Genoptagelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt torsdag den 25. februar 1999, for genoptaget.

Erklæring af formanden
Formanden
Mine damer og herrer, dagsordenen for i dag begynder med en række forhandlinger om et af de vigtigste aktuelle emner for europæisk politik og for politik på verdensplan, nemlig lige rettigheder for kvinder. Jeg tror, at vi alle kan blive enige om, at Europa-Parlamentet ved at opføre disse punkter på dagsordenen ønsker at bakke op om det, der efterhånden har været en lang kamp, en kamp, hvor der er opnået delsucceser, men også en kamp, som endnu ikke er afsluttet, og som tilsyneladende ikke vil slutte i nær fremtid, nemlig kampen for at opnå fuldstændig ligestilling af kvinders rettigheder, det være sig arbejdsmæssigt, socialt og politisk, med mænds.
Jeg tror derfor, at jeg fortolker Parlamentets holdning ved at sige, at opførelsen af disse punkter på dagsordenen bekræfter Europa-Parlamentets politiske vilje til at fortsætte denne kamp. Den bekræfter samtidig viljen til at gå fremad ikke kun på det juridiske område, men ved at minde om, at arbejdet på det juridiske område skal gennemføres i mange forskellige aspekter.
Her i Parlamentet vil vi en af de nærmeste dage i Præsidiet drøfte en betænkning af fru Hoff, som Præsidiet har bedt undersøge, hvordan man inden for Parlamentets egen administration kan arbejde hen imod ansættelse af flere kvinder på ansvarsposter. Der er stadig meget, som skal gøres. Noget er blevet gjort, men vi må fortsætte ad denne vej.
Et andet af de punkter, som efter min opfattelse er vigtige at holde sig for øje, er, at vi er meget tæt på et valg, og det er en god lejlighed til, at alle politiske partier i Europa giver mulighed for større kvindelig repræsentation her i Parlamentet. Det ville være en skam, hvis denne lejlighed gik tabt.
Bifald
Jeg synes altså, at Parlamentets vilje fremgår tydeligt, og jeg vil afslutte disse indledende ord med på vegne af hele Parlamentet at takke Udvalget om Kvinders Rettigheder og alle dets medlemmer for det arbejde, som de har gjort med henblik på, at dette ideal lidt efter lidt bliver til virkelighed. Vores kvindelige kolleger i Parlamentet er nogle af de mest aktive forkæmpere for denne sag, og jeg tror, at vi i dag ville være utaknemmelige, hvis vi ikke takkede dem for den store indsats og alt det arbejde, de har gjort i den forløbne valgperiode.
Lad os derfor som tak give alle vores kvindelige kolleger i Parlamentet og især medlemmerne af Udvalget om Kvinders Rettigheder et bifald.
Bifald

Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet torsdag den 25. februar 1999 er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.
Jeg giver ordet til hr. Wijsenbeek.

Wijsenbeek
Hr. formand, det er meget godt, alt det De siger, men navnlig på en dag som i dag bør vi ikke overtræde vores egen forretningsorden. Jeg gør Dem opmærksom på, at der i artikel 6, stk. 6, står, at udvalgets betænkning - og jeg gør her opmærksom på Wibe-betænkningen, som er optaget som sidste punkt på dagsordenen for i dag efter en hel række betænkninger fra Udvalget om Kvinders Rettigheder - skal optages som første punkt på dagsordenen for det første møde, efter den er indgivet. Jeg kan konstatere, at dette ikke er tilfældet, og at forretningsordenens artikel 6, stk. 6, er blevet overtrådt af Formandskonferencen, der som sædvanligt ikke har læst forretningsordenen.

Formanden
Jeg troede, hr. Wijsenbeek, at De i dag ville give betænkningerne om kvinders rettigheder en fremtrædende plads, men når vi når til godkendelsen af dagsordenen, skal jeg nok sætte Deres anmodning til afstemning for at få afgjort, om Wibe-betænkningen skal behandles først.

Hautala
Hr. formand, jeg er glad for, at også De huskede den internationale kvindedag i Deres åbningsindlæg. Jeg tager også emnet frem på vegne af Udvalget om Kvinders Rettigheder. Som mange af os ved, ser det ud til, at det vigtigste diskussionsemne på denne internationale kvindedag er vold mod kvinder, børn og unge, en vold, der afgjort en meget alvorlig, global krænkelse af kvinders rettigheder. Vi vil her i Parlamentet i aften sammen med Kommissionen drøfte, hvordan Den Europæiske Union eftertrykkeligt kan agere imod vold mod kvinder. Det er rystende at konstatere, at halvdelen af de kvinder, som slås ihjel i Europa, ikke dør på grund af en ukendt persons forfærdelige gerning, men bliver slået ihjel af deres egen ægtefælle. Længe har man ikke måttet diskutere dette. Vold mod kvinder er en slags tabuemne. Det er glædeligt, at vi nu sammen i Europa-Parlamentet kan begynde at gøre noget konkret på dette område. Det er også godt at minde om, at Europa-Parlamentet har sørget for, at Den Europæiske Union går aktivt ind for kampen mod vold mod kvinder.
Jeg vil også gerne tilføje, at Amsterdam-traktaten giver os helt nye forpligtelser og muligheder til fremme af alle former for ligestilling mellem mænd og kvinder. Det betyder, at vi mere bevidst end før skal arbejde for fremme af ligestillingen. Amsterdam-traktaten forpligter til, at ligestilling mellem mænd og kvinder indføres som en væsentlig del i alle Fællesskabets aktiviteter. Det er langt fra sket endnu. Vi ved, hvor svært dette arbejde er. Men vi får nye redskaber til det, og dette arbejde skal gøres i fællesskab.

Formanden
Mange tak, fru Hautala. Jeg beder Dem venligst om ikke at indlede en diskussion om dette emne.
Jeg giver ordet til hr. Santini.

Santini
Hr. formand, ligesom så mange andre vil jeg naturligvis gerne tilslutte mig opfordringen til at henlede opmærksomheden på ethvert initiativ, der tager sigte på at forhindre en uretfærdig behandling af kvinder. Jeg vil dog gerne tilføje en ting til denne opmærksomhed og denne overvejelse, nemlig at det ikke kun er kvinder, der er udsat for vold og uretfærdig behandling, men undertiden en hel befolkningsgruppe. Det er tilfældet med indbyggerne i Valle di Fiemme i Trentino, med de tysk-, polsk- og belgisktalende indbyggere og med ofrene fra den flyulykke den 3. februar, som i sidste uge på en så trist og makaber måde blev aktuel igen efter afslutningen på den retssag, der har kørt i USA. Som bekendt blev den pilot, der med en rent ud sagt dumdristig øvelse skar kablerne over på svævebanen og forårsagede 20 europæeres død, nemlig ufatteligt nok frikendt for enhver form for skyld.
Hr. formand, jeg beder Dem om på den ene eller den anden måde at give udtryk for vores bitterhed og overraskelse over for USA, og det er naturligvis ikke, fordi vi ønsker hævn eller en overdreven brug af domstolene. Vi ønsker blot at give udtryk for, at vi er overraskede og bitre over en reel uretfærdighed. Hr. formand, jeg beder Dem desuden om at være så venlig at svare på det brev, jeg sendte Dem samme dag, som ulykken fandt sted, nemlig den 3. februar. Jeg foreslog i mit brev, at Parlamentets Udvalg om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender udarbejder en initiativbetænkning om NATO-basernes tilstedeværelse på europæisk territorium og om det hensigtsmæssige i at give disse militærfolk en alt for stor frihed, når det gælder deres øvelsesflyvninger. Jeg sendte også dette brev til formanden for Kommissionen, hr. Santer, men han har heller ikke svaret mig.
Jeg anmoder nu om, at retfærdigheden sker fyldest, også over for de pårørende ...
Formanden afbrød taleren

Formanden
Hr. Santini, De er ved at holde en tale, som ikke er på sin plads lige nu. Naturligvis er det et vigtigt emne. De har skrevet til mig, og jeg vil på vegne af Europa-Parlamentet støtte den italienske regering, som tager sig af denne sag, og som også er ansvarlig for den.

Green
Hr. formand, ja, det var, fordi jeg på min gruppes vegne gerne ville udtrykke ikke bare vores chok, men vores afsky for resultatet af det militære tribunal i USA, der frikendte den pilot, der var ansvarlig for den skrækkelige ulykke, hvor 22 europæere døde. Jeg vil gerne over for Parlamentet gøre opmærksom på, at vi vil forsøge at rejse sagen under debatten om aktuelle og uopsættelige spørgsmål. Jeg håber, resten af Parlamentet vil slutte sig til os og sætte det på dagsordenen for denne uge.

Banotti
Hr. formand, jeg takker Dem for Deres meget venlige bemærkninger om kvindernes internationale kampdag og ønsker en god dag for alle brødre og søstre her i Parlamentet og også i tilhørerlogerne.
Deres bemærkninger var så meget mere velkomne i betragtning af forslaget om at afskaffe Udvalget om Kvinders Rettigheder. Jeg håber, at denne støtte vil kunne bevare dette meget vigtige udvalg.
Jeg har endnu et spørgsmål. Den 18. februar vandt endnu en kvinde i Fællesskabet sin sag ved Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol - Denise Mathews mod Det Forenede Kongeriges regering. Jeg vil gerne anmode om, at De fortæller Parlamentet, om muligt i denne uge, om der allerede er taget initiativer både af Parlamentet og af Kommissionen til at sætte borgerne i Gibraltar i stand til at stemme ved det kommende valg til Europa-Parlamentet.

Formanden
Jeg kan ikke svare Dem, fordi det er op til grupperne og medlemmerne at tage initiativ.
Ligesom De har jeg også læst i aviserne, at Det Forenede Kongeriges regering vil tage sig af spørgsmålet. Hvis nogen gruppe eller noget medlem ønsker at tage et initiativ, må de gøre det i overensstemmelse med de derom gældende regler.

McMahon
Hr. formand, om fredagen i sidste mødeperiode henledte jeg opmærksomheden på den skandaløse situation med de deltidsansatte tolke, der arbejder for Parlamentet og ikke har fået ordentlig betaling. De vil gerne have nogle penge. Situationen har været meget uklar siden oktober, da jeg skrev til kommissær Liikanen for at bede ham om at undersøge sagen. Det ser nu ud til, at det var hr. Santer, der skulle tage sig af denne sag. Jeg forstår, at de truer med konflikt, hvilket kunne påvirke udarbejdelsen af de nye forordninger om strukturfondene.
Jeg vil gerne anmode Præsidiet om hurtigt at løse dette problem, der forårsager betydelige vanskeligheder for mange mennesker, uden hvis gode arbejde vi ikke kan gøre vores eget.

Formanden
Hr. McMahon, generalsekretæren er ved at træffe de nødvendige foranstaltninger til at løse problemet så hurtigt som muligt.

Striby
Hr. formand, for nogle måneder siden stillede jeg Dem et spørgsmål om, hvornår vi kunne tage den nye mødesal IPE IV i brug. Dengang svarede De, at De ikke vidste det. Nu er der tre måneder til, at vores mandat udløber, og jeg tillader mig at stille Dem spørgsmålet igen. Hvornår kan vi tage den nye mødesal i anvendelse? Bliver det i løbet af denne valgperiode, eller skal vi vente til den næste?

Formanden
Hr. Striby, jeg kan kun give Dem det samme svar: Når den er færdig. Det er ikke op til os men til bygherren, som vi ikke har valgt. Han er udpeget af firmaet SERS, der er et offentligt firma, som omfatter diverse offentlige virksomheder i Strasbourg. Det ville måske være bedst, hvis De henvendte Dem direkte til ham og bad ham overholde sin tidsplan. Hvis tidsplanen overholdes, vil bygningen stå klar ved valgperiodens udløb, men den skulle også have været færdig sidste år, og dette blev ikke overholdt. Derfor kan jeg kun sige til Dem, at vi får rådighed over bygningen, når den står færdig. Jeg har intet at tilføje, for dette firma har for vane ikke at overholde sine tidsfrister, det er en skam, men sådan er det.

Striby
Lige en bemærkning. Det er min opfattelse, at Frankrig har gjort, hvad det kunne. Alt tyder på, at udspillet nu skal komme fra Europa-Parlamentet. Hvis De er uenig, vil jeg tage dette til efterretning.

Formanden
Den franske regering har med alle midler forsøgt at fremme et spørgsmål, der ikke direkte henhører under den, men - og jeg gentager - under et firma. Den franske regering kan naturligvis ikke vride armen om på et firma og tvinge det til at opfylde sine forpligtelser, hvis det ikke har midlerne. Firmaet forsøger at arbejde så hurtigt som muligt. Takket være den franske regerings indblanding, har vi indhentet en del af forsinkelsen, som ellers ville have været værre. Jeg kan ikke sige mere. Henvend Dem til firmaet SERS, der kan informere Dem om, hvad det foretager sig for at opfylde sine forpligtelser. Vi kan i hvert fald ikke gøre noget.

Lulling
Hr. formand, efter Deres smukke ord om opfølgningen af fru Hoffs betænkning om lige muligheder for mænd og kvinder i Europa-Parlamentets generalsekretariat vil jeg gerne oplyse Dem om, at vi i løbet af mødet i det Paritetiske Udvalg for Lige Muligheder for Mænd og Kvinder (COPEC), som vi afholdte her til morgen i Luxembourg i Parlamentets sekretariat med adskillige funktionærer, kom til den konklusion, at Europa-Parlamentet skal udvise et eksempel ved at vedtage et positivt handlingsprogram med faste frister og mål for at gøre en ende på kvindernes underrepræsentation, navnlig blandt akademikerne i Europa-Parlamentet, hvor de kun udgør 20 %. De har således lejlighed til at lade Deres smukke ord følge op af handling ved at træffe ad-hoc beslutninger i Præsidiet, der hovedsageligt består af mænd.

Formanden
Jeg er sikker på, at alle medlemmer af Præsidiet har taget Deres ord til efterretning.

Thors
Hr. formand, ifølge en rapport fra den 26. februar fra de finske avisers fælles nyhedsbureau har De sagt, at De ikke tror, at udvidelsen af EU forsinkes, selvom forhandlingerne om Agenda 2000 trækker ud. Endvidere har De tilsyneladende sagt, at Agenda 2000-forhandlingerne kan fortsætte under Finlands formandskab i EU og til og med under Portugals formandskab, uden at det behøver indebære nogle problemer for udvidelsen.
For det første spørger jeg Dem, hr. ordfører, om det er sandt, som det er blevet rapporteret i de finske aviser, at De ikke mener, at det indebærer et problem for udvidelsen. For det andet, hvad bygger denne holdning i så fald på? Og for det tredje, er det foreneligt med Deres opgaver ifølge artikel 19 i forretningsordenen?

Formanden
På dette tidspunkt kan jeg ikke besvare pressemeddelelser, når jeg ikke ved, om de helt præcist udtrykker mit standpunkt. Når jeg er blevet spurgt, om jeg mener, at Agenda 2000 kan blive afsluttet, har jeg altid sagt det samme: Parlamentet gør for sin del alt, hvad der er nødvendigt, for at den kan blive afsluttet inden maj, hvad angår Parlamentet. Hvad angår Rådet, er det Rådet, der afgør, om det kan afslutte den i marts. Med hensyn til udvidelsen siges det, at den måske finder sted i 2003. Men da jeg ikke er bekendt med den nøjagtige meddelelse, kan jeg heller ikke svare Dem på, om det er sandt. Send mig venligst en oversættelse, og så skal jeg med stor fornøjelse svare på, om den afspejler min holdning.

García Arias
Hr. formand, jeg synes, jeg hørte fru Banotti bede om stemmeret for Gibraltars borgere ved valg til Europa-Parlamentet. Jeg ved ikke, om jeg gik glip af første del af fru Banottis indlæg, og om hun, uden at jeg opdagede det, også først og fremmest bad om stemmeret for Gibraltars borgere ved valg til det britiske parlament, eftersom udøvelsen af unionsborgerskab er komplementær til udøvelsen af nationalt statsborgerskab.

Formanden
Tak, fru García Arias. De hørte vist udmærket, hvad der blev sagt, men det er helt lovligt at anvende dette oratoriske middel.
Protokollen godkendtes

Arbejdsplan
Formanden
Det endelige forslag til dagsorden, som det blev opstillet af Formandskonferencen i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 95, er omdelt. Der er foreslået eller foretaget følgende ændringer:

Formanden
Hr. Wijsenbeek har fremført en bemærkning til betænkning af Wibe. Artikel 6, stk. 6, i forretningsordenen er et levn fra den periode, hvor der blev stemt om betænkninger om anmodninger ved slutningen af dette første punkt på dagsordenen. Dette blev senere ændret, og nu stemmes der om dem senere og ikke på dette tidspunkt. Det er således min opfattelse, at meningen med regelen ganske enkelt er, at de skal drøftes på mødeperiodens første dag efter fremlæggelse af betænkningen, og at dette ikke forpligter os til at ændre dagsordenen for i dag.
Jeg giver ordet til hr. Fayot.

Fayot
Hr. formand, jeg har hørt Deres fortolkning af forretningsordenen. Jeg er ked af at måtte modsige Dem, men jeg mener, at det fremgår meget klart af forretningsordenen. Der står således, at udvalgets betænkning skal optages som første punkt, og dette betyder efter min mening, at der ikke er grund til at stemme, og at »som første punkt« simpelthen betyder »som første punkt på dagsordenen«.
Jeg må desværre modsige både Formandskonferencen og formanden. Jeg mener altså, at betænkningen, hvis vi skal følge forretningsordenen, skal optages som første punkt på dagsordenen, og der er ingen grund til at stemme om det.

Formanden
Udmærket, således ser Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet altså på sagen. Jeg skal ikke absolut have ret, og derfor optages betænkningen som første punkt på dagsordenen, og de andre betænkninger følger efter.
Tirsdag:

Formanden
De Europæiske Socialdemokraters Gruppe har anmodet om, at redegørelsen fra Kommissionen om handelskonflikten mellem Den Europæiske Union og USA om bananordningen bliver rykket frem fra fredag til tirsdag og opføres efter betænkning af Haug om Den Europæiske Unions egne indtægter.
Jeg giver ordet til fru Green.

Green
Hr. formand, jeg vil gerne på min gruppes vegne sige, at det er vigtigt, at dette spørgsmål, som er blevet til en større handelsuoverensstemmelse mellem USA og Fællesskabet, ikke bliver behandlet på fredag. Hvor vigtig fredagen end er, og det forstår vi alle, så er det vigtigere for os at kunne drøfte og stemme om dette spørgsmål, når der er et stort antal medlemmer til stede.
I de seneste dage er det blevet et meget kritisk spørgsmål - i betragtning af at USA indfører sanktioner i øjeblikket inden kendelsen fra WTO - og min gruppe føler meget stærkt, at vi bør fremlægge sagen i morgen, så vi kan høre resultatet af drøftelserne i WTO i dag, og så den relevante kommissær kan være her i morgen for at behandle det.

Oomen-Ruijten
Hr. formand, imod. Hvorfor? Fordi vi har valgt at opretholde fredagen. Dette indebærer, at vi hver gang, vi har en debat, der i nogen grad er vigtig, fjerner den fra dagsordenen. Hr. formand, det mener vi ikke er en rigtig løsning. Det er ét punkt.
Et andet punkt er, at vi har lige haft besvær nok med det store antal betænkninger, der skal behandles nu på tirsdag. Hvis vi også føjer bananerne til, betyder det, at vi får en endnu mere fyldt dagsorden for tirsdag.
Hr. formand, vi er rede til at se på torsdagen. Men princippet som sådan, at et vigigt emne fjernes fra fredagen, kan vi ikke støtte.

Formanden
Efter at have lyttet til et indlæg for og et andet imod sætter jeg PSE-gruppens forslag om ændring til afstemning.
Forslaget vedtoges
Onsdag: Ingen ændringer.
Torsdag:

Dupuis
Hr. formand, jeg finder det ærligt talt skandaløst, at en betænkning om øget partnerskab mellem Unionen og Indien optages på dagsordenen for fredag. Med hensyn til Kina - det store kommunistiske imperium - finder man plads på dagsordenen onsdag eller torsdag, men med hensyn til det største demokrati i verden kan vi kun finde fem minutter i slutningen af mødeperioden. Det er simpelthen skandaløst!
Der er enorme fremskridt i Indien. Der er mulighed for et strategisk partnerskab mellem Unionen og et land med mere end 1 milliard indbyggere, og vi behandler Indien, som om der var tale om en lille glemt ø i Stillehavet. Jeg anmoder derfor kollegerne om at sørge for, at vi i det mindste kan behandle denne emne på torsdag.

