga olagliga handeln med miljontals US-dollar, pengar som packades in i Hamas resväskor, och som definitivt inte var avsedda att tillgodose den palestinska befolkningens behov. Det är emellertid skattebetalarna i EU som måste ta hand om detta problem. 
Charles Tannock (PPE-DE ).
   – Herr talman! Upptrappningen av det spända läget i det palestinska området provocerades fram av den Hamasledda kidnappningen av korpral Shalit och orealistiska krav på frisläppandet av palestinska fångar. Då det följde på det kallblodiga mordet av en civil bosättare och det fortsatta avlossandet av Qassamraketer från Gaza mot civila områden i Israel, hade premiärminister Ehud Olmert inget annat val än att iscensätta den begränsade operationen genom Israels försvarsmakt IDF. Nu kräver jag också att korpral Shalit omedelbart släpps fri.
Personligen är jag emot all finansiering av en Hamasledd regering för den palestinska myndigheten så länge den inte avsäger sig våldet, rustar ned och erkänner staten Israels rätt att existera. Hamas och Fatahs gemensamma deklaration från den 27 juni, som påstås innehålla ett underförstått erkännande av Israel, är enligt vad som påstås fortfarande ett tvetydigt dokument, och Hamas avsäger sig inte uttryckligen våldet.
Tidigare har miljoner euro av våra skattebetalares pengar donerats som bistånd till den palestinska myndigheten utan några större krav på att man arbetat för den bestående fred som man föreställde sig i Oslo 1993. I stället har det förekommit en bred korruption. Även om jag accepterar Hamas demokratiska seger, trots allt valdes även Hitler demokratiskt, fortsätter jag personligen att se dem som en förbjuden terroristorganisation, och det gör även EU och Förenta staterna, och därför skulle jag aldrig uppmuntra stödet för någon finansiering alls förrän de ändrar sina stadgar och sin terroristideologi på ett övertygande sätt.
Den nyligen genomförda självmordsbombningen i påskas i Tel Aviv stöddes offentligt av den palestinska myndighetens regering under ledning av Hamas, vilket är en skandal. Trots det måste EU, genom Mellanösternkvartetten, fortsätta att arbeta för en bestående fred i Mellanöstern genom en tvåstatslösning där en självständig demokratisk palestinsk stat kan leva i fred och trygghet sida vid sida med Israel inom internationellt erkända gränser. Jag går samman med alla partier här i kammaren och kräver att Israel, särskilt den israeliska förvarsmakten, Hamas och alla människor som är inblandade i de här avskyvärda händelserna respekterar internationella lagar och undviker vidare blodspillan. 
Marek Siwiec (PSE ).
   – Herr talman! Ingen konflikt har någonsin lösts med höjda röster.
På vilket sätt skiljer sig den nuvarande bilden av terror och våld från de andra? Faktum är att det brott som begåtts av kidnappare och mördare mot en israelisk pojke och de många offren för dessa attacker inte har fördömts av den demokratiskt valda palestinska myndigheten. Hamas valde i själva verket den sida där de som sprider våld och terror finns. Det skedde precis efter det att den nya israeliska regeringen tillträdde sitt ämbete, och för varje aktion kommer det en motreaktion. De israeliska myndigheterna besvarade denna brottsliga handling med militära aktioner. Manus för dagens scenarier har inte skrivits av Israels premiärminister och presidenten för den palestinska myndigheten, som har försökt hålla dialogen öppen, utan av den iranska presidenten och Hamasextremister som har hämtats in från Damaskus och av terrorister av alla de slag.
Jag vädjar till rådet och kommissionen att öka påtryckningarna på båda sidorna i denna konflikt, men särskilt på den palestinska myndigheten. Om fredsprocessen ska kunna återupptas måste den påminnas om att den regering som har utsetts av Hamas måste erkänna staten Israel, avstå från våldet och stå fast vid alla överenskommelser som har undertecknats hittills, vilket den inte har gjort ännu. 
Frédérique Ries (ALDE ).
   – Herr talman! Läget är allvarligt, som kommissionsledamot Benita Ferrero-Waldner har sagt. Ja, den israeliska armén är tillbaka i Gaza, ja, palestinierna befinner sig i en dramatisk humanitär situation; de är offer för det mördande dödläge som de har letts in i av Hamas. Vi stöder verkligen det nödbistånd som har aviserats av kommissionsledamoten.
Ja, den israeliska reaktionen som har lämnat halva befolkningen i Gaza utan vatten och el är oproportionerlig. Trots detta har Israel ingen avsikt att återockupera Gaza. Denna stora kris kan ta slut i morgon om terroristorganisationerna skulle släppa den unge soldat som tillfångatagits och sluta skjuta in raketer i israeliskt territorium, som raketen mot en skola i Sderot i går natt.
Ett ständigt orosmoment är risken för att konflikten i denna region ska genomgå ett slags ”irakisering”: kidnappningar och avrättningar av fångar, som av den 18-årige Eliahou Asheri, som knappt någon har nämnt, som sköts i huvudet för att han liftade i Jerusalem.
Denna radikalisering och extremism, denna policy att förvärra läget för att nå målet, kommer endast att kunna kontrolleras genom en återgång till diplomatin. Frankrike och Egypten har för närvarande de bästa förutsättningarna för att finna en lösning, som jag hoppas kommer att vara omedelbart förestående för Gilad Shalit och det palestinska folket. Jag skulle vilja lugna Chris Davis genom att betona att ett palestinskt liv är lika mycket värt som ett israeliskt liv för var och en av oss här i parlamentet. Jag anser att det är ytterst orättvist och olämpligt att lägga ord i munnen på oss på detta sätt.
Vår största önskan – som tyvärr inte är mycket mer än en dröm – är att se EU arbeta tillsammans i denna fråga för att få parterna att återvända till förhandlingsbordet. 
Zbigniew Zaleski (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag anser att allt redan har sagts om konflikten och dess ursprung. Jag menar att situationen är mycket värre i dag än för ett år sedan, eftersom vi inte längre vet vem vi ska hjälpa och hur. Å ena sidan har vi ett fysiskt hinder, och å andra sidan har vi ett beväpnat hinder (soldater, passkontroller), som ledde till förstörelsen av ett kraftverk och broar. Ett annat politiskt hinder har också uppkommit, i form av den valda Hamasregeringen, och allt som detta medför i politiska termer. Sedan har vi folket också, de vanliga medborgarna, som vi inte vet hur vi ska hjälpa. Det är en tämligen enkel regel att hunger och frustration leder till aggressioner, och aggressioner är den föda som terrorismen, och kanske även ett eventuellt krig, får sin näring från.
Om dessa två folk nu inte kan leva sida vid sida i ett land måste vi fråga oss om det kanske bara finns en genomförbar lösning: inrättandet av två stater. Jag har en fråga till kommissionsledamoten, kommissionens medlemmar och rådet: gör Europeiska unionen tillräckligt, agerar vi tillräckligt kraftfullt och effektivt som medlare, som medhjälpare och som diplomater? Har kommissionen någon uppfattning om denna särskilda situation? 
Pierre Schapira (PSE ).
   – Herr talman! Jag är förvånad över det jag just har hört, och jag beklagar att en del personer här fortfarande blandar ihop judar med israeler.
Vi skulle inte stå inför en så enorm humanitär kris om vi inte hade börjat med att avbryta vårt bistånd till det palestinska folket. Ministerrådets beslut att stoppa biståndet och utsätta det palestinska folket för fara var ett allvarligt misstag. Det fanns andra sätt att utöva påtryckningar.
Har Hamasregeringen gjort det allra minsta framsteg med att erkänna staten Israel sedan detta bistånd drogs in? Har den äntligen bestämt sig för att fördöma attackerna? Denna policy att utnyttja den humanitära krisen i utpressningssyfte har inte haft några positiva effekter över huvud taget, utan har tvärtom endast lett till lidande.
Vi befinner oss återigen i en våldscykel där båda sidor helt klart gör fel: raketbeskjutning in i Israel, oproportionerliga repressalier från den israeliska armén, gripandet av soldaten Gilad Shalit, som naturligtvis måste släppas, som alla här har sagt.
Många aktörer har fortsatt att samarbeta med Palestina. Jag tänker särskilt på många europeiska lokala grupper som samlades i Bryssel förra veckan. Dessutom måste kvartetten, som ordförande Elmar Brok har sagt, tillåta interventioner på plats.
Avslutningsvis vill jag förklara att jag djupt beklagar att Europaparlamentets resolution, som vi röstade om förra veckan, inte innehåller några hänvisningar till uttalandena av palestinska fångar, eftersom jag anser att denna text är det mest uppmuntrande tecknet för den palestinska myndigheten som leds av Mahmoud Abbas, som vi måste stödja. 
Paula Lehtomäki,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag kan bara dela den djupa oro som parlamentets ledamöter har uttryckt över den förvärrade krisen i Mellanöstern. Dessutom anser jag, liksom ministern med ansvar för utvecklingssamarbete, att den försämrade humanitära situationen är särskilt allvarlig, med tanke på att situationen inte var särskilt bra innan detta senaste skede i krisen heller.
Denna konflikt är en enorm utmaning för Europeiska unionen, och rådet är fast beslutet att stödja alla möjligheter till att finna en lösning på den. Samtidigt måste vi komma ihåg att de berörda parterna sitter inne med nyckeln för att lösa krisen. Vi kan och måste göra så gott vi kan för att finna en lösning, men det är synnerligen viktigt att de berörda parterna har tillräcklig vilja och önskan att göra detta.
Rådet utfärdade sitt senaste uttalande den 30 juni; det lät ingen tid gå förlorad. Enligt min mening är den valda ståndpunkten mycket balanserad, till skillnad från vad som har hävdats i några av anförandena här. Rådet vill betona att båda sidor måste vidta nödvändiga åtgärder för att lindra krisen. Vi betraktar det som absolut nödvändigt att den tillfångatagne israeliska soldaten släpps, men det är lika nödvändigt att Israel upphör med denna militära operation och att båda sidor agerar i enlighet med internationell rätt. Det är av central vikt att de berörda parterna kan återvända till förhandlingsbordet och därigenom finna en lösning på krisen. 
Benita Ferrero-Waldner,
   . – Herr talman! Som jag sa inledningsvis förstår och delar jag er djupa oro över upptrappningen av dessa händelser på Gazaremsan. Det är en ond cirkel. Jag förstår också reaktionerna i Israel över kidnappningen av korpral Shalit. Han måste släppas oskadd. Det är sant att den syriska delen av Hamas har ett stort ansvar här. Attackerna med Qassamraketer från norra Gaza in i Israel måste upphöra. Men samtidigt straffas palestinierna kollektivt, och civila liv sätts på spel av den israeliska inbrytningen på Gazaremsan och förstörelsen av den civila infrastrukturen.
Det ger upphov till frågor om respekten för internationella lagar. Ligger det verkligen i Israels långsiktiga intresse? Hotar det inte att förstärka denna fruktansvärda cirkel av fattigdom och extremism? Elektricitet och vattentillgång måste nu återställas fort och med Israels hjälp. Gripandena av folkvalda lagstiftare hotar den palestinska myndighetens organ, som behövs för att skapa en oberoende, demokratisk och självfungerande palestinsk stat.
EU har framfört en särskild oro över att man håller dessa folkvalda ledamöter från Palestinas regering och lagstiftande församling inspärrade, och de inspärrade måste beviljas fullständiga juridiska rättigheter. Alla sidor måste iaktta återhållsamhet.
I fjol talade jag om behovet av att hysa förhoppningar om utsikter i fredsprocessen efter Israels befriande av Gaza och G8:s plan att återuppliva den palestinska ekonomin. Tänk vad annorlunda situationen är i dag. Men jag tror ändå att det är möjligt att komma tillbaka. Därför kommer vi att fortsätta att arbeta för en framförhandlad tvåstatslösning, och vi kommer inte att erkänna någon förändring av gränserna före 1967, förutom de som båda sidor har kommit överens om. Vi välkomnar president Mahmoud Abbas försök att skapa bredast möjliga samförstånd i Palestina för att stödja färdplanens mål, och vi vill ha ett fortsatt stöd. Vi är redo att arbeta med vilken palestinsk regering som helst som avsäger sig våldet, erkänner Israel och respekterar tidigare överenskommelser som arrangerats av Mellanösternkvartetten.
Vi måste fundera över Elmar Broks förslag om att åka dit som en kvartett och se vad vi kan göra. Vi har upprepat vårt engagemang för en förhandlad, omfattande, rättvis och bestående lösning i Mellanöstern. G8-ländernas gemensamma mål är fortfarande att skapa ett självfungerande, demokratiskt och suveränt Israel och Palestina som lever i fred och trygghet. Vi vill uppnå det, och därför vill vi fortsätta våra ansträngningar, även under de svåraste av tider.
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Adamos Adamou (GUE/NGL ).
   – Hur mycket mer måste det palestinska folket lida, hur många fler barn måste dödas innan världssamfundet äntligen vaknar och kräver att Israel upphör med de hemska brott som landet begår varje dag?
Orsaken till krisen är den israeliska ockupationen. Vi får inte låta sanningen förvanskas genom att skylla den oacceptabla händelseutvecklingen på fängslandet av en israelisk soldat. Detta skulle vara detsamma som att vi godtar ockupationen, logiken av massbestraffningar och förklaringen att israelernas liv är viktigare än palestiniernas.
Vi fördömer häktandet av ministrarna i den lagliga och demokratiskt valda palestinska regeringen och våra parlamentskolleger. Vi kräver att de omedelbart och villkorslöst släpps.
Israel måste upphöra med sitt krig utan krigsförklaring, sluta blockera det humanitära biståndet och återställa den infrastruktur som man har förstört. Vi begär även att soldaten ska släppas, vilket kommer att undanröja alla svepskäl för fortsatta attacker.
Kvartetten måste omedelbart tillämpa mekanismen för tillfälligt bistånd till palestinierna.
Världssamfundet, EU och kvartetten måste kräva att parterna återvänder till förhandlingsbordet, att den israeliska regeringen respekterar färdplanen och att båda sidor respekterar de undertecknade överenskommelserna om främjande och skydd av freden. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ).
   – Inför Israels våg av brottsliga angrepp mot det palestinska folket och dess institutioner, har EU än en gång gemensamt ställt Israel och palestinierna till svars för situationen i ett uttalande från rådets ordförandeskap. Genom att göra detta förbiser man fullständigt Israels brutala aggression och ockupation av Palestina, där Israel systematiskt överträder internationell rätt och det palestinska folkets oförytterliga rätt till en egen oberoende stat.
EU har inte yttrat ett enda ord av fördömande av den nuvarande israeliska militära aggressionen, som, att döma av dess omfattning, tycks ha varit planerad under en lång tid, medan Israel helt enkelt bara har väntat på en ursäkt. Denna brottsliga militära aktion ingår i en sedan länge planerad israelisk strategi för att förstöra den palestinska myndigheten, dess institutioner och strukturer, däribland de som tillgodoser folkets mest grundläggande behov. Israels strategi är att annektera ockuperade territorier – vilket klart visas av byggandet av skiljemuren – och att undergräva de förutsättningar som krävs för att bygga upp en suverän, oberoende och livskraftig palestinsk stat.
Det är därför det behövs solidaritet gentemot PLO och det palestinska folket. 
David Martin (PSE ).
   – Situationen i Palestina är kritisk. Alla humana personer vill se att den israeliske soldaten som har tagits gisslan släpps oskadd. Men hans överlämnande bör inte användas av Israel som en ursäkt för extrema aktioner i Gaza och på Västbanken. Jag uppmanar Israel att agera enligt internationella lagar. Den humanitära situationen i de palestinska områdena måste hanteras omedelbart. Elektriciteten bör omedelbart återställas i alla hushåll, läkemedel tillhandahållas och matbristen bör åtgärdas. Båda parter bör uppmuntras att vidta åtgärder för att skapa samförstånd och minska spänningen. Ett tydligt uttalande från båda sidor om att en förhandlad tvåstatslösning är den enda fungerande lösningen för regionen skulle räcka långt för att förbättra den rådande situationen. 

Talmannen.
   – God morgon, mina damer och herrar. Är vi alla redo att rösta? Mer eller mindre … 
Robert Atkins (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill ta upp en ordningsfråga enligt artiklarna 149 till 164 om varför parlamentet inte kan organiseras genom ordförandeskapet eller dess organ så att omröstningarna sker på utsatt tid när så behövs. Omröstningar bör gå före allt annat och bör ske vid fasta tider, så att inte alla drabbas av besvär på grund av att omröstningar sker på sådana här absurda tider.
Talmannen.
   – Tack för det, Sir Robert. Jag kollade faktiskt upp det. Morgonens debatt förlängdes något på grund av den finländske statsministerns tal, som varade i 45 minuter. Som ni minns har finskan för många vokaler för att vara ett seriöst språk. Det var därför den förlängdes.
Jag vill tillkännage för er alla att Terry Wynn pensioneras från Europaparlamentet denna vecka. Jag är övertygad om att vi alla vill tacka honom för hans utmärkta arbete, särskilt som ordförande för budgetutskottet.
Janusz Lewandowski (PPE-DE ).
   – Herr talman! Som nykomling från en av de nya medlemsstaterna var det möjligt för mig att kasta mig in i ordförandestolen i budgetutskottet eftersom jag hade en enastående företrädare. Att leda utskottet efter Terry Wynn är som att flyga med autopilot. För mig är han, och kommer att förbli, en stor kännare av EU:s finanser. Jag önskar dig all lycka, Terry.
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.

Ulrich Stockmann (PSE ),
   . – Herr talman! Det finns felaktigheter i den tyska översättningen av vårt kompromissförslag om kabinbesättningar, vilket har orsakat förvirring bland några av mina parlamentskolleger. Dessa felaktigheter finns i ändringsförslagen nr 20, 22 och 24.1. Den gällande versionen är den engelska [’i förekommande fall’] som översatt till tyska blir och inte , vilket betyder ’om så behövs’. 
Gilles Savary (PSE ).
   – Herr talman! Jag kan bekräfta det språkliga missförståndet. Jag vill också påpeka att 37 av oss lade fram ändringsförslagen nr 17 och 18 i plenum. I går kväll nåddes en överenskommelse om dessa ändringsförslag i slutet av debatten. Jag kan säga de ledamöter som är involverade i dessa ändringsförslag att rådet och kommissionen har samtyckt till att inbegripa kabinbesättningar i luftsäkerhetsbestämmelserna, som dessa ledamöter ville. Jag kan följaktligen tala om för de ledamöter som har lagt fram dessa ändringsförslag tillsammans med mig att våra ändringsförslag inte längre kommer att vara relevanta, förutsatt att kompromissändringsförslagen antas, och vi kommer följaktligen att kunna rösta mot.
Jag anser att detta har varit en utmärkt gemensam framgång. Jag hoppas att mina ledamotskolleger har förstått vad jag ville säga. 

Carl Schlyter,
   . – Herr talman! För Verts/ALE-gruppens räkning vill jag begära omröstning med namnupprop om denna fråga. 

Bruno Gollnisch (NI ).
   – Herr talman! Om jag inte misstar mig skulle röstetalet nyss ha lett till ett förkastande enligt artikel 153.3 i vår arbetsordning. Så förefaller det för mig, men jag kan ha fel. 
Talmannen.
   – Vi tillämpar artikel 153.2 i arbetsordningen, som lyder: ”Uppkommer lika röstetal vid en omröstning om föredragningslistan i sin helhet (artikel 132), protokollet i sin helhet (artikel 172) eller vid en delad omröstning enligt artikel 157, skall texten anses antagen.”
Tack för era påpekanden. 
Rebecca Harms (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag beklagar att kommissionen inte begärde ordet. Det beslut som vi just har fattat om export av använt kärnbränsle är relevant för det kommande G8-mötet. På grundval av morgonens debatt förväntar jag mig att kommissionen tar upp de människorättsliga frågorna och miljösituationen i Ural när det gäller upparbetningsanläggningarna Mayak och Tjeljabinsk med president Vladimir Putin på plats.
Talmannen.
   – Föredraganden kunde ha påtalat att han ville ha ett svar från kommissionen, men så skedde inte. Därför var det i sin ordning. 
Talmannen.
   – Det är med stor glädje jag välkomnar Emma Bonino, Italiens minister för EU-politik och internationell handel, till parlamentet i dag.
Carlos Coelho (PPE-DE ),
   . – Syftet med detta förslag är att förstärka effektiviteten i kontakterna mellan rättsvårdande instanser och upprätthålla den allmänna ordningen i de olika medlemsstaterna för att förbättra planeringen av gränsöverskridande polisarbete under vissa internationella evenemang.
I betänkandet föreslås det att rådets ordförandeskap sista kvartalet i år ska utarbeta en förteckning över planerade internationella evenemang för kommande år, tillsammans med det stöd som kommer att behövas.
I betänkandet föreslås det även att ordförandeskapet ska utarbeta en översyn av det stöd som getts under föregående år, som ska innehålla en förteckning över de problem och svårigheter som medlemsstaterna har haft och rekommendationer om hur sådana svårigheter kan undvikas.
Jag stöder därför betänkandet av Frieda Brepoels och de ändringsförslag som hon har lagt fram. Det är ett motiverat och välkommet betänkande.
Nödvändiga åtgärder måste vidtas för att se till att säkerheten och den allmänna ordningen upprätthålls under internationella händelser där det samlas ett stort antal människor från mer än en medlemsstat, och så att brott kan förhindras och bekämpas. 
Gérard Deprez (ALDE ),
   – I dag yttrar vi oss om ett förslag till beslut om förstärkt gränsöverskridande polissamarbete i samband med händelser där det samlas ett stort antal människor från flera medlemsstater, däribland stora internationella idrottsevenemang (fotbolls-VM, OS, cykeltävlingar osv.), men även religiösa evenemang, statsbesök eller internationella politiska sammankomster eller toppmöten.
Erfarenheten har tydligt visat att samarbete, förtroende, lämplig kommunikation mellan de berörda poliskårerna, tillgång till tillförlitlig information och goda förberedelser är grundläggande faktorer för att detta slags evenemang ska bli lyckade, särskilt när det gäller de förebyggande aspekterna.
Var och en av dessa faktorer beaktas i texten, och följande etapper fastställs uttryckligen. Före evenemangen: årsplanering av förväntade behov. Under evenemangen: gränsöverskridande samarbete mellan de nationella poliskårerna samt stöd. Slutligen, efter evenemangen: en utvärdering och, om nödvändigt, förslag om anpassningar av EU-lagstiftningen (särskilt Schengenavtalet).
Vid tidpunkten för den andra semifinalen i fotbolls-VM, vilket hittills har genomförts utan större incidenter, måste vi stödja denna text i hopp om att så förblir fallet så ofta som möjligt. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   . – Förslaget att upprätta en översikt över internationella evenemang i EU där medborgare från olika medlemsstater deltar och där stora krav på samarbete ställs på de olika medlemsstaternas säkerhetsmyndigheter ger upphov till allvarliga farhågor om det verkliga syftet med detta initiativ och användningen av denna mekanism.
Vi minns tydligt de senaste försöken att hindra människor från att delta i internationella evenemang och demonstrationer, t.ex. i anslutning till EU:s toppmöten, i protest mot nyliberal och militär politik eller för att visa solidaritet med människor som bekämpar imperialism. Detta är det slutgiltiga beviset för den möjliga innebörden av ”gränsöverskridande förstärkningar” bland säkerhetsansvariga myndigheter för att ”upprätthålla den allmänna ordningen” och ”bekämpa straffbara handlingar”.
Initiativet är ett led i den säkerhetsfixering som i allt högre grad präglar EU och kommer efter antagandet av andra åtgärder som, med hänvisning till den så kallade ”kampen mot terrorismen”, undergräver medborgarnas rättigheter, friheter och garantier.
Vår grupp har därför röstat emot. 
Sérgio Marques (PPE-DE ),
   . – Jag vill gratulera Frieda Brepoels till hennes lämpliga betänkande om Konungariket Nederländernas initiativ inför antagandet av rådets beslut om förstärkt gränsöverskridande polissamarbete i samband med händelser där det samlas ett stort antal människor från flera medlemsstater och där polisinsatserna primärt är inriktade på att upprätthålla den allmänna ordningen och säkerheten och på att förhindra och bekämpa straffbara handlingar. Jag stöder betänkandet helt och fullt. Jag välkomnar särskilt möjligheten att lägga till ett oförutsett evenemang, där det samlas ett stort antal människor från flera medlemsstater, i den översikt som lades fram för ordförandeskapet föregående år.
En följd av den fria rörligheten för personer är att EU måste ta hänsyn till det rättsliga samarbetet i straffrättsliga frågor, så att ett område med frihet, säkerhet och rättvisa kan inrättas. 
David Martin (PSE ),
   . – Bra förberedelser är av avgörande betydelse för att förebygga eller hindra katastrofer. Av den anledningen stöder jag betänkandet om att göra samarbetet vid gränserna så effektivt som möjligt.
Att bekämpa brott och skydda lag och ordning ligger i grund och botten inom medlemsstaternas arbetsområde. Det här förslaget riktas helt och hållet mot att förbättra samarbetet mellan medlemsstaterna på detta område genom att etablera en enhetlig, öppen och effektiv ram för informationsutbyte. Det är först och främst inriktat på att upprätthålla lag, ordning och säkerhet, och att förebygga och bekämpa lagöverträdelser under internationella evenemang där större mängder människor deltar från fler än en medlemsstat.
Rådet ska före den 31 januari varje år göra en utvärdering av det internationella samarbete som ägt rum föregående kalenderår. Utvärderingen ska innehålla en översyn av de internationella evenemang och det samarbete som har ägt rum, en översyn av de största svårigheter som medlemsstaterna har identifierat samt rekommendationer om hur de svårigheterna skulle kunna lösas. Det kommer att garantera att de nationella polisstyrkorna arbetar på det mest effektiva sättet. 
Andreas Mölzer (NI ),
   – Det råder inget tvivel om att det enda effektiva sättet att bekämpa organiserad brottslighet och brottsturism är att förstärka det gränsöverskridande polissamarbetet. Här tycks framför allt Schengens informationssystem, eller SIS, ha visat sig vara ett effektivt redskap i det dagliga polisarbetet. Systemets snabbhet gör att många larm i dag enbart skickas ut via SIS, och inte längre via Interpol.
Å andra sidan har vi nu flera parallella former av polissamarbete: Schengen, Europol, Eurodac, Tullinformationssystemet (CIS) samt olika former av bilateralt samarbete. Nu finns även Prümkonventionen. Det ger upphov till frågan om huruvida vi nu eventuellt har en onödig överlappning på detta område och även om vi kanske har börjat tappa det övergripande perspektivet. Vi måste hur som helst se till att tillräcklig vikt läggs vid skyddet för personuppgifter. 
Athanasios Pafilis (GUE/NGL ),
   – Nya åtgärder för att motarbeta vanliga människors strävanden på nationell nivå och EU-nivå föreslås i betänkandet om förstärkt gränsöverskridande polissamarbete vid internationella EU-evenemang.
På ett förolämpande sätt anges att en översikt över internationella evenemang ska utarbetas varje år för att förutse och organisera samarbetet mellan EU:s förtryckande mekanismer, som används för att inskränka vanliga människors rörelsefrihet. Förtryck i förebyggande syfte gynnas alltså inom ramen för den mer allmänna imperialistiska tanken om förebyggande krig hemma och utomlands, i syfte att ”skydda” toppmöten och alla former av internationella möten för imperialistiska organisationer från fienden folket.
EU:s medborgare har själva fått känna på grymheterna i EU:s förtryckande mekanismer i Göteborg, i Genua och på andra platser. Varje dag inskränks deras mest grundläggande rättigheter och friheter. Greklands kommunistiska parti har röstat emot betänkandet och kommer att bidra till att utveckla en motståndsrörelse bland arbetarklassen och vanliga människor på nationell nivå och EU-nivå för att skydda vanliga människors rättigheter.
Motstånd, olydnad och faktiskt upphävande av beslut fattade av EU och regeringar som avskaffat lagstadgade demokratiska rättigheter är medborgarnas rättighet och skyldighet. 
Glyn Ford (PSE ),
   . – Jag kommer att rösta för detta betänkande, men hela ödet för inlandssjöfarten i Förenade kungariket är just nu hotat. Förenade kungariket har ett undantag från direktivet om energiprodukter som låter landets fritidsbåtägare tanka sina fartyg med röd diesel, som beskattas med 6,44 pence per liter. Detta undantag kommer att gå ut den 31 december 2006, och i ett meddelande från kommissionen till rådet den 30 juni 2006 antydde kommissionen att man inte ansåg att en förlängning av undantaget kan rättfärdigas.
Fördelarna med undantaget är oklara. Då fritidsbåtägarnas användning av röd diesel utgör mindre än 0,05 procent av landets dieselförbrukning är de miljömässiga fördelarna i stort sett försumbara. Det finns inga bevis som tyder på att Förenade kungarikets undantag påverkar eller förvränger den inre europeiska marknaden.
Att undantaget försvinner kommer att kraftigt utsätta en hobby och en industri. En undersökning av Royal Yachting Association avslöjar att 54 procent av båtägarna ”skulle eller skulle kunna” tvingas att ge upp båtägandet på grund av den plötsliga prishöjningen. Följderna skulle allvarligt kunna skada de 30 000 människor som arbetar inom båtbranschen, de 70 000 människor vars arbeten stöds av den marina turismen och de 700 miljoner pund sterling som båtägare betalar varje år.
Förenade kungariket kräver en sista femårsförlängning för att ta itu med dessa frågor. 
Oldřich Vlasák (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill tala om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om harmonisering av tekniska krav och administrativa förfaranden inom området civil luftfart. Förordningen innehåller en rad tekniska bestämmelser som i hög grad kommer att påverka säkerheten, något som generellt sett bör välkomnas. Vissa bestämmelser om utsläpp, begränsningar av flygtid och administration är dock otillräckliga och bör ses i ett mer allmänt sammanhang. Alla försök att ytterliga beskatta bränsle eller tjänster skulle begränsa den fria konkurrensen mellan nya flygbolag och flygplatser. Vi får inte glömma att vi utöver att förbättra säkerheten och tjänsternas kvalitet också måste se till att entreprenörskap underlättas, att byråkrati avskaffas och att kostnaden för lufttransporter minskas. Rörlighet är en av förutsättningarna för ekonomisk tillväxt, och dyrare lufttransporter skulle missgynna oss på den globala marknaden. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   . – En majoritet i parlamentet har avvisat de ändringsförslag som lagts fram och vars syfte var att skydda arbetstagarnas rättigheter och garantera passagerarnas säkerhet. Det handlar om följande ändringsförslag:
– Ingen bestämmelse i den nuvarande förordningen kan tillämpas eller åberopas inom ramen för förbindelserna mellan medlemsstaterna i syfte att undergräva rättigheterna, lönerna, arbetsvillkoren, kvalifikationerna och utbildningen för olika arbetstagare inom civilflyget.
– En minskning av flygtjänstperioden – högst 160 timmar under 28 dagar i sträck, fördelade så jämnt som möjligt under den perioden och med högst 40 timmar under en sjudagarsperiod, med två vilodagar – så att piloter och kabinpersonal kan garantera säkerheten.
– Certifiering av kvalificerad kabinpersonal, med en lämplig, giltig licens som godtas av den berörda myndigheten och som visar att personen i fråga har lämpliga kvalifikationer och kompetens att utföra sina arbetsuppgifter.
Vi beklagar detta djupt. 
Jörg Leichtfried (PSE ),
   . – Jag röstar för kompromissändringsförslag 1.
Eftersom Ulrich Stockmann har gjort ett utmärkt arbete som föredragande kommer jag att rösta för kompromissändringsförslag 1.
Jag anser att detta ändringsförslag bland mycket annat är en indikation på det mycket specifika behovet av flygsäkerhet hos alla parter. De nya reglerna om flygtider och viloperioder är en milstolpe när det gäller flygsäkerheten och garanterar en avsevärd förbättring inte bara av passagerarnas säkerhet utan även av besättningens. Det är inte bara passagerarna utan också hela besättningen som gynnas av att enhetliga standarder införs i alla EU-länder, vilket kommer att möjliggöra samma säkerhetsstandarder överallt dit människor reser med flyg, trots att antalet flygresenärer ökar konstant. 
Seán Ó Neachtain (UEN ),
   . – Jag välkomnar betänkandet, som har diskuterats i sex år. En av huvudpunkterna som man bör ha i åtanke är att piloternas utmattning inte äventyrar flygsäkerheten. Med tanke på det ökade antalet flygningar och det enorma antal passagerare som flyger nu för tiden är harmoniseringen av säkerhetsföreskrifterna på högsta, vetenskapligt stödda, säkerhetsnivå absolut nödvändig för att skapa lika villkor inom det utvidgade EU. När vi hanterar den här typen av lagstiftning måste vi tänka på dess påverkan på piloternas utmattning. På de grunderna stöder jag en medicinsk och vetenskaplig utvärdering av en sådan lags påverkan två år efter att lagen träder i kraft.
Jag menar att det i betänkandet klart och tydligt fastställs att den här lagstiftningen inte på något sätt kan utgöra en juridisk grund för att urvattna det rådande säkerhetsskyddet i medlemsstaterna.
Från säkerhetssynpunkt är det viktigt att kommissionen genomför en bedömning av den påverkan som lagstiftningen har på tjänstgöringslistor och arbetsmodeller, och, om de skulle påverkas negativt, att kommissionen bör genomföra en bedömning och föreslå en justering av bestämmelserna angående flyg- och tjänstgöringstidsbegränsningar. 
Andreas Mölzer (NI ),
   – Trots att kärnkraftsindustrin har ägnat femtio år åt att försöka lösa problemet med radioaktivt avfall står vi fortfarande och stampar på samma ställe. Kärnavfall transporteras kors och tvärs över Europa i konvojer som kostar skattebetalarna miljoner, som medför en hög olycksrisk och som är ett idealiskt mål för terroristattacker.
Riskfri lagring under tusen år är en omöjlighet, och blotta tanken gör att man inser hur dumt argumentet om ren och billig el från kärnkraft är. Allt vi gör är att belasta kommande generationer med de potentiella riskerna hos denna tidsinställda bomb. Våra forskare har hittills inte ens lyckats bli eniga om vilka geologiska förhållanden som är bäst lämpade för avfall. Därför ser vi bland annat de desperata försöken att förhindra att radionuklider utsöndras från den gamla saltgruvan Asse II i Tyskland, till en kostnad av över 120 miljoner euro.
Under de kommande åren kommer skattebetalarna att behöva skjuta till cirka 500 miljarder euro till avvecklingen av reaktorer som nu är i drift i Europa. Även om kärnkraftsindustrin skulle tvingas bära lagringskostnaderna själv i stället för att lämpa över dem på statskassan så skulle el från kärnkraft fortfarande vara minst 20 procent dyrare och därmed olönsam. Det är verkligen hög tid att det miljardstöd som möjliggör dessa utsvävningar inom kärnkraften stoppas. 
Kathy Sinnott (IND/DEM ),
   . – För det första vill jag uttrycka mitt stöd för ansträngningarna som gemenskapen har gjort för att stärka övervakningen och kontrollen av transporten av radioaktivt avfall inom EU.
Det bör utan tvekan vara vår prioritet att se till att våra medborgare skyddas från kärnavfallets farliga inverkan.
Men jag har beslutat mig för att lägga ned min röst, eftersom man i det föreslagna direktivet från rådet inte tar hänsyn till de farliga effekterna av transporterna och upparbetningen av radioaktivt avfall i kärnkraftsfria medlemsstater som Irland.
Det föreslagna direktivet är bara fokuserat på medlemsstater som är aktiva deltagare i kärnkraftsproduktionen. Intressena hos en passiv åskådare som Irland, ett land som valde att fortsätta att vara fritt från kärnkraft och som inte är en transiteringsstat, täcks inte av förslaget.
Som kärnkraftsfritt land påverkas Irland av avfallet som kommer från Kontinentaleuropa för att upparbetas vid Storbritanniens anläggning Sellafield. Avfallet skeppas över Irländska sjön, som därmed blir den mest radioaktiva vattenmassan i världen.
Irlands unika ställning inkluderas inte i förslaget till direktiv om övervakning och kontroll av transporter av radioaktivt avfall. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Jag välkomnar att parlamentet har röstat för att anta två förslag i betänkandet. Det första syftar till att främja ett socialt inkluderande kunskapsbaserat samhälle genom att stödja fria datorprogram med öppen källkod. I det andra förslaget betonas att bättre forsknings- och innovationspolitik måste bidra till nya sysselsättningsmöjligheter genom hållbar utveckling. Jag vill påpeka att förslagen lades fram av vår grupp och undertecknades av oss under diskussionen i det berörda utskottet. Vi välkomnar också fokuseringen på livslångt lärande och universitetens roll när det gäller att producera och sprida kunskap liksom betoningen av de små och medelstora företagen.
Det finns dock vissa mindre välkomna aspekter, däribland immateriella rättigheter, betänkandets förespråkande av entreprenörskap på ett tidigt stadium i utbildningen samt konkurrenskraft som generell utgångspunkt. Vi lade därför ned våra röster. 
Sérgio Marques (PPE-DE ),
   . – Vid Europeiska rådets möte i Lissabon i mars 2000 fastställdes målet att Europa ska vara världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade ekonomi senast 2010. År 2006 har EU långt kvar till detta mål.
Jag håller med föredraganden om att Europa måste förbättra sin prestation genom att skapa, dela och finansiera kunskap.
Jag vill understryka den nuvarande bristen på investeringar i forskning och utveckling, bristen på främjande av entreprenörskap där betoningen ligger på innovation och bristen på politiskt och ekonomiskt stöd till livslångt lärande och IKT-utbildning.
För det andra misslyckas Europa med att dela sin kunskap. Enorma hinder fortsätter att hindra sektorns aktörer från att samarbeta inom och över nationsgränserna.
Slutligen misslyckas Europa med att finansiera kunskap. I detta sammanhang bör gemenskapens politik stärka program som de finansiella instrumenten inom CIP (program för konkurrenskraft och innovation) eller Jeremie (gemensamma europeiska resurser för mikroföretag till medelstora företag). 
David Martin (PSE ),
   . – I Lissabonstrategin 2000 beslutades det att göra EU till världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade ekonomi inom tio år. Men EU ligger fortfarande efter Förenta staterna och Japan. Jag välkomnar betänkandet, som innehåller försök att förbättra EU:s prestationer på tre huvudområden.
För det första genom att finansiera och uppmuntra att ny kunskap skapas. Detta kommer att underlättas genom att främja entreprenörskapsandan, tillgodose livslångt lärande och utbildning i informations- och kommunikationsteknik (IKT) och förbättra bilden av vetenskaplig forskning som ett givande karriärsval.
För det andra misslyckas EU med att dela på kunskapen. Arbetskraften måste användas på ett effektivt sätt, och förbättringen av partnerskap måste fortsatt stå i främsta ledet för EU:s politik för forskning och utveckling. Resurserna måste fokuseras på att garantera att de skarpaste hjärnorna får likvärdiga förutsättningar när det gäller gränsöverskridande kapital och arbetskraft. Dessutom bör de organisationer som fortsätter att behandla kvinnor som sämre arbetskraft pekas ut.
För det tredje misslyckas EU med att finansiera kunskapen. Det är nödvändigt att en stor del av EU:s budgetresurser för finansieringsinstrument riktas mot att förbättra små och medelstora företag och mot att hantera marknadsproblem.
EU måste erkänna sina brister, så att man kan uppfylla målen i Lissabonstrategin. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – Även om detta är ett initiativbetänkande utan rättslig inverkan är de aspekter och problem som tas upp där värda mitt stöd. Tanken att forskning och innovation bör spela en central roll i den nya ekonomiska modell som för närvarande saknas i Europa anser jag vara mycket viktig. Man måste dock medge att avståndet mellan Lissabonmålen och verkligheten är mycket stort.
Europa har inte i tillräckligt grad förstått att teknik och investeringar i material och mänskliga resurser inom forskning och innovation är centrala aspekter i utveckling och tillväxt, särskilt med tanke på det aktuella läget i världsekonomin. Denna ståndpunkt, som betonas i resolutionen tillsammans med flera andra förslag – däribland nya strategier för forskning och innovation – är skälet till att jag röstade för. Nu måste orden omsättas i handling. Europa kan inte prestera utan att investera. 
José Albino Silva Peneda (PPE-DE ),
   . – Jag röstade för eftersom jag anser att innovations- och forskningssektorerna är centrala för att skapa fler och bättre arbetstillfällen i EU.
De små och medelstora företagen har en central roll i detta sammanhang eftersom de fungerar som en förbindelselänk mellan universiteten och näringslivet.
De huvudfaktorer som står i vägen för Lissabonstrategins mål är väl kända: dåligt presterande medlemsstater, splittrade arbetsmarknader, ineffektiv och olämplig användning av mänskliga resurser och minskad rörlighet för Europas arbetskraft.
Därför beklagar jag att medlemsstaterna inte ger nödvändigt politiskt och ekonomiskt stöd till att göra arbetskraften flexibel och i stånd att anpassa sig efter arbetsmarknadens nya förutsättningar, och att de inte ger sina forskare den prestige de förtjänar.
Jag är därför för att undanröja administrativa och rättsliga hinder för ökad rörlighet bland forskare, och jag är för att skapa bättre arbetsvillkor, dvs. en attraktiv och prestigefull inre marknad för forskare så att kompetensflykten i Europa kan stoppas.
Jag är också för att främja entreprenörskap på ett tidigt stadium i utbildningen, förstärka det livslånga lärandet och aktivt främja utbildningen i ny teknik för arbetstagare och arbetslösa. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Detta betänkande är motsägelsefullt på flera sätt.
Å ena sidan ges stort utrymme åt negativa aspekter, t.ex. betoningen av konkurrenskraft och konkurrens samt åtgärder som syftar till industriell omstrukturering och modernisering, inför ”hård internationell konkurrens”, vars följder vi vet är förfärliga.
Å andra sidan innehåller betänkandet förslag som vi lade fram i utskottet för sysselsättning och sociala frågor, däribland förslaget att uppmana kommissionen att neka gemenskapsstöd till företag som efter att ha fått sådant stöd i en medlemsstat flyttar sin produktion till ett annat land utan att till fullo uppfylla de avtal som ingåtts med medlemsstaten.
Jag vill också nämna införandet av förslaget att lägga samma vikt vid arbetsmiljön och arbetstagarnas hälsa och säkerhet som vid åtgärder för att skapa fler och bättre arbetstillfällen, liksom kravet att arbetstagarnas rättigheter ska tas till vara vid omstrukturering av tillverkningsföretag, och därmed kravet på att tillgången till information ska garanteras fullt ut för arbetstagarnas företrädare. Vi har därför lagt ned våra röster. 
José Albino Silva Peneda (PPE-DE ),
   . – Jag röstade för betänkandet eftersom jag anser att en dynamisk och starkt konkurrenskraftig industri är en nödvändig förutsättning för att få bättre sociala normer.
I kommissionens meddelande ges en detaljerad översikt över de 27 tillverkningssektorerna. Med eftertanke kombineras en rad sektorsspecifika åtgärder med sektorsövergripande politiska initiativ.
Liksom föredraganden stöder jag utvecklingen av en samstämmig industripolitik på EU-nivå för att möta de utmaningar som globaliseringen medför. Även om EU är en ekonomi som i hög grad baseras på tjänstesektorn så förblir EU en industriell stormakt i världen.
Det är därför helt rimligt att utveckla strategier för den europeiska industrins konkurrenskraft och att främja företagarandan och företagens sociala ansvar i Europa.
Jag är övertygad om att den europeiska tillverkningsindustrins framtid ligger i ökat mervärde och bättre kvalitet hos produkterna och i en välutbildad och flexibel arbetskraft.
Jag välkomnar betänkandet också för att det lyfter fram vikten av att öka tillverkningens regionala koncentration. Jag stöder nära samarbete mellan regionala och nationella myndigheter och arbetsmarknadens parter för att utarbeta lokala strategiplaner som syftar till att på bästa möjliga sätt utnyttja den viktigaste välståndsskapande sektorn och alla jämförbara fördelar varje region ger. 


Panayiotis Demetriou (PPE-DE ).
   – Herr talman! Detta är ingen ordningsfråga. Jag vill bara tacka våra kolleger som undertecknade den skriftliga förklaringen nr 21. Jag vill också tacka min kollega Iles Braghetto för hans solidaritet. Vi lade fram förklaringen tillsammans.
Europaparlamentet har i dag återigen bevisat sin lyhördhet inför kulturfrågor, för Cyperns kulturella och religiösa arv är strängt taget inte en cypriotisk fråga – det är en europeisk fråga. Europeiska unionen omfattar alla kulturer i unionens samtliga medlemsstater. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett interimsbetänkande (A6-0213/2006) av Giovanni Claudio Fava för det tillfälliga utskottet om CIA:s påstådda användning av europeiska länder för transport och illegal internering av fångar (2006/2027(INI)). 
Giovanni Claudio Fava (PSE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Parlamentet brottas ständigt med en stor och viktig uppgift: att bidra i kampen mot terrorismen. På lördag kommer vi som ni vet att tillsammans med våra brittiska vänner hedra de femtio dödsoffren i förra årets bombattentat i London.
Vi har en annan och lika svår uppgift, nämligen att söka sanningen, vilket även inbegriper sanningen om de övergrepp som begåtts de senaste åren i terrorismbekämpningens namn. Detta är själva syftet med vårt utskott: sanningen om de rättigheter som förvägrats de personer som anklagats för att vara våra fiender, men som i egenskap av anklagade har rätt till juridiskt ombud, rättslig prövning, domare samt värdig och mänsklig behandling.
Herr talman! Där det inte finns några rättigheter finns heller inga lagar – bara utövande av våld och godtyckliga handlingar. När vi talar om ”extraordinary rendition”, som är den företeelse som vårt utskott har koncentrerat sig på, så talar vi om en godtycklig handling som vissa länder förespråkar och som andra länder accepterar i terrorismbekämpningens namn.
Med ”extraordinary rendition” avses extraordinär transport av misstänkta terrorister som tillfångatagits av CIA och som skickas till medgörliga länder som är villiga att förhöra dem med alla till buds stående medel och hålla dem fängslade utan rättegång.
De senaste åren har ”rendition” varit ett faktum, inte en åsikt eller hypotes. Det är ett faktum som till och med har erkänts av det amerikanska utrikesministeriet. Denna metod har använts och missbrukats och till och med drabbat EU-medborgare.
De slutsatser av arbetet som dragits under de senaste månaderna, och de slutsatser som vi hoppas kunna dra under de kommande månaderna, sparar vi till det slutliga betänkandet, men det är vår plikt att informera er nu om de omfattande och allmänna överträdelser som flera europeiska länder gjort sig skyldiga till på olika ansvarsnivåer: en del länder har samarbetat, medan andra har dolt den olagliga verksamheten eller helt enkelt sett åt ett annat håll.
