Lasten oikeuksia koskeva eurooppalainen strategia: erityisistä oppimisen vaikeuksista kärsivien lasten syrjinnän ("dys-kriminaation") ja "dys-ihmisten" syrjäytymisen vastustaminen (keskustelu) 
Puhemies
(EN) Esityslistalla on seuraavana keskustelu Anna Záborskán, Amalia Sartorin ja Marie Panayotopoulos-Cassiotoun PPE-DE-ryhmän puolesta, Roberta Angelillin UEN-ryhmän puolesta, Zita Gurmain ja Catherine Trautmannin PSE-ryhmän puolesta, Adamos Adamoun GUE/NGL-ryhmän puolesta, Hiltrud Breyerin ja Raül Romeva i Ruedan Verts/ALE-ryhmän puolesta, Elizabeth Lynnen ALDE-ryhmän puolesta ja Kathy Sinnottin IND/DEM-ryhmän puolesta komissiolle laatimasta suullisesta kysymyksestä lasten oikeuksia koskevasta eurooppalaisesta strategiasta: erityisistä oppimisen vaikeuksista kärsivien lasten syrjinnän (”dys-kriminaation”) ja ”dys-ihmisten” syrjäytymisen vastustaminen (0-0062/2007 - B6-0317/2007).
Anna Záborská
(FR) Arvoisa puhemies, työjärjestyksen 173 artiklan mukaan jokaisesta istunnosta laaditaan sanatarkka istuntoselostus kaikilla virallisilla kielillä.
Kiinnittäisin huomionne siihen, että tätä keskustelua ”dys-ongelmista” kärsivien ihmisten syrjäytymisestä ei käännetä Euroopan unionin virallisille kielille.
Tämä ”työkalu” on yksinkertaisesti poistettu käytännössä, vaikka työjärjestyksemme vaatii sitä. Menettelytapahuomautukseni on aivan yksinkertainen: Tämän illan keskustelua ovat suurelta osin pyytäneet lukuisat koululaiset, vanhempainyhdistykset, opettajat, kasvattajat ja lääkärit eri maissa.
Tämän parlamentin jäsenet valinneet kansalaiset eivät kuitenkaan koskaan saa tietää kaikkea, mitä tässä parlamentin keskustelussa sanotaan, vaikka se on tarkoitettu heille, koska he eivät tunne kaikkia tänä iltana käytettäviä kieliä.
Puhemies
(EN) Paljon kiitoksia huomautuksestanne, joka tietenkin koskee meitä kaikkia eurooppalaisten kielten päivänä. Asiaa harkitaan, ja valmisteilla on raportti, joka toimitetaan puheenjohtajakokoukselle, joten näkökohtanne on huomioitu.
Jatkamme nyt keskustelua komissiolle laaditusta suullisesta kysymyksestä lasten oikeuksia koskevasta eurooppalaisesta strategiasta.
Anna Záborská
kysymyksen laatija. - (SK) Haluaisin aloittaa erään kolmatta vuotta yliopistossa opiskelevan 21-vuotiaan nuoren naisen kertomuksella:
”Kun olin 17-vuotias, koulutoverini nauroivat minulle koko vuoden, koska näytin 11-vuotiaalta. Todistuksessani opettajani kysyivät usein, milloin vihdoin päättäisin oppia. Me, jotka kärsimme ”dys-ongelmista”, teemme paljon enemmän töitä kuin muut, ja näiden ongelmien kanssa on todella vaikea elää.” Näin hän kertoi.
Yhteiskunta ei koskaan saa tietää niistä 10-20 prosentista lapsia, jotka kärsivät ”dys-ongelmista”, koska niitä ei koskaan diagnosoida. Heidän ongelmansa häiritsevät viestintää, estävät normaalin koulutuksen ja valitettavasti johtavat joskus henkiseen romahtamiseen ja sosiaaliseen syrjäytymiseen. Meidän osuutemme on, että Euroopan unioni voi tehdä sen, missä se on paras, eli sanoa voivansa toimia puolestapuhujana ja korostaa riittävän monipuolisesti ongelmaa, joka muissa olosuhteissa saattaisi pysyä tabuna ja piilossa. Eurooppa tarjoaa mahdollisuuden tunnistaa hyviä ideoita ja järjestöjen ja hallitusten kokeilemia käytäntöjä, joihin viitataan parhaillaan Euroopan parlamentin käsiteltävänä olevassa kirjallisessa kannanotossa nro 64/2007.
”Neuro-dys-ohjelma” on jo olemassa, ja Euroopan unioni rahoittaa hankkeita, jotka saattavat hyvin sopia myös ”dys-ongelmista” kärsiville, kuten kilpailukyvyn ja innovoinnin puiteohjelma, tieto- ja viestintätekniikkapolitiikan tukiohjelma, tieto- ja viestintätekniikkataitojen tutkimisen tukeminen, tutkimuksen seitsemäs puiteohjelma - terveys, elinikäisen oppimisen ohjelma sekä toinen kansanterveysalan toimintaohjelma. Näistä ohjelmista olemme viiden poliittisen ryhmän kollegoidemme kanssa esittäneet tarkistus- ja lisäysehdotuksia vuoden 2008 talousarviota varten.
Arvoisa puhemies, hyvät kollegat, lopuksi haluaisin ilmaista syvän ihailuni, kunnioitukseni, kiitollisuuteni ja rohkaisuni niille, joilla olisi elämässään voinut olla runsaasti syytä olla äitejä ilman toivoa, des mères désespérées. Silti kukaan heistä ei luovu taistelusta. He ovat lastensa asian parhaita puolustajia, isien rinnalla silloin, kun he ovat vielä samaa perhettä. Uskon tämäniltaisen keskustelun osoittavan, että he eivät ole yksin ja että heidän ongelmastaan tulee myös Euroopan parlamentin huolenaihe.