Formanden
Er der en ordfører, der vil udtale sig for eller imod?

Green
Hr. formand, jeg taler ikke ligefrem imod det, men jeg er bange for, at hvis vi behandler det på torsdag, vil det under alle omstændigheder komme til afstemning på fredag. Hvis det er tilfældet, kunne jeg godt lide at vide, om det ikke er bedre simpelthen at overføre det til næste mødeperiode, hvor vi kan drøfte det på et mere passende tidspunkt.

Martens
Det bliver altså imod. Men vi har et meget vigtigt principielt problem i Parlamentet. Adskillige blandt os har forsvaret fredagen som en fuldtidsdag i mødeperioden og har gjort det under ofte svære omstændigheder.
Et andet principielt punkt er, at enten tager vi fredagen seriøst i Parlamentet, eller også gør vi ikke. Jeg kan eventuelt acceptere fru Greens argumenter, hvad afstemningen angår, men det er vel et meget vigtigt principspørgsmål i Parlamentet, hvis man ikke længere vil behandle vigtige emner om fredagen.

Green
Hr. formand, som hr. Martens udmærket ved, har vi også en aftale om, at hvis der er et spørgsmål fredag formiddag, som grupperne føler er anbragt forkert, vil vi enes om at forsøge at finde et bedre tidspunkt til det eller udsætte det. Det har været vores holdning i nogen tid nu i Formandskonferencen, og jeg mener, at hvis nogle af grupperne er klart uenige i, at det skal foregå fredag formiddag, bør vi holde os til denne aftale.

Formanden
Jeg mener ikke, at dette helt præcis var aftalen. I henhold til aftalen er det sådan, at omstridte betænkninger ikke opføres på dagsordenen for fredag. Men under alle omstændigheder sætter jeg ARE-gruppens forslag til afstemning.
Forslaget forkastedes

Formanden
Der er ingen ændringer til dagsordenen for den 22. og 23. marts 1999.

Anmodning om ophævelse af immunitet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0076/99) af Wibe for Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet om anmodning om ophævelse af Raúl Miguel Rosado Fernandes' immunitet.

Wibe
Hr. formand, lad mig først sige, at jeg ikke havde haft noget imod at udskyde mit ærinde for at give plads for den vigtige forhandling om vold mod kvinder. Jeg vil til gengæld forsøge at fatte mig i korthed.
Dette ærinde drejer sig om en anmodning fra den portugisiske anklagemyndighed om at ophæve kollega Rosado Fernandes' immunitet. Anledningen er, at han har udtalt sig noget nedsættende om den landbrugspolitik, der er ført i Portugal, og desuden har han også udtalt sig om den daværende landbrugsministers person. Her er der ligeledes tale om udtalelser, som kan opfattes som nedsættende.
Når man bedømmer en sådan sag, er det vigtigste at kende de juridiske principper, som ligger til grund for reglerne for parlamentarisk immunitet. Ligesom på de fleste steder i den demokratiske verden er parlamentarisk immunitet her i Parlamentet ikke et personligt privilegium, som tilfalder det enkelte medlem. Immuniteten er i stedet en beskyttelse af Parlamentet som demokratisk institution. Den er en juridisk beskyttelse, som gør det muligt for Parlamentets medlemmer at udføre det politiske arbejde, de er blevet valgt til. Det betyder, at det centrale i vores regler om immunitet er, at immuniteten først skal ophæves i det tilfælde, hvor anklagen ikke er forbundet med det arbejde, som medlemmet udfører i Parlamentet. Hvis anklagen har en direkte eller endda en noget indirekte forbindelse med arbejdet i Parlamentet, skal immuniteten ikke ophæves. Der er også andre grunde til at hævde, at immuniteten ikke skal ophæves. Det kan f.eks. dreje sig om en åbenlys politisk forfølgelse med det formål at skade et medlem politisk. Så skal immuniteten heller ikke ophæves. Selv i en sag med en helt uvæsentlig handling, som kan få store politiske konsekvenser, kan man med rimelighed hævde, at immuniteten ikke skal ophæves.
I den aktuelle sag kan vi for det første konstatere, at medlemmet, Rosado Fernandes, har en meget stor og levende interesse for netop landbrugspolitiske spørgsmål. I hans arbejde er det hans speciale. Han er bl.a. også medlem af Udvalget for Landbrug og Udvikling af Landdistrikter. Vi kan også konstatere, at de udtalelser, han nu anklages for, blev ytret i en klar politisk sammenhæng. De drejer sig om landbrugspolitiske spørgsmål i hans hjemland. Vi kan slutteligt konstatere, at den tone, som Rosado Fernandes har anvendt, ikke afviger væsentligt fra det, som er sædvane i politisk hede debatter.
Det er altså sammenfattende rimeligt at sige, at de udtalelser, som medlemmet har ytret, er en del af hans arbejde i Parlamentet. Af den grund synes jeg ikke, at hans immunitet skal ophæves. Mit forslag er altså, at vi ikke ophæver Rosado Fernandes' immunitet.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.

Vold mod kvinder - Daphne-programmet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende:
redegørelse fra Kommissionen om vold mod kvinder; -mundtlig forespørgsel (B4-0145/99) af Hautala for Udvalget om Kvinders Rettigheder om EF-handlingsprogrammet (Daphne-programmet 2000-2004) for foranstaltninger med henblik på støtte til medlemsstaternes indsats over for vold mod børn, unge og kvinder.Jeg giver ordet til fru Gradin på Kommissionens vegne.

Gradin
Jeg vil begynde med erklæringen. Det er kvindernes sidste internationale kampdag i dette århundrede. En erklæring om kvindernes situation, og i særdeleshed om vold mod kvinder, er således på sin plads. Medlemmerne af Den Europæiske Union er demokratiske samfund, hvor kvinder og mænd har samme rettigheder. Kvinderne udgør lidt over halvdelen af befolkningen i de enkelte lande. Men det afspejler sig hverken i de beslutningstagende organer eller i administrationen eller forretningslivet.
Alle vores lande har skrevet under på den universelle menneskerettighedserklæring. Vi ved alle, at kvinders og pigers rettigheder er en ukrænkelig, integrerende og umistelig del af de universelle menneskerettigheder. Hvad er så situationen i vores lande? Kvinder har ret til at leve i sikkerhed, men et stort antal er ikke engang sikre i deres eget hjem. Kvinder har ret til at blive behandlet med værdighed, men tusinder og atter tusinder af kvinder bliver solgt som kvæg og kun anset for at have den værdi, som deres alfonser og menneskehandlere kan få ud af at udnytte dem. Kvinder har fulde menneskerettigheder, men undertrykkelse og vold holder dem i underordnede stillinger i alle vores lande.
I dag er spørgsmålet om vold mod kvinder internationalt anerkendt som et væsentligt problem. Med Verdenskonferencen om Menneskerettigheder i Wien i 1993 blev kvinders rettigheder endelig accepteret som menneskerettigheder. Kønsbaseret vold og alle former for seksuel chikane og udnyttelse er uforenelige med menneskets værdighed og værdi. En sådan adfærd må bringes til ophør. Spørgsmålet om vold mod kvinder stod på dagsordenen ved De Forenede Nationers kvindekonference i Beijing i 1995. Det blev understreget, at vold mod kvinder er en hindring for, at man kan nå sine mål med hensyn til ligebehandling, udvikling og fred.
I årevis blev det ofte sagt, at kvinderne selv havde skylden, hvis de blev slået og voldtaget. Det blev sagt, at de ikke skulle gå med korte skørter. Dette argument anvendes undertiden stadig, men i en lidt anden form. Jeg ville i øvrigt ikke selv bruge det argument, at man er sikret mod voldtægt, bare man går med cowboybukser. I dag er det en almindelig opfattelse, at en kvinde og hendes vidneudsagn bør tages alvorligt i retssalen. De fleste medlemsstater har ændret loven, så de kriminaliserer vold mod kvinder. Voldtægt i ægteskabet er nu også en forbrydelse. Kvinder har ofte ret til en særlig rådgiver under retssager. Kvindeorganisationerne spiller en helt afgørende rolle i kampen mod volden. De kommer de udsatte til hjælp og er aktive med hensyn til at øge opmærksomheden i offentligheden. Det er selve grundlaget for Daphne-initiativet. Siden 1996 har vi støttet ngo'er og frivillige organisationer i deres kamp mod vold mod kvinder og børn. Behovet for støtte er langt større end de til rådighed værende ressourcer. Det nye Daphne-program vil også stå åbent for ngo'er fra lande fra Central- og Østeuropa.
Kommissionen og formandskaberne har også iværksat en kampagne imod vold mod kvinder som reaktion på kravet fra Parlamentet om at gøre 1999 til et år mod vold mod kvinder. Under denne kampagne organiseres der et antal europæiske aktioner. Den næste store europæiske begivenhed er ministerkonferencen om vold mod kvinder, der skal afholdes i Köln i slutningen af denne måned.
Kampagnen imod vold er ikke bare en serie officielle europæiske konferencer. Medlemsstaterne bliver naturligvis selv opfordret til at iværksætte initiativer, som både involverer offentligheden og ngo'erne. I mange år blev spørgsmålet om vold mod kvinder drøftet som et kvindeproblem. Men det er ikke kvinderne, der er problemet, det er mænds voldelige adfærd. Derfor bør vi ikke kun fokusere på kvinderne. Kvinder og børn er ofre for denne vold. Problemet er mænd, der argumenterer ved hjælp af vold i stedet for ord. Denne kampagne bør derfor også fokusere på mænd, og hvad vi kan gøre for at ændre den nuværende situation. Projekter af, for og om mænd vil blive støttet i medlemsstaterne. Lad mig citere en svensk læge, der før De Forenede Nationers kvindekonference i Beijing skrev: »Tilstrækkelig mange mænd må opdage og indtage en aktiv holdning imod den vold, der foregår omkring dem. Et større antal mænd må skaffe sig ørenlyd på arbejdspladsen og i den offentlige debat og nægte at tolerere denne vold. Vold af denne art er foragtelig og umenneskelig og derfor også umandig. Rigtige mænd opfører sig ikke på den måde.« Fædre må give dette budskab videre til deres sønner, lærere til deres elever, militære ledere til deres soldater og venner til hinanden.
Som et led i vores europæiske kampagne indbyder jeg i dag alle mænd til at støtte denne kampagne ved at gå med et hvidt bånd. Dette bånd er et tegn på, at I er rigtige mænd, der siger »nej« til volden mod kvinder.
Bifald
Resultaterne under Daphne-programmet har været imponerende. Vold mod kvinder, teenagere og børn er blevet anbragt højt på den politiske dagsorden. Hele 95 projekter er blevet støttet siden 1997. Disse projekter har ført til opbygning af nyttige netværk og grænseoverskridende samarbejde mellem ngo'er. Der er blevet oprettet et forskningscenter for vold mod kvinder, og der er forskningsprojekter på vej.
En vigtig del af Daphne-programmet er kampagnen imod vold mod kvinder. Denne kampagne er baseret på et initiativ fra Europa-Parlamentet. Et foreløbigt møde blev holdt i juni sidste år under det britiske formandskab. I december var det østrigske formandskab vært for en konference i Wien. Den fokuserede på den rolle, politiet har i bekæmpelsen af vold mod kvinder og mod vandrende kvindelige arbejdstagere. Ved slutningen af marts vil det tyske formandskab være vært for en ministerkonference i Köln. Der er også planer om en afsluttende konference hen imod slutningen af det finske formandskab.
Mellem disse konferencer organiseres der adskillige aktioner både på europæisk og nationalt plan. Eksempler er fremstilling af fjernsynsspots, informationspakker og en hjemmeside på Internettet. Vi udarbejder også en statistisk undersøgelse om vold såvel som en Eurobarometer-undersøgelse. Der vil også blive støttet projekter i medlemsstaterne. Et af de vigtigste mål vil være projekter, der fokuserer på mænd, og hvordan man skal forebygge voldelig adfærd fra mænd mod kvinder.
Den 20. maj 1998 forelagde Kommissionen et forslag til det nye Daphne-program. Dette program vil løbe fra 2002 til 2004 med et samlet budget på ECU 25 millioner. Siden da har jeg været ivrig efter at se forslaget vedtaget så snart som muligt. Vi har brug for at have programmet på plads senest 1. januar år 2000. Under det østrigske formandskab var fremskridtene små. Ved slutningen af 1998 fokuserede drøftelsen på retsgrundlaget for forslaget. Et antal medlemsstater gjorde det klart, at de var imod at anvende artikel 235 som retsgrundlag for programmet. På den anden side så mange medlemsstater artikel 129 som et passende alternativ til retsgrundlaget. Drøftelserne i Rådet i januar og februar viste klart, at der var betydelig risiko for blokering, hvis man holdt fast ved artikel 235.
Kommissionen var derfor tvunget til at acceptere det nye retsgrundlag, der var foreslået. Ingen kunne være i tvivl om, at vi ville have foretrukket at beholde artikel 235, men vi måtte se den kendsgerning i øjnene, at et Daphne-program, der ikke er vedtaget, er uden værdi. Jeg antager, at artikel 129 ikke vil begrænse programmets rækkevidde. Den kontekst, vi arbejder inden for for at bekæmpe vold, og hvor kvinder og børn lider, er faktisk inden for rammerne af menneskerettighederne. Men indvirkningen af vold på kvinder, unge og børn indebærer skade eller risiko for skade på deres fysiske, mentale og psykologiske helbred. Man bør lægge mærke til, at sundhed ifølge Verdenssundhedsorganisationens definition er en tilstand karakteriseret af fuldstændig fysisk, åndeligt og socialt velbefindende og ikke blot fraværet af sygdom eller svaghed.
Desuden er Daphne-programmet baseret på ofre. Dets formål er at forhindre alle former for vold og at beskytte alle ofre og potentielle ofre for vold, uanset om volden tager form af handel, seksuelt misbrug, at børn forlades eller nogen anden form. Jeg beklager de problemer, som denne ændring har forårsaget for Parlamentet. Men efter vores opfattelse var det nødvendigt at handle hurtigt, for at Parlamentet kunne tage hensyn til ændringerne til forslaget på sit udvalgsmøde den 16. og 17. februar i år.
Når det nye Daphne-program bliver vedtaget, vil det give kampen mod volden en saltvandsindsprøjtning. Under dette program vil vi fortsætte med at give støtte til ngo-samarbejdet inden for Den Europæiske Union, men vi vil også kunne medtage samarbejde med ngo'er i ansøgerlandene. For nylig deltog jeg i en konference i Budapest med ngo'er, der er aktive i kampen mod seksuel udnyttelse af børn. Problemets omfang er enormt. Behovet for støtte og samarbejde med ngo'erne i disse lande er helt selvindlysende.
Hvis vi skal have held med kampen mod vold, har vi behov for konkrete aktioner, som involverer alle dele af vores samfund. At bekæmpe volden mod kvinder er vores fælles ansvar. Vi glæder os over, at Parlamentet vil tage stilling til forslaget og de dertilhørende ændringsforslag i sit udvalg i marts med henblik på at forelægge det på plenarmødet i april til førstebehandling.
Bifald

Hautala
Jeg taler her på vegne af Udvalget om Kvinders Rettigheder. Det er vel ikke uklart for nogen, at Udvalget om Kvinders Rettigheder og Europa-Parlamentet har sørget for, at det i Den Europæiske Union nu er besluttet at gribe ind imod vold mod kvinder, børn og unge. Vi vil have disse kampagner, fordi der her er tale om et meget alvorligt samfundsproblem. Europa-Parlamentet har allerede i tidligere år vedtaget budgetbeløb til fremme af bekæmpelse af vold mod kvinder, børn og unge. Interessen for disse projekter har været enorm. F.eks. var der i 1997 kun muligt at finansiere 10 % af alle projekterne.
Europa-Parlamentet har også godkendt to meget betydningsfulde betænkninger, som handler om vold mod kvinder. Under ledelse af Marianne Eriksson udfærdigedes en betænkning, som omtaler en såkaldt nultolerance mod vold. Under ledelse af Susan Waddington er der udfærdiget en betænkning, hvor debatten udvides til handlen med kvinder. Det er vigtigt at vide, at der i verden hvert år sælges to millioner kvinder og piger til seksuel udnyttelse, og der er bestemt ikke udelukkende tale om et problem i Den Europæiske Union, men et globalt problem, som vi skal være i stand til at gribe ind over for.
Vores udvalg er meget bekymret for, at hvis Kommissionen bøjer sig for de lande, som ikke accepterer, at Daphne-programmet realiseres i medfør af artikel 235, er omfanget af dette program ikke tilstrækkeligt, når problemets reelle omfang tages i betragtning. Vi vil gerne have, at alle eventuelle juridiske aspekter, som forbindes med vold mod kvinder inklusive handlen med kvinder, drøftes i den forbindelse. Hvis retsgrundlaget er fremme af folkesundheden, vil vi have garantier for, at Kommissionen sammen med medlemsstaterne virkelig er i stand til at tilvejebringe et program, hvor vold mod kvinder ikke reduceres til et sundhedsproblem.
Al hæder til kommissær Gradins bestræbelser på at efterleve vores anmodning om, at også begrebet folkesundhed i denne forbindelse skal forstås bredest muligt. Men vi vil absolut have garantier for, at også juridiske midler kan inddrages. Jeg nævner et eksempel fra Finland. I Finland er der fra begyndelsen af i år trådt en lov i kraft, som betyder, at politiet eller en domstol kan give en person, som optræder voldeligt, et tilhold, det vil sige, at denne person kan forhindres i at opsøge sit offer, når der findes en frygt for, at vold gentages. Medlemsstaterne har sikkert også andre særdeles gode eksempler på, hvordan dette emne kan behandles juridisk.
Hvad angår problemets globale karakter, har jeg som ordfører for udvalget modtaget et åbent brev fra en iransk organisation, som påpeger, at der stadig stenes kvinder i Iran. Vi skal også huske, at vi i forbindelse med dette program sikkert skal beskæftige os med disse globale aspekter.
Ærede kommissær, efter jeg har hørt Deres svar, er jeg ikke helt overbevist om, at ændringen af retsgrundlaget nu garanterer os et godt Daphne-program. Måske kan vi sammen kæmpe, således at vi overbeviser disse medlemsstater om, at de bør gå med til at genoverveje artikel 235 som lovgrundlag. Jeg forstår, at De selv i realiteten oprindeligt har været enig med os, men går nu ud fra, at det er vigtigst i det hele taget at få programmet op at stå.