För några timmar sedan kom nyheten från Italien att Milanos undersökningsdomare har undertecknat en arresteringsorder för den italienska militära underrättelsetjänsten Sismis biträdande chef, som anklagas för att ha hjälpt till vid bortförandet av Abu Omar, den kidnappade imamen i Milano. Ytterligare tjugotvå arresteringsorder har utfärdats för CIA-agenter i anslutning till detta fall. Här måste jag betona för er hur allvarligt det är att Sismis chef, general Nicolò Pollari, framträdde i vårt utskott och intygade att hans myndighet aldrig fick någon information om bortförandet. Betänk att den biträdande chefen greps eftersom han ansågs ansvarig för bortförandet.
Herr talman! Vi är inte en domstol. På grund av denna händelse har vi dock ytterligare ett ansvar på politisk och institutionell nivå, precis som regeringarna och medlemsstaterna, som vi vädjar till eftersom bevisbördan – just för att vi inte är en domstol – är en börda som måste delas med regeringarna. Vi kommer att behöva deras fulla samarbete och engagemang för hela sanningen under de kommande månaderna.
Herr talman, mina damer och herrar! Vi vill göra allt vi kan för att ta reda på hela sanningen om fakta och ansvarsförhållanden, för att i synnerhet se till att dessa händelser och övergrepp aldrig upprepas på EU:s territorium eller drabbar dess medborgare. Detta anser jag vara det yttersta syftet med vårt utskott.
Tack vare det arbete som utförts av våra assistenter – utskottets personal, som jag vill tacka – har vi i detalj kunnat rekonstruera ett invecklat system med flygbolag och påhittade företag som CIA använt för sina uppdrag de senaste åren. Vi har ytterst noggrant rekonstruerat rutterna för över tusen flygningar, ett material som vi har delgett våra kolleger i parlamentet. Vi vet att många av flygningarna var rutinflygningar för att transportera utrustning eller personal, men inte alla: Abu Omar, Maher Arar, Khaled el-Masri, Mohamed Algiza och många andra blev hårdhänt ombordtagna på dessa flygplan och transporterades till sina fängelser.
Dessa flygplan har landat på våra flygplatser, använt vårt luftrum och ostraffat utnyttjat vår tystnad. Endast för en av 1 084 flygningar har en polis sagt sig kunna identifiera besättningar och passagerare.
Herr talman! Vi har gett dem som fallit offer för skamliga rättsövergrepp en röst och en rätt att uttala sig. Detsamma gäller dem som gjort det möjligt för utskottet att fullgöra sin uppgift. Det är en svår uppgift som ligger framför oss nu, och vi ber parlamentet att låta oss fortsätta vårt arbete tills vårt mandat löper ut, i vetskap om att den sanning som vi kommer att få fram och sammanställa innan dess kommer att vara ett arbetsresultat som delges alla EU-länder och givetvis även Europaparlamentet.
Paula Lehtomäki,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Då rådet har uppmanats att yttra sig i denna fråga är jag glad att kunna delta i debatten på rådets vägnar.
Jag vill redan från början säga att ämnet för interimsbetänkandet är mycket viktigt och att jag anser att det initiativ som tagits i denna fråga av Europaparlamentet och Europeiska rådet och dess parlamentariska församling är mycket viktigt och betydelsefullt.
Detta handlar om genomförandet av grundläggande rättigheter i Europa och om åtgärder mot terrorism. Dessa saker får inte hamna i konflikt med varandra. Alla åtgärder som vidtas mot terrorism måste vara förenliga med skyldigheterna enligt internationell rätt och inga kompromisser om dessa skyldigheter, vare sig det handlar om mänskliga rättigheter, flyktingfrågor eller humanitära frågor, kan accepteras i terrorismbekämpningens namn.
När det gäller det interimsbetänkande som debatteras vill jag dock understryka att Europeiska unionen saknar behörighet i dessa frågor enligt fördragen och att nationell underrättelseverksamhet inte omfattas av fördragets tillämpningsområde, eftersom medlemsstaterna enhälligt har beslutat att uppgiften att övervaka de nationella underrättelsetjänsternas verksamhet ska vara en intern angelägenhet.
Detta innebär givetvis inte att rådet ställer sig passivt till de frågor som tas upp i betänkandet. Sedan november förra året har det funnits offentliga misstankar om att CIA har genomfört fångtransporter med flyg och haft olagliga interneringsanläggningar i Europa. Den 21 november diskuterade EU:s utrikesministrar denna information vid ett möte i rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser). Till följd av denna diskussion skrev det dåvarande ordförandelandets utrikesminister Jack Straw på EU:s vägnar till den amerikanska utrikesministern Condoleezza Rice den 29 november 2005 för att försöka ta reda på den amerikanska regeringens syn på dessa anklagelser. Den 5 december gav den amerikanska utrikesministern en detaljerad redogörelse i frågan inför sitt besök i Europa. Där betonades att Förenta staterna anser att landets åtgärder omfattas av internationella överenskommelser och att Förenta staterna respekterar andra länders suveränitet, och inte transporterar fångar till länder där de riskerar att utsättas för tortyr under förhör eller under andra omständigheter. Condoleezza Rice tog upp frågan på nytt under sitt besök i Bryssel.
Sedan årets början har en intensiv dialog förts med Förenta staterna på olika nivåer och under olika sammankomster om dessa frågor. Mänskliga rättigheter har diskuterats vid ett flertal tillfällen med Förenta staterna. Diskussioner har även förts om behovet av att respektera internationell rätt i kampen mot terrorism. Detta stod på dagordningen senast vid toppmötet mellan EU och Förenta staterna i Wien den 21 juni.
Europeiska unionen har upprepade gånger uppmanat den amerikanska regeringen att ge FN:s människorättsobservatörer obegränsat tillträde till Guantánamo Bay. EU:s utrikesministrar har uttalat att Europeiska unionen fortfarande hyser allvarlig oro över Guantánamo Bay, och frågan har tagits upp med Förenta staterna vid fler än ett tillfälle. EU anser att den amerikanska regeringen bör vidta åtgärder för att stänga Guantánamo snarast möjligt. EU välkomnar därför president George Bushs uttalande vid toppmötet i Wien att han var villig att avveckla fängelset i Guantánamo Bay.
Som ordförandeland kommer Finland givetvis att fortsätta att hålla liv i debatten om mänskliga rättigheter inom ramen för en dialog med Förenta staterna. Detta blir mycket viktigt under vårt ordförandeskap. 
Franco Frattini,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Nu inför årsdagen av terroristattentaten i London måste kampen mot terrorismen absolut fortsätta att stå i centrum för den europeiska säkerhetsstrategin. Detta är ett bra tillfälle att minnas detta och samtidigt klart och tydligt uttala att respekten för varje människas grundläggande mänskliga rättigheter är en viktig del i den europeiska säkerhetsstrategin.
När vi urholkar garantierna för frihet och människors grundläggande rättigheter finns en uppenbar risk för att vi ofrivilligt tillhandahåller ett propagandamål för just de terrorister vi vill bekämpa. Det är därför nödvändigt att söka efter sanningen, och jag vill poängtera att detta innefattar en historisk sanning, en rättslig sanning och ett sökande efter ansvarsskyldighet. Kommissionen har och kommer givetvis att fortsätta att bidra till detta på ett engagerat sätt.
Europeiska kommissionen har från första början gett sitt bidrag med stark övertygelse, vilket jag tror att utskottets ordförande Carlos Coelho kan intyga. Kommissionen har bidragit till och gett sitt starka stöd till det tillfälliga utskottets begäran om uppgifter från Eurocontrol, vilket har genererat några av de allra viktigaste bevisen för att bekräfta vissa fakta, vilket framgår av betänkandet.
Jag gav också starkt stöd till det tillfälliga utskottets begäran om tillgång till europeiska satellitfoton. Tillsammans med kolleger från rådet har vi verkat för att ge begäran en snabb behandling, vilket jag tror hade stor betydelse för det tillfälliga utskottets inledande arbete.
Jag har även vid tre tillfällen försökt uppmärksamma medlemsstaternas inrikesministrar på vikten av samarbete med Europaparlamentets tillfälliga utskott och med Europarådet, dvs. se till att förfrågningar och nationella kontroller framskrider i länder där så ännu inte skett. Jag kan i förväg informera er om att jag vid rådets nästa ministermöte den 24 juli, det första under Finlands ordförandeskap, kommer att upprepa min uppmaning till de 25 medlemsstaternas inrikesministrar att fortsätta att samarbeta med det tillfälliga utskottet.
Jag medger och håller med om att Europaparlamentets tillfälliga utskott inte gör anspråk på att vara någon slags europeisk ”superdomstol”, och detta är mycket viktigt vid fastställandet av institutionernas ansvarsområden. Jag vidhåller dock att det är viktiga verktyg som tas upp i betänkandet och att dessa verktyg måste granskas i detalj. Vissa delar har redan granskats eftersom de redan fanns tillgängliga för de många nationella rättsliga myndigheter som berörs av de stundtals mycket detaljerade förfrågningarna, som inleddes för länge sedan.
Mot bakgrund av uppgifterna i betänkandet anser jag att de nationella myndigheterna nu kan och måste genomföra dessa kontroller med större engagemang, även i de fall där de ännu inte har utförts. Det måste de göra med fullständiga garantier för ett korrekt rättsförfarande, vilket faktiskt är garantier för rättssäkerhet, och fullständiga rättigheter för offren, som även ni i viss mån har lyssnat till, och för de anklagade liksom tillhandahållande av bevis för händelserna, till dess att en domare fattar beslut om när och om ansvarsskyldighet föreligger för specifika händelser.
Detta är det resultat som jag är säker på att vi alla hoppas på: att äntligen få veta den fullständiga och tillfredsställande sanningen om dessa anklagelser. Jag anser att det är viktigt att vi med tilltro avvaktar de beslut som medlemsstaternas domare ska fatta.
Jag vill delge er en sista tanke om framtidsutsikterna, som jag tycker är precis lika intressanta. Jag vill nämna reformen av de så kallade underrättelsetjänsterna, en reform som omfattas av den nationella behörigheten men som jag anser kan tjäna på en bredare debatt. Vi skulle till exempel kunna fundera över om insynsreglerna kan förbättras på nationell nivå, när det gäller förbindelserna med parlamentets organ, om samordningen av underrättelsetjänsternas verksamhet i varje medlemsstat bör medföra ett mer direkt ansvar för respektive länders regeringschefer, vilket jag anser, om det borde finnas något slags nationell parlamentarisk kontroll över underrättelsetjänsternas finansiella resurser – eftersom vi alla vet att kontroll av finansiella resurser ger stora möjligheter att påverka rörelseverksamheten.
Jag vill avslutningsvis nämna det som står i betänkandet om behovet av att fastställa nya bestämmelser för icke-kommersiellt flyg, inbegripet civilflyg, med en definition av ”statsluftfart” eller ”används för statsändamål”. Jag kan intyga för er nu att kommissionen i detta avseende är beredd att diskutera detta med det tillfälliga utskottet under nästa sammanträdesperiod, eftersom fastställandet av en europeisk definition för exempelvis ”statsluftfart” kan vara ett framsteg inom detta område, som för närvarande inte omfattas av nationell lagstiftning på ett tillfredsställande sätt, som ni alla vet.
Jag bekräftar därför mitt engagemang för samarbete med det tillfälliga utskottets ordförande och ledamöter. Tack. 
Jas Gawronski,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag hade hoppats att Giovanni Claudio Fava inte skulle nämna dagens nyheter från Italien, men nu när han har gjort det vill jag som italiensk ledamot av Europaparlamentet, inte som samordnare för gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater, säga att Usama bin Ladin måste ha svårt att hålla sig för skratt i dag då mitt hemland, i stället för att arrestera terrorister, koncentrerar sig på att arrestera dem som jagar dem.
När det gäller betänkandet anser jag att det inte är tillräckligt att föredraganden säger att han kan godta vissa av våra ändringsförslag. Det är ett extremt tendentiöst betänkande, där endast kritiken mot Förenta staterna beaktas. Två exempel: Hittills har man vägrat att infoga de båda uttalandena från Javier Solana och Gijs de Vries, då dessa sa saker som inte föll utskottet i smaken och som vänstern inte var nöjd med. De båda uppgav att de inte kände till några lagöverträdelser av EU:s medlemsstater i samarbetet med CIA. Nu tycks man vara beredd att godta detta, som en stor eftergift.
Man vägrar dock godta ett annat uttalande, eftersom detta strider mot den så kallade sanning som utskottet försöker påtvinga oss. Det handlar om den framställning som gjorts av en expert från Human Rights Watch – en organisation som vi alla vet definitivt inte är positivt inställd till Bushadministrationen – till vårt utskott: ”Vi har misstankar, men inga bevis.” Vi är alla medvetna om att amerikanerna har gjort misstag, som de måste få kritik eller till och med fördömas för, men de har gjort misstag eftersom de faktiskt gör något.
Jag hade gärna velat se ett erkännande i betänkandet av det faktum att det är tack vare den amerikanska pressen, den amerikanska kongressen och det amerikanska folket som vi samlas här i dag för att debattera CIA-problemet, inte tack vare betänkandets författare. Om detta nämns ingenting i betänkandet.
Av alla dessa skäl är vi fortfarande ytterst kritiska till betänkandet, för att inte tala om besvikna.
Wolfgang Kreissl-Dörfler,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Först vill jag framföra mina varmaste gratulationer till vår föredragande Giovanni Claudio Fava för hans utmärkta interimsbetänkande. Att jag kallar det interimsbetänkande beror på att vi har mer än halva arbetet kvar.
Låt mig understryka och klargöra i detta skede att ingen i vår grupp motsätter sig tanken om samarbete i kampen mot den internationella terrorismen, tvärtom. Vi anser dock att vi inte längre kan göra detta med samma vapen som terroristerna, utan endast med lagliga metoder. Vi måste också följa de etiska och moraliska principer som vår gemenskap, EU, grundar sig på och som vi förespråkar överallt i världen, och dessutom bör vara mycket stolta över.
Det kan bara inte accepteras att människor rövas bort från EU:s territorium, eller från stater som vill ansöka om EU-medlemskap, och sedan flygs runt halva jordklotet för att torteras i fängelser i exempelvis Kabul. Det var just detta som skedde med den tyske medborgaren Khaled el-Masri. Faktum kvarstår att här helgar inte ändamålen medlen, och det är detta som måste skilja oss från Bushadministrationen och CIA. När vi kritiserar händelser som dessa har det ingenting – absolut ingenting – att göra med antiamerikanism. Tvärtom är det vår plikt att kritisera.
Vi ställs också inför den fråga som EU:s regeringar måste besvara, nämligen exakt vad en underrättelsetjänst – vilket är precis vad CIA är, om än från ett vänligt sinnat land – ska få lov göra på vårt territorium och hur den får agera. Detta är trots allt ingenting som principen om ursprungsland kan tillämpas på. EU:s medlemsstater och även de länder som vill gå med i EU måste också klargöra att åtgärder får vidtas mot en terroristmisstänkt endast på ett sätt som är förenligt med rättsstatsprincipen. Hur förväntar sig EU-medlemsstaterna annars att de ska kunna samarbeta med institutioner som Europaparlamentet och Europarådet?
Detta är en fråga som f.d. jugoslaviska republiken Makedoniens regering i Skopje måste besvara, eftersom vi verkligen inte tänker finna oss i lögner. Jag uppskattar dock att den tyske utrikesministern Frank-Walter Steinmeier utan att tveka har bekräftat att han ska komma till vårt utskott. Jag måste säga att vi även förväntar oss att andra prominenta personer följer hans exempel.
Det åligger inte oss att genomföra utredningar där kraven på detaljprecision är lika höga som på en statsåklagare och därefter presentera en översikt över fakta och anklagelser. När vårt arbete är slutfört är det vår uppgift att klargöra för EU-medborgarna vad vi anser har skett och vilka politiska slutsatser som bör dras av detta, så att vi kan fortsätta att värna om våra värden och principer och visa att EU är redo att försvara och garantera frihet, säkerhet och demokrati.
Det tycks dock finnas parlamentsledamöter som fortfarande inte ens har börjat inse den möjliga innebörden av detta. 
Sarah Ludford,
   . – Herr talman! Jag vill också tacka föredraganden Giovanni Claudio Fava för hans utmärkta arbete och samarbete med oss. Jag vill också tacka Carlos Coelho för hans outtröttliga och fasta ordförandeskap.
Området för rättvisa och mänskliga rättigheter i EU fungerar inte effektivt. Vissa medlemsstater har förvisso inte infört EU:s antiterroristlagstiftning som antogs för fem år sedan, så vi är inte utrustade över hela EU för att undersöka och väcka åtal mot terroristbrott. I vissa medlemsstater finns det inte ens någon definition av terrorism, så terrorister kan undkomma fällande dom och fängelse. Fava tog upp terroristattackerna i London, vars offer vi med sorg hedrar minnet av på fredag. Vi minns också terroristattackerna i Madrid. I vissa av våra nationella huvudstäder skulle det efter en sådan här händelse inte finnas någon möjlighet att döma terroristerna.
Jag hoppas att Jas Gawronski och hans vänner utövar tryck på de nationella huvudstäder som ännu inte har genomfört rambeslutet om terrorism.
Samtidigt står det enligt trovärdiga uppgifter klart att fruktansvärda brott har begåtts mot de mänskliga rättigheterna i kampen mot terrorismen – i det så kallade kriget mot terrorism. EU har tillåtit en situation att utvecklas där vi inte kan åtala terrorister, men där vi kan åtala misstänkta terrorister och beröva dem deras rättigheter.
Vilken trovärdighet ger detta EU på hemmaplan och utanför gränserna när det gäller en effektiv kamp mot terrorismen och ett upprätthållande av de mänskliga rättigheterna? Låt oss tala klarspråk: vad som anges i detta betänkande är att vi har hört vittnesmål och sett bestyrkande fakta, som exempelvis flygloggar, som bevisar att ”extraordinary renditions” har ägt rum i Europa, och det är högst osannolikt att varken regeringarna eller deras ämbetsverk har haft någon aning om vad som skett. Vi har inte velat göra gällande att vi är en domstol eller att vi har befogenheter som en utredande polis- eller åklagarmyndighet, men vi har gjort tillräckligt i samarbete och i samstämmighet med Dick Marty i Europarådet, med nationella parlamentsledamöter och rättsliga undersökningar för att flytta bevisbördan.
När påståenden inte längre är spekulativa utan visar sig vara trovärdiga, vilket är fallet här, har medlemsstaterna inom ramen för europeiska och internationella instrument för mänskliga rättigheter helt enkelt en skyldighet att utreda och bestraffa den som är ansvarig för brott mot de mänskliga rättigheterna.
Jag hoppas att ordförandeskapet säger andra saker privat till sina 24 regeringskolleger i EU än man säger här. Jag hoppas att man säger att denna överenskommelse om tystnad måste upphöra. Att, som ministern gjorde, säga att fördragen inte ger EU någon makt är felaktigt. Om så är fallet, varför fogade då regeringarna enhälligt in klausulen om mänskliga rättigheter i EU-fördraget och en klausul, artikel 7, som ger möjlighet till sanktioner för överträdelser?
Det stämmer att vi saknar övervakningsmekanismer för att förbinda skyldigheterna till befogenheterna, och detta måste rättas till. Det är beklämmande att Javier Solana och Gijs de Vries måste komma till oss och säga ”vi tror inte att det har gjorts några överträdelser, men vi har inte behörighet att ställa de relevanta frågorna till medlemsstaterna”.
Jag är villig att godkänna Gawronskis ändringsförslag i detta sammanhang, eftersom det visar på de löjliga luckorna i fråga om behörighet. Jag förebrår dem inte, men jag anklagar rådet och kommissionen för att komma med en massa tomma ord och mycket retorik om EU som en ledstjärna för mänskliga rättigheter, utan att visa några resultat. Om ni vill att våra medborgare ska relatera till EU är detta en sak att kämpa för. 
Cem Özdemir,
   . – Herr talman, fru rådsordförande, herr vice kommissionsordförande, mina damer och herrar! Jag vill börja med att varmt tacka för det utomordentliga arbete som utförts av vår föredragande Giovanni Claudio Fava, men även av ordföranden för vårt utskott, Carlos Coelho. Jag vill även passa på att tacka senator Dick Marty och Terry Davis för det utmärkta samarbetet med Europarådet och dess utskott för rättsliga frågor och mänskliga rättigheter. Jag menar att samarbetet mellan Europarådet och Europaparlamentet banar vägen för samarbete när det gäller skyddet av mänskliga rättigheter i framtiden.
Låt mig först göra ett allmänt påpekande. Det finns lagliga sätt att överlämna fångar till utländska myndigheter. De överlämnanden som utskottet har varit tvunget att ta ställning till handlar om mer än transport av en misstänkt från en plats till en annan. De metoder vi har fått ta ställning till och som långt ifrån har täckning i berörd lagstiftning kringgår faktiskt de principer vi har inordnat under rubriken rättssäkerhet, nämligen rätten till juridiskt ombud och rätten till rättslig prövning. Detta är inte förenligt med principen att ingen får utlämnas eller föras till en stat där det finns risk att personen utsätts för tortyr eller annan omänsklig behandling.
Flertalet offer för dessa överlämnanden blev olagligt gripna redan från början, och några av dem bortfördes. Samtliga transporterades från ett land till ett annat på ett olagligt sätt. Många av dem har varit försvunna sedan dess. De offer som har besökt vårt utskott har vittnat om tortyr och annan omänsklig behandling.
I en slutlig analys kan man säga att syftet med denna praxis var att ”outsourca” tortyr och att göra det svårare att reda ut vem som bar ansvaret för kränkningarna av de mänskliga rättigheterna. Många menar att det inte går att exakt säga totalt hur många personer som greps, bortfördes och transporterades till andra länder. Kanske har de rätt, men det stämmer också att vi kan anse det bevisat att kränkningar av de mänskliga rättigheterna har skett i tillräckligt många fall, och dessa nämns mycket rakt på sak i betänkandet.
Chicagokonventionen tillåter privata flygningar i europeiskt luftrum utan att särskilt tillstånd krävs. Detta utnyttjade CIA genom att avsiktligt kalla sina flygningar privata, samtidigt som många stater – däribland EU:s medlemsstater – agerade i enlighet med Chicagokonventionen och lät CIA göra precis som de ville. Därmed ignorerade dessa stater andra konventionsbestämmelser enligt vilka de har rätt att söka igenom flygplan om det finns rimliga skäl att misstänka att de används för olagliga syften.
EU:s medlemsstater har förbundit sig att följa olika internationella fördrag, framför allt Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna, som framgår av artikel 6. Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna har upprepade gånger betonat att varje stat har en direkt skyldighet att ingripa, undersöka och vidta rättsliga åtgärder mot de ansvariga i alla situationer där människor måste skyddas från tortyr och andra former av omänsklig behandling. Det är uppenbart att så inte har skett i ett flertal EU-medlemsstater. Italien har nyligen fullgjort sina lagenliga skyldigheter och förtjänar därför tacksamhet och respekt, men jag förväntar mig också – och det tror jag att majoriteten av parlamentets ledamöter instämmer i – att andra länder följer Italiens exempel.
Giusto Catania,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Även jag vill tacka mina kolleger Giovanni Claudio Fava och Carlos Coelho för det arbete som utförts i utskottet och för att detta arbete har visat oss att ”extraordinary rendition” ingår i en missriktad strategi som används i terrorismbekämpningens namn.
Strategin är missriktad eftersom den bygger på principen om krig i förebyggande syfte och på urholkningen av rättsstatsprincipen. I stället för att försvaga terrorismen har denna strategi gett den näring och gjort den mer radikal, och därmed bidragit till terroristernas mål.
För bara några dagar sedan, precis efter domstolsavgörandet om Guantánamo, uppgav Förenta staternas högsta domstol att mellan 2001 och 2003 kom över hälften av Guantánamofångarna från Afghanistan, vilket innebär att Europa användes som transitplats för över tvåhundra fångar, att europeiska flygplatser användes för mellanlandningar och att amerikanska baser och Natobaser i Europa användes som bas. Vårt utskott har även konstaterat att det inte råder något tvivel om att bortrövanden har skett, däribland det uppenbara fallet med Abu Omar.
Vi har granskat fakta ytterst noggrant och kunnat verifiera att amerikansk underrättelseverksamhet har ägt rum och att nationella regeringar har varit delaktiga, vilket bekräftats av John Bellinger och Condoleezza Rice. Bellinger och Rice har uttryckligen sagt att den nationella suveräniteten inte har kränkts i något fall. Detta bör också poängteras, herr Gawronski, inte bara Jonathan Siftons uttalanden.
Jag anser att det är ställt utom allt rimligt tvivel att europeiska regeringar har bidragit och medverkat till amerikansk underrättelseverksamhet på europeiskt territorium. En italiensk polisman har erkänt, och i dag har vice chefen för den italienska underrättelsetjänsten Sismi arresterats. Jag anser att ytterligare klarhet behövs.
Chefen för den italienska underrättelsetjänsten, Nicolò Pollari, ljög antingen för vårt utskott eller också kände han inte till vad hans vice chef höll på med. Oavsett hur det förhåller sig är det lika allvarligt. Samma sak gäller kommissionsledamot Franco Frattini, som måste sprida ljus över detta. När dessa händelser inträffade var Franco Frattini utrikesminister, så antingen visste han inte något, som han sa till utskottet, eller också kände han inte till de överenskommelser ...
Konrad Szymański,
   . –Herr talman! Jag efterlyser en mer återhållsam ton i betänkandet. Det är alltför präglat av visshet och fakta inom områden där misstänksamhet och tvivel vore mer lämpligt. Enligt Europarådets förra rapport rör det sig om ett dussintal fall av överlämnanden, som berör cirka 17 personer. Alla dessa fall utgör inte uppenbara överträdelser av internationell rätt. Maher Arar överlämnades till exempel efter beslut av immigrationsmyndigheter, så han tillhör knappast den grupp som utsatts för ”extraordinary rendition”.
Tills vi vet exakt hur utbredd denna företeelse är har vi inte rätt att göra ett sådant påstående som finns i punkt 6 i betänkandet, där det anges att allvarliga och oacceptabla kränkningar av grundläggande rättigheter har skett vid flera tillfällen. Den amerikanska regeringen tolkar konventionen mot tortyr annorlunda, och det har den all rätt att göra. Kommittén mot tortyr har inte ifrågasatt denna tolkning, som har stöd i många års praxis, ett senatsbeslut och avgöranden i högsta domstolen.
Jag skulle vilja se en vidare beskrivning av sammanhanget för att undvika förenklingar i stil med ”det goda EU och det onda Förenta staterna”. Vi bör understryka terrorismbekämpningens centrala betydelse för säkerheten i världen och de positiva resultaten av samarbetet mellan europeisk och amerikansk underrättelsetjänst. För att hantera terrorismen tvingas EU och Förenta staterna ibland att agera i ett rättsligt vakuum.
EU vill behandla terrorister som kriminella som har rätt till försvarsadvokat och full rättssäkerhet. Den amerikanska strategin ligger närmare traditionerna i ett militärstyre, som jag anser lämpar sig bättre för dessa omständigheter, men som leder till juridiska oklarheter. Om vi vill undvika gräl och konflikter mellan EU och Förenta staterna så måste vi lägga till nya bestämmelser i den internationella rätten. Utan Jas Gawronskis och mina ändringsförslag förtjänar inte betänkandet att stödjas i morgondagens omröstning. 
Mirosław Mariusz Piotrowski,
   . – Herr talman! Det tillfälliga utskottet för CIA:s påstådda användning av europeiska länder för transport och illegal internering av fångar, som Europaparlamentet har inrättat för en fyramånadersperiod, har misslyckats med sin uppgift. Under allt arbete som utförts hittills har utskottet inte lyckats ta reda på en enda sak som man inte redan visste, inte en enda. Det betänkande från utskottet som läggs fram här i dag är därför ingenting annat än ytterligare obekräftad medieinformation.
Det finns ingenting som talar för att några konkreta fakta skulle komma i dagen om utskottets mandat förlängs. Utskottet saknar nödvändiga verktyg för denna typ av verksamhet. Varför ska vi fortsätta att slösa bort skattebetalarnas pengar för att förlänga dess existens? Varför ska vi stödja ett tandlöst utskott? Det finns inga logiska skäl till det. Om utskottets mandat förlängs sker det endast av politiska skäl och i propagandasyfte. Dess verksamhet utnyttjas hur som helst redan av socialdemokrater och liberaler för deras egna syften. De kommer att använda alla förevändningar för att angripa Förenta staterna och landets europeiska bundsförvanter. Därmed undergräver de allvarligt den enda enade front som har inrättats i kampen mot det exceptionellt allvarliga hot som terrorismen utgör.
Detta borde egentligen inte komma som någon överraskning för oss. Historiskt sett, ända sedan förra sekelskiftet, har socialister agerat på ett sätt som i dag skulle betraktas som terroristdåd. Sympatin för dessa politiska metoder lever kvar, även här i parlamentet. Det är ingen tillfällighet att åsiktsskillnaderna om detta betänkande inte bottnar i dess förtjänster, eller ens i nationalitet, utan i ideologi. Det handlar i grunden om en uppdelning mellan socialdemokrater och konservativa.
Vi skulle göra samhällena i våra länder en stor tjänst om vi beslutade att sätta punkt för det tillfälliga utskottets arbete, och detta är vad jag vädjar om. 
Philip Claeys (NI ).
   – Herr talman! Vårt tillfälliga utskott har inte funnit några bevis för CIA:s inblandning i tortyr eller annan olaglig verksamhet här i Europa. Misstankar, indicier och till och med antydningar är allt vi har haft att gå efter. Vissa av parlamentsledamöterna på vänsterkanten har velat utnyttja det tillfälliga utskottets verksamhet för att ge fritt utlopp åt billig antiamerikanism, och det är detta subjektiva betänkande ett uttryck för.
Utskottets arbetsmetoder hittills har också gett upphov till vissa frågor. Vittnen har ibland ledsagats av advokater som har ombesörjt att svåra frågor förblivit obesvarade. Vid mer än ett tillfälle har berörda personers vaghet inneburit att vi inte kunnat få en klar bild av fakta i målet, och vad det anbelangar inte heller av personernas politiska bakgrund. Ytterligare andra som har framträtt i utskottet, däribland den höge representanten Javier Solana, har varit så förutsägbart försiktiga i sina uttalanden att det hela varit bortkastad tid för alla inblandade.
Om utredningen ska fortsätta vore det bättre om den genomfördes av de nationella myndigheter som faktiskt är behöriga inom detta område. 
Carlos Coelho (PPE-DE ).
   – Fru rådsordförande, herr Frattini, mina damer och herrar! Jag vill börja med att tacka Franco Frattini för hans utmärkta samarbete med vårt utskott, och jag hoppas att rådet kommer att följa hans exempel under den andra arbetsperioden.
Jag vill först upprepa Wolfgang Kreissl-Dörflers ord att detta är ett interimsbetänkande. Detta dokument kan inte anklagas för att inte innehålla det slags slutsatser som återfinns i ett slutligt betänkande. Jag vill även tacka alla ledamöter i det utskott där jag är ordförande och framför allt föredraganden Giovanni Claudio Fava för hans utmärkta och engagerade arbete i utskottet. Jag vill också tacka alla som har hjälpt oss. För det tredje vill jag påpeka att utfrågningarna omfattar 70 vittnesmål, 50 timmars framställningar, två utlandsuppdrag – ett i Förenta staterna och ett i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien – samt tusentals analyserade dokument.
Förutom att utskottet har visat sitt berättigande anser jag nu att de olagliga handlingar som har ägt rum i Europa måste granskas med avseende på deras omfattning och medlemsstaternas inblandning. Vidare måste kontrollen av luftrum och flygplatser utökas, den demokratiska kontrollen av underrättelsetjänsternas verksamhet förstärkas, som Franco Frattini nämnde, och utländska underrättelsetjänsters verksamhet på europeiskt territorium övervakas mer noggrant.
Inför antagandet av betänkandet uppmanar vi styrelsen att skapa förutsättningar för att ta reda på sanningen om vad som skett, och med de viktiga ändringsförslag som lagts fram av gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater verkar vi för ett balanserat, noggrant och rättvist betänkande. Vi vill ju inte att detta grundliga, engagerade arbete ska förväxlas med något slags politisk propaganda. 
Józef Pinior (PSE ).
   – Herr talman! Den 11 september i år är det fem år sedan terroristattacken mot Förenta staterna. En berättigad kamp mot terrorismen går hand i hand med tankar om de medel som används i denna kamp, om tillståndet för demokratin, rättssäkerheten och de medborgerliga friheterna i situationer där särskilda myndigheter ges särskilda befogenheter och där generell övervakning sker.
En ny slags gemenskap växer fram på båda sidor av Atlanten – en gemenskap som omfattar advokater, journalister och politiker från olika sidor, människorättsaktivister och medborgare som vänder sig mot den senaste tidens kränkningar av de mänskliga rättigheterna och de politiska och medborgerliga friheterna, som vissa europeiska regeringar och den amerikanska regeringen har gjort sig skyldiga till. I förra veckan meddelade Förenta staternas högsta domstol att de särskilda militärdomstolar som president George Bush inrättade i november 2001 genom en särskild förordning och genom att kringgå kongressen, är olagliga och strider mot Genèvekonventionerna och det amerikanska systemet med militärdomstolar. Högsta domstolens avgörande visar att vi inte behöver göra det tragiska valet mellan säkerhet och frihet.
Det tillfälliga utskott som parlamentet inrättade den 18 januari i år har fullgjort den första etappen i sitt arbete. I interimsbetänkandet dras slutsatsen att olagliga förfaranden som berör europeiska medborgare och invånare har ägt rum i Europa. Jag vill understryka att utskottets betänkande inte på något sätt är antiamerikanskt eller ideologiskt och att det inte riktar sig mot något land eller någon regering. Betänkandet grundar sig främst på cirka 50 timmars utfrågningar där advokater, journalister, företrädare för icke-statliga organisationer, människor som eventuellt utsatts för extraordinära överlämnanden, företrädare för offentliga myndigheter i medlemsstaterna och företrädare för EU:s institutioner har deltagit.
Jag vill även betona att Polen inte nämns en enda gång i utskottets interimsbetänkande, till skillnad från i Dick Martys rapport till Europarådet i juni i år. I vårt betänkande betonas dock behovet av att fastställa om det finns några bevis för hemliga fängelser i vissa europeiska länder, som en del journalister och icke-statliga organisationer har hävdat under utredningens gång. Särskilt oroande är Warszawas ovilja att på allvar samarbeta med EU:s institutioner, vilket påpekas i senator Martys rapport.
Det tillfälliga utskottet bör nu arbeta vidare under återstoden av sitt tolvmånadersmandat, då det bör genomföra officiella besök i olika länder, däribland Polen. 
Ignasi Guardans Cambó (ALDE ).
   – Herr talman! Jag vill börja med att gratulera föredraganden Giovanni Claudio Fava och de medarbetare från sekretariatet som har bistått honom i hans utomordentliga arbete. Trots vad man kan utläsa av det korta anförandet av rådets företrädare är det inte Washington vi riktar oss till. Det är de europeiska huvudstäderna vi riktar oss till. Det är rådet i Bryssel vi riktar oss till och som vi väntar på ska engagera sig i att få fram sanningen, vilket ännu inte skett, och förklara för oss varför och hur det som vi vet har skett kunde ske.
Precis som arkeologerna, som undan för undan gräver upp små föremål i små utgrävningar och därefter sammanställer all information för att få fram en karta över en stad som varit dold och den exakta positionen för platser som ingen kände till, precis så har kommissionen, med det ovärderliga stödet från andra personer och icke-statliga organisationer och i samarbete med bl.a. Europarådet, lyckats få fram en karta för att blottlägga och sprida ljus över den dolda staden. Där döljer sig en plan som utarbetats för att systematiskt kränka medborgarnas grundläggande rättigheter i det teoretiska syftet att skydda våra grundläggande rättigheter. Vi bör skydda våra rättigheter och vår säkerhet genom att kränka andras rättigheter. Det är denna arbetsstrategi vi har följt.
Detta hade inte varit möjligt utan aktivt stöd eller medveten passivitet från EU-medlemsstaterna. Detta är vår slutsats. Detta är vår moraliska övertygelse, och den kan ingen ta ifrån oss, med eller utan omröstningar.
Det är ett gigantiskt pussel vi har framför oss, där det inte är tillräckligt för någon stat att säga att inga brottsliga handlingar har skett på dess territorium, om det till exempel skulle visa sig att denna stats uppgift i den övergripande planen var att tillhandahålla logistiskt stöd för flygplanen, så att de som deltog i detta stora skådespel kunde vila före eller efter.
Vi väntar därför fortfarande på logiska förklaringar från rådet och medlemsstaterna så att vi kan få fram sanningen och säkra respekten för EU:s grundläggande värden, vilka vi alla förväntas kämpa för. 
Raül Romeva i Rueda (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Även jag vill gratulera och berömma föredraganden Giovanni Claudio Fava och upprepa vårt fulla stöd för grundtesen i hans betänkande.
Under de senaste månadernas utfrågningar har det blivit tydligt att vi inte kan fortsätta att tala om påstådda händelser. I stället måste vi diskutera och analysera specifika fakta och ställa berörda personer till svars, vilket även andra ledamöter har påpekat.
Som understryks i betänkandet finner vi det anmärkningsvärt att regeringarna inte skulle känt till vad som pågick, och jag vill återigen säga hur förvånad jag är över att vissa regeringar – däribland mitt i hemland – har fortsatt att förneka fakta som CIA:s företrädare själva har lagt fram och erkänt. Dagens arrestering i Italien är bara toppen av ett isberg, och vi hoppas att hela sanningen snart ska komma i dagen.
Jag betonar att det inte handlar om att veta om dessa händelser har inträffat utan om vem i Europa som kände till dem och även ofta deltog i dem, liksom om vem som undandrog sig sitt ansvar, eftersom man måste ha känt till dessa händelser.
Betänkandets slutsats är uppenbar: vårt arbete är nödvändigt och måste fortsätta. Det stämmer att vi varken är utredare eller åklagare och att vi varken har befogenheter eller möjligheter att genomföra den typen av verksamhet eller utredningar. Vad vi kan göra är att ställa relevanta frågor och ta upp viktiga saker.
För att kunna utföra detta arbete måste utredningen fortsätta, och jag vill därför återigen säga att vi måste stödja betänkandet. 
Sylvia-Yvonne Kaufmann (GUE/NGL ).
   – Herr talman! CIA har i frihetens och demokratins namn fört bort människor, transporterat dem, fått dem att försvinna och har inte bara gjort så att de utsatts för tortyr utan har även själva gjort sig skyldiga till detta. Om det fanns någon enda parlamentsledamot kvar som inte redan var stum av vrede så måste utfrågningen av Khaled el-Masri ha ändrat på det. Men vad gjorde våra regeringar? Ingenting. Det skvallrades om el-Masri-fallet i Skopje och tyska företrädare kände till det, men den tyska regeringen lämnade Khaled el-Masri åt hans öde, otvivelaktigt på grund av statsrelaterade skäl.
Låt mig tala klarspråk: Varje regering är skyldig att skydda sina medborgare från andras kränkningar av deras mänskliga rättigheter. Att stå overksam är en grov kränkning av de mänskliga rättigheterna. Hela tiden hörs krav på bevis, men i stället för att lägga bevisbördan på regeringen läggs den på offren. Denna ståndpunkt intas av högeranhängarna, inte minst bland de konservativa i Europaparlamentet, men vem ska man kräva på bevis? Dick Marty och Europarådet har helt rätt i att det är en grundläggande och självklar skyldighet för regeringar att aktivt utreda alla kränkningar av de mänskliga rättigheterna som begås på deras territorium eller mot deras medborgare. Regeringarna måste visa att de alltid har uppträtt korrekt och att de har respekterat Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna liksom de grundläggande värden som är gemensamma för EU.
Detta är skälet till att vårt utskott inte kan betrakta frågan som utagerad. Vi kan inte tillåta att regeringarna sticker huvudet i sanden, och detta gäller oavsett om det är regeringen i mitt hemland eller regeringen i Makedonien, ett kandidatland som har försökt föra oss bakom ljuset. 
Eoin Ryan (UEN ).
   – Herr talman! Jag tror att alla i parlamentet stöder kampen mot terrorismen. Terrorister respekterar inte människoliv, de respekterar inte demokratin och de respekterar inte de mänskliga rättigheterna. Vi står alla bakom denna kamp, men det är sättet som den förs på som måste diskuteras och beslutas om.
Den amerikanska regeringen måste inse att den måste följa rättsstatsprincipen och väletablerade internationella konventioner och förfaranden i försöken att bekämpa den internationella terrorismen. USA har olyckligtvis agerat godtyckligt när man har försökt skapa politiska allianser i denna fråga via FN:s strukturer. Jag vill hävda att den strategi som Förenta staterna har använt sig av i Irak och Mellanöstern i allmänhet under de senaste åren har genererat en större sympati för terroristerna.
Jag är irländsk ledamot av parlamentet, och vi i Irland vet hur terrorism byggs upp och växer och hur regeringar, genom att fatta fel beslut, kan stärka terroristorganisationerna. Som exempel kan nämnas att IRA nästan besegrades vid ett flertal tillfällen, men man fattade fel beslut och organisationen vann allmänhetens sympati och växte igen. Man måste granska det sätt som terrorismen bekämpas på noggrant.
Det interimsbetänkande som ligger framför oss i dag visar på det obestridliga faktum att utlämningar per flyg har ägt rum i Europa. Den amerikanska regeringen måste upphöra med detta förfaringssätt om man ska bygga upp transatlantiska förbindelser mellan EU och USA. Om vi ska bekämpa terrorismen måste vi alla samarbeta i enlighet med lagen.
Utskottet har fortfarande mycket att göra, och det söker stöd hos parlamentet för att få fortsätta arbetet i ytterligare sex månader. Jag hoppas att parlamentet ger detta utskott den extra tid det behöver för att slutföra arbetet.
Den amerikanska regeringen måste dock införa nya strategier om man ska kunna vinna kriget mot den internationella terrorismen. Det finns så många exempel på hur det inte ska gå till, men det är bara med hjälp av upplyst politik och samarbete mellan de av oss som tror på demokrati och mänskliga rättigheter som terrorismen kan bekämpas och utrotas permanent. 
Bogusław Rogalski (IND/DEM ).
   – Herr talman! Världen har förändrats efter attentaten den 11 september 2001. Det var då islamiska terrorister inledde ett globalt krig mot den västerländska civilisationen och spred rädsla och död ibland oss. Vi i parlamentet kan inte bedöma dagens kamp mot terrorismen åtskilt från dessa händelser. Kampen mot terrorismen är en följd av dessa händelser, och mänskliga rättigheter för terrorister får inte leda till ett svagare skydd för våra familjer och samhällen.
Vi måste komma ihåg att terrorister inte erkänner några rättigheter, fördrag eller konventioner. Det var med oro jag bevittnade vad som pågick bakom kulisserna när det så kallade CIA-utskottet inrättades. Tyvärr skedde detta av rent politiska skäl i syfte att slå ned på de länder som faktiskt gjorde något för att bekämpa terrorismen. Som ledamot av utskottet kan jag se att dess verksamhet är en europeisk ”häxjakt” där de jagade är Förenta staternas allierade i Europa. Detta återspeglar mindervärdeskomplexet och antiamerikanismen i flera av de gamla medlemsstaterna.
Det som utlöste det hela var obekräftad information från Amnesty International och pressrapporter. När vi pekar ut länder som påstås kränka de mänskliga rättigheterna utsätter vi dessa länder för risken för repressalier och hämndattacker från terrorister. Ingenting nytt har framkommit i utskottets betänkande, och några bevis har heller inte lämnats. I civiliserade länder avkunnas inga domar utan bevis, men det har utskottet gjort.
Vårt betänkande bygger på hörsägen och indicier. Ändå avkunnas domar i betänkandet och till och med straff utdöms, samtidigt som det är de anklagade som måste bevisa sin oskuld. I ett normalt rättssystem är det skuld och inte oskuld som måste bevisas. Begäran att förlänga utskottets arbete med ytterligare sex månader är slöseri med skattebetalarnas pengar. Låt oss överge den europeiska antiamerikanismen och i stället ansluta oss till den verkliga kampen mot terrorismen. 
Roger Helmer (NI ).
   – Herr talman! Vi har haft 50 timmars utfrågningar och inte sett något resultat. Jag skickade ett exemplar av Giovanni Claudio Favas betänkande till en av mina tidigare medarbetare, Sally McNamara, som nu är direktör för internationella förbindelser vid ett stort, offentligt politiskt institut i Washington, American Legislative Exchange Council. Jag ska återge hennes kommentarer. Hon använder ett ord från yrkesjargongen för att beskriva betänkandet och säger sedan: ”Om jag lade fram en sådan här rapport för min chef – en rapport som saknar fakta och som innehåller en rejäl dos moralisk tillgjordhet – skulle jag nog få sparken.”
Jag hoppas att föredraganden noterar denna kommentar. Hans betänkande är helt igenom spekulativt och beroende av omständigheterna. Han försöker presentera ogrundade påståenden som fakta. Bevis på flygningar som ha haft förbindelse med CIA är inte något bevis på utlämning, än mindre bevis på omänsklig behandling. Utskottet har utgått ifrån en övertygelse på förhand om att USA och CIA är skyldiga och har bara, med liten framgång, försökt bevisa denna förutfattade mening. Man har inte fastställt några bevis, utan bara tillhandahållit en plattform för en anti-amerikansk vinkling.
Kriget mot terrorismen är verklighet och det sker nu, vare sig vi vill eller inte. USA har intagit en ledande roll i detta krig. Man har offrat enormt mycket blod och pengar på försvaret av de västerländska värderingarna. Vi i parlamentet borde visa oss lite mer tacksamma och lite mindre kritiska. Jag håller med Mirosław Mariusz Piotrowski. Det är ingen idé att utöka detta utskotts befogenheter. 

Ewa Klamt (PPE-DE ).
   Herr talman, mina damer och herrar! Försvaret av de mänskliga rättigheterna, skyddet för de grundläggande friheter som skyddar medborgarna och respekten för våra europeiska rättssystem är några av de principer som Europeiska unionen vilar på. Därför har det varit CIA-utskottets uppgift att utreda om medlemsstaterna har missbrukat gemenskapens lagstiftning, och det är det fortfarande. Det är olyckligt att utskottets interimsbetänkande, som vi nu har framför oss, hittills varken är opartiskt eller fullständigt. Jag kan acceptera att grupperna i parlamentet fäster olika vikt vid de uttalanden som gjorts för utskottet, men det är ett grundläggande krav att alla balanserade betänkanden innehåller samtliga uttalanden, även dem som inte överensstämmer med utskottets förutfattade meningar.