Teresa Riera Madurell
kysymyksen laatija. - (ES) Arvoisa puhemies, ennen kaikkea haluan pyytää anteeksi Zita Gurmain poissaolon takia. Hän oli tämän suullisen kysymyksen laatija sosialistiryhmän puolesta, mutta ei voi osallistua istuntoon odottamattomien olosuhteiden takia, ja näin ollen aion luvallanne, arvoisa puhemies, puhua Zita Gurmain puolesta ja omasta puolestani, sillä olin myös pyytänyt puheenvuoroa.
Toiveeni, arvoisa puhemies, on yksinkertaisesti toistaa se, mitä on sanottu. Puhumme oppimisvaikeuksista, joista kärsii huomattava osa väestöämme. Lähes 10 prosenttia Euroopan lapsista kärsii ”dys-ongelmista”: lapset, jotka yleensä ovat näkymättömiä koulutusjärjestelmillemme, jotka aivan liian usein laittavat lasten huonon koulumenestyksen muiden asioiden piikkiin.
Tarvittaviin toimenpiteisiin on ryhdyttävä tällaisen syrjinnän ehkäisemiseksi, ja koululaisia on kohdeltava erityisellä tavalla, oikeaan aikaan, intensiivisesti ja monitieteisesti, mieluiten heidän normaalissa koulussaan. Tämä edellyttää kouluilta havaitsemiskäytäntöjä ja menettelytapoja.
Ensimmäistä kertaa kotimaassani Espanjassa sosialistihallitus on esittänyt koulutuslakia erityisistä oppimisvaikeuksista kärsivien oppilaiden auttamiseksi. Tämä on tärkeä askel, sillä eri maissamme perheet ovat yleensä riippuvaisia opettajien hyvästä tahdosta ja heidän halustaan panostaa vapaaehtoisesti asianmukaiseen opetukseen. Muiden ratkaisujen valitseminen merkitsee huomattavaa taloudellista taakkaa, josta on usein mahdoton selvitä.
Meidän on muistettava, että näistä toimintahäiriöistä kärsivät pojat ja tytöt ovat älykkäitä ja tarvitsevat vain toisenlaista tapaa oppia. Hyvä koulumenestys on heille todellinen mahdollisuus. Kaikki mitä tarvitaan, on poliittinen tahto panna täytäntöön oikeat mekanismit, jotka tuottavat todellisia ratkaisuja.
Näiden oppilaiden saaminen yhteiskunnan näkyville merkitsee luotettavien tilastojen luomista asiallisten päätösten tekemiseksi; se merkitsee selkeän ja totuudenmukaisen tiedon saattamista kaikkien sitä hakevien ulottuville ja kaikki jäsenvaltiot kattavien tiedotuskampanjoiden käynnistämistä. Heidän saamisensa koulutusjärjestelmiemme näkyville merkitsee myös, että on tarjottava hoitoa ajoissa kaikille näille lapsille varhaisessa koulunkäynnin vaiheessa ja lisäksi otettava heidän tarpeensa huomioon laadittaessa opetussuunnitelmia joka ikisellä koulutuksen tasolla. Tietyt yliopistot käyttävät nyt tällaisista ongelmista kärsiville yliopisto-opiskelijoille mukautettuja tenttejä ja kokeita.
Yhteisön rahoittamat koulutusohjelmat, kuten e-learning ja elinikäinen oppiminen, on myös suunniteltava pitäen mielessä ”dys-ongelmaiset” ihmiset. Hyvät kollegat, meidän on huolehdittava väestön tämän osan tarpeista. Emme voi jatkossa kääntää selkäämme häiriölle, josta kärsii yli kolme miljoonaa eurooppalaista.
Hiltrud Breyer  
kysymyksen laatija. - (DE) Arvoisa puhemies, minäkin olen iloinen siitä, että keskustelemme täällä tänä iltana kovin tärkeästä aiheesta, dysleksian lisääntymisestä. Tämä on tosin ensimmäinen kerta, kun puhumme siitä, mutta se ei saisi olla viimeinen. Toivon, että komissio todella tekee kaikkensa viedäkseen asiaa eteenpäin. Emme aloita aiheen parissa nollapisteestä.
Monissa jäsenvaltioissa on jo ohjelmia, aiheesta on jo tehty aloitteita. Minulle on tärkeää, ettemme puhu dysleksiasta sairautena tai vammana, sillä se ei pidä paikkaansa. On jo mainittu, että monet dysleksiasta kärsivät lapset ovat jopa huippulahjakkaita. Tiedetään, että nämä lapset ovat nopeampia ajatuksiltaan kuin motoriikaltaan.
Meidän pitäisi siis - ja tämä olisi tärkeä pyyntöni komission jäsenelle - ensin tehdä yhteenveto siitä, mitä tutkimuksella on jo saavutettu, mitä ohjelmia ja aloitteita meillä jo on yhteisön tasolla, ja sitten koota tämä kaikki yhteen.
Yksi toiveeni on, ettemme sekoittaisi dysleksiaa ADHD:hen. Olisi todella kohtalokasta puhua niistä samassa hengenvedossa. Tiedämme myös, että ADHD liittyy liialliseen TV:n katseluun, liialliseen ärsykkeiden määrään. Dysleksia-aiheen yhteydessä meidän pitäisi myös miettiä sitä, miten voimme tuoda lapset aikaisessa vaiheessa lähemmäs kirjoja ja lukemista. Tiedetään, että lapset, jotka lukevat paljon ja jotka saavat helposti käsiinsä kirjoja, ovat vähemmän alttiita dysleksialle. Tämä olisi ehkä yksi mahdollisuus pysäyttää dysleksian hälyttävä lisääntyminen.