Gröner
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, jeg byder alle hjertelig velkommen på kvindernes internationale kampdag! Jeg kommer netop fra en global videokonference, som UNIFEM, FN's Udviklingsfond for Kvinder, har arrangeret i anledning af en global kampagne for en verden uden vold mod kvinder. Vi i Europa-Parlamentet gør os klar til at yde et vigtigt bidrag i forbindelse med denne kampagne. Vi engagerer os her i globale aktioner, og jeg anser det for meget vigtigt, at kvinderne i medlemslandene mærker, at de ikke er isolerede, at vi kæmper side om side med dem.
Vi har kæmpet længe i Den Europæiske Union for at få et europæisk år for bekæmpelse af vold mod kvinder. Jeg husker, at der for et år siden var 350 kolleger her, der støttede den skriftlige erklæring, som krævede dette og en sådan kampagne. Nu er vi så vidt, at vi kan begynde med kampagnen, og at vi har et programudkast liggende på bordet. Men nu opstår de retlige vanskeligheder: Fra de forskelligste sider anføres der grunde - efter min mening for at dække sig ind - som forhindrer en hurtig vedtagelse af Daphne-programmet.
Vi socialdemokrater ønsker, at der handles hurtigt, at vi vedtager et program hurtigt - naturligvis med deltagelse af Europa-Parlamentet, og vi har tilsyneladende også fået flere muligheder for deltagelse med artikel 129. Men jeg forudser, at det vil give store problemer at starte på programmet nu, så det virkelig også kan træde i kraft inden 1. januar 2000.
Hvad vi under alle omstændigheder ønsker at opnå - og det vil vi kæmpe for - er, at ikke brede dele, som var indeholdt i det foregående programudkast, bortfalder, f.eks. handel med kvinder eller domestic violence - jeg har altid svært ved at sige husspektakler, for det er ikke husene, der laver spektakler, det er altid personerne, og for det meste er det mændene i husene, der er voldelige - og at vi afslutter programmet rettidigt og med succes. De ved alle, at vi skal til valg, Parlamentet skal først konstituere sig, og formandskaberne skal indstille sig herpå.
Den tyske formand for Rådet, Christine Bergmann, erklærede i Udvalget om Kvinders Rettigheder, at hun ville have en vellykket afslutning på Daphne-programmet hurtigt. Også justitsministrene ønsker programmet, og alligevel er der igen formelle problemer. Det skyldes vel overvejende, at vi ikke har noget formelt ministerråd for kvinder, som kunne vedtage programmet - et andet ret afgørende krav, som min gruppe har fremført her.
Artikel 129 - hvis vi går ind i diskussionen - skal under alle omstændigheder sikre en multidisciplinær indsats. Vi ønsker også allerede at tage højde for perspektiverne i forbindelse med Amsterdam-traktaten, som træder i kraft inden år 2000, og vi vil have en omfattende definition af, hvad sundhed omfatter, det vil sige, at også det sociale område med hensyn til vold skal tages med i betragtning, og man skal især bevare indsatsen for, at både ngo'er og myndigheder i medlemslandene og også retsvæsenet og politiet kan samarbejde på dette område. Det er vitalt nødvendigt, for at vi kan formidle følgende budskab til vores borgere: Europa og Europa-Parlamentet kæmper mod enhver form for vold mod kvinder.
Bifald

Bennasar Tous
Hr. formand, i dag er en mærkedag for mange af os kvinder, en solidaritetens dag, hvor vi hylder og viser vores respekt over for alle de mange kvinder og piger, som endnu ikke har nogen rettigheder og lider under misbrug og vold. Kampen for lige muligheder og bekæmpelsen af vold er noget, som vedrører os alle, og den skal føres til fordel for samfundet i sin helhed.
Jeg ville gerne her i dag have fremlagt betænkningen fra Udvalget om Kvinders Rettigheder om Daphne-programmet, som jeg er ordfører for, men det har - som De alle ved - ikke været muligt, fordi retsgrundlaget er blevet ændret i sidste øjeblik, da arbejdet med betænkningen allerede var meget langt fremskredent. Det er ikke en dårlig nyhed, selvom der er visse aspekter, som bekymrer os. Vores største prioritet er, at Daphne-programmet gennemføres. Som De husker, var det Parlamentet selv, der tog initiativ til at oprette en specifik budgetpost til bekæmpelse af vold mod kvinder og børn, og i de tre år, hvor den har eksisteret, har resultaterne været fremragende. Jeg kan bekræfte, at samarbejdet mellem ngo'erne, det civile samfund og de offentlige organer sprudler af idéer, projekter og en samlet søgning efter de bedste løsninger, og det er vores - alle fællesskabsinstitutionernes - ansvar, at programmet ser dagens lys før årets udgang. For første gang står Den Europæiske Union over for udfordringen med et femårigt program til bekæmpelse af vold. Og fem år er mange år, når man lider. Derfor er det også vores pligt at udarbejde en tekst af en høj kvalitet og med en god strategi på mellemlangt sigt, som effektivt bidrager til at forebygge og lindre virkningerne af vold mod kvinder, børn og unge. Og derfor, fru kommissær, er vi meget bekymrede for definitionen af begrebet folkesundhed. Det vedrører den fysiske og psykiske sundhed samt social og mental velfærd set ud fra et bredt synspunkt. Lad os håbe, at det bliver sådan. Handel med kvinder, seksuelt misbrug og forsvundne børn, det er vold. Den Europæiske Union kan tilføre bekæmpelsen af volden en stor merværdi. Det ville være en skam, hvis disse emner blev ladt til side på grund af en ringe fortolkning af et juridisk begreb.
I dag fejrer vi den sidste 8. marts i dette århundrede. Da den første blev fejret, var vi kvinder næsten usynlige. I de sidste 20 år er der blevet rettet op på mange uligheder, men forskelsbehandlingen eksisterer stadig. Jeg vil ikke slutte uden at minde om den store udfordring, som det er at opnå en effektiv gennemførelse af ligestillingsprincippet. Ratifikationen af Amsterdam-traktaten vil blive en stor hjælp, da vi vil råde over faste retsgrundlag, der sikrer mainstreaming som et grundlæggende og horisontalt mål. Der er stadig for stor direkte og indirekte forskelsbehandling, som står i vejen for kvinders fulde statsborgerskab, adgang til beskæftigelse, uafhængighed og selvværd. Det fjerde handlingsprogram tjener som retningslinje i alle medlemsstater, men dets mål bør ikke slutte med programmet, for vi er nødt til at fortsætte dem og forbedre dem i et femte handlingsprogram. At fremme foreningen af arbejdet og familielivet og styrke kvinders deltagelse i politik er og vil være nøgleelementer for kvinders deltagelse i samfundet og følgelig for kvinders integration i erhvervslivet. Vi har fra Den Europæiske Unions side mange midler til rådighed til at hjælpe. Jeg håber, at disse essentielle dokumenter som Agenda 2000 og de nye forordninger om strukturfondene klart vil blive vedtaget til fordel for den arbejdende kvinde.

Kestelijn-Sierens
Hr. formand, kære kolleger, fru kommissær, jeg er fuldstændig enig med Deres udtalelse. Med rette påpeger De den kendsgerning, at kvinder stadig er underrepræsenterede i de beslutningstagende organer, i administrationerne og i erhvervslivet. Dette til trods for det faktum, at der er betydeligt flere kvinder end mænd i Den Europæiske Union. Også formanden for Parlamentet har netop sagt, at der må arbejdes mere på dette. Med rette fremhæver De, fru kommissær, at kvinderettigheder er menneskerettigheder. Kvinder har ret til tryghed og ret til en menneskelig værdighed. Mange mænd, også mænd der er til stede her, tror, at vold mod kvinder, ihvertfald hvad Unionen angår, er et forældet og sjældent fænomen. Tallene fortæller os ikke desto mindre, at én ud af fem kvinder i Unionen har været offer for vold. Vold mod kvinder og også mod børn forekommer i alle samfund og på alle sociale niveauer, uanset kultur eller religion.
Yderligere, fru kommissær, har De ret i at hævde, at kampen mod vold mod kvinder ikke blot skal mærkes af kvinderne og af de ikkestatslige organisationer, der hjælper kvinderne med at undgå vold. Vi skal først og fremmest tage fat på årsagen, og årsagen er ikke den for korte nederdel eller den for usikre kvinde, men derimod de millioner af europæiske mænd, der den dag i dag stadig udøver vold, af hvilken type det nu måtte være.
Året 1999, året mod vold mod kvinder, må vi benytte til at opdrage mænd til at være opmærksomme på deres pligter. Af alle disse årsager, og i lyset af Deres meget fremragende udtalelse, mener jeg, det er beklageligt, at det nye retsgrundlag for Daphne-programmet er så begrænsende, selvom De taler for en bred fortolkning.
Til sidst sigter Daphne-programmet også mod bekæmpelse af vold mod børn og unge. Derfor har jeg på vegne af min gruppe forelagt et par ændringsforslag til at bringe orden i denne sag i beslutningsforslaget i titlen og også i en række artikler.

Crowley
Hr. formand, jeg glæder mig over at være den første mand, der taler i denne forhandling på kvindernes internationale kampdag. Jeg vil i særdeleshed gerne forsikre mine kolleger her om, at det store flertal af mænd vil støtte dem fuldt ud i at sikre deres fulde ligeret, ligeværdighed og beskyttelse mod enhver form for vold. Jeg er stolt af at bære det hvide bånd for at vise, at jeg personlig indtager denne holdning. Jeg ved, at jeg også taler for flertallet af mine kolleger her.
Det er vigtigt, at de udtalelser, der fremsættes her i Parlamentet, ikke bare bliver sagt ud i et vakuum, men at vi sender et budskab ud til omverdenen om, at vi i Parlamentet er villige til at være visionære og føre verden ind i det 21. århundrede ved at garantere ligeret for alle, og i særdeleshed ved at få de særlige beskyttelsesprogrammer for dem, der er udsat for vold, på plads. Det er derfor, Daphne-programmet er så vigtigt for os, ikke bare fordi - hvis jeg må bruge dette udtryk - det er vores eget barn, men også fordi vi ser vigtigheden af dets virkninger på globalt plan.
Vi har allerede oplevet nogle af fordelene ved Daphne-programmet. Det er uheldigt, at juridiske vanskeligheder - som Parlamentet har mødt mange gange ved anvendelsen af artikel 235 - har forsinket implementeringen af det nye program. Men jeg er sikker på, at vi ved at benytte det nye retsgrundlag igen kan begynde at sætte dette spørgsmål på dagsordenen.
Det er også vigtigt, at vi, når vi beslutter at indføre nye programmer, sikrer, at den frivillige sektor og de ngo'er, der arbejder i første række, som befinder sig på krisecentre for kvinder og børn for at hjælpe dem, bliver inddraget så tidligt som overhovedet muligt for at give os råd om, hvad der er den mest effektive måde at udnytte midlerne på. Men det er lige så vigtigt at få medlemsstaternes regeringer med, for som man ser af anvendelsen af artikel 235, føler visse regeringer, at vi vil påtvinge dem noget, og at vi har forsøgt at blande os i deres demokratiske rettigheder under reglerne om subsidiaritet inden for traktaterne. Derfor må vi sikre, at det ses, at regeringerne spiller en aktiv rolle i denne forbindelse.
De nye former for lige muligheder, som Amsterdam-traktaten giver os, må udnyttes fuldt ud. Men fra nu af bør budskabet herfra være: Mænd og kvinder modsætter sig vold mod kvinder, børn og imod alle.

Eriksson
Hr. formand, der er blevet sagt en del om retsgrundlaget. Hvis kommissæren ikke har et problem med et nyt retsgrundlag for Daphne-programmet, skal jeg vel heller ikke have det. Det er bare det, at min personlige fantasi endnu ikke har strakt sig så langt, at vi kan få forebyggende sundhed til også at omfatte handel med kvinder. Jeg håber alligevel, at vi trods alt kan hjælpes ad på alle niveauer. Selv ser jeg dog et problem, men vi skal måske ikke unødigt male fanden på væggen.
Jeg vil i hvert fald, nu da jeg har ordet, takke alle frivillige organisationer, som arbejder ikke bare i Den Europæiske Union, men også rundt omkring i verden. Selvom vi politikere er uhørt dygtige, har vi unægteligt brug for et samspil mellem os folkevalgte og de græsrodsorganisationer, som kæmper med disse emner. Det er samspillet imellem os, som kan bevirke, at vi i det hele taget kommer fremad.
Jeg vil også forklare, hvorfor jeg i dagens anledning er klædt i cowboybukser. Jeg må sige, at jeg blev meget overrasket, da jeg hørte dommen i Italien. Jeg tænkte, at selvom det var så enkelt, at jeg og vores børn kunne klæde os i cowboybukser, havde vi naturligvis kunnet have et overordentligt godt samarbejde med cowboybuksefabrikanterne, som i dag er i knibe. Men desværre er det ikke så enkelt som at gå i cowboybukser. Jeg har i flere dage haft cowboybukser på for at fejre kvindernes internationale kampdag, som blev bekendtgjort både af de socialistiske kvinder i starten af århundredet og af FN i 1975, eftersom vi næsten aldrig kan fejre denne dag den 8. marts. Jeg håber, at den 8. marts på et heller andet tidspunkt i det næste århundrede kan være en helligdag for os kvinder, så vi kan fejre denne dag på en værdig måde netop den 8. marts.
Jeg er meget glad for at se The White Ribbon , mandekampagnen fra Canada, hvor man benytter sig af båndet og bærer det som symbol på, at man aktivt tager afstand fra andre mænds vold mod kvinder. Jeg synes, at det er aldeles glimrende, og jeg håber virkelig, at alle mænd i Parlamentet, som nu har fået et sådant bånd, ikke bare bærer det i dag, men i resten af deres levetid.
Mænds vold mod kvinder er, som vi tidigere har sagt, et verdensomspændende og meget stort ødelæggende problem. Det er ikke nok, at man som mand siger: »Men jeg bruger ikke vold.« Tydeligvis er der jo andre mænd, der gør det. Det ved vi med forfærdelig sikkerhed i dag.
Jeg vil også takke regeringen i mit eget land, som sidste år fremlagde en lovpakke om kvinders sikkerhed. Et helt nyt spektrum kom til syne, bl.a. kriminaliseringen af de prostitueredes kunder, noget, som Parlamentet lo ad for 1½ år siden, men som nu altså findes som lovgivning i et af medlemslandene.
Jeg vil slutte med at sende en tanke til Leyla Zana, en af flere kvinder, som stadigvæk er offer for politisk vold.

Formanden
Formanden burde naturligvis aldrig komme med nogen kommentarer, men jeg vil gerne fortælle Dem, fru Eriksson, at der i nogle af vores lande er mange initiativer, som går i samme retning som det, der er blevet iværksat i Canada, selvom de ikke har fået så meget omtale endnu.

Maes
Hr. formand, fru kommissær, ærede kolleger, vi må igen for 117. gang erfare, at det åbenbart i nogle medlemslande er nødvendigt at have juridisk behændighed for at kunne føre kampen mod vold mod kvinder på en effektiv måde, og at nogle medlemslande gør modstand mod dette. Vi håber, at kommissæren har ret eller får ret, og at hun, selv med et utilstrækkeligt retsgrundlag, vil få held til at gennemføre et program, der effektivt bekæmper forbrydelser så som menneskehandel.
Kampen mod vold mod kvinder og børn er en universel kamp af høj prioritet. Det er egentlig begyndelsen på freden. Begyndelsen på kampen for et fredfyldt samfund og for et menneskeværdigt samfund, som mange kvinder og børn stadig udelukkes fra. Der er også mange mandlige ofre for vold, men hvis vi i dag, den 8. marts, vil gå i en særligt forstærket kamp mod volden mod kvinder og børn, da mener jeg, at vi med kommissær Gradins ord kan være lykkelige, selvom denne del af historien naturligvis ikke fortæller alt. Mændene er i stort tal gået væk, på trods af al den forståelse, de har for dette emne. Vi har heldigvis allerede hørt én ordfører af det mandlige køn, ud over den forståelse, som mange utvivlsomt føler. Men det har også hos kvinder taget tid at trænge igennem generelt, at vi ikke alene må gå til kamp for at forsvare ofrene bedre, men at vold er et mandeproblem, og at det således også er mænd, der skal tage fat i volden.
I den henseende, hr. formand, slutter jeg mig gerne til de ord, der blev sagt herom. Jeg har den ære, på vegne af forhåbentlig mange kolleger, at sende en skriftlig udtalelse til Dem, hvor De som formand vil blive bedt om at tage initiativ til oprettelsen af et kontor for børns rettigheder.

Antony
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil først og fremmest gøre opmærksom på, hvor latterligt det er at uddele en lille hvid sløjfe ved indgangen til Parlamentet, som om det var heroisk at bære denne sløjfe som et bevis på mod og originalitet. Når alt kommer til alt, hvad er det så for en konformisme, vi hænger os i? Ville nogen af de tilstedeværende have mod til at sige: Jeg bærer ikke den hvide sløjfe, fordi jeg er tilhænger af vold mod kvnder?
Der har været andre perioder, hvor det har været langt sværere at bære en hvid kokarde, f.eks. for de unge riddere, som skulle forsvare den mest martyriserede dronning i historien, dronning Marie-Antoinette. Og hvis vi skal tale om vold mod kvinder, vil det i mit land - i Frankrig - betyde, at vi også skal tale om alle de kvinder, der blev guillotinerede under den franske revolution, om karmelitternonnerne fra Orange og om alle forfølgelserne. Så skal vi tale om de 3.000 franske kvinder, der blev deporteret til Algeriet i 1962, uden at nogen tog sig af det.
De europæiske institutioner ville ikke høre. Disse kvinder blev deporteret til områder, der lå tæt op ad fellaherske soldaterbanders fornøjelsessteder i Algeriet. Så sent som i går på mit kontor sagde Jasmina og hendes veninde: »Ja, vi er altid bange, vi er bange for at dø og bange for at blive voldtaget«. Dette er grunden til volden mod kvinder. Hvorfor ikke sige det her? I nogle områder i mit land er der flere tilfælde af voldtægt om dagen end af afbrændte biler. I Strasbourg i år er 700 biler blevet brændt. Men hvor mange flere voldtægter har der været? Dette taler man ikke om, fordi det er en for tung moralsk byrde, som man under ingen omstændigheder kan tale om.
Men hvorfor ikke tale om tilstedeværelsen af rodløse befolkningsgrupper på vores jord, befolkningsgrupper med samme egenskaber som dem, der slås i Algeriet, og som voldtager og dræber. Hvis vi skal tale om vold mod kvinder, skal vi også tale om den forfærdelige bande Nique ta mère , denne gruppe, som man har udråbt som antiracistgruppe. At vælge et sådant navn er afskyeligt, og alligevel sælges deres plader takket være de salgsfremstød, der foretages af kapitalister i FNAC og andre steder.
Hvis vi skal tale om vold mod kvinder, skal vi selvfølgelig diskutere abort, som er den værste form for vold, og som i dag er banaliseret. Vi bør desværre også tale om den selvdestruktive vold, den vold man gennem velkendt propaganda tvinger kvinder til at foretage. Endelig må det at diskutere vold mod kvinder betyde, at man også overvejer at genindføre dødstraffen for dem, der begår denne form for tortur, en straf, der er nødvendig for de værste mordere.

Waddington
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med varmt at komplimentere fru Gradin for hendes tale om vold mod kvinder. Det er en meget væsentlig dag i dag. Den illustrerer en virkelig beslutning om at få en kampagne imod vold mod kvinder i hele Europa. Alt det arbejde, vi har gjort i Udvalget om Kvinders Rettigheder og her i Parlamentet i de seneste år, illustrerer den indflydelse, Parlamentet og Udvalget om Kvinders Rettigheder har, når de indtager en beslutsom holdning imod vold mod kvinder.
Vi venter at se aktioner i alle medlemsstater. Vi kender de vanskeligheder, vi allerede har oplevet for at nå hertil. Der er blevet rejst indvendinger fra mange sider. Men vi har nået det punkt, hvor vi ved, at der vil komme nye aktioner, ny forskning, nye initiativer, nye projekter, hvilket alt sammen vil bidrage til at øge opmærksomheden om spørgsmålet om vold mod kvinder og til at bekæmpe den. Jeg er sikker på, at vi alle erkender, at vi har et ansvar for at arbejde imod vold i vores egne medlemsstater og i vores egne netværk.
Labour-medlemmerne af Europa-Parlamentet har accepteret dette, og vi begynder vores egen kampagne i denne uge. Vi agter at rådføre os med praktisk engagerede i alle Det Forenede Kongeriges regioner og at forberede en platform for aktion. Vi ønsker også at udvikle samarbejde mellem vores egne ngo'er og andre medlemsstaters, så vi kan dele gode idéer og god praksis. Vi ønsker at udbrede dette globalt, så vi kan samarbejde med lande som Sydafrika. Jeg er lige vendt tilbage fra dette land, og spørgsmålet om vold mod kvinder står meget højt på dagsordenen. Der er stort behov for, at vi alle arbejder sammen på verdensplan.
Ligesom kommissær Gradin ønsker også vi, at mændene skal stå ved vores side. Det er mænd her i Parlamentet og mænd i forskellige udvalg, der har behandlet dette spørgsmål, og som af budgetmæssige og juridiske grunde ofte har modsat sig det arbejde, vi har gjort. Det er mænd, der udøver vold mod kvinder, og det må mændene tage alvorligt. Jeg synes, at kampagnen med det hvide bånd er udmærket, og jeg vil gerne se britiske mænd og mænd på land og i by bære det hvide bånd og støtte kvinderne i hele Den Europæiske Union.
Én ud af fire kvinder bliver udsat for vold, og næsten hver eneste kvinde er sårbar over for vold. Alle kvinder støtter denne kampagne. Den Europæiske Union er kendt for at kæmpe mod undertrykkelse og modsætte sig vold. Lad os sikre os, at vi også gør det i vores egne lande, byer og hjem.
Bifald

Banotti
Hr. formand, jeg vil også gerne komplimentere fru Gradin. Da hun blev udnævnt i 1995, valgte hun at prioritere dette emne meget højt, og trods en hel del modstand har hun faktisk haft held med sig, og vi har nu en væsentlig debat her i Parlamentet om et emne, som man tidligere ofte grinede ad, men sjældent tog alvorligt, før hun besluttede at gøre det.
Jeg vil også gerne komplimentere de ansatte, der kører Daphne-programmet. De er altid til rådighed og altid meget hjælpsomme. Hr. Simpson er måske den, vi kender bedst. Han har gjort dette til en virkelig kampagne og et personligt korstog. Disse programmer - Daphne, Stop og Grotius - kom til verden efter tragedien med Dutroux-mordene i Belgien.
Det var en tragedie, men viste sig også at være en katalysator, da de politiske kredse endelig vågnede op og indså, at vi her havde et virkelig alvorligt problem.
Hvis jeg koncentrerer mine bemærkninger om børn under denne debat, er det ikke, fordi jeg ikke er helt enig med mine kolleger, der har talt om nødvendigheden af meget alvorligt at tage fat på det væsentlige problem, vi har i alle vores lande med vold mod kvinder. Men i de sidste 3-4 år er spørgsmålet om børns rettigheder og beskyttelsen af disse endelig langsomt, men sikkert, begyndt at indtage sin plads blandt de højt prioriterede politiske områder i mange af vores lande. Alt for ofte er det på dette område ngo'er, der virkelig skubber på, ngo'er, som uvægerlig er utilstrækkeligt finansieret og hele tiden banker på for at få disse spørgsmål frem i offentligheden. Af denne grund har vi brug for en særlig enhed inden for Kommissionen, der kan samle de mange programmer. De er ganske små, der er ikke mange penge i dem, men de står i fare for at blive fragmenteret, hvis tingene fortsætter på den nuværende måde.
Jeg vil gerne understrege, at vi alle i vores egne lande, som fru Waddington har sagt, må få mændene til at erkende, at ansvaret for børn ikke kun påhviler mødrene.