För att göra betänkandet fullständigt krävs därför att Javier Solanas och Gijs de Vries uttalanden från deras respektive utfrågningar tas med i betänkandet, dvs. att de inte kände till några lagöverträdelser från någon medlemsstats sida. Det måste även anges att det hittills inte finns några bevis för några hemliga fängelser i Europeiska unionen. Betänkandet måste även innehålla John Bellingers uttalande på den amerikanska administrationens vägnar. Utskottets ledamöter reste trots allt speciellt till Washington för att ställa de frågor som han har besvarat. Ingenting av det jag har nämnt har hittills tagits med i betänkandet, eftersom en majoritet i utskottet fann detta misshagligt. Det tycker jag knappast är förenligt med deras uppgift att undersöka fakta och ta reda på sanningen.
Det berättigade intresset för utredningen om de anklagelser som gjorts får inte resultera i en partisk bedömning och utvärdering av fakta. Om utskottet och parlamentet ska ha någon trovärdighet måste interimsbetänkandet på ett objektivt sätt återge all information vi har tillgång till. Då, och enbart då, kan vi anta betänkandet med stor majoritet. 
Inger Segelström (PSE ).
   – Herr talman! Herr minister, kommissionär Franco Frattini, parlamentskolleger och åhörare! Jag vill också tacka Giovanni Claudio Fava för allt arbete med interimsbetänkandet och det utmärkta arbete som också andra har gjort. När parlamentet och vi i det tillfälliga utskottet för CIA:s påstådda användning av europeiska länder för transport och illegal internering av fångar påbörjade vårt arbete hade inte jag så höga förväntningar på vad vi skulle kunna uträtta; mycket hade ju hänt för flera år sedan. Men jag är positivt överraskad. Vårt arbete visar resultat som syftar till att göra Europa säkrare och mänskliga rättigheter starkare.
För mig som socialdemokratisk ledamot från Sverige och en stolt häxa, som någon valde att kalla oss, är jag särskilt nöjd med att vi i frågorna om extraordinära överlämnanden och diplomatiska garantier nu enat oss och att vi tydliggör gränsen mellan terroristbekämpning, human flyktingpolitik och respekt för mänskliga rättigheter – också i kris och efter den 11 septembers terrordåd i New York. Där har bl.a. utvisningen från Sverige efter regeringsbeslut av egyptierna Muhammed Al Zery och Ahmed Agiza visat på lösningar som vi inte vill se flera av. CIA:s lösningar är inte hållbara, varken på kort eller lång sikt eller för EU och resten av världen.
Utskottet behöver mer tid. Vi har lärt oss av misstagen och vi kommer att föreslå åtgärder och skyddsnät så att inte vi hamnar i liknande situationer i framtiden. EU:s medborgare förväntar sig att vi klarar framtida kriser bättre i samarbete mellan Europarådet, alla länder i Europa och vi i Europaparlamentet. Kommissionär Franco Frattinis tankar om säkerhetstjänsten, vilka kontroller vi fortsättningsvis behöver för flyg och avvägningen i kampen mot terrorismen är intressanta. 
Sophia in 't Veld (ALDE ).
   – Herr talman! Den delen av parlamentet tycks fortfarande vara mycket skeptisk till bevisen. Själv ser jag ett pussel som är näst intill färdiglagt. Även om det fortfarande fattas några pusselbitar kan vi se hur det ser ut. Eftersom det är medlemsstaterna som måste bidra med de bitar som fattas är det ett fullständigt mysterium för mig att de är så ovilliga att ge ifrån sig de återstående bevisen. Det är trots allt Europas moraliska ledarskap som står på spel här.
Säkerhet och mänskliga rättigheter är ju det som ger Europeiska unionen dess själva existensberättigande. Om vi låter sådant här pågå på europeiskt territorium sviker vi dem som strävar efter europeisk integration. De amerikanska metoderna är dessutom ineffektiva, eftersom terrorismen tycks vara ett monster med sju huvuden. Varje gång ett huvud huggs av dyker ett annat upp. Den säkerhetspolitik som vi har här i Europa bör därför bygga på våra egna normer, våra egna metoder och våra egna förutsättningar.
Slutligen anser jag att det är avgörande att vi snarast inleder en parlamentarisk dialog med amerikanerna för att diskutera säkerhet och mänskliga rättigheter och hur vi tillsammans och utifrån gemensamma värden ska kunna bekämpa terrorismens monster. 
Jean Lambert (Verts/ALE ).
   – Herr talman! En av de frågor som det är meningen att vi ska ta upp är om Europeiska unionen och våra egna medlemsstater är de goda i detta sammanhang. Detta är en fråga som vi måste ställa oss.
Vad gäller fakta och de politiska slutsatser som vi borde dra av detta är det nästan ovidkommande om det har förekommit två eller tre utlämningar som den amerikanska regeringen talade om för oss i USA, eller om de fakta som avslöjats hittills uppdagar två eller tre utlämningar eller om vi har funnit bevis för fler.
Vi har upptäckt att medlemsstater, även om de skulle vilja, inte nödvändigtvis har rätten eller mekanismerna, för att inte tala om den politiska viljan, att ta reda på vad som sker. Två av våra egna högre tjänstemän har talat om för oss att de inte har rätt att driva sådana frågor. Vi har fått reda på att lagen är otillräcklig i denna nya era av växande hot. Vi måste dock också ifrågasätta om vi utnyttjar den lagstiftning som finns på ett effektivt och rättvist sätt i enlighet med internationella skyldigheter i fråga om mänskliga rättigheter.
Frågan handlar inte bara om metoden – vare sig det handlar om bortförande eller migrationsproblem – utan också om resultatet. Tortyr är absolut förbjudet inom ramen för internationella instrument för mänskliga rättigheter. Hur ska vi då tolka de samförståndsavtal som alltmer görs gällande och som får följder för andra områden inom EU:s politik? Det är några av de områden vi bör undersöka politiskt. Det är ytterligare en anledning till att utskottet behöver få fortsätta sitt arbete. 
Willy Meyer Pleite (GUE/NGL ).
   – Herr talman! I likhet med Dick Marty vid Europarådet har Giovanni Claudio Fava modet att kombinera en utredning med ett mycket tydligt mål: att ta reda på sanningen. Oavsett hur detta påverkar en viss stat eller regering måste sanningen fram.
Så här långt i utredningen står det klart att ingen kan acceptera tanken att europeiska regeringar kände till något om den amerikanska underrättelsetjänstens omfattande och övergripande plan. I detta skede av utredningen vill jag uppmana EU:s samtliga regeringar att intensifiera samarbetet inom ramen för Giovanni Claudio Favas utredning.
Här förstår jag inte varför underrättelsetjänsten i mitt hemland Spanien ännu inte har hörts av utskottet. Under utredningens andra etapp anser jag att det är mycket viktigt att chefen för den spanska underrättelsetjänsten framträder och lämnar all information som han förfogar över, såsom han redan har gjort inför den spanska deputeradekammaren.
Jag menar att vi måste stödja och uppmuntra denna utredning så att den kan resultera i en slutsats och i att hela sanningen blir känd. 
Mogens N.J. Camre (UEN ).
   – Herr talman! Det betänkande som vi diskuterar i dag bygger på antaganden och anklagelser vars riktighet det tillfälliga utskottet inte har belägg eller verktyg för att styrka. Trots att Javier Solana tydligt angav för utskottet att det inte finns några bevis för de målande berättelser som vi fått ta del av anklagas regeringar i EU både för att bryta mot de mänskliga rättigheterna och för att ljuga.
Vad vi egentligen talar om är två olika koncept av kriget mot terrorismen: Europaparlamentets modell, där man tror på att bekämpa terrorismen med resolutioner och dialog, och de ansvarskännande regeringarnas modell, där man vill övervaka misstänkta personer, kontrollera överföringar av olagliga medel och, där så behövs, arrestera terrorister innan de slår till.
Det finns ett tydligt meddelande till terroristerna i detta betänkande: ni behöver inte frukta Europaparlamentet. Vi är er trygga hamn, och vi kommer aldrig att få tag på er. 
Gerard Batten (IND/DEM ).
   – Herr talman! Det var helt och hållet att vänta att det, vilka resultat som än skulle visas i detta betänkande, skulle krävas ökade befogenheter för Europeiska unionen, och vi behövde verkligen inte bli besvikna. Det anges att bestämmelserna om samarbete mellan nationella säkerhetstjänster bör fastställas på EU-nivå, att en effektiv parlamentarisk kontroll av nationella underrättelsetjänster bör ske på EU-nivå och att kommissionen genast bör förbättra lagstiftningen för att harmonisera lagar om övervakning av icke-kommersiellt civilflyg. Det verkar inte finnas något ont som inte för något gott med sig för Europeiska unionen.
I betänkandet och den reservation som lagts fram är man eniga om att vissa olagliga interneringar och transporter kan ha ägt rum. Det är emellertid osannolikt att sanningen någonsin kommer att komma fram. Jag har inget som helst till övers för olagliga interneringar och transporter av EU-medborgare eller personer som inte är EU-medborgare. De befintliga rättsliga medlen är tillräckligt drakoniska.
I dagens sa ledaren för Förenade kungarikets liberaldemokrater, Menzies Campbell, att Storbritanniens utlämningsuppgörelser med USA är en konstitutionell skandal. Fastän han är advokat tycks han förvånande nog inte känna till att precis samma uppgörelser finns med Europeiska unionen. Storbritanniens utlämningsuppgörelser inom ramen för den europeiska arresteringsordern och inom ramen för den liknande och icke ömsesidiga uppgörelsen med USA är inte mycket bättre än den rättsliga kidnappningen av brittiska medborgare. 
Ryszard Czarnecki (NI ).
   – Herr talman! Giovanni Claudio Favas betänkande är som en torr citron – det spelar ingen roll hur hårt man kramar; det kommer ändå ingen saft. Trots detta är betänkandet bättre, mer ansvarsfullt och mer återhållsamt än den rapport som lades fram av Europarådets parlamentariska församling. Medan deras dokument är påfallande ideologiskt är vårt mer politiskt. Senator Dick Martys rapport bygger inte på fakta utan på indicier, men innehåller trots det anklagelser som är alltför långtgående.
Vi har rätt i att kampen mot terrorismen är en fråga som det internationella samfundet måste prioritera. Vi har också rätt i att ändamålen inte helgar medlen och att man inte får kränka mänskliga rättigheter bara för att slå ned terrorismen. Det viktigaste är dock att vi respekterar etablerade fakta. Vi kan inte bygga upp en anklagelseakt mot hela länder bara utifrån gissningar, misstankar, indicier och föraningar.
Betänkandet ingår i en bredare diskussion om förbindelserna mellan EU och Förenta staterna, om gränserna för den legitima kampen mot terrorismen och om det transatlantiska samarbetet. Betänkandet kan inte särskiljas från det politiska sammanhanget. Vi kan inte låtsas att vi i skyddet av de mänskliga rättigheterna aldrig använder dem som ett ideologiskt verktyg för antiamerikanism.
Jag uppmanar utskottet att fullgöra sitt mandat inom de tolv månader som ursprungligen beslutades. Om viljan finns kan utskottet besöka Polen i höst, och det kommer att vara välkommet eftersom varken Polen eller det polska folket har någonting att dölja. 
Bogdan Klich (PPE-DE ).
   – Herr talman! Detta är ett häpnadsväckande betänkande. Det innehåller en gapande avgrund mellan vad som insamlats som bevis och utskottets ståndpunkter.
I betänkandet görs extremt allvarliga anklagelser, t.ex. att ”de mänskliga rättigheterna [...] vid flera tillfällen utsatts för [...] oacceptabla kränkningar” i Europa. Men samtidigt kan endast fyra fall av det förfarande som beskrivs som olagligt överlämnande av misstänkta terrorister konstateras. Utskottets tonfall varierar också: Å ena sidan talar man försiktigt om vissa fakta, t.ex. i punkt 12: ”allt som det tillfälliga utskottet hittills har lagt i dagen tycks visa att det europeiska luftrummet och europeiska flygplatser har använts av CIA-ägda bulvanföretag”. Å andra sidan är man kategorisk och uttrycker värderingar som i punkt 6 som citerats ovan där man talar om att de mänskliga rättigheterna vid flera tillfällen utsatts för kränkningar, trots att de bevis som insamlats inte ger fog för sådana uttalanden. Det har inte framkommit några bevis alls för att några misstänkta torterats eller för att det skulle finnas interneringsläger i något land där misstänkta interneras, dvs. inom EU. Därför borde vi fråga oss själva om vi kan tillåta utskottet att dra så radikala slutsatser av de fyra fallen av överlämnande av misstänkta terrorister och hundratals flygningar med CIA-flygplan, flygningar vi kände till innan utskottet började sitt arbete.
Jag får intrycket att utskottet skapar sig sin egen bild av verkligheten, och i stället för att utnyttja möjligheten att ge EU-medborgarna den sanna bilden lägger man av någon anledning, säkerligen politisk, fram sin egen syn som vore den verklig och vilseleder därigenom medborgarna. Det är olyckligt att använda sådana metoder eftersom de hjälper till att undergräva Europaparlamentets auktoritet. Om utskottet fortsätter på samma sätt i arbetets nästa fas kommer det att gå på samma sätt med Europaparlamentets anseende som med Europarådets parlamentariska församlings.
Proinsias De Rossa (PSE ).
   – Herr talman! Den här debatten skulle vara underhållande om den inte vore så seriös. Vi kan aldrig berättiga de medel vi använder i kampen mot terrorism med att hävda att de är för en god sak. Vi kan inte försvara våra värderingar genom att överge dem, och jag misstänker att vissa av de personer som deltar i dagens debatt mycket hellre skulle se att vi överger våra värderingar bara för att de ska få visa att de har rätt.
Det är beklagligt att vissa ledamöter av partipolitiska skäl vägrar se det alla andra ser, inte bara här i kammaren utan även utanför. Det har skett olagliga utlämningar som genomförts av amerikanska tjänstemän. Vissa av EU-medlemsstaternas tjänstemän har spelat under täcket i dessa utlämningar, endera passivt eller aktivt. Genom att sammanställa vittnens uttalanden och Eurocontrols protokoll har det fastställts att vissa EU-medlemsstater har allvarliga frågor att besvara, och de har hittills vägrat att erkänna. Därför måste denna utredning fortsätta.
Parlamentariska utredningar är nödvändiga, i synnerhet i länder som mitt eget, Irland, då man fastställt att 50 CIA-flyg har landat på irländska flygplatser och att det flygplan som användes vid det olagliga bortförandet av Abu Omar från Italien till Egypten, via Tyskland, också landade på en irländsk flygplats. Vi har goda skäl att tro att Abu Omar faktiskt torterades i Egypten. Det är alltså absurt att en del ledamöter här i kammaren anser att denna utredning inte bör fortsätta.
Det irländska organet för mänskliga rättigheter, en statlig organisation, har uppmanat den irländska regeringen att upprätta en rättsligt bindande bestämmelse om flyginspektioner, vilket inte existerar för närvarande. Man kräver också en rättsligt bindande bestämmelse i vilken diplomatiska försäkringar från tredjeländer kan bestridas i lag. Den irländska regeringen har hittills vägrat att genomföra detta. Vi måste ta itu med dessa frågor, och den irländska regeringen och de statliga organen måste korsförhöras av detta utskott, liksom många andra medlemsstater. 
Alexander Alvaro (ALDE ).
   – Herr talman! Jag kan förstå att det är en känslig debatt som också förs på ett känsloladdat sätt, men i ärlighetens namn är jag bestört över bristen på rationalitet i debatten. Att anklaga dessa ledamöter för att styras av ren antiamerikanism och anklaga andra för att ha ideologiska spärrar i huvudet ligger på sandlådestadiet där vi slåss om hinkar och spadar. Vi måste gå bortom det stadiet om vi vill författa ett avvägt och rationellt betänkande.
Jag kan förstå varför vissa av politiska skäl kanske inte delar utskottets mening och varför andra tycker att det är föraktligt att man inte lyckas dela den ståndpunkten. Men vi har självklart inte gjort något annat än att samla indicier snarare än vattentät bevisning, helt enkelt för att ingen underrättelsechef kommer att gå ut och säga: ”Javisst, det var så vi gjorde. Vi förde bort människor olagligen.” Det finns de i parlamentet som troligen inte skulle märka om de blivit kidnappade om de hade satts på ett flygplan, fått ögonbindel och förts bort, men det hör inte hit.
Det finns många rättssystem där indicier kan räcka för en rättegång, och det finns indicier som väger så tungt att de faktiskt utgör bevis. Vi har befunnit oss i den situationen vid ett flertal tillfällen. Allting kommer inte att utvecklas på det sätt som vissa konspiratoriskt lagda personer tror, men världen är inte så rosaskimrande och rar som de tror som fortsätter att hävda att dessa händelser inte alls ägt rum. Utskottet har uträttat viktigt arbete i att till sist lägga toppen på ett isberg i dagen. Vi vill ju vinna kriget mot terrorismen, och det går bara om vi är trovärdiga, vilket vi blir genom att följa de regler vi fastställer för andra att följa.
Jag vill att utskottet fortsätter sitt arbete och når fram till en objektiv slutsats. Sedan vill jag också säga något till medlemmarna av gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater: Era likar i Europarådet röstade för Dick Martys rapport som, vilket jag just erfarit, går ännu längre än vårt betänkande. Därför funderar jag över hur ni ska kunna motivera det om ni väljer att rösta emot detta betänkande. 
Dimitrios Papadimoulis (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag vill gratulera Giovanni Claudio Fava och Europarådets föredragande Dick Marty. Utredningen som ska avslöja denna internationella halvstat måste fortsätta och utvidgas, trots reaktionerna från alla dem som vill tona ned och skyla över den här skandalen. Jag är uppriktigt ledsen över att vissa parlamentsledamöter vägrar se fakta och sakuppgifter och föredrar att ägna sig åt ideologisk fanatism och fördomar i motsats till sina kolleger på samma flank i Europarådet.
Vi har en skyldighet att söka sanningen gentemot EU-medborgarna och vår kontinents långa tradition av demokrati och humanism. Erfarenheter de senaste åren har också visat att kränkningar av mänskliga rättigheter och förminskande av demokratin i slutändan snarare stärker än bekämpar terrorismen.
Det framgår klart av informationen att cheferna för underrättelsetjänsterna kände till USA:s agenters aktiviteter och eventuellt att vissa personer i ansvarspositioner i regeringarna visste men inte låtsades se. Det är inte möjligt att 32 flygplan gjort över tusen flygningar i fem år utan att någon känt till dem. 
Seán Ó Neachtain (UEN ).
   – Herr talman! Jag vill till att börja med säga att jag är helt emot utlämningsflygningar. Sådana metoder bryter mot väletablerade internationella konventioner som Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna. Från irländsk synpunkt gläder det mig att det inte anges att man funnit några bevis mot den irländska regeringen i detta betänkande, och det är i linje med vad de amerikanska myndigheterna har försäkrat.
Jag vill helt och hållet bestrida det min kollega Proinsias De Rossa sa här i dag. Sådana slags påståenden är ogrundade. Shannonflygplatsen har behandlats orättvist i detta avseende och har blivit förloraren, för nu har det beslutats av de amerikanska myndigheterna att man inte ska använda flygplatsen för bränslepåfyllning, till en kostnad av 10 miljoner euro i intäkter för denna flygplats. Det är ett resultat av de ogrundade påståenden som har gjorts av De Rossa och andra. De borde fastställa de faktiska omständigheterna innan de uttalar sig på det sättet. 
Kathy Sinnott (IND/DEM ).
   – Herr talman! Användning av tortyr är alltid fel, och det motverkar alltid sitt syfte. Programmet om utlämning för tortyr som USA tagit initiativ till är särskilt fel, eftersom det innebär att en ny modell görs godtagbar i och med att användning av tortyr tidigare framför allt förekom i diktaturer. Nu främjas den av demokratiska stater. Om vi inte protesterar mot och upphäver en sådan oegentlighet som tortyr kommer den internationella rätt som är utformad för att skydda hela mänskligheten att degraderas permanent.
Att stänga Guantánamo är inte lösningen, för många av de fångar som förflyttas kommer att torteras någon annanstans. Många av de fångar som förflyttades från hemliga fängelser i Europa i november 2005 befinner sig nu i okända, hemliga fängelsehålor någon annanstans.
EU har ett ansvar att säkerställa att dessa fångar inte genomlider ytterligare tortyr. FN och Röda korset borde ha obligatoriskt tillträde till alla fångar överallt, och FN borde inneha ett register över alla fångar i alla FN:s medlemsstater som uppdateras dagligen. EU och EU:s medlemsstater bör också tilldela mer finansiella medel till vård av människor som överlevt tortyr. 
Paweł Bartłomiej Piskorski (NI ).
   – Herr talman! De falska profeter som värnar om de mänskliga och medborgerliga rättigheterna har ökat i antal på sistone. Särskilt obehagligt är att många av dem kommer från politiska grupperingar som inte på något sätt ansattes av kommunismen och som gav rum åt och tolererade de regimer som ockuperade halva vår kontinent i ett mycket stort antal år. I dag försöker dessa personer skapa intrycket att demokratins största problem och det största problemet för mänskliga och medborgerliga rättigheter inte är de dramatiska händelser som utspelas och påverkar miljoner människor i t.ex. Kina, utan ett fåtal oregistrerade flygningar som USA:s flygplan gjort över Europa.
Detta får inte tolereras och kan inte fortsätta. Därför stöder jag uttryckligen tanken att utskottet, som vissa av dess medlemmar ser som en blandning av antiamerikanism och önskan om politiskt inflytande, upplöses och att medlemmarna sätter i gång och arbetar på platser där mänskliga och medborgerliga rättigheter verkligen kränks. Tyvärr finns det ännu alltför många sådana länder i världen. 
Hubert Pirker (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Utskottets viktigaste anspråk var att man arbetat med att fastställa faktum och har lagt ned stor möda på det med 26 utfrågningar, ett besök till USA och nära samarbete med Europarådet och kommissionen, inte minst här i parlamentet. Men har inget nytt framkommit av allt detta? Man kan inte kringgå slutsatsen att resultatet är ganska obetydligt och inte kan vara annat, för det handlar bara antingen om att inga överträdelser gjorts eller att de som gjorts var isolerade händelser. Desto större var min förvåning när jag fick läsa betänkandet som var ensidigt, tendentiöst och inte återgav de fakta som grävts fram under utskottets överläggningar.
Jag vill fråga dem på andra sidan i parlamentet varför de i omröstningen vägrade skriva in vad Gijs de Vries och Javier Solana faktiskt fann, dvs. att det inte fanns några bevis. Jag undrar varför ni vägrade att föra in ett uttalande om att inga bevis kunde hittas för den faktiska existensen av hemliga interneringsläger? Varför vägrade ni föra in vad John Bellinger sa i USA? Varför vägrade ni skriva in en hänvisning till vad man kom fram till i USA om att det landet inte använt sig av tortyr?
Under morgondagen kommer vi att få bevittna gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater göra ännu ett försök att skapa balans i betänkandet och föra in de slutsatser som utskottet faktiskt kom fram till. Det verkliga testet blir om ni röstar för fakta och vad som faktiskt sagts i utskottet, om ni vill ha en bred majoritet för betänkandet eller om ni vill låta det vara som det är – ensidigt, tendentiöst och utan förutsättningar att slå fast de fakta som framkom under utskottets utfrågningar. 
Jan Marinus Wiersma (PSE ).
   – Herr talman! Debatten är en del av en bredare diskussion om det bästa sättet att bekämpa den internationella terrorismen. Det viktigaste i sammanhanget är det som också klart införlivats i Giovanni Claudio Favas betänkande, nämligen hans uttalande om att vi aldrig kan vinna kampen mot den internationella terrorismen om vi offrar själva principerna som vi försöker försvara i kampen mot den. Det är vad vi har koncentrerat oss på.
Vilka indikationer finns det på att CIA eller andra underrättelsetjänster, sannolikt utan våra regeringars vetskap, har agerat i strid med de grundläggande rättigheterna och friheterna? I vilken utsträckning har nationell och internationell lagstiftning överträtts i processen? Frågeställningarna är så viktiga att de utan vidare motiverar utredningen. Vi kan inte tysta ned de frågor som ställts eftersom det allvarligt skulle skada allmänhetens förtroende i en tid då vi behöver allt förtroende vi kan få för att kunna bekämpa terrorismen effektivt, men naturligtvis med ärliga medel.
De interimistiska resultaten av utredningen visar att utredningen behöver återupptas efter sommaren. Det råder inga tvivel om att extraordinära överlämnanden har gjorts via europeiska flygplatser. Det är mycket troligt att det skett med olika europeiska regeringars goda minne och att europeiska och internationella överenskommelser om mänskliga rättigheter kränkts i processen.
Utredningen visade också klart på allvarliga luckor i vår lagstiftning och våra övervakningsarrangemang. Aktiviteterna ägde rum i det gränsland vi gett utrymme för. Som en fortsättning på utredningen behöver vi framgent fokusera på två saker. Till att börja med, i vilken utsträckning var medlemsstater och kandidatländer involverade i detta, och vad behöver därefter göras för att täppa till kryphålen i lagstiftningen för att förhindra att detta inträffar igen? 
Sajjad Karim (ALDE ).
   – Herr talman! Beviset på ett ondskefullt spindelnät av tortyrflygningar av CIA kors och tvärs över Europa är förkrossande. Jag tvekar inte att hävda att CIA är direkt ansvarigt för de olagliga gripanden, avlägsnanden, bortföranden och interneranden av människor som ägt rum på medlemsstaternas territorium. Dessa omfattande brott mot mänskliga rättigheter har tillåtits ske med brottsliga avsikter, underförstått godkännande och genom grov försumlighet. Det är hur som helst tydligt att det finns säkerhetsstyrkor i vissa medlemsstater som arbetar utom räckhåll för tillbörlig och effektiv statlig kontroll.
Vi kommer snart att hedra minnet av offren för terrorattackerna i London. Förenade kungarikets svar har varit att anta policyn att skjuta för att döda på grundval av vägledning från säkerhetsstyrkorna i kriget mot terrorismen, vilket har lett till att en oskyldig man dödats i mitt eget land och en annan nätt och jämt undkommit döden. Dessa människor är, tillsammans med så många andra, också offer. Deras enda brott var att skilja sig till det yttre från mängden.
Regeringarna har betonat vikten av att pröva alla medel när det gäller att rättfärdiga det oacceptabla upphävandet av medborgerliga fri- och rättigheter i den nationella säkerhetens namn, vilket gör att vissa delar av vår befolkning blir föremål för en ständig, obalanserad kontroll. Nu måste parlamentet agera för alla våra medborgares bästa. Nu är det dags att fokusera tillbörlig kontroll på våra säkerhetsstyrkors agerande och hålla dem tillbaka inom ramen för statlig kontroll, så att vi kan garantera hela Europeiska unionen gemenskapssäkerhet genom upprätthållande av rättsstatsprincipen och våra demokratiska institutioner. 
Luca Romagnoli (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! De metoder som CIA använt och som vi diskuterar i dag tillhör den tradition som USA:s regeringar följt alltsedan secessionskriget, under folkmordet på de amerikanska indianerna fram till att man tyst tolererade de röda khmererna i Kambodja.
Favabetänkandet understöds av knappa bevis på grund av de hinder som många EU-regeringar lagt ut men räcker i sig inte för att bevisa EU:s politiska beroende. Ingen vill skydda terrorister och ingen vill demonstrera sin antiamerikanism, men vi kan inte blunda för att mänskliga rättigheter och medlemsstaters rättigheter kränkts i hela EU. Om vi gör det spelar vi antieuropeiska intressen i händerna. 
Camiel Eurlings (PPE-DE ).
   – Herr talman! Vi diskuterar en fråga av avgörande betydelse. Det sätt som misstänkta behandlats på är till syvende och sist det våra gemensamma värderingar i EU handlar om. Därför bör det i allmänhetens och själva EU:s intresse klargöras vad som hänt och vad som inte hänt.
Jag vill sedan lyckönska alla dem som visat stort engagemang i utredningen och som kommer att föra den vidare. Jag vill ändå påpeka att det hittills framlagts mer av hypoteser än bevis. Det är till viss del begripligt eftersom vi befinner oss i en knepig situation. Om något så bevisar detta att Europa saknar något. Kommissionsledamöterna måste få starkare mandat när det gäller utredningar och bör kunna vända sig till medlemsstaterna för att vaska fram sanningen. Men Europaparlamentet, som är rätt kraftlöst jämfört med de nationella parlamenten och deras utredningsmetoder, bör också få mer att säga till om i utredningar.
Men nu får vi nöja oss med de medel som står till buds. Vi tycker inte att omröstningen i utskottet var tillfredsställande eftersom ett antal vettiga ändringsförslag vi lagt fram inte antogs. Just nu handlar det om att finna sanningen och återerövra förtroendet. Jag uppmanar alla att kraftfullt stödja dessa ändringsförslag som minskar klyftan mellan vad som redan bevisats och vad som påstås. Jag skulle särskilt önska att man gör mer realistiska överväganden i de fall där bevis har tagits fram och kring de kommentarer som samordnaren för kampen mot terrorism Gijs de Vries, Javier Solana och John Bellinger gjort och det tydliga uttalandet att inga bevis ännu hittats för hemliga interneringsläger i medlemsstaterna.
Det skulle nog göra utskottets arbete mer trovärdigt och ge det mer stöd under plenarsammanträdet. Det är upp till vårt utskott att fortsätta arbeta, och det kan göras på två sätt. Antingen kommer mer bevis än hittills att läggas fram så att välgrundade slutsatser kan dras, eller så kommer inga bevis fram. I så fall bör slutsatserna tonas ned för att de ska vara trovärdiga. Det senare behöver inte vara en dålig slutsats. 
Hannes Swoboda (PSE ).
   – Herr talman! De som försvarat utskottet och nu också försvarar betänkandet anklagas ofta för antiamerikanism, men beror Förenta staternas högsta domstols antiamerikanism bara på att man framhärdar i att lagen ska ha sin gång när det gäller Guantánamo Bay? Ska alla i Amerika som vill ta reda på om kriget mot terrorismen förs i enlighet med de rättsliga principerna då beskrivas som antiamerikanska? Nej, det tror jag verkligen inte att de kan!
Det andra jag vill säga är att vi ofta får höra att vi underminerar kriget mot terrorismen. Vi stöder alla kriget mot terrorismen, men det som behövs är ett brett stöd och folkets stöd i Europa. Om vi vill föra det här kriget behöver vi stöd från allmänheten som är precis lika mån om rättsstatsprincipen som vi är. Kommissionsledamot Franco Frattini gör rätt i att påpeka detta gång på gång.
För det tredje, vem vill ni bestraffa? Detta bör inte handla om att straffa bara en, utan låt oss säga som det är: I efterspelet efter den 11 september och det fruktansvärda dådet och terroristaktiviteterna i Amerika följde vi kanske en för kraftlös strategi. Man trodde i olika europeiska länder att snabba åtgärder behövdes och att vi behövde stödja amerikanerna, vilket jag kan förstå. Men nu måste vi återgå till rättsstatsprincipen. Det är helt nödvändigt om kriget mot terrorismen ska föras med någon framgång, och ett av detta utskotts viktigaste mål är att se till att kriget mot terrorismen i framtiden kan föras på ett effektivt sätt och i enlighet med hållbara rättsliga principer. 
Anneli Jäätteenmäki (ALDE ).
   – Herr talman! Åtgärderna mot terrorismen har urholkat de mänskliga rättigheterna och urholkar skyddet av vanliga medborgares privatliv i och utanför EU. I en färsk rapport om mänskliga rättigheter som tagits fram av Internationella Helsingforsfederationen står det att människorättssituationen har försvårats globalt de senaste tre åren. EU måste arbeta från utgångspunkten att terrorismen ska bekämpas med legitima medel på ett sätt som respekterar både internationell och nationell lagstiftning.
Slutligen vill jag citera min favorit bland de amerikanska författarna, Thomas L. Friedman, från hans bok : 
 Världen befinner sig i ett sorgligt skede. USA:s roll i världen har varit att se framåt, inte tillbaka. Något av det farligaste som hänt USA sedan den 11 september under Bushregeringen är att Förenta staterna har gått från att exportera hopp till att exportera fruktan. Om så är fallet befinner vi oss i en farlig situation. 
Antonio Tajani (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det viktiga syftet med betänkandet vi diskuterar är att klarlägga ansvaret hos personer eller organisationer för eventuella överträdelser av de mänskliga rättigheterna.
Men betänkandet kan inte och får inte bli ett sätt att anklaga Förenta staterna eller andra länder som ingår i förtrupperna i kampen mot terrorismen. Det politiska syftet får aldrig snedvrida sanningen med förakt för rättsstatsprinciperna.
När det gäller händelserna i Italien vill jag lyfta fram några frågeställningar. Den italienska regeringen och säkerhetsorganisationen har alltid hävdat, vid alla parlamentssammanträden, att de inte hade något som helst att göra med de händelser som ledde fram till gripandet av Abu Omar, och hittills har ingen lyckats bevisa motsatsen. Jag vill också uttrycka min solidaritet med kommissionsledamot Franco Frattini som angreps av Giusto Catania: inget eventuellt personligt ansvar kan göra att institutionerna blir inblandade.
För det andra greps Abu Omar igen i Kairo i måndags eftersom han sågs som ett hot mot den egyptiska statens säkerhet.
För det tredje uttryckte man i dag i moskén i Viale Jenner i Milano, som är välkänd även utanför Italien eftersom den varit inbegripen i utredningar om terrorism, tillfredsställelse över gripandet av de två företrädarna för den militära underrättelsetjänsten. Jag förvånas också över föredragandens ensidiga försvar av de medborgerliga rättigheterna i frågan och att arrestering blandas ihop med fällande dom, i motsats till rättskulturen i Europa. Den sammanblandningen gjorde föredraganden däremot inte i fallet med Abu Omar.
För det fjärde beordrade fredsdomaren, som var ansvarig för gripandet av de två Sismi-direktörerna, samtidigt en genomsökning av en dagstidnings huvudkontor och två journalisters hem som hade arbetat med Abu Omar-fallet. Detta var en flagrant kränkning av pressfriheten, särskilt som den var riktad mot en tidning som är mycket kritisk till regeringen och som är verksam i kampen mot terrorismen.
Till sist vore det en god idé att komma ihåg att man i Italien inte haft några terroristangrepp utan i stället lyckats avvärja ett antal försök under högerregeringens femåriga styre. Många liv har räddats tack vare polisens, militärens och säkerhetstjänstens uppoffringar. 
Martine Roure (PSE ).
   – Herr talman! Inrättandet av vårt tillfälliga utskott har gjort att vi kunnat ställa utom tvivel att CIA faktiskt har gripit människor på EU:s territorium för att transportera dem till länder där de kunnat förhöras. Vi har lagar för att skydda våra medborgare, men sådana metoder kan inte godtas i våra demokratiska samhällen. Vi måste sända ut ett tydligt budskap till USA:s regering: Vi är redo att medverka i kampen mot terrorismen förutsatt att rättsstatsprincipen respekteras.
Det är inte godtagbart att EU-medlemsstater blundar för oacceptabla kränkningar av de grundläggande rättigheterna. Därför ivrar vi för att de nationella parlamenten tar upp frågan för att sprida allt ljus de förmår över vad som faktiskt skett på deras territorium. Slutligen är jag nöjd med det arbete som vårt tillfälliga utskott uträttat, och jag lyckönskar föredraganden varmt till hans outtröttliga arbete som håller hög kvalitet. 
Barbara Kudrycka (PPE-DE ).
   – Herr talman! En hel del har redan sagts om hur viktigt det är att värderingar bygger på de mänskliga rättigheterna. Det är alla institutioners, länders och EU-medborgares plikt att respektera värderingarna. En av dessa värderingar som härrör från den europeiska rättstraditionen är den gamla principen om oskuld tills motsatsen bevisats.
Om vi vill att den principen ska tillämpas på personer som anklagas för terrorhandlingar kan vi inte underlåta att tillämpa den själva. Jag menar att Giovanni Claudio Favas betänkande var vinklat och främst grundas på tvivel, hypoteser och indicier. Betänkandet bekräftar bara två redan kända fakta, det italienska och det svenska fallet, som redan behandlas av de behöriga myndigheterna i respektive land.
Bör inte vårt utskott i den här situationen koncentrera sig på att finna rättsliga lösningar som kan förebygga sådana förseelser i framtiden? Borde vi inte arbeta hårdare på riktig lagstiftning och användandet av EU:s luftrum, försöka förmå medlemsstaterna att anta lagstiftning om gemensamma terrorismbekämpningsåtgärder och övervaka de medlemsstater i vars lagstiftning terrorism inte betraktas som ett brott? Enbart sådana åtgärder skulle ge rättsligt skydd åt alla dem vi misstänker eller möjligen misstänker för terroristhandlingar.
Vi bör se till att lagarna och förfarandena i kampen mot terrorismen fortsatt möjliggör sanktioner och bestraffningar av kränkningar av mänskliga rättigheter och mänsklig värdighet, även när det handlar om fall som av naturen hålls hemliga. Sekretess ska inte betyda olagliga handlingar. Men medlemsstaterna själva ska straffa de skyldiga. Vårt utskott saknar både behörighet och mandat att göra det. Hur medlemsstaternas regeringar hanterar anklagelserna som riktas mot dem i den allmänna opinionen och hur de samarbetar med utskottet är en annan fråga. Detta är ett test för medlemsstaterna för att se hur väl deras organ följer de internationella fördragen. Om vi inte genomför detta kommer alltid misstankar och anklagelser att spöka trots att de i många fall saknar grund. 
Antonio Masip Hidalgo (PSE ).
   – Herr talman! Jag tar till orda för att stödja Giovanni Claudio Favas betänkande, och jag hoppas att han får stöd i morgon för att fortsätta sin utredning.
Kidnappningarna och de så kallade CIA-flygningarna är fasansfulla och kan inte tolereras av EU och Europaparlamentet.
Tack vare beslutsamheten och grundligheten hos pressen i USA vet vi nu att minst 480 personer sitter i det kusliga fängelset i Guantánamo, utan rättsligt skydd. Moraliskt och rättsligt sett är det fullkomligt ohyggligt.
Några av fångarna har passerat genom Europa under olaglig internering, andra som kidnappats har släppts och talat till oss här.
Det finns inga tvivel om att ohyggliga aktiviteter utförs hela tiden. Denna generation kan och får inte tolerera den här situationen som några av våra föregångare gjorde genom att inte ta itu med frågan om dödslägren.
Brott mot de mänskliga rättigheterna får inte förbli ostraffade och får aldrig glömmas som man gjorde med andra flygningar i tidigare diktaturer i Argentina och Chile.
Vissa regeringar, t.ex. de spanska och tyska regeringarna, har erbjudit sig att samarbeta med utskottet som leds av Carlos Coelho, och det bör vi vara tacksamma för. 
Josef Zieleniec (PPE-DE ).
   – Dagens interimsbetänkande är frukten av arbetet i ett utskott som tyvärr valde att kompensera bristen på utredningsmandat med att sätta till alla klutar för att avge ett politiskt utlåtande om aktiviteterna som utförts av USA:s allierade i Europa. Sex månaders arbete i utskottet har inte avslöjat något mer än som redan framkommit i medierna. Det irriterar mig att majoriteten i utskottet har dragit subjektiva, förvrängda slutsatser av ett fåtal fakta och en enorm mängd obekräftade rykten. Jag fruktar att utskottets oansvariga strategi kan leda till att inte bara parlamentets förtroende urholkas utan också att förtroendet mellan de allierade i EU och USA har skadats. Detta förtroende är segervapnet för att vinna kampen mot terrorismen, trygga den transatlantiska säkerheten och garantera de internationella förbindelsernas stabilitet som helhet.
Jag vill betona att kampen mot terrorismen måste föras i enlighet med internationell rätt och respekten för de mänskliga rättigheterna. Men det är samtidigt fel att lägga fram ett antal misstag som kan ha begåtts i samband med komplexa globala terroristbekämpningsoperationer som ett genomgående problem i systemet. Om det finns misstankar om att mänskliga rättigheter har kränkts i EU-länder ska de utredas av medlemsstaternas juridiska system. I stället för att utan fog fördöma USA:s underrättelsetjänst bör EU:s politiska ledare koncentrera sig på hur terrorism kan förebyggas effektivt och hur deras ansvar ska axlas när det gäller världens säkerhet. Det bör göras i nära samarbete med de allierade och i överensstämmelse med de grundläggande principerna i internationell rätt. Herr talman! Jag är övertygad om att parlamentet gör rätt i att passa på att ändra betänkandet för att se till att vårt arbete är trovärdigt. Annars har jag inget annat val än att tillsammans med hela den tjeckiska gruppen från gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater, som gått med på att agera på detta sätt, avvisa utskottets interimsbetänkande. 
Ana Maria Gomes (PSE ).
   – Med Hugues Martins och Giovanni Claudio Favas betänkanden bekräftas att ett gäng som inte bryr sig om hur de uppnår sina mål och struntar i de grundläggande värderingarna om rättvisa och mänskliga rättigheter har infiltrerat administrationen hos vår allierade USA och lyckats få våra regeringar och statliga organ till aktiv och passiv medbrottslighet när det gäller våldtäkt, kidnappning, tortyr och andra brott mot misstänkta terrorister men som ännu inte anklagats för något och än mindre ställts inför rätta.
USA:s högsta domstol hävdade nyligen att administrationen i Washington inte bara håller fångar i strid med lagen i fängelserna på Guantánamo och i Kabul, där så kallade olagliga stridande ruttnar, utan också håller dem fängslande i strid med både USA:s lagstiftning och internationell rätt. Det är bristen på lagar som utnyttjats och fortsätter utnyttjas för att döma de mest förhatliga förbrytarna, även nazisterna.
När högsta domstolen anklagade Bushadministrationen anklagade man också europeiska politiker och agenter för hemska gärningar av medbrottslighet.
Undersökningsutskottet under professionell ledning av Carlos Coelho och Giovanni Claudio Fava kan och bör kräva en parlamentarisk översyn av medlemsstaternas säkerhetstjänster och detaljerade kontroller av flygplatsmyndigheter för att stoppa extraordinära överlämnanden. Utskottet kommer att hjälpa till att klarlägga hur långt och upp till vilken politisk nivå EU:s medbrottslighet gått. Domstolarna kan och ska skipa rättvisa genom att gottgöra de oskyldiga som lidit och straffa dem som förvrängde snarare än värnade om rättsstatsprincipen och som gick ännu längre genom att överträda lagen och kränka de mänskliga rättigheterna, varvid de misslyckades att tjäna säkerheten i och försvaret av EU och i stället sjönk till terroristernas nivå. 
Miroslav Mikolášik (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag välkomnade varmt Europaparlamentets beslut att inrätta ett tillfälligt utskott för att undersöka de påstådda bortförandena av fångar och kränkningarna av deras mänskliga rättigheter. Jag deltog i utredningen med stort intresse och stor entusiasm.
Jag deltog i de allra flesta utfrågningar som utskottet anordnat hittills, och jag har lyssnat med stort intresse på allt de inbjudna gästerna haft att säga. Vårt mål var att fastställa om CIA använt otillåtna metoder i kampen mot terrorismen, men till skillnad från en domstol kunde vi inte ställa frågor till vittnen under ed. Det viktiga var att ta reda på om personerna som kvarhållits hade torterats under förhör och flyttats till tredjeländer mot sin vilja. Men jag måste betona att vittnenas utsagor inte var så övertygande. Ibland vittnade de i förtäckta ordalag, och ibland var det ett ombud som talade. Vid ett annat tillfälle vittnade en brittisk diplomat som hade svårigheter att dölja sin ovilja mot den brittiska regeringen för att han friställts från sin diplomatiska tjänstgöring.
Senator Dick Marty övertygade inte heller eftersom hans svar inte var bättre än nyheternas rapportering och inte lyckades bevisa något annat än misstankar. Jag anser att han gick för långt när han angrep den polska regeringen, trots att de polska myndigheterna vid flera tillfällen angett att de inte kunnat bevisa att det fanns interneringsläger i landet. Som ledamot av Europaparlamentet från en av de nya medlemsstaterna är jag främst intresserad av dimensionen mänskliga rättigheter och rättvisa. Därför ville jag veta om mitt land hade hyst något sådant olagligt interneringsläger. Därför var jag glad att höra av de relevanta myndigheterna, inklusive regeringen, justitieministern och chefen för underrättelsetjänsten att de inte kunde bekräfta att några sådana interneringsläger inrättats i Slovakien eller att några hemliga CIA-flygningar ägt rum till eller över Slovakien.
I gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater ser vi kritiskt på föredragandens tillvägagångssätt och att han gärna tolkar misstankar som konkreta bevis. Man kan inte låta bli att få intrycket (jag ska snart avsluta mitt inlägg) att ledamöterna på vänsterflanken har slutat söka fakta och i stället baktalat Förenta staterna under överläggningarna i utskottet, det land som gått i bräschen i kampen mot terrorismen. Om man inte antar realistiska ändringsförslag på vänsterkanten som bidrar starkt till att fastställa sanningen måste jag överväga om jag kan stödja betänkandet i dess nuvarande form. 
Stavros Lambrinidis (PSE ).
   – Herr talman! Vi brukar säga att om man vill finna brottet ska man följa pengarna. I just det här fallet får man följa flygplanen.
Ett antal till synes oskyldiga flygningar mellan Europa och USA de senaste månaderna har lyft fram de väldiga frågor som inställer sig när man försöker bekämpa terrorismen samtidigt som man ignorerar grundläggande rättigheter.
I det första exemplet med överlämnanden av CIA landade och lyfte över tusen underrättelseplan från flygplatser i EU utan någon som helst kontroll av de behöriga EU-myndigheterna som även om de inte samarbetade direkt med dem valde strategin att inget se, inget höra och inget säga.
I det andra exemplet, med ett egendomligt fall av förhastat samarbete mellan regeringar på EU-nivå, undertecknades ett avtal fullt av hål med USA som handlar om överföringen av passageraruppgifter, PNR. Det skedde inte bara utan bevisat behov av åtgärderna men också i stort sett utan grundläggande garantier eller bindande amerikanska skyldigheter för den säkra och lagliga användningen av våra uppgifter.
I dag har EU-regeringarna den omedelbara skyldigheten, både enskilt och i samarbete sinsemellan, att vidta alla nödvändiga åtgärder för att se till att inga fler CIA-flygningar görs. Detta erfordrar uttryckliga minimiinstruktioner till deras civila luftfartsmyndigheter så att åtminstone de flygplan vi vet var CIA-flygplan och åtminstone de bulvanföretag vi vet var CIA-företag kontrolleras från och med nu, självklart med mer effektiva och demokratiska kontroller av deras underrättelsetjänster.
Tack för mig och tack från oss alla, särskilt till föredraganden Giovanni Claudio Fava för det utmärkta arbetet. 

Panayiotis Demetriou (PPE-DE ).
   – Herr talman! Parlamentet har otaliga gånger fördömt terrorister, och därför är det onödigt att utveckla retoriken när det gäller denna fruktansvärda företeelse.
