Ünnepi ülés - Portugália
Elnök
Cavaco Silva úr, üdvözlöm önt az Európai Parlamentben. Nagy öröm az Európai Parlament számára, hogy fogadhatja a Portugál Köztársaság elnökét.
Elnök
(DE) Elnök úr, kedves kollegák! Nagy öröm számomra és mindannyiunk számára, hogy a mai napon az Európai Parlamentben üdvözölhetjük a Portugál Köztársaság elnökét, Aníbal Cavaco Silva urat. Elnök úr, az ön Portugália miniszterelnökeként eltöltött 10 éve alatt megszilárdította az ország demokratikus intézményeit, és sikeresen előmozdította gazdasági fejlődését. Előre gondolkodó európaiként ön biztos kézzel vezette Portugáliát az Európai Unió tagsága felé vezető úton. Látom, hogy az Európai Bizottság elnöke, José Manuel Durão Barroso is itt van, és természetesen arra is rá kell mutatnom, hogy a közelmúltban Portugália vette át az Unió elnökségét A mai napon önt is melegen üdvözöljük, Barroso úr.
Tíz éve már, hogy a Portugál Köztársaság elnöke utoljára szólt az Európai Parlamenthez. Azóta hosszú utat tettünk meg együtt. Ma itt Strasbourgban, a Parlamentben ön Portugália elnökeként abból az alkalomból van jelen, hogy országa harmadszor tölti be az EU-elnökségét. Portugália három elnökségét a legjobban úgy lehetne összegezni, hogy "ambiciózus a Közösségért”, mivel minden alkalommal Portugália korunk létfontosságú kérdéseivel foglalkozott - például a Lisszaboni Stratégiával vagy az EU Afrikával és Dél-Amerikával fenntartott kapcsolataival. Ez az elnökség sem kivétel. Ezúttal Portugália napirendjén a kormányközi konferencia sikeres lezárása és a reformszerződés elfogadása szerepel, együtt a kül- és biztonságpolitika megerősítésével, és különösen a Dél-Amerikával, Afrikával és a Mediterrán-régióval fenntartott szorosabb kapcsolatok fejlesztésével, a klímaváltozással kapcsolatos további intézkedésekkel és a Lisszaboni Stratégia megvalósításával.
Azok a felfedezések, amelyeket a XIV. században Lisszabonban vitorlát bontó hajósok tettek a földgolyó valamennyi sarkában, a tényleges első lépések voltak a globalizáció felé. Az a világ felé nyitás és a tolerancia kultúrája, amelyet az önök országa fejlesztett ki évszázadok során, különösen értékes tapasztalatot jelent a ma globalizációjának összefüggésében, és ez előny számunkra is, itt az Európai Unióban.
Portugália erőfeszítései, hogy fejlessze kapcsolatait Dél-Amerikával, és dél-amerikai kapcsolatait a Brazíliával való különleges viszonyán keresztül építse, nagyon is tükrözi saját véleményünket. Az önök toleranciakultúrája és globális szemléletmódja lehetőséget jelent a ma világában. Ezen elnökség alatt az önök országa a XIV. századi felfedezők munkájára építhet ugyanazzal a bátorsággal, és ugyanazzal az állhatatossággal, mint ami bennük is megvolt. Sok szerencsét és sok sikert kívánunk feladataikhoz.
(Taps)
Aníbal António Cavaco Silva
a Portugál Köztársaság Elnöke. - (PT) Az Európai Parlament elnöke, az Európai Bizottság elnöke, hölgyeim és uraim!
Szeretném köszönetemet kifejezni az Európai Parlament elnökének jóindulatú szavaiért, és elmondani, hogy milyen nagyra értékelem ezt a mostani meghívást. Megtiszteltetés számomra, hogy lehetőségem van önökhöz, Európa népeinek képviselőihez és e nagy európai intézmény, az Európai Parlament képviselőihez szólni.