Kehotamme komissiota tekemään yhteenvedon siitä moninaisuudesta, joka meillä Euroopassa on, ja erilaisista jo olemassa olevista lähestymistavoista. Toinen ehdotus olisi kutsua koolle konferenssi, jossa kaikki nämä ihmiset erilaisine kokemuksineen tällä alueella voisivat kokoontua. Me tiedämme: lapset ovat tulevaisuutemme, ja tieto on tärkein voimavaramme Euroopassa. Siksi meidän pitäisi yrittää kaikkemme!
Elizabeth Lynne  
kysymyksen laatija. - (EN) Arvoisa puhemies, arvioiden mukaan EU:ssa on noin 49 miljoonaa ihmistä, jotka kärsivät jostain ”dys-ongelmasta”. Jopa kymmenen prosenttia lapsista kärsii erityisistä oppimisen vaikeuksista, ”dys-ongelmista”, kuten dysfasiasta, dyspraksiasta, dysleksiasta, dyskalkuliasta tai tarkkaavaisuuden vaikeuksista.
Otan esimerkiksi Seanin tapauksen Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Opettajien todistuksessa häntä kuvailtiin tyhmäksi, hankalaksi, häiritseväksi ja ylitunteelliseksi. Tämän ongelman takia hän jäi sivuun, muut oppilaat kiusasivat häntä ja opettajat tulivat väliin vain harvoin.
Seanin vanhempien oli lopulta pakko ottaa hänet pois koulusta, kun hän oli tullut kotiin pahasti hakattuna ja verisenä. Paikallinen kouluviranomainen kuitenkin kieltäytyi tarjoamasta tukiopetusta tai apua, joten opetus jäi Seanin vanhempien kontolle, ja toisen heistä oli luovuttava työstään. Onneksi paikallinen tukiryhmä oli lähellä ja tarjoutui auttamaan Seania ja hänen vanhempiaan. Muut lapset Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja muissa jäsenvaltioissa eivät ole näin onnekkaita.
Meidän on vaihdettava parhaita käytäntöjä kaikkialla EU:ssa, ja tässä yhteydessä neuvostolla ja komissiolla on tärkeä tehtävä. Tietoa on toimitettava saataville enemmän. On ryhdyttävä toimiin näiden häiriöiden kartoittamiseksi, seulomiseksi, diagnosoimiseksi ja hoitamiseksi varhaisessa vaiheessa. Rakenteita on mukautettava erilaisista häiriöistä kärsivien nuorten integroimiseksi työelämään, ja on tärkeää laatia ”dys-ongelmista” kärsivien ihmisten eurooppalainen peruskirja.
On myös erittäin tärkeää lisätä seitsemänteen puiteohjelmaan kuuluvaa tutkimusta. Ei ole mitään järkeä antaa tyhjiä lupauksia toimintahäiriöistä kärsivien ihmisten oikeuksista. Meidän on jatkettava taistelua varmistaaksemme, että Seanin kaltaisia ihmisiä kohdellaan tasavertaisesti ja heille annetaan ansaittu apu ja tuki.
Kathy Sinnott  
kysymyksen laatija. - (EN) Arvoisa puhemies, on miljoonia, kirjaimellisesti miljoonia lapsia, joita ei pidetä vammaisina, mutta jotka kamppailevat huomattavan ja häiritsevän vaivan kanssa oppimisen, liikkumisen ja viestinnän osalta.
Vaikka niiden lasten lukumäärä, joilla on diagnosoitu dysleksia, dysfasia, dyskalkulia, dyspraksia tai muu vastaava erityisongelma, kasvaa dramaattisesti - pelkästään dysleksiasta arvioidaan kärsivän 10 prosenttia yhdysvaltalaisista lapsista - monet, jos ei jopa suurin osa, kyseisistä lapsista Euroopassa jää edelleen diagnosoimatta ja siten suurelta osin ilman apua.
Usein vanhempien ilmaistessa huolensa heidät jätetään huomiotta tai heitä käsketään lopettamaan olemattomien kuvittelu. Usein hyvää tarkoittavat opettajat ja kouluviranomaiset leimaavat lapset - jopa lahjakkaat lapset - älyllisesti heikoiksi tai kömpelöiksi, koska heillä ei ole asiantuntemusta eron näkemiseen.
Piittaamattomuus näistä häiriöistä ei saa niitä katoamaan. Niistä tulee vain ongelmallisempia lapselle, joka lannistuu ja turhautuu entistä enemmän. Lasten omakuva voi kärsiä vakavia vaurioita ja heidän potentiaalinsa voi mennä hukkaan.
Olemme muotoilleet tämän kysymyksen ja kirjallisen kannanoton korostaaksemme ongelman vakavuutta erityisvaikeuksista kärsivien lasten, heidän perheidensä ja yhteisön kannalta tarkasteltuna ja kehottaaksemme komissiota, parlamenttia ja neuvostoa ottamaan nämä lapset vakavasti tutkimusohjelmissa, aloitteissa, suuntaviivoissa ja strategioissa.
Meidän on opittava lisää näistä ”dys-häiriöistä”, niiden tunnistamisesta mahdollisimman varhain, ongelmien tehokkaasta hoitamisesta. Meidän on myös opittava, miksi lapsen kehittyvät aivot vahingoittuvat näin ja miten näitä ”dys-ongelmia” voidaan mahdollisuuksien mukaan ehkäistä. Meidän on myös taattava, että ketään ei pidetä vähemmän tärkeänä tai vähemmän arvokkaana näiden ongelmien takia.