Jag vill bara säga att vi inte får glömma tragedin den 11 september, blodbadet i London eller massakern i Madrid. Vi får naturligtvis inte bortse från att USA är det centrala målet för terrorismen, och vi får inte underskatta att det är de som bär huvudansvaret i kampen mot terrorismen.
Men vi får samtidigt inte glömma att mänskliga rättigheter är en hörnsten i Europas moderna politiska filosofi. Därför får vi, trots vår förståelse för USA:s roll i kampen mot terrorismen, inte blunda för vissa aktiviteter som strider mot europeiska principer, värderingar och bestämmelser. CIA har missbrukat vissa länders förstående inställning. Vi fördömer CIA:s förfaranden. Vi fördömer starkt CIA för det agerande som föregående talare hänvisade till och som uppges i Giovanni Claudio Favas betänkande: ”extraordinary renditions” och tvivelaktiga flygningar. Vi gör inte amerikanerna någon tjänst om vi överlämnar rätten att kritisera CIA för ageranden som gjorts i strid mot de mänskliga rättigheterna till svurna antiamerikaner.
Jag håller med Carlos Coelho, ordföranden för det tillfälliga utskottet, att Favas betänkande i stort är bra. Men det skulle kunna bli mer balanserat om man antog ändringsförslag där den andra sidan av saken betonas. Jag uppmanar därför föredraganden och de andra politiska grupperna att godkänna vissa av Jas Gawronskis grundläggande ändringsförslag för PPE-DE-gruppen, så att parlamentet röstar enhälligt i fråga om två huvudsakliga punkter: för det första om fördömandet av terrorister och för det andra om skyddet av mänskliga rättigheter. 
Claude Moraes (PSE ).
   – Herr talman! Som den sista talaren från den socialdemokratiska gruppen vill jag inte bara berömma mina tidigare kolleger och föredraganden, utan också den balanserade strategi som Carlos Coelho beskrivit och kommissionsledamotens intressanta kommentarer om större öppenhet och reformen av underrättelsetjänsterna. Det är av alla dessa anledningar som vi måste utvidga detta betänkande.
Folk från den andra sidan har talat om detaljerade bevis. De måste förstå att vi har granskat vittnesuppgifter från 70 personer och arbetat i över 50 timmar i detta utskott, inte för att vi är antiamerikaner – och jag vill berömma föredraganden för att aldrig någonsin ha fallit i den fällan – utan för att vi vill ta reda på sanningen.
Föregående talare talade om den 7 juli och London. Det finns en eller två ledamöter i parlamentet som företräder det område som drabbades av de attackerna. De människor som har skrivit till oss är inte antiamerikaner. De vill att antiterrorismen ska stärkas för att de mänskliga rättigheterna ska stärkas. Det är mina socialdemokratiska kollegers och många parlamentsledamöters strategi.
Varför ska vi fortsätta arbetet? Vi bör fortsätta med anledning av vittnesmålen från människor som Maher Arar, som jag lyssnat till och tror på. Är jag säker på att han inte säger något annat än sanningen? Nej, det är jag inte, för vi väntar på att medlemsstaterna och de som ännu inte har talat äntligen ska göra det. Det är anledningen till att vi behöver utvidga betänkandet och den tid vi har till förfogande.
Vad finns det mer för anledningar till att utvidga tidsplanen? Vi berättar för EU:s medborgare att vi ska gå in på minsta rättsliga detalj, men ska vi också berätta, när de oroar sig för öppenhet och mänskliga rättigheter och påståenden som de vet mycket lite om, att vi från parlamentets sida inte kan hantera detta?
Vi måste låta dem veta att vi kan hantera frågan på ett trovärdigt sätt. Vi ser det ske i Europarådet, och de bör också se det ske i deras parlament. Vår sida av parlamentet vill att betänkandet ska utvidgas, för vi anser att vårt tillvägagångssätt är det rätta. 
Charles Tannock (PPE-DE ).
   – Herr talman! Till skillnad från Claude Moraes var jag från första början emot det tillfälliga utskottet för CIA:s påstådda användning av europeiska länder för transport och illegal internering av fångar, och dess arbete bör avslutas här. Det är en dyr aktivitet, där man upprepar de ansträngningar som görs av senator Dick Marty i Europarådet, och en aktivitet som drivs av en politisk önskan hos vänstern och liberalerna att klämma åt USA, och i synnerhet CIA, i deras försök att bekämpa den globala terrorismen.
Jag anser att Favabetänkandet innehåller många påståenden och anklagelser men få bevis. Det kan naturligtvis ha begåtts vissa misstag och överdrifter i ett så riskabelt projekt som är så omfattande i väst som kampen mot terrorism, men det har enligt min uppfattning inte förekommit någon systematisk amerikansk politik för ”extraordinary renditions” för att tortera bortförda personer i tredjeländer.
Det finns inte heller några som helst bevis för att det finns fångläger som lyder under CIA i Rumänien eller Polen. Att vanliga utlämnanden av misstänkta illegalt stridande terrorister har ägt rum på EU:s territorium är ett faktum, men inte nödvändigtvis olagliga inom ramen för internationell rätt när ingen tortyr förekommit.
Jag instämmer hur som helst med Alan Dershowitz, professor i juridik vid Harvard, när han hävdar att det finns ett väldigt svart hål i den internationella rätten i fråga om kampen mot terrorism, i och med att kategoriseringen av interner är så otidsenlig och de bestämmelser som styr hur sådana interner ska behandlas är farligt otydliga. Jag anser att han har rätt när han hävdar att många av oss håller fast vid bekväma traditioner hellre än tar itu med de svåra anpassningar till lagen som vi kanske måste genomföra i förhållande till den balans vi måste finna mellan mänskliga rättigheter och allmänhetens säkerhet.
Vidare bekräftades vid ett besök nyligen i Guantánamo av kolleger från parlamentet den åsikt jag haft länge att det inte är önskvärt att stänga Guantánamo omedelbart, utan att det är bättre att vänta med det, eftersom många av internerna utgör ett extremt stort hot mot våra EU-medlemsstaters nationella säkerhet. Det är inte heller möjligt att deportera dessa personer, eftersom många av dem skulle kunna få dödsstraff eller utsättas för tortyr om de skickades till sina hemländer, som till exempel Saudiarabien eller Egypten, där de är välkända och efterlysta för terrorism. 
Jean Spautz (PPE-DE ).
   – Herr talman! De så kallade CIA-flygningarna har verkligen skakat om den politiska klassen i EU. Klargörandena av omständigheterna under vilka misstänkta gripits och vars överlämnanden organiserats i olika europeiska länder ger fortfarande ingen fullständig bild. Det kan bero på att det inte finns lika mycket att sprida ljus över som vissa övernitiska personer som är kritiskt eller fientligt inställda till Amerika hade hoppats på.
Jag ska säga något grundläggande om vad som pågått de senaste veckorna: EU i allmänhet och även parlamentet bör i svåra tider som dessa inte spilla energi på företag vilkas yttersta syfte hänför sig till behovet för vissa personer att distansera sig från Förenta staterna.
Vi är fortfarande inte säkra på om konstitutionen kommer på plats. Vi har komplicerade frågeställningar om EU:s utvidgning, vår gemensamma identitet och begränsningarna för EU-projektet att ta ställning till.
När det gäller alla dessa frågor finns det långt färre lösningsförslag på bordet än vad EU:s utveckling klarar sig med. Under dessa omständigheter verkar det ge uttryck för en ganska obalanserad lista med prioriteringar: Alla EU:s institutioner ska ägna sin uppmärksamhet åt CIA-flygningar för att vi ska komma fram till att det enda vi vet är att vi ingenting vet.
Europa har allvarligare problem att ta itu med än frågan om en eller annan har flugits från ett eller annat ställe i den ena EU-medlemsstaten eller den andra – eller inte, vilket också är möjligt. Om vi vill bli tagna på allvar bör vi upplösa detta överflödiga utskott omedelbart och på kort varsel börja tänka mer på oss själva i stället för på överträdelser som eventuellt begåtts av ett land som är vår starkaste allierade och fortsätter att vara det, hoppas jag. Det är skälen till att jag röstar emot den antiamerikanska resolution som lagts fram för oss. 
Simon Coveney (PPE-DE ).
   – Herr talman! För sex månader sedan upprättade vi ett tillfälligt utskott som skulle undersöka påståendena om CIA:s flygningar för ”extraordinary rendition” och EU-länders inblandning. Det har förekommit många timmars utfrågning och debatt i utskottet sedan dess, och nu är vi framme vid vårt första interimsbetänkande.
Jag tror att en ärlig bedömning av utskottets arbete skulle ge ett blandat intryck. Å ena sidan har det förekommit en viss frustration över att det under de flesta utfrågningar inte har kommit fram några nya bevis och fakta. Men jag anser trots detta att utskottets arbete har varit till nytta för att beskriva och exponera alla fakta som är tillgängliga för närvarande, och det finns vissa fakta tillgängliga. Även om vi granskar bevis som redan har exponerats av Europarådet måste vi vara realistiska. Vårt utskott är inte någon domstol. Det består av politiker som försöker dra slutsatser grundade på en balans av sannolikhet, mot bakgrund av de bevis som finns att tillgå.
Undersökningen av CIA:s eller någon annan underrättelsetjänsts aktiviteter kan inte förväntas bli något okomplicerat förehavande. Jag anser att det skulle ha tagits större hänsyn i betänkandet till att det behövs fler bevis för att man ska kunna dra några avgörande slutsatser vad gäller vissa frågor, såsom den möjliga existensen av ”hemliga fängelser” i EU-medlemsstater.
Det är beklagligt att debatten om huruvida detta betänkande ska stödjas eller inte av vissa personer har förvandlats till en polarisering av ståndpunkter, en fråga om för eller mot USA, eller till och med en uppdelning i vänstern mot högern. Jag anser att det är beklagligt att ett sådant synsätt har utvecklats, eftersom det undergräver det arbete som utförs av ett utskott med goda avsikter och eftersom poängen går förlorad i fråga om vad vi försöker uppnå.
Det är inte ett anti-amerikanskt beteende att kritisera ”extraordinary rendition” eller att utöva påtryckningar för att få reda på fakta, i synnerhet som det förekommer anklagelser mot EU-medlemsstater i detta avseende. Jag skulle vara en hycklare som talesman för mänskliga rättigheter om jag inte sa ifrån i fråga om ”extraordinary rendition”, även om det innebär att kritisera och ställa besvärliga frågor till regeringar som jag betraktar som våra vänner och allierade. Jag räknar USA till dessa.
Inom ramen för den nödvändiga och svåra kampen mot terrorismen bör ingen strategi stödjas om den innebär agerande i strid mot den internationella rätten och de olika normer som vi i Europa försvarar. Interimsbetänkandet är inte perfekt, men ett antagande av PPE-DE-gruppens ändringsförslag kommer att skapa balans i denna text, som är värd att stödja. 
Franco Frattini,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Tack till ledamöterna som tagit till orda, och deras inlägg har gett mig många givande idéer.
Jag kan bekräfta att kommissionen är redo att fortsätta arbeta med parlamentets tillfälliga utskott i de många grundläggande frågor som tagits upp. Sarah Ludford berörde frågan om medlemsstaternas genomförande av antiterrorismlagstiftning som är en central fråga som vi verkligen behöver arbeta med.
Som ni känner till har tyvärr fem EU-medlemsstater ännu inte införlivat rambeslutet om bekämpande av terrorism. Ni vet också att endast sju av de 25 medlemsstaterna har ratificerat avtalet om utlämning mellan EU och Förenta staterna. Det är ett avtal som om det skulle träda i kraft tydligt skulle klargöra de rättsliga ramarna för just överlämnanden av fångar.
Vissa talare, t.ex. Hannes Swoboda och Sophia in 't Veld, nämnde möjligheten och behovet av att arbeta tillsammans för ökad säkerhet och rättvisa. Jag håller med helt och välkomnar förslaget till en strukturerad, politisk dialog med Förenta staterna om kampen mot terrorismen tillsammans med frågan om garantin av friheten. Jag har redan tänkt på detta och föreslog redan i februari att den dialogen skulle börja på expertnivå, och den har nu inletts.
Den här dialogen kan fortsätta, och jag vet redan att det finska ordförandeskapet tänker gå vidare i ärendet. Vi kommer nog att kunna utbyta bedömningar med parlamentet i fråga om paraplyavtalet mellan EU och USA och kampen mot terrorismen och garantierna för frihet.
Jag tror också att Guantánamo-utlåtandet från USA:s högsta domstol bevisar att systemet för den rättsliga övervakningen av garantier och rättigheter i USA:s demokratiska system fungerar och ger en trygg grund för vårt gemensamma arbete.
Jag är också redo för en dialog med parlamentet om huvuddragen för att omstrukturera underrättelsesystemet och också den demokratiska och parlamentariska kontrollen av underrättelsetjänsterna. Trots att detta faller inom den nationella lagstiftningens ramar, som ni vet, tror jag att en debatt i frågan vore givande.
Det kommer också att vara meningsfullt att diskutera icke civil luftfarts utnyttjande av luftrummet. Jag kan bekräfta att det pågår en debatt om begreppet statliga luftfartyg och statliga uppdrag, och jag har inhämtat intressanta ståndpunkter om de nationella domstolarnas roll som kommer att ha sin talan när frågan ska besvaras om det individuella ansvaret när rätt villkor föreligger.
Detta är en bekräftelse på min och alla kommissionens enheters vilja att arbeta med det tillfälliga utskottet.
Herr talman! Avslutningsvis har jag den moraliska och institutionella skyldigheten, framför allt gentemot mig själv, att bemöta Giusto Catanias personliga angrepp mot mig. Han är den ende av de 54 talarna som bett mig, för fjärde gången, att klargöra min roll som utrikesminister vid tiden för fallet med Abu Omar.
Den frågan har jag besvarat flera gånger inför utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, och detta kan nog ge Giusto Catania ett omnämnande i någon rubrik i den italienska pressen, men jag trodde att skyldigheten att tala sanning inför Europaparlamentet även skulle ålägga honom samma sak, nämligen att minnas att regeringen vid den tiden formellt förnekade all kännedom om Abu Omar-fallet och att det inte fanns några bevis för motsatsen. Men enligt italiensk lag, och det är inte en bedömningsfråga, inte bara kan utrikesministern, den post jag innehade då, utan får inte heller utrikesministern veta något om den italienska säkerhetstjänstens operativa verksamhet.
Detta känner Giusto Catania till om den italienska lagstiftningen, däremot kanske inte så många av er andra. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, torsdagen den 6 juli 2006, kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är uttalanden av rådet och kommissionen – Amerikanska säkerhetstjänstens granskning av uppgifter i samband med banktransaktioner via systemet Swift. 
Paula Lehtomäki,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Detta ärende är viktigt i många aspekter, men tyvärr kan rådet varken bekräfta informationen nyligen i medierna om överföringen av uppgifter mellan systemet Swift och Förenta staterna eller kommentera dem.
Alla här i parlamentet vet att rådet inte har medlen att utreda handlingar som i det här fallet strider mot den tillämpliga lagstiftningen. De nationella myndigheterna är ansvariga för den här typen av efterforskningar. Men om det gäller handlingar som strider mot gemenskapslagstiftningen ligger ansvaret hos de nationella myndigheterna och kommissionen under de nationella och gemenskapernas domstolars överinseende. Rådet antar att det nuvarande samarbetet mellan privata företag som Swift och de amerikanska myndigheterna följer tillämplig lag och överensstämmer med de grundläggande rättigheterna.
Rådet är liksom parlamentet ett lagstiftande organ, och som sådant vill rådet hänvisa till ett förslag till Europaparlamentets och rådets förordning om information om betalaren som ska åtfölja överföringar av medel. Förordningen diskuteras av både parlamentet och rådet. När förordningen antagits kommer den att tillämpas på överföringar av medel i alla valutor som skickas eller tas emot av någon som tillhandahåller betalningstjänster och är etablerad inom gemenskaperna. I artikel 14 i den föreslagna förordningen står det att betalningsleverantörerna till fullo och utan dröjsmål ska besvara förfrågningar från myndigheter, som ansvarar för bekämpning av penningtvätt eller finansiering av terrorism i den medlemsstat där de är etablerade, gällande den information om betalaren som åtföljer överföringar och motsvarande bevarade uppgifter.
Rådets mening är att denna gemenskapsrättsakt som ligger i linje med de grundläggande rättigheterna stärker den rättsliga ram som krävs för att förhindra flödet av smutsiga pengar som cirkulerar genom överföringar av medel och som kan skada den finansiella sektorns stabilitet och anseende. Förordningen syftar samtidigt till att förebygga alla typer av olagliga handlingar riktade mot EU:s finansiella system. Med tanke på aktivitetens spridning och följdverkningar kan inte medlemsstaterna nå syftet på ett lämpligt sätt, varför det bättre verkställs på EU-nivå. Därför är det bråttom att anta förordningen.
Förordningen ska antas genom medbeslutandeförfarandet. Rådet enades den 6 december 2005 om huvuddragen i förslaget. Efter några inofficiella möten mellan företrädare från parlamentet, rådet och kommissionen hoppas ordförandeskapet att en kompromisslösning till förordningen kan nås inom kort. Vi kommer att övervaka lagstiftningsarbetet nära, bl.a. för att förebygga olagliga och oberättigade handlingar riktade mot det finansiella systemet.
Kommissionen debatterar även kommissionens förslag till rådets rambeslut om skydd av personuppgifter som behandlas inom ramen för polissamarbete och straffrättsligt samarbete. Kommissionen lade fram förslaget den 4 oktober 2005. Rambeslutet syftar till att se till att personuppgifter om EU-medborgare har en hög skyddsnivå. Det kräver gemensamma förordningar så att vi kan bedöma legaliteten och kvaliteten hos uppgifterna som behandlas av de behöriga myndigheterna i medlemsstaterna. Även om förslaget inte tillämpas direkt på det finansiella systemet innebär det ett skydd av personuppgifter och kan alltså vara viktigt för ett ärende som är under behandling. Förslaget diskuteras av de behöriga organen inom rådet.
Herr talman, mina damer och herrar! Det är vår gemensamma vilja att skydda EU:s medborgare inte bara mot terrorism utan mot alla typer av olaglig verksamhet som riktas mot EU:s finansiella system, med hänvisning också till EU:s åtgärder och lagstiftning. 
Franco Frattini
   , . – Herr talman! Kommissionen har bara viss information om denna mycket känsliga fråga för närvarande, och vi har redan krävt att den ska kompletteras så snart som möjligt vad gäller exakta fakta om hur de amerikanska myndigheterna fick tillgång till uppgifter om finansiella transaktioner från SWIFT. Det ser för närvarande ut som att det förekom en överföring av ekonomisk information från privata företag i EU till Förenta staterna.
Jag har förstått det som att ett flertal myndigheter i Europa, inklusive Europeiska centralbanken, kände till detta. Jag ska citera ett uttalande av det amerikanska finansministeriet av den 23 juni: ”SWIFT övervakas av en kommitté som tillsätts av stora centralbanker, inklusive Förenta staternas centralbank Federal Reserve, Bank of England, Europeiska centralbanken, Japans centralbank och den bank som leder övervakningsarbetet, Belgiens centralbank. De övervakande bankerna har informerats om SWIFT:s samarbete med finansministeriet och de garantier och säkerheter som tillämpats.” Jag upprepar att det var ett citat ur ett uttalande av det amerikanska finansministeriet.
Jag försäkrar er att denna information, som jag nu känner till, inte vidarebefordrats till kommissionen tidigare, för överförandet av sådan ekonomisk information faller inom ramen för dataskyddsdirektivet 95/46/EG. Det är de nationella myndigheterna som huvudsakligen är ansvariga för korrekt tillämpande av dataskyddsbestämmelserna. Jag förlitar mig på att EU:s medlemsstater kommer att vidta alla nödvändiga åtgärder för att säkerställa att deras nationella dataskyddslagstiftning tillämpas korrekt och genomförs strikt. Jag har noterat att den belgiska premiärministern redan har bett justitieministeriet att utreda detta och att den belgiska kommissionen för datatillsyn också är aktiv i bedömningen av de omständigheter under vilka just denna överföring har ägt rum.
Kommissionen kommer i varje fall att följa utvecklingen noggrant och, om så är nödvändigt, till fullo använda sin makt inom ramen för fördraget. Jag vill betona att jag på detta stadium inte vet om detta är lämpligt, eftersom vi först måste underrättas av de belgiska myndigheterna om vad som exakt hände, hur och varför.
Som min kollega, Charlie McCreevy, sa till parlamentet i måndags innehåller den förordning om information om betalaren som ska följa överföringar av medel som ni kommer att rösta om i morgon de korrekta garantierna för dataskydd och tillgång till sådana data för behöriga myndigheter. Jag minns att europeiska datatillsynsmannen gjorde en positiv bedömning och inte upptäckte några bekymmer vad gäller dataskydd. Jag anser därför inte att SWIFT-affären bör bidra till att försena förordningen om information om betalaren som ska följa överföringar av medel, vars antagande är av avgörande betydelse för att man ska kunna upptäcka finansiering av terrorism.
Jag vill avsluta med att återigen betona mitt engagemang i kampen mot terrorism och i fastställandet av metoder som används för att finansiera den, naturligtvis genom att agera helt och fullt inom ramen för rättsstatsprincipen och i enlighet med våra grundläggande rättigheter.
Eva Klamt,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, fru Lehtomäki! Företaget Swift, , har sagt att man på begäran av det amerikanska finansministeriet överfört en begränsad mängd information till de amerikanska myndigheterna gällande internationella penningöverföringar. Informationen hittar man på företagets webbplats. Enligt det belgiska dataföretagets uttalande syftar även samarbetet med myndigheterna till att förebygga missbruk av det internationella finansiella systemet.
Den belgiska regeringen utreder, åtminstone enligt rapporteringen i pressen, redan om den amerikanska regeringens efterforskningar stred mot nationell lagstiftning. Detta talade kommissionsledamot Franco Frattini nyss om. Den belgiska justitieministern har också inlett undersökningar i ärendet, och hennes ministerium är rätt skickat, åtminstone inledningsvis, att utreda ett sådant ärende. Enligt gällande lagstiftning är det nämligen det belgiska rättssystemet som ska vidta åtgärder och göra efterforskningar.
När jag noga funderar över vad kommissionsledamoten just upprepat och tänker på hur mycket vi vet om detta för närvarande drar jag slutsatsen att vi inte vet någonting säkert och ännu inte nått den punkt där vi är skyldiga att utreda saken. Vi vet att det finns EU-omfattande regler för skyddet av uppgifter om privatpersoner, och den planerade EU-lagstiftningen om hanteringen av personuppgifter i samband med lagföring av brott och kriget mot terrorismen innehåller såvitt jag vet enbart regler om hur statliga myndigheter bör hantera känsliga uppgifter. Därför bör vi snarast ha som mål att tillämpa EU-lagstiftningen när den antagits, medverka och agera på ett tidigt stadium. 
Martine Roure,
   – Herr talman! Av grävande journalister har vi fått veta att de amerikanska myndigheterna uppenbarligen har installerat ett program för avlyssning av finansiella transaktioner som hanteras av Swift för att bekämpa finansieringen av terrorismen. Det har bekräftats av president Bush och Swift.
Dataskydd är inte ett hinder i polismyndigheternas arbete. Det finns snarare till för att garantera respekten för de grundläggande rättigheterna. De europeiska länderna var helt klart inte informerade om dessa aktiviteter, men Europeiska centralbanken skulle ha känt till dem, som ni sa, kommissionsledamot Frattini. Europeiska centralbanken är en EU-institution. Den måste följa dataskyddslagstiftningen, och därför vill vi att Europeiska datatillsynsmannen omedelbart kontrollerar att ECB har följt lagen.
Vi måste trots allt se till att det inte finns någon lucka i lagen om skyddet av personuppgifter. Även om vi fortfarande inte har en EU-rättsakt om dataskydd inom ramen för polisarbetet erfordrar den befintliga lagstiftningen att den nationella lagstiftningen efterlevs om data utbyts i samband med den allmänna säkerheten. Sådana utbyten måste också godkännas av medlemsstaterna.
Jag vill också fästa rådets, Paula Lehtomäkis och kommissionens uppmärksamhet vid ändringsförslagen 26 och 58 till mitt betänkande om dataskydd inom den tredje pelaren. De är utformade för att reglera sättet som data hanteras på när de insamlas av privata aktörer i allmänhetens intresse, och jag tror att det är inom det fältet som problemet ligger. 
Jean Marie Cavada,
   – Herr talman! Först vill jag välkomna fru Lehtomäki. Jag vill bara säga till henne att jag lyssnat till vad hon sagt, och jag tycker att det är nödvändigt att framhäva en sak. Vår regering utgörs av ministerrådet eller Europeiska rådet. Även om de inte har de rättsliga eller politiska verktygen att besluta i den här skandalen – och då menar jag Swift-affären – som följde efter frågan om de olagliga flygningarna så finns det ingenting som hindrar rådet från att betyga sin moraliska dygd och offentligt gå ut med sin åsikt i frågan. Det har såvitt jag vet ännu inte gjorts.
Jag vill också säga att jag noga noterat vad kommissionens vice ordförande, kommissionsledamot Franco Frattini, sa om att varken han eller hans ministerium visste något om det här fallet. Jag håller med Eva Klamt och Martine Roure som just talat i frågan. I Europa, närmare bestämt i EU, har vi drivit på konstruktionen av en stat som styrs av rättsstatsprincipen enligt vilken all överföring av personuppgifter till tredjeländer ovillkorligen måste underkastas nationella regler eller EU-regler. Den första av dessa regler säger att all överföring måste godkännas av en rättslig myndighet och ingen annan. Varken en stat eller en bank är ägare av den information den använder. Om uppgifterna i fråga avser företag är det dessa företags egendom. Om uppgifterna i fråga avser individer är det dessa individers egendom. Det finns inget tillstånd för andra att använda dem i transaktioner, att tillägna sig dem, att föra dem vidare till andra eller radera dem eller vad man nu kan tänkas vilja göra med dem.
Jag vill framhålla att de rättsliga instrumenten finns och påminna om vad Martine Roure just sa om att det vore ett mycket viktigt steg om vi lyckades klara ut det spörsmålet under det finska ordförandeskapet.
Sedan vill jag säga en sista sak. Det finns ett franskt talesätt som säger: ”Lita inte på mina vänner – liksom mina fiender är de upp till mig att klara.” Fienden är terrorismen, och våra vänner är amerikanerna. Efter de olagliga flygningarna, bortförandet av misstänkta EU-medborgare på goda grunder eller inte och det olagliga utlämnandet av fångar med hjälp av flygplan som landat på EU:s territorium får vi nu veta att en makt vi är lierade med har rotat i våra bankkonton, hur mycket en vän det än är. När kommer blodproverna att börja tas? När kommer vi att behöva börja lämna upplysningar om födslar och så vidare? Det räcker, nu är det nog. Parlamentet måste verkligen sätta stopp för sådant.
Jag avslutar med att säga att terrorismen är våra friheters fiende och omvänt att friheten är terrorismens fiende, om jag förstått det hela rätt. Den är i alla fall inte den vanliga medborgarens fiende. Förenta staterna måste välja sida på det här området också. 
Giusto Catania,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Vi begår ett misstag om vi betraktar Swift-frågan som en isolerad händelse.
Det är en fråga som bör ses i ett större sammanhang tillsammans med PNR-uppgifterna, kommunikationskontrollen och lagringen av uppgifter. Den här frågan saknar inte heller samband med det ärende om överlämnande vi diskuterade för en stund sedan. Jag vill faktiskt hävda att Swift-affären är den andra sidan av överlämnande-myntet och att det handlar om exakt samma syfte även om det är mindre våldsamt, nämligen att få fram information.
Den systematiska övervakningen av EU-medborgarnas liv har nu blivit vardagsmat, och vi står inför det George Orwell benämnde ”storebror” i terrorismbekämpningens namn. Vi bör företa en utredning om ECB:s och de nationella bankernas ansvar, för den här situationen är oacceptabel.
För en vecka sedan kunde man läsa följande rubrik i , dagstidningen i Belgien med störst upplaga: ”CIA bestämmer hur lagen ska tillämpas i Europa.” Vi måste se till att det inte händer för trovärdighetens och hela Europas framtids skull. 
Carlos Coelho (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru rådsordförande, kommissionsledamot Frattini, mina damer och herrar! Jag oroades över anklagelserna som publicerades i New York Times om ett hemligt program med vars hjälp Swifts databas, som de flesta av världens finansiella transaktioner går genom, kunde avlyssnas. Programmets existens bekräftades av både Swift och Förenta staternas finansminister.
Vi måste upprepa vår beslutsamhet på båda sidorna om Atlanten att bestämt och effektivt bekämpa terrorismen, men det får inte ske på bekostnad av den fulla respekten för de grundläggande rättigheterna och rättsstatsprincipen.
Oavsett mina personliga åsikter i frågan så verkar uppgifter ha överförts till Förenta staterna för att terrorism och andra brott skulle förebyggas och bekämpas. Detta är med andra ord operationer som avser den allmänna säkerheten och medlemsstaternas aktiviteter på straffrättens område. Om så är fallet hamnar det klart utanför gemenskapslagstiftningen. Detta förstod jag som kommissionsledamot Franco Frattinis första reaktion via hans talesman när han menade att ärendet hamnade utanför gemenskapslagstiftningens ramar.
Jag vet inte om något försvann i översättningen eller om kommissionsledamot Frattini faktiskt sa till oss i dag att han anser att direktiv 95/46 är tillämpligt i det här fallet. Det behöver vi komma till klarhet i. Antingen ska direktiv 95/46 tillämpas eller så ligger situationen utanför den första pelaren och gemenskapslagstiftningen, varför uppmaningen om att anta detta rambeslut om dataskydd inom den tredje pelaren är motiverad.
Hur som helst måste medlemsstaterna skydda dessa uppgifter. Därför välkomnar jag den belgiska regeringens beslut att tillsätta en utredning för att gå till botten med vad som faktiskt hände och om det skedde i enlighet med nationell lagstiftning. Jag avvaktar resultaten av utredningen med intresse. 
Jan Marinus Wiersma (PSE ).
   – Herr talman! Det är viktigt att vi utnyttjar dagens debatt för att agera i Swift-fallet. Den aktuella resolutionen innehåller ett antal relevanta frågor som måste ställas eftersom oro uppstår hos allmänheten när man läser artiklar av det slaget i tidningarna.
Det har framgått av de tidigare debatterna i dag att vi har att göra med ännu ett fall där säkerheten vägs mot intressen som gäller de medborgerliga rättigheterna i samband med den allmänna integriteten och företagens integritet. Detta handlar åter om aktiviteter som rör bekämpningen av den internationella terrorismen som mycket väl skulle kunna genomföras bakom ryggen på övervakningsorganen och mycket väl kunna stå i strid med internationella överenskommelser som ska garantera grundläggande fri- och rättigheter.
Även om jag inte vill göra direkta jämförelser mellan det här fallet och CIA-flygningarna är inte Swift-fallet en isolerad händelse utan ett exempel på hur särskilt amerikanerna hoppas kunna bekämpa terrorismen. Dagens debatt exemplifierar åter behovet av att diskutera det förda krigets natur.
Vi måste fråga oss i detta fallet också om alla regler har följts. Det finns en misstanke, som också bekräftats, om att EU-institutionerna varit informerade. Vi vill veta exakt vilket deras ansvar är i fallet och i vilken utsträckning de redan varit inblandade i övervakningen av genomförandet av befintliga regler. Men vi vill framför allt undvika en situation där vi alla verkar i någon sorts gråzon genom att ett rättsligt vakuum skapas där inte ens medborgarna längre vet vilken ställning de har.
I förslaget till resolution tas ett antal berättigade frågor upp i det avseendet. Som kommissionsledamoten redan nämnt vill vi också att EU-institutionernas roll klargörs. Dessutom vill vi att eventuella rättsliga kryphål täpps till så att vi vet att det skulle ske på goda grunder och helt enligt vissa garantier och minimistandarder om ett liknande utbyte av uppgifter skulle visa sig nödvändigt i framtiden. Vi vill också se att medlemsstaterna tar sitt ansvar i genomförandet av de antagna reglerna. Vi måste alltså verkligen undvika att människor får känslan av att de befinner sig i ett rättsligt vakuum. Alla luckor i lagen måste täppas till. 
Sophia in 't Veld (ALDE ).
   – Herr talman! Oavsett om det är lagligt eller inte vill jag säga att EU-medborgarna aldrig informerats om detaljerna kring övervakningen av deras bankkonton, och jag tycker att det borde vara en förutsättning. Jag undrar hur vi skulle reagera om det inte var Förenta staterna utan ett annat land som kontrollerade våra bankkonton och om vi hade varit lika toleranta då.
Från rådet hörde vi just om effektiviteten, att detta är vad som behövs i kampen mot terrorismen. Jag vill rikta blickarna mot att Stuart Levey, Förenta staternas biträdande finansminister, för två veckor sedan påpekade att de hade stora framgångar i att spåra finansiella transaktioner. Men det gjorde att terroristernas transaktioner gick under jorden och hamnade utom räckhåll och ur sikte för oss. I EU behöver vi mycket snart enas om en sammanhållen, effektiv och gemensam politik som bygger på demokratiska beslut och garantier om att personuppgifter skyddas på ett riktigt sätt. Det börjar bli verkligt bråttom med detta.
Slutligen vill jag stödja dem som menar att detta inte är en isolerad incident. Flygningar för överlämnande av fångar och även hanteringen av passageraruppgifter visar tydligt att Förenta staterna inte håller sig till överenskommelserna. Vi behöver uppträda enat i EU och se till att vi tillsammans med vår allierade bekämpar terrorismen i enlighet med lagstiftningen. 
Mihael Brejc (PPE-DE ).
   – Tidningarna har skrivit om USA:s regerings datasökningar i Swifts finansiella uppgifter om privatpersoner, men har inte informerat oss om om det gäller Swift i USA eller också gäller Europa. Om det handlar om Swift i USA har vi ingenting med det att göra. Tillgång till Swift-uppgifter i Europa är en fråga som främst handhas av belgiska myndigheter som ska bevilja all tillgång till uppgifterna. Just nu vet vi bara att Swift ska ha meddelat USA viss information om finansiering av terrorism.
Det finns två problem. För det första kan inte Europaparlamentet seriöst debattera frågan utifrån enbart pressens bevakning och oklara uttalanden. För det andra har Europaparlamentet att följa de relevanta fördragen och känna till sina rättsliga begränsningar. Vi vet att de belgiska myndigheterna har tillsatt en utredning, men vi har ännu inga resultat. Vi måste klargöra att tillgång till Swift-systemet inte betyder att ordinära transaktioner som insättning och uttag av kontanter, checkar, elektroniska betalningsmedel osv. omfattas av datasökningen.
Socialisterna och ett antal andra politiska grupper har en annan åsikt. De har lagt fram ett gemensamt resolutionsförslag där det framgår att USA:s myndigheter hade tillgång till uppgifter hos Swift och att detta var ett exempel på att USA överträder de grundläggande bestämmelserna om personuppgiftsskydd. Dessa ord är som Jan Marinus Wiersma säger inte antaganden eftersom de bollar med dem som om de vore fakta. De har inte heller fäst någon vikt vid att de belgiska myndigheterna ansvarar för att utreda fallet och att Europaparlamentet inte har någon uppgift att fylla i det här skedet.
För att bevara Europaparlamentets värdighet och respektera gemenskapens regelverk har vi medlemmar av gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater antagit vår egen resolution där vi riktar allas blick mot spelreglerna och säger att vi bara bör ta till sådana resolutioner när vi utgår från obestridliga fakta. Det är det enda sättet för Europaparlamentet att behålla sitt anseende i allmänhetens ögon och se till att vi inte hamnar i en högstämd anspråksfull debatt om vårt samhälle.
Jag stöder kommissionsledamot Franco Frattinis åsikter och uppmanar parlamentsledamöterna att stödja vår resolution eftersom den är helt i linje med gemenskapens regelverk och Europaparlamentets etiska regler och uppförandekod. 
Stavros Lambrinidis (PSE ).
   – Herr talman! Swift-skandalen tillsammans med den besvärliga inledande delen av EG-domstolens dom nyligen om det i vanliga fall korrekta avvisandet av överföringen av PNR-avtalet belyser den extremt farliga gråzon som börjar ta form kring användningen av känsliga personuppgifter för att bekämpa terrorismen.
Rent konkret verkar vilket tredjeland som helst, inte bara USA, nu kunna definiera följande bara genom att anföra rentav påhittade argument om landets säkerhet:
- för det första, nivån för beslutsfattande i EU, med andra ord om beslut ska fattas på EU-nivå eller nationell nivå
- för det andra, vilken EU-lagstiftning som ska tillämpas
- för det tredje, därmed nivån för medgivet tillträde, bruk och skydd av miljontals oskyldiga medborgares uppgifter som insamlas och lagras – och lyssna noga nu – av privata företag, inte ens av de polisiära myndigheterna, och av privata skäl.
Detta juridiska svarta hål måste stängas genast, och ett mycket viktigt sätt att göra detta på är att få den så kallade övergångsklausulen att äntligen fungera, dvs. så att parlamentet får en avgörande röst.
Man kan inte hänföra sig till pelarna här. PNR, Swift och datalagring, i alla dessa fall samlar privatpersoner in data, och polisen använder dem med terrorismen som förevändning. Det finns inga pelare. Det är en sak. 
Giovanni Claudio Fava (PSE ).
   – Herr talman, herr Frattini, minister Lehtomäki, mina damer och herrar! Vi bör vara mycket oroade över den byråkrati som håller ihop många av de argument och debatter vi hör här i parlamentet. Vi kan göra samma kommentar i det ämne vi analyserar nu som vi gjorde nyss i debatten om CIA-flygningarna. Den är att EU är ett område som binds av rättsstatsprincipens regler och principer. Därför får inga personuppgifter, inga personuppgifter alls, inte heller om våra lönekonton, lämnas ut till tredjeländer utom i fall som beskrivs i nationell lagstiftning och nu i EG-direktiv. Det finns inga undantag, inte ens i terrorismbekämpningens namn. Allt som går längre än så är egenmäktigt förfarande och missbruk av systemet.
Jag och andra ledamöter med mig vill veta vilken roll rådet och ECB spelade och hur väl de kände till de hemliga avtalen mellan Swift och Förenta staternas regering, eftersom öppenhet och insyn inte bara ska tillämpas på vår dialog och våra debatter i parlamentet utan också måste existera utanför parlamentet.
Herr talman! Jag sällar mig till mina kolleger som ber rådet granska och anta ett rambeslut om dataskydd så snart som möjligt, för när det finns ett rättsligt vakuum kan missbruk och egenmäktiga förfaranden få fäste. 
Paula Lehtomäki,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag har noga hört på debatten, och jag konstaterar den breda samsynen här om att medborgarnas friheter och datasäkerheten måste beaktas tillräckligt även i kampen mot terrorismen. Ordförandeskapet ser mycket allvarligt på frågan, och det är Belgiens centralbanks ansvar att utöva tillsyn över Swift, och vi väntar nu också spänt på vad de belgiska myndigheterna ska komma fram till.
Om utredningarna avslöjar fakta som kräver lagstiftning på EU-nivå eller harmonisering av lagstiftning kommer man att ta fasta på det i debatten om de lagstiftningsplaner som är under beredning. Detta är en så viktig fråga att vi måste debattera den i rådet (rättsliga och inrikes frågor), vilket är precis vad vi kommer att göra. 
Franco Frattini,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Tack för de idéer ni gett mig under debatten.
Swift-affären bär ett särskilt drag som får mig att tänka att ”direktivet inom första pelaren” från 1995 om dataskydd förmodligen är tillämpligt eftersom uppgifterna överfördes via Swift Belgien och Swift Förenta staterna, två privata filialer av ett privat företag. Därför är min tolkning, beroende på vad de belgiska myndigheterna talar om för oss, att dataskyddsmyndigheten skulle ha meddelats och att de behöriga myndigheterna skulle haft ansvaret i det här fallet. Till skillnad från PNR-affären som handlade om en överföring direkt från ett privat flygbolag till en offentlig myndighet i USA, som Stavros Lambrinidis med rätta påminde om, handlar det här om en överföring mellan två privata parter. Det händer att data som överförs för kommersiella syften används i säkerhetssyften på USA:s territorium enligt lagarna där. Det är den strukturella skillnaden. Resultatet blir att det finns en gråzon som verkligen måste regleras, som Stavros Lambrinidis visat.
Jag ser två direkta möjligheter. Dels handlar det om ett snabbt antagande av kommissionens förslag till rambeslut inom tredje pelaren, som ska genomföras med rådets och ordförandeskapets hjälp för att skydda personuppgifternas konfidentialitet. Då kommer vi klart att ha täckt in åtminstone det område där data överförs av säkerhetsskäl, för utredningar och bekämpningen av terrorism. Då återstår fallen inom den första pelaren, det vill säga överföringen mellan två privata parter för kommersiella syften.
Men en tredje aspekt skulle fortfarande saknas, överföringen mellan en medlemsstat och ett tredjeland, det vill säga inte data som överförs från EU till ett tredjeland utan från en individuell medlemsstat direkt till ett tredjeland. Detta är den tredje aspekt som bör granskas.
Om vi ser på dessa tre punkter tillsammans, som ärligt talat inte räcker för en konflikt med Förenta staterna, men de gäller för alla tredjeländer, kommer vi att få ett klart grepp om denna gråzon. 
Talmannen.
   – Jag har mottagit fem resolutionsförslag(1)som ingivits i enlighet med artikel 103.2 i arbetsordningen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, torsdagen den 6 juli 2006, kl. 12.00. 

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B6-0312/2006).
Följande frågor har ställts till rådet. 
Vid sitt sammanträde i Wien den 27–28 maj 2006 misslyckades tydligen EU:s utrikesministrar med att nå en överenskommelse om kommissionens förslag att använda övergångsklausulen i Nicefördraget för att flytta över fler kompetensområden inom rättsliga och inrikes frågor från den tredje till den första gemenskapspelaren.
På vilket sätt planerar det finska ordförandeskapet att fortsätta strävandena att uppnå ett mer effektivt, demokratiskt och öppet beslutsfattande inom detta område? 
Paula Lehtomäki,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Som statsminister Matti Vanhanen sa här i dag anser det finska ordförandeskapet att det är mycket viktigt att göra EU till ett område av frihet, säkerhet och rättvisa. Med detta i åtanke när Haagprogrammet ses över igen avser ordförandeskapet även undersöka hur vi kan förbättra beslutsprocessen för samarbetet inom det polisiära och brottsbekämpande området.
Den 28 juni 2006 lade kommissionen fram det så kallade Haagprogrammet – ”resultattavla plus” där en utvärdering av Haagprogrammet görs och av om EU-lagstiftning genomförts korrekt i medlemsstaterna och enligt den överenskomna tidtabellen. Kommissionen har dessutom lagt fram ett meddelande med förslag avseende både politiken på området för rättsliga och inrikes frågor och ett förbättrat beslutsförfarande.
Som kommissionens ordförande har sagt är kommissionen redo att komma med förslag i syfte att utnyttja möjligheterna i fördragen för att justera beslutsprocessen. Finland avser diskutera dessa förslag på djupet och på så vis efterkomma den begäran som riktades mot Finland av Europeiska rådet vid dess möte den 15 och 16 juni. Denna handlade om att arbeta nära tillsammans med kommissionen för att undersöka möjligheterna att förbättra beslutsfattandet och aktiviteterna på områdena frihet, säkerhet och rättvisa på grundval av de nuvarande fördragen.
Justitie- och inrikesministrarna kommer att föra en interimistisk diskussion i frågan vid deras informella möte i Tammerfors den 21 och 22 september 2006. Samtalen ska fortsättas under rådsmöten i oktober och december och vid Europeiska rådet i december. 
Sarah Ludford (ALDE ).
   – Jag tackar rådets ordförande för det svaret. Under de sex veckor som gått sedan jag lade fram frågan har det hänt mycket. Jag gör inte anspråk på . Vi fick hela förslagspaketet från kommissionen förra veckan. Det gläder mig mycket att det finska ordförandeskapet kommer att lägga stor tonvikt vid det, men kommer ordförandeskapet att lägga lika stor tonvikt vid kommissionens förslag om övervakning och utvärdering som vid det om omvandling av ineffektivt och odemokratiskt beslutsfattande? Kommer ordförandeskapet att inpränta hos de medlemsstater som inte har genomfört rambeslutet om terrorism att det är skandalöst att vissa EU-länder fem år efter den 11 september 2001, två år efter den 11 mars 2004 och på fredag ett år efter den 7 juli 2005 fortfarande inte har någon lagstiftning för att definiera och kriminalisera terroristbrott? 
Paula Lehtomäki,
   . – Herr talman! Vi ska nu rikta in oss på att satsa energi på detta eftersom tiden för nära samarbete i polisiära och rättsliga frågor alldeles snart är inne. Som jag sa i mitt ursprungliga svar pågår utvärderingen av genomförandet av Haagprogrammet just nu, och vi siktar på ett mer effektivt EU-omfattande samarbete i denna sektor. 
Talmannen.
Efter de goda resultaten från mötena COP 11/MOP 1 som hölls i Montreal i slutet av 2005 är det nu avgörande att de nya processerna – förhandlingarna om åtagandena efter 2012, till exempel dialogen om långfristiga och gemensamma åtgärder inom ramen för klimatramkonventionen – snabbt inleds och drivs framåt.
Kan ordförandeskapet ange vilka framsteg som i detta sammanhang gjordes vid det 24:e möte som klimatramkonventionens underorgan höll i Bonn den 15–26 maj 2006? 
Paula Lehtomäki,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill börja med att förvarna er om att det är en ganska komplicerad fråga och att mitt svar är ännu mer komplicerat.
Som frågeställaren säger resulterade den elfte partskonferensen till Förenta nationernas ramkonvention om klimatförändringar och det första mötet mellan parterna, vilket fungerade som partskonferens till Kyotoprotokollet, i två nya processer för framtiden. Dessa var inrättandet av en tillfällig arbetsgrupp för att diskutera tillkommande åtaganden för Kyotoprotokollets parter enligt bilaga 1 till konventionen och en dialog om långsiktiga samarbetsåtgärder för att ta upp klimatförändringar genom att förbättra genomförandet av konventionen. Dialogen i sig innebär ingen öppning av förhandlingar om nya åtaganden.
Det första seminariet till dialogen om konventionen gav alla parter möjlighet att presentera sina idéer om hur utvecklingsmålen effektivt kan nås på ett hållbart sätt genom att man tar fasta på åtgärder för justeringar och utnyttjande av den fulla potentialen hos teknik- och marknadsbaserade lösningar. Detta var det första av fyra seminarier och samtidigt början på en längre process som planeras avslutas i slutet av nästa år. Nya tankar lades fram om framtida åtgärder som ska diskuteras mer ingående. Seminariets ledare, Howard Bamsey från Australien och Sandia de Wet från Sydafrika, rapporterade till CoP12 om seminariet och har lovat att rapporten ska vara tillgänglig i augusti 2006.