Nagyon is tudatában vagyok annak, hogy ez a Parlament milyen meghatározó szerepet játszott az európai integráció sikeres folyamatában. Nem felejtettem el az ezzel az intézménnyel folytatott intenzív és gyümölcsöző együttműködést 1992-ben, amikor miniszterelnökként én vezettem a Tanács első portugál elnökségét, amelynek mottója, talán emlékeznek rá, "Az Európai Unió felé” volt. Az Európai Parlament hozzájárulása az erős belső piac létrehozásához és a Maastrichtban megszületett Európai Unió-projekt előrehaladásához alapvető fontosságú volt.
Országom most harmadik alkalommal tölti be az Európai Unió Tanácsa elnökségének szerepét. És ismételten nagy kihívásokkal nézünk szembe. Olyan kihívásokkal, amelyek a tagállamok és az európai intézmények politikai akaratának konvergenciáját igényli. Kollektív energiáink és eltökéltségünk koncentrálása fontosabb, mint valaha is volt, hogy elérjük, amire valóban szükség van ahhoz, hogy Európa erősebb és összetartóbb legyen. Végső soron ez az, amit Európa polgárai elvárnak vezetőiktől.
A portugál elnökség mindent megtesz az Európa építésében való előrehaladáshoz nélkülözhetetlen konvergencia létrehozása érdekében. Különösen bízom abban, hogy őszinte és nyitott együttműködésben lesz részünk az Európa Parlamenttel, olyanban, amilyet az előző portugál elnökségek alatt élveztünk.
Az elnökség egyik prioritása, hogy - az Európai Tanácsban júniusban elért megállapodás alapján - megkössük a reformszerződést. Ezt a megállapodást nagyon fontos lépésnek tekintem, olyannak, amely reményeim szerint lehetővé teszi számunkra, hogy túllépjünk azon az időszakon, amelyet az európai építés folyamatának bizonyos fokú eróziója jellemzett. Ezért koncentrált erőfeszítést kérek annak biztosítására, hogy a portugál elnökség alatt az új szerződés megszülessen.
Ha a tárgyalások befejeződnek, és ezt a fejezetet lezártuk, az Európai Uniónak növekvő következetességgel és megújult bizalommal kell az Európa polgárai számára aggályos kihívásokra összpontosítaniuk: a gazdasági növekedésre, a foglalkoztatásra, a biztonságra, a környezetre, az energiaügyekre és a globalizációra. Ez az a napirend, amellyel kapcsolatban Európának lépnie kell saját magunk és a jövő generációk érdekében.
Ezért úgy tűnik nekem, hogy ez a megfelelő pillanat a szolidaritás, mint az Európa építése egyik alapvető pillére értékének hangsúlyozásához. A szolidaritás lényegében Európa további építésének sine qua non-ja, amely egyenrangú a másik valóban alapvető elvvel, a szubszidiaritással. Olyan szolidaritásról beszélek, amely megfogható, gyakorlatias, a politikákban és közös intézkedésben testesül meg, nem pedig a retorikai, az à la carte szolidaritásról.
Ezen a ponton emlékeztetem önöket az 1950. évi Schuman-nyilatkozatra, és idézem, hogy Európát...konkrét eredmények által építjük fel, amelyek legelőször a de facto szolidaritást hozzák létre. Továbbra is e szavaknak kell vezetniük bennünket az erősebb és összetartóbb Európa építésére irányuló erőfeszítéseinkben. Az Európai Unió egyik fő kockázata az erős szolidaritásra épülő Unióhoz való tartozás gondolatának elvesztése. Ahhoz, hogy valódi unió lehessen, alapvető fontosságú fenntartani azt a közösségi érzést, ami nem véletlenül volt az európai építkezésnek adott eredeti név.
A de facto szolidaritást létrehozó egyik konkrét eredmény az 1986. évi Egységes Európai Aktusban létrehozott gazdasági és szociális kohézió koncepciója volt, amellyel kapcsolatban az a megtiszteltetés ért, hogy részt vehettem a tárgyalásokon, és azt Portugália miniszterelnökeként én írhattam alá.