Väittäisin komission jäsenelle, että myös monet aikuiset kamppailevat näiden erityisten oppimis- tai koordinointivaikeuksien kanssa, mutta heillä ei ole nimeä vaivalleen tai todellista tietoa siitä. Monet ovat keksineet taidokkaita korvaavia tekniikoita selviytyäkseen. Keräsin tänä kesänä allekirjoituksia toimintahäiriöistä kärsiviä ihmisiä tukevaan kansalaisvetoomukseen ja olin hämmästynyt siitä, miten monella aikuisella on jopa vaikeuksia kirjoittaa nimensä.
Ihmiset kärsivät hiljaisuudessa samalla, kun nämä piilevät toimintahäiriöt piilottavat heidän lahjansa ja kykynsä jopa heiltä itseltään. Minkä hinnan yhteiskunta maksaa? Ihmiset, jotka lopettavat koulunkäynnin ja työskentelevät kykyjensä alapuolella, koska heillä on ongelma yhdellä oppimisen alueella. Eräs kasvatuspsykologi kertoi minulle, että näiden lasten tragedia on siinä, että monet heistä olisivat pärjänneet hyvin yliopistossa, missä he olisivat voineet työskennellä vahvuuksiensa mukaan. He eivät kuitenkaan saaneet tilaisuutta, koska eivät päässeet läpi toisen asteen koulutuksesta, koska sen oppisuunnitelman yleisempi luonne tarkoittaa, että heidän erityisestä ongelmastaan tulee ylitsepääsemätön este vakiomalliselle arviointijärjestelmälle.
Tunnen erään nuoren miehen, jolla on erityinen oppimisvaikeus. Hän epäonnistui perusasteen ja toisen asteen koulussa ja hänen täytyi lopettaa koulu ilman päättötodistusta, mutta soveltuvuuskokeen ja opettajien suosituksen perusteella hän pääsi pieneen korkeakouluun. Kaksi vuotta myöhemmin hän on osoittautunut poikkeuksellisen lahjakkaaksi filosofian opinnoissa ja hänestä on tullut suosittu opiskelijajohtaja.
Koulutusjärjestelmämme Euroopassa on usein kilpailuhenkinen ja jäykkä. Viranomaiset näyttävät ajattelevan, että näin luodaan sivistyneiden, kyvykkäiden kansalaisten luokka, mutta tämä joustamattomuus - tapa puristaa kaikki yhteen muottiin - tuhoaa lukemattomien nuorten potentiaalin. Tämä ei ole riittävän hyvä ja saa aikaan sosiaalista syrjäytymistä, joka voi johtaa siihen, että monista lapsista tulee pettyneitä ja joissain tapauksissa jopa vihaisia aikuisia. Irlannissa 76 prosentilla Mountjoyn vankilan vangeista on takanaan huono koulumenestys ja todennäköisesti diagnosoimattomia oppimisvaikeuksia.
Näiden lasten ja aikuisten huomiotta jättäminen on selkeästi syrjintää. Olen erittäin ylpeä tästä parlamentista sen kirjalliselle kannanotolle osoittaman tuen takia, mutta minulla on yksi varoituksen sana. YK:n lapsen oikeuksien julistuksessa todetaan, että jokaisella lapsella on oikeus peruskoulutukseen, mutta lapsilla, joilla on erityisiä tarpeita, on oikeus vain tarvitsemaansa apuun voimavarojen mukaisesti. Ennen kuin ratifioimme tämän yleissopimuksen ja otamme sen mukaan strategioihimme, meidän on tutkittava sitä erittäin tarkasti. Muuten tuomme tämän puutteen omaan politiikkaamme.
Ján Figel'
komission jäsen. - (EN) Arvoisa puhemies, kiitän kaikkia läsnäolijoita, etenkin Anna Záborskáa ja muita kysymyksen laatijoita, koska se on mielestäni erittäin tärkeä, ei ainoastaan kysymyksenä, keskustelujemme aiheena, vaan myös sen toiminnan kannalta, jolla tuetaan niitä, jotka tarvitsevat erityisempää apua tai hoitoa tai olosuhteita elääkseen yhteiskunnassa, saadakseen koulutusta ja niin edelleen.
Korostan erityisesti sitä, mitä alussa sanottiin: että haluamme olla vaikeuksissa olevien ääni, ja tämä on mielestäni erittäin vahva moraalinen ja poliittinen sitoumus.
Komissio on tietoinen niistä kielteisistä sosiaalisista ja terveyteen liittyvistä seurauksista, joita näillä ongelmilla saattaa olla niistä kärsiville yksilöille tai perheille, jotka kasvattavat ”dys-ongelmista” kärsiviä lapsia.
Olemme samaa mieltä siitä, että on ryhdyttävä toimenpiteisiin lasten jokapäiväisen elämän sekä heidän mahdollisuuksiensa saada osansa koulutuksesta, tiedosta ja kulttuurista parantamiseksi. Päävastuu ”dys-ongelmaisten” ihmisten auttamisesta on tietenkin jäsenvaltioilla, mutta komissio, samoin kuin yhteisön toimielimet, voivat tukea jäsenvaltioiden toimintaa.
Esimerkiksi vammaistoimintasuunnitelmassamme 2003-2010 edistetään vammaisten ja heidän perheidensä mahdollisuuksia saada tukea ja hoitopalveluja. Komissio edistää palvelutasoa, jossa turvallisuus, valinnanvapaus ja elämän riippumattomuus ovat asianmukaisessa tasapainossa.