Monfils
Hr. formand, jeg er naturligvis enig i og stemmer for fru Hautalas betænkning og støtter selvfølgelig kvindernes kamp for værdighed og integritet. Men jeg vil gerne fremsætte en bemærkning. I lighed med fru Banotti kan jeg konstatere, at Daphne-programmet - som er resultatet af et initiativ fra Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier, og som i begyndelsen især drejede sig om bekæmpelse af pædofili - kun i ringe grad er tilpasset kvinders rettigheder.
Som fru Kestelijn siger, ønsker jeg ikke, at den nuværende situationen medfører, at dette program udelukkende anvendes til beskyttelse af kvinder, og at man glemmer den anden opgave, eftersom der overalt sker ufattelige overgreb mod børn. Jeg anmoder derfor Kommissionen om fortsat at tildele en betragtelig del af bevillingerne til vigtige aktioner, der udføres af organisationer, hvis opgave er at finde forsvundne børn og støtte de familier, der er ofre for sådanne tragedier.
Jeg vil afsluttende sige til mine kolleger, at vi, i stedet for at slås for nogle sølle bevillinger, skulle anmode - på tværs af partier og ikke kun i dag, men også når vi skal diskutere budgettet - om en betydelig forøgelse af de bevillinger, der skal bruges til humanitære formål.

Mouskouri
Hr. formand, fru kommissær, ærede kolleger, i dag kan vi over hele verden fejre kvindedagen fulde af entusiasme, bevægelse og håb. Jeg vil også gerne tilføje med beundring og værdighed, for kvinderne udgør 50 % af jordens befolkning og er ansvarlige for de øvrige 50 %.
I de moderne stater skal kvinderne spille mange forskellige roller: som moder, ægtefælle eller blot kammerat, forsker, udearbejdende, politiker, kunstner. Alle disse roller kan kvinderne i dag kræve og dele på lige fod med mændene. Efter min mening har EU og især Europa-Parlamentet bidraget i betydelig grad til denne udvikling, idet de med deres beslutninger har lovfæstet lige rettigheder og lige muligheder for kvinderne i vores stater.
Men det er dog sørgeligt, at vi selv i dag i vores moderne og civiliserede samfund kan se, at der fortsat hersker fordomme om kvindens plads. Det er ikke altid givet, at de regler, som vi indfører, bliver anvendt og overholdt i praksis, og mange gange er det svært at finde ud af, for diskriminationen sker indirekte. Lad os ikke glemme, at der findes lande, hvor kvinder og børn mangler selv de mest basale rettigheder, og hvor kvinderne ikke kender deres bestemmelse eller betydningen af deres børn.
Jeg vil gerne erindre om, at først og fremmest kvinderne var og er ansvarlige for videreførelse af kultur, identitet og moral fra slægt til slægt. Netop derfor har samfundet i dag mere brug for dem end nogensinde før, især som bærere af kultur og fred.
Hvis vi ønsker, at lovsikringen af kvindernes rettigheder ikke kun skal være tomme ord, og at kvinderne ikke kun på papiret får muligheder og rettigheder, er vi nødt til at sikre dem forudsætningerne for, at de selv kan udfylde deres rolle. Mere end nogensinde tidligere bør vi i dag betone uddannelse, videreuddannelse, sundhed og en værdig opvækst for kvinden, så hun selv bliver i stand til at udnytte sine rettigheder og selvfølgelig at videreføre de dyrebare værdier, som vores samfund har brug for i dag for at komme ind i det nye årtusinde med en tro på retfærdighed og frihed for mennesket.

García Arias
Hr. formand, hr. Antony er allerede gået, men hans indlæg fik mig til at tænke på den reelle institutionaliserede vold mod kvinder, handicappede, etniske og religiøse mindretal, som vi desværre var vidne til under den europæiske fascisme.
Fru kommissær, De ved udmærket, at vold mod kvinder ikke er et folkesundhedsproblem. Under alle omstændigheder kan vi som i reklamerne mod tobak sige, at volden, de voldelige mænd, er til alvorlig skade for kvinders og børns liv og sundhed.
De voldelige mænd er ikke syge. Man må klart sige, at de er forbrydere. Men i dette tilfælde står vi i den situation, som Europa-Kommissionen har meddelt os. Vi skal med hensyn til Daphne-programmet omtilpasse målene til et andet retsgrundlag, nemlig beskyttelsen af folkesundheden.
Fru kommissær, jeg ved, hvad Deres personlige engagement og arbejde har betydet for gennemførelsen af et virkeligt samarbejde om bekæmpelsen af vold i Den Europæiske Union. Men jeg vil gerne spørge Dem om, hvilke virkninger Amsterdam-traktatens ikrafttrædelse i de næste måneder efter Deres mening vil få for målretningen af bekæmpelsen af volden. Vil den betyde, at Daphne-programmet senere kan ændres igen eller tillægges større ambition? Dette spørgsmål bekymrer mig meget, da De har sagt, at uanset denne meget brede fortolkning af sundhedsbegrebet er den konkrete kendsgerning den, at alt, hvad der vedrører samarbejde eller programmerne om handel med kvinder, er blevet fjernet fra programmet, og vi ved, at dette virkelig er et fællesskabsprogram. På dette punkt er jeg ikke enig i hr. Crowleys forsvar af subsidiaritetsprincippet. I tilfælde som handel med kvinder og børn, misbrug af børn og bekæmpelse af pædofili kan Fællesskabet tilføre en merværdi. Her skal Den Europæiske Union handle ikke kun inden for rammerne af et samarbejde under tredje søjle, men også sammen med ngo'erne.
Fru kommissær, afslutningsvis så jeg gerne, at De beroligede os ikke kun med hensyn til denne brede fortolkning af begrebet sundhed, men også at De kunne forklare os, hvilke virkninger Amsterdam-traktaten kan have, for jeg er ikke sikker på, om ikke det ville være bedre at vente, indtil den er trådt i kraft.

Todini
Hr. formand, hvor er jeg dog glad for, at der også er mænd, der har sagt noget i denne debat, og hvor er jeg dog også glad for, at det er en så opmærksom mandlig formand, der har forsædet under denne del af forhandlingen. Det vil jeg gerne takke Dem for!
Det er meget vigtigt, at Europa føler pligt til at gribe ind i spørgsmålet om seksuelle overgreb mod kvinder og vold mod kvinder i det hele taget. Inden for det sidste år har vi alle sammen - alle vores regeringer, Europa-Parlamentet, Kommissionen og Rådet - bestræbt os på at få en fælles valuta og en fælles bank, og vi har bestræbt os på at sørge for, at euroen bliver en valuta, der kan modstå dollarens alt for store magt. Vi bestræber os alle sammen på, at finanserne på den ene eller den anden måde bliver centrum for vores opmærksomhed. Vi bør i lige så høj grad bestræbe os på at gøre bekæmpelsen af vold, og navnlig af vold mod kvinder, til et af hovedpunkterne i den europæiske kultur.
Man har talt om nye målsætninger i forbindelse med Daphne. Jeg er enig i, at man skal forfølge nogle nye mål, og jeg er også enig i debatten herom, men jeg mener, at der er behov for en ny og stadig større finansiering med hensyn til de programmer og projekter inden for Daphne, der er rettet mod kvinder og børn. Jeg vil gerne takke kommissær Gradin, fordi hun i sit indlæg kom ind på spørgsmålet om de såkaldte antivoldtægtsjeans. For ca. en måned siden blev der i Italien afsagt en tragikomisk dom, som har vakt stor forundring i hele verden.
For at provokere har jeg i dag taget jeans på og gjort opmærksom på det, ikke for at stille mig selv til skue, men fordi den italienske kassationsret og højesteret har slået fast, at en kvinde, der har jeans på, ikke kan voldtages. Jeans er en måde at undgå voldtægt på.
Vi ønsker ikke at fordømme kassationsretten, men at understrege mangelen på kultur. Det Europa, vi skal skabe, skal være et kulturens Europa! Og jeg vil gerne nævne endnu en nyhed, som jeg læste i går i den italienske presse, nemlig at lårkorte kjoler er en farlig provokation. I Østrig er en kvinde i lårkort blevet fyret, fordi hun havde lårkort på. Det alvorlige problem er dog, at man ikke forsvarede kvinden, men derimod manden, som fyrede hende, fordi det tilsyneladende var ham, der havde været udsat for sexchikane, eftersom han var blevet provokeret. Kommissær Gradin sagde, at vi skal forsvare kvinderne. Vi skal dog også tage os af mændene i de tilfælde, hvor det er nødvendigt, som mænd og som personer.

Marinucci
Hr. formand, jeg skal senere tale om den foranstaltning, der foreslås af Hautala, og lige nu vil jeg ikke komme ind på den 8. marts, selvom jeg gerne ville. Jeg vil i stedet henvende mig til fru Gradin, og først vil jeg gerne benytte mig af lejligheden til at takke hende for hendes arbejde. Jeg tror, at fru Gradins engagement med hensyn til dette emne samt hendes kraft, dygtighed, velvilje og storsindethed vil gå over i Den Europæiske Unions historie. Vi må ikke glemme, at det uden tvivl er hendes fortjeneste, at der i disse år har været en række aktioner til bekæmpelse af vold mod kvinder.
I den forbindelse vil jeg gerne anmode om, at vi går over til artikel 129, som man bør have et positivt syn på, da den giver Parlamentet meget mere magt. Parlamentet burde i teorien være glad for denne artikel, for når det kommer til stykket, bliver tidsfristerne måske kortere. Det er dog spørgsmålet, om programmet forbliver det samme. Man bør efter min mening tage sig af mændene. Jeg er faktisk overbevist om, at det kun er ved at tage sig af mændene, at de holder op med at mene, at når alt kommer til alt, kan kvinder købes, stjæles og fravristes andre i stedet for at erobres. Jeg er også enig i, at man bør tage sig af de kvinder, der er voldsofre. De har utvivlsomt også lidt en biologisk skade foruden den psykiske skade. Der er dog andre aktioner inden for Daphne-programmet, som vi er glade for. Jeg vil bare gerne vide, om overgangen fra artikel 235 til artikel 129 kommer til at ændre dette programs indhold. Det er nemlig lige præcis det, vi ikke ønsker.

Ghilardotti
Hr. formand, jeg vil også gerne rette en varm tak til kommissær Gradin. Jeg vil ikke gentage det, som mine kolleger har sagt, men der er ingen tvivl om, at det i høj grad er hendes fortjeneste, at de europæiske tendenser med hensyn til dette emne har vendt sig.
Jeg tilslutter mig det, som vores kollega Marinucci sagde om programmets omfang med artikel 129. Jeg vil gerne nævne et eksempel. I Italien har der, ligesom i andre lande, i mange år været kvindeorganisationer, som har sørget for at støtte kvinder, der har været udsat for vold, tage sig af dem, give dem husly og hjælpe dem med at blive genintegreret i samfundet. Dette sker også gennem nogle meget specielle former for hjem, hvor kvinderne kan søge tilflugt sammen med deres børn og få al den psykologiske og juridiske støtte, de har brug for, samt hjælp til at komme tilbage på arbejdsmarkedet. Hvis artikel 129 virkeligt kun begrænser sig til sundhedsaspektet, mener jeg dog, at det vil være meget lidt i forhold til den aktion, der allerede er i gang, og som så afgjort bør gøres mere omfattende. Selvom jeg mener, at vi som Europa-Parlament uden tvivl kommer til at spille en vigtigere rolle med artikel 129, fordi vi får mulighed for at gribe ind og hurtigt nå frem til en konklusion, er det dog vores og kommissær Gradins mål, at dette program skal tage sin begyndelse fra starten af år 2000. Jeg tror virkeligt, at det ville være en skam og et tilbageskridt, hvis det ikke lykkes os at medtage alle de aktioner, som der oprindeligt er taget højde for i Daphne-programmet.

Gradin
Hr. formand, jeg vil gerne takke alle for en meget interessant debat og Udvalget om Kvinders Rettigheder for den støtte, det har givet til kampagnen imod vold mod kvinder, og ligeledes for støtten til Daphne-programmet.
Mange af Dem har været bekymrede over, at vi er blevet nødt til at ændre retsgrundlaget for Daphne. Det må siges, at vi havde en lang debat i Kommissionen, før vi forelagde dette program for Rådet og Parlamentet, og vi kom til den konklusion, at artikel 235 ville have været det bedste grundlag. Det er grunden til, at vi foreslog den til begge institutioner. Under debatten sagde mindst fem lande - Tyskland, Storbritannien, Frankrig, Danmark og Belgien - meget kategorisk, at de ikke ville acceptere artikel 235. De ønskede artikel 129. Efter min opfattelse er det bedre at få en afgørelse om Daphne, og så kan vi efter et år se, om programmet kan forbedres. Måske er programmet snævrere, end vi oprindelig havde planlagt, men lad os få det startet nu, så kan vi se på situationen igen senere.

Formanden
Tak, fru kommissær.
Jeg har i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 37, stk. 2, modtaget et forslag til beslutning.

Sundhedssituationen for kvinder
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er anden betænkning (A4-0029/99) af Hautala for Udvalget om Kvinders Rettigheder om beretning fra Kommissionen til Rådet, Europa-Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget om sundhedssituationen for kvinder i Det Europæiske Fællesskab (KOM(97)0224 - C4-0330/97).

Hautala
) Hr. formand, De tillader sikkert mig at konstatere med hensyn til forrige diskussion, at fru Gradin har vores fulde opbakning til at få dette Daphne-program i gang, og vi kan sikkert fremover gennemføre et meget omfattende samarbejde i denne sag.
Men nu til et andet emne. Europa-Kommissionen har ladet udarbejde en beretning om sundhedssituationen for kvinder i Den Europæiske Union. Beretningen blev udarbejdet af Limerick Universitetet. Men det forvirrede Parlamentet lidt, at Kommissionen ikke rigtig drog nogle konklusioner af redegørelsen, men sendte den direkte til os og Rådet. Således er det så vores opgave som Parlament at opstille retningslinjer for, hvordan sundhedssituationen for kvinder skal forstås.
Det er sikkert helt klart, at den almene sundhedstilstand i mange henseender er forbedret, og således er også kvinderne sundere og lever længere. Men vi skal alligevel være opmærksom på, at der findes nye former for trusler mod kvinders sundhed. Som eksempel kan jeg nævne, at kvinderne i stigende grad skal sørge for familien som eneforsøgere. Det er kendt, at de har mange økonomiske problemer i den rolle, hvorfor det er klart, at kapacitet og ressourcer ikke er de bedst mulige til opretholdelse af alle mulige sundhedsforanstaltninger.
Der findes også en helt ny type sundhedstrusler, som rammer netop kvinderne, og som egentlig ikke tidligere er set i særlig stort omfang. Jeg henviser her til spiseforstyrrelser, anoreksi og bulimi. Dog må vi overraskende konstatere, at også unge mænd er begyndt at lide af spiseforstyrrelser. Karakteren af den slags problemer er så svær, at vi ikke ganske entydigt kan forklare, hvad det drejer sig om, men vi skal erkende disse fænomener og drøfte, hvad de kommer af. Hvorfor lægger samfundet et så stærkt pres netop på unge kvinder, så de reagerer på denne måde?
Det er et meget interessant tidspunkt at tage sundhedssituationen for kvinder frem, da Den Europæiske Union ved Amsterdam-traktaten har forpligtet sig at medtage mindst to sager, som har tilknytning hertil, i alle unionsaktiviteter. Det første aspekt, som skal være en del af unionspolitikken, er ligestillingen mellem kvinder og mænd. Det andet er, at folkesundhed også skal være en del af fællesskabspolitikken. I min betænkning konstaterer jeg, at vi her har en dobbelt udfordring, hvor vi skal realisere princippet om mainstreaming. Så vi har virkelig grund til at drøfte folkesundhedspolitikken i den kommende Union netop ud fra kvinders standpunkt.
Min første påstand er, at kvinderne er meget dårligt repræsenteret ved beslutningstagningen i sundhedssektoren. De er uden tvivl meget kraftigt repræsenteret som arbejdstagere, f.eks. som sygeplejersker. Men de er klart underrepræsenteret i ledelsen og ved beslutningstagningen. Jeg har kendskab til undersøgelser, som viser, at når kvinder kommer med i ledende opgaver inden for sundhedsplejen, ændres referencerammen. Der lægges mere vægt på forebyggelse, i stedet for blot at behandle sygdomme. Dette er et meget interessant eksempel, som påpeger, at kvinder også har deres egen måde at agere på, når de får lov til at tage beslutninger.
Så er der sygdomme, som udelukkende gælder for kvinder, specielt inden for plejen af den reproduktive sundhed. Det er vigtigt, at der sørges for, at en god og kvalitativ grundlæggende sundhedsservice, det være sig svangersskabsoplysning, moderskabsrådgivning eller gynækologi, er tilgængelig i alle kvindens livsfaser. Jeg har for nylig modtaget et brev fra Frankrig, som fortæller, at harmoniseringskrav for erhverv i Den Europæiske Union har skabt en fare for gynækologisektoren.
Så er der sygdomme, som virker anderledes på kvinder end på mænd: hjerte-kar-sygdomme samt alkoholisme. Også depressioner ser ud til at forekomme hyppigere hos kvinder. Alt dette skal vi drøfte uden at glemme, at når befolkningen bliver ældre, bliver der flere og flere af os aldrende kvinder i samfundet, og det stiller store krav til sundhedssystemet.

Redondo Jiménez
Hr. formand, fru kommissær, jeg vil gerne lykønske Udvalget om Kvinders Rettigheder med den betænkning, som det har fremlagt, og sige, at jeg grundlæggende er enig med den. Imidlertid vil jeg gerne fremhæve, at vi ikke ønsker at tillægge kvinders sundhed større betydning end mænds, men at de skal have lige vilkår. Det er dog nødvendigt at understrege, at nogle af de sundhedsproblemer, der berører kvinder, er anderledes og derfor kræver en specifik handling.
Jeg vil ikke endnu en gang beskrive kvinders sundhedssituation i Den Europæiske Union, for den er allerede blevet grundigt beskrevet, og ordføreren for det korresponderende udvalg, fru Hautala - som jeg ønsker tillykke med betænkningen - har allerede gjort det udtømmende, og beskrivelsen fremgår af alle dokumenterne. Derfor vil jeg kun fremhæve de punkter, som Miljøudvalget virkelig hæfter sig ved. Grundlæggende ønsker vi at sætte ind over for den primære forebyggelse, når der skal gennemføres ensretning af de foranstaltninger, som bør træffes i alle medlemsstater i forbindelse med kvinders sundhed, og som allerede er igangsat i nogle medlemsstater. Efter vores opfattelse bør områder som bekæmpelse af rygning og alkohol i hele den kvindelige befolkning styrkes med særligt fokus på de unge, eftersom statistikkerne afslører, at forbruget af både tobak og alkohol begynder i en stadigt tidligere alder, og det er vigtigt at træffe forebyggende foranstaltninger. Der bør også handles til fordel for en balanceret ernæring. Anoreksi, bulimi og karsygdomme optræder hyppigere og hyppigere og er, hvad angår de to førstnævnte, særligt vigtige hos de unge. Endvidere må der gøres en indsats for at forhindre spredning af aids, og dette skal også ske med fokus på oplysning af de unge. Disse forebyggende foranstaltninger bør især rettes mod ungdommen.
Der skal også tages hensyn til kampagner for sekundær forebyggelse, eftersom der her er store forskelle mellem medlemsstaterne, ligesom der i hele Den Europæiske Union bør igangsættes og gennemføres diagnosticeringsprogrammer for både livmoder- og brystcancer og gennemføres en systematisk screening af hele den kvindelige befolkning og især af risikogrupperne. Tidlig diagnosticering af diabetes bliver stadigt vigtigere, hvilket også gælder for hormonsubstitutionsbehandling, osteoporose osv. Endvidere bør det tilstræbes, at sundhedsstatistikkerne offentliggøres med kønsopdeling, da der er store forskelle, som skal tages i betragtning, når der skal træffes beslutninger, og disse statistikker er for øjeblikket ikke kønsopdelte.

