Det danske formandskab
Formanden.
Topmødet i København var et helt særligt øjeblik for EU, hvor jeg havde det privilegium at repræsentere Parlamentet. Man kunne ikke undgå at blive rørt af følelsen af, at der blev skabt historie, da det danske formandskab til slut forhandlede en aftale på plads med de enkelte tiltrædelseslande.
Jeg bør også sige, at formandskabet har dækket et meget stort område inden for det øvrige arbejde. Her henviser jeg ikke til det overordnede spørgsmål om udvidelsen, men til det arbejde, der i mange måneder i samråd med Parlamentet er gået forud, hvilket måske nok blev skjult af forberedelserne til udvidelsen. Dette er plenarforsamlingens 39. drøftelse med formandskabets tilstedeværelse, hvor formandskabet har ordet. Kontakten med udvalgene har været enestående, og det har givet os en ny overskrift for det interinstitutionelle samarbejde med Rådet, som jeg håber, vi kan bygge videre på.
Jeg vil især gerne på vegne af Parlamentet give udtryk for taknemmelighed over for det forbedrede og gode samarbejde mellem institutionerne.
Formanden.
Første punkt på dagsordenen er forhandling under ét om det danske formandskab: beretning fra Det Europæiske Råd og redegørelse fra Kommissionen om Det Europæiske Råds møde den 12.-13. december 2002 samt redegørelse fra Rådet om status over det danske formandskab.

Fogh Rasmussen
Hr. formand, ærede medlemmer, ærede medlemmer af Europa-Kommissionen, mine damer og herrer, jeg talte sidst her i salen ved udvidelsesdebatten den 19. november. Det var en stor og positiv oplevelse. Jeg gik herfra med et stærkt og klart mandat til at afslutte udvidelsesforhandlingerne. Det er mig en glæde at kunne møde her i dag med et lige så klart resultat. Efter lange og vanskelige forhandlinger afsluttede formandskabet på topmødet i København forhandlingerne med 10 nye medlemsstater.
Det er en fælles drøm, der går i opfyldelse, det er et fælles mål, der er nået. Europa-Parlamentet, Kommissionen og formandskabet har kæmpet sammen for udvidelsen. Det var derfor også en særlig glæde for mig, at Europa-Parlamentets formand deltog i den afsluttende højtidelige begivenhed, hvor vi fredag aften bød de nye medlemmer velkommen i vores kreds.
De sidste seks måneders udvidelsesforhandlinger har været som et langdistanceløb med en række vanskelige forhindringer, der har skullet overvindes undervejs. Parlamentet, Kommissionen og formandskabet har stået distancen sammen, og i København kom vi i mål. Side ved side, hånd i hånd. Jeg vil gerne sige tak for indsatsen, tak for den aldrig svigtende opbakning, tak for støtten undervejs.
Med beslutningerne i København lukkede vi et af de mørkeste og blodigste kapitler i Europas historie. Vi satte et punktum for et århundrede præget af krige og konflikter. Vi tog endegyldigt afsked med Jalta-konferencens og den kolde krigs Europa. Samtidig åbnede vi døren til en ny æra i Europas historie, en æra præget af frihed, fred, vækst og velstand. Topmødet i København markerede et højdepunkt i det europæiske samarbejdes historie. En triumf for frihed og demokrati og en port til en bedre fremtid for alle vore folk.
Udvidelsen af EU var det danske formandskabs hovedprioritet - men det danske formandskab har skabt en lang række andre betydelige resultater. Vi har været et formandskab, der har prioriteret, men ikke nedprioriteret. Det ses af vore resultater.
Før jeg går over til topmødet i København, vil jeg kort redegøre for en række af de øvrige opgaver, EU har løst det seneste halve år. Vi har effektivt videreført kampen mod international terrorisme og styrket indsatsen mod illegal indvandring. På asylområdet har vi opnået enighed om den såkaldte Dublin II-forordning, en forordning der fastsætter fælles regler for hvilket land, der har ansvar for at behandle en asylansøgning.
Det lykkedes at opnå enighed om en fuld åbning af EU's el- og gasmarkeder. Vi har opnået et gennembrud i EU's transportpolitik. Med reglerne om det fælles europæiske luftrum er grundlaget sikret for færre aflysninger og kortere flyvetider til gavn for passagererne, miljøet og flyselskaberne.
I fællesskab har vi reageret hurtigt og effektivt på uventede katastrofer. Først var det oversvømmelserne i Centraleuropa. EU viste sammenhold og vedtog etablering af en solidaritetsfond på 1 milliard euro til anvendelse i forbindelse med naturkatastrofer. Senest har vi reageret på olietankeren Prestiges tragiske forlis. EU viste med kort varsel handlekraft og vedtog regler om bl.a. hurtig udfasning af enkeltskrogede olietankere og øget kontrol i de havne, som skibene anløber.
Der er opnået enighed om ordningen for handel med CO2-kvoter. Der er sket fremskridt med hensyn til fødevaresikkerhed, bl.a. fælles regler for mærkning af fødevarer, der indeholder genetisk modificerede organismer. Det lykkedes at skabe en for alle parter acceptabel løsning på spørgsmålet om transit til og fra Kaliningrad.
Endelig vil jeg fremhæve det positive og effektive samarbejde med Parlamentet, bl.a. arbejdet omkring den fælles beslutningstagning og budgetproceduren. For første gang i mange år lykkedes det reelt allerede i første behandling at nå til enighed om store dele af budgettet. Jeg vil gerne benytte denne lejlighed til at takke for den gode og positive ånd, der har præget samarbejdet mellem Europa-Parlamentet, Kommissionen og formandskabet. Sammen har vi i det seneste halvår vist, at EU kan levere varen, at vi - på trods af nationale, institutionelle og politiske forskelle - i fællesskab kan skabe resultater, skabe en bedre og tryggere hverdag for vore borgere, skabe bedre konkurrencebetingelser for vort erhvervsliv og sikre en øget indflydelse for Europa i verden.
Herefter vil jeg vende tilbage til topmødet i København. Vi afsluttede udvidelsesforhandlingerne med 10 nye medlemsstater: Cypern, Estland, Letland, Litauen, Malta, Polen, Slovakiet, Slovenien, Den Tjekkiske Republik og Ungarn. Der var tale om intensive og vanskelige forhandlinger til det sidste. Det kan ikke være anderledes, det sikrer, at vi er endt med den rette balance mellem kandidatlandenes ønsker og de nuværende medlemsstaters muligheder.
De hårde forhandlinger om helt konkrete emner som mælkekvoter og pengeoverførsler er jo i sidste ende udtryk for, at EU ikke kun er en snakkeklub, en snakkeklub der vedtager tomme erklæringer. Nej, EU er et effektivt forhandlingsforum, hvor vi gør forretninger og driver politik til alle parters fordel.
De 10 nye lande vil kunne blive medlemmer fra 1. maj 2004. Forinden skal både de nye og de nuværende medlemsstater have afsluttet deres nationale ratifikationsprocedurer. Første led i denne proces - der i mange lande vil indebære folkeafstemninger - er færdiggørelsen af tiltrædelsestraktaten. Den forelægges herefter først Kommissionen, dernæst Parlamentet og endeligt Rådet til godkendelse med henblik på, at traktaten kan blive undertegnet i Athen den 16. april 2003. Jeg skal opfordre til, at vi i alle tre institutioner gør vort yderste for at overholde denne tidsplan.
Konklusionerne fra topmødet i København berører også spørgsmålet om de nye medlemsstaters deltagelse i EU's institutioner. Vi fastslår, at de 10 tiltrædende stater vil kunne deltage i valget til Europa-Parlamentet i 2004 som medlemmer. I tiltrædelsestraktaten vil det blive fastsat, at kommissærerne fra de nye medlemsstater indtræder i den nuværende Kommission fra tiltrædelsen den 1. maj 2004. Efter Det Europæiske Råds udnævnelse af en ny formand for Kommissionen kan det nyvalgte Europa-Parlament godkende en ny Kommission, der vil skulle tiltræde den 1. november 2004. På denne måde er der sat en fornuftig ramme om dette væsentlige spørgsmål. Også her skal jeg opfordre til, at vi i samarbejde mellem institutionerne finder fleksible løsninger, der sikrer de bedste vilkår for vore nye medlemsstater.
Med hensyn til Bulgarien og Rumænien er konklusionerne klare: Udvidelsesprocessen fortsætter. Og vi bekræfter, at målet er at kunne byde de to lande velkommen som medlemmer i 2007.
Spørgsmålet om Tyrkiet blev et centralt emne i København. Vi kom frem til et afbalanceret og realistisk svar. Vi anerkender de vigtige skridt, som Tyrkiet har taget i retning af at opfylde Københavnskriterierne. Vi opfordrer Tyrkiet til energisk at gå videre med sin reformproces, og vi giver et tilsagn om øget støtte fra EU til Tyrkiet i disse bestræbelser. Hvis Det Europæiske Råd i december 2004 på grundlag af en rapport og en anbefaling fra Kommissionen beslutter, at Tyrkiet opfylder de politiske Københavnskriterier, vil EU snarest muligt indlede tiltrædelsesforhandlinger med Tyrkiet. Hermed er sendt et stærkt og positivt signal til Tyrkiet, men jeg vil gerne understrege, at det stadig er et ufravigeligt krav, at Tyrkiet opfylder de politiske kriterier, før der kan indledes optagelsesforhandlinger. Sådan må det være. Tyrkiet skal behandles på lige fod med alle andre kandidatlande.
Så er der Cypern. Cypern bliver optaget som en delt ø, men det sker samtidig med en realistisk mulighed for, at parterne inden den 28. februar 2003 kan finde en samlet løsning på Cypern-problemet på grundlag af forslaget fra FN's generalsekretær. Jeg vil på det stærkeste opfordre parterne i striden til at udnytte denne enestående mulighed til at løse denne ulykkelige konflikt. Vi står alle til at vinde ved en løsning nu, og ingen vil vinde så meget som befolkningen på Cypern.
Vi sendte i København et klart budskab til de nye naboer til det udvidede EU, til landene på det vestlige Balkan, til Rusland, Ukraine, Moldova og Belarus samt til landene syd for Middelhavet. Udvidelsen vil ikke føre til, at EU lukker sig omkring sig selv - tværtimod vil EU styrke forbindelserne til sine nye naboer. Det vil ske såvel inden for som ved en udbygning af de eksisterende samarbejdsordninger.
På topmødet i København kunne vi desuden konstatere enighed om rammerne for den fremtidige aftale mellem NATO og EU vedrørende ESDP.
Lad mig afslutningsvis nævne, at Det Europæiske Råd også mødtes med formanden for Det Europæiske Konvent, Valéry Giscard d'Estaing. Han rapporterede om arbejdet i Konventet, og der var i Det Europæiske Råd enighed om, at Konventet skal forelægge resultatet af sit arbejde inden topmødet i juni 2003. Det blev slået fast, at de nye medlemsstater fuldt ud skal deltage i regeringskonferencen. Bulgarien og Rumænien deltager som observatører.
Med udvidelsen i hus bliver arbejdet i Konventet nu den afgørende europapolitiske opgave. Vi har udvidet EU, nu skal vi sikre, at også fremtidens EU med mere end 25 medlemsstater kan fungere effektivt. Vi skal forenkle beslutningsprocedurerne og fremhæve EU's værdier. Vi skal beskrive arbejdsdelingen mellem EU og medlemsstaterne bedre, vi skal udvide anvendelsen af kvalificeret flertal og fælles beslutningstagning, og vi skal sikre, at samarbejdet er åbent og under demokratisk kontrol.
Det danske formandskab nærmer sig nu sin afslutning. Vi videregiver formandskabsstafetten til Grækenland med et ønske om held og lykke og med en tak for godt Trojka-samarbejde.
Til sidst vil jeg atter vende mig direkte til medlemmerne af dette Parlament, og i særdeleshed til dets formand, Pat Cox. Parlamentsformandens møde med Det Europæiske Råd i København var igen en konstruktiv bekræftelse af det nære forhold mellem Parlamentet og Rådet. Det danske formandskab har lagt stor vægt på at møde Europa-Parlamentet med en fremstrakt hånd og viljen til konstruktivt samarbejde. Jeg har med tilfredshed kunnet konstatere, at Parlamentet har mødt os i samme positive ånd. Vi har haft vore uenigheder, men samarbejdet har været præget af en vilje til kompromis, fremskridt og resultater. Det har jeg oplevet her i salen, ved vore interinstitutionelle topmøder samt ved mine møder med Parlamentets Formandskonference. Det samme billede er bekræftet af ministrene i den danske regering. Jeg vil gerne benytte denne lejlighed til at takke alle for dette gode samarbejde. Først og sidst vil jeg dog takke for Parlamentets uforbeholdne støtte til gennemførelsen af det danske formandskabs største opgave, nemlig at afslutte forhandlingerne med 10 nye medlemsstater. Beslutningen i København om udvidelsen af EU markerer genforeningen af Europas folk og stater, afslutningen på vort kontinents ulykkelige deling og begyndelsen på en ny æra i Europas historie.
Topmødet i København markerer også begyndelsen på en ny æra for EU. I København løste EU den største opgave i Fællesskabets historie. EU står efter topmødet i København som den samlende ramme om fremtidens Europa, et samarbejde baseret på fælles værdier: Frihed og markedsøkonomi, fællesskab og socialt ansvar, demokrati og menneskerettigheder. Et effektivt samarbejde, der respekterer vore folks og staters nationale egenart.
Det frø, som Unionens fædre såede i Europas krigshærgede jord for snart 50 år siden, har slået rod. Med udvidelsen af EU er deres drøm og deres vision blevet til virkelighed.
Vort nye Europa er født.
Tak hr. formand.
Prodi
Hr. formand, hr. statsminister, mine damer og herrer, jeg står her i Parlamentet for sidste gang i år. Et år, der begyndte med den vellykkede indførelse af euroen, og som slutter med en anden betydelig landvinding. I løbet af disse 12 måneder har vi brugt mange superlativer - og efter nogles mening for mange - når vi skulle beskrive etaperne i dette europæiske år. Men jeg kan ikke lade være med at bruge endnu et superlativ, når jeg skal beskrive Det Europæiske Råd i København, som er en milepæl i opbygningen af Europa.
Da jeg tiltrådte som formand for Kommissionen, lovede jeg, at jeg udvidelsen ville have førsteprioritet for os, og vi har nu opfyldt dette løfte. Nogle kan have fået det indtryk, at afslutningen af tiltrædelsesforhandlingerne i København var en formalitet. Intet kunne være mere forkert. For at nå dette resultat var der nemlig behov for alles mod og politiske vilje. Og her vil jeg gerne understrege det kolossale arbejde, som det danske formandskab har udført. Selv om man sad ved flere forhandlingsborde samtidig, bevarede formandskabet det kølige overblik, og under disse vanskelige omstændigheder lykkedes det formandskabet at holde en støt kurs. Hr. statsminister, De har personligt ydet et stort bidrag til det vellykkede resultat!
Men dette resultat er også vores fortjeneste. Kommissionen har i disse tre år sammensat 12 enestående hold af forhandlere, som med en helt ny metode nåede frem til en aftale om 31 kapitler med hvert enkelt kandidatland. Dag ind og dag ud i tre år har 350 af Kommissionens tjenestemænd og over 700 medarbejdere fra Kommissionens delegationer nemlig tålmodigt spundet trådene til denne tavse revolution. Jeg vil gerne her udtrykke min tak til Günter Verheugen, som viste sig at være en dygtig og engageret forhandler. Jeg vil også gerne takke Eneko Landaburu og hele Generaldirektoratet for Udvidelse for deres ihærdige indsats og førsteklasses arbejde. Det er et enestående privilegium at være formand for Europa-Kommissionen ved sådanne lejligheder, og det er jeg særlig stolt af i dag, for Kommissionen har virkelig gjort en stor indsats for at gøre drømmen om et samlet Europa til virkelighed.
10 lande har nået målstregen, mens de øvrige har et stykke vej endnu. Vi har opstillet en detaljeret køreplan, der skal gøre det muligt for Rumænien og Bulgarien at tiltræde EU i 2007. Og i december 2004 skal vi mødes med Tyrkiet for at se, om landet opfylder betingelserne for, at der kan indledes forhandlinger.
Jeg glæder mig over, at de 25 nuværende og kommende medlemmers første fælles handling var at afgive en erklæring til støtte for den "fortsatte, omfattende og irreversible udvidelsesproces". Hr. formand, disse opmuntrende ord afspejlede den vision og imødekommenhed, der førte til grundlæggelsen af EU. I erklæringen støttede man Kommissionens forslag om at øge Rumæniens og Bulgariens førtiltrædelsesstøtte med 20 %, og jeg opfordrer disse lande til at benytte lejligheden til at sætte farten endnu mere op.
Tyrkiet vil også modtage et øget tilskud som bidrag til forberedelsen af sit kandidatur. Et kandidatur, som jeg må understrege vil blive bedømt efter fortjeneste og efter de samme kriterier, som gælder for ethvert andet ansøgerland. Den fastsatte dato giver Tyrkiet tid til at foretage de reformer, som er nødvendige for, at landet opfylder Københavnskriterierne både retligt og i praksis. Kommissionens rapporter og henstillinger vil fortsat være fuldstændig objektive og upartiske.
Det Europæiske Råd i sidste uge nåede næsten alle målsætningerne. Jeg siger "næsten", fordi vi var meget tæt på at få en aftale i stand om Cypern-spørgsmålet. På trods af de utrættelige bestræbelser, som forhandlerne og FN's generalsekretær gjorde sig, nåede vi ikke frem til en endelig løsning. Begge parter gav dog udtryk for, at de ønsker at fortsætte forhandlingerne, og de har sat sig det mål at nå til enighed senest den 28. februar.
Hr. formand, mine damer og herrer, efterhånden som Europa vokser, vokser også dets ansvar. Vi opfordrer de nye medlemmer til at deltage i vores område med fred, velstand og stabilitet. Men vores indsats for at fremme disse værdier standser ikke ved EU's grænser. Målsætningen om et samlet Europa skal ikke være en undskyldning for at skabe nye barrierer, men skal være en fredsplan, der omfatter hele kontinentet. Ved hver udvidelse får vi nye naboer, som bliver tiltrukket af EU. Nogle håber på selv at blive kandidatlande. Landene på det vestlige Balkan hører efter min mening rettelig hjemme i EU på lang sigt, og det blev bekræftet på topmødet i København. Stabiliserings- og associeringsprocessen er et magtfuldt instrument, som vi bør anvende på en dynamisk måde. Kommissionen vil derfor arbejde tæt sammen med det græske formandskab ved optakten til topmødet i Thessaloniki, hvor jeg er overbevist om, at vi kan give et udførligt og konkret svar på det brev, som de fem præsidenter på det vestlige Balkan sendte os umiddelbart før topmødet i København.
Vi skal nu overveje nøje, hvor EU's endelige grænser skal gå - dette er vores vigtige opgave, og det bliver jeg aldrig træt af at gentage. Det er noget, som vi europæere selv skal beslutte, og her skal vi lytte til alles forslag, men sige nej til indblanding udefra.

Debatten om EU's grænser er faktisk en debat om vores identitet. Den skal finde sted her i Europa-Parlamentet og i de nationale parlamenter, og alle europæiske borgere skal i høj grad inddrages. Denne søgen efter vores identitets rødder betyder ikke, at der skabes en ny opdeling. Den europæiske integration vil nemlig også indebære fordele og nye muligheder for vores naboer, selv om de forbliver naboer. Vi skal opbygge et stærkt net af forbindelser på grundlag af de politiske og økonomiske værdier, vi har til fælles med nabolandene fra Rusland til Middelhavet.
Dette er det nye strategiske mål for den nuværende Kommission. Denne nærhedspolitik vil give vore naboer mange af de fordele, der er forbundet med medlemskab, uden at de formelt tilslutter sig EU i den nærmeste fremtid. Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde er en velegnet model, men skal forbedres med en række politiske samarbejdsforanstaltninger. Vores forbindelser skal tilrettelægges således, at vi er fælles om alt undtagen institutionerne. Vores nærhedspolitik skal være attraktiv, åbne nye muligheder og give gensidige fordele. Den skal motivere vores partnere til et tættere samarbejde med EU, den skal være dynamisk, og den skal være baseret på en struktureret, trinvis fremgangsmåde.
Mine damer og herrer, vi har afsluttet tiltrædelsesforhandlingerne, og Europas forening bliver nu en konkret kendsgerning i dagligdagen. Nu kan vi langt om længe gå videre med den endelige udarbejdelse af tiltrædelsestraktaten, og den skal - som hr. Fogh Rasmussen sagde - ratificeres og undertegnes i Athen i april næste år. Men vores vigtigste arbejde i de kommende måneder bliver at informere og berolige borgerne, og her tænker jeg både på borgerne i de nuværende medlemsstater og borgerne i kandidatlandene. Kommissionen er ved at tilrettelægge en omfattende informationskampagne, hvor Europa-Parlamentets medlemmer kommer til at spille en væsentlig rolle. For blot nogle få år siden var mange kandidatlande nemlig styret af diktaturer. Mange borgere i disse lande frygter, at de ved at tilslutte sig en anden stor blok risikerer at miste deres nyvundne frihed og deres selvstændighed. I de nuværende medlemsstater er man til gengæld bekymret over, hvad det vil koste, og hvad det vil indebære at lukke nogle meget fattigere lande ind. En stor del af denne frygt er ubegrundet, for som Günter Verheugen har udtalt, er der her tale om den bedst forberedte udvidelse i EU's historie. Vi ved alle sammen godt, at omkostningerne ved udvidelsen er meget små i forhold til omkostningerne ved ikke at udvide EU. Derfor skal vi sørge for, at hele Europa får kendskab til disse enkle sandheder, og det skal vi samarbejde om.
Udvidelsesprocessen er blevet drevet fremad takket være en fantastisk beslutsomhed, politisk mod og visioner. Vi skal overbevise europæerne om, at det vil være en gevinst for alle at slutte sig sammen, og her tænker jeg ikke blot på de materielle fordele ved en fordeling af velstanden og en bæredygtig udvikling på verdens største marked. Jeg tænker også på de politiske fordele, for det er en gevinst for alle at være borgere i en demokratisk og ansvarsbevidst Union.
Som jeg tidligere har udtalt, vil det udvidede EU's troværdighed ikke mindst afhænge af dets institutioners troværdighed og dets troværdighed som aktiv hovedaktør på den internationale scene. Derfor glæder jeg mig over den aftale mellem EU og NATO, der blev indgået på topmødet, og som allerede næste år giver os mulighed for at gennemføre militære fredsbevarende operationer på Balkan. Det er nemlig også et ansvar, som vi skal påtage os, og som vi er i stand til at påtage os.
Sandhedens øjeblik i det kommende år bliver dog institutionsreformen. Vi kan ikke opfylde vores løfter til borgerne, hvis ikke vi foretager et gennemgribende eftersyn af EU's maskineri. Borgerne kan kun udvise respekt og beundring, hvis vi skaber et mere samhørigt og sammenhængende EU, og hvis vi styrker beslutningsprocessen. Derfor skal vi alle samarbejde med hr. Giscard d'Estaing, så konventet bliver en succes.
Vores stærkere enhed og beslutsomhed skal komme til udtryk i vores indsats på den internationale scene. Vores voksende ansvar giver ikke plads til vankelmodighed og passivitet, sådan som det har været tilfældet tidligere. Derfor er den opgave, der påhviler konventet og alle dem, der bidrager til dets arbejde, lige så betydningsfuld som tiltrædelsesforhandlingerne. Hvis ikke konventet bliver en succes, vil vi nemlig have skabt et stort, men handlingslammet Europa.
Hr. formand, hr. statsminister, mine damer og herrer, der er med andre ord grund til optimisme. Dagene i København og den generøsitet, vi så i København - man troede, at egoisme og uenighed ville være dominerende, men så i stedet en sans for forening i de lande, som tillægger udvidelsen en anden betydning og opfatter den på en anden måde, men som alle forstod vigtigheden af det, der er sket - viser, at hvis vi forstår at tage de udfordringer op, der venter os, kan vi i sandhed bruge den kombination af visioner og pragmatisme, som har gjort EU til en model for politisk integration, der ikke har sin lige i hele verden.
Hr. formand, hr. statsminister, mine damer og herrer, til sidst vil jeg gerne takke Dem og ønske Dem en glædelig jul og et godt nytår. Jeg håber, at De alle vil nyde den velfortjente pause sammen med Deres kære.
(Bifald)

Verheugen
Hr. formand, hr. formand for Rådet, ærede parlamentsmedlemmer, De vil sikkert bære over med mig, når jeg siger, at det er med stor lettelse, at jeg står over for Dem. Det skyldes ikke kun, at jeg foran mig nu har en periode, hvor jeg får lidt mindre arbejde, det skyldes især, at jeg er lykkelig over at kunne konstatere, at de fælles bestræbelser mellem de europæiske institutioner og 25 stater i Europa har givet de resultater, vi håbede på. Det var ingen selvfølge. Når jeg tænker på, at vi allerede i 1999 for første gang gjorde opmærksom på, at det var en mulighed at afslutte forhandlingerne i slutningen af 2002, så må jeg jo sige, at det er et lille vidunder, der er lykkedes for os.
Men vidundere sker, som De alle ved, ikke af sig selv. Det kræver en stærk politisk vilje, stor beslutsomhed og også stor snilde. Lad mig derfor understrege med al tydelighed endnu en gang, at jeg har set det som et held og et privilegium at få lov til at samarbejde med det danske formandskab her i den afsluttende fase, med en regeringschef som Anders Fogh Rasmussen, der er gået til sagen med en beslutsomhed og målrettethed, der virkelig har været beundringsværdig.
Jeg vil dog også gerne konstatere, at udvidelsen ikke er nogle få personers værk. Det viser sig snarere - og det er det vigtigste for mig - at vi med fællesskabsmetoden er i stand til at afslutte et så komplekst og vanskeligt værk som forhandlingerne om 10 landes tiltrædelse af EU nøjagtigt, præcist og under overholdelse af en tidsplan. Det forholder sig ikke således, at fællesskabsmetoden ikke fungerer, når det handler om store og vigtige internationale spørgsmål.