Az európai integráció rendkívüli előrehaladása az elmúlt 20 évben nem lett volna lehetséges a gazdasági és szociális kohéziós politikák nélkül. Ezek hozzájárultak a politikai kohézióhoz, a gazdasági növekedéshez, a foglalkoztatáshoz, a területi kohézióhoz, az egyenlő esélyekhez és Európa tekintélyének megerősödéséhez a világban.
Mos új okai vannak a kohézió elve iránti megújuló érdeklődésnek. A fokozódó globalizációra, a hatalmas méretű migrációra, az elöregedő lakossággal társított társadalmi és gazdasági egyensúlytalanságokhoz vezető demográfiai fejleményekre gondolok.
Elnök úr, hölgyeim és uraim!
A fenntartható fejlődés három tényezője jól ismert: a társadalmi, a gazdasági és a környezeti aspektusok. Ez az európai integráció centrális célja, amelyet számos alkalommal erősítettünk meg újra, és amelyet beágyaztunk a Lisszaboni Stratégiába.
Ebből az alkalomból én a társadalmi vonatkozásra, és különösen a szegénység és a társadalmi kirekesztés témájára szeretnék koncentrálni.
A szolidaritás elve mellett a haladásnak van egy etikai és erkölcsi koncepciója is, amely nélkül az európai gondolat alapító értékei eltűnnének. Olyan értékek, mint az állhatatos békevágy, a szabadság és az emberi jogok megerősítése, a közösségi szellem, a ragaszkodás a méltányossághoz és a szociális igazságossághoz, a munka méltóságának érvényesítése és a kísérlet a polgári felelősség tágabb és felszabadítóbb érzetének átadására.
A szegénység és a társadalmi kirekesztés elleni harc egyértelmű európai célként való azonosítása mindannyiunkra felelősséget ró, hogy új megoldásokat találjunk az egyre bonyolultabb és makacs problémákra. A szociális napirend, együtt a Lisszaboni Stratégia céljaival, megfogalmazza az előttünk álló ambiciózus és nehéz kihívást.
Ezzel összefüggésben megjegyzem, hogy ebben az évben van az Európai Szociális Alap létrehozásának 50. évfordulója, és az Európai Foglalkoztatási Stratégia 10. évfordulója. Egyben ez az egyenlő esélyek európai éve is.
A Portugál Köztársaság elnökeként a társadalmi befogadás témáját választottam egyik prioritásomként. Első hivatali évemben előmozdítottam a Befogadáshoz vezető út című programot, hogy mobilizáljuk a portugál népet és hívjuk fel a figyelmet a tartós szegénység, a jövedelmek egyenlőtlen elosztása és a kirekesztés indikátoraival való foglalkozás sürgető szükségére, mivel ezek még mindig a polgárok ezreit érintik.
Jobban meg vagyok győződve arról, mint valaha, hogy ezzel a kihívással rugalmas és innovatív megoldásokkal kell megküzdenünk: nagyobb felelősséggel a nem kormányzati szervezetek és általában a polgárok részéről, az állami intézkedések és a civil társadalom kezdeményezéseinek jobb koordinációjával, annak elismerésével, hogy a jövedelem újraelosztására irányuló politikák nem zárják ki, sőt előírják a mindenki számára több és jobb lehetőség létrehozását arra, hogy osztozhassunk a gazdagság megteremtése, a személyes eredmények és a fenntartható fejlődés céljaiban.
Európai normák szerint Portugáliának még hosszú utat kell megtennie. Az is igaz azonban, hogy Európa egésze még mindig távol van a szociális kohézió céljának elérésétől, amelyet megkísérel, és amellyel nem hagyhat fel.
Tény, hogy a közelmúlt évtizedeiben a gazdasági és szociális mutatók az Unión belül eltérő prosperitási szinteket tártak fel, azzal, hogy a kevésbé fejlett tagállamok együtt lényegesen közeledtek az európai átlaghoz.
Az államok gazdasági konvergenciáját azonban nem szabad összekeverni az államokon belüli társadalmi csoportok konvergenciájával, mert ezt a folyamatot a méltányosság és a szociális igazságosság parancsának kell alávetni. Ebből a szempontból el kell ismernünk, hogy nagyon keveset haladtunk előre.