Det tillfälliga seminariet initierade en granskning av de tillkommande åtagandena för Kyotoprotokollets parter enligt bilaga 1 och tog fram ett utkast till arbetsplan för de närmaste åren. Samtidigt som den tillfälliga arbetsgruppens diskussioner innehöll en genomgång av de tillkommande åtagandena för parterna enligt bilaga 1, som bekräftades som ändringar av bilaga B till Kyotoprotokollet, framhävdes i arbetsgruppens överläggningar även att det var viktigt att vara medveten om det redan pågående arbetet och andra organs resultat på området och processer inom konventionen och protokollet.
Den tillfälliga arbetsgruppens möte kommer att hållas under det andra mötet mellan parterna, vilket fungerar som partskonferens till Kyotoprotokollet, med målet att vidareutveckla arbetsgruppens handlingsplan. Under tiden ombeds parterna enligt bilaga 1 att tillhandahålla uppgifter till i början av september om de frågor de vill ta upp vid det andra mötet, t.ex. utsläppstrender, politikens och teknikens möjligheter att mildra klimatförändringar och kostnader för och nytta med minskade utsläpp.
Bilagan till arbetsgruppens plan är en lista, som förvisso inte är uttömmande, vilken har utarbetats av ordföranden och tillkommit på dennes initiativ och uteslutande på dennes ansvar, över de ämnen som kan vara av vikt för arbetsgruppens framtida uppgifter. Dessa ämnen är en vetenskaplig grund för fastställandet av tillkommande åtaganden, scenarion och risker som hänger samman med dessa åtaganden, kostnader för och konsekvenser av justeringarna, utsläppstrender och socioekonomiska faktorer, politikens, åtgärdernas och teknikens möjligheter att mildra klimatförändringar, kostnaderna för och nyttan med mildrandet, sektorsvis analys och effekten av konkurrenskraft, gjorda erfarenheter, lärdomar av genomförandet av Kyotoprotokollet, hur länge åtagandena bör vara i kraft, den sektorsvisa strategin, en skissering av framtida åtaganden och de tillkommande kostnaderna för att utveckla, anta och överföra tekniker.
Sammanfattningsvis kan jag säga att en stabil grund lades för båda processerna under underorganens 24:e möte. Situationen ska bedömas på nytt efter den 12:e partskonferensen i Nairobi där dessa båda processer ska diskuteras och den första utvärderingen enligt artikel 9.2 i Kyotoprotokollet ska genomföras. 
Richard Seeber (PPE-DE ).
   – Tack fru minister för ett så exakt svar. Tolkningen till tyska var också mycket begriplig. Som österrikare vill jag önska er lycka till med ert ordförandeskap.
Jag vill ställa en fråga till. Kan ni säga någonting mer om kostnads-nyttoförhållandet och kostnads-nyttoberäkningarna som dessa arbetsgrupper nu arbetar med? Hur föreslår ni att man ska se till att Europaparlamentet inte bara ständigt hålls à jour om förhandlingarna utan också aktivt är involverade i dem? 
Paula Lehtomäki,
   . – Herr talman! Det är än så länge omöjligt att gå in i detalj i kostnads-nyttoberäkningarna, men en översyn behövs ju för att se till att åtgärderna och deras nytta är väl avvägda. Jag hoppas att vi kan ha aktiva kontakter med Europaparlamentet under processen eftersom parlamentet har visat ett mycket stort intresse i klimatfrågor, vilket är välkommet med tanke på hur viktigt detta är för vår framtid. 
Eija-Riitta Korhola (PPE-DE ).
   – Fru rådsordförande! Jag uppskattar oerhört ert insiktsfulla svar på den förra frågan. Jag skulle vilja gå vidare med ämnet eftersom rådet nu företräds av ett ordförandeskap som har stor praktisk erfarenhet av de negativa aspekterna av handel med utsläppsrätter, ett nyckelinstrument som EU valt som en förberedelse för Kyotoprotokollet. Bland dessa negativa erfarenheter finns snedvridning av konkurrensen, störningar på den inre marknaden och det faktum att en part som hanterat problemet väl och tidigt vidtagit miljöåtgärder i slutändan kan få betala för det. Medan kommissionen fortfarande framställer handeln med utsläppsrätter som en framgångssaga bör Finland därför ges möjlighet att ge en mer realistisk bild av denna företeelse. Tänker Finland göra det, och vilket slags förbättringar skulle ni vilja föreslå för att komma till rätta med problemen med handel med utsläppsrätter? 
Paula Lehtomäki,
   . – Herr talman! Vi förmodar att kommissionens rapport om systemet med handel med utsläppsrätter kommer att finnas tillgänglig någon gång under det finländska ordförandeskapet, och i samband med debatten om den kommer Finland naturligtvis också att ha möjlighet att ta upp frågan om sina egna erfarenheter på nationell nivå. Låt mig återigen precis som statsminister Matti Vanhanen gjorde här tidigare i dag säga att frågorna om klimatförändring kommer att stå högt på dagordningen, inte bara för det transatlantiska samarbetet utan även för samarbetet med de asiatiska länderna, under det finländska ordförandeskapet och förhoppningsvis därefter. 
Talmannen.
Hur ser rådsordförandeskapet på det aktuella läget vad gäller förhandlingarna om Kosovos status? 
Paula Lehtomäki,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! EU stöder till fullo förhandlingarna om Kosovos framtida status, samtal som nu förs under ledning av FN:s särskilda sändebud Martti Ahtisaari. EU uppmanar alla parter att konstruktivt delta i processen för att fastställa Kosovos status och vill erinra dem om att framsteg när det gäller att genomföra standarder i Kosovo kommer att vara av avgörande betydelse för att denna process ska gå framåt.
Det finns fortfarande en mängd vitt skilda synpunkter i frågan, men de tekniska diskussionerna om status har också varit nödvändiga och värdefulla. Ordförandeskapet, i synnerhet, är angeläget om att processen blir framgångsrik. 
Bernd Posselt (PPE-DE ).
   – Fru rådsordförande! Finland tillhandahåller en högt kvalificerad medlare för Kosovoförhandlingarna i form av den tidigare presidenten Martti Ahtisaari, och vi kan därför känna tillförsikt även om vi har stora svårigheter framför oss. Jag är övertygad om att det på lång sikt bara finns en lösning, nämligen självständighet. Jag undrar dock om ni anser att UNMIK – som är ett övergångsarrangemang av administrativ art – skulle kunna ersättas med en EU-förvaltning i form av EUMIK, medan Kosovo går mot självständighet? Med andra ord: tror ni att EU kommer att spela en mer aktiv roll i Kosovos förvaltning? 
Paula Lehtomäki,
   . – Herr talman! Under hela denna process kommer vi att betona vikten av ett nära och framgångsrikt samarbete med FN. Vi måste komma ihåg att Martti Ahtisaari faktiskt är FN:s särskilda sändebud i detta område.
Det behöver inte sägas att EU, för sin del, givetvis är berett att ställa sig bakom det slutliga resultatet av denna process, vilket det än blir. 
Richard Seeber (PPE-DE ).
   – Fru rådsordförande! Som ni vet var västra Balkan en av de stora frågorna för det österrikiska rådsordförandeskapet. Kommer det finska ordförandeskapet att driva denna fråga med samma energi som Österrike gjorde?
Vidare, hur ser ni på EU:s absorptionsförmåga? Kommer Finland att lägga fram konkreta åtgärder för att ta itu med denna fråga, och kommer man att ställa sig bakom kommissionens rapport? 
Paula Lehtomäki,
   . – Herr talman! Under det finska ordförandeskapet kommer västra Balkan att vara en mycket viktig fråga på många olika sätt. Västra Balkan berörs av EU:s utvidgningsprocess, om vilken en ingående debatt kommer att hållas i Europeiska rådet i december.
Finland välkomnar utgångspunkten att EU:s absorptionsförmåga inte har blivit ett nytt utvidgningskriterium utan en fråga som kräver stor uppmärksamhet inom EU självt. Jag kan emellertid försäkra er om att västra Balkan kommer att fortsätta att spela samma viktiga roll i den europeiska debatten även under vårt ordförandeskap. 
Hubert Pirker (PPE-DE ).
   – Som ni säkert känner till, fru minister, är upprätthållandet av inre säkerhet och lag och ordning i Kosovo inget litet problem i samband med landets stabilisering och tilldelningen av en ny status.
Vilket stöd kommer ni under ert ordförandeskap att ge västra Balkan, och särskilt Kosovo, så att det kan upprättas standarder i fråga om inre säkerhet och rättsväsende som utgör en tillräcklig garanti för stabiliteten i regionen som helhet? 
Paula Lehtomäki,
   . – Herr talman! Just skyddet för mänskliga rättigheter och minoriteters rättigheter som nämnts här är ett av de viktigaste syftena med samtalen om Kosovos status. En långsiktig interimslösning kan givetvis endast grundas på förmågan att garantera alla gruppers rättigheter och säkerhet. Kosovos närmare förbindelse med EU:s stabiliserings- och associeringsprocess kommer också att utgöra ett stöd för genomförandet av standarder på många olika sätt. 
Talmannen.
Under de senaste åren har Irak drabbats av ett beklämmande antal gisslandraman. Det handlar oftast om mycket uppmärksammade fall, där utländska biståndsarbetare, journalister och ingenjörer som arbetar med återuppbyggnaden av landet är involverade. Antalet kidnappningar som berör utlänningar i Irak är i själva verket mycket lågt i jämförelse med de tusentals irakier som tagits som gisslan. Experterna är ense om att kidnappningarna i Irak utförs av ett stort antal kriminella grupper och terroristgrupper och att många olika motiv ligger bakom – även om de oftast är ekonomiska. Därför är den senaste tidens rapporter om att ett antal EU-medlemsstater har betalat enorma lösensummor till kriminella grupper och terroristgrupper för att få kidnappade medborgare frisläppta särskilt oroande. Utbetalning av lösensummor är en synnerligen ovälkommen och kortsiktig åtgärd, som i stället för att avskräcka kidnappare uppmuntrar dem att fortsätta och ökar riskerna för utlänningar och irakier.
Vilka åtgärder kan rådet vidta i denna fråga för att upprätta gemensamma riktlinjer och uppförandekoder för EU-medlemsstaterna när de står inför den här typen av hot i Irak och på andra ställen? 
Paula Lehtomäki,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! EU-medborgare tas allt oftare som gisslan, och ibland sker också terroristhandlingar i samband med dessa kidnappningar. EU och FN har vid flera tillfällen fördömt gisslantagningarna. Vi måste i princip förhålla oss skeptiska till krav på lösensummor för gisslan. Lösensummor som betalas ut till gisslantagare uppmuntrar till fler kidnappningar och kan därför leda till att terrorismen ökar.
Internationellt samarbete, framför allt inom EU, är ett mycket användbart verktyg i fall av detta slag. EU-ländernas insatser i gisslandramer resulterade i FN:s internationella konvention mot tagande av gisslan. Den trädde i kraft den 3 juni 1983, och alla EU:s medlemsstater har ratificerat den.
Gisslantagningar har diskuterats av rådet och EU på samma sätt som frågan diskuterats direkt medlemsstaterna emellan. Lämpliga konkreta åtgärder är exempelvis enat politiskt stöd och insatser från EU:s sida vid kidnappningar, förberedelse för gisslansituationer i gemensamma pilotprojekt och krisövningar, förstärkning av nationella krisgrupper med hjälp av experter från andra länder och en checklista för medlemsstaterna över alternativ för gemensamma insatser. I ett fåtal särskilda fall har redan praktiskt ad hoc-samarbete förekommit, men det vore lämpligt att ytterligare klargöra grunden för samarbetet.
För att samarbete av detta slag ska vara så effektivt som möjligt bör det vara informellt, frivilligt och mycket konkret. All information måste dessutom behandlas strikt konfidentiellt. Det berörda landets självbestämmanderätt måste också respekteras. 
Nicholson of Winterbourne (ALDE ).
   – Jag vill säga att det är ett nöje att få tillfälle att ställa en fråga till rådet och det nya ordförandeskapet och ge mina varmaste gratulationer och mitt stöd – säkerligen tillsammans med alla kolleger – till det finska ordförandeskapet, som vi vet kommer att bli till mycket glädje och framgång för Europeiska unionen.
Jag vill tacka rådets ordförande för det ingående svaret som är till mycket stor hjälp. Jag är särskilt tacksam för kommentaren att samarbetet tidigare har varit något sporadiskt och informellt, och att det kanske finns något sätt att stärka samarbetet i samband med detta ständigt ökande brott.
Jag skulle dock vilja fästa rådsordförandens uppmärksamhet på rapporten från FN:s drog- och brottsbekämpningsbyrå från april 2006 om människohandel och globala mönster inom människohandeln. Eftersom gisslantaganden och kidnappningar inte är begränsade till sönderfallande länder eller länder som befinner sig i en invecklad nödsituation, såsom Iran, är de en länk i kedjan till organiserad illegal människohandel och därför särskilt till internationell terrorism. Mot bakgrund av detta vill jag fästa rådsordförandens uppmärksamhet på att de 11 främsta fallen av rapporter om ursprungsland för människohandel …
Paula Lehtomäki,
   . – Jag tror faktiskt inte att det är en fråga för rådet. Men jag vill bara nämna för ledamoten att kampen mot människohandel definitivt är en av ordförandeskapets prioriteringar, och vi kommer att uppmärksamma de frågor som har tagits upp. 
Agnes Schierhuber (PPE-DE ).
   – I förmiddags debatterade vi Palestina och gisslantagningarna där med kommissionen. Vilka ytterligare åtgärder överväger rådets ordförandeskap när det gäller situationen i Mellanöstern, Palestina och Israel? 
Paula Lehtomäki,
   . – Herr talman! Som jag sa i mitt uttalande på rådets vägnar under förmiddagens debatt anser rådet att det är mycket viktigt att båda sidor omedelbart förbinder sig att vidta åtgärder för att lindra denna krissituation. EU kommer på olika sätt att hjälpa till att finna en lösning på krisen, men det är givetvis parterna själva som spelar de avgörande rollerna. Vi kommer att arbeta hårt, och vi hoppas att en lösning kan nås. 
Bernd Posselt (PPE-DE ).
   – Det blir ofta uppenbart för oss att våra regeringar är mycket dåligt informerade om bakgrunden till kidnappningar. Först får vi höra att de genomförs av terrorister, men sedan visar det sig ofta att motivet är rent kriminellt och det därmed är frågan om något helt annat. Jag skulle vilja fråga er om ni kanske vill förorda bättre integrerade underrättelsetjänster eller bättre informationsutbyte dem emellan, så att det blir lättare att förstå motivet för gisslantagningar och man snabbare kan reagera på rätt sätt. 
Paula Lehtomäki,
   . – Herr talman! Som nämndes för en stund sedan i debatten om CIA och överlämnande av fångar ligger underrättelsetjänsternas arbete och den information de tillhandahåller inom medlemsstaternas behörighetsområde, även om det naturligtvis är värdefullt med ett välfungerande och grundligt samarbete för att finna lösningar i den här typen av kidnappningssituationer och för att undersöka bakgrunden till sådana situationer, som ledamoten sa. 
Talmannen.
Med hänsyn till de avtal som nyligen ingåtts om kontroll av unionens yttre gränser i de maritima områdena runt Kanarieöarna och till kraven på enhetlighet inom det europeiska området med frihet, säkerhet och rättvisa, undrar jag om rådet inte anser att man nu måste utforma en övergripande invandringspolitik för hela unionen för att å ena sidan garantera stabila arbetsmarknader inom vårt territorium och å andra sidan kanalisera det starka migrationstrycket på våra yttre gränser? 
Paula Lehtomäki,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! EU tillämpar och tänker fortsätta att tillämpa en övergripande strategi och metod för migration både inom ramen för EU:s interna politik och i förbindelserna med tredjeländer och i dialogen med dem. Denna strategi och metod omfattar olika aspekter och dimensioner av migration, t.ex. laglig invandring, förebyggande och kontroll av olaglig invandring, människohandel och människosmuggling. EU agerar naturligtvis som alltid inom gränserna för sin behörighet enligt fördraget.
När det gäller de åtgärder EU vidtagit till följd av händelserna på Kanarieöarna nyligen skulle jag vilja föreslå att ledamoten tittar närmare på svaren på de muntliga frågorna H-0440, H-0455, H-0460, H-0473 och H-0478/2006. Det stora antalet frågor och svar visar att detta är en viktig fråga och att debatten och åtgärderna på området måste fortsätta. 
Manuel Medina Ortega (PSE ).
   – Tack så mycket för ert svar, fru rådsordförande. Det specifika problem vi står inför på invandringspolitikens område är bristen på ekonomiska resurser. För det här året har vi tydligen bara fem miljoner euro, och det finns ingen möjlighet att få mer resurser förrän den nya budgetramen godkänts nästa år.
Hur kan vi koppla invandringspolitiken till den nyligen godkända budgetramen för 2007–2013? 
Paula Lehtomäki,
   . – Herr talman! Vi behöver ett oförminskat samarbete med avreseländerna och transitländerna, så att vi kan förbättra villkoren i dessa länder och därmed på lång sikt lätta det tryck som hänger samman med framför allt olaglig invandring. Denna del av de yttre förbindelserna måste givetvis också få de resurser och verktyg som krävs för att ge effekt. 
Piia-Noora Kauppi (PPE-DE ).
   – Som svar på frågan om en stabil arbetsmarknad i Europeiska unionen sa ni att rådet överväger alla aspekter av invandrarpolitiken.
Vi har nyligen läst och hört om de fruktansvärda saker som sker, inte bara på Kanarieöarna utan också i Spanien, och om vad som sker på arbetsmarknaden på frukt- och tomatodlingar i södra Europa.
Har rådet diskuterat detta slags moderna slaveri, och är det en fråga som kommer att tas upp vid det sociala toppmötet senare i år? 
Paula Lehtomäki,
   . – Herr talman! De europeiska arbetsmarknaderna och livskraften hos detta arbetsmarknadssystem utgör naturligtvis tillsammans en nyckelfråga som direkt påverkar invandringspolitiken, och olika aspekter av dessa måste följaktligen diskuteras och lösningar hittas. Legalisering av olagliga invandrare är förstås en komplicerad fråga i sig och oerhört betydelsefull för individen och hans eller hennes rättsliga skydd. Utdragna legaliseringsförfaranden har dock både för- och nackdelar, och vi bör komma ihåg att effekterna mycket väl kan bli kännbara i hela EU. I slutändan är legalisering av detta slag en fråga som tillhör EU-ländernas behörighet, även om det givetvis är värdefullt att utbyta information och dessutom hålla en politisk debatt om frågan. 
Hubert Pirker (PPE-DE ).
   – Fru rådsordförande! Utöver vad ni sa om er avsikt att upprätta gemensamma regler på asylpolitikens område, där – som ni vet – vissa befogenheter ligger hos medlemsstaterna och vissa hos EU, kommer ni att stå fast vid att det även i fortsättningen kommer att vara upp till medlemsstaterna att avgöra hur många, och vilka, migrerande arbetstagare som medges inresa, för att möjliggöra integration på arbetsmarknaden och förhindra att den snedvrids? 
Paula Lehtomäki,
   . – Herr talman! Arbetskraftens rörlighet och tillgången på utländsk arbetskraft i EU:s medlemsstater handlar inte bara om invandring och arbetsmarknad utan har också i hög grad anknytning till EU:s konkurrenskraft. Ledamoten undrade om detta i framtiden skulle bli en fråga där medlemsstaterna fattar beslut. Det är naturligtvis svårt att se långt in i framtiden och uttala sig om i vilken riktning dessa politiska beslut kommer att gå, men det är viktigt att debattera frågor som tillhör den nationella behörigheten, för, som jag nyss sa, beslut som fattas i enskilda medlemsstater har också betydelse för och inverkan på hela EU. 
Talmannen.
Vilka åtgärder tänker rådet vidta för att få medborgarna i Europa att aktivt delta i besluten om att omvandla den illegala invandringen till laglig invandring och acceptera det faktum att invandrarnas införlivande i samhället är en nödvändighet? 
Paula Lehtomäki,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Integrationen av tredjelandsmedborgare som är lagligen bosatta i medlemsstaterna är en ständig utmaning för de europeiska samhällena och av avgörande betydelse för att deras sociala och politiska sammanhållning ska kunna stärkas. I Haagprogrammet om frihet, säkerhet och rättvisa bekräftas vikten av integrationspolitik när det gäller att främja stabilitet och sammanhållning i våra samhällen. I Haagprogrammet nämns också att det finns behov av bättre samordning av den nationella politiken.
I november 2004 nådde företrädare för rådet och medlemsstaterna vissa slutsatser gällande fastställandet av gemensamma grundprinciper för integrationspolitiken för invandrare. Enligt de gemensamma grundprinciperna är integration en dynamisk dubbelriktad process med ömsesidig förståelse och ömsesidigt tillmötesgående mellan alla invandrare och invånare i medlemsstaterna. Medlemsstaterna uppmanas följaktligen att ta integrationspolitiken i beaktande och att låta den omfatta både invandrare och medborgare i medlemsstaterna.
Ofta förekommande samspel mellan invandrare och medlemsstaternas medborgare är en grundläggande mekanism för integration. Enligt de gemensamma grundprinciperna kan gemensamma forum för interkulturell dialog, information om invandrare och deras kulturer och utveckling av levnadsförhållanden i stadsmiljön öka samspelet mellan invandrare och medlemsstaternas medborgare.
De gemensamma grundprinciperna bygger på de slutsatser rådet antog i december 2005, med beaktande av kommissionens meddelande med titeln ”En gemensam agenda för integration – En ram för integration av tredjelandsmedborgare inom Europeiska unionen”. Meddelandet antogs i september 2005.
Vikten av integration i samband med tillträde till gemenskapens och medlemsstaternas territorier och behovet av att förbättra insatserna på detta område har nämnts i flera initiativ, t.ex. i kommissionens meddelande om en strategisk plan för laglig migration. I dessa sammanhang betonas vikten av att medborgare i värdsamhället blir delaktiga i skapandet av möjligheter för invandrare att på olika sätt delta i de europeiska samhällena. Detta kommer att gynna medborgare i både EU och tredjeländer. Andra aktörer och institutioner på gemenskapsnivå, t.ex. parlamentet, Europeiska ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén, kan också göra mycket för att främja EU-medborgarnas deltagande i integrationen av tredjelandsmedborgare som är bosatta i EU. 
Marie Panayotopoulos-Cassiotou (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru rådsordförande! Jag skulle vilja fråga om det kommer att inrättas strukturer genom vilka EU:s medborgare kan säga sin mening om integrationen av invandrare från tredjeländer, så att ömsesidigt godtagande och ömsesidig respekt kan åstadkommas och invandrarna därmed bättre kan integreras i samhället.
Tänker det finska ordförandeskapet föreslå sådana strukturer för medborgarnas direkta deltagande i sådana beslut? 
Paula Lehtomäki,
   . – Herr talman! Det ligger i rådets allmänna intresse att även stödja ett mer proaktivt deltagande från det civila samhällets sida i integrationen av invandrare, för det finns en önskan att främja öppenhet gentemot allmänheten i EU:s förvaltning. Det är naturligtvis medlemsstaterna som måste besluta om detta och om hur strukturer för medborgarplattformar kan skapas på lokal nivå, men samarbete på EU-nivå kommer också att vara mycket viktigt.
Under det finska ordförandeskapet kommer rådets arbete att öppnas i hög grad, eftersom debatten om lagstiftningsfrågor som omfattas av medbeslutandeförfarandet kommer att vara öppen. Även debatten om andra lagstiftningsplaner kommer att öppnas. Detta kommer förhoppningsvis att bli en kanal genom vilken folket kan uppmuntras att skaffa information om kriterierna för beslutsfattande och dessutom utöva inflytande mellan valen. 
Bogusław Sonik (PPE-DE ).
   – Fru Lehtomäki! Jag har besökt libyska läger dit tiotusentals flyktingar från Afrika söder om Sahara kommer för att närma sig Europa och ta sig över Medelhavet. Vi har Frontex, vår gränsförvaltningsbyrå, som råkar ledas av en finländare. I vilken utsträckning tänker ni utnyttja denna byrå för att stoppa inströmningen av olagliga invandrare till Europa? 
Paula Lehtomäki,
   . – Herr talman! Kopplingen mellan en gränsförvaltningsbyrå och integration är enligt min mening en aning avlägsen, men under det finska ordförandeskapet ska vi också försöka lägga fram konkreta förslag gällande den byråns verksamhet. 
Talmannen.
Den 17 maj svarade Alfred Finz, företrädare för den österrikiska regeringen, på flera frågor från Europaparlamentets ledamöter om företagsbeskattningen i EU:s olika medlemsstater. Som svar på en fråga från ledamot Eoin Ryan angav Finz att vissa medlemsstater nyligen infört nya skattesystem, enligt vilka företagsbeskattningen är avsevärt mycket lägre än i de gamla medlemsstaterna.
Finz anser att dessa reducerade skattesatser utgör en form av illojal konkurrens som det måste sättas stopp för. Anser inte rådet att de nya medlemsstaterna var i sin fulla rätt att införa sina nya skattesystem? Anser inte rådet att försöken att enhetliggöra skattepolitiken är ett tecken på att de gamla medlemsstaterna vill lösa sina ekonomiska problem på bekostnad av de nya medlemsstaterna? 
Paula Lehtomäki,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Medlemsstaterna har rätt att anta sina egna skattesystem inom gemenskapsrättens ramar. Rådet kommer att överväga förslag till harmonisering om och när kommissionen lägger fram dem.
Vi måste komma ihåg att rådet den 1 december 1997 antog en resolution om en uppförandekod för företagsbeskattning för att hindra skadliga skatteåtgärder som skulle eller skulle kunna få en väsentlig inverkan på lokaliseringen av ekonomisk verksamhet i gemenskapen. Den arbetsgrupp som inrättades för att behandla de praktiska aspekterna av koden gör på grundval av de kriterier som anges i uppförandekoden en bedömning av huruvida skatteåtgärder som antas av en medlemsstat utgör skadlig konkurrens eller inte. Medlemsstaten i fråga upphäver de skatteåtgärder som förklarats som skadliga av arbetsgruppen, på frivillig basis. Medlemsstaterna måste också avstå från att anta nya, skadliga åtgärder.
Utöver detta pågår just nu intensiva tekniska förberedelser i kommissionen när det gäller förslaget till en gemensam konsoliderad företagsskattebas. Enligt kommissionen skulle en sådan skattebas i hög grad främja Lissabonstrategin, eftersom den skulle bidra till att göra den inre marknaden mer effektiv, vilket skulle ge EU en förbättrad konkurrensposition på globala marknader. Förslaget gäller emellertid inte inkomstskattesatsen. 
Eugenijus Gentvilas (ALDE ).
   – Tack för ert svar, fru minister, men ni nämnde flera gånger kommissionen och dess initiativ. Jag skulle egentligen vilja veta vad Finland, som innehar ordförandeskapet för EU, anser om skattekonvergens. Saker som leder till orättvis konkurrens är naturligtvis inte bra, men jag skulle vilja veta om försök att harmonisera skatter är det rätta nu när vi ser sådana initiativ i EU. Hur ser Finland på dessa initiativ? Anser ni inte att konkurrensen mellan medlemsstater i skattefrågor och i fråga om skattesystem bör vara kvar, eftersom motsatsen skulle innebära att vi i själva verket går mot alltför stor harmonisering? Vi, de nya länderna, anslöt oss till EU utan att veta att en sådan tendens skulle uppstå – rörelsen mot skatteharmonisering. 
Paula Lehtomäki,
   . – Herr talman! Syftet med initiativet gällande den gemensamma konsoliderade företagsskattebasen är att skapa en enkel företagsskattebas. Initiativet gäller inte frågan om skattesatser, utan en skattebas. Just nu pågår det tekniska arbetet. Det finska ordförandeskapet har inte för avsikt att diskutera detta i rådet; syftet är att ta reda på hur det tekniska arbetet fortskrider. 
Josu Ortuondo Larrea (ALDE ).
   – Fru rådsordförande! I Baskien har vi vårt eget skattesystem, som historiskt är skilt från och ser annorlunda ut än det spanska systemet. Med andra ord finns det två skattesystem i Spanien. Kommissionen tycks inte förstå detta och vill förändra vårt system.
Skulle rådet ställa sig bakom tanken på att införa ett enhetligt skattesystem för medlemsstaterna utan deras medgivande eller samtycke? 
Paula Lehtomäki,
   . – Herr talman! Skadlig skattekonkurrens är givetvis av ondo, men det är fortfarande en bit kvar innan vi skulle kunna övergå till ett enda harmoniserat skattesystem för medlemsstaterna. 
Reinhard Rack (PPE-DE ).
   – Fru minister! Om följden av sådana varierande skattesatser blir att fler företag flyttar någon annanstans kanske man skulle kunna överväga möjligheten att påskynda dessa förhandlingar? Alltför många arbetstillfällen går förlorade till följd av vad som kallas bidragsturism, och vi diskuterar nu i ett regionalpolitiskt sammanhang hur vi kan sätta stopp för detta. 
Paula Lehtomäki,
   . – Herr talman! Detta var kanske mer en synpunkt på rådet än en fråga. Beskattning är, som jag sa in mitt ursprungliga svar, en viktig fråga både för den inre marknaden och för konkurrensen. Det är därför också viktigt att undersöka beskattning på EU-nivå. 
Talmannen.
Förenta staterna sänker med avsikt dollarns värde i förhållande till euron och för därmed ett skoningslöst ekonomiskt krig mot Europeiska unionen. På grund av denna avsiktliga och fortsatta minskning av dollarns värde försvinner det varje månad tusentals arbetstillfällen på Europeiska unionens territorium. Airbus måste fakturera sina underleverantörskontrakt i dollar i stället för i euro. Detta gynnar de amerikanska företagen och innebär att det europeiska flyget i själva verket är amerikanskt till över 40 procent.
Vilka politiska, diplomatiska och ekonomiska motåtgärder avser rådet att vidta för att tvinga Förenta staterna att stödja sin valuta för att möjliggöra en fri konkurrens som inte är snedvriden mellan Europeiska unionen och Förenta staterna? 
Paula Lehtomäki,
   . – Herr talman! Växelkursen har nyligen ändrats, men rådet planerar inte några åtgärder som skulle tvinga Förenta staterna att höja värdet på sin valuta. Vid vårens möte i IMF:s internationella monetära och finansiella kommitté upprepade Ekofinrådets ordförande i sitt uttalande rådets ståndpunkt i fråga om globala obalanser. Han sa att de rådande enorma obalanserna i bytesbalansen inte är hållbara på medellång sikt och att alla stora aktörer som berörs har ett gemensamt ansvar att åtgärda problemet. Inom ramen för internationellt samarbete bör en makroekonomisk politik och en strukturpolitik som syftar till att upprätthålla tillväxten drivas för att underlätta den nödvändiga korrigeringen av under- och överskott i bytesbalansen. På så sätt kan en ökning av det protektionistiska trycket undvikas, liksom plötsliga växelkursfluktuationer och risker för finansmarknaden. Det finns också potentiella makroekonomiska risker som härrör från protektionistiska åtgärder och ensidigt agerande. Ett öppet, multilateralt handelssystem är en nödvändig förutsättning för fortsatt ökad tillväxt. Större nationellt sparande i Förenta staterna och inhemsk tillväxt i de asiatiska länderna är avgörande för alla försök att korrigera globala obalanser.
Kommunikén från Internationella monetära och finansiella kommittén i april 2006 speglade detta synsätt, som generellt godtogs av partnerna på global nivå. 
Jacky Henin (GUE/NGL ).
   – Herr talman, fru Lehtomäki! Jag noterar att vi trots talet om medellång sikt nu befinner oss i det kortsiktiga. De anställda i EU som under de närmaste månaderna kommer att bli av med sina arbeten på grund av vår tröghet kommer inte att imponeras. Varför ser vi därför inte till att Europeiska centralbanken kan spela en helt annan roll under tillsyn av Europaparlamentet? 
Paula Lehtomäki,
   . – Herr talman! Som vi vet är Europeiska centralbanken ett oberoende organ vars huvudsakliga mål är att hålla priserna stabila. Ministerrådet kan inte påverka beslut om räntor, och dessutom måste centralbankens oberoende skyddas, så att den kan fortsätta att göra sitt jobb. 
Paul Rübig (PPE-DE ).
   – Fru rådsordförande! Om växelkursparitet med dollarn råder måste man naturligtvis också komma ihåg att Europa betalar i dollar när man köper olja och gas, och att detta innebär en naturlig fördel för den europeiska konsumenten. Anser ni att oljepriserna i detta område är föremål för spekulation eller att det beror på valutan? 
Paula Lehtomäki,
   . – Herr talman! Det här är kanske inte det område jag behärskar bäst, och det är inte heller rådets sak att spekulera om framtida oljepriser, men den rådande situationen i fråga om utbud och efterfrågan och den riktning den tycks gå i stöder inte hypotesen att priserna snabbt kommer att sjunka till en mycket låg nivå här. 
Talmannen.
Tänker rådet se över sina förfaranden för att besvara parlamentsledamöternas frågor? 
Paula Lehtomäki,
   . – Herr talman! Jag vill tacka ledamoten för hans intresse för rådets förfaranden för att besvara frågor från parlamentsledamöter. Som Europaminister kommer jag personligen att få äran att besvara era frågor här under frågestunden med frågor till rådet under det närmaste halvåret.
När det gäller att se över förfarandena vill jag meddela att Finland under sitt ordförandeskap vill återgå till bruket att frågor besvaras i den ordning de inkommit till rådet, och ordförandeskapet har därför inte för avsikt att besvara frågorna i ämnesordning. Trots denna förändring vill jag påpeka att de allmänna principerna för hur frågor till rådet behandlas kommer att förbli oförändrade. Svaren under frågestunden kommer även fortsättningsvis att ges på det lands vägnar som innehar ordförandeskapet.
Det kommer också att vara ordförandeskapets uppgift att ge Europaparlamentet skriftliga svar på frågor som på grund av tidsbrist inte behandlas under frågestunden. Den här veckan har vi många sådana.
När det gäller förfarandet för skriftliga frågor kan jag berätta att rådet för närvarande undersöker sätt att hantera de allt fler frågorna. 
John Bowis (PPE-DE ).
   – Fru rådsordförande! Tack för ert svar, som jag välkomnar. Vi har dock ett problem: inom ramen för parlamentets bestämmelser får varje ledamot bara ställa en prioriterad skriftlig fråga per månad. Inom ramen för samma bestämmelser förväntas ett svar inom tre veckor. Kommissionen har klarat detta, men rådets svar kommer ofta inte förrän efter tre månader. Den anledning till detta som vi ofta får höra är att det tar tid att få svaret godkänt av alla rådets medlemmar. I själva verket kan ni ge svar på rak arm på muntliga följdfrågor.
Jag vädjar till er att finna ett sätt att skynda på processen. Det kanske kunde finnas en tidsfrist för svar från de andra medlemmarna av rådet, så att ni sedan kan ge oss svaren inom tidsplanen i våra bestämmelser. Om vi kan hjälpa er med detta kommer det att bli ett mycket bra partnerskap och en fin fjäder i hatten för det finska ordförandeskapet. 
Paula Lehtomäki,
   . – Jag håller med om att det är mycket viktigt att skynda på proceduren för svar på skriftliga frågor. Fastän ordförandeskapet talar på sina egna vägnar måste och vill man svara i linje med andra medlemmar av rådet. Det är anledningen till att det är viktigt att få kommentarer från andra medlemsstater. Men jag är säker på att vi kan förbättra den nuvarande situationen. Jag ser fram emot att samarbeta på ett effektivt sätt med Europaparlamentet i den här frågan. 
Richard Corbett (PSE ).
   – Ordförandeskapet för rådet kanske känner till att det i arbetsordningens bilaga om frågestunden föreskrivs att vi, med rådets medgivande, kan dela frågestunden med rådet i frågor till ordförandeskapet, frågor till den höga representanten och frågor till ordföranden för eurogruppen.
Skulle rådets ordförandeskap gå med på att – på parlamentets begäran – ha en särskild frågestund med den höga representanten, kanske en gång var tredje månad, som är fokuserad på utrikespolitiska frågor? 
Paula Lehtomäki,
   . – Om Europaparlamentet kommer med en sådan förfrågan ska vi absolut överväga den. Om det rör den höga representanten tror jag att han också måste godkänna proceduren. Men rådet har inte mottagit något sådant förslag, åtminstone inte vad jag känner till. 
Piia-Noora Kauppi (PPE-DE ).
   – Nu har ni fått en timmes erfarenhet av att besvara frågor från Europaparlamentet. I slutet av ordförandeskapet kommer ni att ha varit här ett flertal gånger och fått ännu mer erfarenhet – ni har skött er mycket bra under er första frågestund – skulle ni vara villig att ge era praktiska rekommendationer till rådet angående frågestunden? Skulle ni exempelvis kunna analysera vad vi skulle kunna förbättra när det gäller frågestunden i december?
Vi måste på något sätt ge våra medborgare mer insyn i dessa händelser. Vissa personer följer till och med detta via Internet eller Euronews. Det måste förbättras på något sätt. Jag skulle vilja höra vilka praktiska rekommendationer ni kan ge vid ordförandeskapets slut. Skulle ni vilja göra detta för oss under frågestunden? 
Paula Lehtomäki,
   . – Jag är övertygad om att vi under de kommande sex månaderna kommer att lära känna varandra väl, så den här sortens rekommendationer skulle också kunna förberedas genom nära samarbete. Jag – och vi, som ordförandeskap – använder mer än gärna alla erfarenheter och praktiska arrangemang och rekommendationer som kan komma ur ordförandeskapet på bästa sätt. Jag vill tillägga att jag personligen ser det som en utmanande erfarenhet att besvara de här frågorna. 
Talmannen.
   – De frågor som på grund av tidsbrist inte hade besvarats skulle erhålla skriftliga svar (se bilagan).
Frågestunden är avslutad.

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om
- en muntlig fråga (O-0063/2006 – B6-0315/2006) till rådet från Doris Pack för PPE-DE-gruppen, Gisela Kallenbach för Verts/ALE-gruppen, Hannes Swoboda för PSE-gruppen, Erik Meijer, Ignasi Guardans Cambó, Jelko Kacin och Henrik Lax om viseringspolicy gentemot länderna på västra Balkan,
- en muntlig fråga (O-0077/2006 – B6-0320/2006) till rådet från Sarah Ludford, Jelko Kacin, Henrik Lax och Ignasi Guardans Cambó för ALDE-gruppen om förenklad visering för länderna på västra Balkan, och
- en muntlig fråga (O-0078/2006 – B6-0321/2006) till rådet från Sarah Ludford, Jelko Kacin, Henrik Lax och Ignasi Guardans Cambó för ALDE-gruppen om förenklad visering för länderna på västra Balkan. 
Doris Pack (PPE-DE ),
   – Herr talman, mina damer och herrar! Länderna i sydöstra Europa måste, när de närmar sig EU, reformeras. De måste anta standarder och samarbeta på regional nivå, vilket i praktiken betyder att de måste försonas. Det vet de, och det gör de, vissa snabbare än andra, och ändå nekas de, trots alla sina ansträngningar, obehindrat tillträde till Europeiska gemenskapen, något som jugoslaverna i alla fall alltid haft.
Inrikesministrarna, och även de nationella politikerna, borde för ett ögonblick föreställa sig att de själva eller deras familjer bara skulle ha runt 200 euro att leva på och skulle vara tvungna att punga ut med i stort sett hela det beloppet för att få en visering, en Schengenvisering och en transitvisering, och för att kunna överlämna pengarna vara tvungna att köa, ibland i dagar eller till och med veckor.
Till och med våra kolleger i de nationella parlamenten i sydöstra Europa måste ansöka om visering varje gång de vill delta i Europarådets möten. Över 70 procent av ungdomarna i Serbien, Bosnien, Makedonien, Montenegro, Kosovo och Albanien har aldrig rest utanför sin egen region eller sitt eget land. I EU öppnar vi nu våra utbildningsprogram; hur ska de kunna fungera om viseringsreglerna är så betungande?
Hur ska företag kunna flytta hit om lokalanställdas resor till företagens huvudkontor – i t.ex. Frankrike eller England – är förknippade med mycket besvärliga villkor? I Bosnien och Hercegovina, exempelvis, är brottsligheten lägre än genomsnittet i EU, så varför gör vi det ändå inte lättare för folket som bor där att komma till oss? När det gäller villkoren för att utfärda viseringar behandlas Ryssland bättre än dessa länder, och man frågar sig varför.
Dessa länder ligger mitt i EU, och deras välstånd, tillväxt och utveckling ligger i högsta grad i vårt intresse. Det här handlar om vårt egenintresse.
Det var med hjälp av vårt EU som Bosnien och Hercegovina lyckades säkra sina gränser, och de angränsande länderna gör samma sak, så låt oss ta av oss skygglapparna och hjälpa till med att avskaffa dessa onödiga och förödmjukande hinder. 
Hannes Swoboda (PSE ),
   – Herr talman, fru rådsordförande, herr vice kommissionsordförande! Trots att de ledamöter av kammaren som talar i dagens debatt kommer från olika länder och tillhör olika politiska grupper är vi alla överens om att mer måste göras för att bringa denna region, som riskerar att bli ett svart hål när det gäller europeiskt enande, närmare EU.
Vi känner väl till dess problem. Vi känner till nationalismen och trångsyntheten, men vi är också medvetna om den uppriktiga önskan som finns, framför allt hos unga människor, att träda in i detta Europa och anta europeiska standarder. Det ligger inte bara i dessa människors intresse, utan också i vårt eget, att dessa förbindelser kan upprättas.
Vi hoppas därför verkligen att det finska ordförandeskapet kommer att fortsätta med vad det österrikiska ordförandeskapet definitivt intensifierade, även om man inte initierade det, och vi sätter också våra förhoppningar till kommissionsledamot Franco Frattini, som har visat sig mycket kunnig och mycket beredvillig. Vi har vid våra resor i dessa länder sett hur positivt mycket av det han sagt mottagits och hur stora framsteg han gjort när det gäller viseringsfrågan.
Visst, jag vet att det framför allt är inrikesministrarna som står i vägen, men Doris Pack har rätt i det hon nyss sa om att de som har onda avsikter kommer att komma in i EU i vilket fall som helst. Låt oss vara uppriktiga: de kommer att skaffa en visering med oärliga metoder eller finna andra sätt att ta sig in i EU utan en, men de som har gott uppsåt, de som vill studera eller fortbilda sig, de som vill investera och upprätta ekonomiska förbindelser, de som är politiskt aktiva, måste utstå förödmjukelsen att ägna dagar, veckor eller till och med månader åt att jaga en visering.
Jag vet mycket väl att det finns vissa villkor som måste vara uppfyllda. De berörda länderna måste också se till att skyldigheten att återta människor fullgörs och att andra kriterier uppfylls, men jag vill verkligen uppmana er båda två att utnyttja ert inflytande för att se till att dessa länder, och framför allt ungdomarna där, får chansen att lära känna vårt Europa och bekanta sig med våra standarder. Processen att bli en del av EU kommer då att bli så mycket lättare för dem.
Jag hoppas att ni båda kommer att arbeta mycket aktivt med att åstadkomma detta, inte bara för att hjälpa dessa länder utan också för att vi ska få hjälp med att, tillsammans med unga människor på Balkan och i sydöstra Europa, bygga upp ett Europa vi alla kan få del av. 
Jelko Kacin (ALDE ),
   Medborgare i länderna på västra Balkan upplever avsevärda svårigheter med att resa runt i Europa. Det mest extrema exemplet av alla är Kosovo, där man har pass som inte erkänns av många europeiska länder. Herr kommissionsledamot! Kosovoalbaner byter ut sina UNMIK-pass mot andra pass, och vi, medlemsstater i EU, tvingar dem bokstavligen till brottslighet och sökande efter andra, parallella pass. Detta illustrerar verkligen hur rent bedrövligt vårt nuvarande viseringssystem är. Visst kan vi, herr kommissionsledamot, som medlemmar i EU göra mer för att ge UNMIK-passen ett högre värde.
För att kunna påskynda europeiseringsprocessen på västra Balkan behöver vi en oerhört mycket mer flexibel hållning, utom när det gäller brottslingar givetvis – de är mycket påhittiga och tar sig fram överallt. Jag talar om vanliga människor som vill uppleva Europa och europeiska värden i praktiken, och helst medan de växer upp, får sin utbildning och tillägnar sig en uppsättning värderingar.
Av detta skäl, herr kommissionsledamot, anser jag att vi måste göra mer för att finna en lösning för människor i de olika länderna på västra Balkan, så att de inte måste vänta i timtal på en visering för att i slutändan bara få beskedet av en ambassadtjänsteman att de inte kan få någon visering och måste vända om.
Viseringar utfärdas i huvudstäder. Detta är de minst utvecklade delarna av Europa, och dessa människor måste lägga ned enormt mycket tid och pengar, för att inte tala om stolthet, när de ansöker om visering. Det är därför inte mer än rättvist att vi ändrar det gällande viseringssystemet.
Gisela Kallenbach (Verts/ALE ),
   – Herr talman! Under de senaste åren har jag ofta besökt länderna på västra Balkan, och varje gång jag har varit där har människorna framför allt velat diskutera den restriktiva viseringspolitiken i EU:s medlemsstater.
Detta är en region där generationer växer upp vars enda erfarenhet av Västeuropa kommer från den tid de har tillbringat där som flyktingar eller från tv, och inga av dessa sätt är särskilt lämpliga när det gäller att bekanta sig med goda exempel på hur demokratiska samhällen baserade på rättsstatsprincipen fungerar i praktiken. Erfarenheter av sådana saker ligger utom räckhåll för många människor i sydöstra Europa eller inbegriper omfattande hinder, och där måste det ske förändringar; på denna punkt är jag helt enig med mina kolleger.
Vi vet också, kommissionsledamot Frattini, att ni och er kollega Olli Rehn stöder denna process helhjärtat, men den har visat sig vara svår att få i gång och många medlemsstater står i vägen. Det ligger i de 25 medlemsstaternas intresse att vi agerar en gång för alla, för varje ytterligare dröjsmål när det gäller att ge människor frihet att resa kan utnyttjas av de nationalistiska, antieuropeiska och till och med antidemokratiska grupperingarna i dessa länder. Och varje dröjsmål isolerar de människor som har fäst sitt hopp vid en europeisk integration och, som mina kolleger redan har sagt, hindrar den ekonomiska utveckling som behövs i så hög grad.
Trots att Österrike hade satt västra Balkan överst på sin prioriteringslista fattades inga nya beslut om detta område. Därför ber vi det finska ordförandeskapet att så snart som möjligt ta upp denna fråga, att vädja till sina kolleger i rådet att vara mer öppna i denna fråga, och att inte förledas av det falska argumentet att en restriktiv viseringspolitik förhindrar brott, för det är mer troligt att det motsatta förhållandet råder.