Jeg tror, at alle her i salen ved, at Europa-Parlamentet har spillet en vigtig og ledende rolle i denne proces, hvilket jeg takker for af hele mit hjerte. Jeg vil også gerne sige, at formanden for Europa-Parlamentet, Pat Cox, stod i spidsen for en bevægelse, der har gjort stort indtryk på kandidatlandene. Jeg tror, at den måde, hr. Cox har repræsenteret Europa-Parlamentet på i Central- og Østeuropa, i høj grad har bidraget til at styrke og skabe tillid til de europæiske institutioner.
(Bifald)
Vi er nu kommet til et punkt, som jeg vil beskrive med nogle ord fra en af nutidens største europæere, der i øvrigt også spillede en vigtig rolle i den vellykkede udvidelsesproces. Det var pave Johannes Paul II, der engang sagde: "Det handler om, at Europa nu endelig kan trække vejret med begge lungehalvdele". Og det er netop det punkt, vi er nået til nu.
(Bifald)
I København høstede vi det, som millioner af mennesker i Central- og Østeuropa såede, da de kæmpede for demokrati og frihed. Vi vil aldrig glemme, at befolkningen i de baltiske lande aldrig - aldrig - har besluttet at tiltræde Sovjetunionen. Menneskene i Polen, Ungarn, i Den Tjekkiske Republik og i Slovakiet har aldrig besluttet sig for et kommunistisk styre. Tværtimod, de opbyggede et demokrati og en menneskerettighedsbevægelse under de vanskeligste betingelser. Vi behøver ikke være bekymrede for, at der kommer europæere til os, der ikke har forstand på demokrati og menneskerettigheder. Tværtimod - vi kommer til at opleve, at den europæiske ånd, der er baseret på demokrati, retfærdighed og menneskerettigheder, bliver styrket takket være dem, der har kæmpet for demokrati og menneskerettigheder.
(Bifald)
Det er ikke kun indadtil, at mange ting vil ændre sig med udvidelsen. Der vil også ske store forandringer udadtil, og vi bliver med vores internationale rolle pålagt et endnu større ansvar. Jeg deler bekymringerne hos dem, der siger, at vi måske endnu ikke er tilstrækkeligt forberedt på at påtage os denne store og vigtige internationale rolle. Rusland, Ukraine, Kaukasus-staterne, Mellemøsten - de rykker tættere på os. Naboskabet bliver endnu tættere og endnu mere direkte. Kommissionsformand Prodi har talt om, hvordan vi skal udforme det.
Mine damer og herrer, arbejdet er ikke fuldført endnu, hverken hos os eller i kandidatlandene. Tiltrædelsesforberedelserne vil blive fortsat med energi og kraft i det kommende år. Kommissionen vil nøje overvåge, at alle forpligtelser bliver opfyldt, og, som lovet, gøre endelig status over forberedelserne seks måneder før den planlagte tiltrædelsesdato.
Jeg tror, det er lykkedes os at finde frem til nogle pålidelige bestemmelser til at mindske besværligheder og begrænse risici. Kommissionen vil sammen med formandskabet fremlægge et forslag til tiltrædelsesaftalen for Europa-Parlamentet til næste år. Vi får brug for et positivt votum fra Europa-Parlamentet til hver enkelt stat og til den samlede aftale. Det er i første omgang Europa-Parlamentet, der skal afgøre, om vi kan fortsætte ad den vej, vi slog ind på i København. Europa-Parlamentet har som det eneste organ det privilegium at kunne træffe afgørelse om hver enkelt tiltrædelsestraktat separat. Det er der ikke noget nationalt parlament, der kan gøre. De vil så at sige sætte målestokken for, hvad der skal ske i 25 nationale parlamenter i 2003.
25 lande bliver en del af Unionen i 2004. To lande, nemlig Bulgarien og Rumænien, kan regne med endnu større støtte i deres bestræbelser på at opnå EU-medlemskab i 2007, der nu er vores fælles mål. Tyrkiet har en klar chance for, at der bliver indledt forhandlinger. Det er den samme chance, som alle andre kandidatlande også havde og udnyttede modigt. Jeg vil gerne kraftigt understrege, hvad rådsformand hr. Rasmussen har sagt: Rækkefølgen står klar og kan ikke under nogen omstændigheder ændres. Først skal de politiske betingelser være opfyldt klart og fuldstændigt, og først derefter kan der træffes beslutning om at indlede forhandlinger.
(Bifald)
Kommissionen vil ikke forflygtige ansvaret, hvad angår rapporten og anbefalingen. Lad mig understrege følgende med al tydelighed: Vi har, hvad disse rapporter angår, i de sidste år udviklet målestokke, vi har udviklet procedurer og metoder. Vi vil arbejde med de samme målestokke, de samme procedurer og de samme metoder. Det vigtigste er, at den anbefaling, der så kommer, er baseret på resultaterne i rapporten. Det bliver ikke omvendt. Det bliver ikke sådan, at vi har et politisk mål og allerede ved, hvilken anbefaling vi vil give, og at rapporten så skal falde tilsvarende ud. Rapporten vil derimod være fair, objektiv og neutral. Det er en chance for Tyrkiet, og jeg tror også, at Tyrkiet er i stand til at opfylde betingelserne. Landet må nu lægge al sin energi i arbejdet på at foretage reformer og rent faktisk også føre dem ud i livet i praksis. Det er ikke nok for os at se, at torturforbuddet er nedfældet på papir i en lov. Vi vil være sikre på, at der ikke udøves tortur mod noget menneske i noget som helst tyrkisk fængsel og på nogen som helst tyrkisk politistation.
(Bifald)
Mine damer og herrer, vi har ofte talt om nødvendigheden af en bred offentlig debat her i Europa-Parlamentet. Det er endnu vigtigere nu, hvis vi skal sikre, at ratifikationen lykkes. Lad os gå ind i debatten med hovedet koldt, med nøgterne argumenter, men også med en begejstring for det Europa, der nu er i støbeskeen.
(Bifald)
Poettering (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, kære kolleger, jeg vil gerne over for det danske formandskab give udtryk for min uforbeholdne tilslutning, anerkendelse og store tak for dette virkelig glimrende formandskab. Jeg vil også gerne sætte navn på modtagerne af denne tak, nemlig formanden for Det Europæiske Råd, hr. Rasmussen, men også europaministeren, vores tidligere kollega Bertel Haarder, vicestatsminister Bendt Bendtsen, der har opnået meget, hvad angår energimarkedet, og naturligvis også udenrigsminister Per Stig Møller.
Jeg vil også gerne nævne - fordi det ikke er synligt - at min kollega i Folketinget, Knud Kirkegaard, i nøje samråd med Christian Rovsing og mig har afholdt en gruppeFormandskonference med de nationale gruppeformænd i Bruxelles, hvor vi også forberedte de spørgsmål, der skulle behandles i København. Det er vigtigt, at vi skaber et netværk af kontakter til de nationale parlamenter, og det vil jeg også gerne takke mine kolleger i det danske parlament for mange gange.
Mine damer og herrer, det danske folk repræsenteret ved sin regering kan, efter min mening, være stolt af det, det har præsteret for Europa i det sidste halve år. Jeg ønsker for det danske folk, at det beviser samme beslutsomhed, når det handler om at tiltræde den fælles europæiske mønt, og det ønsker jeg Dem held og lykke med, hr. statsminister Rasmussen.

Deres formandskab - og det siger jeg nu mere på egne vegne - er også et bevis på, at også knap så store lande - jeg vil ikke tale om et lille land i Danmarks tilfælde set i lyset af formandskabets store resultater - kan præstere noget stort. Vi må imidlertid overveje tingene meget nøje, når det nu handler om i konventet, hvad vi i givet fald skal have i stedet for halvårlige formandskaber, at der skal være virkelig gode argumenter for et skifte, for Deres formandskab er - i lighed med andre - et bevis på, at et land ikke kun udviser ærgerrighed, men også engagement for Europa, når det har formandskabet.
(Bifald)
Men hvis vi så får en generalsekretær for Rådet, der ikke længere samtidig er højtstående repræsentant - og her vil jeg gerne give udtryk for min store anerkendelse af hr. Solana, dette er ingen kritik af hr. Solana - men en synlig generalsekretær, så vil jeg gerne anbefale vores kolleger i konventet, at de også tænker meget nøje over disse spørgsmål.
Hr. formand for Det Europæiske Råd, De talte om opfyldelsen af en drøm. Det kan vi kun tilslutte os fuldt ud. En drøm er gået i opfyldelse, men denne historiske afgørelse i København har også understreget, at de lande, der tiltræder EU, næsten allerede er på niveau med normale EU-standarder. Når man tænker på det - da det handlede om de finansielle spørgsmål, opmuntrede vi Dem jo til at være fleksibel - er polakkerne og de andre næsten allerede på det diskussionsstade, som vi er vant til i det nuværende EU. En stor europæisk avis har talt om en forfærdelig pæn europæisk familie, og sådan er Europa. Vi glæder os til den dag, hvor aftalerne er skrevet under, og til, at vi får observatører i Europa-Parlamentet, og at især - sådan som det stod i forslaget fra vores gruppe, og det er jo heldigvis gået igennem - valget til Europa-Parlamentet i 2004 bliver orienteringsrammen for hele udvidelsesprocessen, og sådan bliver det jo nu.
Jeg vil dog også gerne rette en hjertelig tak til Kommissionen, hr. kommissionsformand Prodi og hr. kommissær Verheugen. Det, Kommissionen gør, er jo ikke noget spektakulært, den gør sig store bestræbelser hver eneste dag. Succesen i København med Deres store engagement har også kun været mulig, fordi Kommissionen og også vi i Parlamentet i mange år har støttet denne proces, og derfor går vi lidenskabeligt ind for, at fællesskabsmetoden også skal være kernen i konventets arbejde, således at det nye Europa følger den rigtige metode, ikke kun hvad angår den geografiske udvidelse, men også det helt centrale.
Jeg har en bemærkning vedrørende Tyrkiet. Det ville glæde os meget, hvis det bliver muligt for Tyrkiet at opfylde de politiske kriterier inden efteråret 2004. Det ville være en kæmpe succes for Tyrkiet og en kæmpe succes for Europa, men vi siger lige så resolut og med samme beslutsomhed: Der må ikke være politisk opportunisme i afgørelsen af, hvorvidt Tyrkiet opfylder de politiske kriterier. Den afgørelse skal derimod træffes på et retligt grundlag. Vi vil fastholde - hvis vi får ansvaret efter valget til Europa-Parlamentet - at Kommissionen - og det nærer jeg ingen tvivl om, for det er jo den nuværende Kommissions store udfordring, repræsenteret ved sin formand og ved kommissær Verheugen - nøje ser til, at det ikke bliver politisk opportunisme, der kommer til at danne grundlag for en vurdering, men derimod virkelig retten og kriterierne, og vi vil følge den på denne vej.
Jeg vil også gerne sige helt åbent til vores amerikanske venner - og Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater har ikke noget solidaritetsefterslæb - at vi altid står på USA's side, men vi gør det naturligvis ikke uden at tænke os om eller på uforsvarlig vis. Men derfor siger vi også: Vi vil ikke være modtagelige for pres fra amerikansk side - eller en hvilken som helst anden side - i denne sag, når det handler om, at retten skal danne grundlag for vores europæiske værdifællesskab.
(Bifald)
Lad mig komme med en sidste bemærkning, hr. formand for Det Europæiske Råd, og det er ikke en nedgørelse af Deres arbejde. Vi kunne godt have ønsket os, at konklusionerne fra København også indeholdt en bemærkning vedrørende Tjetjenien. De talte om menneskerettighederne, og jeg mener, det er vores virkelige pligt ikke kun at beskæftige os med os selv, men også forsvare menneskerettighederne i EU's geografiske nærhed og i verden, og her beder jeg også om, at vi ikke parerer ordre fra nogen, men at vi respekterer menneskerettighederne. Her har vi en fælles opgave fremover. Hjertelig tillykke med det, De har opnået i København! De kan være stolt af det, De har præsteret, og vi var glade for at følge Dem på vejen!
(Bifald)
Barón Crespo (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, hr. kommissær, mine damer og herrer, De kan i dag, hr. rådsformand, være tilfreds med at have gjort Deres pligt, og De fortjener de allermest oprigtige lykønskninger fra min gruppe, De Europæiske Socialdemokraters Gruppe, fordi De har været i stand til at tage dette historiske skridt under Deres formandskab og med Deres regering, hvor jeg især gerne vil fremhæve vores ærede tidligere kollega Bertel Haarders indsats.
De kom med en sammenligning ved at sige, at De har gennemført et langdistanceløb. Jeg synes snarere, at De under det danske formandskab har gennemført et cykelløb på tid, endda et løb for halte og etbenede, og De har vundet det. Jeg synes, at De fortjener en særlig tak for det.
Nu er det op til os som medlemmer af Europa-Parlamentet og til medlemmerne af parlamenterne i medlemsstaterne og til alle parlamentsmedlemmerne i de lande, der allerede er en del af det udvidede Europa, at tage de næste skridt, og vi skal ikke undervurdere betydningen af en dialog med offentligheden, ligesom vi skal gøre vores pligt. Jeg er enig med kommissionsformand Prodi, når han siger, at der kommer en informationskampagne, som vi alle skal deltage i. Vi er villige til øjeblikkeligt at drøfte budgettet for denne kampagne.
Jeg lykønsker ligeledes Kommissionen, som har forestået forhandlingerne, dens formand, kommissær Verheugen, og lad mig også nævne generaldirektøren for udvidelsen, hr. Landáburu, med hvem jeg havde lejlighed til at bekæmpe Francos diktatur og arbejde for Spaniens integration i Europa. Jeg synes, at han i kraft af sin erfaring har gjort en seriøs indsats i denne proces.

Et enkelt spørgsmål, hr. rådsformand, i forbindelse med den demokratiske integrationsproces i disse lande - og jeg kan se, at De har medtaget det forslag, som hr. Hänsch stillede, og som Europa-Parlamentet vedtog, om, at disse lande måske kan deltage i valget i 2004. Spørgsmålet drejer sig om overgangsperioden. De har sagt, at De efter at have truffet beslutningen vil høre Parlamentet inden udgangen af januar. Bliver det fait accompli-høringer eller en interinstitutionel aftale? For der er mange udestående spørgsmål. Jeg ved f.eks. ikke, om De i henhold til Nice-traktaten har bestemt, om der afhængig af landene skal være en eller to kommissærer frem til 2005. Vil det blive ændret? Det er et spørgsmål, jeg synes skal drøftes ud over overgangsperioden for Kommissionen, nemlig om der kommer endnu en polsk kommissær i tre måneder, og hvad der sker med parlamentsmedlemmerne. Det skal vi have diskuteret, men spørgsmålet er, om der kommer en aftale om dette punkt eller ej.

Hvad angår Tyrkiet, har jeg blot en enkel bemærkning. Jeg synes, at vi skal sige til vores tyrkiske venner, at de har forspildt en stor chance ved ikke at lade fru Leila Zana komme her i den uge, hvor Sakharov-prisen uddeles.
Vi, der går ind for Tyrkiets optagelse i EU, fastholder fortsat, at det, der er brug for i Tyrkiet, er et demokrati, hvor den civile magt rangerer højere end den militære. Det er et nøglespørgsmål, og det er det spørgsmål, vi skal gøre klart over for vores tyrkiske venner.
Med hensyn til Cypern har Tyrkiet måske nu en objektiv interesse i, at den allestedsnærværende hr. Denktash ændrer mening og finder en løsning inden februar, så det er hele øen, der bliver optaget.
Hr. formand, med hensyn til Mellemøsten er De kommet med en modig erklæring, og jeg synes, at vi skal støtte den, for vi kan ikke acceptere, at USA ønsker at fastfryse kvartettens forslag. Vi bifalder også, at Kommissionen har ophævet blokeringen af finansieringen af valgene i Palæstina. Jeg synes, at Europa har et stort ansvar for øjeblikket, hvad angår Mellemøsten.
Endelig vil jeg også gerne, hr. formand, give udtryk for min gruppes dybe utilfredshed med den måde, som Rådet og Kommissionen behandler problemet med Prestige-katastrofen på. Katastrofen er ikke blevet behandlet på samme måde, som formanden beskrev for situationen i Tyskland, Østrig og Centraleuropa, for der er ikke oprettet en fond, der er blot sket en omfordeling af de eksisterende. Jeg kan forsikre Dem om, at der er skuffelse og vrede i Spanien, og at det er et problem, der breder sig til andre dele af EU.
Hr. formand, jeg slutter med at bede Dem om, at De, nu hvor Danmark har taget dette historiske skridt, kommer tættere på os, at De overvinder de forbehold, som Danmark stadig har til unionsborgerskabet og den fælles mønt. Jeg er sikker på, at De vil gøre det.
Watson (ELDR).
Hr. formand, jeg vil gerne på vegne af Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe lykønske formanden med et enestående dansk formandskabs vellykkede afslutning i København. Jeg har sjældent oplevet, at et formandskab roses i så høje toner fra alle sider af Parlamentet. Samarbejdet mellem Rådet og Parlamentet er mærkbart forbedret, og vi kan i høj grad takke vores tidligere, meget værdsatte kollega, hr. Haarder, for dette. Resultatet af topmødet er en hyldest til hr. Fogh Rasmussens forhandlingsevner og både hans og hans teams ihærdighed. Deres beslutning om målbevidst at fokusere på udvidelsen kunne i den grad betale sig: Europa kan nu blive genforenet.
Vi må imidlertid ikke være selvtilfredse. Den fulde anvendelse af Københavnskriterierne, både i de nye lande og i de nuværende medlemsstater, skal fortsat ligge os på sinde. Desuden skal der vindes folkeafstemninger i samtlige nye lande - folkeafstemninger, hvor vi alle kan vælge at spille en vigtig rolle.
København stiller Bulgarien og Rumænien øget førtiltrædelsesstøtte og målet om medlemskab i 2007 i udsigt. Selv om disse to lande tydeligvis kommer med i den næste bølge af udvidelsen, skal vi fortsat efterleve princippet om, at alle kandidatlande skal bedømmes ud fra de foreliggende kendsgerninger.
De liberale demokrater havde foretrukket en tidligere gennemgang af, om Tyrkiet var klar til tiltrædelse. Tyrkiet er imidlertid tydeligvis på rette vej mod medlemskab, og opfyldes Københavnskriterierne inden udgangen af 2004, holder min gruppe regeringerne fast på deres løfte om åbne forhandlinger om medlemskab.
En aftale om FN's plan om at genforene Cypern havde været pynten på kransekagen for Rådets møde i København. Vi er ikke desto mindre fortsat optimistiske med hensyn til en aftale, hvorved et forenet Cypern kan underskrive tiltrædelsestraktaten i april 2004. Vi håber, at Tyrkiet vil gribe chancen til at bekræfte sit europæiske kald og lægge pres på hr. Denktash for at nå til et kompromis.
Fejringen af den historiske beslutning om at genforene Europa - og jeg bifalder den meget prominente rolle, som de liberale har spillet i Rådet, Kommissionen og Parlamentet, uanset om dem på sæderne foran os sætter den mærkat på dem selv - må imidlertid ikke overskygge et andet markant gennembrud i København. Det var aftalen med Tyrkiet om at lade EU's udrykningsstyrke fortsætte og få adgang til NATO's ressourcer. Europas sikkerheds- og forsvarsambitioner kan nu afprøves, hvor EU overtager Operation Amber Fox i Makedonien. Det kunne bane vejen for mere ambitiøse missioner i fremtiden, herunder fredsbevarende operationer i overensstemmelse med FN's charter.
Et større Europa skal forberedes til at påtage sig sit ansvar i verden, det være sig i Mellemøsten - jeg lykønsker Rådet med den bestemte erklæring om den konflikt - eller andre steder i verden. Vi skal værne om friheden og demokratiet og styrke retfærdigheden. Vi skylder Danmark en stor del for opbygningen af den styrke.
Wurtz (GUE/NGL).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, topmødet i København markerer ubestrideligt en historisk etape i opbygningen af EU. Tak til det danske formandskab for dets aktive indsats i den forbindelse.
Vi må glæde os over, at der i sidste ende på dette stadie ikke var noget, der forhindrede Dem i at afslutte Deres opgaver. Udvidelsen kan og skal være Europas chance i form af stabilitet, fred, samling af kontinentet, en tættere forbindelse mellem befolkningerne, opblanding og muligheder for fælles udvikling samt i form af en øget indflydelse på den internationale scene.
Men kan man af den grund påstå, som De gjorde sidste lørdag, hr. rådsformand, at, og jeg citerer: "vi nu har en fælles vision om et samlet Europa"? Jeg ville for mit vedkommende være mere besindig. Hvad angår kandidtlandenes befolkninger, forekommer det mig, at vi ikke er kvit. Ved udgangen af de lange og vanskelige forhandlinger er der stadig nogle sår, som ikke er helet. Det er min overbevisning, at vi før eller siden risikerer at skulle betale prisen for at indlede forhandlinger med disse lande, forhandlinger, hvis indhold i mine øjne er alt for liberalt i sin substans og af og til opfattes som arrogant i sin form.
Har man f.eks. målt den chokerende virkning på alle befolkningerne i de berørte lande af det diskriminatoriske program om direkte landbrugsstøtte, der løber fra nu til 2013? Dette valg har efter min mening styrket den latente fornemmelse af, at De 15 betragter landene i Centraleuropa som andenrangslande, betydeligt. I øvrigt har de drastiske beskyttelsesklausuler, der er pålagt vores partnere, også givet næring til dette indtryk af et uligevægtigt forhold mellem stærke og svage. Lad os også understrege den ubøjelighed, hvormed de er blevet pålagt EU's acquis, på trods af deres skrøbelige økonomier og urimelige sociale omkostninger ved en brutal overgang til markedsøkonomi.
På samme måde har De 15 ved at klamre sig til et mindstefinansieringsniveau, som altid skulle være mindre end 0,1 % af det årlige bruttonationalprodukt, givet indtryk af i praksis at gå efter en billig løsningsmodel for udvidelsen.
Unionen er i løbet af hele processen ved mere end en lejlighed blevet set optræde arrogant som den rige og magtfulde over for den fattige forælder, der selv ikke har andet valg end at bøje sig eller trække sig. Det er ikke et tilfælde, at den polske udenrigsminister lige før mødet i København har kunnet tale om et diktat, eller at hans kollega med ansvar for landbruget har kunnet tale om kapitulering. Giv agt for boomerangeffekten af indadvendte ydmygelser! Lad os ikke glemme, at ratificeringsafstemningerne skal finde sted i de første måneder af 2003.
Det forekommer mig således, at vi burde gøre noget over for vores partnere, nemlig sende et signal om respekt og åbenhed og især lade dem vide, at vi ikke betragter EU's acquis som mejslet i sten, såfremt virkeligheden skulle afsløre dets begrænsninger eller selvmodsigelser på et givet område. De 15 betragtede f.eks. stabilitetspagten som en del af EU's acquis indtil den dag, hvor hr. Prodi på sin vis satte relevansen heraf i perspektiv. Kandidatlandenes borgere er i øvrigt ikke de eneste, der er grebet af tvivl eller bekymring, det er man også i de nuværende medlemsstater. Når borgerne ikke rigtigt føler sig knyttet til et projekt, og når de har fornemmelsen af at være underlagt utilgængelige beslutningsfora, hvorfra der med høj hast strømmer diverse love og påbud med ofte tungtvejende konsekvenser, ser de - med rette eller urette - a priori snarere risiciene end mulighederne ved ethvert nyt eventyr.
Når det er sagt, er udvidelsesprocessen indtil nu blevet gennemført uden borgerne. Meningsmålingerne viser os, at fire ud af 10 borgere i Unionen ikke kan nævne et eneste kandidatland, og blandt dem, der nævner et, siger næsten en tredjedel Tyrkiet. Også her er det påkrævet med nogle initiativer. Vi bør fremme alle mulige former for møder mellem øst- og vesteuropæere om spørgsmål, som interesserer og mobiliserer dem. Nyhederne vrimler med samfundsspørgsmål, fra sikkerhed til søs og til indvandring, som angår det udvidede Europa. Det samme gælder behovet for at sikre beskæftigelsen og uddannelsen og forsvare forsyningspligtydelserne, de politiske valgs nødvendige forrang for markedskravene, Unionens rolle på den internationale scene og de sociale aktørers plads i beslutningsprocessen. I lyset af, at vi bevæger os i retning af at vedtage en ny traktat, som også er konstitutionel, skal vi skabe debat i vores samfund om udformningen af et udvidet Europa og målsætningen herfor, medmindre vi vil udsætte os for en større ulykke, der er i stand til at ryste det civilisationsprojekt, som vi alle ønsker at gennemføre.
Endelig, hr. formand, er det blevet sagt - ikke her - om denne store udvidelse, at den er gengæld for Jalta. At bevæge sig ind på dette område ville i mine øjne være at gå galt i byen. Man bygger intet godt eller vedvarende på gengæld. Dette koldkrigstiltag er efter min mening fuldstændigt forældet. Europas forening i dag skal hjælpe os med at overvinde alle det 20. århundredes tragedier. Det kan lykkes på betingelse af, at man ikke ser tilbage på fortiden med nostalgi, på den velsignede periode, da vi havde "Mitteleuropa", som var en arv fra habsburgerne. Vi skal nu vende os tillidsfuldt mod fremtiden og i fællesskab hjælpe et forenet Europa ind i det 21. århundrede.
Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Hr. formand, mine damer og herrer, af lutter selvretfærdighed og selvtilfredshed vil jeg gerne være lidt sarkastisk: "Godt gået, drenge!" Til de piger, der har hjulpet jer, men som vi desværre ikke ser her på disse pladser, vil jeg også sige: "Godt gået, piger! I gjorde det rigtig godt!"
Vi står nu over for udvidelsen, uden tvivl en stor præstation fra Kommissionens, Rådets, det danske formandskabs og de tidligere formandskabers side. Det kommende formandskab kommer helt sikkert også til at tage gennemførelsen af udvidelsen på sine skuldre. Og det bliver vanskeligt. Det gælder ikke kun det, Francis Wurtz sagde om alle de afstemninger, der så bliver nødvendige i de forskellige lande, men vi kommer til at mødes igen og kan kun håbe på, at udvidelsen ikke giver tømmermænd på samme måde som genforeningen i Forbundsrepublikken Tyskland, fordi det ikke lige fungerer med finanserne, fordi folk pludselig kan se, at det, de har drømt om, ikke bliver en realitet lige med det samme. Så kommer vi igen til at tale om de finansielle rammer. Francis Wurtz, problemet er ikke, at vi ikke har lovet nogen direkte betalinger før 2013, men at vi ikke er i stand til at sætte spørgsmålstegn ved disse direkte betalinger, at det ikke er lykkedes os at skabe retfærdighed og udvikle en ny politik samtidig med udvidelsen gennem den nødvendige reform af landbruget.
Det giver ingen mening at udvide det forkerte. Det giver kun mening at ændre det forkerte som led i udvidelsen og gøre det rigtige i fællesskab. Det er meget ofte ikke lykkedes for os. Derfor siger jeg ganske enkelt til Tyrkiet: "Naturligvis vil vi se på kriterierne." Men vi bliver nødt til at sætte navn på dem. Vi kræver af Kommissionen, at den siger til os inden for de kommende måneder, hvordan disse kriterier vil se ud. Hvad skal vi egentlig diskutere med Tyrkiet i de næste to år? Skal vi diskutere spørgsmålet om hovedbeklædning? Er det et Københavnskriterium? Naturligvis ikke, men vi kommer til at diskutere de grundlæggende spørgsmål om demokrati og realiseringen heraf. Her har vi brug for en køreplan.
Afslutningsvis vil jeg gerne sige noget vedrørende Irak. Jeg synes, at det, Rådet har sagt, er godt. Man kan fortolke FN-resolutionen sådan og sådan. Desværre fortolkes den af f.eks. forbundsregeringen, som jeg står meget nær, sådan, som man også kan fortolke den - på samme måde, som amerikanerne gør - nemlig at man ikke behøver endnu en diskussion i Sikkerhedsrådet. Det er efter min mening forkert. Jeg håber, at europæerne som europæere her ganske enkelt vil presse på for, at der skal finde endnu en diskussion og en afstemning sted i Sikkerhedsrådet, hvis man skulle mene, at resolutionen ikke bliver opfyldt. Det kan ikke være rigtigt, at det alene er amerikanerne, der afgør, om resolutionen er blevet opfyldt eller ej!
Til sidst vil jeg sige - det sagde hr. Poettering med rette - at ja, hvis man skal byde amerikanerne trods, så må man også gøre det over for russerne. Her må man sige til russerne, i al venlighed - og vi står hinanden ganske nær - at der er visse ting, der ikke går! Jeg vil gerne takke danskerne for, at de ikke udviste hr. Sakajev. Det var det rigtige at gøre, og jeg håber heller ikke, at englænderne kan udvise ham! Men hvis hr. Sakajev kan få politisk asyl i Europa, må der jo være noget i Tjetjenien, der ikke fungerer. Jeg mener ikke, der bør finde noget møde sted med Rusland, uden at vi siger til dem, at det, der sker i Tjetjenien, ikke kun er slemt, det er en kolonikrig. Det ønsker vi ikke længere at opleve i Europa!
Pasqua (UEN).
Hr. formand, jeg finder det naturligt, at Europa-Parlamentet fortæller, hvad det mener om de resultater, der blev opnået i København, og jeg var klar til at komplimentere de tre tilstedeværende formænd for de opnåede resultater. Men det vil jeg afholde mig fra, eftersom de har lykønsket sig selv tilstrækkeligt og har klappet sig selv på ryggen, hvilket alligevel forekommer mig en smule overdrevet.
Og således opdagede jeg her til morgen, at jeg var delvist enig med hr. Barón Crespo - hvilket også er forbavsende - da han i sin afslutning sagde: De har gjort Deres arbejde. For at være helt ærlig skal det tilføjes, at arbejdet er gjort godt.
Til rådsformanden vil jeg sige, at det faktisk er lykkedes for ham, og at han især under de sidste samtaler har undgået det værste, nemlig endeløse kræmmerforhandlinger, når vi i virkeligheden stod foran en historisk begivenhed. Det skal De have ros for.
Det er et historisk øjeblik, og det er blevet sagt tilstrækkeligt. Jeg forstår udmærket, at hr. Wurtz ikke ønsker, at man henviser til en bestemt periode i vores nærmeste fortid. Men det er ikke desto mindre sådan, at dette ar på Europas krop, dette sår, nu er forsvundet. Det drejer sig ikke om en udvidelse - ordet forekommer mig upassende, ubearbejdet - det drejer sig om en tilbagevenden, om samling af et kontinent, som aldrig skulle have været delt.
Jeg vil tilføje, at vores budskab til de befolkninger, som slutter sig til os, er et budskab om solidaritet og et budskab om forståelse for alt, hvad de har gennemlevet i løbet af disse perioder med undertrykkelse.
Jeg vil også gerne sige følgende, nemlig at denne forskydning af tyngdepunktet imod øst ikke må få os til at glemme de sydlige lande - jeg ved, at det er blevet sagt i erklæringen fra København - og heller ikke må få os til at glemme vores ansvar - jeg benytter mig af, at alle tre formænd er til stede for at minde dem om det - over for randområderne, for EU's grænser er for tiden grænserne i disse spanske, franske og portugisiske områder.
I den forbindelse vil jeg gerne dele ud af min bekymring, når jeg hører nogle af de ansvarlige i Kommissionen eller konventet, der hentyder til, at man under en forenkling af lovgivningen sagtens kunne ophæve artikel 299, stk. 2, i Amsterdam-traktaten, der danner retsgrundlaget for programmerne i disse randområder. Og jeg henleder Parlamentets opmærksomhed på de risici, det ville medføre på sigt.
Bonde (EDD).
Fru formand, æres den, som æres bør. Anders Fogh har klaret sig meget bedre end euroen. Den danske statsminister og den danske EU-ambassadør fortjener ros for rettidigt at have afsluttet forhandlingerne, men resultatet varsler katastrofer. Aldrig før har så mange rige lande været så nærige mod så få. Hovedparten af de polske landmænd vil blive nettobidragydere til EU. De vil betale mere i EU-kontingent, end de får. Bedrestillede landbrug vil til gengæld opleve en stor formuestigning, som kommende landmænd skal forrente. En hektar landbrugsjord koster i Holland 30 gange så meget som i Polen. Når man giver polske og hollandske landmænd samme ret til at købe jord hos hinanden, er det ikke ensbetydende med lighed! Landbrugsordningerne bør nu revideres radikalt, så vi undgår, at højere landbrugspriser kapitaliseres og fører til nye støttebehov, og at en million polske landmænd sendes ind til et liv som arbejdsløs i byerne.
Budget- og strukturfonde bør også revideres. Fjern tilskud til de rige lande! Giv de nye lande gratis medlemskab i stedet for teoretiske strukturfondstilskud, som de ikke er i stand til at modtage på grund af vore bureaukratiske procedurer og krav om medfinansiering. Lad os gennemføre en drastisk beskæring af de 85.000 sider EU-lov! Lad os kun stille krav om overholdelse af vore standarder i ansøgerlandene, når de eksporterer til os. Lad os give dem længere overgangsordninger, mere snor, større frihed. Lad os tillade langt større fleksibilitet end det, der nu er forhandlet på plads.
Jeg kritiserer ikke Anders Fogh for resultatet. Han kunne ikke gøre det ret meget bedre med det mandat, han havde fået, men nu bør han i sin egenskab af dansk statsminister sige, at udvidelsen vil ende galt uden radikale reformer. I et EU med 25 lande og flere på vej kan man ikke lovgive, som var det en stat. EU bør nu fokusere på de grænseoverskridende aspekter og lade medlemslandenes parlamenter vedtage hovedparten af lovene. Et udvidet EU kan kun fungere som et demokratiernes og mangfoldighedens Europa. Det forudså vi den gang, da vi navngav vores gruppe.