García Arias
Hr. formand, det er anden gang inden for de seneste måneder, at vi drøfter en betænkning om kvinders sundhedsmæssige situation i Det Europæiske Fællesskab, og jeg ønsker ikke at gentage, hvad vi allerede sagde ved sidste forhandling.
Fru Hautala har gjort en kæmpe indsats for at forbedre betænkningen og især for at opnå enighed i Udvalget om Kvinders Rettigheder, hvilket giver os mulighed for endelig at vedtage denne betænkning. Af denne grund lykønsker jeg hende.
Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi har også analyseret Europa-Kommissionens rapport, der statistisk viser, at den proces, der forårsager en sygdom, er klart forskellig fra køn til køn, hvorfor det er nødvendigt at finde specifikke løsninger for problemer eller sygdomme, der er forskellige for kvinder, og at den offentlige sundhedsomsorgs generelle dækning er fundamental for kvinder, eftersom de stadig har lavere socialt og indkomstmæssigt niveau end den mandlige befolkning. Under alle omstændigheder mener Forskningsudvalget, at man rent statistisk bør kende folkesundhedssituation bedre, således at man ligeledes statistisk kan skelne mellem hyppigheden af sygdomme hos de to køn og uddybe analysen med aldersintervaller, indkomstniveau og hjemsted. Udvalget mener ligeledes, at det er nødvendigt at uddybe den videnskabelige forskning i årsagerne og egnede behandlinger af sygdomme som anoreksi og bulimi, som desværre har meget ødelæggende virkning på vores unges sundhed. Ligeledes bør man gå mere i detaljer med emnet erhvervssygdomme, der optræder hyppigere hos kvindelige arbejdere - netop i dag, den 8. marts. Det må understreges, at på grund af kvinders ringere mulighed for at organisere sig er der mindre kendskab til hyppigheden af erhvervssygdomme hos kvinder.

Marinucci
Hr. formand, man tøver stadig med at anerkende, at kvinders sundhed adskiller sig fra mænds, selvom der er et meget stort antal oplysninger, som påviser dette. Når man taler om sundhed, hvordan kan man så undgå at være klar over, at der er nogle aspekter ved kvinders sundhed, som naturligvis er forskellige fra aspekterne ved mænds sundhed? Mænd har ikke nogen reproduktive sundhedsproblemer, og det er relativt sjældent, at de har spiseforstyrrelser eller forstyrrelser, der har at gøre med livsstil. Mænds liv er helt forskelligt fra kvinders, og de bliver ikke lige så gamle som kvinder. Som det er nu, er aldringen et af de største problemer inden for alle sundhedsvæsener, og kvinderne er ofte de ældste blandt befolkningen samt undertiden de fattigste af de ældre. Kvinders sundhed adskiller sig fra mænds, hvilket blev anerkendt på konferencen i Beijing og var hovedpunktet på denne konference, hvor man anerkendte kvinders ret til beskyttelse af deres egen sundhed og ikke mindst af deres reproduktive sundhed.
Det er positivt, at Kommissionen har fremlagt en særberetning om kvinders sundhed, men det er nødvendigt at drage konsekvenserne heraf, og jeg vil gerne takke vores formand Hautala, der har reddet denne betænkning i sidste øjeblik ved at gøre den konkret, sammenhængende og konstruktiv. Hun beder nu med rette Kommissionen om at fortsætte og gå endnu længere, nemlig om at foreslå et særprogram. Vi ønsker, at der i sundhedsprogrammerne også tages højde for kvinders sundhed, og at der er mainstreaming i de programmer, der vedrører det høje beskyttelsesniveau, som først Maastricht-traktaten og siden hen Amsterdam-traktaten har anerkendt som værende Unionens pligt. Men vi vil mere end det. Vi vil nemlig også have et særprogram! Hvordan kan man undgå at være klar over, at dette er nødvendigt, navnlig med hensyn til informationen?
Kvinderne sørger ikke for sig selv. De er vant til at beskæftige sig med deres kæres sundhed, men de tager ikke hensyn til deres eget helbred, og tit glemmer de også forebyggelsen, fordi de skal tage sig af problemerne i familien. Når de opdager, at de er syge, er det allerede for sent. Der skal tilrettelægges nogle kampagner, så kvinderne ved noget mere og bliver bedre informeret, og så de bliver overbevist om, at de skal sørge for deres egen sundhed. Der skal tilrettelægges nogle informationskampagner, som er rettet mod familielægerne og de alment praktiserende læger, så disse - når de kommer hjem til folk for at tilse et sygt barn - henvender sig til kvinden og spørger hende, om hun bruger prævention, om hun sørger for sin egen sundhed, og om hun undgår de aborter, som hun kan undgå ved at benytte prævention. Familielægerne og de alment praktiserende læger burde benytte sig af enhver lejlighed til at få kvinderne til at tænke på sig selv og underkaste sig de undersøgelser, som naturligvis skal tilbydes dem, men som de også skal være i stand til at benytte sig af. Ofte benytter de sig ikke af disse lejligheder, og det er således nødvendigt med et særprogram for kvinder, der tager sigte på at informere såvel kvinderne som alle de ansatte inden for sundhedsvæsenet, så de tager sig af kvinderne. Vi kan ikke blive ved med at udskyde dette emne. I dag er det Den Internationale Kvindedag - og ikke kvindernes dag, sådan som dem, der ikke kan lide kvinder, siger. Det er den dag, som Clara Zetkin ønskede i 1912 for at skabe nogle bedre betingelser for kvinder. Vi ønsker, at kvinderne kommer til magten, og vi ønsker ikke mindst, at de er sunde, så de har styrke til at gøre dette på den bedst mulige måde.

Heinisch
Fru formand, kære kolleger, selvom vi i de seneste år har kunnet notere enorme fremskridt i vores viden om prævention, diagnose og behandling af sygdomme, som truer kvinders sundhed, er der stadigvæk et betydeligt efterslæb på dette område. Jeg takker fru Hautala hjerteligt for hendes betænkning.
Jeg mener, at det denne gang er lykkedes os at få succes med vores holdninger på vigtige områder og i overensstemmelse med de andre grupper. Betænkningen er koncentreret om det væsentlige, nemlig kvinders sundhed, og tager desuden højde for kompetencefordelingen i Den Europæiske Union. Formuleringerne i forbindelse med det omdiskuterede emne abort og det toksiske choksyndrom er udformet således, at de fleste parlamentsmedlemmer kan erklære sig indforståede hermed.
Alligevel er jeg stadig af den opfattelse, at emnet abort er vanskeligt at besvare for Den Europæiske Union. I forbindelse med diskussionen om graviditet stod imidlertid for os foruden barnets ret til liv og beskyttelsen af barnet en eventuel sundhedsrisiko, også psykisk, eller endda kvinders liv i centrum.
Jeg bifalder de emner i betænkningen, der er taget op, f.eks. samfundsbetingede sundhedsproblemer, der også viser, at levemåde, sociale betingelser og et sundt livsstilsskifte er afgørende faktorer for sundheden. Kravet om, at kvinders sundhed formuleres eksplicit og tages med i betragtning i Kommissionens nye handlingsprogram Sundhed, betragter jeg som godt og rigtigt.
Med henblik på en forbedring af sundhedssituationen for kvinder er det vigtigt at træffe målrettede foranstaltninger til oplysning, forebyggelse og fremme af sundheden. Kvinder skal være bedre informerede og også integreres i planlægningen og gennemførelsen af præventionsprogrammer. Da kvinder lever længere end mænd og har en lavere dødelighedsrate på alle alderstrin og ved alle dødsårsager, får man generelt det indtryk, at kvinder er sundere end mænd. Imidlertid er prisen for en længere levetid en risiko for at blive kronisk syg og svag. Lægger man ved vurderingen af sundhedstilstanden derimod vægt på indikatorer, som foruden dødelighed også inddrager sygdom og handicap, viser det sig, at kvinder i næsten alle aldersgrupper har en dårligere sundhedstilstand end mænd. Dette gælder især for ældre kvinder. Man skal derfor nå frem til, at kvinder får flere muligheder for at opleve deres sene leveår ved godt helbred, i større uafhængighed og med færre handicap.

Kestelijn-Sierens
Fru formand, fru kommissær, kære kolleger, forbedringen af kvinders sundhedssituation var en af de 12 strategiske målsætninger under konferencen i Beijing. Amsterdam-traktaten, der træder i kraft om kort tid, udvider samtidig Unionens beføjelser på området for den offentlige sundhed og på området for lige muligheder. Der er ikke længere nogen undskyldning for ikke at arbejde på en sundhedspolitik for kvinder. Og ydermere er der behov for en sundhedspolitik for kvinder. Der findes sygdomme, der er særlige for kvinder, der optræder oftere hos kvinder, der optræder anderledes hos kvinder end hos mænd, og ved fastlæggelsen af denne politik er følgende punkter de vigtigste. En kønsspecifik indstilling i sundhedsvæsenet kan nedbringe omkostningerne ved dette. En bedre forebyggelse, bl.a. ved hjælp af opnåelige sundhedsmålsætninger, for så vidt angår sygdomme, som kvinder på højere alderstrin først og fremmest kæmper med, så som osteoporose, visse cancer- og hjerte-kar-sygdomme, kan forbedre livskvaliteten for kvinder. En ligeværdig og tilstrækkelig adgang til sundhedsvæsenet er uden for Unionen, men også i medlemslandene stadigvæk nogle gange et problem.
Min gruppe står traditionen tro skeptisk over for den alt for store indblanding af Europa på politiske områder, der egentlig kan ordnes på nationalt niveau. Vi vil med andre ord ikke gøre vold mod subsidiaritetsprincippet. Vi anerkender vigtigheden af en særlig sundhedspolitik på europæisk niveau og mener, at denne nemt kan gennemføres, hvor det handler om forebyggelse, stimulering og koordinering. Derfor vil vi stemme mod punkt 10, 11, 16 og en del af punkt 24. Vi vil også advare imod de for tunge budgetmæssige implikationer, som helheden af anmodninger om studier og undersøgelser som beskrevet i betænkningen, vil medbringe.
Personligt ønsker jeg at lykønske ordføreren med den måde, hun har tilpasset betænkningen efter omfattende samråd med grupperne. Betænkningen fra fru van Dijk var uaccepabel for os, og vi kunne ikke godkende den. Denne betænkning er langt bedre og angiver i det mindste tydeligt dette Parlaments prioriteter på området sundhedspolitik for kvinder.

Theonas
Fru formand, i dag den 8. marts, kvindernes internationale kampdag, er det på sin plads at standse lidt op ved kvindebevægelsens fortsatte og utrættelige kampe, som har ændret og stadig ændrer meget ikke kun for kvinderne, men for hele samfundet.
Styrken i disse kampe må vi i dag ære og samtidig betone nødvendigheden af, at de fortsætter, eftersom der stadig findes visse uløste kritiske problemer, og der hele tiden opstår andre nye, som truer de opnåede rettigheder.
Kvinderne udgør fortsat en af de svage befolkningsgrupper, eftersom deres rettigheder bliver overtrådt, bl.a. dem, der omhandler sundhed. De bliver ofte groft overtrådt af det nuværende socioøkonomiske system. Det er det første, vi må erkende, hvis ikke vi ønsker, at den 8. marts blot skal være en lejlighed til jubilæumskroner.
Over alt på vores planet rammer den langsommelige udvikling af kultur og økonomi, sult, nød, krige og konflikter, konservative og bagstræberiske sociale og økonomiske ændringer kvinden og hendes rolle i økonomien, samfundet og familien hårdt.
Betænkningen af Hautala fremviser interessante forslag over for de meget alvorlige sundhedsproblemer, som kvinderne står over for, og jeg vil gerne lykønske ordføreren med hendes arbejde.
Men jeg må spørge mig selv, om det er muligt at forstå og intensivere en kampagne for problemerne i kvindernes sundhedssituation samt det institutionaliserede forsvar mod al form for diskrimination mod dem inden for rammerne af et socioøkonomisk system, der kommercialiserer alting og underlægger den offentlige sundhed ØMU'ens hårde finanspolitik. Om det er muligt at realisere en politik, der reelt beskytter kvinderne, uafhængigt af en nyorientering og en fundamental omorganisering af modellen for vores samfunds udvikling. I forbindelse med planerne og måderne for udnyttelse og undertrykkelse, i forbindelse med taktikken mod diskriminationen bør kvinderne komme frem og sammen med mændene gøre deres krav gældende inden for rammerne af en bred folkelig kampfront i hvert enkelt land. Den 8. marts og kamptraditionerne, der knytter sig til den, viser vejen. Lad os altså følge den.

Seillier
Fru formand, på grund af den korte tid, jeg har til min rådighed, vil jeg koncentrere mig om det afsnit i vores kollegas betænkning, som omhandler den reproduktive sundhed. Termen er en smule forvirrende, og jeg går ud fra, at dette betyder alle de sundhedsspørgsmål, der er i forbindelse med kvindens evne til at sætte børn i verden.
Jeg er fuldstændig enig med Dem, når De i stk. 8 kræver, at »forsorg inden for reproduktiv sundhed bør være let tilgængelig«, og når De i stk. 12 anmoder om, at »der gøres opmærksom på fordele og ulemper ved hormonbehandlinger i forbindelse med menstruationsgener og gener under klimakteriet, og at der forskes inden for alternative behandlinger«.
Når det er sagt, kære kollega, så jeg gerne, at De gik endnu længere, og at De præciserede fordele og ulemper ved hormonel prævention. På dette punkt kan jeg imidlertid ikke følge Dem. Jeg kan ikke følge Dem i Deres henstilling i stk.10, hvor De kræver, at man fremmer en »fri adgang til prævention«. Skal dette forstås som en adgang uden lægelig kontrol, der er uundværlig ved anvendelse af hormonal prævention, eftersom denne forstyrrer hormonsystemet og den naturlige hormonbalance? Her kan jeg ikke følge Dem. Jeg mener, at en fri adgang uden lægelig kontrol kan være skadelig for kvinders helbred.
Inden for rammerne af STOA har jeg, i forbindelse med verdenskonferencen om kvinder i Beijing, fået foretaget en undersøgelse af følgerne for helbredet af forskellige former for prævention i Europa samt af den videnskabelige troværdighed ved metoder til den såkaldte naturlige familieplanlægning. Denne undersøgelse blev desværre afsluttet for tidligt. Den burde genoptages, for jeg tror, at man i overensstemmelse med de beslutninger, der blev vedtaget af Parlamentet den 11. marts 1994 og den 28. oktober 1994, skal respektere kvindernes ægte valgfrihed. Kvinderne skal vide, hvad der står på spil i forbindelse med de forskellige former for prævention, og at de uden fare for deres helbred kan vælge alternative metoder.

Gradin
Fru formand, først vil jeg takke udvalget for en konstruktiv betænkning om kvinders sundhed. Ordføreren, Heidi Hautala, har gjort et udmærket stykke arbejde. I sin første sundhedsrapport om en specifik gruppe mennesker har Kommissionen valgt at behandle kvinders sundheds- og sygeplejeproblemer. Rapporten omhandler de vigtigste udviklingstendenser ved kvinders sundhed. Den indeholder også en oversigt over kvinders sygdomsmønstre og faktorer, som er afgørende for kvinders sundhed. Endvidere tager rapporten særskilte problemer op, f.eks. spiseforstyrrelser, hiv, aids, familieplanlægning, abort, klimakteriet og vold mod kvinder.
Kvinders sundhedsproblemer er, som mange har påpeget, delvis anderledes end mænds. Vi er derfor nødt til at sørge for, at sundheds- og sygeplejesektoren er opmærksom på disse forskelle. Samtidig skal der afsættes tilstrækkelige ressourcer. Jeg er også enig med ordfører Hautala i, at vi er nødt til at kræve bedre informationsindsamling om kvinders sundhed. Det er vigtigt, at der tages hensyn til forskellene mellem kvinder og mænd i den medicinske forskning. Vi ved f.eks, at de fleste dyreforsøg udføres på dyr af hankøn. Ved anvendelsen af medicinske præparater, som kun er blevet testet på det mandlige køn, kan dette medføre uønskede og negative virkninger hos kvinder.
Kommissionen har allerede taget en række initiativer for at fremme kvinders sundhed. Der er blevet foretaget en undersøgelse af knogleskørhed hos ældre kvinder. Den rapport udkommer snart. EU støtter også projekter som f.eks. undersøgelser af forventet levetid og almen sundhedsudvikling samt sygdoms- og dødelighedsstatistik. I disse undersøgelser har vi lagt stor vægt på kønsperspektivet. Der vil også blive givet støtte til undersøgelser af cancer samt aldersrelaterede sygdomme og sundhedsproblemer blandt kvinder.
Siden 1996 har Kommissionen ledet et specielt program til forebyggelse af aids og visse andre smitsomme sygdomme. Inden for rammerne af dette program gives der støtte til flere særlige kvindeprojekter. Sidste år tog vi f.eks. initiativ til et netværk for at modvirke spredningen af aids blandt kvinder i Middelhavslandene. For nylig fremlagde Kommissionen en rapport om gennemførelse af direktivet fra 1995 om foranstaltninger for sundhed og sikkerhed på arbejdspladsen for gravide kvinder og kvinder, som for nylig har født et barn eller ammer, det såkaldte Pregnant Workers' Directive. Kommissionens konklusion er i det store hele positiv, hvad angår gennemførelsen af direktivet, men desværre er der flere medlemslande, som ikke har gennemført det i sin helhed. Kommissionen har derfor indledt en overtrædelsessag mod disse lande. Det gælder bl.a. retten til sygeorlov, retten til to ugers obligatorisk barselsorlov samt forbuddet mod at lade gravide kvinder arbejde i sundhedsskadelige erhverv.
Et andet vigtigt instrument er direktivet om forældreorlov fra 1996. Det giver, som De ved, alle arbejdstagere uanset køn ret til mindst tre måneders ubetalt orlov til at passe egne børn under otte år.
Inden for rammerne af programmet om ligestilling mellem kvinder og mænd har Kommissionen fremlagt en rapport om repræsentationen af kvinder inden for sundheds- og sygeplejen. Rapporten omfatter offentlige og halvprivate sundheds- og sygeplejeinstitutioner i samtlige EU-lande. Der er gennemført en kvalitativ undersøgelse af kvinder i beslutningstagende stillinger i Frankrig, Italien og Sverige. Resultatet viser, at flere kvinders deltagelse i beslutningstagningen inden for sundheds- og sygeplejen har positive virkninger. Kvinder indfører nye behov, idéer og vurderinger i arbejdet. Desuden repræsenterer de ofte en anden lederstil og andre beslutningsformer.
Kommissionens strategi om mainstreaming betyder, at alle fælles politiske områder og foranstaltninger skal mobiliseres for at opnå ligestilling mellem kvinder og mænd. Unionens sundhedspolitik er ingen undtagelse. Også inden for dette område er vi nødt til tage hensyn til kønsforskelle. Parlamentet og især Udvalget om Kvinders Rettigheder har med betænkningen på en værdifuld måde bidraget til dette arbejde.

Formanden
Mange tak, fru kommissær Gradin.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.

Integrering af lige muligheder i fællesskabspolitikker
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0072/99) af Eriksson for Udvalget om Kvinders Rettigheder om Kommissionens situationsrapport om opfølgningen af Kommissionens meddelelse: »Integrering af lige muligheder for kvinder og mænd i alle fællesskabspolitikker og -aktioner« (KOM(98)0122 - C4-0234/98).