Slutligen vill jag be er att säga till medlemsstaterna att behandla visumsökande i deras externa delegationer med samma värdighet som de själva förväntar sig att bli behandlade med när de befinner sig utanför EU. 
Paula Lehtomäki,
   – Herr talman, mina damer och herrar! Som vi alla vet behöver för närvarande alla medborgare i länderna på västra Balkan förutom Kroatien visum när de reser till Europeiska unionen. Som nämnts i diskussionen leder viseringstvånget till att det blir både dyrare och mer komplicerat att resa. Vi måste dock komma ihåg att denna fråga är avgörande för kontrollen av unionens yttre gränser.
Jag förstår att Europeiska unionens viseringspolitik betraktas som besvärlig på västra Balkan, och till och med som en faktor som hämmar ett närmande till unionen. I före detta Jugoslavien kommer de fortfarande ihåg tiden när man inte behövde visum.
Det är uppenbart att till exempel ungdomars och studenters rörlighet måste underlättas. Detta är ett sätt att stödja idén med information, öppen demokrati och social utveckling. Ett viktigt mål för en framtida flexibilitet när det gäller viseringskrav kommer att vara att stödja och underlätta kontakten mellan ungdomar på västra Balkan och i resten av Europa.
EU har föreslagit länderna på västra Balkan som möjliga kandidatländer. De har ett tydligt EU-perspektiv, vilket också i slutändan innebär uppmjukade viseringskrav. Det är dock en bit kvar innan vi kan börja förhandla om en upphävning av viseringskraven. För att detta ska ske måste länderna på västra Balkan genomföra viktiga administrativa reformer exempelvis för ökad dokumentationssäkerhet och kampen mot organiserad brottslighet och korruption.
Vid toppmötet i Thessaloniki sommaren 2003 konstaterade Europeiska rådet att visumfrågan är viktig för länderna på västra Balkan. Sedan dess har kommissionen med alla länder på västra Balkan diskuterat behovet av administrativa förberedelser för att göra viseringssystemet enklare och på lång sikt upphäva viseringskravet helt och hållet. I januari 2006 utfärdade kommissionen ett meddelande om västra Balkan som innehöll en stor mängd förslag som också gick ut på att förenkla viseringssystemet enligt Haagprogrammet. Rådet arbetar hårt för att genomföra Thessalonikiagendans förslag, och har också sagt att det stöder kommissionens förslag.
Ett viktigt steg på vägen när det gäller ökad rörlighet är rådets och Europaparlamentets förordning om lokal gränstrafik, som snart kommer att träda i kraft. Denna kommer att göra det lättare för invånarna i gränsområdena att korsa EU:s yttre gränser. Detta kommer att bli särskilt viktigt för västra Balkan när Bulgarien och Rumänien går med i EU.
På rådets begäran kommer kommissionen också att lägga fram förslag om att inleda förhandlingar om överenskommelser om viseringsflexibilitet med alla länder på västra Balkan. Till exempel kommer särskilda åtgärder att vidtas för att främja utbyten mellan forskare och studenter och underlätta rörligheten för andra grupper som kan identifieras separat.
Överenskommelserna om viseringsflexibilitet kommer att vara gemenskapsavtal som kan förhandlas separat inom ramen för Schengenbestämmelserna. De kommer att vara nära förbundna med de återtagandeavtal som fastslås i Haagprogrammet som villkor för att lätta på viseringskraven. På detta sätt kommer också unionen att dra nytta av överenskommelsen eftersom länderna på västra Balkan samtidigt kommer att åta sig att återta medborgare från tredjeländer som har passerat genom dem illegalt på sin väg till EU. För närvarande är det bara Albanien som har ett återtagandeavtal med unionen. Länderna på västra Balkan har bilaterala återtagandeavtal med många av unionens medlemsstater, så vi antar att förhandlingarna på gemenskapsnivå också kommer att förlöpa smidigt.
Kommissionen har redan lagt fram förslag till samtal om både flexibilitetsöverenskommelser och återtagandeavtal med Makedonien i f.d. Republiken Jugoslavien. Dessa förhandlingsmandat diskuteras nu av rådet på arbetsgruppsnivå. När rådet har antagit dem kan kommissionen inleda förhandlingar. Förslag på mandat för andra länder på västra Balkan förväntas komma från kommissionen i juli. Arbetsgrupperna kommer att försöka behandla förslagen så snart som möjligt så att rådet kan ta ett beslut.
Rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser) angav i sina slutsatser från juni i år en förhoppning om att mandaten för överenskommelser om viseringsflexibilitet och återtagandeavtal kommer att antas i år, så att förhandlingarna om viseringsflexibilitet kan avslutas med alla länder på västra Balkan före utgången av nästa år. Vi hoppas att de första avtalen kommet att slutas redan i år. Det finska ordförandeskapet kommer att sikta in sig på att stödja denna tidsplan, vilket också skulle garantera att den höjning av viseringsavgifter som träder i kraft nästa år inte kommer att gälla länderna på västra Balkan. 
Franco Frattini,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag anser att parlamentsledamöternas åsikter alla pekar i rätt riktning, åt samma håll som Europeiska kommissionen har för avsikt att gå, och rådsordförandens ord lugnar mig.
Kommissionen stöder den europeiska inriktningen hos länderna på västra Balkan, för den anser att regionen har strategisk betydelse för Europa. Vi har arbetat intensivt under de senaste sex månaderna med det österrikiska ordförandeskapet, och vi hoppas att några nödåtgärder kan vidtas. Dessa nödåtgärder kommer att utgöra en del av ett större paket som kommer att bli föremål för en politisk överenskommelse med alla berörda länder på västra Balkan.
För det första syftar dessa åtgärder till att förenkla viseringssystemet, och jag syftar på vissa kategorier, framför allt studenter, forskare och affärsmän, som vi hoppas kunna uppmuntra till att röra sig mer fritt för att locka till sig investeringar och själva investera. Det kommer att bli ett förenklat system, både när det gäller själva förfarandet och tillgängligheten på visum, som – och här håller jag med talarna – för närvarande är för restriktiv.
Inom ramen för samma politiska överenskommelse planerar vi avtal för återtagande av illegala invandrare. Vi har redan gjort det i en del fall; till exempel har avtalet med Albanien undertecknats och är redan i kraft. Detta är ett avtal mellan EU och Albanien om återförande av illegala invandrare som kommer från Albanien. Som rådsordföranden just nämnde har vi för avsikt att underteckna liknande avtal med de andra staterna så snart som möjligt.
Det är också uppenbart att vi måste ta hänsyn till medlemsstaternas farhågor. De är särskilt oroade över nivån på säkerheten när det gäller att förhindra korruption, förhindra och bekämpa organiserad brottslighet samt olika typer av illegal handel, tyvärr även människohandel i regionen. Vi kommer att be dessa länder att samarbeta närmare med EU för att förbättra villkoren för bekämpandet av organiserad brottslighet och korruption.
I detta sammanhang finns det en åtgärd som vi anser vara användbar för att sätta press på vissa medlemsstater som har kommit med invändningar de senaste månaderna, nämligen att begära att dessa länder så snart som möjligt inför pass som rättar sig efter europeiska normer, det vill säga överensstämmer med säkerhetsbestämmelserna för att bekämpa förfalskningen av pass och identitetshandlingar. Detta kommer att bidra till att förhindra att människor reser under falsk identitet.
Jag tror att länderna i denna region har den politiska viljan att göra detta. Jag har personligen träffat alla inrikesministrar och statsministrar i länderna i denna region, och jag kan meddela er nu att jag före den 15 juli kommer att söka mandat från kommissionen att förhandla om avtal om viseringslättnader för alla länder på västra Balkan. Jag kommer att göra det för Albanien, Bosnien och Hercegovina, Serbien och Montenegro; det har redan skett när det gäller Makedonien eftersom kommissionen godkände mitt förslag för några veckor sedan. Före den 15 juli kommer alla länder på västra Balkan att ha fått se vårt formella förslag till rådet. Jag har anledning att tro att förslaget kommer att läggas fram för rådet (utrikes frågor) den 15 juli, det första rådsmötet under det finska ordförandeskapet.
Jag har för avsikt att ge inledande information om detaljerna för förslagen, om ordförandeskapet godtar dem – vilket jag hoppas – den 24 juli till rådet (inrikes frågor), som jag naturligtvis kommer att ge en kopia av de dokument som kommissionen har godkänt.
Jag hoppas verkligen, eller snarare är jag efter att ha talat med de ministrar som företräder ordförandeskapet helt säker på, att det före årets slut kommer att finnas en konkret möjlighet att ett så stort antal mandat som möjligt att förhandla om avtal om viseringslättnader har godkänts.
Detta kommer att få två omedelbara resultat, nämligen att vi kommer att kunna genomföra både avtalen om viseringslättnader och samtidigt återtagandeavtalen till 2007, således på kort tid. Jag hoppas att förhandlingarna kommer att gå snabbt om, vilket jag tror, den politiska viljan finns. Detta kommer inte bara att innebära att länderna på västra Balkan från och med 2007 kommer att gynnas av ett förenklat viseringssystem, utan också att dessa länder inte kommer att behöva drabbas av den ökade kostnaden för ett visum, som höjs till 60 euro, vilket redan har beslutats av rådet.
Jag är säker på att alla länder på västra Balkan kommer att hamna i denna kategori och därför kommer att få ett administrativt och byråkratiskt, till och med förmånligt, viseringssystem och inte kommer att drabbas av den ökade kostnaden.
Detta är den exakta dagordning jag kommer att följa; vi har en bra dialog inom Europeiska kommissionen med kommissionsledamot Olli Rehn, som är ansvarig för utvidgningen, och därför kommer förhandlingsförslaget att läggas fram för rådet inom några dagar. 
Panagiotis Beglitis,
   . – Herr talman! Jag vill också passa på att tacka rådsordföranden och kommissionsledamot Franco Frattini för deras rapporter. Jag vill dock uttrycka min särskilda oro över att det tre år efter de beslut som fattades av Europeiska rådet i Thessaloniki inte har skett några framsteg när det gäller att förändra viseringssystemet.
Jag anser att det rådsordföranden och kommissionsledamot Franco Frattini har berättat för oss i dag naturligtvis är positivt, men, herr kommissionsledamot, vi kan inte vänta till slutet av 2007 med att avsluta förfarandet för att ändra viseringssystemet. Jag är rädd att 2007 kommer att vara alldeles för sent.
Problemet är inte formellt, utan djupt politiskt. Det handlar om Europeiska unionens strategiska trovärdighet. Det handlar om att bidra till fred, stabilitet och samarbete, samt till ett stärkande av den europeiska integrationen av länderna på västra Balkan.
Faktum är att ingen kan förstå varför förhandlingar har inletts med Ryssland, Kina och Ukraina men inte med länderna på västra Balkan, varför systemet har förenklats så mycket för visum till Europeiska unionen från Pakistan och Iran, för unga människor från Pakistan och Iran, men inte för unga människor från västra Balkan.
Varför, herr kommissionsledamot, har viseringsavgifterna höjts till 60 euro? Jag är medveten om vad ni sa nyss, att de inte kommer att gälla om avtalen undertecknas. Jag är dock rädd att 2007 är alldeles för sent. Jag anser att höjningen från och med nu inte bör gälla för dessa länder. Jag anser slutligen att Europeiska unionen måste sända ett starkt budskap, säg nej till ghettobildningen …
Henrik Lax,
   . – Herr talman! Fru minister! Herr kommissionär! Att västra Balkan håller på att omringas av en visummur är en tragedi för dessa länder, vars medborgare har kunnat resa fritt i Västeuropa i 20 år. För oss som kan resa fritt är det nästan omöjligt att förstå vad det betyder att plötsligt placeras bakom en visumgräns. Den hindrar inte bara människorna från att röra på sig; på samma sätt hindras tankar att flyta över gränserna. För dagens kunskapsbaserade ekonomi är mobilitet en lika viktig förutsättning som tillgången till modern informationsteknologi. Därför kan visumpolitiken i dagens globaliserade värld inte heller se likadan ut som den såg ut på 1950- eller ens 1980-talet. Detta måste vara vår utgångspunkt när EU formulerar sin visumpolitik.
Unionen behöver en tydlig plan för hur visumförfarandet kunde förenklas och kravet på visum i slutändan avskaffas, som också minister Paula Lehtomäki sa. Det måste göras klart för våra grannländer vilka krav de måste uppfylla dels för att kunna åtnjuta verkliga förenklingar i visumprocedurer, dels för att en dag kunna se visumtvånget avskaffat. Vi måste kunna lova dem att visumkravet avskaffas när färre än två procent av visumansökningarna förkastas.
Jag välkomnar kommissionär Franco Frattinis målsättningar, de är mycket bra. Men en självklar målsättning med EU:s bilaterala visumavtal måste vara att underlätta rörligheten för alla, inte enbart för vissa kategorier. Vi ger en felaktig signal om vi placerar människor i olika kategorier, som studerande och kulturpersoner till skillnad från småbarnsföräldrar och jordbrukare. Nej, alla ska ha rätt att få andas in den europeiska atmosfären.
Det är problematiskt att t.ex. avtalet med Ryssland är så smalt. Det gäller för få människor, färre än en tiondel av resenärerna, och förenklar inte i praktiken visumprocedurerna. Inte ens avgiften kommer att sjunka. I liberalernas namn efterlyser jag en mer ambitiös visumpolitik, riktiga förenklingar för Balkan, riktiga förenklingar för alla invånare och en klar målsättning att avskaffa visumtvånget. Det måste bli snabbare, billigare och enklare att få visum, och Europaparlamentet måste få uttala sig om de förhandlingsfullmakter som nu håller på att arbetas fram. 
Paula Lehtomäki,
   – Herr talman! Denna debatt har uppenbarligen visat att parlamentet skulle vilja att rådet och kommissionen tog till sig denna fråga, och det är vad som har skett. Detta är en mycket viktig fråga för oss. Även om Henrik Lax påpekade att människor inte bör kategoriseras är det dock kanske särskilt viktigt att underlätta rörligheten för unga européer på denna kontinent så snabbt som möjligt. Vårt mål är att de första avtalen ska undertecknas under detta år.
Viseringsflexibilitet är en mycket påtaglig fråga som påverkar vanliga människor och som kan stärka närmandet till Europeiska unionen för länderna på västra Balkan. Det är också ett sätt att stödja stabiliteten och utvecklingen i denna region, och det är därför viktigt att det görs framsteg på detta område. Trots detta måste vi komma ihåg att det handlar om att kontrollera unionens yttre gränser och inte bara om ett uttryck av politisk vilja. Vi kommer dock att driva denna fråga energiskt. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om
- ett betänkande (A6-0237/2006) av Richard Corbett för utskottet för konstitutionella frågor om ingåendet av ett interinstitutionellt avtal i form av ett gemensamt uttalande om förslaget till rådets beslut om ändring av beslut 1999/468/EG om de förfaranden som skall tillämpas vid utövandet av kommissionens genomförandebefogenheter (nytt föreskrivande förfarande med kontroll) (10126/1/2006 – C6-0208/2006 – 2006/2152(ACI)), och
- ett betänkande (A6-0236/2006) av Richard Corbett för utskottet för konstitutionella frågor om det ändrade förslaget till rådets beslut om ändring av beslut 1999/468/EG om de förfaranden som skall tillämpas vid utövandet av kommissionens genomförandebefogenheter (10126/1/2006 – C6-0190/2006 – 2002/0298(CNS)). 
Margot Wallström,
   . – Herr talman! Först och främst vill jag tacka Europaparlamentets föredragande, Joseph Daul och Richard Corbett, för deras ständiga ansträngningar för att nå en kompromiss. Jag vill belysa det mycket goda samarbete som har rått mellan våra två institutioner, i synnerhet under de senaste tio månaderna.
Kommissionen har, som ni vet, varit en kraftfull förespråkare för Europaparlamentets ökade kontrollrätt när det gäller kommittéförfarandet i dessa svåra och komplexa förhandlingar. I detta avseende vill jag också hylla det engagemang som det brittiska och det österrikiska ordförandeskapet har visat.
Detta har haft som följd att Europaparlamentet och kommissionen har lyckats med att till och med övertyga de mest motvilliga medlemsstaterna att sörja för ett större genombrott i fråga om parlamentarisk kontroll. Om parlamentet stöder kompromissförslaget i morgon kommer man att ha vetorätt när det gäller de flesta genomförandeåtgärders innehåll. Detta gäller naturligtvis för genomförandeåtgärder som rör åtgärder inom ramen för medbeslutande. Vi kan utan tvekan konstatera att vi har vunnit ett avgörande slag till förmån för ökad demokratisk kontroll.
Kommissionen har påtagit sig ett flertal ytterligare åtaganden som svar på parlamentets oro. Vi kommer att förbättra insynen och tillgången till dokument inom ramen för kommittéförfarandet ytterligare. Vi kommer att se till att samrådsperioden inte startar förrän parlamentet har fått alla språkversioner. Vi kommer att kontrollera alla befintliga åtgärder som godkänts inom ramen för medbeslutande och, där det anses lämpligt, lägga fram förslag till anpassning före slutet av nästa år.
Avslutningsvis har vi, vilket anges i trepartsförklaringen, enats om att omedelbart anpassa 25 medbeslutandeinstrument. Kommissionen kommer att lägga fram förslag om detta före årsslutet.
Richard Corbetts två betänkanden antogs av en övervägande majoritet i utskottet för konstitutionella frågor, men jag vill, inför omröstningen i morgon, säga ett par saker om det enda ändringsförslag som har lagts fram. I detta ändringsförslag hänvisas till en resolution, vars avgörande punkt är ett systematiskt antagande av tidsfristklausuler. Jag anser att detta ändringsförslag är ett steg i fel riktning. Det undergräver det ömsesidiga förtroende som de tre institutionerna har vägletts av under förhandlingarna. Det är en motsägelse av innehållet i det gemensamma uttalandet, där lagstiftaren håller med om att genomförandebefogenheterna bör tilldelas utan tidsfrist. Jag hoppas att ni kommer att beakta kommissionens ståndpunkt när ni röstar i morgon.
Detta avslutar mina inledande kommentarer. Jag är naturligtvis angelägen om att få höra ledamöternas kommentarer om denna betydelsefulla reform. 
Richard Corbett (PSE ),
   . – Herr talman! Jag misstänker att det är en sammansvärjning inom parlamentet som gjort att denna debatt har planerats till precis denna stund, för detta förväntades vara den tidpunkt som England skulle spela mot Frankrike. Joseph Daul och jag, som har varit delaktiga i dessa förhandlingar, har känt oss som offer för denna sammansvärjning. Men som vi vet så gick England inte vidare, så det kanske inte har lika stor betydelse nu – i alla fall inte för mig.
Vi har, tekniskt sett, två betänkanden framför oss av procedurskäl, men de rör ett enda paket: förslaget om ändring av rådets beslut från 1999 om kommittéförfarandet och de gemensamma förklaringarna som, eftersom de utgör ett slags interinstitutionellt avtal, är föremål för ett enskilt betänkande. De är ett övergripande paket, och de representerar tillsammans ett enormt steg framåt för parlamentet – en betydelsefull omvandling av kommittésystemet.
Mina väljare hemma i Yorkshire skulle ha frågat mig vad ett kommittéförfarande är. Det är inte precis ett ämne som de talar om dagarna i ända på pubar och klubbar i Yorkshire. Varje lagstiftande församling har ett system för delegerande av befogenheter till det verkställande organet. Inom nationella parlament är detta vanligtvis en lagstiftning där regeringen tilldelas befogenhet att vidta ytterligare åtgärder: [förordning] i Förenade kungariket, [kunglig förordning] i Belgien, dekret i diverse andra länder. Systemen varierar något, men det är ganska vanligt att tilldela befogenheter till det verkställande organet, inte minst när det gäller att hantera tekniska detaljer och komplexa frågor, när de allmänna principerna väl har fastställts i huvudlagstiftningen.
Vad som är ovanligt med vårt system i Europeiska unionen är att vi, när vi tilldelar kommissionen den här sortens befogenheter, tvingar den att agera i samverkan med en kommitté av nationella tjänstemän. Dessa kommittéer har ofta befogenhet att hindra kommissionen och återförvisa frågan till rådet. Vi har alltid ansett att detta är förkastligt: för det första för att det bara är kommittéer av nationella tjänstemän och inte parlamentet som har rätt att granska kommissionen och återförvisa frågor, och för det andra för att frågor bara återförvisas till en del av den lagstiftande myndigheten – rådet – också när den grundläggande rättsakten har antagits genom medbeslutandeförfarande.
Vi anser också att systemet är i stort behov av större insyn och att det är komplext i och med det stora antal kommittéer som ger upphov till termen kommittéförfarande. Endast en expert kan granska och förstå det.
Det har gjorts vissa mindre eftergifter under årens lopp. Nu får vi alla dokument som skickas till ett kommittéförfarande. Vi har sedan 1999 haft viss möjlighet att uttrycka invändningar inom en viss tidsperiod, om vi anser att en åtgärd går bortom de befogenheter som har tilldelats. Hittills har emellertid våra huvudsakliga invändningar inte hörsammats. I och med detta avtal sker en omvandling av situationen: hädanefter kommer parlamentet att kunna säga nej till alla genomförandeåtgärder av kvasilagstiftande natur som antas genom kommittésystemet, och om vi säger nej kan åtgärden inte antas. Kommissionen måste endera lägga fram ett nytt förslag eller en ny lagstiftning inom ramen för medbeslutandeförfarandet. Detta är ett stort framsteg för parlamentet – och inte bara för parlamentet – i fråga om ansvarsskyldighet och öppenhet inom hela gemenskapssystemet. Det är anledningen till att detta avtal är så viktigt.
Det har likväl förekommit några frågor som vi varit missnöjda med och om vilka vi varit tvungna att förhandla för att garantera att vår ställning kunnat säkras fullt ut. Det finns exempelvis i detta avtal en hänvisning till Lamfalussyförfarandet. Genom att ta upp det, i fråga om kommissionen, uppvärderar vi faktiskt detta förfarande från ett yttrande i parlamentet av kommissionens ordförande och ett brev från den behöriga kommissionsledamoten till den behöriga utskottsordföranden till en förklaring av hela institutionen. Vi har alltså uppvärderat de relevanta delarna av Lamfalussyförfarandet. Detta är också viktigt.
Vi är nöjda med tidsfristerna: det är ett stort framsteg att tre månader kan utökas till fyra, i synnerhet – som kommissionsledamot Margot Wallström påpekade – som klockan börjar ticka så fort vi fått texten på alla språk. Det kommer att ge oss tillräckligt med tid att överväga dessa angelägenheter.
En annan fråga som varit på tapeten är tidsfristklausulerna. Med detta avtal tror jag inte att parlamentet normalt kommer att behöva använda tidsfristklausuler. Vi använde dem förut, för att vi för alltid förlorade de befogenheter vi tilldelade kommissionen. Eftersom vi inte hade någon större kontroll över hur de tillämpades var det naturligt att vi ville använda oss av tidsfristklausuler för att vid behov bekräfta kontrollen. Men i och med detta avtal kan vi säga nej till sådana genomförandeåtgärder som vi ogillar, till och med till varenda en av dem, om det handlar om kvasilagstiftande åtgärder.
Därför har vi ingen användning för tidsfristklausuler. Detta återspeglas i avtalet – genom att vi erkänner att principerna för god lagstiftning innebär att befogenheter bör delegeras utan tidsfristklausuler, utan tidsbegränsning. Men principen att lagstiftaren, om så behövs, bör kunna fastställa en tidsfristklausul – det är en befogenhet som tillfaller oss inom ramen för fördraget – erkänns på så sätt att det står väldigt tydligt i avtalet ”utan att det påverkar de lagstiftande myndigheternas befogenheter”. Vi har, som det står i avtalet, rätt till detta, men jag tror inte att vi kommer att behöva använda oss av den rätten, förutom kanske i sådana undantagsfall som vi inte kan förutsäga för närvarande. Vi erkände detta i god tro som en del av förhandlingarna, eftersom de andra institutionerna kände starkt för det, men också, enligt min uppfattning, för att vi insåg att vi från parlamentets sida inte behöver det.
I och med detta avtal bör vi kunna förhålla oss mer avslappnat till delegerandet av frågor till kommissionen, eftersom vi kommer att ha denna kontroll efteråt. I gemenskapen föreligger den löjliga situationen i vilken vi ibland har två eller tre behandlingar i fråga om ämnen som exempelvis bredden på traktordäck, som i vilken nationell kontext som helst skulle ha tilldelats regeringen – detta för att vi har varit motvilliga att delegera. I och med garantin att vi kan kontrollera det vi delegerar finns det ingen anledning för oss att inte delegera mycket mer och oftare. Det är ytterligare en anledning till att välkomna detta avtal.
Det är därför min grupp och vårt utskott, utskottet för konstitutionella frågor, avvisade det ändringsförslag som kommissionsledamoten hänvisade till. Det är bara ett skäl – parlamentet återbekräftar inte den resolution som det hänvisar till – men jag ser inget behov av någon hänvisning. Min grupp – och jag tror att detta även gäller andra grupper – kanske röstar emot detta ändringsförslag om det verkligen bekräftas av den grupp som lade fram det. Jag kommer strax att lyssna med intresse till andra talare.
Det är en fråga som återstår: anpassningen av den befintliga lagstiftningen. Kommissionsledamot Wallström hänvisade till det paket med 25 åtgärder som kommer att anpassas omedelbart, med ett förslag till årsslutet. Utöver detta har kommissionen åtagit sig att genomföra en undersökning av all befintlig lagstiftning för att se vad som behöver anpassas, och man kommer att lägga fram ett förslag. Men rådet har inte åtagit sig att agera inom en viss tidsram, så vi måste från parlamentets sida följa detta mycket noggrant. Vi befinner oss i en vapenvila. Jag vill inte bryta den, men vi måste verkligen se till att rådet tittar seriöst på detta inom den nödvändiga tidsramen. Detta är kanske inte det absoluta slutet på historien, men jag anser likväl att det är ett stort genombrott, ett stort framsteg för parlamentet.
Jag skulle vilja avsluta på samma sätt som kommissionsledamot Wallström inledde, alltså genom att tacka alla som varit inblandade. Jag vill naturligtvis tacka kommissionen. Dess ståndpunkt är helt annorlunda än den var för några år sedan, och jag anser att kommissionsledamot Wallström till stor del är att tacka för det. Kommissionen har intagit en ståndpunkt där man stöder vår ståndpunkt. Jag tror att våra ståndpunkter var så gott som identiska i de flesta av förhandlingarna.
Jag vill tacka det brittiska och det österrikiska ordförandeskapet: det brittiska ordförandeskapet för att ha inlett återupptagandet av rådets övervägande av denna fråga, och det österrikiska ordförandeskapet för att ha fört det framåt så skickligt. Jag vill naturligtvis tacka min medförhandlare, Joseph Daul, ordförande för utskottsordförandekonferensen. Vi deltog i många sammanträden tillsammans under sex månaders tid. Det gläder mig mycket att jag i kväll kan meddela den fullsatta kammaren – åtminstone de ledamöter som inte ser på fotbollen! – att vi har nått ett mycket betydelsefullt resultat, som jag tror inte bara gagnar parlamentet utan faktiskt hela unionen. 
Talmannen.
   – Herr Corbett! Jag har äntligen förstått vad ordet kommittéförfarande betyder, och när jag är i Yorkshire kommer jag att gå in på alla pubar och förklara det. 
Alexander Radwan,
   . – Herr talman! Låt mig först som tysk gratulera kommissionsledamot Franco Frattini till gårdagens fotbollsresultat och sedan ganska snabbt gå vidare till dagens ärende. Jag kommer inte att säga något personligt om det; allt jag vill göra är att reda ut några missförstånd som håller på att spridas.
Vi diskuterar inte den här frågan i dag för att kommissionen vill att vi ska göra det, inte heller på grund av att det finns några krav på oss från rådet, som tyvärr lämnade kammaren innan debatten började. Vi diskuterar den här frågan för att de utskott som kommer att arbeta med dessa avtal – och om detta råder det stora meningsskiljaktigheter i parlamentet – har beslutat att vi skulle göra det.
Man har talat om att det brittiska ordförandeskapet satte denna fråga på dagordningen, och det gjorde det verkligen, eftersom – och det är här kommittéförfarandet kommer in i bilden – vissa utskott i parlamentet, bland annat utskottet för ekonomi och valutafrågor, inte längre var villiga att skriva under en oinskränkt fullmakt och delegera någonting utan att ha rätt att följa upp saken, och det är det vi talar om i dag, inte om att skänka parlamentet en present, utan om någonting som är en självklar rättighet i en demokratisk process.
Därför är jag förvånad över det som har skett nyligen. Från början sa ni, fru kommissionsledamot, att ni var för demokrati, och ni avslutade med att säga att tidsfristklausulen inte var särskilt lämplig. Varje parlament är fullt berättigat att bestämma tidsfrister för lagstiftning, och jag tycker att det är oacceptabelt att kommissionen eller rådet uttalar sig på detta sätt eller försöker förvägra parlamentet den rätten.
Jag vill bara påminna rådet om att det, när det gällde förslaget till konstitution och debatten om detta, gick så långt som att acceptera att delegationen hade rätt till återkallande, men i dag vill rådet inte kännas vid detta. Det råder inga tvivel om att det har gjorts framsteg, och nu måste vi fortsätta på den vägen. Avtalet måste bevisa sitt värde i praktiken. Till exempel fick utskotten – och här talar jag om mitt eget – det första förslaget för konsultation från kommissionen så sent som strax innan sommaruppehållet; efter sommaruppehållet hade tidsfristen på åtta veckor löpt ut, och vi fick då veta att man förväntade sig ett beslut från oss inom tre månader. Det är praxis som får visa att avtalet fungerar och att vi inte måste ge upp våra rättigheter.
Vad jag skulle önska från kommissionen, och ännu mer från rådet, är att få se dem som går i bräschen för demokrati och medbestämmanderättigheter i tredje världen – och det görs i huvudsak av utrikesministrarna – åtminstone utgå från samma normer gentemot Europaparlamentet; det vore verkligen ett framsteg. 
Pervenche Berès,
   . – Herr talman! Min kollega Richard Corbett talade om bra resultat. Efter att just ha sett på en tv-skärm som visade resultatet 1–0 anser jag i en alltigenom europeisk anda att ja, det är ett bra resultat. Richard Corbett talade om situationen för människorna i Yorkshire. Jag vill inte alls avskräcka honom, men jag vill ändå göra klart för honom att han fortfarande har lite arbete kvar att göra när det gäller att övertyga varje parlamentsledamot om vikten med kommittéförfaranden eller med de resultat som har åstadkommits inom ramen för de förhandlingar som just har avslutats. På denna punkt tror jag på hans övertalningsförmåga.
Jag vill tacka inte bara våra förhandlare, Richard Corbett och Joseph Daul, för det resultat vi har åstadkommit, utan också Alexander Radwan och alla ledamöter i utskottet för ekonomi och valutafrågor, för utan dem hade inte dessa förhandlingar ens inletts.
I själva verket vill jag säga till kommissionen att vara på sin vakt. Från och med nu har ni en viktig uppgift gentemot parlamentet, nämligen att se till att genomförandeåtgärderna kommer i gång inom den ram som nu ordentligt har omdefinierats. Vi får ofta frågor om behovet av att övervaka hur medlemsstaterna tillämpar eller genomför den lagstiftning vi diskuterar här i kammaren. I samma anda bör vi då kontrollera att kommissionen å sin sida gör vad den ska för att se till att genomförandeåtgärderna är färdiga inom en rimlig tid. Vi kommer också att behöva se över Europaparlamentets arbetsordning för att anpassa våra förfaranden till dessa nya rättigheter som vi måste kunna utöva till fullo.
I kväll kommer alla att glädjas åt resultatet av förhandlingarna. Trots det vill jag nu återgå till de tre frågor som jag fortfarande anser vara olösta.
Den första handlar om statusen för Europaparlamentets observatörer i kommissionens expertkommittéer. Faktum är att vi på samma villkor som rådets företrädare dag för dag måste kunna följa de behöriga utskottens arbete med genomförandet om vi till fullo vill kunna utöva denna kontrollfunktion och återkallanderätt när det gäller kommittéförfarandet.
Min andra fråga handlar om tidsfristklausuler. När det gäller dessa utgör det minimum vi fick igenom i förklaringen den garanti vi behövde för att acceptera avtalet.
Min tredje och sista fråga utgörs av en varning till kommissionen. Om Europaparlamentet på det kvasirättsliga området vägrar att vidta en åtgärd som har föreslagits av kommissionen kommer denna inte bara att ha möjligheten att föreslå en ny formulering, den kommer också vara att skyldig att göra det. Annars kommer det inte att vara möjlighet att genomföra nivå 1. 
Andrew Duff,
   . – Herr talman! Min grupp stöder med glädje denna betydelsefulla reform, som ger ytterligare en signal om att parlamentet gör stora framsteg i fråga om konstitutionell utveckling. Jag vill tacka alla de huvudsakliga aktörerna i dessa komplexa förhandlingar.
Den föreskrivande kommittén har visat sig vara den besvärligaste aspekten vad gäller kommittéförfarandet, och den kan inte på långa vägar kontrolleras effektivt av parlamentet. Det befintliga paketet får tre konsekvenser för parlamentet.
För det första innebär det att parlamentet jämställs med rådet. För det andra uppmuntras parlamentet att sätta större tillit till kommissionen i fråga om utövande och klokt tillämpande av den verkställande myndighet som vederbörligen tillkommer kommissionen. Parlamentet behöver inte längre syssla så mycket med detaljer, vilket ger det möjlighet att fokusera på politiken snarare än på de tekniska aspekterna.
Slutligen kommer förändringen att tvinga parlamentet att skärpa och förbättra utskottens granskning och prövning av produkten av kommittéförfarandet. Vi måste vara fullt beredda på att axla vårt utökade ansvar med skicklighet och omsorg. 
Satu Hassi,
   . – Herr talman! Som föredraganden Richard Corbett sa är detta ett genombrott. Det är välkommet, och jag gläder mig över det. Parlamentets befogenheter att övervaka i kommittéförfarandet har hittills nästan varit en fars. Kommissionen har många gånger till och med åsidosatt sin skyldighet att informera parlamentet om sina beslut.
Parlamentet vidtog nyligen rättsliga åtgärder mot kommissionen för att den hade överskridit sina befogenheter när det gäller kommittéförfarandet. Det började med ett initiativ av gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen i utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet, när kommissionen hade överskridit sina befogenheter genom att ge dispens för det förbjudna flamskyddsmedlet Deca-BDE. Nu håller ärendet på att rättas till på två sätt. Parlamentet kommer att ha rätt att motsätta sig kommande beslut inom ramen för kommittéförfarandet med en majoritet av ledamöterna. Fallet Deca-BDE åtgärdades i slutet av juni, när kommissionen faktiskt tog tillbaka sitt beslut, vilket betyder att detta farliga ämne kommer att tas bort från elektronisk utrustning. Det gläder mig. 
Maria da Assunção Esteves (PPE-DE ).
   – Jag lider också för närvarande på grund av matchen mellan Portugal och Frankrike, inte Frankrike och England, som Richard Corbett förutspådde.
Denna debatt om den demokratiska kontrollen av förordningar signalerar en ny era för den europeiska demokratin. EU är inte längre endast ett mellanstatligt förhandlingsområde. Det är en enhet i sin egen rätt och ett integrationsområde. Det vill vara en demokrati med sin egen legitimitet, vilket är mycket mer än de enskilda medlemsstaternas sammanlagda legitimitet.
Denna väg mot en ny era inbegriper förfaranden för beslutsfattande och genomföring. Dessa förfaranden kommer till slut att utgöra en spjutspets i den utmaning av legitimiteten som alla politiska läger står inför. Jag tänker på de utmaningar som utgörs av öppenhet, ansvar, effektivitet samt av att se till att de som detta riktar sig till accepterar och har förtroende för det. Parlamentarisk kontroll av förordningar som redan finns med i en konstitution som ännu inte har trätt i kraft innebär mer än att sätta den demokratiska befogenheten att stifta lagar på samma nivå som den demokratiska befogenheten att kontrollera.
EU:s institutioner utgår från att EU måste vara utformat som en genuin europeisk demokrati och att en sådan inte är förenlig med tillämpningsförordningar som byråkratiskt sett har berövats EU:s medborgare och deras respektive folkrepresentationer. Detta är bara ett litet steg mot en sund uppbyggnad av ett starkt, demokratiskt europeiskt centrum med beslutskedjor som ständigt är öppna för insyn när det gäller deras legitimitet.
Det vore en bra idé att låta de nationella parlamenten vara med och utse nationella experter till kommittéerna. I en europeisk demokrati, vilket är det vi strävar efter, skulle ett kommittéförfarande syfta till att fastställa det nätverk som ökar och inte minskar den politiska unionens legitimitet. 
Friedrich-Wilhelm Graefe zu Baringdorf (Verts/ALE )
   – Herr talman! Det är bra att vi i parlamentet nu kan gräva ned oss i kommissionens kommittéförfarande, det är ett framsteg och ett bra resultat av dem som har lett förhandlingarna, vilket vi är mycket tacksamma för.
Det enda är att det har några skavanker. Allt handlar snarare om medbeslutandeförfarandet än om samrådsförfarandet. Det är samrådsförfarandet som fortfarande gäller för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, och nu när det behandlar förordningen om ekologiskt jordbruk kan vi än en gång se hur kommissionen försöker inkräkta på utskottets befogenheter, men vi har inte möjlighet att handskas med dessa försök utan omsvep, och detta måste förändras. Det utgör ett problem i det som man har kommit överens om här.
När vi får den föreslagna konstitutionen kommer medbeslutandeförfarandet att gälla för jordbruket också, men vi har inte fått den ännu. Jag hoppas att detta inte kommer att bli ännu en besvikelse när det gäller genomförandet, så att vi tvingas leva med samrådsförfarandet och en situation där kommissionen fortsätter att åtnjuta rättigheter som är oförenliga med alla demokratiska normer. 
Margot Wallström,
   . – Herr talman! Kommentarerna från ledamöter här i kammaren visar hur mycket eftertanke och entusiasm som ligger bakom denna betydelsefulla reform, och det med rätta. Vi har tillfört mer öppenhet och mer demokrati till förfarandena.
Hädanefter bör parlamentet vara i stånd att med gott samvete delegera genomförandebefogenheter till kommissionen utan att man ger upp den lagliga rätten till noggrann granskning. Enligt det nya förfarandet skulle kommissionen inte kunna anta en genomförandeåtgärd i befintlig form om parlamentet skulle motsätta sig innehållet.
I och med dessa avsevärda förbättringar av kontrollrättigheten ser vi ingen anledning till att lagstiftaren ska sätta en tidsfrist för tilldelningen av genomförandebefogenheter till kommissionen. Jag tror tvärtom att detta paket kommer att tillhandahålla en stabil lösning för framtiden. Detta var naturligtvis syftet med förhandlingarna.
Avslutningsvis vill jag ta upp några praktiska frågor, för om ni stöder avtalet i morgon måste vi fortsätta vårt goda samarbete. Detta kommer att ske på olika sätt: för det första tack vare kommissionens kommande förslag till anpassning, för det andra genom den utlovade förbättringen av kommittéförfarandets register, och för det tredje genom en översyn av våra 2 000 bilaterala avtal om proceduren för genomförande av besluten enligt kommittéförfarandet.
Jag ser fram emot att fortsätta samarbeta med er i dessa frågor, och jag tackar er för ert bidrag till debatten. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om
- ett betänkande (A6-0186/2006) av Patrick Gaubert för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till rådets beslut om upprättande av ett system för ömsesidigt informationsutbyte om medlemsstaternas åtgärder rörande asyl och invandring (KOM(2005)0480 – C6 0335/2005 – 2005/0204(CNS)),
- ett betänkande (A6-0190/2006) av Stavros Lambrinidis för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om strategier och metoder för integration av invandrare inom Europeiska unionen (2006/2056(INI)),
- en muntlig fråga till kommissionen från Martin Schulz och Martine Roure för PSE-gruppen om Europeiska unionens invandringspolitik (O-0061/2006 – B6-0311/2006),
- en muntlig fråga till kommissionen från Ewa Klamt för PSE-gruppen om Europeiska unionens invandringspolitik (O-0064/2006 – B6-0313/2006),
- en muntlig fråga till kommissionen från Jean Lambert för Verts/ALE-gruppen om Europeiska unionens invandringspolitik (O-0070/2006 – B6-0318/2006),
- en muntlig fråga till kommissionen från Jeanine Hennis-Plasschaert för ALDE-gruppen om Europeiska unionens invandringspolitik (O-0073/2006 – B6-0319/2006), och
- en muntlig fråga till kommissionen från Roberta Angelilli och Romano Maria La Russa för UEN-gruppen om Europeiska unionens invandringspolitik (O-0079/2006 – B6-0322/2006). 
Patrick Gaubert (PPE-DE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Tusentals invandrare dör när de försöker nå Europa. Ceuta, Melilla, Kanarieöarna, Lampedusa och Malta har blivit tragiska symboler för hanteringen av migrationsströmmarna, särskilt från världens södra delar. Sedan i måndags har nästan 1 000 personer försökt att landstiga och har landstigit på Kanarieöarna. EU måste flytta tillbaka problemet utanför sina gränser.
Afrikas länder kan inte lösa migrationsproblemet på egen hand. Herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag ledde nyligen en delegation med Europaparlamentsledamöter till Kanarieöarna. Det är sant att EU föreslår stöd och skydd vid gränserna, men stränderna är fortfarande fulla av män och kvinnor. Det möte om invandring som ska hållas i Rabat nästa vecka är ett första, positivt steg. Äntligen kommer företrädare för Afrikas och Europas länder att mötas vid ett förhandlingsbord för att försöka hitta lösningar på problemet.
Den samutvecklingspolitik som EU tänker införa i morgon måste bli effektivare, intelligentare och säkrare. Det måste finnas garantier för att de anslagna medlen når de berörda människorna, och inga andra. Om våra insatser för att hjälpa Afrikas människor att stanna kvar i sina hemländer genom att göra det möjligt för dem att leva ett hyggligt liv är effektiva kommer vi inte att behöva räkna döda kroppar på Italiens, Maltas och Spaniens stränder.
I ett område utan inre gränser, som vårt Schengenområde, är det av yttersta vikt att de 25 medlemsstaternas olika nationella invandringspolitiska åtgärder präglas av samordning och informationsutbyte. Det första viktiga steget för att nå detta mål är att förbättra informationsutbytet mellan medlemsstaterna.
Mitt betänkande handlar om inrättandet av ett ömsesidigt informationsförfarande på asyl- och invandringsområdet. Varje medlemsstat måste underrätta de övriga medlemsstaterna och kommissionen om de nationella åtgärder som staten i fråga tänker vidta. Huvudpunkterna är följande: Samtliga medlemsstater måste lämna information om deras befintliga lagstiftning. Denna information kommer därefter att utgöra grunden till en databas som kommer att göra det lättare att få kännedom om vilka olika bestämmelser som gäller samt förstå vilka förändringar som måste till längre fram.
Min andra punkt handlar om den politiska dimensionen. Det nya förfarandet kommer att fungera som en permanent länk mellan nationella förvaltningar. Det är viktigt att nå resultat och att tillföra en politisk dimension på förvaltningsnivån. Detta är målet med detta nya redskap.
Slutligen vill jag ta upp allmänhetens tillgång. Verts/ALE-gruppen har lagt fram några ändringsförslag som syftar till att ge allmänheten tillgång till nätverket. Jag har alltid förespråkat mer öppenhet i lagstiftningsförfarandena, men inte i just detta fall. Jag ska förklara vad jag menar. Samtliga lagstiftningstexter som redan har antagits på nationell nivå är naturligtvis offentliga. Däremot måste politiska diskussioner om framtida åtgärder och lagförslag som är under utarbetande vara föremål för sekretess. Annars skulle regeringarna vägra att lämna in sina pågående projekt till oss och diskutera dem med oss, och vi skulle aldrig få tillgång till denna information.
För att avsluta denna första del av vår gemensamma debatt skulle jag vilja tacka alla skuggföredragandena som jag har haft ett så fint samarbete med under de senaste månaderna. Vid morgondagens omröstning hoppas jag att vi tillsammans kommer att visa att vi strävar efter utökat samarbete mellan medlemsstaterna på EU-nivå.
När det gäller invandrarnas integration skulle jag vilja gratulera vår kollega Stavros Lambrinidis till hans arbete och hans vilja – och jag betonar verkligen hans vilja – att hitta en kompromiss mellan alla de politiska grupperna. Integrationspolitiken är ett ömsesidigt åtagande mellan värdländerna och lagligt bosatta tredjelandsmedborgare. Detta åtagande innebär att båda parter har rättigheter och skyldigheter. Det går inte att främja invandring om vi inte kan ge invandrarna ett humant mottagande och bistå dem med arbete, boende och skolundervisning för barn.
En framgångsrik invandringspolitik hänger på att invandrarna får arbete. Detta hänger i sin tur på deras förmåga att tala värdlandets språk. Invandrarna måste även ha tillgång till samhällsundervisning och jämställdhetsprogram för att lära sig mer om värdlandets värderingar.
Det betänkande som läggs fram här i kväll tar upp invandring och integrationspolitik inom EU. Tanken med denna övergripande debatt är särskilt intressant eftersom det är svårt att sära på de två frågorna. Invandring och integration av invandrare är ämnen som knappast lämnar någon oberörd. Dessa mycket känsliga frågor är föremål för otaliga frågor och debatter som engagerar regeringar, medborgare och folkvalda.
Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Hanteringen av migrationsströmmarna bör ske på EU-nivå eftersom vi tillsammans måste skapa ett tryggare, mer välmående och rättvist EU. 
Stavros Lambrinidis (PSE )
   , – Herr talman! Jag är övertygad om att en smidig integration av invandrarna i EU är en utmaning som är liktydig med en framgångsrik utvidgning av EU. De mer än 40 miljoner invandrare som i dag befinner sig i EU är, rent befolkningsmässigt, en tjugosjätte medlemsstat.
Till skillnad från politiken för en smidig integration av kandidatländerna har EU emellertid avsatt ytterst få tjänstemän eller resurser under de senaste åren till den stora utmaning som integrationen av invandrare utgör.
Europeiska rådet slog i och för sig fast sitt engagemang för integration av invandrare vid sitt möte i Tammerfors 1999 och skärpte denna ståndpunkt vid sitt möte i Thessaloniki under det grekiska ordförandeskapet 2003. Även kommissionen och Franco Frattini bör gratuleras till det utmärkta arbetsdokument om integration av invandrare som publicerades för några månader sedan, med betoning på de gemensamma grundprinciperna från Groningen.
Detta speglar emellertid på intet sätt de förväntningar som har skapats. Tyvärr har EU länge varit paralyserat av den utbredda uppfattningen att integration är en lokal fråga och att EU därför inte kan hjälpa till.
Integrationsinitiativ genomförs visserligen lokalt. Skolor, företag, religiösa samfund och andra lokala institutioner utför det hårda arbetet med att föra invandrarna och lokalbefolkningen närmare varandra i det dagliga livet. Integrationen har emellertid EU-övergripande effekter, särskilt när den misslyckas.