Dupuis (NI).
Fru formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, kære kolleger, jeg mener, at det danske formandskabs succes er uafviselig. Når det er sagt, håber jeg, at det danske formandskab, at hr. Rasmussen og hr. Haarder, tilgiver mig, at jeg peger på to ubelyste områder.
Det første omfatter "samlingen", som hr. Pasqua sagde. Desværre er denne samling endnu ikke fuldendt, og jeg takker formand Prodi for at have annonceret et initiativ for topmødet i Thessaloniki, der omhandler de fem Balkanlande. Der er også de tre lande i Kaukasien, nemlig Georgien, Armenien og Aserbajdsjan. Og Moldova. Og Israel. Jeg håber, at EU tager særinitiativer på dette område.
Det andet ubelyste område er blevet nævnt af hr. Poettering og hr. Cohn-Bendit, og det er Tjetjenien. Jeg vil gerne takke det danske formandskab og via dette de ansvarlige danske myndigheder for deres holdning i Sakajev-sagen. Men Sakajev-sagen er ikke afsluttet endnu. De tjetjenske repræsentanter og repræsentanterne for andre undertrykte folkeslag i verden har et problem med at få opholdstilladelse og et problem med at bevæge sig frit rundt i EU.
Jeg vil gerne opfordre det danske formandskab til at tage et initiativ på dette område. Kommissær Vitorino har påpeget, at artikel 14, stk. 3, der har givet EU mulighed for at opstille sorte lister, da det drejede sig om Jugoslavien og Kosovo i 1999, og som netop har givet mulighed for at opstille en sort liste, hvad angår de hviderussiske myndigheder, også giver mulighed for at udarbejde hvide lister, det vil sige lister over personer, for hvilke man ønsker at fremme den fri bevægelighed og opnåelsen af opholdstilladelse på EU's territorium. Det ville give mulighed for at undgå et ubegrundet og urimeligt pres, som det, der er blevet lagt på Deres land i de seneste måneder af Den Russiske Føderation. Jeg vil således opfordre Dem, hr. rådsformand og hr. Haarder, til at drøfte, hvordan man set i lyset af det tjetjenske spørgsmål kan iværksætte de bestemmelser, der er fastlagt i traktaten om Den Europæiske Union, artikel 14, stk. 3, med hr. Vitorino.
Rovsing (PPE-DE).
Fru formand, hr. rådsformand, hr. kommissionsformand, jeg tilslutter mig hjerteligt de lykønskninger, som det danske formandskab har modtaget fra alle sider. Det er velfortjent. Selv troede jeg næppe, at det ville være muligt at nå udvidelsen med alle de dermed forbundne kolossale problemer på den utrolige korte tid, der var til rådighed. Det er et imponerende administrativt og teknisk stykke arbejde, som aftvinger den allerstørste anerkendelse. Jeg ved, at Kommissionens medarbejdere under ledelse af hr. Verheugen, det danske udenrigsministerium, det danske statsministerium, Europa-Parlamentet, ja alle har trukket sammen, og takket været det danske formandskabs mål om, at nu skulle det lykkes, så lykkedes det. Det var en imponerende præstation, som også skyldtes, at man klart forklarede, hvad det gik ud på, hvad der havde prioritet; man sagde: hjælp os nu, vi lytter, vi samarbejder, og samarbejdet lykkedes. Det var en fornem præstation.
En af de store oplevelser for mig var mødet her i Europa-Parlamentet med alle de nye landes repræsentanter. Det var bevægende at lytte til deres prioriteringer med frihed, retfærdighed, et retssamfund, parlamentarisk demokrati, jamen det er jo det, vi alle ønsker, og det er derfor, vi udvider. Vi ønsker fred, frihed, stabilitet, respekt for menneskerettighederne osv. Og det var det, de sagde, klart og tydeligt. Det var vore venner, der mødtes med os, måske med et højere ambitionsniveau på de områder, end vi normalt giver udtryk for, men de har også en baggrund, der berettiger dette.
En ting nævnte rådsformanden ikke, men den vil jeg i hvert fald tillade mig at nævne. Og det er, at under rådsmøderne i København blev der for første gang lavet tv-transmissioner fra begyndelsen og slutningen af møderne. Det er et kolossalt fremskridt med hensyn til åbenhed, og det skal også nævnes, fordi hvis der er noget, vi fra Europa-Parlamentets side har ønsket, så er det netop øget åbenhed.
Jeg vil også sige, at det var imponerende, at Kaliningrad-problemet blev løst under de vanskelige vilkår, der herskede lige i den periode, hvor det skete. Men det viste atter, at viljen, sammenholdet og samarbejdet spillede den rolle, der skulle til, for at også det kom på plads.
Tillykke. Vi glæder os til at modtage de nye medlemmer her i Europa-Parlamentet. Tak fordi Rådsformandskabet og Kommissionen har gjort det muligt.
Titley (PSE).
Fru formand, Winston Churchill talte engang om, at et jerntæppe havde sænket sig ned gennem Europa. Vi kan i dag med sikkerhed sige, at ikke blot er jerntæppet løftet, det er fjernet, pakket sammen i kassen og lagt på historiens loft, hvor det skal minde os om datidens rædsler. Vi har meget at fejre i dag. København genforenede Europa 13 år efter Berlinmurens fald og nøjagtig 21 år efter, der blev indført militær undtagelsestilstand i Polen, og de ting føles allerede, som hørte de til i en anden tidsalder.
Jeg lykønsker det danske formandskab og Kommissionen med en vellykket afslutning på 10 parallelle og meget forskellige forhandlinger og erindrer, at det for blot få uger siden ikke så ud til at lykkes. Jeg tror ikke, det er muligt at undervurdere betydningen af det, der blev opnået i København.
Med risiko for at få skyld for at lægge en dæmper på festlighederne er jeg imidlertid nødt til at påpege, at vi endnu ikke er i mål. Meget skal endnu gøres. Kandidatlandene mangler endnu at opfylde vores standarder, og de må ikke slække på bestræbelserne. Kommissionen mangler endnu at udarbejde sin endelige rapport om kandidatlandene, og vi skal sikre, at den proces ikke udarter sig til en ubehagelig diskussion om beskyttelsesforanstaltninger. Parlamenterne, herunder især Europa-Parlamentet, skal stadig ratificere processen. Vi vil gennemgå traktaterne med omhu, og ingen bør tage Parlamentets stemme for givet.
Vi mangler endnu at sælge udvidelsen til befolkningen, både i EU og i kandidatlandene. Vi kan ikke tage folkets tilsagn for givet. Uanset hr. Rovsings bemærkninger for lidt siden skal vi stadig have Kaliningrad-løsningen til at fungere og det på en måde, der ikke undergraver Litauens suverænitet. Vi mangler endnu at sikre, at de finansielle ordninger virker, og vi skal også sikre, at Parlamentets rolle i de finansielle ordninger respekteres fuldt ud.
Vi mangler endnu at reformere den fælles landbrugspolitik, inden den får os til at gå finansielt og politisk fallit. Vi mangler endnu at beslutte, hvordan et EU med 25 lande eller mere kan fungere, for reformerer vi ikke beslutningsprocessen, kan vi være sikre på, at denne udvidelse er ødelæggelsen og ikke tilblivelsen af EU.
Meget er gjort, men der mangler endnu meget. Vi må ikke mindske indsatsen over for Bulgarien og Rumænien, men de må heller ikke formode, at 2007 er en garanteret tiltrædelsesdato. Jeg bifalder beslutningen vedrørende Tyrkiet, selv om jeg havde foretrukket den 1. maj 2004, men dette skal blive et afgørende øjeblik for vores forbindelser med Tyrkiet. Vi garanterer, at forhandlingerne begynder, hvis Københavnskriterierne er opfyldt i december 2004, men det skal være tilsvarende klart, at hvis de ikke er opfyldt, bliver Tyrkiets tiltrædelse taget af dagsordenen inden for en overskuelig fremtid. Nu må legen stoppe.
Jeg bifalder beslutningen om at løse Cypern-spørgsmålet og påpeger, at eftersom vi altid har sagt, at vi ikke vil lade andre nedlægge veto mod vores fremtid, tvinger dette os til omsider at nå frem til en aftale om denne langvarige debat. Hr. statsminister, regeringen i mit land har sagt, at De i København til enhver tid var velunderrettet, beslutsom, klog og viste sandt lederskab. Hvis vi skal overvinde de kommende forhindringer - institutionelle ændringer og behovet for politisk og økonomisk reform - har vi oftere brug for den slags lederskab, og så kan vi virkelig feste.
Malmström (ELDR).
Fru formand, ordet "historisk" er blevet anvendt mange gange i forbindelse med de rosende anmeldelser af topmødet i København. Det begynder at føles en smule slidt, men der findes ikke noget bedre ord. For det er ganske rigtigt en historisk beslutning, at 10 lande, forhenværende kommunistdiktaturer, nu er velkomne i Fællesskabet og varmen! Endelig kan kontinentet og dets borgere enes!
Det var også historisk, at døren blev åbnet så vidt op for Bulgarien og Rumænien, og det var et historisk signal, man sendte til Tyrkiet. EU er ikke nogen kristen klub. Det er en union af værdier, som forsvarer demokrati og menneskerettigheder.
Det er sandt, at alle topmøder er teamwork, men der er stadig eksempler på, at dette teamwork er gået op i røg, og at røgen stadig hænger i luften. Det har kunnet mærkes langt væk fra de lukkede lokaler. Der var sikkert en vis dramatik i luften i København, for tingene må jo aldrig være alt for afgjorte på forhånd. På trods heraf og frem for alt på trods af indrømmelserne på det landbrugspolitiske område, håber De Liberale, at reformerne er kommet for at blive. Viljen var stærk. Alle var åbne for et kompromis, men det er danskerne, som skal have æren af resultatet. Deres mål, fra københavnsmøde til københavnsmøde, har været krystalklart hele vejen. På trods af, at der var nogle, der tvivlede, gjorde De det aldrig, hr. Rasmussen og hr. Haarder, De var derimod altid krystalklare i Deres udmeldelser. Når andre fremførte deres monolog om "at være eller ikke være", var Deres kurs stukket klart ud. Deres indsats vil gå over i historien. Som liberal er jeg meget stolt over, at det er en liberal regering, der har gennemført dette.
Politiske sejre kan man dog kun nyde i kort tid. Nu begynder arbejdet igen efter jul. EU skal reformeres. Der kræves stærkt lederskab og politisk mod for at turde gennemføre en del af de institutionelle reformer, som der er behov for. EU skal være mere effektivt, hvilket kræver flere flertalsafgørelser ikke mindst på landbrugsområdet. EU skal være mere demokratisk. Der er brug for en fælles forfatning, fælles visioner og et fælles lederskab. Der skal afholdes folkeafstemninger. Vi skal alle byde de nye lande velkommen. Der bliver ingen B-medlemmer, de nye medlemmer skal derimod være lige så velkomne, som vi er. Der hviler derfor et tungt ansvar på os alle og på det græske formandskab.
Endelig, fru formand, skal vi også tage fat i spørgsmålet om, hvor stort EU egentlig kan blive. Vi afventer med spænding Kommissionens rapport om strategien for de fremtidige nabolande.
Frahm (GUE/NGL).
Fru formand, man skal vel sige tak for det store stykke arbejde, der er gjort. Jeg synes, der er god grund til glæde i dag, og jeg kan da også se glade ansigter omkring mig. Anders er glad, Bertel er glad, og Prodi er forhåbentlig også glad. Verheugen har meget god grund til at være glad over det store stykke arbejde, han har gjort. Ansøgerlandene bør også være glade over det enorme stykke arbejde, de har gjort. Det synes jeg måske, vi glemmer. Og når vi så står her og glæder os over, at et lille land kan nå så langt, kunne man få den tanke, at det kunne være et vink om, hvordan man skal skrue ledelsen af EU sammen. Måske ville det være bedre at overlade formandskabet til de små lande og lade de store passe de slagsmål, de i øvrigt har. Men det var selvfølgelig et lille, beskedent fremtidsønske fra mit lands side.

Til alle de godeidéer til, hvad vi i mit land skal gøre f.eks. med hensyn til euroen, vil jeg sige, at hvis I kan få vækst- og stabilitetspagten til at fungere, så kunne det da være, at danskerne ville overveje det. Foreløbig synes jeg ikke, der er nogen som helst grund til det. Jeg synes, det halter, og jeg synes, det er rigtigt, at Anders Fogh har klaret sig bedre end euroen. Det ærgrer mig selvfølgelig, at det er en liberal regering, der får roserne, men sandheden skal jo frem, du har klaret det godt, Anders.
Nu har vi haft historiske taler nok, og det er måske på tide at komme i gang, ikke med historien, men med fremtiden. Udvidelsen er lykkedes, men vi ved jo alle sammen, at tingene ikke bliver lettere. Udvidelsen vil ikke gøre det lettere at arbejde i EU. Der er mange ting, der bliver ganske betydeligt meget vanskeligere, men det havde været værre, hvis vi ikke havde lavet udvidelsen. Det var så den anden side af det. Det bliver f.eks. ikke lettere at lave en landbrugsreform, men den er endnu mere nødvendig, end den var før. Og det vil jeg selvfølgelig opfordre både Danmark og det kommende formandskab til at være opmærksom på. Der er et eller andet rivende galt i, at det er bedre at være ko i EU, end det er at være bonde i et tredjeverdensland. Det kan ikke være rigtigt. Så den opgave skal vi i gang med.
Vi skal også i gang med at se på EU's globale rolle. Hvad er det, vi skal bruge samarbejdet til. Skal vi lade USA bestemme alt i denne verden? Skal det være dem, der dikterer terrorliste, terrorpolitik, missilskjold, Irak osv. Eller vil EU finde en modvægt til USA's dominans? Hvad vil EU, når det handler om menneskerettigheder? Vi har været opmærksomme på det i forbindelse med udvidelsen, vi har overvåget ansøgerlandene, vi har givet dem råd og vejledning, vi har stillet krav til dem, men hvad så bagefter, og hvad med os selv? Hvad sker der f.eks. med romaernes rettigheder, når udvidelsen er faldet på plads. Det bliver ikke lettere, men det er da en opgave, vi skal følge op. Fast overvågning af forholdene hos os selv. Og hvad vil EU gøre på det globale plan, når det handler om undertrykte folk? Hvad vil vi gøre i forhold til tjetjenerne? Vil vi lade russerne bestemme farten der? Hvad vil vi gøre i forhold til iranerne og deres kamp mod mullahstyret? Vil vi lade fetaost og olie bestemme farten der, eller vil vi virkelig sætte handling bag vore dyre ord? Der er meget at tage fat på i fremtiden, det bliver ikke lettere, men vi skal igennem det.
(Bifald)

Maes (Verts/ALE).
Efter herreturen er det naturligvis en dametur. Mine damer og herrer, lad mig ønske tillykke med resultatet - selv om jeg ikke har så meget tid, at jeg kan stå her og holde lovtaler. Udvidelse med 10 nye medlemslande kan nu blive en realitet, som hr. Rasmussen har sagt, efter 50 års vækst, fremgang og især fred. Et fremragende resultat, men er vi nu i stand til at levere varen for rundt regnet 500 millioner mennesker? Er det faktisk muligt? Vil vi være i stand til at forme nogle demokratiske, gennemsigtige og effektive institutioner? Vi har ikke haft særlig stor succes hermed hidtil, og vi har ikke meget tid til at gennemføre det.
Hr. Prodi sagde, at integrationen nu skal være en realitet, og det synes jeg var en yderst betydningsfuld udtalelse. Men har De alligevel ikke i virkeligheden undervurderet omkostningerne herved? Er de europæiske institutioner troværdige nok? Ikke i vores borgeres øjne, ifølge opinionsundersøgelserne. Burde vi ikke gøre en større indsats i den forbindelse? Eller skal vi lade det være helt op til konventet? Udvidelse vil øge Deres troværdighed, men samtidig vil der være større forventning om, at forholdene vil blive ved med at være lige så gode, som de altid har været, for alle borgere, inklusive borgerne i den nuværende Europæiske Union, når det gælder fred, fremgang og især solidaritet.
Spørgsmålet om Tyrkiets tiltrædelse er først og fremmest en sag for Tyrkiet selv. Tyrkiet skal udvikle sit demokrati således, at de forskellige folkeslag inklusive kurderne kan føle sig hjemme i landet. Endelig kan vi ikke se på spørgsmålet separat i forhold til, hvordan vi opfatter vores grænser. Kan vi virkelig forestille os Den Europæiske Union - og jeg mener Den Europæiske Union - dele grænser med Iran, Irak og Syrien? Er det vores opgave? De bliver nødt til at overbevise offentligheden. De bliver også nødt til at overbevise mig, for jeg tror ikke på, at vi er i stand til at forme de institutioner, vi får brug for til dette ?
(Formanden afbrød taleren)

Abitbol (EDD).
Fru formand, hr. formand for Rådet, man har på fornemmelsen, at EU i København spillede os en kendt melodi, nemlig "Bare et minut til, hr. bøddel".
Men ingen lader sig narre af kovendingerne omkring det tyrkiske medlemskab. Tyrkiets tiltrædelse er nu uigenkaldelig og det på trods af den enstemmige holdning hos det europæiske folk, både hos befolkningerne i øst og i vest, som er de store tabere ved topmødet i København.
Jeg er sikker på, hr. Prodi og hr. Rasmussen, at de kommende generationer vil spørge sig selv, hvad det var for nogle underlige europæiske ledere, der i København besluttede, at Skt. Petersborg ikke er en del af Europa, mens Ankara er. De er på det tidspunkt helt sikkert klar over, at den eneste årsag til det tyrkiske spørgsmål er at få EU's perimeter til at stemme overens med NATO's, som amerikanerne råber på.
De taler om et nyt Europa, hr. Rasmussen, men hør dog på de europæiske befolkninger direkte og via folkeafstemninger for at finde ud af, om de ikke ganske enkelt ville foretrække at bevare det nuværende Europa.
Endelig vil jeg spørge, hr. Prodi, eftersom De er blevet ekspert på området, om jeg ikke må foreslå Dem at indstifte den europæiske pris for tåbelighed og overrække den til Deres kollega, hr. Verheugen, for dette forbløffende udsagn: "Udvidelsen koster 25 euro pr. indbygger, Anden Verdenskrig kostede langt mere". Det er vist kun et overforbrug af akvavit, der kan undskylde en sådan provokation!
Hager (NI).
Fru formand, siden 1996 har jeg ikke kun pendlet mellem Bruxelles, Wien og Strasbourg, jeg har også sammen med Unionen klatret op ad forskellige bjerge og er nået frem til topmøder hvert halve år med større eller mindre held. Disse topforsøg lyder måske tillokkende for ekstrembjergbestigere som hr. Messner, men for gennemsnitsborgere, tror jeg, er begivenhederne stadig vanskelige at forstå. Man må dog indrømme, at topmødet i København fungerede fint organisatorisk, at man ydede et fremragende stykke arbejde, øgede gennemskueligheden betydeligt. Det var imidlertid ikke alle problemer, der blev løst. De blev dog reduceret pænt. Man kan glæde sig over den vedtagne udvidelse som en historisk begivenhed, men man kan også undre sig over behandlingen af Østrig som et kandidatland og den ringe iagttagelse af landets vitale interesser. Det har igen vist sig, at det ikke kan fortsætte som hidtil i EU. Det gælder især, når 25 lande eller flere sidder med ved forhandlingsbordet, og især også når rådsformandskabet hovedsageligt er interesseret i at trække sig ud af affæren med størst mulig anstand.
Alene af den grund anser jeg en diskussion om en større kontinuitet for tvingende nødvendig. Det, der bliver tilbage efter København-mødet, er nemlig efter de vellykkede resultater trods alle rådsformandskabets bestræbelser også en usikkerhed og endelig også et håb om, at det højgravide konvent nedkommer med et grundlag for yderligere forbedringer inden for en overskuelig fremtid.
Evans, Jonathan (PPE-DE).
Fru formand, en af de store ulemper ved Parlamentet er, at det aldrig mangler superlativer, når det handler om at overdænge de halvårlige formandskaber med hyldest. Ulempen er, at når der virkelig skal deles roser ud, så kommer vi til kort. Hr. Rasmussen har for mig været en enestående rådsformand. Jeg vil gerne på vegne af mit parti lykønske ham. Han kommer - og her tilslutter jeg mig formandens ord - fra ikke et af de største europæiske lande. Jeg havde sagt mindste, men jeg holder mig til formandens ord. Jeg er også nødt til at sige, at min egen premierminister muligvis har nogle personlige forhåbninger til formandskabet for Rådet, hvis det arbejder i en femårig cyklus, men jeg håber meget, at hr. Rasmussen nu har fået en fod indenfor i den henseende.
Det er helt på sin plads at henvise til pave Johannes Pauls visionære ord for mange år siden. Jeg vil gerne henvise til det, Margaret Thatcher sagde i Brügge. De ord er desværre blevet synonym med euroskepsis, men Margaret Thatchers sande besked i Brugge angik et større Europa. Hendes ord om, at Europa ikke måtte blive så selvoptaget, er blevet videreført af hr. Rasmussen, og det fejrer vi i dag.
Jeg bifalder også hr. Verheugens ord. Jeg tager afstand fra det, hr. Abitbol havde at sige om ham, for han havde fuldstændig ret i at tale om den moralske forpligtelse, som vi har over for kandidatlandene, om, at demokrati og menneskerettigheder er centrale for disse landes kamp. Vi antager til tider en alt for nedladende attitude over for disse kandidatlande. Vi er nødt til at anerkende, at både Parlamentet og befolkningerne skal ratificere deres indtræden.
Jeg håber, at vi tager ved lære af Nice. Det er en besked til os alle. Eliten i Europa anerkender ikke, at vi skal behandle de lande med den respekt, de fortjener, ikke blot fordi vi ønsker, at de stemmer for deres indtræden, men fordi vores institutioner skal blive mere ansvarlige og lydhøre. Det er det, der bør være idéen bag konventet. Vi har et design, der er struktureret til seks lande, som er vanskeligt at operere ud fra med 15 lande, og som snart bliver en mekanisme, der skal tjene 25 landes interesser. Konventet må ikke være bundet i en debat, der kun omhandler institutionelle spørgsmål, men skal ændre fokus for at vise, hvordan Europa bliver en langt mere ansvarlig og lydhør institution i fremtiden.

Lund (PSE).
Hr. formand, først skal der også herfra lyde et stort tillykke til det danske formandskab. Jeg synes, at formandskabet og Kommissionen har ydet en fremragende indsats for udvidelsen. Resultatet har fået mange positive tillægsord med på vejen, og jeg vil tilslutte mig dem der siger, at nu er næsten alle ord brugt; men jeg kan tilslutte mig de ord, der har været fremført, og jeg skal blot sige, at jeg synes vi fra dansk side måske kan glæde os over to særlige ting.
Det var i 1993 under det danske formandskab, at betingelserne for udvidelsen blev fastlagt, og nu 10 år efter har vi så mulighed for under et dansk formandskab også at slutte ringen. Det finder jeg meget positivt.
Det andet, jeg også godt vil fremhæve, er den særlige mulighed, vi også får i vores region i Europa. Vi får nu en region omkring Østersøen, som næsten udelukkende består af medlemmer af EU. Jeg tror det giver nogle gode muligheder, og vi kan have store forventninger til den situation. Selv om det måske endte lidt kræmmeragtigt til sidst på topmødet - det gør det vel tit - så kan det jo ikke overskygge det store perspektiv. Vi kan ganske enkelt ikke aflevere et mere sikkert og mere demokratisk grundlag til de næste generationer end det stærke fællesskab, som her er blevet skabt.
Vi skal også gøre os klart, at når nytårsfesten er overstået, så skal vi have fødderne ned på jorden igen, og der er i hvert fald to meget store opgaver, der venter på os, og også på de nye lande. Den ene er at få lovgivningen i EU gennemført effektivt i de nye lande, få den praktisk gennemført administrativt og retligt, sådan at Unionens standarder rent faktisk bliver respekteret. Det andet har med landbruget at gøre, den måde, budgetkompromiset blev skabt på, har måske ikke gjort det nemmere at se en nødvendig og rigtig landbrugsreform for sig. Vi ved alle, at den nuværende landbrugspolitik er grotesk og til stor skade for udviklingslandene. Her er efter min mening virkeligt et felt, hvor der også i fremtiden bliver behov for politisk mod og ansvarlighed.
Til sidst et par ord om Tyrkiet: Tyrkiet fik jo to ting slået fast, som jeg synes er meget vigtige. Den ene er, at det er et kandidatland, der kan komme med på de samme vilkår som andre kandidatlande. Det andet er, at hvis Kommissionen i december 2004 kan fastslå, at kriterierne - de politiske kriterier - er opfyldt, så vil Rådet også træffe beslutning om at indlede tiltrædelsesforhandling. Det er en stor chance for Tyrkiet. Det er nu op til tyrkerne selv at bruge denne chance, bolden ligger hos den tyrkiske regering. Vi kan i dag i hvert fald konstatere, at ingen af de politiske kriterier - hverken demokratiet, retsstaten, respekten for menneskerettighederne eller mindretalsbeskyttelsen - er på plads i Tyrkiet, så der bliver virkelig brug for flere reformer, og der bliver frem for alt brug for også at få reformerne ført ud i livet. Men det var en klog beslutning, man traf i Det Europæiske Råd i sidste uge omkring Tyrkiet.
Endnu en gang tak for et flot formandskab og tillykke med resultatet.

Maaten (ELDR).
Jeg vil gerne ønske det danske formandskab et varmt tillykke med afslutningen på en vanskelig opgave. Når alt kommer til alt, var topmødet ikke blot af historisk, men også først og fremmest af økonomisk karakter. Disse forhandlinger er altid de vanskeligste, og tiltrædelseslandene har tilsyneladende en glimrende forståelse af, hvad EU drejer sig om. Jeg spekulerer dog på, i hvilken grad de økonomiske ordninger og især de ordninger, der er med Polen, og ordningerne i forbindelse med landbrugsreformerne gør det af med den politiske debat. Jeg bemærker også, at selv om der endnu ikke er fastsat nogen dato for forhandlinger med Tyrkiet, skal de politiske kriterier vurderes i december 2004, så det er muligt, at forhandlingerne kan starte, uden at et nationalt parlament for slet ikke at tale om borgerne i en medlemsstat bliver involveret i en sådan beslutning overhovedet. Det protesterer jeg mod. Jeg spekulerer på, om ikke det ville være et passende tidspunkt at stoppe op og overveje, hvor vi er på vej hen med Europa, og hvor langt vi ønsker at gå.
Endelig glæder jeg mig over hr. Verheugens løfte til min partileder, Gerrit Zalm, om, at overvågningsrapporten for november 2003 vil fastlægge, hvilke undtagelsesklausuler der skal være gældende i lande, som ikke har løst de relevante problemer inden maj 2004, og hvilke lande det drejer sig om. Jeg syntes, at det var et positivt og tillidsskabende løfte, som desværre har fået alt for lidt opmærksomhed i Rådet.