Eriksson
Fru formand, det var dejligt at høre kommissær Gradins afsluttende ord om, at ligestilling skal gennemsyre alle politiske områder, og at sundshedsområdet ikke er nogen undtagelse. Men da jeg nu har studeret rapporten fra Kommissionen om netop indførelsen af ligestilling mellem kvinder og mænd i Fællesskabets politik, kan jeg lidt ironisk sige, at jeg håber, at den er en undtagelse - en positiv undtagelse.
Ud over rapporten har jeg også studeret andre handlinger, f.eks. fra Europarådet og FN. Jeg gjorde dog ophold for at drage en sammenligning til Beijing-deklarationen. Vi forpligter os ganske vist ikke til den, men vi har alligevel siden 1995 lagt vægt på netop gender mainstreaming i politisk og andet arbejde. Frem for alt er det kapitel 5, som efter min vurdering netop berører Den Europæiske Union.
Når jeg sammenligner Kommissionens rapport med dette, kan jeg konstatere, at der ikke er kommet nogen grundlæggende forandringer i stand, at der ikke findes klart definerede mål og ansvarsmekanismer, samt at forandringer i den indre dynamik, herunder forandringer i vurderinger, fremgangsmåder og rutiner, ikke har fundet sted. Den Europæiske Union har ikke en aktiv og synlig ligestillingspolitik, bl.a. ved opfølgning og evaluering af sit arbejde og sin politik.
Kommissionen konstaterer helt rigtigt, at der er sket fremskridt, men at der også er forhindringer og mangler. De foranstaltninger, som hidtil er blevet truffet, har ikke påvirket helheden eller Fællesskabets politiske indstilling. Kommissionen anser de største forhindringer for at være den manglende bevidsthed om ligestillingsspørgsmål i beslutningstagningen, mangel på menneskelige og økonomiske ressourcer samt mangel på ekspertise i emnerne. Som ordfører mener jeg dog, at det er det første punkt, som er det absolut centrale, nemlig den manglende bevidsthed om ligestillingsspørgsmål i beslutningstagningen. Denne mangel på bevidsthed er desværre ikke bare gældende i Kommissionen, men den er gældende i og gennemsyrer store dele af vores samfund, og jeg vil påstå, at den også i meget høj grad er gældende her i Parlamentet. At 28 % kvinder ikke er repræsentativt for befolkningen som helhed, ved vi, men sådan ser det ud i denne beslutningstagende institution.
Det er vi naturligvis nødt til at gøre noget ved. Udvalget fremlægger med min betænkning flere efter vores mening gode forslag. For at glæde os alle kan jeg desuden forsikre, at disse forslag ikke koster en eneste euro ekstra.
Kommissionen kan og bør tage initiativ til klare mål og ansvarsmekanismer, samarbejde med nye politiske aktører, forbedring af arbejdsmetoderne og evalueringsmåden, den bør undersøge sine strukturer og bibringe beslutningsprocessen en balanceret kønsfordeling, hvilket jo også gælder for Parlamentet.
Vi kan stadigvæk se, at kvinders værdi på arbejdsmarkedet er betydeligt lavere end en mands. Dette er et fænomen, som ikke har ændret sig i løbet af flere århundreder, men forhåbentlig sker det - ganske snart - i det kommende århundrede.
Dette er altså nogle af de spørgsmål, som udvalget håber at vi kan samarbejde med Kommissionen om - som et fortsat og ligeværdigt udvalg.

Kokkola
Fru formand, fru kommissær, i dag er det den 8. marts, og jeg vil også gerne sige et par ord, for for mig er det mere en dag til at mindes end en festdag. En dag til at mindes de kvinder, der har stået i første række i kampene for lige rettigheder, lige muligheder. Dagen den 8. marts er et symbol på den fortsatte kamp, en regnskabets dag over hvad kvinderne har opnået, en dag til bevidstgørelse og spekulation.
Ved denne lejlighed vil jeg gerne endnu en gang betone, at vi er solidariske med alle de kvinder i verden, der sætter deres liv på spil for at kæmpe mod totalitarismen, mod enhver plan for et samfund, der skubber kvinderne til side. De kæmper mod vold og racisme, de kæmper for demokrati og menneskerettigheder, de kæmper for deres overlevelse mange steder på jorden, hvor fattigdom endnu er en svøbe, eller hvor der er krigstilstand.
Jeg vil gerne takke min kollega, Marianne Eriksson, for hendes virkeligt fremragende betænkning og for det, hun har fortalt os. Det er vigtigt, at Europa-Kommissionen med sin situationsrapport lover en fortsættelse samt nedskriver Kommissionens vilje til at fremme ligestillingspolitikken frem for andre politikker. Af denne situationsrapport fremgår det tydeligt, at integrationen af politikken om lige muligheder er en langvarig politik. Det fremstår tydeligt af de forhindringer, som Kommissionen så ganske rigtigt påpeger for realiseringen af denne politik. Men jeg er dog helt overbevist om, at i forbindelse med visse politikker bør Europa-Kommissionen nedsætte eller forstærke særlige mekanismer for integrationen af ligestilling, såsom f.eks. inden for nye teknologier og edb samt inden for forskning, hvor tilgangen af kvinder er mærkbart lav. Ligeledes er det nødvendigt at integrere kønsdimensionen i alle lovgivninger, programmer og handlingsplaner. Kommissionen bør fortsat tilskynde medlemsstaterne til at tage initiativer til fremme og anvendelse af den såkaldte mainstreaming, og vi bør også selv presse vores regeringer i denne retning.
Det skal endnu en gang betones, hvor vigtige de statistiske data efter køn er for vurderingen og planlægningen. Punkter, hvor man i Europa-Kommissionens situationsrapport bemærker svagheder. Budskabet i denne situationsrapport, men så sandelig også fra Parlamentet, må være dobbelt. Dels en systematisk anvendelse af analysen af kønsdimensionen og dens følger på alle EU's politikker og aktiviteter, og dels en fortsættelse og en forstærkning af de særligt positive aktiviteter til fremme af lige muligheder.
Til sidst, fru formand, vil jeg gerne sige, at for at alt dette kan ske, er det naturligvis påkrævet med de nødvendige bevillinger, men også egnede personer, for analysen af kønsdimensionen kan kun laves af personer, der er uddannet rigtigt. Det er nødvendigt med viden og information. Jeg vil også gerne betone, at det er nødvendigt med et femte handlingsprogram, og det håber jeg at høre kommissæren kundgøre.

Lulling
Fru formand, det er ganske sikkert et godt varsel, at vi i dag i forbindelse med kvindernes internationale dag har lejlighed til at fremhæve den berømte mainstreaming, dette gode koncept, der består i at integrere lige muligheder for mænd og kvinder i alle Fællesskabets politikker og aktioner.
To år efter Kommissionens vedtagelse af meddelelsen om mainstreaming er det tydeligt, at fremskridtene er temmelig beskedne, og at der endnu er lang vej både på internt og eksternt niveau.
På trods af de gode intentioner, som man forsikrer os om, forekommer resultaterne således temmelig ubetydelige, og der findes fortsat adskillige forhindringer og mangler både med hensyn til en afbalanceret deltagelse af mænd og kvinder i beslutningsprocessen og i gennemførelsen af fællesskabspolitikkerne.
Derfor mener jeg, at Kommissionen i dag må bekræfte sit dybe engagement med hensyn til udviklingen af en aktiv og synlig politik om lige muligheder.
Ikrafttrædelsen af Amsterdam-traktaten og et øget juridisk grundlag for lige muligheder mellem mænd og kvinder skal gennemføres for at planlægge positive aktioner og træffe alle forholdsregler, om jeg så må sige - for at bruge de Gaulles militærjargon - med henblik på at gennemføre ligestilling og lige muligheder for mænd og kvinder, som vi er alt for langt fra i mange henseender.
Jeg vil gerne understrege her, at mainstreaming ikke overflødiggør den specifikke ligestillingspolitik, som indtil nu er udformet gennem direktiver og fælles handlingsprogrammer.
Jeg vil benytte mig af lejligheden til på ny at minde om, at vi forventer af Kommissionen, at den langt om længe fremsætter forslag om en ændring af det »coffeinfri« direktiv fra 1986 om lige behandling af selvstændige, herunder medhjælpende ægtefæller. Med undtagelse af to rundbordsmøder, hvor Parlamentet enstemmigt fremsatte forslag om en europæisk rammestatus for medhjælpende ægtefæller - disse millioner af arbejdstagere, der er usynlige i vores samfund, og som for størstedelens vedkommende er kvinder - er der indtil nu ikke blevet fulgt op på min betænkning.
Denne status, som det ændrede direktiv fra 1986 opridser rammerne for, bør medføre en obligatorisk indregistrering af medhjælpende ægtefæller, en selvstændig social sikring og navnlig en obligatorisk pensionforsikring. Den skal gøre en ende på alle de tilfælde af diskrimination, som medhjælpende ægtefæller udsættes for f.eks. i firmaerne, erhvervsorganisationerne, i tilfælde af skilsmisse, og jeg kunne blive ved.
De kan være forsikret om, fru kommissær, at Udvalget om Kvinders Rettigheder med stor omhyggelighed vil overvåge - og dette inden for rammerne af dets kompetence, som skal gendefineres og styrkes efter valget den 13. juni - Kommissionens opfølgning på denne diskussion og vores betænkning. Jeg håber ikke, fru formand, at Parlamentet selv og de politiske grupper ignorerer konklusionen i punkt 19 til 22, navnlig med hensyn til en styrkelsen af Udvalget om Kvinders Rettigheders kompetencer og ikke en nedlæggelse af udvalget, som nogle af kollegerne ønsker.

Larive
Fru formand, kære kolleger, efter min jomfrutale i 1984 om ligeberettigelsespolitik holder jeg nu min tale som gammel mø. Jeg vil nævne tre punkter. For det første mener jeg efter syv ligeberettigelsesdirektiver, at kronen på værket af den europæiske lovgivning skal være direktivet om bevisbyrde. Ærlig fordeling af bevisbyrden på arbejdsgiver og arbejdstager gør det muligt for kvinder at befæste de rettigheder, som de opnår fra de syv ligeberettigelsesdirektiver. Jeg mener, at vi må være mere tilbageholdende og overlade eventuel lovgivning til de sociale partnere.
For det andet skal vi stadig rette det, der er skævt, ud. Med andre ord, positiv særforanstaltning er nødvendig indtil de eksisterende tærskler, arven fra fortiden, nedbrydes. Indtil det, der er skævt, er rettet ud.
For det tredje må vi forhindre nye tærskler med kvinde og magt, med mand og magt. Den største udfordring i det 21. århundrede på ligeberettigelsesområdet er denne mainstreaming, integreringen af lige mulighder i al europæisk politik. Amsterdam-traktaten giver et godt retsgrundlag herfor. Det er en smuk, men også en farlig tanke. Smuk fordi den er mere effektiv end konstant at lave ny lovgivning, forudsat den forvaltes godt. Den er også farlig, fordi den kan tjene som lynafleder, som sutteklud, som papirtiger. Derfor er størst mulig årvågenhed, sund mistænksomhed og forholdsreglerne fra fru Erikssons gode betænkning påbudt. Hun kræver med rette opdeling efter køn i statistikker, som f.eks. også ordfører Hautala beder om. Hun har lavet en bedre betænkning end ordfører van Dijk, men bedre er stadig ikke god.
Vi vil også have flere kvinder i beslutningsdannelsen. Kommissær Flynn har vel at mærke nul kvinder i sit kabinet. Kommission og Parlament har en femtedel kvindelige politiske tjenestemænd i de lavere regioner. Mainstreaming betyder at bygge uden tærskler i stedet for først at opbygge tærskler og derefter højtideligt bryde dem ned igen. Mainstreaming betyder også ligeberettigelseseffektrapportering. Det, som den liberale Cars, en mand for øvrigt, beder om i punkt 21, er en interinstitutionel arbejdsgruppe mellem Parlament og Kommission og en overvågningsgruppe inden for Europa-Parlamentet nødvendig.
Kan vi nedlægge Udvalget om Kvinders Rettigheder? Nej, det har vi stadig brug for som vagthund, fordi denne mainstreaming skal opfyldes. Det betyder efter min mening også, at man ud over det fuldstændige medlemskab af et andet udvalg også må kunne være medlem af Udvalget om Kvinders Rettigheder. Der må ikke være nogen neutralisering, ellers lukker vi luften ud af ballonen, ellers får vi isoleret fanatisme.

Hyland
Fru formand, jeg glæder mig over denne mulighed for kort at sige noget om denne betænkning, der drejer sig om lige muligheder for kvinder og mænd i alle Fællesskabets politikker og aktiviteter. Jeg vil gerne specifikt henvise til behovet for en sådan integreret politik for kvinder i landdistrikterne, for indtil nu har der kun været et begrænset antal passende beskæftigelsesmuligheder, så kvinder har været nødt til at rejse til vækstcentrene omkring byerne for at finde beskæftigelse. Det er utilfredsstillende og har i væsentlig grad bidraget til affolkningen af landdistrikterne. Det er et alvorligt socialt og økonomisk problem, som alle, herunder Parlamentet og de nationale regeringer, erkender - måske noget sent - og som vi nu bestræber os på at korrigere gennem en politik for udvikling af landdistrikterne.
Eftersom jeg går ind for politikkerne for landdistrikterne, mener jeg nu, at de ikke kan opnå deres fulde effekt, medmindre man får en integreret national og regional politik. Medmindre vi skaber bæredygtig beskæftigelse på regionalt niveau og inden for rammerne af denne betænkning passende beskæftigelsesmuligheder for kvinder, vil den økonomiske og sociale bæredygtighed i landdistrikterne blive bragt yderligere i fare. Hvis landdistrikterne ikke er økonomisk og socialt attraktive for kvinder, vil det være umuligt at bevare levende og vitale samfund der.
Sådanne politikker er relevante for alle kvinder på landet, men jeg vil gerne specielt henvise til den ofte glemte rolle, som landbrugets kvinder har. Jeg er sikker på, at Parlamentet er enig i, at mange familiebrugs bæredygtighed vil blive bragt i fare inden for rammerne af de igangværende drøftelser om Agenda 2000. Hvis vi mener det alvorligt med at bevare den europæiske form for landbrug, som nævnes i Santer-forslagene, må vi skabe passende beskæftigelse for både kvinder og mænd uden for landbruget.
Jeg vil gerne anerkende og udtrykke min respekt for det væsentlige bidrag, som kvinder har ydet til arbejdet i de frivillige organisationer i lokalsamfundene. Deres rolle må imidlertid ikke begrænses til frivilligt samfundsrelevant arbejde. De har ret til, hvis de ønsker det, at deltage i arbejdet med at opbygge nationerne og til mulighed for meningsfuld betalt beskæftigelse.

Kerr
Fru formand, som koordinator for Gruppen De Grønne i Udvalget om Kvinders Rettigheder vil jeg gerne understrege vigtigheden af, at mænd støtter kvinder, når det gælder om at få ligeret i Den Europæiske Union. Jeg er sammen med min kollega hr. Mann og et par andre aktive i Udvalget om Kvinders Rettigheder for at støtte disse mål. Jeg ønsker blot, at vi havde helhjertet støtte fra mange af de andre mænd her i Parlamentet, herunder dem, der prøvede at afskaffe Udvalget om Kvinders Rettigheder tidligere i år. Jeg er glad for, at vi indtil nu har kunnet modstå dette, og det må vi også gøre i fremtiden.
Jeg komplimenterer fru Eriksson for hendes betænkning. Den viser klart, at lige muligheder og mainstreaming er gode mål. Men vi har kun bevæget os ganske lidt i retning af dem. Vi vil ikke nå dem, før mændene i Den Europæiske Union tager dem alvorligt. Og det begynder lige fra toppen, i ledelsen af Ministerrådet, alle disse mandlige ledere, der ikke tager det alvorligt. Jeg medtager min egen regering her. Den har ikke noget godt ry i dette spørgsmål. Tony Blair glemte at udnævne en minister for kvinder, kaldte så Harriet Harman tilbage og gav hende jobbet som viceminister for velfærd også og fyrede hende så, fordi hun måtte gennemføre upopulære afgørelser. Nu har han givet jobbet til lederen af Overhuset, og spørgsmålet om kvinders rettigheder synes at være totalt forsvundet.
Ved i realiteten at fravælge tre af vores kvindelige kolleger - Sue Waddington, Labour-talsmanden for kvinders rettigheder, Christine Oddy og Veronica Hardstaff - har lederen af Labour ydet et dårligt bidrag til at få kvinderne genvalgt til Europa-Parlamentet. Vi bør se på resultaterne i medlemsstaterne, hvis vi ønsker at nå vores mål om ligebehandling.

Maes
Fru formand, fru kommissær, jeg lykønsker også Kommissionen. Syv direktiver, det er trods alt noget. Kvinderne i Europa ved, at Kommissionen føler noget for kvinderne. Men der er stadig fantastisk meget arbejde at gøre med hensyn til beskæftigelse og lige aflønning f.eks. Jeg ville også sige, at mændene sakker bagud med hensyn til omsorgsarbejde såvel i som udenfor familien.
Det, der vejer tungest for os i øjeblikket, er dog den magtulighed, der stadig er fremherskende. Det er en uretfærdighed, som vi må bekæmpe. De nordlige lande gør det virkelig godt med deres 37, 6 %, og Europa- Parlamentet står sig godt med sine 28 % mod de 13, 1 % kvinder, der deltager i beslutningstagningen på det højeste niveau i hele verden. Men det er dog stadig alt i alt langt fra det paritetiske demokrati, vi drømmer om. Det er trods alt en demokratisk ret, at samfundet ser sig afspejlet i de beslutningstagende organer, som har forbindelse til det. Det vil i alle tilfælde være nødvendigt, at Kommissionen bliver ved med at køre på, så medlemslandene træffer forholdsregler om at gøre denne afspejlning til et faktum.
Kvinder ville så anerkende sig selv mere, føle sig mere interesseret, se deres problemer anerkendt som politiske problemer og ville også føle sig mere tiltrukket af det politiske område. Denne vekselvirkning er vi langt fra at have i dag.
I forbindelse med mainstreaming er der naturligvis allerede sagt meget godt. Jeg vil istemme. Lige muligheder på alle niveauer, i alle aktioner, og at gå kønseffekter efter på alle områder og også at lave instrumenter til dette, så det kan ses, om der nu også gøres fremskridt. Men dette må ikke blive et alibi for pludselig at gøre en ende på en række positive særforanstaltninger til fordel for kvinder, som der stadig er et stort behov for. Det er ikke kun tilfældet i Europa. Jeg tænker på bestemte tilfælde i udviklingslande, hvor man uden videre standser aktioner for kvinder, fordi alt nu pludselig skal være mainstreaming. Vi har ingen nytte af denne sloganmetode. Vi vil have, at kvinder virkelig kan tage det skridt, som de nogen gange har brug for, så de kan gøre fuld brug af denne mainstreaming.
Jeg håber, at Udvalget om Kvinders Rettigheder vil blive ved med at overvåge dette, fordi vi har brug for dette udvalg. Det er således også én af de positive aktioner.

Seillier
Fru formand, jeg kan tilslutte mig alt det, min kollega fru Lulling sagde om behovet for en status for den medhjælpende ægtefælle, hvilket berører mange kvinder i Unionens forskellige lande. Jeg så gerne, at man i teksterne - både i Kommissionens tekster og i de forskellige tekster på europæisk niveau - udryddede et udtryk, som jeg finder chokerende i forbindelse med dette tema om lige muligheder for mænd og kvinder, nemlig udtrykket »ikkeaktive kvinder«. Der findes mange millioner af disse kvinder i Europa, og man kan ikke give dem dette navn, blot fordi de deltager i aktiviteter eller arbejde, der er ulønnet.
Jeg ønsker, at man genoptager betænkningen fra vores kollega Keppelhoff, som efterhånden ligger 10 år tilbage i tiden, og som indeholdte en undersøgelse af den økonomiske værdi af det ulønnede arbejde, som kvinder udfører. Vi må udvide vores økonomiske opfattelser med henblik på at medregne ulønnet arbejdes andel af landenes BNP. Jeg mener, at dette er vigtigt for det emne, der behandles her.
På den anden side fremstår den totale marginalisering af barselsorloven i dens forskellige dimensioner som en stor uretfærdighed i forbindelse med det tema, vi behandler i dag. Jeg mener, at vi nødvendigvis må tage fat på dette problem med henblik på at opnå større retfærdighed mellem mænd og kvinder i Unionens forskellige lande.