Medan lokala, regionala och nationella myndigheter bör avgöra exakt vilka integrationsåtgärder som ska genomföras i varje enskilt fall måste medlemsstaterna tillsammans ha effektiva integrationsstrategier som främjar EU:s gemensamma intressen. Det är i samband med kontrollen och den objektiva utvärderingen av dessa resultat som EU-institutionerna kan och måste bli mycket aktivare och delta på ett effektivt sätt.
I mitt betänkande betonas att integration innebär såväl skyldigheter som rättigheter för både invandrarna och medlemsstaternas medborgare. Kärnan i betänkandets förslag är vårt behov av samråd för att få ett slut på den politiska och sociala marginaliseringen av invandrare och uppmuntra deras sociala – och ännu viktigare – deras psykologiska integration så att de inte i förväg känner sig dömda att marginaliseras.
Värdlandets språk, etik, seder och hur de statliga institutionerna fungerar måste läras ut till samtliga invandrare, och samtidigt måste staten ge dem möjlighet att fritt uttrycka sin kulturella identitet och ge dem lika tillgång till utbildning, arbete, boende etc.
I betänkandet påpekas bland annat vikten av att vidta positiva åtgärder för att integrera invandrare i medlemsstaternas undervisnings- och sysselsättningsstrukturer och i medlemsstaternas politiska partiers strukturer. I betänkandet uppmanas medlemsstaterna att direkt, rättvist och utan begränsningar tillämpa gällande direktiv om rasism och främlingsfientlighet, familjeåterförening, lika behandling på arbetsmarknaden och statusen för varaktigt bosatta.
I betänkandet betonas vikten av bestämmelser för naturalisering av alla varaktigt bosatta invandrare, framför allt för barn till invandrare som är födda och har vuxit upp bland oss. I betänkandet föreslås att medlemsstaterna ska utse en minister med övergripande ansvar för integration samt en invandringsombudsman.
Ska EU-länderna ta emot fler invandrare, och i så fall hur och hur många? Vi vet alla att denna fråga utgör kärnan i en utbredd debatt i många medlemsstater. Svaret på frågan om vi ska sträva efter en smidig integration av de invandrare som redan bor och arbetar bland oss är däremot uppenbart.
De måste bli fullvärdiga samhällsmedborgare. Allt annat skulle innebära att vi accepterar ett samhälle med första och andra klassens medborgare. En sådan politik skulle undergräva de sociala och ekonomiska band som håller ihop våra samhällen. Det skulle med andra ord vara felaktigt, och ingen skulle tjäna på det.
Avslutningsvis skulle jag vilja tacka alla politiska grupper, skuggföredragande och samordnare, särskilt du Patrick, , eftersom jag vet hur svårt det var för oss alla att ro detta betänkande i land. Jag tackar er alla för de värdefulla ändringsförslagen i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikes frågor. Ni gjorde betänkandet starkare och berikade det, särskilt du Jeanine.
Jag vet att det inte alltid var så lätt för oss att komma fram till de slutgiltiga kombinationerna, men vi försökte och lyckades på många punkter. Tack igen. 
Ewa Klamt (PPE-DE ).
   Herr talman, mina damer och herrar! EU är ett av världens säkraste områden, och har en av de starkaste ekonomierna. Det är därför under tryck från det stora antal människor som vill flytta till EU, och hanteringen av dessa strömmar kommer att bli en av EU:s viktigaste uppgifter i framtiden. Målet för EU:s invandringspolitik måste vara att hantera den lagliga invandringen och samtidigt förhindra den olagliga invandringen. De lagliga invandrarna kan bara få plats om de olagliga invandrarna hålls borta.
I ett EU där de inre gränserna är i stort sett öppna kan – och får – invandringen endast regleras med hänvisning till andra medlemsstater och på grundval av gemensamt ansvar, något som Patrick Gaubert tydligt visade i sitt betänkande.
I Stavros Lambrinidis betänkande visas hur stöd till insatser för att integrera invandrare är en annan viktig beståndsdel i en rationell och konsekvent invandringspolitik. Av kommissionens dokument – som jag måste säga är utmärkt – framgår emellertid att allt som EU kan göra är att fastställa ramvillkor för detta. Misslyckandet att integrera invandrare är utan tvekan något som inte bara är frustrerande för invandrarna själva utan även gör det mycket mindre troligt att värdlandet kommer att acceptera invandring.
Även om det är värt att sträva efter en väl uttänkt invandringspolitik behöver EU:s gränsregioner stöd. De behöver det nu, och de behöver det meddetsamma. Vi bör alla bry oss om det vi ser hända på Malta, på Kanarieöarna, i Lampedusa, i Ceuta och i Melilla. Alla medlemsstater, kommissionen och parlamentet måste hjälpa de berörda länderna nu, utan dröjsmål och utan byråkrati.
Lösningar på medellång sikt kan endast nås genom gemensamma insatser på olika politikområden, exempelvis intern och extern politik och utvecklingssamarbete. Samarbete med, och stöd till, transitländer och ursprungsländer är en del av lösningen. Vi som har ansvar för att utarbeta den interna politiken är beredda att ta vårt ansvar för att få till stånd dessa insatser. 
Manuel Medina Ortega (PSE ).
   – Herr talman! På PSE-gruppens vägnar kommer jag att redogöra för den fråga som har ingetts av Martin Schulz och Martine Roure. Denna fråga kompletterar Patrick Gauberts och Stavros Lambrinidis betänkanden om invandring. Jag anser att dessa två betänkanden utgör ett viktigt bidrag till att lösa invandringsproblemet.
Den viktigaste frågan är att det bör finnas en övergripande invandringspolitik. Hittills har vi bara haft ett lapptäcke av olika politiska åtgärder. Låt oss hoppas att vi på grundval av resolutionerna från det senaste toppmötet i Bryssel kan skapa en övergripande politik.
En övergripande invandringspolitik måste emellertid börja med ursprungsländerna. Vad gör vi i EU egentligen för att förhindra invandring från att vara den enda inkomstkällan för invandrarna i många av dessa länder? Det är det första vi måste fundera över.
Med tanke på att det inte går att lösa utvecklingsländernas problem på kort sikt, vilka åtgärder vidtar vi för att skydda våra yttre gränser? I detta ingår givetvis laglig invandring – som har fastställts i Haagprogrammet sedan december 2005 – så att de medborgare som vill komma till EU för att arbeta kan göra detta på ett lagligt sätt.
Precis som just påpekades i samband med betänkandena måste vi för det tredje tänka på att för närvarande – när det saknas invandringspolitik på EU-nivå – måste varje land bära sina egna kostnader och stå för allt arbete i samband med denna politik. Det finns för närvarande en rad gränsländer, inte bara i södra Europa utan även i Centraleuropa, som dignar under en allt för stor börda när det gäller att ge humanitär hjälp till dessa invandrare.
Hittills har vi haft minimala resurser. I år har vi uppenbarligen bara 5,7 miljoner euro. Låt oss hoppas att vi kommer att ha mer resurser från och med den 1 januari 2007, när budgetplanen har antagits. Dessutom måste vi komma ihåg att invandrarna inte är några utomjordingar. De är inte robotar eller maskiner utan människor som måste leva i ett samhälle, som har familj och känslomässiga behov som måste uppfyllas.
Framför allt kan EU inte tolerera att det finns två klassers medborgare. De som – för att använda en term från en gren av den franska extremhögern – är , det vill säga av europeiskt ursprung, och de som inte är det. Vi har nyligen sett att detta ger upphov till en rad sociala problem som är väldigt svåra att lösa.
Vi måste integrera invandrarna i våra samhällen. De får inte lämnas utanför samhällenas mittfåra. En invandrare, eller barn och barnbarn till en invandrare, har rätt att leva som människor, på samma villkor som alla andra EU-medborgare.
Vi måste också inse att vi kan påverka invandringsströmmen. I varje invandrares hjärta finns en längtan efter att återvända till sitt hemland. Vad gör vi för att se till att invandrare har möjlighet att behålla sina band med sina hemländer, så att de kan återvända till hemländerna utan att behöva genomgå de fruktansvärda illegala invandringsprocedurerna, så att deras vistelse utanför hemländerna enbart betraktas som en övergångsperiod, så att de när de återvänder kan berika sina hemländers samhällsliv?
I vissa EU-länder, exempelvis Spanien, Italien, Portugal och Grekland, är detta just vad som skedde under en tid när en vistelse utomlands endast sågs som ett steg på vägen mot att återvända till hemlandet och stärka hemlandets ekonomi.
Jag hoppas att kommissionsledamot Franco Frattini hjälper oss i denna fråga – vi har en stor uppgift framför oss – och att EU:s institutioner, kommissionen, rådet och parlamentet, kan genomföra den invandringspolitik som är så viktig just nu. 
Jeanine Hennis-Plasschaert (ALDE ).
   – Herr talman! Alla rådets fina ord, som återfinns i Tammerforsprogrammet och som har bekräftats i Haagprogrammet, har hittills inte lett till några större resultat. Ibland tar rådet några små steg framåt, om än motvilligt och på grundval av den minsta gemensamma nämnaren. Tyvärr tvingas jag konstatera att rådet lyser med sin frånvaro även under denna minidebatt.
Det råder ingen tvekan om att nationella dagordningar på ett allvarligt sätt undergräver EU:s dagordning på detta område. Medlemsstaterna känner starkt för sina dagordningar. Att det krävs ett kommissionsförslag för att få medlemsstaterna att samarbeta effektivare på informationsutbytesområdet är ett exempel på medlemsstaternas passivitet när det gäller införandet av en gemensam asyl- och invandringspolitik. Precis som Patrick Gaubert påpekade för en liten stund sedan är detta informationsutbyte av stor betydelse och helt enkelt nödvändigt.
Invandringsfrågan är en av de största utmaningarna under 2006 och kommer så att förbli under överskådlig framtid. Det räcker emellertid inte att bara stärka de yttre gränserna, och detta bör inte heller vara vår avsikt. Kommissionsledamot Franco Frattini har redan antytt detta och lagt fram ett heltäckande åtgärdspaket i detta avseende. Både rådet och kommissionen måste därför skynda sig att konkret förverkliga alla ambitiösa avsikter.
En gemensam asylpolitik, ett enhetligt asylförfarande och en enhetlig asylstatus, så att de som har rätt till skydd också får det, måste slutföras senast 2010. Därför måste vi omgående utarbeta en gemensam återvandringspolitik på EU-nivå. I samband med detta skulle jag vilja påpeka att alla invandrare, både lagliga och olagliga, har rätt till en respektfull och värdig behandling. Denna bör omfatta upplysnings- och informationskampanjer i ursprungsländerna och transitländerna, ingåendet av associerings- och samarbetsavtal med dessa länder, skapandet av en tydlig koppling mellan invandringspolitik och antagandet av utvecklingspolitik samt inte minst ett snabbt införande av ett europeiskt grönt kort.
Eftersom mina frågor finns svart på vitt, och eftersom min tid är begränsad, kommer jag inte att upprepa dem här. Jag förväntar mig emellertid ett svar, framför allt i samband med övergångsbestämmelsen. Politiskt mod innebär trots allt att man måste ha tillgång till de rätta redskapen om man vill omsätta sina övertygelser i konkreta handlingar. 
Jean Lambert (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag vill säga något kortfattat om integreringsfrågan. Vi har genom ett antal undersökningar och projekt som utförts inom ramen för Equal-programmet – inte minst på området asylsökande – sett att det budskap som uppfattas mycket tydligt är att integrationen inleds på de nykomnas första dag och dagen före för värdsamhällena. Vi har en hel rad goda rutiner på detta område som vi skulle kunna använda, så att vi får ut så mycket som möjligt av denna process. Detta innebär också att inse att invandring i vissa länder är oupplösligt knuten till utvecklingspolitiken.
Jag tror att vi alla är överens om att människor som vill utvandra bör göra det av fri vilja. Vi vet dock att ett stort antal illegala invandrare faktiskt är människor som har stannat längre än giltighetstiden för sitt visum. De har inte rest in i landet på olagligt sätt. Vi vet också att det finns ett stort antal människor som är gränsfall, eftersom vissa bestämmelser inte är tydliga eller är svåra att tillgå.
Tills vi börjar ta itu med utvecklingsaspekten i denna fråga kommer det att vara som att klämma på en ballong: om man trycker någonstans får man bara en annorlunda form någon annanstans. Därför måste vi se mycket seriöst på detta, och medlemsstaterna måste sluta klaga och börja samarbeta för att få ett gemensamt invandringssystem.
Vi måste också se upp med handeln med människor. Jag är inte säker på vilket budskap som förmedlas genom vissa medlemsstaters politik, där man nu överväger att tillkalla outbildade arbetare från nya medlemsstater i stället för att använda tredjelandsmedborgare. Vi vet att tillgång till arbete inom Europeiska unionen är mycket viktigt för människor från en del av de fattigaste länderna för landets utveckling, och penningförsändelserna till hemlandet kan vara upp till åtta gånger så höga som det stöd vi ger. Vi vet att människor dras till rika länder när ojämlikheten är som störst.
Jag vill gärna veta vilket förhållningssätt kommissionen har tänkt inta till utvecklingsaspekten och handelspolitiken, för att säkerställa att vår politik rör sig i samma riktning i stället för att hela tiden dra åt olika håll. 
Franco Frattini,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Betänkandena och frågorna har gett mig många idéer, och jag skulle vilja tacka de två föredragandena och alla författare till de övriga dokument som vi har debatterat i dag.
I mitt anförande kommer jag att försöka att definiera riktlinjerna för de åtgärder som kommissionen förbereder. Detta gör jag eftersom Europeiska rådet, som alla ledamöter känner till, så sent som för bara sex eller sju månader sedan starkt tvivlade på att den stora utmaning som en övergripande hantering av migrationsströmmarna innebär hade en europeisk snarare än en nationell dimension.
Den viktigaste politiska upplysningen, vilken har nämnts flera gånger men som ibland glöms bort, är att mellan november och december förra året uppträdde Europeiska rådet äntligen enat. Inspirerade av Thessaloniki 2003 erkände Europeiska rådet att invandring kräver ett övergripande synsätt, vilket endast kan ske på EU-nivå. Detta är ett viktigt politiskt framsteg, och i dag har vi ombetts att genomföra denna handlingsplan.
Handlingsplanen innehåller en rad initiativ som ni redan känner till. Det rör sig om de förslag som kommissionen har lagt fram de senaste månaderna, och de utgör delvis föremålet för de betänkanden och frågor som har tagits upp. En av de viktigaste delarna i åtgärder på EU-nivå är exempelvis principen om solidaritet mellan EU:s medlemsstater. Denna princip innebär flera saker. För det första innebär den att medlemsstaterna åtar sig att ge varandra ömsesidigt stöd om en av dem utsätts för ett extra starkt migrationstryck.
Solidaritetsprincipens andra aspekt är det som tas upp i Patrick Gauberts betänkande, som jag är mycket förtjust i. Detta betänkande baseras på ett förslag som jag lade fram 2005 när jag blev medveten om behovet av att tillhandahålla en starkare grund för utbyte av förhandsinformation från varje medlemsstat som helt legitimt ville anta invandringsinitiativ, om dessa initiativ påverkade de övriga medlemsstaterna. Införandet av en samrådsmekanism är ett annat sätt att tillämpa solidaritetsprincipen. Vi får inte glömma att allt som händer inom en stats gränser påverkar andra stater. Därför införs en mekanism för ömsesidigt samråd och kommunikation.
Jag godtar alla de förslag som läggs fram i Patrick Gauberts betänkande, inklusive de kompletterande förslagen om exempelvis en permanent politisk dialog på ministernivå. Det föreslås även en årlig rapport, som kommissionen skulle vara mer än villig att lämna till parlamentet varje år, om hur denna mekanism fungerar. En av talarna före mig sa att det måste finnas ömsesidigt förtroende mellan medlemsstaterna för att denna mekanism ska fungera. Om det saknas ömsesidigt förtroende kan vi skriva ned regler, men de kommer bara att finnas på papper. Vi måste därför utöva politiska påtryckningar på medlemsstaterna och förklara för dem att om de inte kommunicerar eller utbyter information med de andra staterna i en anda av sann europeisk solidaritet kanske saker och ting går bra en första gång men sedan inte fungerar alls, som vi säger i Italien. Det är därför bra för alla med total öppenhet hela tiden. Patrick Gauberts betänkande präglas av denna anda, och detta är något som jag instämmer i.
Vad är de gemensamma riktlinjerna för en europeisk invandringspolitik? För det första, en utmaning som är såväl global som europeisk. För det andra, och det är den mest innovativa aspekten, en roll för EU som egen aktör på den internationella scenen, exempelvis och i synnerhet i angränsande geografiska områden. Jag avser framför allt Afrika, Medelhavsområdet och våra nära grannar i öster. Detta är de tre huvudsakliga geografiska områden där EU måste vidta konkreta politiska åtgärder som en egen aktör med gemensamma åsikter.
Vad måste göras inom ramen för denna politiska utmaning? Först och främst måste vi alla ta itu med de grundläggande orsakerna till invandring på EU-nivå. Jean Lambert påpekade precis med rätta att vi måste omvandla invandring som beror på hopplöshet till invandring som ett resultat av de val som görs av människor som av fri vilja väljer att resa till EU för att bosätta sig och arbeta här, men som inte tvingas att fly på grund av fattigdom eller brist på dricksvatten i sitt hemland eller på grund av att deras miljö har förstörts. Så vad bör vi göra? Koncentrera EU:s utvecklingsbiståndspolitik på strategier för att komma till rätta med bristen på lokal utveckling. Vi kan exempelvis organisera interventioner som fokuserar på invandrarnas ursprungsländer för att uppmuntra investeringar och omstrukturering av jordbrukssystemet eller miljön, som ofta är förstörd och skadad.
Vi planerar för närvarande finansieringsprojekt tillsammans med Världsbanken för att använda de pengar som regelbundet skickas tillbaka av invandrare och investera dessa pengar i invandrarnas hemländer, men naturligtvis bara om de själva vill detta. Så vad hindrar oss? Ofta har invandrare ingen bankkredit, och därför skulle vi vilja uppmuntra kredittjänster som är mer villiga att investera i exempelvis små och medelstora företag i ursprungsländerna. Just nu håller vi på att ta fram så kallade mikrokreditprojekt för att just uppmuntra bildandet av sådana investeringsmöjligheter i ursprungsländerna.
Detta arbete kommer att utvecklas på en global politisk nivå, med bidrag från EU, som jag verkligen hoppas kommer att uppträda enat vid det FN-möte i september som brukar kallas FN:s dialog på hög nivå om internationell migration och utveckling. Detta möte kommer att äga rum vid sidan om FN:s generalförsamling och ta upp relationen mellan invandring och ursprungsländernas utveckling. Före sommaruppehållet kommer EU kommer att lägga fram ett strategidokument, på grundval av ett förslag som jag kommer att överlämna till kommissionen om några dagar. Detta kommer att vara Europeiska kommissionens bidrag till denna debatt, som jag anser är det viktigaste tema som vi måste ta itu med.
Det andra temat är den kamp mot människohandel som Ewa Klamt tog upp. Ni är alla medvetna om att människohandel nu är en av de viktigaste inkomstkällorna för den helt skrupelfria organiserade brottsligheten. Vi har nu bra information om handelsvägarna, varifrån människohandlarna kommer och till och med det pris som varje desperat person betalar för sin transport, utan garantier för att komma fram till sin destination med livet i behåll. I genomsnitt begär människohandlarna enorma summor av dessa desperata människor, mellan 1 500 och 2 500 US-dollar per person, utan att ens garantera en säker ankomst på andra sidan Medelhavet.
Helt klart måste kampen mot människohandel gå hand i hand med skyddandet av människohandelns offer, och därför bör vi vidta åtgärder till förmån för sårbara offer, invandrarkvinnor och barn som fallit offer för människohandlare.
I samband med detta måste vi dessutom överväga införandet av en återvandringspolitik som en EU-åtgärd för de som inte kan stanna i EU på grund av att de saknar rätt dokument. Jag anser att vi bör organisera återvandring, sätta standarder – i samarbete med FN:s organ – med respekt för individerna, inte bara för deras rättigheter utan även för deras värdighet. De måste återsändas på ett sätt som fullt ut uppfyller de standarder som anges i internationella konventioner.
I samband med detta arbetar vi på återtagandeavtal. Just nu hanterar vi stora utmaningar. Så snart som möjligt ska vi skriva under återtagandeavtal med först Marocko och sedan Algeriet. Dessa avtal ingås återigen på EU-nivå och är inte bilaterala avtal mellan två stater, allt för att stärka EU:s politiska dimension.
Det tredje temat är laglig invandring, som jag ser som en möjlighet och inte alls som ett hot. När det gäller laglig invandring måste vi givetvis uppfylla nationella bestämmelser. Ni behöver exempelvis bara komma ihåg att till och med i det konstitutionsfördrag som vi undertecknade i Rom specificerade vi att antalet invandrare som varje land kunde ta emot skulle avgöras på nationell nivå. Trots detta anser jag emellertid att gemensamma regler behövs för att ta emot lagliga invandrare, och jag håller helt och hållet med den person som sa att vi inte bara ska efterfråga eller anställa högt kvalificerade invandrararbetstagare eftersom detta skulle orsaka en kompetensflykt som förmodligen skulle skada ursprungsländerna. Vår avsikt är i stället att uppmuntra människor att flytta runt eftersom det är tydligt att, som någon påpekade, många invandrare vill återvända till sitt ursprungsland, sitt fädernesland, och vi måste hjälpa dem att förverkliga detta.
I EU behövs det emellertid säsongsarbetare och jordbruksarbetare, arbetstagare i många sektorer som inte är högt specialiserade, men som är användbara. Om vi därför bara begränsar oss till ingenjörer, doktorer eller forskare skulle detta utarma ursprungsländerna.
Det fjärde temat är integration. Stavros Lambrinidis vet hur mycket jag uppskattar hans arbete, och speciellt detta betänkande, eftersom integration hittills inte har ansetts vara det som det faktiskt är: en faktor som inte kan särskiljas från migrationspolitiken. Låt mig säga att det vore oansvarigt att välkomna invandrare utan att integrera dem eftersom vi på så sätt skulle öka deras frustration och deras känsla av utanförskap.
Det är just på detta område som våra förslag koncentreras på nyckelsektorer, på medborgerliga fri- och rättigheter, på boende, utbildning och arbete, som givetvis måste vara lagligt arbete och inte olagligt. Vi har föreslagit, och vi håller på att genomföra, ett permanent europeiskt integrationsforum, och lokala myndigheter kommer att få betydande inflytande över detta. Hur länge har vi inte glömt bort borgmästare, regionala regeringar och samhällsorganisationer? Och på tal om integration, vi får inte begränsa oss till medlemsstaternas huvudstäder. Det europeiska integrationsforumet kommer att ta upp just denna aspekt, och jag hoppas att parlamentet kommer att stödja forumet genom att godkänna den europeiska integrationsfonden. Detta ersätter inte nationell politik, men det bidrar till att göra den effektivare.
Det femte temat är olaglig invandring. Jag är i färd med att lansera ett initiativ som kommissionen ska godkänna den 19 juli om vissa riktlinjer i samband med olaglig invandring. För det första anser jag att vi bör främja en ordentlig utbildnings- och kommunikationsstrategi i ursprungsländerna. När de anländer till Europa känner de förhoppningsfulla invandrarna inte till reglerna, de talar inte språket, de känner inte till vilka möjligheter till sysselsättning det finns och de känner inte till EU-ländernas lagar, vilka de emellertid måste följa. Så varför inte ta upp ett av mina förslag om yrkesutbildningskurser och språkkurser i ursprungsländerna? EU skulle kunna gynna och till och med vara med och finansiera detta så att människor förbereds inför laglig och nödvändig invandring. Om vi vill komma till rätta med olaglig invandring måste vi absolut se till att det svarta arbetet upphör. Svart arbete innebär utnyttjande och leder dessutom till ännu mer olaglig invandring.
Det sjätte temat är brådskande åtgärder för att skydda och ge konkret stöd till de medlemsstater som har de största problemen. Kanarieöuppdraget har godkänts. Tretton medlemsstater har enats om att delta och kommer att ställa fartyg och flygplan till förfogande för att patrullera Atlantkusten på andra sidan Kanarieöarna. Ett andra EU-uppdrag kommer sedan att ge stöd till Malta och patrullera Medelhavet. Jag måste betona att detta är de första åtgärder som samordnas av Europeiska gränsförvaltningsbyrån, det vill säga av EU. Det handlar inte om åtgärder som genomförs av de enskilda medlemsstaterna tillsammans, utan åtgärder som samordnas av ett EU-organ.
Det handlar om viktiga patrulleringsåtgärder, men åtgärderna är mer än så. Det handlar om åtgärder för att rädda människoliv till sjöss, för den humanitära aspekten av denna fruktansvärda tragedi är att varje vecka drunknar människor i Medelhavet, i havet utanför mitt land, utan att vi ens klarar av att bärga kropparna. Även dessa åtgärder är helt nödvändiga.
Det sjunde temat är slutligen bistånd till invandrarnas ursprungsländer och transitländer. Vi måste ge konkret stöd, arbeta tillsammans med dem, och om jag får säga det själv, i en anda som ersätter den vanliga tonen i internationella förbindelser, i verkligt partnerskap. Jag ska snart bege mig till konferensen i Rabat, som kommer att äga rum på måndag och tisdag nästa vecka i Marocko. Vid denna konferens kommer de afrikanska länderna och EU att för första gången mötas för att utveckla en gemensam handlingsplan.
Jag anser att vi därefter måste skapa ett instrument för konstant övervakning av de initiativ som vi kommer att anta om några dagar. Sedan kommer det att krävas ett andra möte, denna gång under ledning av Afrikanska unionen. Jag tror att vi i framtiden kommer att få se Afrikanska unionen och Europeiska unionen genomföra ett strategiskt program, och jag tror att detta verkligen kan göra en skillnad. 

Dimitrios Papadimoulis (GUE/NGL ),
   – Vi har alla sett aktuella bevis på hur flera europeiska samhällen har misslyckats med att integrera invandrare. Vi har upplevt de explosiva konsekvenserna av hur de band som binder samman samhället har brutit samman. Vi måste därför vidta åtgärder såväl på nationell och regional nivå som på EU-nivå för att minska klyftan mellan invandrarna och värdländernas samhällen.
Utskottet för sysselsättning och sociala frågor beslutade sig för att uppmana medlemsstaterna att införa en trygg rättslig status och ett tryggt paket rättigheter för att stödja denna utveckling
– genom att skriva under FN:s konvention 1990 som erkänner alla invandrares rättigheter, oberoende av deras rättsliga status,
– genom att minska social utsatthet och anta ett paket med tydliga rättsregler för alla invandrararbetstagare,
– genom att vidta åtgärder för att främja utbildning av och information till invandrare om deras sociala rättigheter och rättigheter som arbetstagare,
– genom att garantera individuella uppehållstillstånd och arbetstillstånd och stärka värdsamhällenas information och deltagande i integrationsprocessen.
Jag är mycket glad att många av idéerna från utskottet för sysselsättning och sociala frågor har antagits i det betänkande som min vän Stavros Lambrinidis har utarbetat. 
Barbara Kudrycka,
   . – Herr talman! Först och främst skulle jag vilja gratulera föredragandena, Patrick Gaubert och Stavros Lambrinidis, till deras arbete för att lägga en grund för en gemensam, modern invandringspolitik på EU-nivå. Sådana gemensamma åtgärder hjälper inte bara till att lösa problemen i samband med den senaste invandringsvågen utan även med integrationen av andra generationens invandrare i EU.
Att omvandla ord till handling kräver inte bara en solid rättslig grund och ett ömsesidigt utbyte av information utan framför allt finansiering. Därför är det bra att det förutom anslagen till invandrare och anslagen till skyddet av våra yttre gränser har inrättats en fond för invandrares återvandring och integration. Som föredragande för dessa fonder skulle jag vilja understryka att vi lyckades undanröja alla tvivel om den rättsliga grunden för integrationsfonden. Vi har därför ett beslut om att inrätta en sådan fond, och det skulle underlätta om det rådde enhällighet om detta beslut.
Detta kan betraktas som en framgång för parlamentet. Det finns bara ett visst motstånd från en handfull länder. Dessa länder har själva stora problem med att integrera invandrare, och deras inställning är därför än mer förbryllande. Därför är det bra att Stavros Lambrinidis har utarbetat en resolution om integration av invandrare. Men även detta förslag till resolution har visat sig vara kontroversiellt, särskilt när det gäller invandrarnas politiska rättigheter. Att ge invandrare politiska rättigheter, och därmed rätten att rösta i lokala val, är ett beslut som i enlighet med subsidiaritetsprincipen hör till medlemsstaternas behörighet. I de flesta medlemsstater är det ett krav att man är medborgare i landet i fråga för att få rösta. Från parlamentets sida har vi kanske rätt att komma med politiska rekommendationer. Vi bör emellertid komma ihåg att vi inte kan tvinga medlemsstater att införliva sådana bestämmelser i sin nationella lagstiftning.
En annan viktig punkt är att vi inte kan tillåta att medborgare från de nya medlemsstaterna har en sämre rättslig ställning när det gäller arbetsmarknad, tjänster, utbildning och boende i de ”15 gamla” medlemsstaterna än lagliga invandrare från tredjeländer. Låt oss komma ihåg de som redan integrerades i EU i maj 2004. 
Claude Moraes,
   . – Herr talman! Vårt land har åkt ur världsmästerskapet i fotboll, så vi kan stanna här så länge vi vill!
Jag gratulerar kommissionsledamoten till att ha tagit sig tid att försöka agera enligt kommissionens meddelande från september 2005 och ge oss verklig politik som vi kan göra någonting med.
Rådet måste naturligtvis också vara en villig partner, och vi hoppas att det finska ordförandeskapet kan upprepa diskussionerna vid rådet i Tammerfors, som var mycket progressiva. Jag hoppas att vi får se bevis på detta.
Lambrinidisbetänkandet är ett progressivt och positivt tillägg till den nya debatten om integration i parlamentet. Det är positivt av en rad anledningar. Föredraganden tar inte bara upp alla moderna idéer om integration i de olika partierna. Han försöker se vad som fungerar. Detta är ett alltför allvarligt ämne för oss för att vi inte ska titta på de modeller som faktiskt fungerar. Han säger att vi bör stödja de bästa metoderna, vilket vi inte gör för närvarande. Han talar om genomförande av de direktiv som syftar till att få integrationen att fungera, såsom direktivet om jämlikhet mellan raserna. Han talar om pengar, om hur lite vi spenderar på integration med tanke på de oproportionerliga resultaten, de oproportionerliga ekonomiska och sociala fördelar vi skulle få genom att lägga pengar på de slags projekt som kommissionsledamoten talade om, vare sig det rör sig om språkprojekt eller andra integrationsprojekt.
Allt detta är viktigt, men i slutändan borde vi sluta tänka att integration inte är någonting för Europeiska unionen. Integration någonting för Europeiska unionen. Det handlar inte bara om stöd av de bästa metoderna, om beaktande av de bästa integrationsmodellerna utan också om parlamentets politiska vilja att ge lokalt stöd till de människor som anser att integrationen kommer att gagna samhället, gagna ekonomin och i slutändan skapa harmoni i EU.
Stavros Lambrinidis har utarbetat ett betänkande som tar oss ett steg framåt. Låt oss hoppas att parlamentet kommer med ytterligare initiativ, att kommissionen förblir stark och att rådet ansluter sig till oss i denna kamp. 
Ona Juknevičienė,
   . – Först och främst skulle jag naturligtvis vilja gratulera föredragandena för betänkandena till deras utmärkta arbete. Det är med glädje jag kan konstatera att det finns många idéer i dessa betänkanden som godkändes i utskottet för sysselsättning och sociala frågor när utskottet röstade om mitt yttrande om invandring och utvecklingsfrågor.
EU tar emot fler och fler invandrare från nästan alla utvecklingsländer i Asien, Afrika och Latinamerika. Än så länge finns det inget som tyder på att denna trend kommer att minska. Eftersom vi saknar en strategi för utveckling av arbetsmarknaden som omfattar hela gemenskapen, inklusive invandring från utvecklingsländer, fyller detta betänkande delvis det tomrum som finns. Om gemenskapen saknar en gemensam politik för att reglera invandringsströmmarna och om den nationella lagstiftningen i vissa enskilda länder är olämplig uppstår de villkor som krävs för olaglig invandring, utnyttjande av människor, människohandel och andra brott. Det har även funnits sådana fall i Litauen. Människor flyr från Litauen, medan arbetsgivarna letar efter arbetstagare från tredjeländer.
I betänkandet anges att invandring från utvecklingsländer kommer att hjälpa till att lösa gemenskapens marknadsproblem. I betänkandet anges dessutom att invandrarna kommer att hjälpa sina egna hemländer genom att skicka hem pengar. Detta är delvis sant. Men jag anser att detta är en alltför snäv inställning och att arbetsproblemen kommer att finnas kvar så länge som vi begränsar arbetstagarnas fria rörlighet inom själva gemenskapen och tills vi löser problemet i dess helhet, inte enbart delar av det. Om vi vill hjälpa de fattiga länderna att utvecklas får, precis som kommissionens vice ordförande påpekade, inte de anslag som gemenskapen har avsatt gå till livsmedelsproduktion eller för att finansiera budgeten. De måste först och främst användas till att skapa småföretag och arbetstillfällen. På så sätt blir människorna tvungna att arbeta, och de måste själva ta ansvar för sina länders utveckling. 
Hélène Flautre,
   . – Herr talman! ministerkonferensen mellan EU och Afrika om migration och utveckling, en konferens som Marocko, Frankrike och Spanien tog initiativ till efter de tragiska händelserna i Ceuta och Melilla. En tragedi avlöser en annan. Enligt vissa rapporter tros 3 000 människor ha dött de senaste månaderna när de har försökt att nå Kanarieöarna. Debatten inriktas emellertid inte på skyldigheten att skydda människorna utan än en gång på kontroll, stängningen – rent av militariseringen – av gränserna. Detta sker trots att alla rapporter visar att de flesta befolkningsrörelser sker mot länderna på södra halvklotet, och inte mot de på norra halvklotet, och antalet asylsökande i Europa har halverats de senaste 15 åren.
EU och medlemsstaterna får ett allt större inflytande över utvecklingsbiståndet. Senast förra veckan hade en tidning i Senegal en rubrik som meddelade att ”Europa stänger våra gränser”. Denna strategi riskerar dubbelt så mänga människors liv – de vars enda hopp om överlevnad är att lämna sitt land, och de som tvingas ta allt större risker för att komma in i Europa. Fri rörlighet, och synnerhet friheten att lämna sitt land, har fastställts i internationella konventioner.
Man kan tydligt se det absurda i denna politik när vi vet att de inkomster som invandrarna skickar tillbaka till sina hemländer uppgår till dubbelt så mycket som det officiella utvecklingsbiståndet. I stället för att garantera respekten för invandrares och asylsökandes grundläggande rättigheter, nämligen rätten till tillgång till asylförfaranden, principen om ”non-refoulement” eller rätten till privatliv och familjeliv, ökar EU antalet strategier som syftar till att lägga detta ansvar på tredjeländer. Ännu värre är att medlemsstaterna inte tvekar att bryta mot sina egna skyldigheter, exempelvis genom att hänvisa till återtagandeavtal och genom att skicka tillbaka människor till länder där deras säkerhet inte kan garanteras. Projektet för att skapa så kallade regionala skyddsområden i länder som Vitryssland ligger också i linje med denna tankegång.
Avslutningsvis spelar medlemsstaterna en aktiv roll för att göra fängslandet av invandrare och asylsökande till vardagsmat. Medlemsstaterna går så långt som till att finansiera bevakade flyktingläger i tredjeländer som Libyen och Mauretanien. EU måste genast se över sin politik och lyssna till de civila samhällena i länderna söder om Sahara, Nordafrika och Europa. En stor andel av dessa samhällsmedborgare samlades i Rabat förra veckan, och de antog rekommendationer som förtjänar att uppmärksammas. 
Giusto Catania,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag tror inte att Europas problem beror på migrationsströmmarna. Det stora problemet är inte de som kommer till EU utan det stora antal människor som aldrig kommer fram. De som dör i Medelhavet eller i Atlanten.
Jag har hört kommissionsledamot Franco Frattini bekräfta att våra kustlinjer behöver patrulleras. Jag anser att de bör patrulleras enbart för att undvika att människor dör till havs. För det antal som lyckas ta sig i land är löjligt lågt. Under första halvåret 2006 anlände 9 000 invandrare till Kanarieöarna, jämfört med de 8 miljoner turister som besöker öarna varje år. Jag tror inte att migrationsströmmarna får stora demografiska följder, och vi bör därför undvika att tala om en invasion av invandrare och i stället försöka utarbeta en gemensam politik för att ta emot anländande invandrare. 
EU har emellertid antagit en repressiv gemensam politik. Det har inrättat bevakade flyktingläger, genomfört en gemensam massavvisningspolitik som ofta bestämts på G5-toppmöten, samt tillämpat principen om att stärka de yttre gränserna. Detta verkar bli det viktigaste diskussionsämnet vid det kommande mötet i Rabat.
Jag anser att vi radikalt bör ändra vår strategi så att vi får en verklig integration som baseras på behovet av att skapa en europeisk identitet över rasgränserna. Vi bör överväga medborgarskap genom bosättning, uppehållstillstånd som gör det möjligt för människor att hitta ett arbete, samt en harmonisering av rätten till asyl och invandrarnas rätt att rösta. Jag tror att detta nya sätt att betrakta invandring kan hjälpa EU:s integrationsprocess. 
Sebastiano (Nello) Musumeci,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Sett härifrån Strasbourg eller Bryssel, i hjärtat av den europeiska kontinenten, kan problemet med olaglig invandring i Medelhavsområdet för många verka vara en marginell fråga som kan behandlas med byråkratins kalla, formella språk och med hjälp av den gemenskapspolitik som ibland kan vara både cynisk och hycklande.
För de som i likhet med mig tillbringar dagarna och nätterna på Sicilien, Europas mest avlägsna punkt i Medelhavet, är det emellertid inte svårt att förklara att det inom denna kammares mjuka väggar utspelas ett verkligt mänskligt drama inför våra ögon. Så sent som förra året, herr kommissionsledamot, anlände fler än 20 000 olagliga invandrare till våra sicilianska kuster, dubbelt så många som anlände till de EU-länder som gränsar till Medelhavet under de två senaste åren. Varje dag ställs hundratals nyanlända inför samma svårigheter, samma Golgatavandring: förlisning utanför kusten och sedan kroppar som havsströmmarna spolar i land på de sicilianska kusterna.
Det är en tragedi som drabbar unga människor och offer, kvinnor och barn som flyr sina länder och som söker en dröm som inte någonsin kommer att uppfyllas för någon av dem. Först utsätts de för människosmuggling, och sedan väntar ett liv av svårigheter, lidande, umbäranden och utnyttjande för de som lyckas undkomma poliskontrollerna. Denna tragedi utspelas på EU:s territorium, och vad är EU:s svar? Svaret är senkommet och verkningslöst.
Så sent som i december förra året föreslogs det vid Europeiska rådets möte i Bryssel en rad olika allmänna åtgärder som skulle vidtas under 2006. Kommissionen uppmanades att samordna genomförandet. Men det sägs att resurserna är begränsade och att ytterligare medel inte kommer att bli tillgängliga förrän 2007. Det räcker inte, herr kommissionsledamot. Vi behöver beslutsamma åtgärder, och ert uttalande här i kväll har gett oss nytt hopp. Ni är en person som är känd för att förespråka beslutsamma, konkreta åtgärder, och vi uppmanar er att visa ytterligare ett exempel på detta. 
Johannes Blokland,
   . – Herr talman! I samband med debatten om invandring kolliderar ibland känslor och förnuft. Detta var uppenbart på nederländsk tv nyligen. Journalisten Sorious Samura följde med olagliga invandrare från Marocko till Ceuta, sedan till det spanska fastlandet och därefter till Frankrike och London. En chockerande bild målades upp för tittarna.
Hur svåra livsvillkoren än var var det ofta väldigt lätt att korsa gränserna. Människohandlarnas hjälp – som man måste betala för – gjorde att nästan allt verkade möjligt, och så snart invandrarna hade lämnat mottagningsförläggningarna kunde de lämna det land de hade anlänt till, även om de sedan endast hade ett liv på fel sida av lagen att se fram emot, vilket är långt ifrån önskvärt. Därför måste vi ta itu med människohandlarna. Deras verksamhet måste kunna bestraffas, och de måste åtalas.
Jag har två frågor till kommissionsledamot Franco Frattini. Vi har översköljts med information om invandrare som anländer till de spanska öarna, men det finns inte mycket information om vad man tänker göra åt smugglarna och kaptenerna på de båtar som är inblandade. Detta skiljer sig från hanteringen av människohandeln till lands, där domar redan har avkunnats. Vilka alternativ ser ni på kort sikt för att börja bekämpa människosmuggling till sjöss till EU? Är det dessutom möjligt att utifrån Frontex’ sakkunskap aktivt utmana de organisationer som fraktar människor till exempelvis Kanarieöarna och Spanien? 
Carlos Coelho (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr Frattini, mina damer och herrar! Detta är inte första gången som jag – av humanitära och ekonomiska skäl – har förespråkat en EU-politik om laglig invandring här i kammaren och åtgärder för att intensifiera kampen mot olaglig invandring och människohandel. De två förslag som vi har framför oss är viktiga och användbara.
Jag skulle vilja inleda med att tala om Stavros Lambrinidis betänkande och säga till Franco Frattini att kommissionens förslag är mycket välkommet och välbalanserat, även om jag är rädd för att föredraganden har gått för långt på vissa punkter, exempelvis politiska rättigheter. Invandrare måste integreras. Men vi får inte glömma att detta är en dubbelriktad process. Värdländerna måste sträva efter att integrera dem, men invandrarna måste också ge sitt bidrag till integrationssträvandena. Jag håller med Stavros Lambrinidis om att det är fruktansvärt att det fortfarandet existerar ett samrådsförfarande och krav på enhällighet i samband med laglig invandring, och jag håller med om att det bör hänvisas till den övergångsklausul som anges i fördraget så att parlamentet ges rätt till medbeslutande.
Jag vill lyfta fram betydelsen av Patrick Gauberts betänkande som syftar till att inrätta ett webbaserat informationssystem i denna fråga. Även om genomförandet av integrationsinitiativ kommer att ske på lokal nivå får detta större följder. De svårigheter som en medlemsstat har med att fastställa och genomföra sin integrationspolitik påverkar andra medlemsstater socialt och ekonomiskt. Det ligger därför i EU:s intresse att medlemsstaterna genomför effektiva integrationsstrategier vars resultat ligger i allmänhetens intresse. Det kan och bör vara EU:s ansvar att övervaka och utvärdera resultatet av integrationsinsatserna. Detta kommer att bidra till att de bästa metoderna snabbt antas. 
Józef Pinior (PSE ).
   – Herr talman! Invandrare har alltmer blivit en normal del av de europeiska samhällena. Detta är något som gynnar Europa. Invandrarna bidrar till EU:s ekonomiska, sociala och kulturella välstånd. Jag säger detta här i parlamentet mitt under fotbolls-VM, minuterna efter semifinalen mellan Frankrike och Portugal. Låt oss titta på lagen från EU-länderna. De är mångetniska lag som speglar den mångfald, styrka och stolthet som finns i dagens EU.
EU:s framgång med att integrera invandrare kommer att vara avgörande för EU:s position på världsmarknaden och för om EU-projektet ska bli en framgång. En fråga som jag skulle vilja uppmärksamma är att en verklig integration av invandrarna i EU kan uppnås på grundval av en ny rättslig och politisk identitet som baseras på en europeisk konstitution. Detta skulle garantera en europeisk identitet för alla samhällsgrupper i Europa, utöver och som ett komplement till de nationella identiteterna. Dessutom kommer integrationens rättsliga ställning och särskilda Europafonder att utgöra en garanti för att alla EU:s samhällsgrupper verkligen integreras. För detta krävs att EU:s ledare och medborgare har mod och visioner. 
Tatjana Ždanoka (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag vill gratulera Stavros Lambrinidis till hans utmärkta betänkande. Verts/ALE-gruppen stöder de centrala idéerna till fullo. Förslaget att uppmana medlemsstaterna att uppmuntra invandrare till politiskt deltagande är särskilt betydelsefullt.
Vi anser att varaktigt bosatta invandrare borde ha rätt att rösta i lokala val och kommunalval. Det är beklagligt att inte alla politiska grupper stöder dessa åtgärder fullt ut, då invandrare enligt vår uppfattning kommer att fortsätta vara politiskt och socialt isolerade utan sådana åtgärder. Kommissionen bör därför pröva medlemsstaternas nuvarande praxis på detta område.
Vi kommer alla att få tillfälle att se hur kommunalvalet genomförs i vår värdstad, Bryssel. Alla som inte är EU-medborgare och som har bott där utan uppehåll i fem år kommer att ha rätt att delta. Jag hoppas att denna händelse kommer att bli ett exempel på god praxis som kommer att tas upp i alla medlemsstaters vallagar. 
Kyriacos Triantaphyllides (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Invandringen är inte ett gissel, och det mångkulturella samhället är ett faktum som vi inte bara bör tolerera utan välkomna, och inte bara med ord utan i konkret handling.
Genom att inte tillräckligt hårt försöka övervinna de hinder som de av våra medmänniskor som är invandrare får utstå och genom att lägga hinder i vägen för invandrare som lagligen försöker komma in på EU:s territorium bromsar vi själva utvecklingen.
När man talar om integration är det givetvis viktigt att vara tydlig med vad vi menar. Vad ska vi sträva efter? Grundläggande integration ska inte tolkas som att invandrarna ska integreras och fullständigt assimileras, inte heller som ett erbjudande om privilegier som innebär att ett diskriminerande system som kan stimulera rasistiskt och främlingsfientligt beteende tolereras och vidmakthålls.
Integrationens mål förutsätter en dubbelriktad process med erbjudanden och dialog, utbyte och interaktion, förståelse och ömsesidig respekt för alla EU-medborgare. Det är omöjligt för EU-medborgarna, oavsett härkomst, att som grupp kunna ta del av välståndet från ett framstående socialt och ekonomiskt område utan lika tillgång till sysselsättning, statligt finansierad utbildning, ett nationellt hälsovårdssystem samt en miljö som inte karaktäriseras av en splittring mellan invandrare och den infödda befolkningen.
Samtidigt är det vår skyldighet att se till att invandrarna, som de EU-medborgare de är, kan delta på alla nivåer och i all verksamhet i landet i fråga, inklusive att de har den demokratiska rätten att rösta och vara valbara.
Avslutningsvis skulle jag vilja påminna alla om att integration inte bara är ett mål som är förbehållet invandrare, utan varje enskild EU-medborgares skyldighet. 