Blak (GUE/NGL).
Fru formand, som fri socialdemokrat var jeg skeptisk, og i august troede jeg ikke, at udvidelsen ville lykkes, men jeg må indrømme, at jeg har tabt mit væddemål med rådsformanden. Så jeg må give Anders Fogh Rasmussen en øl efter denne debat. Jeg har dyb respekt for statsministerens lederskab. Han, regeringen og ikke mindst embedsmændene er gået efter målet, og det er lykkedes. Det skal alle involverede have stor ros for. Nu er facaden til det nye EU-hus opbygget og pyntet op, nu handler det om at få møblerne på plads. De største opgaver er uden sidestykke en reform af landbrugspolitikken. Jeg mener stadig, at EU burde have reformeret støtten til de europæiske bønder, før man traf beslutningen om at udvide EU. En reform ville helt sikkert have forsinket udvidelsen, men til gengæld ville vi have haft mindre risiko for at få et EU opdelt i et A-hold og et B-hold, og først når vi har en gennemgribende reform i hus, vil vi igen kunne se verdens fattigste lande i øjnene. For de er jo fortsat taberne. Og til Dem, hr. statsminister: at Jens-Peter Bonde er imod, er det bedste tegn på, at dette er et rigtigt godt resultat. Så endnu en gang - tillykke med det.
Jonckheer (Verts/ALE).
Fru formand, jeg hilser Det Europæiske Råds beslutning om at arrangere den næste regeringskonference for 25 eller ligefrem 27 lande velkommen. Det er at give et positivt svar på en legitim forespørgsel fra de nye medlemmer, vores ligeværdige partnere, men det er også et klart signal om, at det er vores fælles ansvar at give konventet succes, således at den udvidede Union bliver mere demokratisk og lettere at forvalte. Vi har brug for resultater, som er på højde med vores ambitioner.
Jeg vil her pege på to bestemte sager. Først og fremmest glæder jeg mig over, at jeg har hørt Danmarks statsminister forsvare løsningen med kvalificeret flertal og fælles beslutningstagning for fællesskabslovgivningen, og jeg håber, at det, når han siger dette, faktisk er hele lovgivningen, han har i tankerne.
Dernæst er der betingelserne for ikrafttrædelsen af den kommmende europæiske forfatning. Forfatningen skal kunne træde i kraft på grundlag af et dobbelt kvalificeret flertal i staterne og befolkningerne, og her vil jeg gerne, på trods af at hr. Prodi ikke er her lige nu, lykønske ham med, at han har været direkte ansvarlig for at gennemføre en undersøgelse af en sammenfattende tekst. Denne undersøgelse er et stort bidrag til konventets arbejde og genrejser især tanken om, at forfatningen skal træde i kraft ved en dobbelt flertalsafgørelse.
Belder (EDD).
Fru formand, jeg har blandede følelser omkring topmødet i København. Jeg er glad for, at vi har truffet beslutningen om EU's overvejende østlige udvidelse. Denne betydningsfulde beslutning understreger endnu en gang, at Europas efterkrigsdelinger nu er fortid. Det er så op til medlemsstaterne og tiltrædelseslandene at arbejde sammen om at skabe et realistisk Europa.
Derimod beklager jeg Det Europæiske Råds ubesindige tiltag, hvad angår Tyrkiet. Ved udgangen af 2004 vil EU ligge under for et stort pres om at erklære, at Ankara har levet op til de demokratiske og konstitutionelle tiltrædelseskriterier. Hvordan har Rådet imidlertid tænkt sig at få det indflydelsesrige tyrkiske militærapparat til at passe ind i dets egne demokratiske rammer på så kort tid? Det vil kræve en sand politisk og offentlig holdningsændring i Tyrkiet set fra både et institutionelt og et psykologisk synspunkt, og det er noget, der kan tage generationer. Eller vil forhåndskriteriet "institutionel stabilitet" være den afgørende faktor i 2004? Hvis det er tilfældet, frygter jeg, at EU's forfatningsmæssige krav vil blive umulige at håndhæve. Jeg vil også være meget bekymret for fremtiden for det kristne mindretal i det tidligere Lilleasien.
Vanhecke (NI).
Det står nu klart, at de europæiske lande for at citere den tidligere kommissær Karel Van Mierts ord i en flamsk avis for nogle få dage siden har opført sig som marionetstater under USA ved reelt at give grønt lys for Tyrkiets kommende tiltrædelse af EU. I modsætning til, hvad nogle påstår, forholder det sig sådan, at tyrkerne har fået en dato for de endelige forhandlinger og i realiteten for tiltrædelse omkring 2007. Københavnskriterierne er ikke prohibitive og er faktisk ikke meget sværere at leve op til for Tyrkiet end lad os sige Rumænien eller Bulgarien. Tyrkiet kan imidlertid ikke beskrives som et europæisk land hverken kulturelt, geografisk, historisk, religiøst eller politisk. Jeg mener derfor, at det siger sig selv, at et EU, der vil kalde sig demokratisk, skal arrangere bindende folkeafstemninger om et så vidtrækkende skridt - et skridt med konsekvenser, som er nærmest uforudsigelige, et skridt, som kan skabe masseindvandring i de vestlige lande, og et skridt, der ligefrem kan resultere i en fuldstændig implosion af EU. Hvis Europas borgere nægtes denne mulighed for demokratisk høring, tror jeg, at EU i forbindelse med en udvidelse, der omfatter Tyrkiet, vil miste al demokratisk legitimitet.
Suominen (PPE-DE).
Fru formand, hr. statsminister Rasmussen, hr. kommissær Verheugen, efter topmødet i København er der al grund til at lykønske og takke Danmark og først og fremmest dets statsminister og udenrigsministeren, hr. Møller, og det tidligere parlamentsmedlem, hr. Haarder, for den gnidningsløse og stabile gennemførelse af den danske formandsperiode fra start til slut, men hovedsageligt for dens succes i udvidelsesforhandlingerne, som krævede god finfølelse.
Statsminister Rasmussen gav ansøgerlandene ren besked, hvis De vil undskylde udtrykket, men på en måde så de kunne acceptere det. Jeg vil imidlertid heller ikke glemme kommissær Verheugens kolossale bidrag til de forhandlinger, der førte til en succesrig udvidelse. Der må have været mange skeptikere hen ad vejen, som har vakt Deres berettigede vrede. Udholdenhed blev imidlertid belønnet med succes, og det synes jeg, Parlamentet bør takke for i de forskellige partier.
Udvidelse understreger netop, hvor betydningsfulde vores naboer er. Rusland er ikke blevet nogen ny nabo med udvidelsen, men ikke desto mindre og uden sammenligning en mere betydningsfuld nabo. Grænsen bliver forlænget med flere hundrede kilometer i 2004. Når Rumænien og Bulgarien kommer med i 2007, er der tre lande, som stadig er i oprør, der bliver omringet af Unionen og Rusland. Det er Belarus, Ukraine og Moldova. Jeg foreslår ikke øget støtte til Rusland, selv om vi kun bruger en brøkdel på samarbejde med vores største nabo i forhold til, hvad vi bruger på samarbejde med Middelhavsregionen. Unionens politiske fokus skal ikke desto mindre være skarpt rettet mod Rusland, og Rusland skal hjælpes og ligefrem presses til at indføre reformer. Derefter kan vi indlede private handelsinitiativer med russerne og begynde at investere i Rusland.
Vores gruppeformand Hans-Gert Poettering har allerede nævnt det største problem, nemlig krigen i Tjetjenien. Jeg er helt enig med ham. Et eksempel på den uret og korruption, som stadig hersker suverænt, er nødvendigheden af at ophæve TIR-systemaftalen med Rusland, eftersom det ganske enkelt ikke fungerer derovre. Godstransportører har skullet være forberedt på en lang række meget forskellige omkostninger og på at smøre mennesker i stedet for maskiner.
Eftersom Kommissionen får 10 nye kommissærer i 2004, synes jeg, at en af dem skal udnævnes til ansvarlig for forbindelserne med vores naboer mod øst og især Rusland og håndtere de dagligdags problemer. Lad os overlade udenrigspolitik på højt niveau til den højtstående repræsentant, hvor end han eller hun måtte være bosiddende fremover. En anden kommissær kunne for balancens skyld fokusere på at udvikle et reelt indhold i samarbejdet i Middelhavsområdet.
Hvis et af Ruslands nabolande, inklusive mit eget, havde en kommissær, der var særligt kvalificeret til at yde støtte, når der opstår problemer, og når der kommer gang i en positiv udvikling, kunne EU involveres som en bagvedliggende magt i forhandlinger på en helt anden måde, end hvad der er tilfældet nu.
Der er endvidere gode nyheder fra Rusland, nemlig at økonomien er voksende. Det er godt for både Rusland og EU.

Walter (PSE).
Fru formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, ærede fru kommissær, den udvidelse, vi står over får, bliver diskuteret i befolkningen. Den bliver diskuteret set ud fra forskellige aspekter. Et af aspekterne er, hvad det hele koster. Kan man rent faktisk gøre fordelene ved en udvidelse op i euro og cent? Helt sikkert ikke! Udvidelsen giver betydeligt mere, end hvad der kan udtrykkes og redegøres for i pengebeløb. I det hele taget er hele den europæiske enhedsproces og samarbejdet mellem de europæiske befolkninger noget, som rækker langt videre. Befolkningen har en forestilling om, hvor meget det koster, men den er helt ude af proportioner. Jeg vil nævne et eksempel: Til hele EU, til vores arbejde inden for fremme af forskning, økonomisk velfærd, solidaritet med andre, unge, miljøbeskyttelse, trafik, fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og politik for indre og retlige anliggender giver vi hvert år ca. 100 milliarder ud. Til forsvaret gav EU i 2001 125 milliarder ud, og i år bliver der sågar tale om 133 milliarder. Hvad er altså bedst - at fortsætte med at poste penge i forsvaret eller at fremme en fredelig udvikling, sådan som vi her har chance for med det europæiske kontinent?
Der er ikke meget romantik over finansielle spørgsmål. Her kan man ikke bare give et smukt billede af en smuk fremtid, man må derimod se virkeligheden, som den er, og diskutere åbent med folk, der ved, at dette naturligvis er en udfordring, der kommer til at kræve noget af os alle. Men det var et godt tegn, at det stod klart i København under disse vanskelige betingelser, hvor man også måtte forhandle om penge, at De som medlemmer af Rådet i det mindste kunne blive enige om et bestemt koncept. De ved naturligvis, at vi som den anden del af budgetmyndigheden også bliver inddraget i det hele. Vi vil indgå i en konstruktiv, positiv dialog med henblik på at regulere tingene.
Den første vurdering af de finansielle beslutninger, der blev truffet i København, er positiv. De har taget meget af det, vi som Parlament har foreslået, med om bord. Finanspakken forbliver inden for nogle fastsatte rammer, som man fint kan forsvare udadtil uden nogen som helst sød lokken. Men den indeholder naturligvis også et par sager, som vi må tale om. Der er en ominøs overskrift X - det lyder nærmest som X Files, som en eller anden ominøs science fiction-ting. Man bliver nødt til at tale om, hvad man rent faktisk ønsker her. Vi må også tale om, hvordan det skal fortsætte efter 2007. For De har også truffet beslutninger, der rækker langt videre end det finansielle overslag for de næste to år. Det skal man tale med hinanden om. Europa-Parlamentet er en del af budgetmyndigheden. Vi vil indgå i passende forhandlinger herom med Dem. Som konklusion vil jeg dog sige følgende, også som en budgetspecialist, der er vant til at holde nøje øje med, hvordan hvilke midler bliver brugt hvor: Vi vil gribe hele udvidelsen meget positivt an. Vi vil også tage budgetområdet under luppen. Vi vil undersøge, hvad man kan forlange af de nuværende medlemmer, hvad man kan forlange af kandidatlandene. Det vigtige er, at dette europæiske kontinent vokser sammen på et solidt fundament, og et solidt fundament består også af solide finansielle bevillinger, som vi skal blive enige om i fællesskab.
Riis-Jørgensen (ELDR).
Hr. formand, kære rådsformand, kære statsminister, tillykke med det fantastisk flotte resultat, som du, den danske regering og det danske embedsværk har leveret. Resultatet, et samlet Europa, tilhører os alle, men jeres dygtige planlægning og politiske vilje var udslagsgivende.
Med udvidelsen er Anden Verdenskrig endelig afsluttet. I fredags i det polske presserum stod dette helt klart. Polen var i sidste århundrede et af de hårdest ramte områder i Europa, mishandlet både fra øst og vest af regimer, hvis totalitære ideologier kun efterlod ødelæggelser og rædselsfulde minder. Der er nu slået en streg over fortidens uligheder, Europa er genforenet, ordet solidaritet har fået et helt nyt indhold, Europa er helet.
Nu gælder retten, og ikke den rå magt, imellem de 25 lande og i forholdet til vores fælles omverden. EU er dermed verdens mest forpligtende og eneste demokratiske samarbejde mellem selvstændige lande. Det skal vi være stolte af, og det er vi stolte af. Men dette enestående samarbejde kræver meget af os. Vore borgere forventer med rette resultater og løsninger, vi skal kunne træffe beslutninger og være effektive. Derfor må vi fokusere på det væsentlige og samtidig bevare vor mangfoldighed. I Rådet skal afgørelser træffes med kvalificeret flertal, det giver vilje til kompromis. Europa-Parlamentet skal være ligeværdig medlovgiver, og når Rådet lovgiver, skal vi alle kunne følge med. Retten, og ikke den rå magt, gælder i EU. Derfor er det alfa og omega, at vore fælles EU-regler overholdes af alle, store som små, i nord og i syd, i øst som i vest. Det kan kun lade sig gøre med en stærk Kommission. Et udvidet EU kræver, at vi alle værner om de værdier, som Fællesskabet bygger på. Det budskab sendte topmødet til Tyrkiet. Tyrkiet har stadig meget at gøre og må tilbage i arbejdstøjet. Landet vil i 2004 blive grundigt vurderet og derefter, såfremt det lever op til Københavnskriterierne, få en dato for starten på optagelsesforhandlingerne. Tyrkiet bliver dermed behandlet på nøjagtig samme måde som alle de øvrige kandidatlande - for i EU gælder retten og ikke magten.
Topmødet i København viser, at EU er store visioner og historiske beslutninger, men på samme tid tidskrævende og indimellem også uskønne forhandlinger om mælkekvoter, ammekøer og allehånde overgangsordninger. Vi politikere må evne at forklare begge sider af dette fantastiske europæiske samarbejde. Stor tak til formanden og endnu en gang stort tillykke - I har fortjent at fejre det, og ikke kun med en øl.

Lagendijk (Verts/ALE).
Jeg vil også gerne lykønske det danske formandskab, i særdeleshed hvad angår beslutningen om Tyrkiet. Jeg tror, at det med beslutningen er lykkedes at skabe balance mellem på den ene side anerkendelsen af de reformer, som allerede er vedtaget, dem, som allerede er bekendtgjort, og den nye regerings vilje til om nødvendigt at strække sig endnu længere, og på den anden side det stadige behov for at understrege, at EU betragter lovændringer som meget betydningsfulde, men at det er af endnu større betydning, hvad der sker med disse lovændringer i praksis. Det vil tage tid at overveje, og jeg tror, at det rette er at se på, hvad der helt præcist er sket ved udgangen af 2004. Eller, for at det ikke kan misforstås - det er nu op til Tyrkiet at handle.
EU skal imidlertid ikke bare læne sig tilbage. Hvad angår Tyrkiet, er det ikke længere nok blot at henvise til de politiske Københavnskriterier, som er noget abstrakte. På den anden side er der heller ikke nogen idé i at udarbejde en hel række detaljer uden nogen form for prioritering. Jeg vil derfor gerne understrege formanden for min gruppe, hr. Cohn-Bendits opfordring til Europa-Kommissionen og til hr. Verheugen om, at det en gang for alle skal gøres fuldstændigt klart, hvilke ændringer vi forventer, Tyrkiet skal foretage. Der er f.eks. spørgsmålet om hærens rolle. Ja, det skal ændres - meget skal ændres - men hvad ønsker EU helt præcist, der skal ske, før forhandlingerne kan begynde? Og hvad skal der ske, mens forhandlingerne står på? Skal forfatningen f.eks. ændres? Skal det nationale sikkerhedsråd nedlægges? Det er alt sammen specifikke eksempler på områder, hvor EU skal være langt mere specifikt. Hvis vi ikke er det, er jeg overbevist om, at det hele vil ende med en katastrofal forhandling om fortolkningen af de politiske kriterier, en forhandling, som vil være domineret af fordomme snarere end objektive vurderinger. Hvis vi er mere specifikke, vil det imidlertid give Tyrkiet en chance - ikke ved at lægge pres på dem, men ved at demonstrere, at de europæiske værdier og standarder er normative, i Tyrkiet som alle andre steder.

Berthu (NI).
Hr. formand, med beslutningen om at optage 10 nye medlemmer i Unionen har Det Europæiske Råd i København indledt en ny epoke, der hedder det genforenede Europa. Og med den programmerede beslutning om at indlemme Tyrkiet har det i samme åndedrag besluttet at gøre en ende på denne epoke og måske på selve Unionen.
I København har man faktisk igangsat et maskineri, der ledsaget af den øjeblikkelige fordobling af den økonomiske bistand til Tyrkiet ville kunne føre til tiltrædelsesforhandlinger med landet allerede fra begyndelsen af 2005. For at retfærdiggøre dette gemmer man sig hyklerisk bag et løfte tilbage fra 1963, som i virkeligheden ikke eksisterer. For det, der blev planlagt i 1963, var ikke Tyrkiets tiltrædelse af fællesaktens Europa, af Maastricht-traktatens Europa, af Amsterdam-traktatens Europa eller af Nice-traktatens Europa. Disse Europaer eksisterede ikke på det tidspunkt. Hvad man planlagde, var blot Tyrkiets deltagelse i fællesmarkedets Europa.
De befolkninger i Europa, som ikke ønsker tyrkisk tiltrædelse, er blevet narret af Det Europæiske Råd i København. Mødet i december 2004 blev fastlagt med den sædvanlige kynisme for at springe over valgåret 2004. Det forhindrer sandsynligvis ikke borgerne i selv at åbne debatten ved denne lejlighed.
Brok (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, hr. kommissær Verheugen, kære kolleger, jeg bliver også nødt til at sige noget, for jeg har sjældent oplevet et rådsformandskab, der har arbejdet så koncentreret med de centrale punkter og har realiseret dem med så stor succes. Jeg vil også gerne benytte lejligheden til at takke Kommissionen, især kommissær Verheugen, for det fremragende samarbejde i de forgangne år, der også har ført til, at vi har været i stand til at bidrage til disse resultater.
Vi mener dog, at vi bør hilse vores nye partnere velkommen på en særlig smuk måde, og jeg kan ikke forestille mig noget bedre end at gøre det på Akropolis, at fejre Europas enhed netop på Akropolis. Vi bør dog også være kritiske i denne stund. For hvis de nye kandidatlandes evne til at gennemføre ændringer skal sikres, skal udviklingen naturligvis styrkes, således at der skabes de rigtige administrative evner i disse lande. Jeg tror også, det er vigtigt, at den monitoring-proces, der er blevet vedtaget, bliver gennemført fuldstændig åbent, så vi ikke får problemer i sidste ende. Det er i EU's fælles interesse, at der sikres handledygtighed med 25 lande. At vi nu bør gøre os alle bestræbelser på at gennemføre den institutionelle proces som led i konventets forfatningsdebat, siger sig selv, og jeg mener, at kandidatlandene skal inddrages politisk med alle muligheder i både denne konventsproces og i den næste regeringskonference efter Laeken-formlen.
Men vi fører også en diskussion, der rækker videre, og som har at gøre med Tyrkiet og andre lande. Hr. kommissionsformand Prodi, jeg er Dem meget taknemmelig for, at De kom ind på spørgsmålet om et bredere Europa, at vi skal tilbyde nye muligheder foruden fuldt medlemskab, f.eks. noget i stil med et europæisk økonomisk område 2, og at vi som Europæisk Union også skal have ret til at repræsentere vores interesser, hvad angår finansieringen, hvad angår retsinstitutionernes kohæsive kraft, for på denne måde at diskutere kommende medlemskaber eller andre former for partnerskaber. Men jeg glæder mig især over, at fællesskabsmetoden blev vedtaget for Tyrkiets vedkommende. Der er ikke tale om diskrimination i den ene eller den anden retning, men om en fremskridtsrapport fra Kommissionen, forhandlinger i Parlamentet og Rådet om, hvorvidt resultaterne er tilstrækkelige til, at der kan indledes forhandlinger. Det er efter min mening virkelig et væsentligt fremskridt, at det blev klarlagt her, og at misforståelser blev undgået.
Jeg vil dog også gerne gøre opmærksom på, at vi skal erkende EU's kohæsive kraft, således at Unionen også fremover er i stand til at videreudvikle sig, og når jeg ser, at Tony Blair siger, at man med Tyrkiet går ind på det islamiske område, og at man derudover også bør overveje, om Nordafrika skal være medlem af EU - denne udtalelse stod at læse i pressen i går - så bør man understrege, at der også ligger et koncept bag om at ødelægge EU. Det må vi ikke være med til, vi skal derimod vogte grænselinjerne.
Lalumière (PSE).
Hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, som alle talere vil jeg først lykønske Dem med hovedresultatet af dette topmøde i København, nemlig udvidelsen af Unionen eller mere nøjagtigt Europas genforening. Vi har uden tvivl stadig utallige iværksættelsesvanskeligheder foran os, men i det store og hele er vi på rette vej, og i dette hele favner jeg ikke blot de 10 første kandidater, men også Rumænien, Bulgarien og Tyrkiet.
Blandt resultaterne på topmødet er der et andet kapitel, som fortjener vores opmærksomhed, nemlig den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik. Det Europæiske Råd har gjort fremskridt på tre områder. For det første med hensyn til forbindelserne mellem EU og NATO. Spørgsmålet om Unionens udnyttelse af NATO's kompetencer og midler har været blokeret i månedsvis. Det har vi fundet en permanent løsning på, og det var et nødvendigt fremskridt. På samme vis er vi tilfredse med at få bekræftet, at Unionen er rede til at sikre overtagelsen af den militære operation i Makedonien hurtigst muligt. Endelig har Det Europæiske Råd også angivet, at Unionen var klar til at lede en militær operation i Bosnien efter SFOR.
Det er rigtigt, at de europæiske ambitioner på de tre områder fortsat er beskedne, men deres fortjeneste er, at de udgør konkrete fremskridt. Tilbage står at ønske, at Rådet, Kommissionen og Konventet om Den Europæiske Unions Fremtid hver på deres kompetenceområde bidrager til at puste liv i en egentlig europæisk udenrigspolitik og i en egentlig fælles sikkerheds- og forsvarspolitik.
Endelig har jeg en - mindre optimistisk - bemærkning om konventets og regeringskonferencens dagsorden for Europas fremtid. Topmødet har ikke blot undladt at komme nærmere ind på emnet, det har også øget forvirringen. Og denne dagsorden er meget vigtig for en succesrig gennemførelse af reformen og for Europa-Parlamentet.
Gahrton (Verts/ALE).
Hr. formand, efter al denne berømmelse vover man knap nok at ytre et eneste kritisk ord om Danmark, især ikke som svensker. Man kunne da blive mistænkt for at være misundelig! Det svenske formandskab sluttede jo som en blodig politifiasko, mens det danske fredsmøde kan havne i historiebøgerne.
På trods heraf er der en del berettiget kritik. Det er ikke lykkedes Danmark at bevise, at EU er et projekt for folket og ikke bare for eliten. Man har ikke rokket en tøddel ved EU's katastrofale landbrugspolitik, som gøder grever og baroner, men tvinger østeuropæiske småbønder i konkurs. Man har ikke dæmpet uroen for, f.eks. i Estland, at EU's bureaukrati vil kværne den nyvundne selvbestemmelse i stumper og stykker. Man har ikke forklaret, hvorfor Polen tvinges til at bygge et nyt jerntæppe imod øst. Jerntæppet forsvinder ikke, hr. Titley, det bliver bare flyttet! Man har ikke forklaret tilstrækkeligt klart, hvorfor fri bevægelighed for kapital skal gælde fra dag et, men for mennesker først langt senere.
Udvidelsesprocessen er således endnu en gang blevet en ensidig annektering, der indebærer, at Bruxelles dikterer, og kandidatlandene indordner sig. Danmark, som har sine egne forbehold, burde forstå, at en udvidet union ikke kan være ensrettet, eftersom den så bliver totalitær. Den skal være mangfoldig, hvis den skal være demokratisk.
Nu gælder det om at sørge for, at folkeafstemningerne i kandidatlandene bliver demokratiske. Det gælder frem for alt om at sørge for, at vi ikke ikke træffer beslutning om EU's forfatning, før de nye stater er medlemmer. Hvis EU skulle træffe beslutning om en forfatning lige for næsen af de nye EU-medlemmer, så har magtarrogancen sejret og demokratiet tabt. Da bliver Danmarks succes på topmødet i København bare stilheden før stormen.
Borghezio (NI).
Hr. formand, med topmødet i København indledte man en debat, der ikke alene drejer sig om den europæiske identitet, men også om Europas geopolitiske grænser og om selve tanken bag EU, der skal være en Union af europæiske befolkninger og regioner. Jeg tror også, at EU's stiftere havde et katedralernes Europa for øje, nemlig et Europa, som er et udtryk for en tankegang og en civilisation, der ikke kan sidestilles med Anatoliens minareter. Her tænker jeg på katedralen i Strasbourg, som er bygget af store bygmestre, der ligesom Europas bygmestre bestemt ikke havde forestillet sig et Europa med Tyrkiets deltagelse - et Europa, som dermed ville flytte sine grænser, så det kom til at grænse direkte op til Iran, Irak og Syrien. Og hvad skal man sige til optagelsen i EU af et Tyrkiet, der som statsleder lige har valgt en person - nemlig hr. Erdogan - der har udtalt til den tyrkiske avis Hurriyet, at millioner af muslimer i hele verden venter på, at Tyrkiet skal vågne op, så de kan gå i kamp? Et Tyrkiet, der i går nægtede at give udrejsetilladelse til en tidligere vinder af Sakharov-prisen, Leyla Zana, som derfor ikke kunne rejse til Strasbourg og deltage i denne frihedshøjtidelighed? Dette er endnu en advarsel til Tyrkiet-entusiasterne, og til dem vil vi gerne komme med en kraftig påmindelse om armeniernes holocaust, som man med urette glemte i København.