Raschhofer
Fru formand, ligeberettigelse og lige muligheder for mænd og kvinder anerkendes ubestridt som et grundlæggende princip i forbindelse med demokratiet og menneskerettighederne. Denne anerkendelse afspejles i Amsterdam-traktaten, der gør mainstreaming til en målsætning for Unionen, eller også i forankringen af princippet om lige muligheder som fjerde søjle i EU's beskæftigelsespolitik.
Den første situationsrapport fra Kommissionen viser dog, hvor meget krav og virkelighed kolliderer. Det hedder således: »De hidtil trufne foranstaltninger har ikke påvirket de centrale fællesskabspolitikker i nogen større udstrækning.« Det bør give os stof til eftertanke. Det handler ikke mindst om bevidsthedsdannelse, bevidsthedsændring og større bevidsthed om kønsaspektet blandt de forskelligste beslutningstagere på de forskelligste områder af samfundet. Men netop som kvinde ønsker jeg ikke, at barnet kastes ud med badevandet. Opnår man virkelig en merværdi for kvinder ved at stille et krav om en proportional repræsentation af kønnene i stillinger, der er forbundet med en beslutningstagende funktion? Handler det om kvantitativ mainstreaming eller om kvalitativ mainstreaming? Hvis jeg har fået succes i mit job, er det ikke, fordi jeg er kvinde, men fordi jeg har ydet et godt stykke arbejde. Jeg ved, at jeg deler opfattelse med mange kvinder i forbindelse med holdningen til politikken for positiv diskriminering.

Ghilardotti
Fru formand, mange af vores kolleger og ordføreren fru Eriksson, som jeg gerne vil lykønske, har allerede talt om, hvor langt man er nået i Europa med hensyn til ligestilling og indførelsen af en ligestillingspolitik. Jeg vil gerne minde om, at Den Europæiske Union også har taget forskud på konferencen i Beijing ved at indføre mainstreamingprincippet i sine aktioner og dokumenter. Som vi alle husker, skete dette for første gang i forbindelse med forordningen om strukturfondene i 1993. Med hensyn til intentionerne - men også med hensyn til de direktiver, der er blevet iværksat - kan vi således sige, at der er blevet gjort meget, og det har bidraget til at ændre adfærden, kulturen og aktionerne. Det betyder dog ikke, at der ikke er nogen problemer. Allerede i den første vurderingsrapport, som fru Kokkolas betænkning drejede sig om, slog man udtrykkeligt fast, at erklæringerne og dokumenterne gik i en retning, der var meget forskellig fra Kommissionens og medlemsstaternes konkrete gennemførelse. Med hensyn til f.eks. strukturfondene vil jeg gerne gøre opmærksom på, at selvom mainstreamingpolitikken allerede blev medtaget i disse i 1993, er det kun 1, 6 % af midlerne, som er blevet anvendt til denne politik, sådan som det fremgår af den aktuelle opgørelse over situationen.
Vi er meget langt fra en konkret gennemførelse af integreringen af lige muligheder i alle politikkerne! Som Parlament ønsker vi derfor, at man i de kommende strukturfonde ikke bare stadfæster mainstreamingprincippet igen, men at der i et vist omfang fastlægges nogle sanktioner over for medlemsstaterne og Kommissionen selv, såfremt dette princip ikke konkret bliver omsat til handling. Hvad Den Europæiske Socialfond angår, anmoder vi om, at 15 % af midlerne bliver anvendt til projekter til fordel for kvinder, for der er stadig meget, der skal gøres med hensyn til beskæftigelse og løn. De handlingsplaner, som regeringerne fremlagde efter topmødet i Luxembourg, er efter vores mening meget skuffende. Der er stadig alt for få lande, hvor princippet om lige muligheder anses for at være et tværgående princip, der skal gælde for alle politikker. Men det egentlige problem er faktisk mangelen på kvinder blandt beslutningstagerne, og det kan jeg udtale mig om, eftersom jeg kommer fra et sydeuropæisk land, nemlig Italien. I Italien er der kun få kvinder på sådanne poster, mens der i de nordeuropæiske lande er flere kvinder. Og de steder, hvor der er kvinder, ændrer regeringernes politiske dagsorden sig virkeligt. Institutionernes politiske dagsorden ændrer sig, og også de politikker, der bliver iværksat, ændrer sig konkret.

Mann, Thomas
Fru formand, så snart Amsterdam-traktaten er blevet ratificeret i alle medlemslande, vil der blive indført nye retningslinjer. Vi må imidlertid have tålmodighed nogle måneder endnu, indtil også de lige muligheder for kvinder og mænd er blevet styrket. Lige muligheder for kvinder og mænd er Fællesskabets princip og målsætning i artikel 2 og 3. Jeg vil på kvindernes internationale kampdag gerne minde om andre artikler - om ligeberettigelse på arbejdspladsen og på arbejdsmarkedet, om lige løn for samme arbejde og om kampen mod diskriminering på grund af kønnet.
Kommissionen har konstateret betydelige mangler ved integrationen af lige muligheder i fællesskabspolitikkerne. Den vigtigste årsag er den manglende bevidsthed om kønsaspektet blandt beslutningstagerne, en vurdering fra ordfører fru Eriksson, som Det Europæiske Folkepartis Gruppe selvfølgelig deler. Effektive enkeltforanstaltninger erstatter ikke et integreret helhedskoncept. Ved al samarbejde med ngo'er, med udvalgene i andre organisationer mangler der adækvate organisationsformer, for at man kan yde et bevidsthedsarbejde blandt de politiske aktører. Hvis de eksisterer, kan man behandle lovforslag vedrørende lige muligheder, sikre et rimeligt forhold mellem kønnene ved besættelse af stillinger, der er forbundet med en beslutningstagende funktion, og udarbejde statistisk materiale, således at der kan fremkomme kønsspecifikke data i den forbindelse.
Vi har brug for en benchmarkingprocedure for at kunne bedømme programmer og projekter bedre og for energisk at fortsætte med de positive foranstaltninger til fordel for kvinder. Den arbejdsgruppe mellem Kommissionen og Parlamentet, som kræves i punkt 21, eksisterer imidlertid allerede! Der er knyttet to repræsentanter for Udvalget om Kvinders Rettigheder og to repræsentanter for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender til denne arbejdsgruppe - jeg er en af dem, vi mødes regelmæssigt med repræsentanterne for den europæiske kvindelobby på den ene side og med de ansvarlige kommissærer plus kabinetchefen under ledelse af Jacques Santer på den anden side.
Vi har altid orienteret udvalgene om resultaterne. Det skal vi gøre mere udførligt og helt sikkert også skriftligt. Jeg mener, at dét er et budskab her på kvindernes internationale kampdag.

McKenna
Fru formand, jeg tror, som det allerede er blevet nævnt her til aften, at nøglen er at have kvinder i beslutningstagende positioner og magtpositioner. Det er den eneste måde, hvorpå man kan få forandringer. Man behøver bare at se på de europæiske institutioner selv. Se på antallet af kvindelige kommissærer. Jeg ved, at mit eget land endnu ikke har udnævnt nogen kvindelig kommissær, og jeg håber, at regeringen, når den udpeger en ny kommissær, vil tage dette i betragtning og udpege en kvindelig kommissær.
Den irske regering har endnu aldrig udnævnt en kvinde til Revisionsretten. På de fleste af de afgørende områder og i de overordnede stillinger er kvinderne ikke synlige. Det er en kendsgerning. Man behøver bare at se på fotografiet af stats- og regeringsoverhovederne i Den Europæiske Union og sammenligne antallet af mænd og kvinder - det er simpelthen ikke acceptabelt. Den eneste måde, hvorpå vi kan få en slags lighed for kvinder, er, når kvinderne faktisk indtager ledende og beslutningstagende roller. Som en eller anden sagde for et par år siden i mit eget land, vil vi have nået sand lighed, når der er lige så mange inkompetente kvinder i ledende stillinger, som der er mænd. Kvinderne skal være to eller tre gange bedre end mændene, hvis de skal nå nogen vegne og faktisk opnå noget. Det er det, der er problemet - de kvinder, der er her i øjeblikket i Parlamentet - de kvinder, som faktisk har nået noget - er meget bedre end det store flertal af mændene. Det skyldes, at de må være langt bedre end mændene for at nå dertil, og det må vi virkelig gøre noget ved.
Hvad vi også må gøre, er at gøre det muligt for dem få en sådan stilling. Man kan ikke sammenligne mænds og kvinders stilling i samfundet, for kvinderne har først og fremmest familier, de har forpligtelser, og det er kun i lande, hvor der er etableret ordentlige strukturer, at kvinderne kan deltage på næsten lige fod. Det er ikke sket i hele Den Europæiske Union, og det må vi gøre noget ved.

Gröner
Fru formand, fru kommissær, nu befinder vi os igen næsten kun blandt kvinder og diskuterer. Jeg vil gerne blande en skarp protest i glæden over diskussionen om de mange aspekter af mainstreaming: Hvis vi ser på programmet for mødeugen, finder vores kvindedebat overhovedet ikke sted. Det er kun i slutningen, at de tre betænkninger udarbejdet af kvinder forelægges endnu en gang. Hvis det er det, pressen og de audiovisuelle tjenestegrene forstår ved gender mainstreaming , må jeg sige, at min bekymring om, at der til sidst kun er mainstream tilbage, er begrundet.
Parlamentets troværdighed afhænger heraf. Jeg førte en diskussion med nogle medarbejdere i Parlamentet i fredags. Der er 54 % kvindelige medarbejdere i Parlamentet. Hvis man betragter det sådan, er alt tilsyndeladende i orden, men hvis man ser nærmere på det, er 80 % beskæftiget som C-medarbejdere, ved B-medarbejdere er det 40 %, ved A-medarbejdere, de ledende stillinger, er det imidlertid kun 20 %, og i generaldirektoraterne er der 0 %! I Parlamentet er vi kvinder ret godt repræsenteret med 28 % - jeg siger tak til fru Eriksson, hun har jo vist det - men det er ikke tilstrækkeligt. Den 13. juni vælges Parlamentet på ny, og så skal vi kvinder være stærkere repræsenteret. Vi skal komme tættere på ligestilling. Jeg er meget taknemmelig, for også mit parti, Socialdemokratiet, har allerede nomineret 44 % kvinder i Tyskland. Det kommer altså også tættere på ligestilling. Men vi skal netop sørge for, at der forankres lige muligheder i alle fællesskabspolitikker, det vil sige, at det ikke kun kan handle om gender mainstreaming -aspektet, men vi har parallelt hermed også brug for en dobbelt strategi med specielle foranstaltninger for kvinder. Vi har brug for det femte handlingsprogram og en regelmæssig gennemgang af resultaterne, især fra Udvalget om Kvinders Rettigheder, og lige muligheder, ellers går emnet tabt, og kvinder optræder ikke længere i europæisk politik.

Delcroix
Tak fru formand og fru kommissær. Jeg er i dag meget stolt over at give mit bidrag til debatten, navnlig som medlem af Udvalget om Kvinders Rettigheder.
Man kan undre sig over, at det i vores samfund, som er baseret på menneskerettigheder, endnu er nødvendigt at understrege behovet for at medtage lige muligheder for mænd og kvinder i alle Fællesskabets politikker og aktioner. Jeg mener, at fru Erikssons betænkning er glimrende, men hun har spørgsmål i forbindelse med et vist antal problemer, og jeg håber, at disse spørgsmål bliver besvaret.
Jeg vil gerne tilføje et element, der bekymrer mig. De husker ganske sikkert, at ud af de prioriteter, der var resultatet af høringen i Luxembourg om beskæftigelse, omhandlede det fjerde og sidste problemet med hensyn til lige muligheder for mænd og kvinder. Det er ikke et tilfælde, når denne prioritet - med hensyn til de nationale handlingsplaner, der fulgte - rent faktisk blev behandlet som en fjerdeprioritet, selvom den, hvis den var medtaget i alle de andre politikker, skulle figurere på førstepladsen.

Blak
Fru formand, EU's ligestillingspolitik har været meget progressiv, men endnu mangler ligestillingen at trænge igennem EU-Kommissionens tykke mure. Man skal lede meget længe efter et mere traditionelt kønsrollemønster end det, der gør sig gældende i Kommissionen. Jo højere man kommer op i hierarkiet, jo større er den mandlige dominans. Kvinder udgør 80 % af dem, der udfører sekretær- og kontorarbejde, mens mændene sidder på 87 % af lederstillingerne. Kommissionen påstår, at den opstiller mål og udarbejder handlingsplaner for at få flere kvinder ind i ledende stillinger. Jeg vil derfor gerne spørge Kommissionen, især fru Gradin, om det ikke ville være en god idé at indføre positiv særbehandling for kvinder i ledende stillinger internt i Kommissionen? Positiv særbehandling skal ikke bruges hovedløst og automatisk. Der skal altid være en individuel vurdering af den enkelte kandidat. Men hvis en mand og en kvinde er lige kvalificeret, kan man vælge kvinden. Positiv særbehandling skal ikke være en permanent løsning, men som situationen er i øjeblikket i Kommissionen, er det nødvendigt at tage drastiske midler i brug.

Gradin
Fru formand, jeg bifalder Erikssons betænkning om mainstreaming. Det tilfører værdifulde synspunkter til Kommissionens opfølgningsforslag om kravet om, at ligestilling mellem kvinder og mænd skal gælde på alle politiske områder inden for Den Europæiske Union. I løbet af nogle måneder er Amsterdam-traktaten forhåbentlig ratificeret af samtlige 15 medlemslande, og dermed vil ligestilling mellem kvinder og mænd for første gang være et overordnet mål i vores traktat.
Mainstreaming er et vigtigt politisk instrument. Det blev fremhævet med stor kraft på FN's fjerde kvindekonference. EU var der en af drivkrafterne bag dette spørgsmål. Der er sket flere vigtige fremskridt. Jeg synes, at et af de vigtigste fremskridt er, at kravet om ligestilling er blevet indført som en del af den fælles beskæftigelsesstrategi. Det er også blevet sagt i debatten, at ligestilling skal være på plads, når strukturfondene omsættes i praktisk politik.
I generaldirektoraterne har Kommissionen nu udpeget personer til at være specielt ansvarlige, for at ligestillingsaspekterne respekteres i det daglige arbejde. Jeg kan fortælle Blak, at positiv særbehandling findes i Kommissionen. Når der er to ansøgere med ens kvalifikationer, skal det underrepræsenterede køn have stillingen.
Kravet om ligestilling mellem kønnene er, som jeg ser det, ikke bare vigtigt på områder som beskæftigelse og strukturpolitik. Det skal væves ind i al politik, som berører kvinders og mænds hverdag. Vi forsøger at tage vigtige initiativer inden for områder som f.eks. sundhed, men det handler også om uddannelse, videnskab og teknologi. Et godt eksempel på dette er den meddelelse, som for nylig blev fremlagt for Parlamentet om kvinder i forskningen. Vi har allerede drøftet mine ansvarsområder i programmerne Stop og Daphne samt vold mod kvinder og børn.
Ordfører Eriksson tager også fat på spørgsmålet om ligestilling mellem kønnene i beslutningstagningen. Hvad det angår, ved vi via forskningen, at først når en trejdedel af beslutningstagerne er kvinder, kan de påvirke beslutningen.
I meddelelsen om kvinder inden for videnskab og teknologi har Kommissionen sat som mål, at mindst 40 % skal være af det underrepræsenterede køn, og dette skal gælde forslag, som handler om rådgivende komitéer, evalueringsgrupper og vigtigere beslutningstagende grupper på forsknings- og teknologiområdet.
Endelig er det både for mig og for udvalget magtpåliggende, at vi får en kønsopdelt statistik. Specielt vigtigt er det, at vi får klare data, så vi kan udarbejde en politik, som tager hensyn til både kvinders og mænds behov. Der arbejdes også på, at vi kan etablere kriterier for måling af ligestilling og for den praktiske gennemførelse i virkeligheden. Samtidig er jeg enig med Dem alle, og selv Eriksson, i, at der stadig er en del at gøre, før vi virkelig kan opnå ligestilling mellem kvinder og mænd. Der mangler altså ikke arbejdsopgaver, hverken for Parlamentet, Kommissionen eller Ministerrådet.
Der var for resten en, som påstod, at min kollega Flynn ikke har nogen kvinder i sit kabinet - han har en. Jeg kan oplyse Dem, at jeg har fire kvinder og tre mænd.

Formanden
Tak, fru Gradin - også for Deres gode eksempel.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.

Lige muligheder for adgang til beskæftigelse
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0038/99) af Lulling for Udvalget om Kvinders Rettigheder om
Rådets direktiv om ændring af direktiv 76/207/EØF om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder for så vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse og arbejdsvilkår (KOM(96)0093 - C4-0317/96-96/0095(CNS)).
Ordfører for udtalelse (Hughes-proceduren): Stenius-Kaukonen (Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender).

Lulling
Hr. formand, fru kommissær, efter Kalanke-dommen - denne herre fra Bremen, der den 17. oktober 1995 af Den Europæiske Domstol fik medhold i, at han havde været udsat for diskrimination, fordi hans kvindelige kollega og ikke han selv var blevet forfremmet, og dette på grundlag af Bremens ligestillingslov - fremsatte Kommissionen den 17. marts 1996 et forslag til ændring af direktiv af 1976. Den troede ganske givet, at den hermed gjorde det rigtige.
Jeg blev udnævnt til ordfører den 2. juli 1996, og jeg mente, at dette forslag, selvom der lå de bedste intentioner bag, indebar endnu en risiko for de positive aktioner, som vi - i hvert fald Udvalget om Kvinders Rettigheder - fortsat anser for nødvendige med henblik på at gennemføre lige behandling og lige muligheder for mænd og kvinder, hvis vi ønsker denne lighed inden år 3000. I overensstemmelse med Udvalget om Kvinders Rettigheder i Europa-Parlamentet besluttede jeg at afvente Domstolens afgørelse i en anden sag - Marschall-sagen - om endnu en mand, denne gang fra Nordrhein-Westfalen, som påstod at være offer for diskrimination, fordi hans kollega og ikke han selv var blevet forfremmet.
I denne sag gav Domstolen ikke hr. Marschall medhold i sin afgørelse af 11. november 1997. Hvorfor? Ville Domstolen rette op på det, der af mange af de eksperter, vi har henvendt os til, er blevet kaldt en alvorlig fejl begået i Kalanke-sagen? Er det på grund af Amsterdam-traktaten, der meget snart skal ratificeres? Således gør denne traktat det til Fællesskabets opgave at udarbejde politikker om lige muligheder, og det fremhæves udtrykkeligt i artikel 119, at de foranstaltninger, der fastsætter specifikke fordele for at sikre en konkret og fuldstændig lighed mellem mænd og kvinder, er i overensstemmelse med princippet om lighed og er således ikke en diskrimination. Med andre ord er positiv diskrimination ikke diskriminerende.
Efter Marschall-dommen har vi med en ny eksperthøring undersøgt, om de positive aktioner var sikret uden en ændring af direktivet fra 1976. Da vi som bekendt alle i høj sø og over for dommere er i Guds hænder, mente vi på den ene side, at man ikke kunne stole på Domstolen i forbindelse med en ny sag, fordi denne let kunne foretage en kovending. På den anden side mente vi, at det fremsatte ændringsforslag indebar en endnu større risiko for de positive aktioner. Hvorfor?
Man kan således udlede af de to domme, at en stram, ufleksibel og automatisk positiv diskrimination, der giver en fuldstændig og ubetinget ret til udnævnelse eller forfremmelse af kvinder eller mænd, der er underrepræsenterede, vil være uforenelig med fællesskabsloven. Men man kan også uddrage, at selv et kvotesystem, som ikke udelukker en vurdering af særlige omstændigheder i et givet tilfælde, ville være kompatibel med direktivet. Det vil i praksis sige, at en kvinde kan have førsteret ved en forfremmelse, når der er tale om lige kvalifikationer og ens muligheder for faglige præstationer, medmindre motiverne hos en kandidat betyder, at balancen vippes til den anden side.
Netop fordi Kommissionen har foreslået os en tekst, som understreger, at præferenceforholdsreglerne for et medlem af et underrepræsenteret køn er mulige »under forudsætning af, at sådanne foranstaltninger ikke udelukker en vurdering af de særlige omstændigheder i forbindelse med hvert enkelt tilfælde«, mener vi, at der med en sådan formulering er en fare for, at målet med de positive aktioner forvrænges, hvis man lægger vægt på en kandidats motiver, som måske ikke bliver fortolket objektivt, og at man således undergraver de positive aktioner, som i øvrigt i højere og højere grad interesserer de underrepræsenterede mænd. I mit land - Luxembourg - er stillinger som lærere i underskolen og i gymnasiet allerede - efter min ydmyge mening - alt for domineret af kvinder.
Eftersom tingene ser således ud, mener vi med hensyn til Amsterdam-traktaten, at det ændringsforslag, der blev fremlagt i 1996, er uhensigtsmæssigt. Vi anmoder Kommissionen om at tage det tilbage. Men vi anmoder også om, at der fremlægges et nyt forslag på grundlag af Amsterdam-traktaten, idet vi understreger, at der ikke længere er grund til at anse positive aktioner som en tolereret undtagelse, som således altid kan tilbagekaldes, for i ligestillingens navn at anerkende en individuel ret og ikke en samfundsmæssig ret, der på demokratisk vis vil realisere ligestillingen.
Der er ikke længere nogen, der vil anfægte, at lighed mellem mænd og kvinder er en grundlæggende ret i et demokratisk samfund, som kræver lige behandling og lige muligheder, og som kræver, at dette realiseres ved hjælp af aktive forholdsregler, som bl.a. positive aktioner.
Det direktivforslag, vi afventer, bør indeholde et juridisk bindende mandat for positive forholdsregler, når dette er nødvendigt med henblik på at gennemføre ligestilling og lige muligheder for mænd og kvinder og for at rette op på den underrepræsentation, der er af kvinder i beslutningstagningsprocessen.
Vores signal er klart, fru kommissær: Tag ændringsforslaget til det nuværende direktiv tilbage og udarbejd et nyt, hvori der tages hensyn til konklusionerne i min betænkning, som vi skal stemme om inden afstemningen om udkastet til lovgivningsmæssig beslutning. Og inden vi vedtager denne lovgivningsmæssige beslutning, ønsker vi hi ed nuance - her og nu - at høre en klar og tydelig udmelding fra Kommissionen om, at den accepterer disse to stykker i udkastet til lovgivningsmæssig beslutning.