A 2001-től 2005-ig tartó öt év alatt az Unió országaiban a szegénységi szint változatlanul 16 % maradt. Itt körülbelül 75 millió európairól beszélünk, akiknek a rendelkezésre álló jövedelme kevesebb mint saját országaik átlagos jövedelmének 60 %-a.
Ha ezt az adatot egybevetjük a jövedelem egyenlőtlen elosztására vonatkozóan feljegyzett trendekkel, nyilvánvalóvá válik, hogy a helyzet még kevésbé bátorító. 2005-ben a 25-ök Európai Uniójában a lakosság leggazdagabb 20%-ának jövedelme ötszöröse volt a legszegényebb 20% jövedelmének. 2000-ben négy és félszerese volt.
Ezeknek a mutatóknak a részletesebb vizsgálata rámutat, hogy a szegénységgel leginkább veszélyeztetett társadalmi csoportok az idősek, a munkanélküliek - különösen a hosszú távon munka nélkül maradók -, az egyedül élők és a csonka családok.
Más csoportok viszont aggasztó és fokozódó szociális kockázatoknak vannak kitéve, mert potenciálisan a kirekesztés áldozataivá válhatnak. Itt a gyermekekről, a fogyatékkal élőkről, a bevándorlókról és az etnikai kisebbségekről beszélek.
Az EU Tanácsa maga is elismerte a szociális védelemről és a társadalmi befogadásról szóló 2007. évi jelentésében, és idézem: a legtöbb tagállamban a gyermekek szegénységi kockázata az átlagosnál magasabb. Néhány tagállamban majdnem minden harmadik gyermek veszélyeztetett. A csonka családban vagy munkanélküliek háztartásában élők számára a kockázat tovább fokozódik. Ez súlyos helyzet, és nem engedhetjük meg magunknak azt, hogy figyelmen kívül hagyjuk.
Hogyan teheti meg az Európai Unió, amely az elöregedő lakosság és a járványszerű demográfiai recesszió veszélyével szembesül, hogy ne értékelje legfontosabb erősségét, gyermekeit és fiataljait?
(Taps)
Elnök úr, hölgyeim és uraim!
Nem tudom, nem értük-e már el azt a pontot, ahol a hagyományos szociális védelmi politikák már nem hatásosak.
A társadalombiztosítás és a szociális védelmi politikák döntő szerepet játszottak a II. világháború utáni gazdasági újjáéledésben, és a modern európai társadalmak kialakításában. Amit utóbb jóléti államként ismertünk meg, olyan örökséget hagyott, amelynek az Unió maga is köszönheti eredetét.
A jóléti állam gondolatától inspirált, messzemenően újraelosztó politikák sikerére építve Európa létrehozta a szociális védelem alaposan kidolgozott mintáját, amelyet a különféle államok közötti sok különbség ellenére is általában európai szociális modellként ismernek. Minden korlátjával és hiányosságával együtt is tény, hogy ez a szociális modell ma már az európai identitás elválaszthatatlan része.
Mégis, ha azt meg akarjuk védeni, el kell fogadnunk, hogy a szociális modellnek meg kell változnia, hogy megküzdhessen az új kihívásokhoz, és igazodjon a globalizáció, illetve az információs és tudásalapú társadalom új világához.
Az elsősorban újraelosztó nemzeti politikák számára szociális területen egyre nehezebb bármiféle látható eredményt elérni. E politikák hatékonysága és fenntarthatósága egyre inkább megkérdőjelezhető.
A jövőbeni szociális politikák tervezése során alapvető, hogy a jóléti társadalom gondolatára összpontosítsunk, amelyben mindannyiunknak, mint polgároknak nagyobb a felelősségünk, és nagyobb szolidaritást kell mutatnunk.
Természetesen a szociális előrehaladás a gazdasági növekedéstől függ. Ugyanakkor a fenntarthatatlan és elfogadhatatlan gazdasági növekedés szociálisan pusztító hatású.
Az Európai Unió legtöbb országában a szegénység legfőbb oka a munkanélküliség. Nagyobb mértékű és sikeresebb gazdasági növekedésre van szükségünk, olyanra, amely több és jobb foglalkoztatási lehetőséget jelent.