Oostlander (PPE-DE).
Hr. formand, det danske formandskab har skabt beundring for den intelligente og principfaste måde, hvorpå topmødet var forberedt og blev gjort til en succes. Der blev truffet sunde initiativer under vores stridigheder om de finansielle ordninger. I forhandlingerne om Tyrkiet var vi overraskede over de højst originale og hensigtsmæssige formuleringer, der placerede ansvaret for tiltrædelse helt og holdent på Tyrkiet selv. En formulering, som faktisk var endnu bedre end det endelige resultat. Min kompliment til især hr. Rasmussen. Jeg må sige, at jeg var opfyldt af stolthed over den hovedrolle, der blev spillet af Bertel Haarder, en af vores tidligere kolleger i Parlamentet.
Hr. Verheugen kan nu se tilbage på den vanskelige opgave, han nu stort set har fuldført succesfuldt, med en følelse af lettelse. Bulgarien og Rumænien har endnu et stykke vej tilbage, og det erkender de. Hvis de ikke opfylder målsætningen i 2004, tror jeg, at de vil gøre det ved valget i 2009.
Tyrkiet er langt mere vanskeligt. Op til topmødet gav Tyrkiet os det indtryk, at det baserede sin tiltrædelse til EU på anciennitet i ansøgningen om medlemskab. Ved at gøre dette glemmer Tyrkiet, at EU, da det ansøgte i 1963, kun var et økonomisk fællesskab uden noget indre marked, som vi har det i dag, uden noget valgt parlament og uden nogen politiske aspekter eller ambitioner. Det beder nu pludselig om langt mere, og det er hele sagens kerne. Mens EU har udviklet sig med høj hastighed, har Tyrkiet været fastholdt i ulemperne ved sit kemalistiske system, et system med store interne spændinger og derfor med udbredt undertrykkelse. Alle, der ikke tilhørte den største befolkningsgruppe af tyrkisktalende sunnitter, havde det svært. Under et besøg for nylig i Tyrkiet indså jeg, at jeg som protestant ikke kunne leve et sted som f.eks. Dyarbakir uden at komme i alvorlig konflikt med myndighederne. Det er latterligt for en EU-borger i en ansøgerstat. Det er kun inden for de sidste to år, at tingene virkelig har ændret sig. Der er derfor stadig meget lang vej tilbage.
Præcis som med Bulgarien og Rumænien vil jeg indtrængende henstille til, at vi ikke bliver overoptimistiske med hensyn til, hvor hurtigt Tyrkiet kan ændre sig. De behøver blot tænke på f.eks. hærens særlige position, som hr. Lagendijk allerede har nævnt. Denne position kan ikke bare ændres ved hjælp af et par formaliteter. Dertil har systemet alt for dybe rødder. Hvis man fjerner en hjørnesten, risikerer man, at meget mere falder sammen. Det kan være godt at udarbejde en liste over de ændringer, vi ønsker at se, som f.eks. inden for lov og orden, som tillægges en så ekstraordinær vægt, at individuelle menneskerettigheder som et resultat heraf også lider på mange andre områder.
Jeg er henrykt over hr. Verheugens indstilling, eftersom han har sagt, at hans undersøgelse ikke bliver baseret på nogen forudfattede svar overhovedet, og at det bliver en ærlig og gennemgribende undersøgelse. Jeg mener, der er al grund til at tro, at det passer, og jeg mener også, at vi må sikre, at vi ikke er for overfladiske i vores handlinger - noget, som ofte er tilfældet. Jeg har stor tillid til, hvad hr. Verheugen har sagt. Vi ønsker en almindelig medlemsstat, og vi ønsker f.eks. ikke en medlemsstat, der rejser krav og går igennem livet med en tro på, at politisk pres udøves ved at slå næven i bordet, som vi så det for nylig. Det er uacceptabelt. I mine øjne bliver Tyrkiet nødt til at vise sin gode vilje ved at sætte en stopper for tortur, bevidst provokation af mindretal osv.
I mellemtiden ser vi frem til at modtage observatørerne fra de første 10 lande. Det er en vigtig begivenhed, og det er utroligt at tænke på, at vi fra 1989 til 2004 har været en del af dette Parlament, som har forårsaget så store historiske ændringer.
Corbett (PSE).
Hr. formand, jeg ønsker på vegne af min gruppe at påpege en række mindre punkter om institutionelle spørgsmål, som er opstået efter det historiske topmøde i København.
For det første er der aftalen om, at den nye Kommission tiltræder den 1. november. Jeg er enig i den aftale, men det skal stå klart - og det gør det - at det nye Parlament skal godkende den nye formand og Kommission. De nærmere detaljer omkring dette skal udarbejdes, som hr. Barón Crespo sagde tidligere, i en interinstitutionel aftale mellem institutionerne. Jeg så gerne november som en permanent overgangsdato. Hvorfor skal vi hvert femte år have en periode på et halvt år, hvor EU's arbejde næsten går i stå, mens vi først har valget til Europa-Parlamentet og derefter en afgående Kommission, der skal erstattes med en ny, som først kan starte arbejdet det følgende år i januar? Det ville være en god idé at indføre dette permanent og ikke blot denne ene gang.
For det andet er der spørgsmålet om underskrivelsen af den nye traktat fra konventet, der indeholder en forfatning. Det er rimeligt nok, at det er fastsat til maj, når de nye medlemsstater juridisk bliver medlem og kan underskrive den nye traktat. Jeg ønsker imidlertid ikke at se den nye dato brugt som en undskyldning for, at regeringskonferencen trækkes i langdrag fra efteråret 2003 til maj 2004. Vi skal holde fast i idéen om en kort, skarp regeringskonference i efteråret 2003 med deltagelse af de nye medlemsstater, der godkender konventets resultater, som vi håber ikke skal ændres.
Mit tredje og sidste punkt vedrører spørgsmålet om antallet af pladser i Parlamentet til Ungarn og Tjekkiet. I henhold til Nice-planerne tildeles de hver to pladser mindre end Belgien, Portugal og Grækenland - selv om befolkningsstørrelsen i disse lande kan sidestilles med befolkningsstørrelsen i Ungarn og Tjekkiet. Tjekkiet og Ungarn har ret, når de anmoder om lighed. Spørgsmålet om, hvorvidt det opnås ved at skære ned på antallet af pladser til de tre nuværende stater - hvilket kan blive vanskeligt - eller ved at øge antallet til Ungarn og Tjekkiet, skal afklares i tiltrædelsestraktaten.
Fiori (PPE-DE).
Hr. formand, at forsøge at kommentere topmødet i København på to minutter ville være utopisk. Derfor vil jeg nøjes med at komme med nogle få bemærkninger. Min absolut første bemærkning er, at jeg gerne vil rette en stor, oprigtig og dybtfølt tak til det danske formandskab for den store dygtighed, hvormed det afsluttede de lange forhandlinger. Min anden bemærkning er, at vi i øjeblikket er vidner til en historisk fase, hvis betydning vi måske ikke er helt klar over endnu. For første gang i menneskehedens historie er man med et projekt, der bygger på civilisation og fælles værdier, ved at skabe en sammenslutning af stater uden brug af militær magt. Det kræver også, at Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen foretager en meget nøje vurdering af et aspekt, som kommissionsformand Prodi var inde på, nemlig at vi nu, hvor vi har skabt Europa, også er nødt til opstille nogle regler. De regler, som EU's stiftere opstillede, og som Det Europæiske Økonomiske Fællesskab har udviklet sig med, har nu behov for en meget nøje revision. Det er en revision, der ganske vist tages højde for i konventet, men hvor der er brug for endnu et element. Her vil jeg gerne citere en italiensk statsmand, nemlig Cavour, som for 200 år udtalte følgende: "Italien er samlet. Nu skal vi samle italienerne!" Der er ingen tvivl om, at det i København lykkedes os at samle Europa, men nu skal vi også samle europæerne. Og for at samle europæerne har vi brug for den store informationskampagne i Europa, som formanden nævnte her til morgen. Den er blevet bebudet mange gange, og nu skal den iværksættes, så det, vi oplever i øjeblikket, bliver noget, som alle vores europæiske medborgere føler.

Katiforis (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, mine damer og herrer, det er sandt, hvad der er blevet sagt, at Rådet i København satte punktum for efterkrigstidens deling af Europa. Der bør også gøres en ende på en langt ældre deling, som hænger sammen med de problemer, der har hindret Østeuropa i at bevæge sig fra middelalderen til det moderne Europa. Problemer, der har dømt det til mange års forfald og kostet både penge og blod, og vi skylder nu de østeuropæiske befolkninger en hædersbevisning for deres udholdenhed og deres tro på fremskridtet, som jeg håber bliver retfærdiggjort i dag.
I Sydeuropa har man gjort en tilsvarende præstation. De materielle dimensioner er ikke som i Østeuropa, men de moralske dimensioner er de samme. Bare se på Cypern. Et ældgammelt europæisk folk, et græsk folk, som var fanget i et kolonistyre fra det 19. århundrede, og som i det 20. århundrede omsider - og med rette - gjorde oprør. Konsekvenserne af dette oprør var som i så mange andre tilfælde en slags uafhængighed, "an independence of sorts", hvis jeg skal udtrykke det på engelsk til ære for mine britiske kolleger, men sammen med uafhængigheden fik man også en splittelse af to folk, som kolonimagten spillede ud mod hinanden efter det klassiske del og hersk-princip. Med det moderne Europas optagelse af Cypern og med appellen om genforening af øens to befolkninger vil man nu rette op på de tragiske følger af et europæisk lands koloniherreeventyr, som nok snarere må tilskrives den reaktionære fløj, der styrede dette land. Dette er den store begivenhed, og ikke den kendsgerning, at man ikke er nået frem til en aftale, hr. formand, hr. rådsformand og hr. kommissionsformand. Selvfølgelig vækker Deres appel om at nå til enighed inden den 27. februar fuld genklang fra græsk side, og hvis den vækker den samme genklang fra tyrkisk side, vil det lykkes. Men De bør hellere lægge mærke til den genklang, den vækker i hjertet på de tyrkiske cyprioter, som med demonstrationer har vist, hvad de føler over for deres egen reaktionære ledelse. Det er den virkelige genklang og Europas virkelige storhed dybt i befolkningernes sjæl, når Europa er trofast over for sine principper, og det er den storhed, vi bør holde fast i, så vi kan opnå fremskridt og erobre fremtiden.

Sudre (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, kære kolleger, ved afslutningen af Det Europæiske Råd, som samlede De 15's stats- og regeringschefer i København, understregede De, hr. rådsformand, den sande historiske karakter af dette øjeblik, der gjorde en ende på delingen.
De seneste dage har i virkeligheden drejet sig om en fælles vision for vores kontinents fremtid. Et lykkeligt tilfælde, men også en intens og meget fortjenstfuld indsats fra Unionen og især fra kandidatlandene, har gjort, at den udvidelsesproces, der blev påbegyndt i 1992 i den danske hovedstad og med udgangspunkt i de berømte politiske Københavnskriterier for demokratiet, retsstaten og menneskerettighederne, fuldendes på samme sted.
Hvor mange fremskridt har vi ikke gjort i de forløbne 50 år! Hvor mange forhindringer har vi ikke forceret, og hvor mange misforståelser har vi ikke fået udredt, før vi endelig kunne arbejde sammen alle 25, og snart 27, med en fælles målsætning om demokrati og ansvar, som lever op til den kamp, som millioner af vores forgængere har kæmpet og betalt med så mange lidelser og ofre.
Vejen er ganske vist stadig lang og vanskelig, det er der ingen tvivl om. EU skal især opfylde kravet om en omfattende ændring af den måde, hvorpå det fungerer, og af sine institutioner. Det er det arbejde, Det Europæiske Konvent skal gennemføre under Valéry Giscard d'Estaings formandskab. Vi ønsker, at Det Europæiske Konvent når frem til et forslag til fælles forfatningstraktat, som er læseligt og opfylder behovet hos et på en gang mere effektivt, mere demokratisk og i alle europæeres opfattelse mere legitimt Europa.
Uden en omfattende reform af EU's nuværende funktioner, vil Europas genforening udmønte sig i en svækkelse af Europas politiske ambition, og det ønsker vi på ingen måde.
Swoboda (PSE).
Hr. formand, den beslutning, der blev truffet i København, har i sandhed historisk betydning. Alligevel er der kun tale om en etape i udviklingen af EU. Det er med rette blevet påpeget i dag, at Unionens udvidelse skal gå videre. På den ene side venter nogle lande på et senere medlemskab - jeg tænker her på Balkanlandene - på den anden side har andre lande et berettiget krav på et tæt og ligeberettiget partnerskab - jeg tænker her på Rusland, men også på de lande, der grænser op til Middelhavet.
En udvidet Union må imidlertid også finde en ny balance mellem fleksibilitet og effektivitet i beslutningerne og i de demokratipolitiske aspekter af beslutningsstrukturerne. Vi er sammen med rådsformandskabets repræsentanter - hr. Haarder er jo til stede - i færd med at finde et fælles forhandlingsgrundlag for bedre regeringsformer i Parlamentet, Rådet og Kommissionen. Hr. Haarder har gjort sig store bestræbelser på at levere nogle bidrag. Selv om han ikke længere er medlem af Europa-Parlamentet, men repræsentant for en regering, er der en vis bevidsthed, der spiller en rolle her. Men der findes frem for alt en række regeringer, der er langt mere restriktive på dette punkt, end han ønsker at være. Det er efter min mening meget problematisk, for der er endnu ikke tilstrækkeligt mange regeringer, der har ytret interesse i gennemskuelighed og offentlighed, især hvad angår deres beslutningsstrukturer.
Kommissionen igen har - her vil jeg gerne rette en særlig tak til kommissionsformand Prodi - stillet en række forslag, der viser, hvordan man kan regere bedre og samtidig mere demokratisk, især også, hvordan Rådet og Parlamentet kan deltage ligeberettiget i lovgivningsprocessen. Dog har endnu ikke alle medlemmer af Kommissionen indset, at Parlamentet, når vi uddelegerer og overdrager beføjelserne til at udstede lovgivning, naturligvis kun kan gøre det betinget og forbundet med en tilbagekaldsret. Men jeg håber, at de kommende forhandlinger, som finder sted i begyndelsen af det græske formandskab, vil give resultater.
Når Kommissionen og Rådet gang på gang understreger, at de må fastholde, at traktaterne skal respekteres, så anerkender jeg det. Men jeg anmoder også Rådet og Kommissionen om at anerkende, at vi parlamentsmedlemmer må fastholde, at principperne om demokrati med lovgivernes deltagelse i lovgivningen skal sikres. Vi har valg i 2004. Vi vinder det ikke, hvis vi modarbejder hinanden. Vi kan kun vinde det i fællesskab og kun, hvis vi virkelig sørger for mere fleksibilitet, mere effektivitet, men også mere demokrati i EU.
Trakatellis (PPE-DE).
Hr. formand, der er ingen tvivl om, at den historiske beslutning, der blev truffet på topmødet i København, vil bidrage til på ny at samle det Europa, som blev splittet efter krigen. Optagelsen af de central- og østeuropæiske lande sammen med Cypern og Malta er endnu et skridt i den proces, der hele tiden udvikler sig, og som udgør et enestående fænomen, som vi kalder europæisk integration. Og her vil jeg gerne lykønske det danske formandskab samt Kommissionen og kommissær Verheugen for den vellykkede måde, de har håndteret dette på gennem hele processen.
Jeg har ikke så meget tid, så jeg vil nøjes med to kommentarer. Allerførst må vi gøre opmærksom på, at de økonomiske og finansielle konsekvenser af udvidelsen, når der kommer nye medlemsstater til, ganske givet kræver, at EU foretager en generøs justering af sine finansielle perspektiver, så de ikke kun dækker udvidelsens, men også politikkernes behov og således bidrager effektivt til stabiliteten og samhørigheden i medlemsstaternes samfund, især de nye. For det andet vil jeg gerne komme ind på Cyperns optagelse, og især den atmosfære, der herskede under hele topmødet i København. Hertil vil jeg sige, at vi alle er tilfredse med Rådet , som viste, at det kan behandle sine sager med både besindighed og beslutsomhed og med opbygningen af en sund, demokratisk struktur for øje med respekt for menneskerettighederne og de anerkendte værdier i menneskelige samfund.
Vi er dog nødt til at gøre opmærksom på, at problemet stadig ikke er løst, og at det på grund af den tyrkiske og tyrkisk-cypriotiske ledelses afvisning ikke var muligt at koncentrere sig om netop denne løsning i København. Og nu er vi nødt til at bruge alle vores kræfter og gøre alt, hvad vi kan, i de næste to måneder, for at hele øens optagelse kan blive en realitet. Jeg må dog understrege, at den eftertragtede løsning på det cypriotiske problem er nødt til at overholde EU's grundlæggende principper og traktater til punkt og prikke. Hverken undtagelser fra EF-regelværket eller overgangsbestemmelser, som måtte indgå i løsningen på det cypriotiske problem, må, når de er udløbet, efterlade sig elementer, som krænker EU's grundlæggende principper. Her vil jeg opfordre Europa-Kommissionen, der er traktaternes vogter, til nøje at overvåge, at EU's traktater faktisk overholdes i en løsning.

Poos (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, i min egenskab af ordfører for Cyperns tiltrædelse ligger det mig på hjerte at rose beslutningen fra Det Europæiske Råd i København om godkendelse af Cyperns tiltrædelse af EU som ny medlemsstat. Jeg vil også gerne ønske Kommissionens og Rådets forhandlere om Cyperns tiltrædelse tillykke.
Det Europæiske Råd har således indfriet det løfte, det afgav i Helsinki om at gennemføre tiltrædelsen selv uden en politisk ordning. Vores håb om at se en genforenet ø tiltræde Unionen er ikke blevet til virkelighed. Vi ved nu, at man hverken kan påberåbe sig manglende tid eller udefrakommende pres for at retfærdiggøre, hvorfor det er umuligt at acceptere FN's generalsekretærs forslag som grundlag for en samlet ordning. Aftalen er blevet saboteret af dem, der stadig i dag fortsætter med at forfægte eksistensen af to separate stater i stedet for en føderal stat, og som ønsker at se Cypern tiltræde sammen med Tyrkiet, og ikke i maj 2004, som et selvstændigt og udeleligt land. Hr. Denktash og hans kolleger bærer et stort ansvar for denne fiasko, og jeg forstår frustrationen og vreden hos en stor del af det tyrkisk-cypriotiske civilsamfund samt dele af oppositionen. Det er rigtigt, at de to parter har forsøgt at fortsætte forhandlingerne med henblik på at nå frem til en samlet ordning før udgangen af februar, og det er rigtigt, at muligheden for at rive den sidste mur ned i Europa fortsat står åben. Men den beton, der findes i hovederne på Denktash-regimets få priviligerede, forsvinder ikke bare som ved et trylleslag, for i deres øjne er manglen på en løsning selve løsningen.
Hr. Denktashs blokeringspolitik kunne meget hurtigt vise sig at være en trussel for Tyrkiets europæiske ambitioner. Tilbage er der nu blot en lille gnist af håb, som EU bør satse på, nemlig at den nye tyrkiske regering kunne lægge en ordentlig aftale på bordet og således vise, at landets erklærede vilje til at fortsætte i det europæiske spor er helt reel.
Ferber (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, kære kolleger, jeg vil gerne tilslutte mig kredsen af dem, der vil lykønske rådsformandskabet mange gange med succesen. Jeg tror, at det, der blev opnået i København, vil være retningsgivende, også længere ud i fremtiden end i dag, og vil få stor betydning for den europæiske integrationsproces i det 21. århundrede. Men jeg vil naturligvis også gerne kritisere lidt, når jeg nu fremhæver et par punkter.
Emne nr. 1, som jeg vil komme ind på, er følgende: Vi forventer naturligvis, at Tjekkiet kommer med en entydig erklæring, før vi stemmer om tiltrædelsestraktaten her i Europa-Parlamentet. Europa-Parlamentet formulerede sin holdning klart i november i forbindelse med Brok-betænkningen.
Dernæst vil jeg gerne bede Kommissionen, hr. kommissionsformand og hr. kommissær Verheugen, om at overveje, hvordan vi i fællesskab kan udvikle en slags tredje vej i forbindelse med Tyrkiet. Hvordan kan vi bygge bro over den tid, der går mellem en undersøgelse af, hvorvidt kriterierne er opfyldt, og den dag, hvor der konkret skal diskuteres forhandlinger? Hvilke former for samarbejde kan vi tilbyde, der er i overensstemmelse med både Tyrkiets og vores interesser? Jeg tror, at 2003 er et meget vigtigt år i den forbindelse. Vi bør sammen - Rådet, Kommissionen og Parlamentet - arbejde på, hvordan vi i mange enkelte projekter - startende med toldunionen over udenrigs- og sikkerhedspolitikken - kan nå frem til en ny form for fællesskab med en vigtig strategisk nabo.
Det sidste emne, jeg vil komme kort ind på, er, at vi må modsætte os alle forsøg på afpresning, som også kommer fra EU's rækker. Jeg vil ikke gå i detaljer, men for øjeblikket holder forskellige rådsarbejdsgrupper møder for at løse et problem for et land, der tiltrådte i 1995. Jeg mener ikke, at forsøg på afpresning fra medlemsstaternes side bør støttes. Jeg er meget taknemmelig for, at Rådet og De, hr. rådsformand, ikke har givet efter for disse forsøg på afpresning.
Wiersma (PSE).
Sidste fredag, den 13. december, gik jeg i biografen for at se Roman Polanskis film Pianisten, historien om en jødisk musiker fra Warszawa, som overlevede Anden Verdenskrig på mirakuløs vis. I begyndelsen af filmen ser vi, hvordan hans familie reagerer med lettelse på nyheden om, at briterne og franskmændene har annonceret, at de vil komme Polen til undsætning efter Tysklands invasion af Polen. Vi ved alle, at det ikke blev til noget med den hjælp før sidste fredag, den 13. Den dag betalte resultatet af topmødet i København en gammel gæld af. Succesen i København er en succes for os alle - inklusive Europa-Parlamentet, som har været så intensivt involveret i denne proces. Vi kan være stolte af dette resultat. For at omskrive ordene fra den store socialdemokrat Willy Brandt har noget, der hører sammen, nu virkelig fået lejlighed til at forenes yderligere. Det, der startede med Brandts historiske knæfald i selvsamme Warszawa, er nu blevet afsluttet i København. Æren for det nye historiske øjeblik går hovedsageligt til dem, der forårsagede de betydningsfulde ændringer i 1989 og 1990, og som var drevne nok til at få mest muligt ud af lejligheden til at omdanne de nye demokratier til flyvefærdige EU-kandidatlande. Mange af dem, der var ledere dengang, er nu forsvundet fra den politiske scene, men resultatet af topmødet i København er også en hyldest til dem.
Selvfølgelig fortjener vores egen Europæiske Union også en tak, for det kan godt være, at det tog lang tid at formulere udgangspunkterne og forudsætningerne for tiltrædelse, men EU har efterfølgende holdt fast i det aftalte scenario og overholdt den aftalte tidsplan konsekvent og effektivt. I den forbindelse vil jeg gerne endnu en gang hylde hr. Verheugens indsats. Kandidatlandene fortjener også ros. Deres udholdenhed er virkelig blevet prøvet. Som Europa-Parlamentets ordfører for Slovakiet har jeg selv oplevet slovakkernes bestræbelser på at opfylde EU's betingelser på tæt hold. De var vidtgående, og der var ikke meget tid. Vægten i rapporterne fra sidste weekend om resultaterne fra topmødet i København blev lagt på de økonomiske ordninger for forhandlingerne og Tyrkiet-spørgsmålet. Begge er vigtige aspekter, men de er ikke de eneste tungtvejende spørgsmål. Der er også andre spørgsmål, der spiller en rolle i Europa-Parlamentets endelige vurdering, som vi skal foretage af hvert kandidatland. Det er i dette tilfælde nok at huske på vores tidligere bekymringer om emner som bekæmpelse af korruption, den manglende administrative kapacitet i tiltrædelseslandene og diskriminationen af romaerne.

Maij-Weggen (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil også gerne lykønske hr. Rasmussen, hr. Haarder, hr. Prodi og hr. Verheugen med det fremragende resultat. Jeg vil desuden gerne støtte vores gruppeformand, hr. Poettering, når han understreger, at dette lille land har gjort så stor en indsats. Det betyder reelt, at vi ikke behøver ændre turnusordningen i fremtiden. Erfaringen viser os, at de store lande ikke altid gør tingene så godt, og at de små lande af og til gør tingene meget, meget fint. Jeg vil sige til Danmark, at det kan være stolt af resultatet.
Dernæst vil jeg gerne komme med et par kommentarer til udvidelsen. Jeg er henrykt over, at det er lykkedes Polen at komme med i den første gruppe af tiltrædelseslande. Det var selvfølgelig ikke helt problemfrit. Det ville også sandsynligvis være en god idé - og dette er henvendt til hr. Verheugen - at give medlemslandene en endnu bedre forklaring på, hvad udvidelsen reelt kommer til at koste os. Hvis vi er klar over, at der stadig er et spillerum på ca. 25 milliarder euro, før vi når EU's udgiftsloft, og hvis vi ved, at vi kun vil forpligte os for 12 milliarder euro det første år af udvidelsen, 12,6 milliarder euro det næste år og 14,9 milliarder euro det tredje år, vil vi vide, at vi på trods af udvidelsen stadig har penge tilovers i 2006. Vi må derfor gøre det klarere, at denne udvidelse ikke er dyr. Den er faktisk billigere end alle de tidligere udvidelser.
Og så vil jeg gerne nævne Cypern og Tyrkiet. Det er en skam, at Cypern ikke er blevet indlemmet i sin helhed, men det er en god ting, at vi har truffet fornuftige foranstaltninger, hvad angår Tyrkiet, som endnu ikke har fået en tiltrædelsesdato, men som bliver nødt til udtrykkeligt at overholde de foranstaltninger, der blev vedtaget i København, og som vil blive målt i henhold til dem. Jeg mener, det er meget vigtigt. Faktisk spekulerer jeg på, hvorvidt Tyrkiet nogensinde bør tiltræde, eftersom vi så bliver nødt til at tage fat om forhandlingen om Europas grænser på et eller andet tidspunkt.
Min sidste kommentar er, at De havde besøg af Giscard d'Estaing, og jeg har den ære at være medlem af konventet. Giscard d'Estaing talte endnu en gang om EU-præsidenten og den kongres, der skal opbygges. Det er hans idéer. Jeg kan fortælle Dem, at de nyder meget lidt støtte i konventet. Hvis vi nogensinde får brug for en EU-præsident, skal det være Europa-Kommissionens formand, og vi har overhovedet ikke brug for en europæisk kongres. Det er Europa-Parlamentet, der har brug for flere beføjelser. Det er også, hvad der står i Benelux-erklæringen. Hvis alle de små lande godkender denne, vil vi heldigvis være i stand til at henvise Giscard d'Estaings nonsens til brokkassen. Jeg håber derfor, at Danmark vil bakke op herom.

Cushnahan (PPE-DE).
Hr. formand, det danske formandskab satte en særdeles ambitiøs dagsorden for topmødet i København.
Der blev som følge heraf brugt to tunge dage i København på forhandlinger om en finansiel pakke med opdelinger, der på et tidspunkt truede med at standse forhandlingerne. Da de først var løst, inviterede EU imidlertid formelt otte lande fra Central- og Østeuropa samt Cypern og Malta til at indtræde i 2004. Det var en betydningsfuld begivenhed i europæisk historie, der omsider satte en stopper for de opdelinger, der blev skabt af den kolde krig.
Det skal dog siges, at udvidelsen endnu ikke er afsluttet. Forhandlingerne med Bulgarien og Rumænien mangler endnu at blive afsluttet og med Tyrkiet endnu at begynde.
Jeg bifalder tilsagnet på topmødet i København om at indlede forhandlingerne med Tyrkiet i 2004, hvilket naturligvis sker under forudsætning af en gennemgang af udviklingen inden for menneskerettigheder og retsstaten. Jeg har hele tiden argumenteret for, at Tyrkiets tiltrædelse kunne udgøre et vigtigt brohoved mellem Øst og Vest og bidrage til at konsolidere Tyrkiet som et verdsligt demokrati og en beroligende styrke i en ellers ustabil region.
Som følge af disse betydningsfulde beslutninger bliver vores nye naboer Ukraine, Hviderusland og Moldova. Tiden er nu inde til at overveje, hvilket forhold vi ønsker at udvikle med disse lande, og hvor langt vi ønsker, det skal gå.
Afslutningsvis glæder det mig, at den seneste usikkerhed omkring tidsplanen for udvidelsen, der til dels skyldes vores forkastelse af Nice-traktaten ved den første irske folkeafstemning, er væk. Den går videre i maj 2004, ironisk nok under irsk formandskab og, hr. formand, under Deres sidste seks måneder som formand for Parlamentet. Jeg ser frem til at byde de nye tiltrædelseslande velkommen i EU-familien ved den historiske lejlighed.

Karas (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, mine damer og herrer, et særligt år er ved at være slut for Europa. Med indførelsen af euromønter og -sedler bliver det indre marked vores hjemmemarked. Med de beslutninger, der blev truffet i København, er ratificeringsprocessen for udvidelsen som en forudsætning for Europas genforening blevet indledt, og arven efter Jalta og efterkrigstiden er overvundet. Dette skridt har også indvirkning på alle medlemsstater og kandidatlande og ligeledes for mit land, der havde den længste ydre grænse, den længste døde grænse. Vi rykker fra Europas rand tilbage til Europas midte, som et hjerte, som det hedder i den østrigske nationalsang.
Det er vores opgave at gå hinanden i møde, at styrke Europas politiske stabilitet og handleevne, at lytte til hinanden, at forstå hinanden, at nedbryde mure og skære gennem pigtrådshegn - hvor de end måtte være blevet eller måtte blive opstillet. Tiltrædelsesprocessen er ikke afsluttet med hverken topmødet i København eller med deltagelsen i valget til Europa-Parlamentet i 2004. Informations- og kommunikationsbehovet samt reformbehovet er der stadig. De europæiske projekter har brug for en øget inddragelse af borgerne, og det ikke kun forud for ratificeringen af traktaterne. Udvidelsesprocessen er endnu ikke afsluttet - den fortsætter - og jeg tænker ikke kun på Bulgarien og Rumænien, men også på Kroatien og de tidligere Jugoslavien-lande samt Schweiz og Liechtenstein.
Lad mig sige følgende som et sidste punkt: Transitpolitikken er et bevis på, at det danske rådsformandskab, som jeg er meget taknemmelig over for, har arbejdet lige frem til sidste dag. Som østriger siger jeg Dem, at det forslag, der foreligger i Coreper, får vores fulde støtte, fordi det er rigtigt og godt. Jeg forventer, at der træffes en beslutning i dag kl. 15.00, og hvis det ikke bliver tilfældet, da den 31. december på det ekstraordinære rådsmøde for trafikministrene. Lad det være slut med overgangsbestemmelser, lad os skabe en europæisk ordning, og lad os indføre direktivet om infrastrukturomkostninger senest i 2003!
Fogh Rasmussen
. Hr. formand, først og fremmest vil jeg gerne takke for en god og positiv debat, for de mange positive bemærkninger om det danske formandskab generelt og om forløbet af topmødet i København i særdeleshed. Formandskabet har oplevet samarbejdet med Parlamentet som konstruktivt og positivt, og det er en glæde at kunne konstatere, at man har haft samme opfattelse fra Parlamentets side.
Der har været rejst en række spørgsmål og så mange emner, at det er umuligt for mig inden for den begrænsede tid at kommentere alt, hvad der er sagt; men jeg vil gerne trække nogle enkelte emner frem, som flere har været inde på.