Komission kansanterveyden alan työsuunnitelmat vuosille 2005, 2006 ja 2007 sisälsivät erityisiä viitteitä tarpeeseen saada lisää tietoa ja määritellä indikaattoreita, jotka liittyvät tarkkaavaisuus- ja ylivilkkaushäiriöihin, kognitiiviseen jälkeenjääneisyyteen sekä motoristen, havainto-, kieli- ja sosio-emotionaalisten toimintojen häiriöihin.
Useita ehdotuspyyntöjä on julkaistu ”dys-ongelmien” tutkimuksen tukemiseksi. Komissio ei tähän mennessä kuitenkaan ole saanut yhtään ehdotusta näiltä aloilta.
Yhteisön Progress-ohjelmassa tuetaan useita suuria eurooppalaisia verkostoja, esimerkiksi Euroopan vammaisfoorumia, kuten tiedätte. Tuemme Euroopan erityisopetuksen kehittämiskeskusta. Keskus tarjoaa päättäjille ja ammattilaisille olennaista tietoa erityisopetuksesta ja helpottaa hyvien käytäntöjen vaihtoa.
Erityiset opetustarpeet ovat myös yksi elinikäisen oppimisen ohjelman yleisistä prioriteeteista, ja sellaisina niitä on pidettävänä ensisijaisena tavoitteena kaikessa sen toiminnassa, koska se on yleinen prioriteetti.
Elinikäisen oppimisen ohjelman selkeä päämäärä on integroida ihmisiä, joilla on erilaisia erityistarpeita. Konkreettisesti tämä tehdään rahoittamalla yhteistyöprojekteja käytäntöjen, muun muassa tavallisen ja erityisopetuksen pedagogisten rakenteiden suunnittelua koskevien käytäntöjen, vaihtamiseksi, kehittämiseksi ja parantamiseksi yleensä, ja tarjoamalla suurempia avustuksia vammaisille osanottajille tarvittavien ylimääräisten tukijärjestelyjen rahoittamiseksi.
Lisäksi komissio on tukenut useita tutkimushankkeita, muun muassa suullisessa kysymyksessä mainittua Neurodys-hanketta. Komissio edistää myös ”dys-ongelmista” kärsivien ihmisten mahdollisuuksia käyttää tieto- ja viestintätekniikkaa sekä uutta tekniikkaa yleensä.
Kuudennen tutkimuksen puiteohjelman tieto- ja viestintätekniikkaosuudesta yhteisrahoitettiin sähköisesti saatavia ja apuvälineratkaisuja. Haluan mainita tässä yhteydessä kaksi hanketta: AGENT-DYSL-hankkeen, jossa keskityttiin kehittämään lukuapujärjestelmien seuraavaa sukupolvea, ja EU:n ”Kaikille”-hankkeen, jonka päämäärä oli kehittää tekniikoita, joiden avulla kaikki voivat osallistua koulutukseen, myös dysleksiasta kärsivät ihmiset. Seitsemännessä tutkimuksen puiteohjelmassa jatketaan ”dys-ongelmiin” liittyvien hankkeiden tai tutkimuksen tukemista, myös osana terveyteen liittyvää ja osana tietoyhteiskunnan esteettömyyteen liittyvää ensisijaista tavoitetta.
Tunnistamme olennaisten tilastojen kokoamisen merkityksen. Tämä oli yksi erittäin tärkeistä aiheista täällä. Vaikka komissio ei tällä hetkellä kokoa tilastoja erityisistä ”dys-ongelmista”, Eurostat toimittaa EU:n laajuisia tilastoja toimintahäiriöistä ja sosiaalisesta integraatiosta.
Vuonna 2002 tehdyn erityisen toimintahäiriöihin keskittyneen työvoimatutkimuksen jälkeen Eurostat on parhaillaan kehittämässä EU:n laajuista tutkimusmallia. Tutkimus on osa Euroopan terveystutkimusjärjestelmää, ja siinä keskitytään noin 18-vuotiaiden vammaisuuteen ja sosiaalisen integraation eri aspekteihin.
Tunnistamme ongelmat, jotka vaivaavat ihmisiä tai perheitä, jotka huolehtivat vammaisista, kuten ”dys-ongelmista” kärsivistä ihmisistä. Tasa-arvon etenemissuunnitelmassa tekemämme sitoumuksen jatkotoimena käynnistimme vuosina 2005 ja 2006 työmarkkinaosapuolten kuulemisen yhteensovittamismenettelyistä. Kuulemisessa käsiteltiin monenlaisia kysymyksiä, kuten äitiyslomaa, vanhempainlomaa, isyyslomaa, adoptiolomaa ja uudentyyppistä lomaa riippuvaisista perheenjäsenistä huolehtimiseksi.
Päätettyään kuulemisen toisen vaiheen kesäkuussa 2007 komissio on parhaillaan tekemässä vaikutusarviota. Tulosten mukaan uudet ehdotukset saatetaan esittää vuonna 2008.
Komissio seuraa jatkuvasti EU:n syrjinnän vastaisen lainsäädännön saattamista osaksi kansallista lainsäädäntöä. Direktiivi 2000/78/EY, jossa kielletään syrjintä työssä ja ammatissa, kattaa kaikki kansalaiset, myös ”dys-ongelmista” kärsivät. Komissio katsoo kuitenkin, että lainsäädännön pitäisi suojella vammaisten työntekijöiden lisäksi myös työntekijöitä, jotka huolehtivat vammaisesta huollettavasta.
Tässä mielessä seuraamme erittäin kiinnostuneina Colemanin asiaa, joka on tällä hetkellä Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltävänä.