A munkaerőpiaci részvétel megkönnyítése, együtt azzal, hogy valamennyi, a gazdagsághoz és prosperitáshoz hozzájáruló személy számára kellő súlyt és méltóságot biztosítsunk az úgynevezett aktív befogadás folyamatában - ez jelenti a legjobb védelmet a polgárok számára a szegénység és a társadalmi kirekesztés ellen.
A Lisszaboni Stratégiában bejelentett cél, nevezetesen, hogy az Unióban a foglalkoztatási rátát 70%-ra növeljük, társadalmi kötelesség, amelyre figyelemmel kell lennünk, bár úgy tűnik, hogy ezt a célt 2010-ig nehéz lesz elérni.
A polgárok védelmének egy másik módja, ha hozzásegítjük őket a szakképesítések megszerzéséhez, ha segítünk, hogy olyan oktatásban és képzésben részesüljenek, amely után szembe tudnak szállni az új technológiai, környezeti és kulturális kihívásokkal.
Alapvető fontosságú ezért, hogy a tagállamok legelső prioritásként kezeljék azt a közös célt, hogy javítsuk a fiatalabb generációk oktatásának és képzésének szintjét, és neveljük beléjük az élethosszig tartó tanulás szokását. Ez kétségtelenül versenyelőnyhöz juttatja őket a jövő információ- és tudásalapú társadalmában.
2010-et a szegénység és társadalmi kirekesztés elleni küzdelem európai éveként jelöltük meg. Ez az az év, amikor el kell majd számolnunk, és be kell mutatnunk, hogy milyen mértékben őriztük meg azokat az ambíciókat, amelyek inspiráltak bennünket 2000-ben Lisszabonban. Ezen ambíciók közé tartozik, és idézek: az emberi erőforrásokba való befektetés, és a társadalmi kirekesztés elleni küzdelem.
A szegénység és kirekesztés elleni küzdelem célja nem korlátozódik az Európai Unió földrajzi határaira. A szolidaritás elvének külföldi dimenziója elsődlegesen azoknak a humanitárius értékeknek a visszatükröződése, amelyekre az európai projekt épül. Azokhoz a tradíciókhoz, amelyek megakadályozzák a szegényebb országok fejlődését, társulnak a globalizációból származó problémák, így a szegénység és gazdasági elmaradottság elleni kampánynak globális kampánnyá kell válnia. Ez a siker egyedüli útja.
Az Európai Uniónak fokozott felelőssége van e területen, és ő rendelkezik a tudás és tapasztalatok gazdag tárházával, ami különleges szerepet ad neki. Vezető szerepet kell játszania a globális napirendben.
Ebben az összefüggésben szeretném a figyelmüket felhívni Afrikára, arra a kontinensre, amely közel van Európához, és nem csak földrajzi értelemben, arra a kontinensre, amelyet mindannyiunknak prioritást élvező partnerként kellene figyelembe vennünk és kezelnünk. Még kiderülhet az Unió számára, hogy súlyos stratégiai árat kell fizetnie Európának az Afrikával szembeni tehetetlenségéért.
Ezzel kapcsolatban én különös fontosságot tulajdonítok a küszöbön álló EU-Afrika csúcstalálkozónak, amelyet a portugál elnökség alatt tartunk meg. Eljött az idő, hogy tárgyaljunk Afrikával, és ne csak Afrikáról és annak problémáiról beszéljünk.
Elnök úr, hölgyeim és uraim!
Úgy érzem, nem fejezhetem be beszédemet a nélkül, hogy két olyan témát ne érintsek, amely véleményem szerint abszolút döntő az Unió jövője szempontjából.