Alavanos (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg har et uddybende spørgsmål til hr. Verheugen, som er vigtigt. Hr. kommissær, lad os sige, at de to parter i Cypern inden den 28. februar accepterer en løsning baseret på Annan-planen. Det er besluttet, at der skal afholdes en folkeafstemning, hvor befolkningen skal tage stilling til, om den kan acceptere planen og optagelsen. Hvad nu, hvis den ene part, f.eks. det græsk-cypriotiske samfund, forkaster folkeafstemningen? Vender vi så tilbage til bestemmelserne fra København, som kun vedrører optagelsen af Republikken Cypern?
Verheugen
. (DE) Hr. parlamentsmedlem, til FN's fredsplan hører en køreplan, og denne køreplan ender med det forslag, at der i slutningen af processen skal afholdes en folkeafstemning i det græske og det tyrkiske samfund på samme dag, hvor begge spørgsmål indgår, nemlig spørgsmålet om en tilslutning til løsning af konflikten og spørgsmålet om tilslutning til medlemskab af EU. Følgelig kan der altså ikke opstå den situation, at man godt nok går ind for medlemskab af EU, men er mod en politisk løsning på Cypern-konflikten. Det er et hypotetisk spørgsmål. I princippet gælder følgende: Hvis befolkningen går imod en tiltrædelse af EU i en demokratisk proces, så beklager vi det dybt, men som demokratisk institution bliver vi nødt til at respektere det.
Formanden.
Forhandlingen er afsluttet. Jeg har modtaget seks beslutningsforslag

Bordes, Cauquil og Laguiller (GUE/NGL)
Vi har stemt imod denne betænkning, som gentager Europa-Kommissionens bekræftelse - selv om ordføreren personligt tager afstand herfra - af, at "prisen på arbejdskraft generelt betragtes som den største potentielle årsag til inflation" i euroområdet.
At udarbejde et europæisk indeks over prisen på arbejdskraft ville i henhold til ham råde bod på en "stor svaghed" i Den Økonomiske og Monetære Union. Hvem gør vi nar af? Hvis der er en stor svaghed, ligger den først og fremmest i lønningerne til det overvejende flertal af de europæiske arbejdere.
I dette EU, som tæller blandt de rigeste regioner på hele jorden, har reallevestandarden for arbejderklassen været faldende i årevis og først og fremmest hos de mange millioner arbejdere, som arbejdsgiverne dømmer til midlertidige ansættelser, uden overhovedet at tale om dem, der er dømt til arbejdsløshed! I årtier har alle venstre- og højreregeringers og alle de europæiske myndigheders politikker skubbet i den retning for at øge de herskende klassers velstand. 
Vil De se statistikker? Godt, så offentliggør indekstallene for de profitter, som Europas borgerskab har skabt på at udnytte deres arbejdere! For de europæiske arbejdere ville det være indekstallet for de overdrevne omkostninger ved at opretholde et socialt uretfærdigt kapitalistisk system, som er skæbnesvangert for individet og altødelæggende for økonomien!
Lulling (PPE-DE)
EF-traktaten foreskriver prisstabilitet som primært mål for Det Europæiske System af Centralbanker. Indtil nu har der dog manglet et enkelt instrument til at beregne, formidle og vurdere arbejdsomkostningerne, den mest afgørende faktor for prisstabilitet. Den fælles holdning vil lukke dette hul.
Jeg konstaterer med tilfredshed, at ordføreren tilslutter sig Rådets tekst og ikke har stillet nye ændringsforslag. Jeg glæder mig også over idéen i begrundelsen om udarbejdelse af et produktivitetsindeks, hvilket ville tillade en stigning i arbejdsomkostningerne i forhold til stigningen i produktiviteten. Den ærede kollega kunne dog ikke afholde sig fra at påpege i begrundelsen, at han i grunden ikke er enig med Kommissionen og Rådet i, at arbejdsomkostningerne er en af de vigtigste årsager til inflation. Jeg kan desværre ikke tilslutte mig ordførerens holdning. Det er tilstrækkeligt at se på lønomkostningernes andel af de samlede omkostninger i den pågældende virksomhed, stor eller lille, for at kunne forstå lønmassens potentielle indflydelse på prisevolutionen. Det er med ordførerens argument om, at stigningen i lønningerne kun er et resultat af de højere leveomkostninger, som det er med spørgsmålet om, hvem der kom først - hønen eller ægget.
(Stemmeforklaringen forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)
Meijer (GUE/NGL)
Når priserne stiger, falder værdien af lønningerne. For at beskytte sig selv imod dette har fagforeningerne i mange europæiske lande i årevis kæmpet for automatisk lønregulering. Det betyder, at det ikke er nødvendigt at forhandle om kompensation for den reducerede købekraft hvert år, men kun om, i hvilken udstrækning arbejdere skal deltage i produktivitetsforøgelser, og om at indhente de alt for lave lønninger, som nogle faggrupper har lidt under i årevis. Pres fra arbejdsgiverorganisationer og støtte fra neoliberale regeringer har i rigtig mange tilfælde vendt op og ned på den automatiske lønregulering. Det kan resultere i øget uforsonlighed under løndiskussioner. Der gøres jævnligt forsøg på at skyde skylden for inflationen eller manglen på penge til nyttige formål på statsbudgettet over på arbejderne. Det betyder, at økonomien i højrefløjens og arbejdsgivernes øjne kun vil blomstre, såfremt et flertal af befolkningen accepterer et snigende fald i købekraften. De overvejer ikke, hvilket fald i den indenlandske købekraft eller hvilke overdrevne profitter og for lave skatter det kan skabe. Officielle statistikker om lønomkostninger og prisudviklingen bliver en vigtig kilde til information i faglige stridigheder og i den måde, hvorpå regeringer og arbejdsgivere forsøger at manipulere disse stridigheder. Reguleringen af lønindekset vil ikke udrydde denne interessekonflikt.

Queiró (UEN)
Efter Kommissionens opfattelse er et aktuelt lønomkostningsindeks af helt afgørende betydning for Den Europæiske Centralbank i forbindelse med overvågningen af inflationen i ØMU'en og for arbejdsmarkedets parter i forbindelse med forhandling af lønaftaler.
Det foreliggende forslag søger netop at afhjælpe dette behov ved, at der opstilles en fælles ramme for produktion, fremsendelse og evaluering af sammenlignelige lønomkostningsindeks.
Det foreslås i al korthed, at disse omkostninger defineres som de samlede kvartalsvise omkostninger, som arbejdsgiveren skal afholde ved beskæftigelse af arbejdskraft. Ved gennemførelsen af forordningen (herunder afgørelser om undtagelser) bistås Kommissionen af Udvalget for Det Statistiske Program. Hvert andet år forelægges en rapport om gennemførelsen af forordningen med en vurdering af kvaliteten af de leverede data for Parlamentet og Rådet.
Rådet har i sin fælles holdning korrigeret Kommissionens oprindelige forslag på en række punkter, og efter ordførerens mening - og også min - er disse ændringer i overensstemmelse med ånden i det oprindelige forslag, hvorfor jeg i denne stemmeforklaring gerne vil give udtryk for min støtte.

Ribeiro e Castro (UEN)
Da det er blevet påpeget, at en manglende fælles ramme for produktion, fremsendelse og evaluering af sammenlignelige lønomkostningsindeks har udgjort en alvorlig svaghed i handlingsplanen om statistikkrav i Den Økonomiske og Monetære Union - et forhold, der også afspejler sig negativt i eurozonens inflation - har jeg støttet denne betænkning, hvis formål netop er at sikre, at en sådan fælles ramme findes. Som ordføreren påpeger, vil denne fælles ramme således gøre det muligt for ECB at overvåge inflationen i ØMU'en, ligesom den vil være af største interesse for arbejdsmarkedets parter i forbindelse med forhandling af lønaftaler.
Som i utallige andre spørgsmål mener jeg, at gennemskuelig og troværdig information samt klare og kendte kriterier er et afgørende instrument i disse tider. Det vil på den ene side fungere som et opadgående instrument, så medlemsstaternes og EU's myndigheder kan vedtage retfærdige, rimelige og fornuftige foranstaltninger, og på den anden side som et nedadgående instrument til afklaring og fornuftig udformning af de økonomiske aktørers rolle og interesser.
Selv om jeg bifalder, at der opstilles en sådan fælles ramme, ser jeg alligevel med forventning frem til resultatet af gennemførelsen af denne nye forordning, hvor særlig kvaliteten af de leverede data skal vurderes, da Kommissionen hvert andet år skal forelægge en rapport om gennemførelsen af den nye forordning for Parlamentet og Rådet.

Marques (PPE-DE)
Jeg takker hr. Pohjamo for den fremragende betænkning om forslaget til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om indberetning af statistiske oplysninger om passager-, fragt- og postflyvning, som jeg giver min støtte. Det gælder ikke mindst behovet for bestemmelser, der kan skabe mekanismer, så den europæiske luftfartsindustri får adgang til aktuelle og sammenlignelige statistikker for denne sektor. Sådanne oplysninger vil garantere passagerernes sikkerhed og bedre administration i disse selskaber.
I denne sammenhæng vil jeg gerne fremhæve den betydning, som disse bestemmelser vil få for en løsning af spørgsmålet om mættede luftrum.

Moraes (PSE)
Som tidligere ordfører for Customs 2000 har jeg en aktiv interesse i EU-samarbejde på toldområdet og har stemt for Mollar-betænkningen, der forbedrer informationsudvekslingen.
Der skal inden for alle spørgsmål vedrørende frihed, sikkerhed og retfærdighed skabes balance mellem den enkeltes frihed og det snarlige behov for at tackle stigningen i den organiserede kriminalitet.
Forhåbentlig yder det elektroniske sagsregister på toldområdet (FIDE) et positivt bidrag til bekæmpelsen af den organiserede kriminalitet i EU.

Fatuzzo (PPE-DE).
Om Giuseppe Nisticòs betænkning om fastsættelsen af standarder for distribution af humant blod kan man med rette sige, hr. formand, at det var et forlig til sidste blodsdråbe. Når blod er blåt, betyder det dog også, at man er adelig, og man må sige, at ordføreren, hr. Nisticò, er en adelsmand. Og det ligger i blodet, når man har det iltre temperament, der er karakteristisk for folk fra Calabrien ligesom hr. Nisticò. Derfor havde han også stor succes med dette forlig. Endelig er blod ensbetydende med solidaritet, eftersom det er solidarisk at give blod. Det var mig således en meget stor glæde at stemme for denne betænkning.

Howitt (PSE).
Hr. formand, også jeg bifalder denne betænkning og det nye direktiv. Videregivelsen af kontamineret blod kan have og har livsfarlige konsekvenser, og jeg bifalder især forslagene om at regulere transporten af blod og sikre tilsyn ved en kvalificeret person, hvilket er et vigtigt skridt i den rigtige retning i dette direktiv.
Jeg vil gerne takke læger og sygeplejersker på Addenbrookes Hospital i Cambridge og på Norfolk and Norwich Hospital, der begge ligger i min valgkreds, og som har ydet hjælp og rådgivning, så jeg kunne bidrage til direktivet. De ønsker at formidle betydningen af, at ikke blot kvalificeret personale fører tilsyn med processen, men også at alle dem, der håndterer blod, uddannes, da menneskelige fejl er den største årsag til uheld i denne forbindelse.
Endelig har den frivillige bloddonation - der er et vigtigt princip for især os i Storbritannien - haft den fordel at sikre den størst mulige frivillige kontrol med sundhedsrisikoen ved blodtransfusion. Vi bør takke og lykønske alle de millioner af mennesker i Storbritannien og Europa, der giver blod. Vi bør også appellere til de 94 %, der ikke giver blod, om at gøre det i fremtiden.

Queiró (UEN)
Denne betænkning har søgt at fastsætte strengere standarder for udvælgelse af blod- og plasmadonorer og for screening af donorblod, at indføre et kvalitetssystem i Fællesskabet for blodtransfusionsvirksomheder, suppleret med et tilsvarende kontrol- og godkendelsessystem i medlemsstaterne, og at fastsætte fælles standarder for uddannelse af personalet og for blodets sporbarhed fra donor til patient.
Den 12. juni 2002 vedtog Parlamentet otte ændringer under andenbehandlingen. I løbet af den skriftlige procedure blev der fundet en kompromisløsning, som Rådet accepterede, således at donorer skal undersøges af kvalificeret personale i sundhedssektoren.
Det begrunder alt sammen, at jeg stemmer for.

Bordes, Cauquil og Laguiller (GUE/NGL)
Vi har stemt for denne tekst på grund af nogle positive aspekter i den, især de aspekter, der sigter mod at begrænse tilstedeværelsen af visse farlige stoffer i elektrisk og elektronisk udstyr, og dem, der forpligter fabrikanterne til at finansiere bortskaffelsen af affaldet.
Vi er imidlertid stærkt imod den forskræmte tone i teksten og især den lange frist, man har givet fabrikanterne til at gennemføre direktivet. Vel vidende, at det drejer sig om farlige stoffer, er denne frist, som først udløber den 1. juli 2006, det samme som at tillade fabrikanterne at sprede deres gift.
Moreira da Silva (PPE-DE)
Mange af borgernes klager over medlemsstaternes miljøpolitik skyldes dels manglende åbenhed fra myndighedernes, hvad angår informationer til offentligheden, og dels manglende hensyntagen til borgernes meninger om projekter, der har konsekvenser for miljøet.
Det er derfor af stor betydning, at Kommissionen som opfølgning på Århus-konventionen har lovgivet om offentlig adgang til oplysninger, offentlig deltagelse i beslutningsprocesser samt adgang til klage og domstolsprøvelse på miljøområdet.
Større offentlig information og deltagelse vil ikke blot gøre de beslutninger, som vores institutioner træffer, mere legitime, men vil også øge disse beslutningers kvalitet. Det i dag vedtagne direktiv udgør et betydningsfuldt skridt fremad i denne retning - almen udbredelse af informationer bliver reglen, og informationsbeskyttelse fra myndighedernes side bliver en klart defineret undtagelse.
Bordes, Cauquil og Laguiller (GUE/NGL)
Målet med denne betænkning er at lette offentlighedens adgang til miljøoplysninger. Det kan vi ikke andet end glæde os over.
Men betænkningen lukker imidlertid, samtidig med at den forklarer nødvendigheden af at "sikre, at miljøoplysninger formidles til offentligheden så bredt så muligt", den samme dør halvt i, som den lige har åbnet ved at forsikre om, at "medlemsstaterne kan afslå en anmodning om miljøoplysninger i nogle bestemte tilfælde", det vil sige hver gang, de finder det for godt.
Men hvad er forsikringen om gennemsigtighed på området egentlig værd - og her bevæger vi os langt uden for selve betænkningens grænser - når de store virksomheder, der udgør hovedtruslen for miljøet, stadig kan gemme sig bag erhvervs- eller forretningshemmeligheden? Gennemsigtigheden kræver, at industri- og erhvervshemmelighederne ophæves.
Moreira da Silva (PPE-DE)
Bæredygtig udvikling afhænger af vores evne til at gennemføre "greening" af økonomien - så det at købe grønt bliver en ret og ikke en luksus, og det at sælge grønt bliver en konkurrencefordel. Det vil kun ske, hvis vi gennem en analyse af produkternes livscyklus kan kvantificere deres miljøomkostninger (lige fra projekt- til affaldsfasen) og på den måde kan gøre disse omkostninger til en del af slutproduktets pris.
De i dag vedtagne direktiver om elektrisk og elektronisk udstyr udgør et meget betydningsfuldt skridt i denne retning, eftersom de dels tvinger producenterne til at begrænse anvendelsen af af visse farlige stoffer, som f.eks. bly, kviksølv og kadmium, i elektrisk og elektronisk udstyr, dels fremmer indsamling, genbrug, genanvendelse og genvinding af elektrisk og elektronisk affald, hvor producenten er ansvarlig for finansieringen af disse ordninger.
Queiró (UEN)
Med dette nye direktiv forpligtes medlemsstaterne til at sørge for offentlig adgang til miljøoplysninger i myndighedernes besiddelse efter bestemmelser, der følger af et kompromis mellem Rådet og Parlamentet, som jeg finder acceptabelt.
I korthed fastsætter den fælles tekst:
de offentlige myndigheders forpligtelse til aktivt at bistå borgerne i deres informationssøgning, hvor disse skal opmuntres til at benytte de nye teknologier til at få svar på deres forespørgsler,
kvalitetsstandarder, der skal sikre, at oplysninger, som indsamles, er ajourførte, nøjagtige og troværdige,
princippet om, at miljøoplysninger til borgerne skal være gebyrfrie, idet det dog accepteres, at der kan opkræves gebyrer, som ikke må være "uforholdsmæssige".
Eftersom dette kompromis styrker borgernes ret til at indhente oplysninger hos de nationale, regionale eller lokale myndigheder, herunder ved forurening af floder, nye anlægsarbejder eller ødelæggelse af habitatområder for truede dyre- og plantearter, hvilket styrker gennemsigtigheden på områder af almen interesse, har jeg kun kunnet stemme for.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jeg har naturligvis stemt for denne vigtige betænkning, der søger at opstille fælles kriterier for adgang til oplysninger, offentlighedens deltagelse i bslutningsprocessen og domstolsadgang på miljøområdet, fordi jeg mener, at denne adgang til oplysninger - af den nødvendige kvalitet, skal det bemærkes - på miljøområdet i dag bør betragtes som en normal borgerret. Fastsættelse af regler for denne adgang er nemlig et effektivt bidrag til, at borgerne kan udøve kontrol på et område, der angår alle - en ægte borgernes kontrol til beskyttelse af naturarv og miljø. Jeg finder det derfor meget relevant, at man har styrket mekanismerne for adgang til oplysninger og til informationsteknologi. At myndighederne principielt skal udlevere miljøoplysningerne uden gebyr vil sammen med fremme af brug af informationsteknologien - særlig internettet - betyde, at disse oplysninger bliver genstand for almindelig og fri adgang, idet der selvfølgelig må være begrænsinger af hensyn til forsvar, rettergang og industrielle eller intellektuelle ejendomsrettigheder.
Endelig har jeg også bifaldet, at der er tænkt på den praktiske gennemførelse for at sikre en effektiv udnyttelse af miljøoplysningerne, samt at medlemsstaterne har fået klare beføjelser i denne sammenhæng, hvilket tillægger dem et større ansvar, men også sætter subsidiaritetsprincippet igennem.

Formanden.
Afstemningen er afsluttet.
(Mødet udsat kl. 12.30 og genoptaget kl. 15.00)

Formanden.
Protokollen fra mødet i går er omdelt. 
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Bautista Ojeda (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg har et meget kort spørgsmål. Jeg har netop læst i en spansk avis, at Nestlé, et stort multinationalt selskab, kræver 6 millioner dollars af Etiopien midt i hungersnøden. Jeg forstår ikke, hvad det er for en verden, vi lever i, og jeg kan ikke komme mig over min forbløffelse, uanset hvilke økonomiske og juridiske bevæggrunde dette multinationale selskab måtte have. Men situationen er under alle omstændigheder grusom.

Formanden.
Jeg deler Deres bekymring, hr. Bautista. Men jeg stillede et spørgsmål om protokollen, og selv om Deres spørgsmål ikke var helt irrelevant, er det protokollen, Parlamentet skal drøfte.
(Protokollen godkendtes)

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er Rådets og Kommissionens redegørelse om søfartssikkerhed og hjælpeforanstaltninger i forbindelse med olietankeren Prestiges forlis.
Haarder
. Hr. formand, jeg vil gerne takke Parlamentet for denne lejlighed til på Rådets vegne at udtrykke min dybeste medfølelse med de mennesker, der er ramt af denne katastrofale og skandaløse forurening, som er sket efter ulykken på olietankeren Prestige ud for Galiciens kyst.
Jeg tror, vi alle håbede, at efter Erika-ulykken i 1999, som jeg selv var med til at drøfte her i parlamentssalen, at vi dermed satte punktum for sådanne katastrofer midt i Europa. Men det skete desværre igen, og dermed er sikkerheden til søs og forebyggelse af forureningsulykker igen sat på dagsordenen.
Efter Erika-ulykken vedtog Rådet og Parlamentet en række tiltag for at forbedre sikkerheden og reducere olieforureningen til søs. Vi ved endnu ikke, hvad det var, der gik galt i forbindelse med forliset ud for Galiciens kyst, men alene det, at det kunne ske, er bevis nok for, at yderligere handling er påkrævet. Det er nødvendigt, at vi nu gør, hvad der skal til, for at undgå sådanne ulykker i fremtiden - og at der sendes et stærkt politisk signal til befolkningen, til skibenes ejere, til deres kaptajner og til alle, der er involveret i transport af især olie.
Parlamentet afgav den 21. november en stærk udtalelse om Prestige-ulykken. Kommissionen, synes jeg, har udvist stor handlekraft i denne vanskelige sag, det vil jeg gerne sige til fru de Palacio. Begge institutioner fortjener ros for, at Fællesskabet hurtigt har taget initiativ til beslutninger for at fremme sikkerhed til søs og beskyttelsen af havmiljøet. Vi har nu et afsæt for at gå videre med sagen.
Formandskabet har ønsket at behandle Prestige-ulykken med den allerstørste alvor. Sagen blev sat på dagsordenen i Rådet af transportministre den 6. december og på miljøministernes møde den 9. december, og jeg var vidne til, at den også blev drøftet indgående på Det Europæiske Råds møde i København i sidste uge. Det var jo en af grundene til, at der blev en forsinkelse, således at ministrene aldrig nogensinde kom til middag hos den danske dronning. Det var vigtigt for formandskabet, at der kom konkrete resultater ud af mødet, og vi kan nu konstatere, at der kom resultater.
Rådet har erklæret, at der skal tages alle relevante forholdsregler for at forebygge ulykker af denne karakter - internationalt, i EU og nationalt. Jeg er glad for, at Rådets konklusioner fuldt ud er på linje med Europa-Parlamentets holdninger. Det er både Rådets og formandskabets opfattelse, at vi har opnået en godt resultat, som sender det stærke politiske signal, vi har brug for: en håndfast linje mod enkeltskrogede tankere i EU og en politisk vilje til at finde løsninger.
Det er mit håb, at Parlamentet vil medvirke aktivt til - og det er jeg helt sikker på - at vi hurtigt når de mål, der er sat. Jeg tænker ikke mindst på de tiltag, som Parlamentet og Rådet sammen skal vedtage efter den fælles beslutningsprocedure. Det drejer sig bl.a. om fremskyndet udfasning af enkeltskrogede tankere. Jeg er ikke i tvivl om, at vi kan blive enige om dette med den vilje og beslutsomhed, som Parlamentet har vist i denne sag. Rådet ser altså frem til et konstruktivt samarbejde med Parlamentet, således at vi uden unødigt ophold kan få foretaget de skærpelser og vedtaget de ansvarsregler, der er brug for til forebyggelse og til - hvis ulykken sker - at sørge for, at det er de rigtige, der kommer til at betale, nemlig de ansvarlige.

De Palacio
Hr. formand, mine damer og herrer, for blot et par uger siden, da Prestige netop var sunket, gav jeg her i Parlamentet tydeligt udtryk for min vrede og skuffelse over, at vi ikke havde været i stand til at undgå denne tragedie.
Vi burde have kunnet undgået en tragedie, som var forudsigelig, som vi vidste kunne ske igen når som helst, og som vi ikke har været i stand til at undgå, fordi vi ikke har udvist tilstrækkelig politisk initiativ, tilstrækkelig vilje, tilstrækkelig beslutsomhed, så vi kunne have handlet hurtigere og mere beslutsomt i forbindelse med gennemførelsen af de foranstaltninger, som Kommissionen i sin tid foreslog.