Lopuksi haluan todella sanoa, että tässä on kyse ennen kaikkea todellisesta tiedosta ja tiedostamisesta, ja teidän panoksenne on erittäin hyödyllinen. On sääli, että on niin myöhä, melkein keskiyö. Katson kuitenkin, että asianmukaisen tiedottamisen jälkeen voisimme keskittyä enemmän täytäntöönpanoon ja konkreettisiin toimiin todellisessa pulassa olevien auttamiseksi.
Maria Panayotopoulou-Kassiotou
PPE-DE-ryhmän puolesta. - (EL) Arvoisa puhemies, arvoisa komission jäsen, kiitos siitä, että olette viipynyt näin myöhään ja käsitellyt asiaa erittäin perusteellisesti.
Näen kaksi muuta komission jäsentä penkillänne, myös terveysalasta vastaavan komission jäsenen. Hän on vastuussa toimista, joiden kautta käyttäytymis- ja oppimisvaikeudet tunnistetaan terveysongelmiksi vammaisuuden sijaan. Hän myös ohjaa varhaisdiagnooseja koskevaa tutkimusta ja varmistaa, että hoidon ja terapian lääketieteellisistä menetelmistä tulee erityisiä ehdotuksia tutkimusohjelmiin. Tämä taas edistää omaa koulutussektorianne antamalla erityistä koulutusta henkilökunnalle ja vanhemmille sekä erityisvarusteita kouluille. Lisäksi se edistää uusia tekniikoita erityisiä koulutustarpeita omaavien oppilaiden tuki- ja aputoimenpiteiden käyttöön ottamiseksi.
Peruskoulutuksen mahdollisuus johtaa ammatilliseen koulutukseen ja integraatioon. Näen penkillänne myös kolmannen komission jäsenen, joka vastaa työllisyydestä. Hänen pitäisi olla kiinnostunut toimenpiteistä, sosiaalisista oikeuksista ja sosiaalisen osallisuuden vaihtoehdoista, jotka liittyvät mahdollisuuteen osallistua työelämään. Tämän tarkoituksena on ehkäistä niiden henkilöiden sosiaalinen eristyminen, joilla on erilaiset kyvyt, joiden ominaisuudet ovat erityisiä, mutta jotka eivät ole vammaisia.
Käytitte useaan kertaan sanaa ”vammaisuus” ja selvititte meille kaikille vammaisohjelmia. Tässä on kuitenkin kyse muista dyspraksiaongelmista. Voimme selvitä niistä ilman joukkoa uusia aloitteita; emme tarvitse muuta kuin hieman kustannuksia ja rahoitusta, mutta lähinnä hoitoa, organisointia ja jäsenvaltioiden käytössä jo olevien melko laajojen parhaiden käytäntöjen kokoamista.
Oikeudellinen tunnustaminen on oleellinen edellytys ja antaa mahdollisuuden päästä osalliseksi terveydenhoidosta ja koulutuksesta sekä sosiaaliturvasta. Teknisten välineiden käyttö ja taloudellinen apu vanhemmille yhdistyvät myös perheiden syrjinnän ehkäisemiseksi; ne kärsivät siitä saakka, kun alkavat työstää dyspraksiaongelman diagnoosia, sen hoitamiseen asti.
Toivon kysymyksemme antavan komissiolle tilaisuuden ryhtyä toimiin.
Catherine Trautmann
PSE-ryhmän puolesta. - (FR) Arvoisat puhemies ja komission jäsen, hyvät kollegat, on miellyttävää nähdä niin usein huomiotta jätetty ”dys-häiriöiden” aihe otettavan esiin parlamentissa. Se, että aihe on saanut aikaan reaktion käytännöllisesti katsoen kaikissa tämän parlamentin muodostavissa poliittisissa ryhmissä, osoittaa, että mielestämme ketään Euroopan kansalaista ei pitäisi syrjiä, oli hänen ongelmansa mikä tahansa. Näin tapahtuu ”dys-ongelmista” kärsivien kohdalla, sillä entistä kehittyneemmät tutkimukset ovat osoittaneet, että vaikka tämäntyyppiset häiriöt ovat edelleen hyvin yleisiä, niitä ei vieläkään tunnisteta asianmukaisesti.
Ainoana tänä iltana puhuvana ranskalaisjäsenenä voin olla ylpeä siitä, että Ranska on ollut melko aktiivinen ponnisteluissaan ”dys-ongelmien” selvittämiseksi. Vanhempainyhdistysten ja ammattiryhmien aloitteen ansiosta Pariisissa järjestetään nyt ensimmäistä kertaa kansallinen teemapäivä 10. lokakuuta. Sen toivotaan saavan lehdistö tietoisemmaksi tämäntyyppisistä ongelmista kärsivien ihmisten, ja etenkin lasten, tilanteesta.
Tämäniltaisen kysymykseni tarkoituksena ei kuitenkaan ole ylistää maassa tai toisessa saavutettua edistystä, koska työtä on jäljellä vielä valtavasti, vaan keskustella yhdessä tavoista, joilla voisimme jakaa parhaita käytäntöjä, joita on kehitetty yhteisön tasolla, siinä mielessä, että tietyt jäsenvaltiot eivät edes tunnusta tämäntyyppisten häiriöiden olemassaoloa. Minusta näyttää siltä, että kehotus perustaa erityisten koulutus- ja oppimisvaikeuksien eurooppalainen monitieteellinen verkosto, mikä on osa kirjallista kannanottoa, on hieman tämänsuuntainen. Yhteisön toimien, kuten seitsemännen puiteohjelman, järkevä käyttäminen olisi myös eduksi.