Derek Roland Clark (IND/DEM ).
   – Herr talman! Alla samhällen behöver nytt blod, men så har vi frågan om nykomlingars påverkan på samhället.
Före den tillväxt av offentliga tjänster och infrastruktur som vi nu efterfrågar togs ett stort antal invandrare emot utan problem, men nu utgör de en enorm belastning på de offentliga tjänsterna. I välutvecklade länder intensifieras problemet av massiv invandring från underutvecklade regioner. Vissa outbildade arbetstagare har svårt att finna arbete och blir en börda för välfärdsstaten. Men vi bör inte försöka locka utbildade personer från underutvecklade länder, för de behövs verkligen där för att dessa länders ekonomier ska kunna förbättras.
En gång i tiden såg vi vietnameser fly förtryckande regimer med båt. Nu ser vi västafrikaner ta till båtar och våga sig ut på Atlanten för att söka ett bättre liv. Det beror, åtminstone delvis, på EU, eftersom mäktiga fiskeflottor försedda med tillstånd som beviljats genom parlamentets röster plundrar deras vatten och tvingar in människor som redan har det dåligt i eländig fattigdom.
Invandringen har huvudsakligen ekonomiska orsaker, och pressen att utvandra minskar när underutvecklade länders välstånd ökar. Vi måste bistå dessa ekonomier, både av plikt och för att minska migrationen. Länder i tredje världen behöver inte allmosor. De behöver experthjälp för att bygga upp sina infrastrukturer och sysselsättningskällor. Framför allt behöver de handel.
Om samhällen kan sälja sina produkter utanför sin egen bakgård kommer de att utvecklas. Olyckligtvis står EU i vägen, trots alla de vackra orden, upptaget med att skydda de europeiska producenterna. EU:s höga tullhinder stänger på ett grymt sätt ute tredje världen från de stora handelsvägarna. 
Talmannen.
   – Eftersom nästa talare är polack kan jag meddela att jag i morse hörde att Förenade kungariket nu har 500 000 polska arbetstagare. De gör ett fantastiskt jobb. 
Jan Tadeusz Masiel (NI ).
   – Herr talman! Europa har länge behövt en gemensam integrationspolitik som i likhet med Förenta staternas integrationspolitik baseras på kontroll snarare än hjälp till integration.
Jag anser att EU-länderna hittills har haft för stort tålamod och gett för mycket hjälp till integration, särskilt i samband med muslimsk invandring, utan att detta lett till några större resultat. Invandrare från andra platser, exempelvis Asien, har utnyttjat denna möjlighet och integrerats bättre.
Det är dags att kräva mer av invandrarna. De måste vilja och sträva efter att integreras, vilket kommer att göra integrationen effektivare, och inte bara missbruka våra välfärdssystem som ofta undergräver känslan av säkerhet i våra länder. Precis som Frankrike nyligen föreslog bör även värdlandets behov vara ett nytt kriterium för laglig invandring. 
Agustín Díaz de Mera García Consuegra (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr Frattini! Jag gratulerar er, men endast er. Låt oss titta på några av de aspekter som identifierats. EU upptäcker ett problem och slår larm vid varje synbart kritisk situation: Lampedusa, Ceuta, Melilla, Malta eller Kanarieöarna. Trots detta fastställer EU inte den gemensamma politik som krävs för att förhindra migrationsströmmarna eller hantera dem på ett bra sätt. Detta gäller både om dessa strömmar är lagliga och, i ännu högre grad, om de är olagliga.
Länderna i söder skapar dramatik av trycket på, och kränkningarna av, EU:s gränser. Så många människor dör att det inte går att ange korrekt siffra. Jag har sagt tusentals gånger att denna stora fråga består av fem besläktade aspekter: laglig invandring, olaglig invandring, asyl, integration och subsidiärt skydd.
Vi måste inkludera de avlägsna orsakerna och de orsaker som finns på hemmaplan: ursprung och transitering, strukturell fattigdom och oansvarig uppmuntran att komma hit, som på alla fattiga länders språk omvandlas till den farliga frasen ”förr eller senare kommer det att finans papper för alla”. Vilken är under tiden vår roll för detta uttryck av inkompetens och oförmåga? Jag tänker ge er två exempel. Jag ska tala om vad som kommer att hända i helgen.
I morgon och i övermorgon kommer rådet i Bryssel att säga att det på teknisk nivå för varje land har börjat diskutera fördelningen av de tre nya integrationsmedlen: gränskontroll, återsändande av olagliga invandrare och integration. Vad kommer emellertid att hända? Under tiden tvistar Spanien, Grekland och Nederländerna om fördelningskriterierna: migrationstryck, kilometer gräns eller antalet invandrare som kommer med flyg. Detta är meningslösa diskussioner. Vi talar inte om några riktiga fonder, vi talar om minifonder. I morse meddelade Millán Mon att av varje hundra euro i budgetramen anslås bara femtio cent till invandringsfrågor. Det är detta som verkligen är skamligt. Det är detta som är den verkliga sanningen.
Herr talman! Låt mig ta upp ett annat negativt exempel. I övermorgon kommer rådet även att – vilket jag är mycket kritisk till – svara med ett globalt synsätt på invandring. Det är allt vad rådet kommer att föreslå: ett globalt synsätt.
Till sist, herr Frattini, är det oerhört viktigt att vi engagerar oss för ursprungsländerna och transitländerna. Det är oerhört viktigt att Javier Solana reser till dessa ursprungsländer och transitländer. Frontex är inte lösningen. Frontex är en ny skapelse. Frontex kommer inte att uppnå något utan hjälp från den italienska eller spanska polisen. Vi får därför inte på något sätt vara nöjda utan måste vidta alla gemensamma åtgärder vi kan för att komma till rätta med detta allvarliga problem. 
Louis Grech (PSE ).
   För två veckor sedan kom det ungefär fyra hundra olagliga invandrare till Malta på tre dagar. Det motsvarar ungefär åttio tusen invandrare till Tyskland på tre dagar.
Samma vecka hade vi några våldsamma incidenter mellan polisen och omkring fyra hundra invandrare som flydde från sina förläggningar. Det tjänar ingenting till för oss att monotont fortsätta med våra argument för att förklara den kris som denna mänskliga tragedi medför för de drabbade länderna samt hur den påverkar invandrarnas värdighet. Dessa två händelser skulle i sig själva vara mer än nog för att visa att den situation som vi för närvarande befinner oss i är mycket explosiv.
Detta är problem som hör hemma på EU-nivå. Inget land kan på egen hand hantera en tragedi som denna, än mindre ett litet land som Malta som tvingas bära en mycket större börda än det klarar av. Med undantag för vissa initiativ som kommissionsledamot Franco Frattini nyligen har kommit med har EU inte behandlat denna fråga med det allvar och engagemang som den förtjänar, och inte heller med de medel och den logistikhjälp som krävs. Vi ser dessutom fram emot översynen av Dublin II-förordningen. EU har gjort för lite för sent. När man ser att EU inte har gjort några stora framsteg i hanteringen av invandringsproblematiken börjar man tvivla på omfattningen av de konkreta åtgärder som det tänker vidta på området.
Vi är tacksamma för att invandring är en fråga som det finska ordförandeskapet prioriterar. Vi förutspår att vi snart kommer att få se ord omvandlas till handling. Precis som kommissionens ordförande José Manuel Barroso nämnde i morse kan vi förhoppningsvis lägga i en högre växel och kanske äntligen gå från eftertanke till handling. 
Miguel Portas (GUE/NGL ).
   – Mina damer och herrar! Vi håller med om att problemen i samband med migrationsströmmarna inte kan lösas på nationell nivå. EU har inte ställt upp för de invandrare som har haft behov av hjälp. EU sysslar med kapital och varors rörlighet men uppmärksammar inte de som ser Europa som en dröm om ett anständigt liv. Därför är jag för större öppenhet och ställer mig bakom huvudtankarna i Stavros Lambrinidis förslag.
Invandring är helt enkelt en social realitet. Den säger allt om oss. Låt oss emellertid inte ha några illusioner – södra halvklotet kommer alltid att ha blicken riktad mot norra halvklotet, men norra halvklotet tar inte emot människorna från södra halvklotet med öppna armar. Invandring är inte en polisiär fråga. Det enda rättvisa kriteriet som vårt beslut bör grundas på är respekt för människovärdet. EU kan inte tala om mänskliga rättigheter om det inte lever som det lär på hemmaplan. Med ena handen stänger vi Medelhavet med döda till havs som följd och med andra handen lämnar vi miljoner av människor utan dokument. Detta leder till ett samhälle som delas av en osynlig mur mellan dem som är medborgare och dem som inte är medborgare. Det är detta som måste förändras, och fotbollsspelare bör inte undantas. 
Andrzej Tomasz Zapałowski (IND/DEM ).
   – Herr talman! Den pågående diskussionen om integration av invandrare i EU är en följd av den invandringspolitik som hittills har förts.
Att öppna dörrarna för ett massivt inflöde av människor från andra civilisationer – människor som i de allra flesta fall inte planerar att integreras i sina värdländers befolkningar och stater – är galenskap. Det kan leda till samhällsproblem på vår kontinent under många år framöver och i vissa fall så långt som till tragedi. Ett mångkulturellt samhälle med blandade raser betyder också att konflikterna mångdubblas. Alla som anländer till en befintlig stat måste inse att de är där som gäster. Om de vill bosätta sig där permanent måste de acceptera de traditioner och den kultur som finns i det land som de har valt, även om de naturligtvis värdesätter sin egen kultur och sina egna seder.
Ett fel med den gamla politiken är att den under många år begränsade invandringen från Östeuropa, vars befolkningar står resten av Europa nära i kulturellt hänseende. Vi i Polen beklagar det stora antal människor som nu lämnar landet, men efter andra världskriget övergav Västeuropa denna del av Europa och lät det komma under kommunistiskt styre. I årtionden saknade vi möjlighet till normal ekonomisk utveckling. 
James Hugh Allister (NI ).
   – Herr talman! Den fortlöpande invandringen är ett faktum för många medlemsstater, och hanteringen av denna har bidragit till en ekonomisk utveckling, även om det skulle vara dåraktigt att förneka att det ibland har uppstått problem av social eller annan natur.
Jag vill ta tillfället i akt att i denna debatt oreserverat fördöma en rad rasistiska attacker som har ägt rum i min valkrets i Nordirland. Hyggliga människor vill inte ha någonting att göra med sådant, och jag beklagar djupt vad som skett i fråga om vissa händelser nyligen.
Jag vill ta upp tre punkter i denna debatt. För det första anser jag att kontrollen av invandringspolitiken borde vara en nationell fråga, och inte hamna inom EU:s befogenheter. Då skulle nationella regeringar inte kunna utöva den kontroll som situationen kräver. För det andra är det nödvändigt att invandrare integreras och inte blir en svagare stat inom staten. Jag stöder därför Förenade kungarikets minister Gordon Browns krav på villighet att ansluta sig till brittiskheten och förfaranden för detta. Den tredje och sista punkten är att den här frågan måste hanteras på ett kraftfullt sätt, med tanke på de tre miljoner illegala invandrare som vistas i EU, inte minst på grund av kopplingen till det avskyvärda utövandet av människohandel. Det är oacceptabelt att vissa länder ägnar sig åt så kallad legalisering av illegala invandrare i landet, och därmed gör att de får rätt till fri rörlighet inom hela EU. 
Simon Busuttil (PPE-DE ).
   Herr kommissionsledamot! Ni är medveten om att förra veckan innebar inflödet av olagliga invandrare att situationen allvarligt förvärrades på Malta. Tvåhundrasextiosex människor kom i en enda båt. Hittills i år har redan ett tusen människor kommit till Malta, och vi befinner oss fortfarande bara i början av sommaren.
Om det fortsätter så här kommer det rekordstora antal människor som kom förra året att fördubblas. Herr kommissionsledamot! Ni är medveten om att rent proportionerligt motsvarar ett tusen människor på Malta två hundra tusen människor i Tyskland, två hundra redan i början av sommaren. Så allvarlig är situationen. Herr kommissionsledamot! Ni vet också att invandrarna inte vill till Malta utan till Kontinentaleuropa. De är så angelägna om det att för att denna båt med tvåhundrasextiosex människor skulle komma till Malta var Maltas väpnade styrkor tvungna att i flera timmar försöka övertyga dem om att komma till Malta, det vill säga de kom till Malta eftersom de maltesiska väpnade styrkorna räddade dem i en livräddningsoperation. Det är så det bör gå till. Som ni själv så riktigt påpekade, herr kommissionsledamot, är detta ett bra exempel på vad solidaritet innebär. Det är vad solidaritet innebär på Malta. Men vilken solidaritet visas egentligen gentemot Malta?
Som min kollega påpekade var det ett upplopp förra veckan. Fyra hundra invandrare flydde från sin förläggning och startade en protestmarsch mot premiärministerns kontor. De bad att få bli skickade till ett annat europeiskt land. Inför denna situation frågar sig Maltas befolkning: Vad gör EU? Vad väntar det på innan det tänker agera?
Även om jag vet att ni personligen är väl förtrogen med situationen på Malta måste jag tyvärr säga att kommissionen hittills har stått för mer ord än handling. Många planer och få resultat och vi vill framför allt se två resultat: en omedelbar begränsning av inflödet av invandrare och en rättvisare fördelning av bördorna mellan alla parter. 
Stefano Zappalà (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag kommer inte från Malta. Samtidigt som jag konstaterar att utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor gör ett fantastiskt arbete beklagar jag därför att det finländska ordförandeskapet, som tillträdde i dag, inte är närvarande. Det kanske beror på matchen, eller på tidpunkten eller på bristande uppmärksamhet (eftersom ett av det finländska ordförandeskapets teman faktiskt är invandring). De är i vilket fall som helst inte närvarande. Jag måste därför vända mig till kommissionsledamot Franco Frattini, som utan tvekan är den viktigaste EU-företrädaren som är intresserad av denna fråga.
Jag har haft äran och förmånen att leda flera delegationer till olika länder. I kväll skulle jag vilja ge kommissionsledamot Franco Frattini ett budskap, och jag hoppas att även vissa tjänstemän från rådet noterar detta och nämner det för det finländska ordförandeskapet. Jag vill inte komma med ett huvudanförande eller politiskt tal av typen ”Jag förstår allt och jag är medveten om allt”.
Kommissionsledamot Frattini! Malta är inte vad folk tror det är. Maltesiska kolleger gör jämförelser med Tyskland, Italien och Spanien medan människor sitter orättvist fängslade på Malta. Här i kammaren har vi talat om så många saker. Detta fantastiska EU som värnar om allas rättigheter, även rättigheterna för de som attackerar oss, men inte rättigheterna för de tusentals personer som hålls fängslade på Malta. Jag får så många brev och sms om dessa människor att jag skulle kunna skriva en roman.
Kommissionsledamot Frattini! Om Europeiska rådet och EU verkligen vill undvika att hyckla om Malta måste det få bort de människor som har suttit fast där i månader, eller till och med i flera år.
Malta kan inte lösa problemet. Det är upp till EU och de stora länderna att leta upp de två till tre tusen individer som sviker Malta och gör det till ett främlingsfientligt land, som bland annat ångrar att det blev EU-medlem. Låt oss undvika detta problem. Låt oss se till att dessa människor transporteras från Malta och till betydligt större länder. 
David Casa (PPE-DE ).
   Nästan tre månader har gått sedan parlamentet antog en mycket viktig resolution. I resolutionen angavs de problem som Malta står inför på grund av olaglig invandring. I resolutionen angavs dessutom tänkbara lösningar. Dessa har emellertid ignorerats av både kommissionen och ministerrådet.
Dagens problem är betydligt allvarligare och brådskande än det var då. Tyvärr har kommissionens insatser hittills varit minimala och nästan utan effekt, och vi kan inte säga att vi har sett några positiva steg framåt sedan dess. Dagligen anländer olagliga invandrare. Lösningen är inte att bygga fler bevakade flyktingförläggningar. Det skulle göra lilla Malta till ett enormt fängelse. Vi vill att EU tar sitt ansvar. Vi vill att kommissionen behandlar varje land efter förtjänst, och jag är övertygad om att Malta, på grund av landets storlek, har de allvarligaste problemen av alla. Här krävs omgående snabba åtgärder.
Vi utlovades konkreta åtgärder, men nästan inget har hänt. I april utlovade ni exempelvis flottövervakning i regionen. I dag gladdes jag åt att ni sa att denna fråga har lösts. Men herr kommissionsledamot, när ska denna patrullering längs Medelhavskusterna inledas? Precis som mina kolleger Louis Grech och Simon Busuttil har påpekat har följden blivit att fyra tusen olagliga invandrare har anlänt till Malta de senaste två veckorna. Detta motsvarar sextio tusen i Italien, eller åttio tusen i Tyskland. Och sommaren har bara börjat. Herr kommissionsledamot! Tänk bara på hur det kommer att se ut i slutet av året. I dag hörde jag er tala om planer för Spanien. Det är utmärkt. Men ni säger att Malta kommer att bli den andra fasen. Herr kommissionsledamot! När kommer denna andra fas att inledas? När det är för sent?
Det maltesiska folket ser med rätta detta som tomma ord. Var är den solidaritet som vi talar så mycket om? Hur kan vi förvänta oss att Malta på egen hand ska bära denna enorma börda, och när ska vi äntligen gå från vackra ord till konkreta åtgärder? Det maltesiska folket är med rätta frustrerat, för situationen är oroväckande. Detta är sanningens ögonblick. Det är nu kommissionen och rådet måste visa att små länder som Malta inte diskrimineras i EU. 
Franco Frattini,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! De maltesiska ledamöterna har rätt när de säger att vi har varit tvungna att ta itu med en rad liknande situationer. Men de är medvetna om att kommissionen nyligen skickade en teknisk delegation till Malta för att ta kontakt med den maltesiska regeringen.
Som jag redan har påpekat undersöker vi medlemsstaternas vilja att skicka trupper för att patrullera Maltas kust. Det finns nu åtta medlemsstater som har meddelat att de är redo att ingå i denna andra styrka, som följer på den som organiserades för Kanarieöarna. Även om åtta medlemsstater är ganska många är detta kanske inte tillräckligt. För några dagar sedan informerade jag emellertid Maltas vice premiärminister, Tonio Borg, att jag på rådsmötet denna månad kommer att kunna lämna exakta detaljer om när uppdraget ska inledas.
Ni har givetvis rätt. Om jag hade de redskap och den flexibilitet som det byråkratiska systemet gör att jag saknar skulle denna styrka ha varit på plats för länge sedan. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
John Attard-Montalto (PSE ).
   – Jag vill ta detta tillfälle i akt att fästa Europaparlamentets uppmärksamhet vid den svåra situation som både malteserna och de illegala invandrarna i Malta befinner sig i. De känner sig alla övergivna av Europeiska unionen.
Det kommer nästan dagligen båtlass med illegala invandrare till vår kust. Dessa människor har haft tur. Många drunknar i kampen att ta sig dit. Malta har lämnats att på egen hand hantera detta enorma problem. Alla i EU – kommissionsledamöter, parlamentariker – vet att vi inte har resurser till detta. Men man har lämnat oss åt vårt öde.
Malta förbigås naturligtvis för större länder med större inflytande. Vi har naturligtvis fått motta otaliga fördömanden och sympatier, men det är allt.
Innan vi anslöt oss till unionen brukade vi höra företrädarna för EU hylla de principer som unionen var byggd på, framför allt solidariteten. Vi tvingas ständigt dra slutsatsen att detta bara kan ha varit tomma ord. Jag undrar om Malta kommer att behandlas på samma sätt när, inte om, vi börjar njuta frukten av den rikedom som finns i våra vatten. Jag är övertygad om att principen om solidaritet kommer att återuppstå som gubben i lådan då. 
Bruno Gollnisch (NI ).
   – I dag erkänner alla EU-länder att de har misslyckats med att integrera det som har blivit en universell form av ”befolkningsökningsinvandring”.
Lösningen är inte, som det föreslås i betänkandet, att skapa ytterligare en europeisk fond, denna i gång i syfte att integrera tredjelandsmedborgare. Lösningen är inte heller att skapa ytterligare program för att främja invandring och mångfald inom EU, eller att uppmuntra invandrare att delta i politiken, framför allt genom att ge dem rösträtt i lokal- och kommunalval. Lösningen är inte heller att be rådet använda sig av de ”övergångsklausuler” som anges i artikel 67.2 i fördraget, så att parlamentet ges medbeslutanderätt i samband med integration och laglig invandring. Medlemsstaterna måste se till att de inte förlorar mer av sin makt när det gäller att skydda sina nationella identiteter och säkra sina gränser. Överallt går det att se att Bryssels ultraliberala och invandringsvänliga filosofi leder till katastrof. EU:s strategi måste begränsas till att utarbeta partnerskapsavtal med ursprungsländerna så att det blir lättare att återvända samt inriktas på att stärka EU:s kontroll av de yttre gränserna. 
Magda Kósáné Kovács (PSE ).
   – Vi välkomnar kommissionens förslag eftersom syftet med att införa ett ömsesidigt informationssystem på asyl- och invandringsområdet är att undvika spänningar mellan medlemsstaterna och stärka samarbetet.
Jag skull vilja gratulera föredraganden till att ha utarbetat ett progressivt betänkande där förslaget utvecklas ytterligare.
Att hantera samordning på politisk nivå kan skapa ett forum för regeringarna där de kan enas innan beslut fattas. På så sätt sker en tillnärmning av medlemsstaternas lagar.
Jag välkomnar också att kommissionen är beredd att utarbeta en sammanställning av den lagstiftning som medlemsstaterna har antagit, vilket ger en heltäckande bild av den gällande lagstiftningen i EU. På så sätt kan vi bedöma en medlemsstats åtgärder i ett EU-perspektiv.
Vi håller dessutom med om att det dokument som kommissionen har utarbetat bör överlämnas till det parlamentsutskott som har behörighet i dessa frågor samt till rådet. Detta skulle leda till en bredare diskussion och ökad roll för parlamentet.
När det gäller öppenheten kan vi acceptera att medlemsstaterna när de på politisk nivå försöker enas före ett beslut behandlar information som finns i nätverket konfidentiellt så att det längre fram går att enas om en riktig överenskommelse. För att informera medborgarna och för att kunna jämföra lagstiftningen i de olika länderna måste de lagar som redan har antagits, domar samt översättningar av dessa göras tillgängliga för alla.
I språkfrågan måste vi emellertid acceptera att det både finns extremt viktiga officiella språk i EU och officiella språk som används mer sällan. Därför bör lagarna och bedömningen och analysen av dessa översättas till varje medlemsstats egna officiella språk samt de tre mest använda språken. Översättning till fler språk skulle bara vara onödigt. 
Carl Lang (NI ).
   – Enligt de texter som har lagts fram anses EU vara ”ogästvänligt gentemot invandrare”.
Detta är svårt att tro när man ser att Frankrike, på initiativ av inrikesminister Nicolas Sarkozy, leder utvecklingen av selektiv invandring och positiv särbehandling till förmån för synliga minoriteter, i motsats till, antar jag, Europas ”osynliga” infödda befolkningsmajoritet, samt när man vet att utlänningar som vistas olagligt i Frankrike bor i flyktingförläggningar eller hotell, får mat och skolundervisning för sina barn samt kan utnyttja gratis statlig sjukvård. Så är det inte för personer som tillhör den infödda franska befolkningen. De måste ofta kämpa för att hitta någonstans att bo, för att få mat på bordet och för att hitta ett arbete.
I Italien, Spanien och Frankrike får tiotusentals, ja hundratusentals olagliga invandrare regelbundet uppehålls- och arbetstillstånd och kan på så sätt resa fritt inom EU. I alla medelklasstäder i Frankrike dyker det upp ”gudfäder” och ”gudmödrar” till unga utlänningar vars föräldrar olagligt vistas i landet. De motsätter sig att dessa ungdomar avvisas.
Är Europa ogästvänligt? Tvärtom. Det är dags för våra franska och europeiska ledare att sluta med all denna invandringsvänliga och integrationsvänliga galenskap. 
Marianne Mikko (PSE ).
   – Stavros Lambrinidis’ betänkande är nödvändigt och kommer i rätt tid.
På båda sidor om järnridån genomförde EU:s medlemsstater efterkrigstidens återuppbyggnad med hjälp av utländsk arbetskraft. De demokratiska länderna förlitade sig huvudsakligen på spontan invandring, även om Tyskland också genomförde ett visst mått av sanktionerad rekrytering i Turkiet.
Samtidigt genomförde Sovjetunionen återuppbyggnadsarbete i de baltiska länderna med hjälp av en aktiv förryskningspolitik. Estlands tunga industrier och gruvor startades i huvudsak med okvalificerad arbetskraft som importerades från Ryssland. Till följd av de sovjetiska myndigheternas åtgärder utgjorde invandrarna snart uppemot en tredjedel av befolkningen.
När Estland hade återfått sin självständighet hade vi en mycket svår integrationsfråga att lösa. Det svåraste var den inställning som inpräntades i invandrarna att ett litet land som Estland vore otänkbart utan stöd från dess stora granne och att invandrarna från öster företrädde en högre kultur.
Femton år senare är vårt integrationsproblem inte längre lika akut. Estlands erfarenheter visar att det går att övervinna stora svårigheter om man fastställer tydliga spelregler och kopplar samman integrationen med definitiva och tydliga fördelar.
Många av de åtgärder som föreslås i betänkandet är nödvändiga. Det som kan ifrågasättas är proportionerna för forskning, idékläckning och särskilda åtgärder.
Vi bör absolut involvera företrädare för invandrargrupperna så mycket som möjligt. Vi bör emellertid inte tillåta att det bara blir en diskussionsklubb. Alla som deltar i processen, både företrädare för mottagarländerna och invandrargruppernas ledare, måste ges en tydlig uppgift att utföra. Och åtgärder måste vidtas omedelbart, utan att vänta på en allomfattande plan och på att utvärderingssystemet ska slutföras. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om hiv, dags att leverera! 
Louis Michel,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag är glad över att tala till er i dag vid detta sista plenarsammanträde före sommaruppehållet.
Detta är också sista sammanträdet före den internationella aidskonferens som kommer att hållas i Toronto i augusti. Som ni vet kommer Toronto att innebära att kommissionen får en utmärkt plattform för att dela med sig av sin vision för att få bukt med det gissel som hiv/aids utgör.
Europeiska kommissionen är fortfarande mycket oroad över det problem som hiv/aids utgör. Trots våra insatser fortsätter detta gissel att spridas i världen. Tiotals miljoner människor har drabbats, och fler och fler flickor och unga kvinnor smittas. De värst drabbade länderna är fortfarande de fattigaste afrikanska länderna söder om Sahara. Här sjunker inte antalet smittade, utan sjukdomen fortsätter att undergräva alla utsikter till social och ekonomisk utveckling värd namnet.
Inför denna tragedi är Europeiska kommissionen mer beslutsam än någonsin att kraftfullt stödja sina partner i Afrika och på andra ställen. Vårt mål är att ge dem de redskap de behöver för att bekämpa denna pandemi genom att på ett effektivt sätt kombinera förebyggande åtgärder, behandling och vård. Förutom dessa åtgärder är vi fortfarande övertygade om att hiv/aids inte kan behandlas isolerat.
För det första kan kampen mot hiv/aids inte särskiljas från kampen mot andra sjukdomar som också är kopplade till fattigdom, framför allt malaria och tuberkulos. Dessutom visar hiv/aids på ett brutalt sätt vad de största hoten mot utveckling är: begränsad till gång till sociala tjänster, allt för stor ojämlikhet – oavsett om det rör sig om social ojämlikhet eller ojämlikhet mellan män och kvinnor – vanstyre och korruption, samt den ständigt låga nivån på den ekonomiska och tekniska utvecklingen. Med andra ord, statens uppenbara oförmåga att tillhandahålla grundläggande samhällsfunktioner.
Enda sättet att framgångsrikt bekämpa hiv/aids är om utvecklingsländernas ledare tar itu med alla dessa problem på samma gång. Detta integrerade förhållningssätt till hiv/aids är den främsta drivkraften för gemenskapens åtgärder och utgör grunden i den strategi som vi arbetar efter, i samarbete med medlemsstaterna och våra partner i det internationella samfundet.
Det viktigaste finansiella instrumentet som kommissionen förfogar över är den globala fonden för bekämpning av hiv/aids, tuberkulos och malaria. I denna fond avsätts omkring 57 procent av medlen till kampen mot hiv/aids. Vi förespråkar användningen av denna globala fond eftersom den just nu är det snabbaste och effektivaste sättet att ge stöd som kan fördelas av mottagarlandet på ett integrerat sätt.
Ni vet säkert att kommissionen har en betydelsefull roll när det gäller att förvalta denna fond. I praktiken fungerar kommissionen som vice ordförande för fonden. Sedan fonden inrättades i slutet av 2001 har kommissionen bidragit med nästan 522 miljoner euro, eller 11 procent av de totala bidragen. Om vi räknar in EU-medlemsstaternas bidrag är vi helt klart denna fonds största bidragsgivare, med ungefär 60 procent av fondens totala bidrag. Jag vill också tala om att jag för några månader sedan deltog i kompletteringen av denna fond i London. Jag tänker inte dölja att vi var ganska besvikna över att deltagarna var något ljumma, till och med reserverade, när det gällde att fylla på fonden. Vi är långt ifrån vårt mål, och vi måste därför göra stora ansträngningar för att mobilisera givare.
Vi genomför därför en rad finansiella åtgärder, projekt och program. Bland dessa åtgärder prioriterar vi allmänt budgetstöd. Denna inställning ligger i linje med våra prioriteringar, som är att låta våra partner ta kontroll över sin egen politik och på så sätt sitt eget öde. I linje med detta har kommissionen sedan 2002 avsatt 2,4 miljarder euro enbart till den allmänna budgeten för Afrika, som är värst drabbat av hiv/aids.
Vi deltar givetvis i den pågående politiska dialogen med våra partner om hur denna fond används. Syftet med denna dialog är dessutom att uppmuntra dem att genomföra en integrerad strategi – särskilt genom att inkludera frågor om mänskliga rättigheter och goda styrelseformer. Här ingår även jämställdhet, diskriminering och våld mot kvinnor samt utbildning för flickor.
Förutom dessa insatser via den globala fonden och bilaterala åtgärder deltar kommissionen även aktivt i internationella forum som hanterar fattigdomsrelaterade sjukdomar – jag talar framför allt om Världshandelsorganisationen, FN:s generalförsamlings särskilda möte om hiv/aids, G8 samt konferenser som den i Toronto.
Kommissionen har spelat en avgörande roll för att se till att EU vid dessa tillfällen uppträder enat i denna fråga. Kommissionen har dessutom under flera år varit engagerad i en dialog med läkemedelsindustrin för att göra läkemedel tillgängliga för utvecklingsländerna till ett lägre pris. Denna dialog har burit frukt. Införandet av en graderad prisskala har inneburit att priset på vissa mediciner har sjunkit med 95 procent. Tack vare detta system kan utvecklingsländerna betala ett pris som de kan klara av, samtidigt som de företag som tillverkar dessa produkter undviker risken att deras produkter importeras tillbaka till de mycket lukrativa marknaderna i utvecklingsländerna. Så sent som 1999 kostade en fullständig antiviral hivbehandling 10 000 US-dollar. I dag kostar den 200 US-dollar.
Även vi håller på med forskning, tillsammans med industrin och medlemsstaternas forskningscenter. Våra insatser inriktas framför allt på att hitta mikrobicider och vacciner. Vi har dessutom lanserat ett partnerskap för att samordna medlemsstaternas forskningscenter så att kliniska tester kan göras snabbare och läkemedlen på så sätt kan komma ut på marknaden snabbare.
Herr talman, mina damer och herrar! Vi måste gå vidare i vår kamp mot hiv/aids så att vi kan erbjuda förebyggande åtgärder och behandling till alla som behöver det senast 2010. I detta sammanhang följer vi med stort intresse genomförandet av vissa medlemsstaters innovativa finansieringsmekanismer, framför allt skatt på flygbiljetter. Vi ser dessutom att privata stiftelser, exempelvis Bill Gates stiftelse, ökar sina bidrag till kampen mot hiv/aids, tuberkulos och malaria.
Kreativiteten i dessa lösningar, samt den privata sektorns ökade deltagande, ger mig visst hopp. Det speglar ett förverkligande som allt mer omvandlas till konkreta åtgärder för att bekämpa det hot som hiv/aids utgör och för att möta behovet av förebyggande åtgärder så att vår gemensamma framtid säkras. Vi får inte slappna av utan måste hela tiden fortsätta vårt arbete. Vi kan nå vårt slutmål – vård till alla dem som behöver och möjligheten för framtidens generation att växa upp utan att vara rädda för aids.
Jag är oerhört glad över vårt fortsatta samarbete med Europaparlamentet för att förverkliga detta mål. Tack för er uppmärksamhet. 
John Bowis,
   . – Herr talman! Kommissionsledamoten gör rätt i att belysa de framsteg som görs, men jag tror att han är den första att erkänna att den utmaning som hiv utgör blir allt större. Vi känner alla till de siffror som nämns i alla debatter, de 40 miljoner människor som lever med aids, de 20 miljoner som har dött av aids, de 12 miljoner barn som blivit föräldralösa på grund av aids, de 2,5 miljoner barn som lever med aids, men det finns nya aspekter.
Ett faktum är att omkring hälften av de människor som nu har aids och som är döende i sjukdomen är kvinnor. Ett av problem är de platser där aids ökar. Nu är Indien det land som har flest aids-fall. Det har gått om Sydafrika; här finns två tredjedelar av fallen i Asien, och ändå får bara 7 procent av de människor som behöver antiretroviral behandling sådan behandling i Indien.
Vi ser hur barn saknar den medicin mot hiv som de borde få. Bara ett av tjugo hiv-positiva barn får den behandling det behöver, och [den globala rörelsen för barn] rapporterade nyligen att fyra miljoner barn är i akut behov av cotrimoxazole, ett antibiotikum som bara kostar tre cent per barn per dag och som skulle kunna förhindra livshotande infektioner hos barn med hiv och barn födda av hiv-positiva mödrar.
På närmare håll, alldeles runt knuten, ser vi siffrorna i Östeuropa och Centralasien, där antalet smittade barn nästan har tjugofaldigats på mindre än 10 år, och mellan 2003 och 2005 har antalet döda i aids nästan fördubblats. Så, herr kommissionsledamot, vi instämmer med er i er resolution att göra mer. Vi vill att det ska göras mycket mer när det gäller förebyggande åtgärder. Vi har sett i Senegal och Uganda att en satsning på förebyggande åtgärder verkligen kan fungera och göra en skillnad. Vi måste se till att dessa åtgärder introduceras i synnerhet i Afrika och Asien.
Avslutningsvis måste vi satsa på forskning. Med forskning om ny medicin och nytt vaccin och med leverans av medicin kan de barn som jag har hänvisat till och som nu lever med och är döende i aids få hopp inför framtiden. 
Anne Van Lancker,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Tack för att ni tillsammans med de få som är närvarande vill delta i denna debatt vid detta något ”hallucinatoriska” nattsammanträde. Jag hoppas att ni ändå kunde njuta av den mycket intressanta matchen mellan Frankrike och Portugal. Jag tackar även kommissionsledamoten för hans uttalande. PSE-gruppen i Europaparlamentet var lättad när det vid det FN-möte på hög nivå om hiv/aids som nyligen hölls i New York angavs att det behövs en hel del arbete om vi ska lyckas nå målet med universell tillgång till förebyggande hivåtgärder, behandling av hiv och vård av alla drabbade. Av den aidsrapport från FN som John Bowis citerade några exempel ur för en stund sedan framgår det tydligt att även om det har skett vissa framsteg måste vi öka våra ansträngningar.
Min grupp var därför besviken över att det politiska uttalande som gjordes innehöll så få specifika åtaganden. Det är därför denna debatt och mötet i Toronto är så viktigt. Här måste det internationella samfundet bevisa att det verkligen tar sitt åtagande på allvar. Denna plattform måste användas inte bara för att göra politiska utan även ekonomiska åtaganden. I Toronto måste de berörda länderna göra klart att de menar allvar med en global och sammanhållen hiv-/aidspolitik.
Just därför måste EU dra sitt strå till stacken. Det finns fyra specifika saker som jag vill höra från er, åtaganden som PSE-gruppen skulle vilja se på dagordningen i Toronto. Vi anser att de sex procenten för mänsklig och social utveckling inom det nya utvecklingsinstrumentet är något för lågt. Vi hoppas att denna procentsiffra ökas.
För det andra anser vi att det borde vara möjligt att spendera inte mindre än 50 procent av officiellt utvecklingssamarbete på millennieutvecklingsmålen, av vilka hiv/aids är ett av de viktigaste.
För det tredje anser vi att det inte är mer än rätt att EU åtar sig att bibehålla och helst öka sitt bidrag till den globala fonden.
För det fjärde skulle vi verkligen välkomna om kommissionen aktivt stödde de utvecklingsländer som åtar sig att prioritera grundläggande hälsovård och kampen mot hiv/aids. Precis som anges i FN-rapporten om aids vet vi vad som krävs för att stoppa frammarschen för aids. Nu behöver vi bara den politiska vilja och de medel som krävs för att göra detta. 
Fiona Hall,
   . – Herr talman! Jag står i direkt kontakt med en vietnamesisk frivilligorganisation som kämpar mot spridningen av hiv/aids. Man har betonat vikten av obegränsad tillgång till antiretroviral medicin för mig, inte minst på grund av att många fler människor anmäler sig frivilligt till testning om det finns effektiv behandling tillgänglig för dem som testar positivt.
De har dock också sagt att det föreligger verkliga praktiska problem med Europeiska kommissionens stöd. Det är bara inom mycket lokala projekt på kommunal nivå som man kan få bukt med rädslan och diskrimineringen och få människor att tala öppet om sex och där man erbjuder rådgivning och stöd för enskilda personer. Ändå får dessa lokala frivilligorganisationer, vars arbete medför betydande framgångar i fråga om en förändrad hållning gentemot aids, ofta avslag på sina ansökningar om EU-medel.
Skulle kommissionen vara beredd att erbjuda ökat stöd i finansieringsprocessen och bättre respons på ansökningar från frivilligorganisationer? 
Karin Scheele (PSE ).
   – Herr talman! ”Time to deliver” – dvs. dags att hålla sitt ord – är mottot för den sextonde internationella konferensen om aids, som ska hållas i Toronto den 13 augusti i år. Herr kommissionsledamot! Även ni uttryckte er besvikelse över bristen på de internationella aktörernas och medlemsstaternas politiska vilja att tillhandahålla de finansiella resurser som krävs.
I FN:s rapport om aids från 2006 visas hur framgång kan nås i alla länder där det görs stora förebyggande insatser. Av rapporten framgår det emellertid även att det finns stora brister i förebyggandet av och kampen mot hiv/aids. Ett av de mest oroväckande inslagen i rapporten är utan tvekan att programmen för att förebygga hiv inte bara är bristfälliga utan att de, där de över huvud taget finns, inte når de grupper som löper störst risk att drabbas. Insatserna för att informera ungdomar är fortfarande otillräckliga. Detta är verkligen oroväckande när man betänker att det nu finns fler ungdomar än någonsin, och att ungdomar är mer mottagliga för infektioner än andra åldersgrupper.
För fem år sedan antog 189 stater enhälligt åtagandeförklaringen om hiv/aids – i sig självt något unikt – och åtog sig att möta det stora hot mot mänsklighetens utveckling som hiv/aids utgör.
Precis som redan har påpekats vet vi vad som måste göras för att komma till rätta med den stigande infektionstakten, för att förhindra att sjukdomen sprids ytterligare och för att behandla de som har insjuknat. Det saknas emellertid politisk vilja, och det är därför vi i vår resolution – i likhet med många företrädare för det globala civila samhället – är kritiska till det bleka och ganska vaga resultatet av högnivåmötet i New York i slutet av maj och början av juni. Vi uppmanar det internationella samfundet att använda den internationella konferensen i Toronto för att formulera tydliga och konkreta krav och mål. 
Louis Michel,
   . – Herr talman! Det är alltid lite pinsamt att säga att man håller med föregående talare. Men precis som ni håller jag med om det mesta som precis har sagts. Trots detta, och för att vara helt objektiv, tänker jag komma med några kommentarer.
Det har påpekats att vi kan hitta de medel som behövs för att lösa detta viktiga problem om vi bara vill. Detta är en viktig fråga för mig. Karin Scheele uttryckte det på ett bra sätt: det handlar om politisk vilja. För egen del kan jag bara kämpa med argument och tal. Jag kan givetvis inte tvinga medlemsstaterna och de internationella givarna att bli generösare. Jag blev djupt chockad och förvånad över de små åtagandena i London. Om jag minns rätt sattes målet till 7 miljarder US-dollar, och vi fick ihop knappt 3,7 miljarder US-dollar. Detta är klart lägre än det ursprungliga målet. Vi måste därför fortsätta våra ansträngningar.
För det andra håller jag givetvis med John Bowis som förespråkar mer forskning på området. Det är uppenbart att mer forskning i slutändan kommer att göra det lättare för oss att snabbare utrota denna fruktansvärda sjukdom.
Fru Van Lancker! När det gäller att fastställa procenttalen skulle jag, även om jag i stora drag håller med er, vilja betona att vi inte själva fastställer dessa. De fastställs av våra partnerländer. Anslagsprincipen gäller, och vi kan bara uppmana våra partner att gå med på att avsätta en del av det utvecklingsstöd som vi ger till en sektor som den som diskuteras i kväll. Jag stöder er helt när ni säger sex procent, men det är inte enbart upp till oss att bestämma.
När det gäller det utvecklingsbistånd som är avsatt för millennieutvecklingsmålen tror jag verkligen att det inom ramen för det nya programmet – som vi arbetar på och för vilket vi behöver era bidrag – kommer att avsättas mer än 50 procent till millenniemålen. Jag är övertygad om – och jag har faktiskt blivit besatt av detta – att det konstigt nog är svårt att hitta personer som delar uppfattningen att många av utvecklingsländernas problem är kopplade till statens oförmåga, statens bristande förmåga att tillhandahålla sociala eller demokratiska tjänster, lika tillgång till utbildning för flickor, tillgång till hälsovård, tillgång till rättsväsendet samt tillgång till förvaltningen. Allt detta är ofta ofullständigt, och ibland saknas det helt och hållet. När vi ger staten i fråga de medel som krävs för att rent allmänt öka statens förmåga att tillhandahålla tjänster är det mycket lätt att förstå att dessa pengar även bidrar till att uppfylla millenniemålen.
När det gäller er kommentar om att bibehålla vårt bidrag till den globala fonden tänker vi absolut bibehålla detta bidrag. Jag vill också säga att vissa EU-medlemsstater föregick med gott exempel i London och bidrog med stora summor. Det är våra icke-europeiska partner som har varit lite långsamma i denna fråga.
Jag håller med er om att vi måste ge mer stöd till de länder som gör särskilda insatser, även om aids tyvärr inte stoppar vid gränserna. Vi måste därför se till att utbetalningarna av stödet blir avhängigt av vilket resultat dessa länder visar upp. Det är precis vad vi gör. Ni vet dessutom att i den tionde europeiska utvecklingsfonden ingår en särskild delbetalning som just är avsedd att stödja särskilda behov i en betydande kvantitet i relation till den summa som ursprungligen planerades, beroende på styrelseformerna, på det resultat som visas upp men även beroende på exempelvis de investeringar som partnerländer har gjort för att bekämpa aids.
Fru Hall! Ni tar upp lokala icke-statliga organisationer som anser att de inte har behandlats korrekt av kommissionen. Om ni tänker på specifika icke-statliga organisationer med specifika projekt, skulle jag vilja höra mer om dessa. Hur som helst konstaterar jag att kommissionens politik har varit att sprida krediterna mellan alla sorters projekt som var för sig, och på mikrolokal nivå, utan tvekan är viktiga. För att kunna hantera problemet i dess helhet ansåg vi i vilket fall som helst att det var viktigare för det internationella samfundet att ha en riktigt konsekvent gemensam strategi, baserad på en fast metod. Kommissionens politik har varit att försöka hantera betalningarna till den globala fonden på så sätt att det eventuellt skulle finnas ett ”tänkande huvud” som kunde skapa en global strategi. Hur som helst, om ett enskilt projekt är bra, varför inte finansiera det. Jag är emellertid övertygad om att om vi spred ut oss mellan alla möjliga projekt skulle vi inte vara så framgångsrika.
Detta är det val som kommissionen har gjort. Det hindrar mig emellertid inte från att vara öppen för diskussion – jag är inte trångsynt. Om vissa människor anser att vi bör ha fler små projekt är jag, även om dessa är bra, skeptisk till hur effektiv denna strategi är på lång sikt. När det kommer till att hantera storskaliga problem som det problem som vi talar om i kväll är jag personligen för ett mycket mer systematiskt förfarande. Om man sprider sina resurser bland många små projekt tappar man bort det systematiska globala synsättet och man blir ineffektivare. Det anser jag är oroväckande. Men om ni känner till de icke-statliga organisationer som har lämnat in dessa ansökningar, var snäll och visa dem för mig för jag vill inte verka godtycklig. Dessutom är det inte jag som bestämmer – administrationen lämnar över sina slutsatser till mig, och jag kan tyvärr inte studera varje enskild ansökan. Om vissa personer anser att deras ansökningar har behandlats orättvist är jag villig att titta på detta.
Avslutningsvis vet ni att jag, inom ramen för ett brett europeisk samförstånd, förespråkar ett gemensamt program där bidragen från europeiska givare, medlemsstaterna och kommissionen smälter samman. Om vi verkligen kunde lyckas med detta gemensamma programinitiativ, det vill säga tillsammans komma överens om gemensamma mål och besluta hur arbetet ska fördelas mellan oss, anser jag att vi skulle bli mycket effektivare, särskilt i kampen mot den fruktansvärda sjukdomen aids. Detta synsätt skulle bli mer konsekvent, och då skulle vi kanske få tillgång till en riktig EU-strategi, vilket vi tyvärr måste erkänna inte är fallet i dag. I dag är vi givare, vi investerar pengar i den globala fonden, vi finansierar denna fond, men vi har inte vår egen strategi för att bekämpa aids, förutom, som jag påpekade tidigare, vår plan att attackera på flera fronter samtidigt: ojämlikhet mellan könen, flickors utbildning, vård, tillgång till hälsovård, alla de problem som staten ombeds att lösa. Frånsett detta har vi inte lagt upp någon egentlig strategi för att bekämpa aids. Vi måste erkänna att det vi sysslar med är externa finansiella operationer. Om vi hade ett gemensamt program kanske vi därför skulle kunna genomföra en mera raffinerad strategi med ett mer direkt engagemang som tar hänsyn till de särskilda aspekterna – och till och med de lokala aspekterna – av detta problem. 
Talmannen.
   – Jag har avslutningsvis mottagit sex resolutionsförslag(1) som ingivits i enlighet med artikel 103.2.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 