I dag er jeg nødt til at minde om det igen. Jeg vil gerne gøre det, for vi skal hindre, at der kommer en tredje katastrofe. Vi kan ikke tillade, at der efter Erika og Prestige kommer en ny Erika eller Prestige, der forurener vores kyster. Det er derfor, det er nødvendigt, at resultatet af denne forhandling og af den afstemning, De skal have i morgen, bliver, at Parlamentet, som det var tilfældet på Ministerrådet den 6. december, giver udtryk for en klar og beslutsom vilje til at gennemføre radikale ændringer, til at træffe øjeblikkelige beslutninger i alle EU's medlemsstater og gå længere endnu på internationalt plan, for jeg vil gerne understrege, at vi først og fremmest skal beskytte de europæiske kyster, men Europa har også et internationalt ledelsesansvar, og dette ansvar betyder, at vi skal respektere og bevare et rent hav på hele kloden, og ikke kun langs vores egne kyster.
I denne henseende vil jeg først takke det danske formandskab for den handlekraftige opbakning, som Ministerrådet forleden gav disse foranstaltninger, og som netop udmundede i nogle konklusioner fra Rådet, der, hvis de bliver gennemført - og det er selve kernen - er et reelt og beslutsomt fremskridt for søfartssikkerheden i Europa.
Jeg vil derfor takke det danske formandskab for dets indsats, men jeg vil med det samme sige, at erklæringen fra forleden skal udmøntes i handlinger i samtlige EU-lande. At de skal udmøntes i handlinger, betyder, at når der træffes beslutning om at forbyde, at enkeltskrogede skibe, der er lastet med svær brændselsolie, beg, tjæreholdige produkter eller svær fuel, anløber og afsejler fra europæiske havne, skal disse beslutninger stå fast.
Det betyder, at når Kommissionen bliver anmodet om at stille forslag om at fremskynde tidsplanen for udfasning af enkeltskrogede skibe, enkeltskrogede tankere til transport af olie fra vores farvande, skal dette forslag senere bakkes op, når det ligger på ministrenes bord.
Det betyder, at når vi siger, at kontrollerne i havnene i de forskellige medlemsstater i EU skal styrkes, skal der ansættes det nødvendige personale, der skal bevilges de nødvendige midler, og kontrollerne skal gennemføres.
Det betyder, at når vi siger, at vi internationalt vil arbejde for fremskridt i forbindelse med den internationale havret, så den tilpasses de nye udfordringer, de nye risici og de nye samfundskrav, skal vi alle sammen, alle 15 medlemsstater, reelt arbejde for det fra nu af i samlet flok, og jeg håber også, at det gælder de 10 nye medlemsstater og de øvrige kandidatlande.
(Bifald)
Det betyder, at når vi siger, at vi vil tillade, at agenturet, som vi er ved at etablere, og som forhåbentligt vil starte op i januar, begynder at kontrollere og påpege eventuelle mangler eller fejl, skal vi tage det alvorligt, når det påpeger dem, og vi skal træffe passende foranstaltninger for at udbedre dem.
Det er de ting, vi skal fremme. Vi har allerede set, hvad den store forsinkelse har betydet for os, vi skal være mere opmærksomme på visse problemer. Jeg benægter ikke, at disse problemer fandtes, men de forhindrede os i at træffe foranstaltningerne tilstrækkeligt hurtigt. Vi kan ikke tillade, at det sker igen ved de europæiske kyster.
For mig har det siden Erika, det vil jeg gerne sige meget tydeligt, været meget frustrerende at se, hvordan vi i Europa ikke har været i stand til at gøre det, de gjorde i USA efter Exxon Valdés-ulykken. Jeg nægter at tro, at vi i EU skal stille os tilfreds med færre love og færre muligheder end f.eks. de nordamerikanske borgere. Jeg gentager derfor, at det ikke er nok med EU. Vi skal gøre fremskridt, også på internationalt plan.
Hr. formand, Kommissionen, og hermed slutter jeg, forstår, at der er forskellige niveauer og tidsplaner. Vi står nu i en situation, hvor kysterne ødelægges af olieforurening, der er mennesker, hvis liv, ejendom og muligheder berøres, og det er det første, vi skal tage hånd om. Vi skal løse de eksisterende problemer, og der har været tydelige beviser på den europæiske solidaritet her, i Ministerrådet (transport) og i Ministerrådet (miljø). For øjeblikket sikkert også i Ministerrådet (fiskeri) og i hvert tilfælde på Det Europæiske Råd i København.
Denne solidaritet er også kommet til udtryk i forbindelse med fondene, med omprogrammeringen af fondene. Den er kommet til udtryk i form af en klar adgang til katastrofefondene i form af økonomiske bidrag, men også i form af bidrag af udstyr og personer, af en indsats fra de forskellige EU-lande, der på forskellig vis har hjulpet med at lindre den katastrofe, vi oplever for øjeblikket.
Selv om det er, hvad vi umiddelbart skal gøre, skal vi også handle øjeblikkeligt og uden opsæt for at undgå lignende katastrofer. Som tidligere nævnt er det nødvendigt, at medlemsstaterne indfører forbud for at sikre, at de mest forurenende produkter bliver transporteret i mere sikre skibe, og for at sikre de bedst mulige kontroller. Men der skal også handles med det samme, idet vi dog skal være klar over, at dette kun giver resultat på mellemlang sigt, og ved, at vi på internationalt plan skal arbejde for en videreudvikling af den internationale havret.
Endelig vil jeg gerne sige, at Kommissionen ud over at etablere agenturet og ud over at bemyndige og mobilisere diverse fonde og ændre anvendelsen og tildelingen af nogle af de allerede eksisterende midler straks vil forelægge en forordning, der som europæisk lovgivning fremskynder tidsplanen for udfasning af enkeltskrogede skibe til transport af olie i europæiske havne og farvande. Et øjeblikkeligt forbud mod at anvende andre skibe end de sikreste betyder, at enkeltskrogede skibe til transport af de mest forurenende produkter forbydes, og at der skal være krav om anvendelse af dobbeltskrogede skibe.
For at komme videre med spørgsmålet om ansvarspådragelse skal der på europæisk plan, i alle EU-landene, fastsættes en strafferamme for grov uagtsomhed, når der opstår denne slags situationer.
Jeg ønsker med denne og andre foranstaltninger at styrke sikkerheden i vores havne og farvande, såvel internt som internationalt.
Hr. formand, jeg vil slutte med at sige, at Kommissionen, som det var tilfældet med Erika, har reageret hurtigt, umiddelbart og beslutsomt. Vi håber, at Rådet og Europa-Parlamentet vil reagere på samme måde og udvise samme vilje til politisk og praktisk kompromis, så vi ikke skal afholde endnu en forhandling som denne i de kommende år.
(Bifald)

Galeote Quecedo (PPE-DE).
Hr. formand, først og fremmest vil jeg takke for den solidaritet, som de europæiske institutioner har givet udtryk for over for de berørte mennesker og regioner, og jeg vil også gerne takke alle de parlamentsgrupper, der har støttet os i at få afholdt, som hr. Haarder mindede om, en forhandling den 21. november og gentage den i dag.
For det er meget vigtigt, at man især i Galicien, men også i Asturien, Cantabrien, i Baskerlandet og i de berørte franske og portugisiske regioner tydeligt føler, at vi fortsat støtter dem, og at de under ingen omstændigheder skal føle sig alene. 
Jeg vil nu informere om et forslag, som Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater vil stille, så Formandskonferencen kan anmode Europa-Kommissionen om en rapport og pålægge Transportudvalget at afholde en offentlig høring om søfartssikkerheden i Europa og følgerne af ulykker som denne.
Mine damer og herrer, dette er langt den værste økologiske katastrofe, mit land har oplevet, og det er en ulykke af europæiske dimensioner, som intet land kan klare alene.
Det er sandt, at Erikas forlis var et væmmeligt, men sundt chok, der, som vi har set, var utilstrækkeligt, og Kommissionens næstformand har ret i at give udtryk for sin harme. Jeg synes derfor, at vi i dag i Parlamentet skal huske på de foranstaltninger, hun i sin tid foreslog med Europa-Parlamentets støtte, og som Rådet ikke støttede. Det skal netop være grundlaget for vores arbejde for at få et rimeligt sikkerhedsniveau, så der ikke igen sker sådanne ulykker i vores have og ved vores kyster.
Hr. formand, dette er ikke en naturkatastrofe. Der er skyldige, og det er hverken vinden eller havet, men navngivne personer. Det er en miljømæssig, social og menneskelig katastrofe, der kræver, at alle de finansielle midler, som EU råder over, bliver mobiliseret, også den nyligt oprettede Solidaritetsfond.
Det er korrekt, at vi i Parlamentet er underlagt en forordning, som alle grupperne vedtog, men omstændighederne kræver, at vi handler generøst og fleksibelt. Selv om denne fond ikke fandtes, da Erika sank, vil jeg også gerne spørge Europa-Kommissionen, hvilke midler der dengang blev bevilget til genoprettelse af de franske kyster.
Jeg henvender mig nu til Rådet for at bede det om at forpligte sig over for forslagene om at styrke søfartssikkerheden, som både Kommissionen og Europa-Parlamentet tilskynder til, og at opfylde forpligtelsen fra København om at oprette en fond til erstatning for skader forårsaget af olieudslippet.
Jeg slutter, hr. formand, med en generel opfordring til Den Socialdemokratiske Gruppe, men i særdeleshed til mine spanske landsmænd. Der er allerede blevet drøftet to mistillidsvotummer mod Folkepartiets regering i Galicien, og det galiciske parlament har nedsat et undersøgelsesudvalg. Vi foreslår formelt, at vi arbejder sammen skulder ved skulder for at hjælpe de skadelidte og for at øge søfartssikkerheden, men hvis De ikke har lyst, hvis De får kolde fødder, så lad i det mindste os arbejde for det.
Simpson (PSE).
Hr. formand, igen drøfter Parlamentet endnu en maritim katastrofe. Vi står nu over for en katastrofe af et sådant omfang, at det ikke blot er et transportspørgsmål, det er også et miljømæssigt, socialt og fiskerimæssigt spørgsmål, hvorfor min gruppe mener, at der skal nedsættes et undersøgelsesudvalg for at finde ud af, hvad der gik galt med Prestige.
Jeg vil på vegne af min gruppe give udtryk for vores bedrøvelse over tragedien over for befolkningen i Galicien og for vores støtte til deres kamp mod denne nye sorte død, som truer deres levebrød og ødelægger deres kyster.
Det ville være fuldt ud berettiget, hvis Parlamentet til Ministerrådet og Den Internationale Søfartsorganisation sagde: "Hvad sagde vi!" Parlamentets optegnelser er spækket med opfordringer fra Parlamentet til handling inden for søfartssikkerhed. Fra Estonia til Braer, fra Sea Empress til Erika. Vi har rettet lyset mod bekvemmelighedsflag, utilstrækkelig havnestatskontrol, enkeltskrogede tankere og ukvalificerede besætninger, men trods vores ihærdige bestræbelser og Kommissionens støtte har Ministerrådet ikke taget hensyn til advarslerne og skredet effektivt ind. Det har derved været medvirkende til at sikre, at Den Internationale Søfartsorganisation er et af de mest ineffektive organer nogensinde. Til befolkningen i Galicien vil jeg blot sige, at det ikke burde være dem, men Ministerrådet og Den Internationale Søfartsorganisation, der havde olie på hænderne.
De har skuffet befolkningen i Galicien og alle os vedrørende spørgsmålet om søfartssikkerhed. Ministerrådet ønsker ikke et undersøgelsesudvalg, da der sandsynligvis er for mange skeletter i skabet.
Det er imidlertid chokerende, at PPE-DE-Gruppen er imod et sådant træk. Det er en klar irettesættelse til befolkningen i Galicien. De synes mere opsatte på at beskytte politiske venner end på at beskytte befolkningen i Europa. Dette er den værste økologiske katastrofe i årevis, og PPE-DE-Gruppen opfordrer til høring - hvor ynkeligt!
Tiden til at tale er slut. Nu har vi brug for handling - at forbyde bekvemmelighedsflag i vores farvande, at forbedre havnestatskontrollen, at sikre, at disse skammens skibe tilbageholdes, at forbyde enkeltskrogede tankere, at sikre, at de ansvarlige for disse katastrofer betaler samtlige omkostninger ved den skade, de forvolder, og sidst men ikke mindst at sikre, at Prestige er den sidste tanker, der spreder sin sorte død langs vores kyster.
Hr. Haarder, tag denne besked med tilbage til Rådet: ikke mere blokering, forsinkelse, subsidiaritet eller gemmen sig bag Den Internationale Søfartsorganisation - vi kræver handling!
Sterckx (ELDR).
Hr. kommissær, De er ikke den eneste, der er vred. Når jeg ser, hvordan denne begivenhed ødelægger levebrødet for så mange mennesker og for en hel region, tror jeg, vi alle er vrede. På vegne af min gruppe kan jeg fortælle Dem, at vi føler med dem alle, og jeg tror, vi må tilbyde dem hjælp via alle de kanaler, vi har. I Europa-Parlamentet må vi imidlertid gøre, hvad et parlament må gøre, hvilket er at lave regler og styrke de eksisterende regler. Den første ting, jeg vil bede om - og nu henvender jeg mig også til min gode ven Bertel Haarder - er, at vi gennemfører de eksisterende regler, og at vi må tage hånd om Erika I- og Erika II-pakkerne. Rådet er stadig i færd med at behandle et dokument, hr. Haarder, og jeg håber, at De vil gøre noget ved det. Vi må også stramme op på en række ting, som er indeholdt i Erika I- og Erika II-pakkerne. Her tænker jeg især på nødhavne og sikre ankerpladser. For at forebygge større katastrofer skal vi gøre systemet bindende, således at skibe, som kommer i vanskeligheder, kan få hjælp, hvor de er, og ikke bliver afvist. Vi må opstille en regel herfor. Kommissionen skal gennemføre en undersøgelse. Vi har brug for den. Vi har også brug for en kompensationsregel for havne eller nødhavne, der tager skibe ind. Vi har nu et skib liggende på 3.500 m's dybde med 50.000 t olie om bord, og dette skib vil skabe problemer i årevis. Vi må undgå den slags for fremtiden.
For det andet vil jeg gerne kommentere havnestatskontrollen, som hr. Simpson nævnte. Lad os stramme op omkring kontrollen med risikable skibsfartøjer. Det nytter absolut ikke at tjekke 25 % af de skibe, der er i god stand. Man må målrette kontrollen mod risikable og gamle skibsfartøjer. Vi må sikre os, at skibe, der passerer igennem følsomme søfartsområder, bliver bedre kontrolleret. Vi anmoder om, at De går i forhandlinger med tredjelande inklusive Rusland med henblik på eventuelle indgåelser af bilaterale aftaler i den henseende. Det er på tide at sætte en stopper for diskussionerne mellem Rådet, IMO og Kommissionen. Kommissionen skal forhandle og skal have en lejlighed til at tale om dette. Så får vi langt strengere regler. Den internationale lovgivning - og det står klart og tydeligt i den resolution, som vi alle er enige om - kan ikke være en begrundelse for at ødelægge miljøet og folks liv. Den ene må ikke prioriteres højere end den anden.
Endelig med hensyn til forhandlingen om procedurer, mener jeg, at vi i samarbejde med Kommissionen og Rådet skal handle hurtigt og få nogle regler ned på papir. Vi stemmer derfor imod forslaget om et undersøgelsesudvalg, da det ville tage for lang tid.

Jové Peres (GUE/NGL).
Hr. formand, den hurtighed, hvormed EU har truffet visse beslutninger, viser med al tydelighed EU's manglende handling på søfartssikkerhedsområdet. Det er åbenlyst, at hvis disse beslutninger var blevet truffet tidligere, ville Prestige, hvis den havde forulykket, ikke have gjort det i Fællesskabets farvande.
I denne forbindelse er det på sin plads at nævne to ting. For det første hvad der er årsagen til den manglende handling og til forsinkelsen i beslutningstagningen, og for det andet om de trufne foranstaltninger er tilstrækkelige. I denne henseende synes min politiske gruppe, at de beslutninger, der blev truffet i København, selv om de er et positivt fremskridt, er utilstrækkelige, og som bevis herpå vil jeg blot påpege spørgsmålet om bekvemmelighedsflag, der ikke engang er blevet behandlet.
Rådet, og nu vil jeg tale om den tidligere forvaltning, som kunne have hindret den situation, vi står i i dag, beskar Kommissionens forslag betragteligt og gjorde det således muligt for disse flydende bomber at blive ved med at sejle indtil 2005 i stedet for at have udfaset dem i september 2002, som det ville have været tilfældet, hvis Rådet havde lyttet til Kommissionen.
Forsinkelserne i gennemførelsen af lovgivningen eller anvendelsen af Erika I- og Erika II-pakkerne taler for sig selv, og det samme gør den manglende overholdelse af lovgivningen, f.eks. de manglende inspektioner og kontroller af skibene. Medlemsstaternes stiltiende holdning til registrering af bekvemmelighedsflag er heller ikke spor konstruktiv, og der er flere andre ting, der vækker bekymring. Jeg synes, at de punkter, jeg har rejst, bør føre til en undersøgelse af, om fællesskabslovgivningen er blevet overtrådt, og om der har været tale om fejl og forsømmelser, og følgelig til nedsættelse af et undersøgelsesudvalg.
Hr. Galeote, selv om De har henvendt Dem til Den Socialdemokratiske Gruppe, der er meget stor, og min er lillebitte, vil jeg tale oprigtigt til Dem på vegne af en meget lille gruppe, men som i spørgsmål af vital interesse har været til stede, beskedent, skulder ved skulder, sammen med alle de andre spanske kolleger. Med udgangspunkt i denne beskedne erfaring vil jeg for det første sige til Dem, at De glemte, at De har forhindret, at der blev nedsat et undersøgelsesudvalg i det nationale spanske parlament. For det andet er det én ting at træffe beslutninger, der kan sættes spørgsmålstegn ved, og som måske i bedste fald viser sig at være fejlagtige, men noget andet og mere alvorligt er at vedtage en kommunikationspolitik, der benægter problemet, hvor man undgår at foretage forebyggende og udbedrende handlinger.
Det alvorligste ved Deres regerings forvaltning i Galicien er, at staten hverken havde forebyggelsesplaner eller instrumenter til med det samme at håndtere krisen. Det undrer mig ikke, hr. Galeote, når hr. Aznar forfægter den opfattelse, at statens offentlige tjenesteydelser skal reduceres til et minimum.
Det spørgsmål, vi nu står over for som valgte medlemmer af Parlamentet, er fortvivlelsen hos befolkningen, der skal bekæmpe katastrofen med hjemmelavede remedier og ekstraordinære ofre, mens staten, som de betaler deres skat til, forholder sig magtesløs eller ligegyldig, eller jeg ved ikke hvad.
Sket er sket. Nu skal de berørte have erstatning, indtil den økonomiske aktivitet er blevet genopbygget. Der er derfor behov for en hurtig mobilisering af Solidaritetsfonden og strukturfondene. Og lad mig afslutningsvis komme med en overvejelse. Vi har på udvidelsestidspunktet brug for et stort Europa, men det skal ikke være en hul skal, og vi kan ikke blive ved med at undlade at iværksætte seriøse procedurer for at undgå, at de aktører, der bevæger sig på kanten af loven for at få større profit og reducerer sikkerhedsforholdene og den sociale beskyttelse, kan fortsætte, som om intet var hændt.
Frassoni (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. Haarder kaldte Prestige-tragedien skandaløs, og kommissæren, fru de Palacio, talte om en unødvendig ulykke, der kunne have været undgået. Det betyder, at både rådsformandskabet, Kommissionen og sågar hr. Galeote Quecedo er af den opfattelse, at der er et ansvar, som skal placeres. Vi anmoder derfor om, at der nedsættes et parlamentarisk undersøgelsesudvalg, som får til opgave at placere ansvaret for ulykken og for de efterfølgende rednings- og nødhjælpsaktioner, ikke mindst når det gælder den spanske regering, som - og det vil jeg gerne understrege - var en af dem, der gik stærkt ind for at udsætte og udvande Erika-pakken, og som i dag kontakter store bygge- og cementfirmaer for at få renset strandene. Vi beklager, at Rådet kun delvist har vedtaget Kommissionens forslag, og vi vil gerne takke den belgiske minister - som i øvrigt er en af de få Grønne, der er tilbage - som var en af de meget få, der støttede den pakke, Kommissionen foreslog, og som kæmpede for hele pakkens vedtagelse.
Det er nødvendigt, at EU får sit eget lovgivningsgrundlag, for vi er helt sikre på, at det internationale samfund ikke er i stand til at indføre et sådant. Efter vores mening bør der træffes to foranstaltninger mere end dem, der allerede er truffet. For det første skal de statslige kontrolmyndigheder foretage en havnekontrol af mindst 25 % af de skibe, som sejler ind i de enkelte havne i alle medlemsstaterne, og der skal ikke laves en gennemsnitsberegning på nationalt plan. For det andet skal der indføres nye standarder, som sikrer, at farlige stoffer bliver transporteret i mindre tankere end dem, der anvendes i dag, nemlig tankere med en maksimal kapacitet på 10.000 t. Vi mener desuden, at Kommissionens forslag til direktiv om miljøansvar også bør omfatte havforurening, og at EU bør indføre det system med økonomisk ansvar for olieudslip, som allerede anvendes i USA, hvor skibsredernes økonomiske ansvar er ubegrænset, hvis det kan påvises, at de er skyld i ulykken.
Til sidst vil jeg gerne sige, hr. formand, at EU via strukturfondene og solidaritetsfonden burde yde en passende finansiel støtte for at imødekomme behovene i Galicien og Nordspanien, som har brug for at komme på fode igen efter denne katastrofe. Desuden må vi bestemt heller ikke glemme, at katastrofen berører mange Natura 2000-områder.

Ribeiro e Castro (UEN).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, fru kommissær, kære kolleger, det er for sent for fortiden, men det må ikke være for sent for fremtiden, det må ikke endnu en gang blive for sent for fremtiden. Jeg så gerne, at vi i fremtiden igen diskuterede dette spørgsmål, men på en helt anden baggrund, end da vi diskuterede det den 21., og når vi igen gør det i dag, så vi i fremtiden kan sige, at det aldrig siden er sket igen, eller hvis der igen indtræffer en ulykkelig hændelse med farer og trusler, kan sige, at det i den situation, takket være de vedtagne foranstaltninger og tekniske og politiske bevidsthed, som vi alle har udviklet, gik bedre med at håndtere krisen.
Nu er vi endnu i chok, og det chok er både en god og en dårlig rådgiver. Det er en god rådgiver, hvis vi vedtager fastere, strengere og mere krævende foranstaltninger for fremtiden, men det er en dårlig rådgiver, hvis vi igangsætter en undersøgelse af krisehåndteringen eller vil sætte en i gang under påvirkning af chokket, der måske ikke lader os se uhildet på sagen, eller under påvirkning af vores følelser. Det er meget vigtigt, at der også på dette punkt gennemføres en strengt teknisk og politisk neutral undersøgelse af, hvordan krisen blev håndteret, ikke primært for at dømme nogen, men for at forebygge en gentagelse af fejlene i fremtiden.
Også vores gruppe vil gerne pege på en ny række forebyggelsesforanstaltninger. Vi har hørt om forebyggelsesforanstaltninger med hensyn til fartøjernes tekniske risiko eller måden, hvorpå sejladsen foregår. Det er udmærket, men det rækker ikke. Vi må også se på risikobetingelserne, på den juridiske risiko, om jeg så må sige, altså spørgsmålet om bekvemmelighedsflag og søfartscertifikater, der ikke er det papir værd, som de er trykt på, og vi må definere bestemmelser, der kan kræves overholdt internationalt, og som diskvalificerer disse steder, disse skibsfartens off shore-centre, som man kunne kalde dem. Der har udviklet sig en doktrin mod de skader, som off shore-centrene er skyld i, hvad angår hvidvaskning af penge, og vi må også udvikle en doktrin til bekæmpelse af off shore-centrene, hvad angår hvidvaskning af ansvar for skibenes sødygtighedsbetingelser.
Van Dam (EDD).
Hr. formand, alle partiideologer må vide, at vores afhængighed af importeret olie uundgåeligt medfører nogle transportrisici. Hvis vi skal reducere denne afhængighed, bliver vi nødt til at investere mere i undersøgelser om anvendelsen af vedvarende energikilder. Vi bør også se på muligheden af at hente mere olie ind via rørledninger. Det fjerner imidlertid ikke behovet for at forbedre de generelle betingelser for olietransport til søs. For det første betyder det, at der skal strammes op på det nuværende system med havnestatskontrollen. Mere stringente og hyppigere inspektioner bør resultere i, at usødygtige skibe eller skibe, hvis stand ikke er god nok til at fragte visse former for last, bliver tilbageholdt på et tidligere stadie.
For det andet fortjener Rådet støtte til sine planer om at fremme udfasningen af enkeltskrogede tankere. Det er imidlertid i alles interesse, at vi etablerer dobbeltskroget transportkapacitet for at undgå forsyningsknaphed.
For det tredje skal medlemsstater tilbyde håndgribelig hjælp til skibe og områder, som er i nød. Det er langtfra alle medlemsstater, der anerkender nødvendigheden af at udpege nødhavne og opbygge rednings-, hjælpe- og rengøringsfaciliteter i dem. Endvidere må vi også presse på for at få oprettet COPE-fonden, som vil dække tabene i områder, der har lidt skade. For øvrigt skal vores opmærksomhed ikke kun være rettet mod lasten, men også mod bunkerolien, som anvendes som brændstof til skibene selv. Det kan også forårsage betydelig skade på miljøet og har indtil nu ikke været nævnt i IMO's indlæg.
Desværre har vi allerede oplevet adskillige større oliekatastrofer. Det er på tide, at vi tager et grundlæggende kig på vores holdning og vores behandling af disse. Det håber jeg, at alle involverede parter vil indse.

Gorostiaga Atxalandabaso (NI).
Hr. formand, EU-staterne enedes i sommer om, at nødstedte skibe straks skulle anbringes et sikkert sted. Den spanske regering besluttede derimod at slæbe Prestige ud i åbent hav uanset konsekvenserne.
Vi har i denne uge været vidne til den spanske regerings arrogance i det spanske parlament. Den er i over en måned kommet med daglige forfalskninger af kendsgerningerne og har ikke tilpasset sig omstændighederne. Hr. Aznar har som den overordnede politisk ansvarlige slet ikke haft føling med virkeligheden. På den anden side, selv om befolkningen i Galicien har gjort små fremskridt i deres barske arbejde, mister de ikke modet.
Befolkningen i Galicien er beundringsværdig. Katastrofen med Prestige er blevet katastrofen for José María Aznar og "prestige" for befolkningen i Galicien.

Hatzidakis (PPE-DE).
Hr. formand, jeg tror, at den første ting, vi bør gøre, når vi taler om søfartssikkerhed og indførelse af en eventuel ny lovgivning, er at se på gennemførelsen af den allerede gældende lovgivning. Det er et kæmpe problem, at denne lovgivning ikke gennemføres, især når det gælder havnestatskontrol.
For det andet må vi ikke glemme, at søfartsspørgsmålet går ud over de nationale og de europæiske grænser. Der er derfor brug for handling på internationalt plan. Derfor er Europa-Kommissionen nødt til at have den nødvendige bemyndigelse til at indgå aftaler med alle ansøgerlandene i første fase og med alle vores nabolande, så vi kan koordinere indsatsen. Og den er naturligvis nødt til at have den nødvendige bemyndigelse fra Rådet til at gennemføre rigtige forhandlinger og med den nødvendige vægt i Den Internationale Søfartsorganisation, som er meget træg.
For det tredje må vi heller ikke glemme, at problemet har mange aspekter. Der er mange, som - med rette - taler om de gamle enkeltskrogede tankere. Vi bør ikke glemme, at et temmelig nyt dobbeltskroget skib, Ievoli Sun, det var omkring 10 år gammelt, for nylig, for under to år siden, sank ud for Frankrig, hvilket beviser, at dobbeltskrogede skibe ikke er nogen universalløsning. Ligesom det heller ikke er nogen universalløsning udelukkende at fokusere på bekvemmelighedsflag, for vi har også ofte problemer med skibe, som ikke sejler under bekvemmelighedsflag.
Hvor vil jeg så hen med dette? Vi er tydeligvis nødt til at se på spørgsmålet om enkeltskrogede skibe, og vi er tydeligvis nødt til at se på spørgsmålet om bekvemmelighedsflag, ingen tvivl om det, men der er også andre spørgsmål, som vi ikke bør glemme, og som vi har tendens til at undervurdere. Havnestatskontrol er af stor betydning. Nødhavne og vedligeholdelse af skibe er spørgsmål, som vi bør se på i deres helhed og på globalt plan, hvis vi vil have resultater. Vi har derfor brug for en hel pakke af foranstaltninger for at løse problemet. Hvad angår undersøgelsesudvalget, vil jeg gerne opfordre medlemmerne til ikke at gøre Parlamentet til dommer i interne spanske konflikter.

Miguélez Ramos (PSE).
Hr. formand, for en måned siden sagde jeg, at det var en europæisk katastrofe, og jeg udbad mig en europæisk reaktion. De galiciske borgere - mine medborgere - der udkæmper en titanisk kamp mod olien, som når deres hoveddør, er tilfældige ofre, og de har betalt prisen for alle de europæiske borgere. Derfor har jeg fra første færd både her og der insisteret på behovet for at formulere et klart og enkelt svar fra EU, sådan som man gjorde i forbindelse med oversvømmelserne i Tyskland. Dette svar skal tage højde for både forebyggelse og udbedringer.
Skulle vi have skærpet og ændret transportlovgivningen? Ja. Skulle vi have irettesat ministrene? Ja. Men der skal gøres mere endnu. De, der er begravet i arbejdet med at fjerne olien med deres bare næver, skal have at vide, hvorfor der ikke findes midler, og de skal have en forsikring om, at det vil der være, hvis det sker igen. De skal som minimum have at vide, at vi beklager, at der ikke fra begyndelsen har været tilstrækkelige midler og tilstrækkelig koordinering i bekæmpelsen af denne katastrofe. For det er dem, der har lidt under den, og deres nødråb er nået hertil, og vi må ikke benægte denne kendsgerning.
De galiciske og dermed europæiske borgere skal føle, at de har opbakning på den lange og vanskelige rejse, som deres egne ministres forsømmelighed har kastet dem ud på. Derfor kan vi ikke forstå, at der er nogen i Parlamentet, der modsætter sig at få at vide, hvad der er sket, hvad der er gået galt, og hvad vi skal gøre for, at dette aldrig sker igen.
Det er ikke en ulykke af europæiske dimensioner, det er en europæisk ulykke, og vi ønsker ikke, at den sker igen andre steder. Men hvis den sker igen, så er det klart, at vi ikke igen kan handle, som vi har gjort. De rørende billeder, der er gået jorden rundt - og som viste det, jeg så - gør, at jeg ikke behøver at komme med flere forklaringer.
Vi galicere er stærke. Det har vi altid været, vi har altid forstået at bekæmpe modgangen, og vi lader os ikke slå ud af denne ulykke. Det, mine landsmænd fra Galicien ikke forstår, er, hvorfor PPE-gruppen i Parlamentet, når hele Europa anerkender den lærestreg, vi som folk giver, bliver ved med at nægte os muligheden for at få belyst, hvad der er sket, for at vurdere skaderne, for at foreslå beredskabs- og krisestyringsprogrammer på europæisk plan, der kan hjælpe alle europæere.
Spørgsmålet skal ikke stilles til os landsmænd, som hr. Galeote siger. Landsmænd er ikke det samme som medskyldige, og vi ønsker ikke at være medskyldige. Lad være med at fornærme os ved at gøre os til medskyldige i de beslutninger, som en regering, der i en måned har forsøgt at bagatellisere denne katastrofe, og som har været ude af stand til at mobilisere fællesskabsinstitutionerne, har truffet. Til gengæld burde De, fru de Palacio, stille den spanske regering et spørgsmål. Ingen har forstået at anvende og mobilisere de rigelige ressourcer, Europa råder over. Hvorfor?
Costa, Paolo (ELDR).
Hr. formand, fru kommissær, hr. formand for Rådet, ligesom mange af mine kolleger og mange af de europæiske borgere glæder jeg mig over - og er enig i - de forslag, som Kommissionen stillede efter Prestige-katastrofen, og som fru de Palacio slog kraftigt til lyd for igen i dag. Vi er dog alle klar over, at det måske ikke er tilstrækkeligt. Hvis ikke vi snart skal stå her igen og kommentere en ny katastrofe, er det nødvendigt med en øjeblikkelig indsats på flere punkter, og her skal Rådet være mere samarbejdsvilligt. For det første skal kontrollen i havnene forbedres. For det andet skal der gøres en indsats med hensyn til besætningens uddannelse. Og for det tredje skal vi yde støtte til skibe, der er i en vanskelig situation, men også og ikke mindst forbyde gamle, forældede skibe og sørge for en hurtig udskiftning af enkeltskrogede skibe. Jeg vil gerne understrege nødvendigheden af, at vi - så vidt det er teknologisk muligt - gør dobbeltskrog lovpligtigt for olietankere og andre skibe med farlig last.
Hvis denne hurtige indsats skal være troværdig, er det nødvendigt med nogle konkrete handlinger. Jeg foreslår derfor, at det fra nu af udelukkende er skibe med dobbeltskrog, der har adgang til visse havne i følsomme områder, som skal fastlægges og afgrænses gradvist på europæisk plan. Dette skal ske ved hjælp af foranstaltninger ligesom dem, der f.eks. er gældende for Venedigs havn. Vi skal ligeledes fremme ophugningen af gamle skibe, som i dag ikke mindst er mangelfuld i Nordeuropa.
De problemer, som en sådan radikal ændring ville medføre, er kun midlertidige, og de er under alle omstændigheder umådeligt meget mindre end dem, som de gentagne katastrofer medfører i følsomme områder. Her tænker jeg med skræk på visse dele af Middelhavsområdet.
Er Kommissionen og Rådet villige til at lade miljøbeskyttelseskravene gå forud for de økonomiske betragtninger, som hidtil har været dominerende? Jeg synes, at Kommissionens svar er lovende, og jeg forventer, at Rådet er lige så modigt.