Tässä mielessä mainitsemanne aloite, hyvä komission jäsen, nimittäin Neurodys-hanke, jonka tarkoitus on korostaa dysleksian kognitiivisia, älyllisiä ja geneettisiä syitä ja joka tuo yhteen 15 tieteellistä tutkimusryhmää yhdeksästä jäsenvaltiosta - sivumennen haluan huomauttaa, koska tämä on tärkeää, että tässä elimessä ovat edustettuina käytännöllisesti kaikki Euroopan kielet - näyttää toimivan hyvänä esimerkkinä. Kaiken kaikkiaan minusta tuntuu nimittäin siltä, että Euroopan pitäisi toimia maailman johtavana alueena näiden häiriöiden ymmärtämisessä ja niihin liittyvän biologisen tiedon kokoamisessa. Sen pitäisi kuitenkin toimia esimerkkinä myös tehokkaimpien kuntoutus- ja terapiamuotojen tunnistamisessa, jotta lapset voivat jälleen alkaa toivoa ja kohdata elämän optimistisina.
Onko komissiolla suunnitelmia muista tämäntyyppisistä ohjelmista tulevaisuudessa? Arvoisa komission jäsen, viittasitte ehdotuspyyntöön, johon ei tullut vastauksia. Tarkoituksemme on, että tiedotuskampanja, johon eri yhdistykset ja kirjallisen kannanoton allekirjoittaneet parlamentin jäsenet nyt ovat ryhtyneet, korvaisi ehkä tämän tiedon ja motivaation puutteen. Toivomme, että kykynne saada käyttöön yhteisön rahoitus, jota tarvitaan näiden odotusten täyttämiseksi, antaa mahdollisuuden tehdä tarvittavaa tutkimusta muista ”dys-häiriöistä”, kuten dyspraksiasta ja dysfasiasta.
Wiesław Stefan Kuc
UEN-ryhmän puolesta. - (PL) Arvoisa puhemies, on melko huolestuttavaa kuulla, että 10 prosenttia lapsista kärsii toimintahäiriöistä. Se tarkoittaa, että joka kymmenes lapsi joko kärsii motorisista häiriöistä, ei voi ilmaista ajatuksiaan tai ei voi tehdä sitä selkeästi. Millainen on aikuisväestö muutaman vuoden kuluttua? Se muodostuu ihmisistä, joilla on vaikeuksia selvitä jokapäiväisen elämän normaaleista tehtävistä ja jotka eivät voi osallistua normaalisti yhteiskuntaan. Voimmeko harkita heidän kohtelemistaan invalideina ja invalidien yhteiskunnan luomista? Sitä olisi mahdotonta hyväksyä. Jos näitä häiriöitä voidaan hoitaa, meidän on tehtävä kaikkemme hoitaaksemme kyseisiä lapsia sen sijaan, että keskittyisimme syrjinnän ja sosiaalisen syrjäytymisen ehkäisyyn, koska itsensä kaltaisia olentoja ei voida sulkea ulkopuolelle. En usko tilanteen muuttuvan tällaiseksi. Uskon, että on olemassa tapoja hallita tilannetta.
Lopuksi haluan osoittaa vilpittömät kiitokseni niille, jotka kiinnittivät huomioni tähän asiaan, ja sanoa, että tuen heitä täysipainoisesti.
Raül Romeva i Rueda
Arvoisa puhemies, haluan aloittaa onnittelemalla henkilöstöä ja jäseniä, jotka tekivät tämän aloitteen kirjallisesta kannanotosta ja suullisesta kysymyksestä, ja lisäksi komissiota siitä, että se on läsnä tässä vaiheessa iltaa keskustellakseen aiheesta, joka valitettavasti näyttää olevan salainen aihe, ehdotonta tahdikkuutta vaativa aihe ja lisäksi vielä aihe, joka on täysin näkymätön tietyissä tapauksissa.
Tästä tilanteesta huolimatta se tosiasia, että keskustelemme siitä tänään, merkitsee näin ollen, että haluamme tehdä lopun näkymättömyydestä. Siksi olen tukenut erittäin innokkaasti kirjallisen kannanoton ja suullisen kysymyksen lisäksi myös tätä keskustelua.
Uskon suurin piirtein jokaisen meistä tuntevan ihmisiä, jotka ovat kärsineet, ja kärsivät, näistä häiriöistä, jotka eivät ole sairauksia. Näin ollen, tästä näkökulmasta, käsityksemme tässä yhteydessä on se, että nämä eivät todellakaan ole ihmisiä, jotka, sanokaamme, tarvitsevat erityistä palvelua sairauden hoitamisen näkökulmasta. He tarvitsevat ainoastaan tukea, erityistä tukea, apua ja ymmärrystä, joita on oltava saatavilla ei vain instituutioiden vaan myös perheiden, koulujen ja etenkin yhteiskunnan taholta yleensä.
Minun mielestäni pahin, mikä voi tapahtua näissä tapauksissa, on se, että syrjintää aiheuttaa ensisijaisesti tietämättömyys, käsitys, että nämä ihmiset eivät voi olla ihmisiä, jotka elävät täysin normaalia elämää, vaikka he saattavatkin tarvita tietyn määrän tukea. Erityisen huono asia on myös puuttuva poliittinen tahto ja taloudelliset voimavarat tarvittavien ohjelmien panemiseksi täytäntöön, jotta nämä ihmiset voivat, toistan, normaalin elämäntavan lisäksi myös täysin kykenevinä ihmisinä antaa viisautensa, tietonsa, toiveensa ja unelmansa sen yhteiskunnan käyttöön, joka usein jättää heidät sivuun ja syrjii heitä, vaikka he eivät ole tehneet yhtään mitään ansaitakseen sen.