Oddy
Hr. formand, jeg glæder mig over denne generelle debat om lige muligheder på kvindernes internationale kampdag. Kvinderne er nået langt i dette århundrede. I det 19. århundrede kunne kvinder ifølge engelsk lov ikke indgå kontrakter og blev klassificeret sammen med mindreårige og vanvittige. Det er først i dette århundrede, at vi har fået lighed i skilsmisselovgivningen. I min profession havde kvinder forbud mod at blive sagførere indtil 1919, og for nylig var jeg med til at fejre 75-året for den første kvindelige sagfører i England. Men der er ingen grund til selvtilfredshed: Kvinderne har stadig ikke fået ligeløn i realiteten eller lige status i meget hierarkiske jobstrukturer.
Fru Lullings betænkning ser på Kommissionens forslag om positiv særbehandling efter afgørelsen ved Den Europæiske Domstol, nemlig Kalanke-dommen, der bestemte, at positiv særbehandling normalt ikke var lovlig. Efter Kommissionens forslag kom Marschall-dommen, som modificerede Kalanke-dommen, og hvori det hed, at positiv særbehandling under visse omstændigheder kunne være lovlig.
Herudover bør vi lægge mærke til Amsterdam-traktaten, som vil styrke lige muligheder for kvinder, når den er gået igennem sin ratifikationsproces og træder i kraft.
Følgelig er jeg enig i fru Lullings konklusion, at Kommissionens forslag ikke kommer i rette tid og bør trækkes tilbage, og at et nyt og bedre forslag bør fremlægges, når Amsterdam-traktaten træder i kraft.

Gröner
Hr. formand, jeg beder også Dem om endnu en gang at opfordre de audiovisuelle tjenestegrene til at medvirke til, at kvindernes internationale kampdag i det mindste debatteres her i morgen, hvis den ikke allerede bliver offentliggjort forinden.
Til Kommissionen vil jeg gerne sige følgende: De kan reelt først uddele en blomst til de kvindelige arbejdstagere i Den Europæiske Union, når De har trukket forslaget til ændring af direktivet om »lige muligheder« tilbage.
Det var en hård kamp for kvinderne her i Parlamentet, men også i mit land, Tyskland, især for de kvindelige socialdemokrater, at indføre ligestillingslove. Vi havde en meget progressiv dom i Bremen og Nordrhein-Westfalen, som derefter led et sviende nederlag med Kalanke-dommen fra Den Europæiske Domstol. Vi havde en ligestillingslov, som understreger, at man i tilfælde af de samme kvalifikationer hos ansøgerne skal foretrække det underrepræsenterede køn, det, som vi til syvende og sidst også har gennemtrumfet i Amsterdam-traktaten.
En mand følte sig diskrimineret på grund af denne lov. Derfor anlagde han sag og fik medhold fra Den Europæiske Domstol. Heldigvis er denne afgørelse blevet mildnet lidt igen med Marschall-dommen, hvor ubillighedsklausulen i Nordrhein-Westfalens lov blev understreget udtrykkeligt her, og som gjorde det muligt at træffe positive foranstaltninger.
Kalanke-dommen havde en katastrofal konsekvens udadtil. At Kommissionen har fremsat et ændringsforslag efter denne dom, går i samme retning.
Formanden for en koreansk kvindeorganisation henvendte sig til mig. Hun havde undersøgt konsekvenserne af lovudkastet i Korea. Kalanke-dommen var også et emne på mange internationale konferencer. Men hvad der var værst og mest frygteligt, var diskussionen i vores medlemslande, ved stambordene, hvor enhver mand nu følte sig diskrimineret og mente, at han kunne påberåbe sig loven.
Vi skal sørge for, at dette ændringsforslag bliver trukket tilbage. Jeg beder Dem indtrængende om at bekendtgøre dette i dag.

Mann, Thomas
Hr. formand, kampen om ligestilling mellem mænd og kvinder har vundet betydelige sejre, men har også lidt sviende nederlag. Til anden kategori hører Kalanke-dommen, som i 1995 gav en mand ret i, at han blev diskrimineret, fordi en kvindelig kollega med samme kvalifikationer blev foretrukket. Det er i strid med fællesskabsretten, når kvindelige ansøgere med samme forudsætninger automatisk bliver foretrukket. Kommissionen ændrede sit direktiv og argumenterede med, at det stive kvotesystem uden individuel løsning er ulovligt, men at positive foranstaltninger - f.eks. fleksible kvoter - er juridisk i orden. Udvalget om Kvinders Rettigheder vurderede generelt forslaget som meget lidt nyttigt og advarede mod enhver udvanding.
Var Kalanke-dommen et tilbageskridt, så var der opmuntring i forbindelse med Den Europæiske Domstols afgørelse i Marschall-dommen fra 1997. Love, som giver kvinder fortrinsret, men tillader individuel test, og som ikke udelukker mænd på forhånd, er absolut i overensstemmelse med fælleskabsretten. For som altid er ulige muligheder på arbejdsmarkedet og ved forfremmelser betydelige og skal ændres ved positive foranstaltninger. Dengang afventede Kommissionen Den Europæiske Domstols dom og ligeledes forhandlingen op til Amsterdam-traktaten.
Det ville altså være konsekvent, hvis De, fru kommissær, handlede på tilsvarende måde i dag. I Amsterdam har man formuleret lige muligheder som opgave og målsætning i artikel 2 og 3. Det vil alle fremtidige aktive politiske områder være indrettet på. Følg derfor vores altid kampivrige ordfører Astrid Lullings procedure, som Det Europæiske Folkepartis Gruppe naturligvis igen vil godkende. Træk Deres forslag til ændring af direktivet tilbage, det stammer fra tiden efter Kalanke- og før Marschall-dommen og altså er gammelt nok! Et nyt forslag skal tage hensyn til vurderingen af lige muligheder som en fællesskabsopgave, på samme måde som de i artikel 119 tilladte specifikke fordele for det forfordelte køn i Unionens medlemslande.

Ribeiro
Hr. formand, fru Lullings betænkning anbefaler, at forsamlingen forkaster Kommissionens forslag til ændring af direktivet om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder for så vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse og arbejdsvilkår. Denne holdning begrundes med, at både den høring, som er blevet gennemført, og den aktuelle unionstraktat viser, at Kommissionens forslag er bagudrettet og gør det endnu mere tydeligt, at hvis et næsten kvart århundrede gammelt direktiv stadig skal kunne begrundes og samtidig føres ajour, skal dette ske på en måde, der faktisk bidrager positivt til bekæmpelsen af forskelsbehandling på grundlag af køn.
Ordføreren mener, at det ikke er nok at bekæmpe forskelsbehandling med civilretlige mekanismer, men at retten til lige muligheder skal sikres af de sociale strukturer, der reelt søger at virkeliggøre denne lighed og ikke stiller sig tilfreds med formelle og i en vis forstand inkonsekvente garantier.
Lige muligheder afhænger for alvor af lige adgang til det såkaldte arbejdsmarked, og uafhængigt af, om man er enig i den holdning, som ordføreren og Udvalget om Kvinders Rettigheder har indtaget og her vil fremlægge i salen, forekommer det at være en passende lejlighed til at erindre om den dag, vi har i dag, og igen at sige det, som allerede er blevet sagt i denne anledning.
For os har den 8. marts stor betydning, og denne betænkning gør det endnu mere rimeligt at huske på den. Den 8. marts opstod jo ikke ved en tilfældighed. Den blev nemlig valgt til kvindernes internationale kampdag, fordi New Yorks syersker i 1857 gennemførte en vigtig kamp mod et alt for overdrevent (undskyld pleonasmen ...) antal arbejdstimer.
Efter mere end et halvt århundrede må det fremhæves, at en af de vigtigste kampformer på den ene side er kampen for nedsat arbejdstid tilpasset de nye livs- og arbejdsbetingelser, hvad der kommer i modsigelsesfyldt konflikt med de stadig mere udbredte prekære ansættelsesforhold, der kan føre til, at den daglige arbejdstid gennem det såkaldte atypiske arbejde bliver praktisk taget ubegrænset, og dét især for de kvinder, der også må tage sig af andre opgaver af forskellig art.
Hjemmearbejde pr. opgave gennem underleverance gør på en vis måde mange af dagens tekstilarbejdersker til syersker magen til dem i New York dengang, og de mærker på deres krop den forskelsbehandling, som adgangen til det omtalte arbejdsmarked kun har forværret, og som i dag viser, hvordan vi til nogen overraskelse ikke er så langt fra 1857, som det ville være ønskeligt og menneskeligt muligt.

Raschhofer
Hr. formand, kære kolleger, den foreliggende betænkning til gennemførelse af princippet om ligestilling mellem mænd og kvinder giver rig anledning til at stille kritiske spørgsmål om kvindepolitikken. Vi har to domme fra Den Europæiske Domstol og et forslag til ændring af Rådets direktiv liggende foran os. Udvalget om Kvinders Rettigheder konstaterer, at den foreslåede ændring vil føre til en udvanding af direktivet.
Ligesom det ikke kan være den rigtige vej at korrigere en uret med en anden uret, kan det heller ikke være den rigtige vej at korrigere diskriminering af kvinder med diskriminering af mænd. Alene begrebet positiv diskriminering bør give os stof til eftertanke. Positiv og diskriminering. Hvordan går de i spænd sammen? Positiv må nemlig betyde, at reelle erhvervshindringer, barrierer eller ulemper for kvinder skal fjernes, f.eks. manglende børneinstitutioner eller manglende pasningsmuligheder for børn. Det bør ikke være en strategi i kvindepolitikken at opnå en blot numerisk retfærdig fordeling. En omvendt diskriminering i form af en mekanisk præference er nemlig i strid med en anden grundlæggende værdi: ligestilling for alle.

Van Lancker
Hr. formand, jeg vil på denne internationale kvindedag gerne bede kommissæren, der allerede har været så venlig over for kvinderne, om endnu en særlig gave til kvinderne i Europa, og det er nærmere bestemt i tilslutning til kollegerne, at De på vegne af Kommissionen virkelig trækker det direktivforslag tilbage, fru kommissær. Jeg forstår til fulde, at Kommissionen med dette forslag har villet give et svar på den usikkerhed, der er opstået siden Kalanke-dommen, og som egentlig efter min mening, heller ikke er fjernet med Marschall-dommen. Vi er under alle omstændigheder lige så overbeviste om, at det forslag, der nu ligger foran os, egentlig kun gør sagerne endnu mere kaotiske. For den individuelle vurderingsmulighed ved rekruttering og forfremmelse, som teksten foreskriver, vil efter vores mening give anledning til en bunke retssager, hvor mænd vil gøre krav på individuel fravigelse for regelen om positiv særbehandling. Vi er overbeviste om, at den form for optrapning af retssager, hvor kun særbehandlingen i de medlemslande, der har en stærk lovgivning om positiv særbehandling med kvote, ikke med positiv diskriminering, men med positiv særbehandling over for kvinder, der har de samme kvalifikationer, fru kommissær, samt denne lovgivning vil blive truet med underminering.
Vi har et fundamentalt problem her i Europa, og det er, at den europæiske ret altid har anset positiv særbehandling som den absolutte undtagelse fra den individuelle ret til ligebehandling. Vi, der stadig sidder i denne sal ved allesamen, at mænd og kvinder sidder i en særdeles forskellig position såvel på arbejdsmarkedet, i undervisningen, i familien, i samfundet, ikke fordi kvinderne er mindre værd, men fordi samfundet stadig bygger på en mandemodel og derfor indeholder diskriminering over for kvinder. Herudfra kan jeg så konkludere, at ligebehandling alene ikke kan fjerne ulighed. Ligebehandling forstærker derimod ulighed. Derfor giver dette forslag fra Kommissionen, efter vores opfattelse, ikke noget svar.
Kollegerne har allerede sagt, at Amsterdam-traktaten, fru kommissær, kan vi betydeligt bedre istemme, fordi Amsterdam-traktaten forpligter Unionen til aktivt at bekæmpe diskriminering og på samme tid aktivt at fremme ligestillingen. Dette betyder ikke bare den mainstreaming, som vi lige har talt om i betænkningen fra Marianne Eriksson, dette betyder også positiv særbehandling. Derfor vil jeg gerne endnu en gang anmode Kommissionen om sammen med kollegerne at droppe dette forslag og at lave et nyt og stærkere forslag.
Fru kommissær, det ville virkelig være den flotteste gave, De kan komme med til Europas kvinder på den internationale kvindedag, men desuden også til andre kvinder. Jeg fik for et stykke tid siden en telefonopringning fra Bosnien-Hercegovina. Dér afholdes om kort tid valg. Det er godt, at kvinderne fra Bosnien-Hercegovina tidligere havde en kvote for kvinder på listen, som ikke var fastlagt ved lov. Det er godt, at denne kvote måske skal afskaffes, og kvinderne fra Bosnien ser med meget stor forventning på Europa. Det ville virkelig være et drama, hvis vi nu går et skridt tilbage.

Stenzel
Hr. formand, hvad angår kvinders rettigheder, går vi helt tydeligt konstant et skridt frem og to tilbage. Amsterdam-traktaten er, hvad angår lige muligheder for kvinder, ganske vist et skridt frem, men både Kalanke-dommen fra Den Europæiske Domstol og Kommissionens forslag til ændring af direktiv 76207/EØF er to skridt tilbage.
Kvinder er i dag mere uddannede og mere mobile end nogensinde før, og antallet af erhvervsaktive kvinder vokser. Netop hvad angår ledende stillinger inden for politik, økonomi og forskning, er der dog et tydeligt feminint underskud. Ikke fordi kvinder er mindre kvalificerede eller dummere, men fordi de støder panden mod en mur, denne usynlige barriere, som en traditionelt mandepræget ledende gruppe bevidst eller ubevidst har skabt.
Hvorfor Kommissionen erstatter begrebet »muligheder for kvinder« med begrebet »underrepræsenteret køn«, er derfor svært at forstå. Der bør ikke vedtages noget direktiv, som ikke er i overensstemmelse med Amsterdam-traktaten og dermed underminerer kvindernes muligheder for at indtage en plads i samfundet, som svarer til deres kvalifikationer. Desuden heller ikke, fordi Parlamentet og Det Europæiske Råd i Wien har skrevet lige muligheder på deres faner. Amsterdam-traktaten er et fremskridt for lige muligheder. Det gælder om at gøre noget ved dette fremskridt og om ikke at svække det. Betænkningen af Lulling og kravet til Kommissionen om at trække det ændrede direktivforslag tilbage er derfor fornuftige.

McKenna
Hr. formand, i en ideel verden burde der ikke være brug for positiv særbehandling, men desværre lever vi ikke i en ideel verden. Nogle mennesker siger, at det ikke er det rigtige at gøre, men det er den eneste måde, hvorpå vi kan få nogle fremskridt for kvinder. Som De kan se, så er det selv ved valg i medlemsstaterne sådan, at positiv særbehandling er den eneste måde, hvorpå man kan få kvinder valgt til de nationale parlamenter og til Europa-Parlamentet.
Det betyder, at mænd og beslutningstagere må se på den måde, samfundet er struktureret på. Sådan som samfundet står i de fleste medlemsstater, fremmer det ikke kvinders integration i arbejdsstyrken. Det er vigtigt for kvinder, der ikke har været med i arbejdsstyrken før, at få adgang til den.
Selv den måde, hvorpå programmerne er blevet etableret i medlemsstaterne, tager ikke hensyn til, at disse kvinder var medlemmer af den uofficielle arbejdsstyrke og bidrog til samfundet i deres rolle som omsorgspersoner osv. De bliver nu forhindret i at komme ind i arbejdsstyrken, fordi de ikke har nogen tradition for at være der. Selv i uddannelsesprogrammerne tager man ikke hensyn til dette. Den eneste måde, hvorpå vi kan gøre fremskridt, er ved at indføre foranstaltninger, som nogle mennesker kan føle diskriminerer mod mænd. Desværre har samfundet diskrimineret imod kvinder i århundreder, og den eneste måde, hvorpå vi kan gøre fremskridt, er, hvis vi får nogle strukturer på plads, som vil sikre, at kvinderne faktisk får del i beslutningstagningen og kommer ind i arbejdsstyrken. Når vi engang får fuld ligestilling, vil der ikke være brug for positiv særbehandling.

Gradin
Denne betænkning af fru Lulling har allerede en lang historie. Efter Kalanke-dommen i 1995, stillede Kommissionen forslag om at ændre direktiv 207/EØF af 1976. Dette forslag blev forelagt for Rådet i slutningen af marts 1996. Siden da har Udvalget om Kvinders Rettigheder arbejdet længe og hårdt med forslaget. I fru Lullings betænkning bliver Kommissionen nu anmodet om at trække sit forslag tilbage. Det er også, hvad De alle har talt om. Som De ved, kom min kollega, hr. Flynn, til stede i Udvalget om Kvinders Rettigheder den 16. februar og gjorde nøje rede for sin holdning. Det er hans hensigt at stille forslag om at trække forslaget tilbage, sådan som Parlamentet har anmodet om. Ved samme lejlighed meddelte hr. Flynn, at han agtede at bruge de nye lovgivningsmæssige beføjelser, som Fællesskabet har fået. Målet er at få vedtaget foranstaltninger, der skal sikre fuld ligeret og ligebehandling mellem kvinder og mænd på beskæftigelsesområdet, og disse to spørgsmål hænger sammen.
Ratifikationen af Amsterdam-traktaten vil forhåbentlig være færdig inden for få måneder. Så vil vi have en traktat, der tilvejebringer et nyt retsgrundlag, artikel 141, stk. 3, for lovforslag om ligebehandling af mænd og kvinder på beskæftigelsesområdet. Jeg kan bekræfte over for Dem, at vi ser meget aktivt og positivt på spørgsmålet om lovgivning i henhold til artikel 141. Det gør vi ud fra en meget åben holdning. Der er juridiske spørgsmål i forbindelse med adskillige aspekter af artiklen, særlig med hensyn til dens rækkevidde. Kommissionen er derfor ved at indhente juridisk rådgivning. I lyset af denne rådgivning vil vi så afgøre indholdet af et forslag til direktiv baseret på artikel 141.
Jeg mener, at denne udtalelse bør være svar på Parlamentets spørgsmål og tilkendegive Kommissionens villighed til at gøre brug af artikel 141 til en generel positiv aktion.
Lad mig endelig endnu en gang takke Udvalget om Kvinders Rettigheder og fru Lulling for deres arbejde med dette vigtige spørgsmål.

Formanden
Tak, fru Gradin.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.
Mødet hævet kl. 20.36

Afslutning af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session 1998-1999 for afsluttet.
Mødet hævet kl. 20.35