Először, az energia és a környezet. Kétségtelen, hogy ezek lesznek a XXI. század kulcságazatai, és az ezen ágazatokban bekövetkező fejlemények határozzák meg a világ új geopolitikai kontúrjait. Az energia és a környezet létfontosságú közös érdekek, és ezekre, mint az európai integráció új hajtóerejére kell tekinteni. Itt is fel kell építenünk az erős "de facto szolidaritást”. Az Európai Unióban a gazdasági hatékonyság, a biztonság és az életminőség nagyrészt az energetikai és környezetvédelmi politikák sikerétől függ. Ezzel összefüggésben még egyszer szeretném kifejezni nagyrabecsülésemet az Európai Bizottságnak és elnökének stratégiai előrelátásuk és határozottságuk iránt, amely nélkül nem érhettük volna el azokat a kiváló eredményeket ezen a területen, amelyeket a német elnökség alatt sikerült elérni.
Másodszor, mindannyiunk lelkét nyomasztja egy kérdés. Mi az Európai Unió szerepe a nemzetközi színtéren, és mivel járulhat hozzá az új világrend felépítéséhez? Az európai integráció folyamatának fenntarthatósága szempontjából véleményem szerint abszolút kulcsfontosságú annak biztosítása, hogy Európa központi és befolyásos szereplő legyen a most kialakuló globális multilaterális és multipoláris világban. Olyan szereplő, amely szilárd, következetes és egyesítő módon szólal meg. Olyan szereplő, amelyet tiszteletben tartanak, és amely tiszteli a többieket. Olyan szereplő, amely megvédi azokat az elveket és értékeket, amelyekre gazdasági és szociális modelljét építette.
Ezzel kapcsolatban megjegyzem, hogy Portugália egyike volt azoknak az országoknak, amelyek a történelemben a gazdasági globalizáció első hullámot vezették, és nagyon is tudatában van annak, hogy Európa jövője nagyrészt attól függ, képes lesz-e hiteles és befolyásos szereplővé válni a nemzetközi színtéren.
Végezetül, elnök úr, hölgyeim és uraim, még egyszer el kell mondjam, hogy az európai integráció rendkívüli folyamata milyen sokat köszönhet az Európai Parlamentnek, annak az intézménynek, amely mindig vezető szerepet vállalt azoknak az értékeknek és elveknek a védelmében, amelyek az európai identitást kovácsolták, és annak a "de facto szolidaritásnak” a szövetét szőtték, amelyet alapítóink hagytak ránk.
Bizonyos vagyok benne, hogy ebben a teremben megvan a szükséges jövőkép, akarat és energia Európa népeinek egységesítése, és Európának a világban elfoglalt pozíciója megerősítésének dicséretre méltó céljai követéséhez.
(Álló tetszésnyilvánítás)
Elnök
(DE) Elnök úr, ebből a tapsviharból is nyilvánvaló, hogy szavait egyetértéssel és melegen fogadták. Ön kiállt a szolidaritás és a közösségi érzés mellett, és ezek azok az alapok, amelyek alátámasztják azt, amiért mi itt vagyunk az Európai Unióban. Céljainkat kizárólag szolidaritással, a közösségi érzéssel és gyakorlati cselekvéssel tudjuk elérni. Az öné nem üres retorika, mert politikai pályafutása során bizonyította, hogy elkötelezett Európa mellett, és képes annak érdekében a gyakorlati cselekvésre.
Az Európai Parlament nevében szeretném biztosítani önt, hogy európai parlamenti képviselőként mindent megteszünk a portugál elnökség támogatására, hogy amikor az állam- és kormányfők októberben találkoznak, a reformszerződéssel kapcsolatban eredményeket érjünk el. Hangsúlyosan szeretném köszönetünket és elismerésünket kifejezni Luís Amado külügyminiszternek, Manuel Lobo Antunes államtitkárnak és Álvaro Mendonça e Moura nagykövetnek és valamennyi kollégájuknak, akiknek a feladata a tárgyalások folyamatában politikai akaratunk kifejezésének továbbítása. Nekik ezt mondom: "önökkel vagyunk”. Az Európai Parlament nevében köszönetet mondok önnek, elnök úr, nagyszabású beszédéért, és sok sikert kívánok Portugáliának a mi közös Európánk érdekében. Nagyon köszönöm önnek, Cavaco Silva úr.
(Taps)
(Az ülést 12.35-kor felfüggesztették, majd 15.00-kor folytatták.)