Jan Tadeusz Masiel
(PL) Arvoisa puhemies, haluaisin onnitella niitä, jotka ottivat esiin nämä erityiset toimintahäiriöt. Nämä 10 prosenttia lapsista muodostavat aikuisiksi kasvettuaan sen 10 prosenttia väestöstä, jolla on vaikeuksia toimia yhteiskunnassa. He kärsivät enemmän aikuisina. Tänään olemme kuitenkin huolissamme niiden lasten kohtalosta, jotka erotetaan yhteiskunnasta syistä, joita ei täysin ymmärretä. Lasten kehittyessä yksi vaikeus synnyttää toisen, ja jokainen kompleksi johtaa seuraavaan.
”Dys-tyyppiset” häiriöt pitäisi tunnustaa erityisiksi sairauksiksi tai vammoiksi. Niihin liittyvät ongelmat pitäisi selittää ensin lapselle itselleen ja sitten hänen ympäristölleen, nimittäin vanhemmille, ystäville ja koulutovereille. Tällaiset lapset vaativat erityistä lähestymistapaa ja räätälöityä opetustyyliä. Näiden sairauksien tunnistaminen ja asianmukainen määrittäminen on erityisen tärkeää, kun niiden hoitomahdollisuudet ovat rajalliset.
Ján Figel'
komission jäsen. - (SK) Arvoisa puhemies, haluan esittää kiitokseni monista, erittäin mielenkiintoisista puheenvuoroista. En ole aiheen asiantuntija, mutta tarvitsemme enemmän asiantuntemusta tämän aiheen osalta.
Olen myös henkilökohtaisesti tietoinen tästä asiasta, mutta tarvitaan paljon perusteellisempaa lähestymistapaa eri instituutioiden ja päättäjien taholta, jotta siihen voidaan puuttua täsmällisesti. Täällä on esitetty monia lähestymistapoja, joiden lähtökohtana ovat sosiaalipolitiikan, tasavertaisten mahdollisuuksien, syrjinnän torjumisen, terveyden ja koulutuksen alat sekä muut aiheeseen liittyvät alat. Lähtökohta on itse asiassa mielenkiinto ja halu muuttaa tilannetta, koska tietämättömyys ruokkii suvaitsemattomuutta. Se pätee jokaiseen ongelmaan, myös tähän.
Yksi tehtävistä on selvästi tätä ongelmaa koskevien näkökantojen lähentäminen jäsenvaltioissa ja EU:ssa eli EU:n jäsenvaltioissa, koska missään ei ole olemassa määritelmää, vaikka joissain maissa onkin kysymykselle omistettuja kansallisia teemapäiviä. Minun mielestäni määritelmä, jota YK käyttää yleissopimuksessa vammaisten oikeuksista, voisi inspiroida jäsenvaltioita, mutta se on niiden asia.
Haluaisin toistaa sen, mitä sanoin alussa. Meillä on useita suuria ohjelmia, jotka voivat auttaa ammattikoulutuksen ja tieto- ja viestintätekniikan kannalta tunnistamaan mahdollisia ratkaisuja. Ajattelen koulutusohjelmaa, elinikäisen oppimisen ohjelmaa, tutkimusohjelmaa ja kansanterveysohjelmaa.
Haluan henkilökohtaisesti ja toimielimeni puolesta kiittää laatijaryhmää ja myös muita, jotka pyrkivät varmistamaan, että ”dys-ongelmista” kärsiviä ihmisiä kohdellaan tasavertaisesti ja että tunnustetaan, että heidän lahjansa, kykynsä ja potentiaalinsa jäävät usein vaille tunnustusta ja aliarvostetuiksi. Komissiota on kehotettu olemaan aktiivisempi tässä asiassa, ja haluan sanoa, että komissio on aktiivinen ja halukas, yhteistyössä parlamentin ja puheenjohtajavaltion kanssa, olemaan vielä aktiivisempi kuin ehkä olemme tähän asti olleet.
Puhemies
(EN) Kiitos, arvoisa komission jäsen, tästä vakuutuksesta.
Keskustelu on päättynyt.
Kirjalliset kannanotot (142 artikla)
Alessandro Battilocchio  
kirjallinen. - (IT) Haluan kiittää tämän tärkeän keskustelun käynnistäneitä kollegoita ja Euroopan komissiota eli komission jäsentä Figeľiä, jonka kanssa olen tehnyt yhteistyötä muutaman kerran aiemmin, valmiudesta ottaa huomioon parlamentin esittämät ehdotukset.
Vaikka terveysala on ensisijaisesti kansallisen toimivallan alainen, arvostan komission ponnisteluja jäsenvaltioiden rohkaisemiseksi hyväksymään strategioita, jotka antavat toimintahäiriöistä kärsiville ihmisille mahdollisuuden saada hoitoa ja, ennen kaikkea, elää mahdollisimman normaalia elämää. Vammaistoimintasuunnitelma 2003-2010 ja Progress-ohjelma ovat jo tämänsuuntaisia. Silti on tärkeää lisätä Euroopan kansalaisten tietoisuutta näiden ihmisten, etenkin lasten, integroitumisen yhteiskuntaan helpottamiseksi. Tarvitaan ”dys-syrjinnän” vastaisia integraatio- ja tiedotuskampanjoita kouluissa, työpaikoilla, urheilun parissa ja jokapäiväisessä elämässä, samoin kuin terveyspalvelujen saatavuutta, jotta tällaiset toimintahäiriöt - joskus puhtaasti fyysiset - eivät vaaranna niistä kärsivien ja heidän perheidensä yksityis- ja työelämää.