Figueiredo (GUE/NGL).
Hr. formand, katastrofen på grund af olietankeren Prestige skete for mere end en måned siden, men vi ved ikke, hvor længe endnu vi skal se sorte bølger skylle ind, hvilket i sig selv er en anklage mod de ansvarlige i Spanien og i EU for de forsinkede og svage foranstaltninger, som man har truffet for at mindske skaderne efter den altomfattende tragedie, der har ramt det galiciske samfund og havet udenfor, men som siden har spredt sig over havområdet mod nord og syd, så også Portugal og Frankrig er blevet ramt.
Selv om tragedien klart viser, at der bag denne økologiske katastrofe er den profit, som visse redere og olieselskaber stræber efter lige meget hvordan, også på bekostning af sikkerheden til søs og mandskabets arbejdsbetingelser, særlig takket være bekvemmelighedsflag, så er det også en kendsgerning, at regeringerne har gjort denne aktivitet let for dem takket være stadig mere neoliberale metoder, herunder forsinkelsen af de direktiver, der blev besluttet efter katastrofen med Erika.
Vi må derfor have klarlagt årsagerne til den aktuelle krise, årsagernes vedvaren, de manglende beslutninger på området og den forsinkede gennemførelse af bestemmelserne i national ret, men vi må også gå længere, sådan som min gruppe har foreslået i det forslag, som jeg har stillet, fordi afskaffelse af bekvemmelighedsflag, forbud mod transport af olieprodukter og andre farlige stoffer i enkeltskrogede skibe, oprettelse af sejlkorridorer længere fra kysterne og øget kontrol er nødvendige foranstaltninger, hvis nye tragedier skal forebygges.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Hr. formand, billederne af fiskere og frivillige i færd med at bekæmpe olieudslippet fra Prestige med deres små både og bare hænder viser et helt folks styrke, det galiciske folks, og udgør et bevis på Det Europæiske Råds og den spanske stats skyld. Det er nu indlysende, at borgerne i Galicien mærker følgerne af den alvorlige politiske konflikt mellem Kommissionens positive forslag og medlemsstaternes egoisme og uansvarlighed, sådan som den kommer til udtryk i Rådet. Beslutningerne i København kommer ikke borgernes kvalfulde spørgsmål i møde, men derimod olieselskabernes røverkapitalistiske interesser, der drager fordel af den dystre og primitive verdenssituation og afviser ethvert forsøg på at få vedtaget en europæisk lovgivning til beskyttelse af vores have.
I ringeagt, ligesom hr. Aznar, for borgerne i Galicien har Rådet ikke truffet nogen hastebeslutning for at komme Galicien til hjælp. Det har ikke bekymret sig om, at Galicien er det område i verden, der oftest kommer ud for katastrofer. Sølle 5 millioner ekstra euro har Rådet bevilget Galicien og naboområderne, når USA, der har en streng specifik lovgivning på dette felt - som Europa virkelig mangler - kræver 4 milliarder dollars for ulykken med Exxon Valdés.
Ærede kolleger, borgerne forlanger, at vi gør en ende på disse forhold, hvor vi kan begynde med at nedsætte en undersøgelseskommission. Dette må ikke ske igen. Aldrig mere!
Souchet (NI).
Hr. formand, Kommissionen har erkendt nødvendigheden af at tage yderligere initiativer og herved implicit erkendt, at de direktiver, den selv foreslog i 2000, var utilstrækkelige, især hvad angår transport af tung brændselsolie, som imidlertid allerede var i søgelyset, da Erika forliste, og hvad angår tidsplanen for udfasning af enkeltskrogede skibsfartøjer.
Kommissionen erkender i øvrigt med rette, at der er to elementer, som er centrale for at sikre sikkerheden til søs, og som ikke henhører under Unionens beføjelser. Det drejer sig på den ene side om beskyttelsen af kystfarvandene imod de skibsfartøjer i transit, der udgør en trussel mod havmiljøet, som det var tilfældet med Prestige. I den henseende er det klart, at Montego Bay-konventionens afsnit 12, artikel 220, giver kyststaterne mulighed for at udøve strenge kontroller. Og det er, hvad Frankrig og Spanien og senere Portugal og Italien har besluttet at gøre. Succesen på området er et resultat af de involverede staters stadige politiske vilje. 
På den anden side er det et spørgsmål om ansvar. Prestige-sagen er lige så kompleks og uklar som Erika-sagen, og så længe befragterens ansvar ikke er klart defineret, kan der ikke blive ryddet op på de forskellige områder. Derfor er det således, at enten viser IMO, at det er i stand til at udrede spørgsmålet, eller også må de europæiske medlemsstater overveje at genvinde deres frihed til at iværksætte deres eget system, som amerikanerne med held har gjort.
Grossetête (PPE-DE).
Hr. formand, fru kommissær, jeg var især skuffet over resultaterne på topmødet i København på området for sikkerhed til søs. Hvad ser man i konklusionerne? Det Europæiske Råd udtrykker udelukkende sin beklagelse og stærke bekymring for konsekvenserne af Prestiges forlis og forsikrer Galicien om sin solidaritet. Hvilket jeg finder yderst afslørende. Hvor er de konkrete tiltag? Hvorfor fornemmer man stadig, at ministrene stejler?
Jeg vil gerne som De, fru kommissær, give udtryk for min vrede og min store bekymring for denne mangel på helt konkrete beslutninger. Rådet har henvist til sine konklusioner af december 2000, hvad angår Erika-foranstaltningerne. Men hvor langt er vi nået med gennemførelsen heraf? Hvor langt er vi med havnekontroller? Hvor langt er vi med hensyn til uafhængigheden hos dem, der foretager disse kontroller? Hvor langt er vi nået med forbudet mod at sejle under bekvemmelighedsflag? Og hvor langt er vi med det europæiske kort over nødhavne? Rådet må træffe en afgørelse så hurtigt som muligt. Og endelig, hvor står vi, hvad angår fastlæggelsen af ansvar hos ejere og befragtere?
Det var disse konkrete spørgsmål, vi forventede, at Rådet skulle give nogle passende svar på. Hvor længe skal vi blive ved at vente? Hvor mange katastrofer skal vi blive ved med at opleve?
Til gengæld lykønsker jeg Kommissionen og i den forbindelse også Europa-Parlamentet med deres beslutsomhed. En undersøgelsesudvalg gør imidlertid ingen forskel, for vi har allerede en lovpakke, og et udvalg ville blot være spild af tid. Det er absolut påkrævet, at De 15 viser deres politiske vilje. Vi må arbejde hurtigt og holde op med at trække sagen i langdrag. Hvis vi havde fulgt de direktiver, som Parlamentet vedtog, og hvis vi havde fulgt Kommissionen, ville vi ikke være i denne situation. Europa kunne og burde have undgået katastrofen med Prestige.
Ærede ministre, det er ikke nødvendigt at lovgive yderligere. Det er absolut nødvendigt omsider at gennemføre den eksisterende lovgivning. Det er ikke nødvendigt at blive ved med at forhandle om og om igen. Det er absolut nødvendigt at handle. Miljøkatastrofen forsvinder ikke, blot fordi man sender nogle støttekroner efter den. Miljøet skal beskyttes. Men hvad er vores beskyttelsesdirektiver værd?
Jeg gør ligeledes opmærksom på, at det er langt mere økonomisk rentabelt at forebygge end at helbrede. Hvad angår den samfundsmæssige katastrofe, er den yderst vanskelig at vurdere! Ligegyldigt hvilket land, der er tale om, er det svært at fastlægge størrelsen af fiskernes og turisterhvervets ulykke, for ikke at tale om de borgere, der for hver dag, der går, ser olieudslippet brede sig mere og mere.
Poignant (PSE).
Hr. formand, fru kommissær, Erika ligger stadig på bunden af havet ud for min hjemby. Så på vegne af den franske befolkning i Bretagne vil jeg gerne sende en hilsen til den spanske befolkning i Galicien, hvis liv også er berørt af olieudslippet.
Europa reagerer i takt med sine kriser. Den 11. september udløste en europæisk arrestordre, Sangatte-centret udløste asylret, og Erika udløste omfattende foranstaltninger. Kommissionen har gjort et godt stykke arbejde, men hvad gør vi nu? For vi har hele molevitten. Vi har olien i Atlanterhavet og de gamle skrammelkasser i Pas-de-Calais. Nu mangler vi bare at fylde tanken. Det er uden ende. Vi må drage vores konklusioner, og det gør vi så. Vi vil uden tvivl skærpe bestemmelserne om enkeltskrogede skibe, vi vil uden tvivl skærpe foranstaltningerne om skrotskibe, og vi vil uden tvivl skærpe både dette og hint.
Jeg vil komme med et forslag, fru kommissær. De burde begynde at overveje tanken om en fælles europæisk kystvagt, som ikke fungerer på amerikansk vis, men i henhold til vores egne metoder. De vil opleve - for det var ikke nødvendigvis den sidste katastrofe - at kravet vil stige langs kysten. Befolkningerne vil kræve en kystvagt, de forstår ikke, at havene skal behandles på den måde.
Jeg beder Dem ikke om at gøre det i løbet af to minutter, men om at begynde at overveje det, for det vil blive taget op, som sædvanlig, ved den næste katastrofe, den næste krise, ligesom det skete med arrestordren og alt det andet. Det er sådan, Europa fungerer. Så eftersom nødvendigheden ender med at blive lov, lad os da begynde med at lovgive, hvis nødvendigheden byder det.
Vermeer (ELDR).
Hr. formand, jeg føler med gallerne og de mennesker, som er i færd med at fjerne den olie, som er mere end 1 m tyk. Vi har imidlertid desværre ikke noget beredskab, og vi har ikke nogen faglig tilgangsvinkel, hvilket jeg finder yderst beklageligt. Vi må imidlertid holde op med blot at sende aben videre. Det er naturligvis vigtigt at tage denne diskussion, men ikke nu og ikke her. Det er langt vigtigere at være opmærksom på at sikre, at Europas kystlinje beskyttes. Min kollega Dirk Sterckx' specifikke forslag om nødhavne er særdeles hensigtsmæssige. Jeg vil gerne opfordre Kommissionen og Rådet til at undgå varmluftspolitikker, når det gælder sikkerhed til søs.
Jeg støtter Kommissionen, hvad angår agenturet og udøvelsen af kontroller, som fru de Palacio netop har nævnt. Et forbud mod enkeltskrogede tankere med en last af råolie er sæbekassepolitik og går uden om de reelle strukturelle problemer for international skibsfart. En velholdt enkeltskroget tanker er sikrere end en dårligt vedligeholdt dobbeltskroget tanker. Jeg er ikke fan af IMO, men det er absolut nødvendigt for at blive enige og for at overholde og gennemføre allerede eksisterende aftaler. Det ser ud til, at vi skaber en mere realistisk politik end den, De foreslår.
Efter min mening er det vigtigt at forhandle med Rusland om kontrol med skibe, som lastes der og sejler langs den europæiske kyst til Afrika. Jeg mener, det er yderst vigtigt at tjekke klassifikationskontorerne, så vi er klar over styrmænds, kaptajners og skibsejeres ansvar, og især så vi kan planlægge klare sejlruter. Jeg håber, at det vil resultere i en bedre politik.

Vachetta (GUE/NGL).
Hr. formand, Prestige er sunket, og vi er endnu en gang i færd med at hastevedtage umodne foranstaltninger, der skal forebygge kommende olieudslip. De tilfredsstiller ikke de traumatiserede og vrede befolkninger, der skal stå ansigt til ansigt med hundreder af kilometer forurenet strand, ødelagte økosystemer, tabte arbejdspladser og de trusler, som hviler over hele lokaløkonomien. Den største årsag til disse gentagne katastrofer er den drastiske reducering af prisen på søtransport, som er faldet med 30 % på 10 år. Det resulterer i en udnyttelse af besætningen, som grænser til slaveri, og i opretholdelse af en dårligt vedligeholdt og ofte forældet flåde, og det hele foregår bag et virvar af procedurer, som beskytter de skyldige. Der er kort sagt brug for modige politiske beslutninger.
IMO, der har godkendt skabelsen og udviklingen af bekvemmelighedsflag, må nu forbyde dem, hvilket vil opklare den ansvarsfordeling, der er mellem redere, befragtere og stater, og gøre det muligt at gøre forurenerne økonomisk og strafferetligt ansvarlig.
Dernæst skal vi udarbejde en ophugningsplan for de 4.000 skibsfartøjer, som De selv betegner som hørende til risikogruppen, fru kommissær, hvilket kræver en omlægning af skibsværfternes produktion til byggeri og udvikling af moderne og sikre skibsfartøjer. Endelig er det nødvendigt under IAO's ansvar at udarbejde en bindende lovgivning, der finder anvendelse på alle sømænd på verdensplan. Et veritabelt europæisk agentur for søfartssikkerhed, hvor fagforeningerne er repræsenteret, kunne og burde ansætte et tilstrækkeligt antal inspektører til at kontrollere skibsfartøjerne og sømændenes arbejdsforhold.
Dhaene (Verts/ALE).
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. kommissær, vi bliver nødt til at gøre noget, og vi kan gå endnu længere end det, vi allerede er blevet enige om. Jeg er derfor glad for, at de to største grupper i Europa-Parlamentet støtter vores forslag om en europæisk kystvagt og en civil europæisk "hurtig udrykningsstyrke".
For det første mener jeg, at vi for at forebygge har brug for en europæisk kystvagt, der skal vogte europæiske interesser og forhindre skibe i nød i at blive sendt fra Herodes til Pilatus af medlemsstater, som sætter deres egne interesser først og derved træffer de forkerte beslutninger. Kystvagten skal være søfartssikkerhedsagenturets lange arm.
For det andet skal den civile europæiske interventionsstyrke være i stand til at rykke ind øjeblikkeligt i en nødsituation og medbringe eget udstyr. Disse "grønhjelme" vil således være i stand til at træde til overalt i EU, eftersom det ikke er alle medlemsstater, som har det nødvendige udstyr og den nødvendige ekspertise til at håndtere katastrofer. Jeg var vidne til, hvad der skete i Galicien en uge efter katastrofen, og jeg så, hvilket vanskeligt job vores civile belgiske interventionsstyrke havde, og hvor lang tid det tager at få stablet en sådan aktion på benene. Jeg har fået at vide, at man nu har været nødt til at tilkalde store byggefirmaer. Det er selvfølgelig uacceptabelt.
Endelig vil jeg gerne bede Rådet om hurtigst muligt at rette sin opmærksomhed mod ansvarsdirektivet, eftersom det er kernen i problemet om søtransport både i Europa og i resten af verden. Måske kunne De, hr. kommissær, give denne besked videre til det næste formandskab: nunca mais (aldrig mere).

Varela Suanzes-Carpegna (PPE-DE).
Hr. formand, mine damer og herrer, på grund af den enorme miljømæssige, økonomiske og sociale katastrofe, der har ramt Galicien, og som er blevet til et egentligt europæisk problem, synes jeg, at vi skal tale uden omsvøb i den igangværende forhandling.
"Hellere forebygge end helbrede" er det blevet sagt her. Førstnævnte, forebyggelse, må ikke få os til at bortlede opmærksomheden fra de egentlige ansvarlige for tragedien. Det drejer sig om en sejlende rustbunke, om farligt gods, om et uigennemsigtigt netværk af interesser hos samvittighedsløse virksomhedsledere, som det er nødvendigt at rede ud og fordømme. Skal alle aspekterne undersøges? Ja. Skal de undgås? Ja, også det. Jeg håber og tror, at EU denne gang har fået en lærestreg. Europa-Kommissionen har draget en lære. Europa-Kommissionen var ikke i tvivl. Nu synes jeg, at Europa-Parlamentet og Rådet skal være kompromisløse over for det stiltiende samtykke og accept af denne søtrafik.
Det andet er helbredelse. Vi skal koncentrere os om at udbedre de forvoldte skader. Galicien kan ikke både betale den fysiske faktura og de skader, der har ramt det. Det sande offer er hele Galiciens befolkning.
Vores ansvar er nu at arbejde sammen for at få så mange penge fra strukturfondene som muligt og for at få mobiliseret Solidaritetsfonden. Det vil vi få igennem.
En undersøgelse? Ja, naturligvis. Jeg vil gerne sige her - det er allerede blevet nævnt, men jeg vil minde om det igen - at alle de politiske partier i det galiciske parlamentet i dag enstemmigt har nedsat et undersøgelsesudvalg. Det bruger subsidiaritetsprincippet, så de politikere, der er tættest på sagen, undersøger den, og derfor har vi sammen med Den Liberale Gruppe og UEN-Gruppen stillet et ændringsforslag om at lave en udtømmende teknisk undersøgelse af dette komplekse spørgsmål.
Vi vil bede om flere europæiske midler, så der kommer mere koordinering og mere civil beskyttelse. Men, hr. formand, at forsøge at bruge tragedien til at skaffe sig en valgfordel, som visse politikere gør, er simpelthen frastødende. Jeg synes, at det skader politikkerne som sådan, og at det skader ofrene, som er rådvilde og bestyrtede, og som lider under katastrofens følger og ydermere ser, hvordan partipolitisk egoisme får politikerne til at lægge sig ud med hinanden.
Jeg slutter, hr. formand, med som galicier at takke hele Parlamentet og de institutioner, der er til stede her, for den solidaritet, de viser os, og som jeg ved, at de vil vise os i de kommende dage.

Piecyk (PSE).
Hr. formand, hvis man havde været sammen med fiskerne på den galiciske kyst - og det var en række af mine gruppekolleger og jeg - så vil man forstå, hvor stort behovet er for europæisk hjælp dér. Hvis Europa-Parlamentet stemmer for i dag og i morgen, er det efter min mening godt.
Hvis man kommer til Santiago de Compostela, så ved man, at Jakobsvejen ender dér. Den vej kender kommissæren godt. Jakobsvejen er den vej, pilgrimme og syndere går for at undgælde for deres synder. Vi ved, at en lang række stats- og regeringschefer, men også trafikministrene, har måttet gå denne vej for at undgælde for deres undladelsessynder. Synderegistret lyder: for lidt havnestatskontrol.

Hvis man har skrevet under på 25 % og kun opnår 9 %, sådan som det er tilfældet med en medlemsstat, så er det en stor synd. Synderegistret lyder: ikke noget anstændigt system af europæiske nødhavne. Kære hr. Haarder, det blev besluttet for allerede længe siden. Rådet har endnu ikke gjort noget. Synderegistret lyder: entydigt svigt i forbindelse med en kompensationsfond for oliekatastrofer. For halvandet år siden blev det vedtaget af Parlamentet. Til dato har Rådet ikke sagt en lyd herom.
Kære hr. Haarder, Prestige sejlede forbi København. Lad os repetere Prestiges rute: Det kom fra Letland gennem Østersøen, Skagerrak, Den Engelske Kanal, Biscaya-bugten, Galicien - det kunne være sket overalt. Alene i Østersøen er der fire kandidatlande, der har dækket sig godt ind, hvad angår skibssikkerhed. Malta og Cypern har altid sejlet under bekvemmelighedsflag, hvilket er blevet diskuteret kritisk.
Kære fru kommissær, vi har brug for en rapport fra Kommissionen inden april 2003 om, hvorvidt og hvordan alle disse kandidatlande deltager eller netop ikke deltager i den europæiske skibssikkerhedspolitik. Prestige kunne - det ved hr. Haarder - også være gået fra hinanden i Kadetrende, et af de farligste steder i Østersøen med utallige ulykker, ulykker, der nær var sket, og skibe, der ikke overholder reglerne for sejlads. Vi har brug for en lodspligt. Her skal der lægges pres på Rusland fra Rådets og Kommissionens side, således at der indføres en generel lodspligt via IMO. Det er et af de farligste steder i europæisk søtrafik.
Hvis vi vil trække enkeltskrogede tankere ud af trafikken, får vi brug for flere dobbeltskrogede tankere. De kunne måske tale med hr. Monti om, hvordan vi fremover håndterer værftsstøtten i Europa.
Ainardi (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg vil også gerne udtrykke min solidaritet med de mennesker, som er berørt af denne frygtelige katastrofe. Jeg mener, at vi alle burde hylde den formidable indsats fra befolkningerne i Galicien og Spanien samt de frivillige, der er kommet til fra alle egne af Europa.
Hvis vi kan glæde os over Kommissionens forslag, er det til gengæld ikke tilfældet med afgørelserne i Rådet, hvis mangel på ambition jeg, ligesom andre kolleger, også beklager. Efter Erika-katastrofen og stillet over for de omfattende skader, som Prestige har forårsaget, haster det faktisk, fru kommissær, med at fremme gennemførelsen af de vedtagne foranstaltninger. Men jeg er også af den mening, at de fortsat er utilstrækkelige. Forebyggelsen består også i at gøre det klart for befragtere, skibsredere og lastejere og endda klassificeringsselskaber, at de vil blive holdt strafferetligt og økonomisk fuldt ansvarlige, hvis de ikke overholder loven, og der opstår en ulykke. Forebyggelsen består også i meget hurtigt at træffe den modige beslutning om at forbyde bekvemmelighedsflag i Unionens territorialfarvande.
Denne katastrofe retter endnu en gang opmærksomheden mod de ufattelige konsekvenser af liberaliseringen af søfartssektoren, som har givet sig udslag i en sænkning af standarderne for sikkerhed og social sikring. Europa burde sende et klart signal til søfartsindustrien ved at foreslå mærkbare forbedringer af sømændenes sociale forhold og ved at engagere deres foreninger samt borgerforeningerne i at udarbejde og iværksætte nye særforanstaltninger, som er uundværlige, hvis man skal styrke sikkerheden til søs.
Jarzembowski (PPE-DE).
Hr. formand, fru næstformand, ærede hr. formand for Rådet, kære Bertel Haarder, det glæder mig, at De er her, så vi kan diskutere, men jeg vil gerne gå til det springende punkt i hele debatten med det samme. Jeg læste med stor fornøjelse de beslutninger, der blev truffet af Rådet (transport) den 5. og 6. december om en forbedring af søfartssikkerheden, men ... jeg tror ikke på det!
Jeg vil gerne nævne to eksempler: Rådet har altid virkelig til det sidste forsvaret brugen af enkeltskrogede tankere indtil 2015, og pludselig udtaler trafikministrene i Rådet et omgående ophør med brugen af enkeltskrogede tankere til transport af svær brændselsolie. Derudover har vi dette vidunderlige, dejlige spørgsmål, hr. rådsformand: Hvilken lovgivning skal danne grundlag herfor? Vi kan ikke skabe en fællesskabsret inden for de næste uger. Hvilke nationale bestemmelser kan De nævne, som overhovedet sætter medlemsstaterne i stand til at gennemføre forbuddet mod enkeltskrogede tankere?
Mit andet punkt er følgende, hr. rådsformand: Hr. Piecyk og andre har allerede påpeget, at der er en række medlemsstater, der endnu ikke opfylder forpligtelsen i havnestatsdirektivet om at kontrollere 25 % af de skibe, der anløber EU-havne. Nu har Rådet (transport) vedtaget i højere grad at øge overvågningen af kontrollerne, helst inden den 1. januar. Kan De da som rådsformand bekræfte over for mig, hvor mange inspektørstillinger der er skabt i hvilke lande inden for den sidste uge eller de sidste 10 dage, og hvor mange kvalificerede ansøgere der overhovedet er til disse inspektørstillinger? Altså, hr. rådsformand, det hjælper ikke noget, at der træffes vidunderlige beslutninger. Vi vil gerne have at vide af Dem, hvordan de skal gennemføres.
Jeg vil gerne vende tilbage til hr. Sterckx, for det var ham, der i sin tid skrev betænkningen om nødhavne. Han har fuldstændig ret. Og også her rejser de samme spørgsmål sig igen, hr. rådsformand! Nu har De sagt, at medlemsstaterne skal etablere og registrere nødhavnene hurtigere. Men jeg kunne godt tænke mig at vide, hvordan De påtænker at sikre, at disse nødhavne bliver anvendt, hvis de findes - hvilket der skal træffes beslutning om på nationalt plan. Vi husker, at Erika ville anløbe en havn, men ikke måtte anløbe. Og her med Prestige er spørgsmålet også: Ville skibet være anløbet en havn, ville det så ikke være gået itu, havde man lettere kunnet pumpe olien op og kunnet forhindre en katastrofe af dette omfang? Hr. rådsformand, hvordan vil De være sikker på, at medlemsstaterne rent faktisk anvender nødhavnene til at undgå større katastrofer?
Vairinhos (PSE).
Hr, formand, fru kommissær, hr. formand for Rådet, kære kolleger, Prestiges skibbrud har vist den afmagt, som EU og medlemsstaterne befinder sig i over for en katastrofesituation som denne, der brutalt har ramt Galiciens kyst, men som også er en europæisk katastrofe, som alle borgere mærker.
Det er denne europæiske offentlighed, der er rystet over denne ubeskrivelige hændelse, og den bedrøvelse og vrede, som alle de ramte føler - ikke mindst den vidunderlige galiciske kyst og dens befolkning - der forlanger, at en sådan situation ikke gentager sig i fremtiden på vores fælles kyster. Det er befolkningen, der forventer, at Galicien får berettiget hjælp af EU. Der kræves en undersøgelseskommission, der kan kaste lys over alle katastrofens omstændigheder og placere ansvaret, så der deraf kan drages en lære for fremtiden. Europas borgere forlanger en strengere lovgivning, forlanger, at den træder i kraft så hurtigt som muligt og gennemføres uden omsvøb.
Beskyttelsen af Europas fiskeri og søfart må i stadig videre udstrækning blive et fælles anliggende - og derfor også en fælles politik. Beskyttelsen af havmiljøet og beskyttelsen af Europas kyster er fremover en stor udfordring for os alle.
Hvis tragedien med Prestige har tjent til at vække politisk bevidsthed og tilskynde til handling, har det galiciske folks - og vores - fortvivlelse og vrede ikke været forgæves.

Cunha (PPE-DE).
Hr. formand, fru kommissær, hr. formand for Rådet, jeg vil gerne begynde med at gentage min solidaritet med det galiciske folk og med alle folk, som måtte blive ramt af denne tragedie, såvel i Spanien som i Frankrig og selvfølgelig også i mit eget land. Som tiden går, bliver denne tragedies virkelige omfang tydeligere. Jeg håber, at den undersøgelse, som Parlamentet har anmodet om, vil blive gennemført med grundighed og hurtigst muligt. Som jeg før har nævnt her i forsamlingen, må den mystiske manøvre også undersøges, som skibet foretog, idet det efter at have sejlet mod vest pludselig drejede mod syd, indtil det går ned 30 sømil fra portugisisk farvand.
Nu er det imidlertid på sin plads at tale mere om fremtiden, så der er fire punkter, som jeg gerne vil berøre.
For det første må EU stille midler til rådighed for mest muligt at kompensere for de skader, som olieudslippet har anrettet. Jeg finder det i denne sammenhæng retfærdiggjort at mobilisere EU's Solidaritetsfond, hvilket ikke er sket endnu.
For det andet må der, da fiskeri og akvakultur har lidt voldsomt, overvejes en mere integreret og mere omfattende pakke af foranstaltninger, som kan imødekomme de ramte befolkningers behov.
For det tredje må der træffes en teknisk og videnskabeligt begrundet beslutning om, hvad der skal stilles op med det skib, der er sunket med sine 60.000 t råolie. Hvis vi ikke løser dette spørgsmål, er vi ikke dømt til ét olieudslip, men til en række af olieudslip i måneder og år fremover.
Til sidst vil jeg gerne understrege, at det er på tide for alvor at få oprettet Det Europæiske Søfartssikkerhedsagentur, hvilket forudsætter, at Rådet når til enighed om dets geografiske placering. Afslutningsvis vil jeg gerne sige, at vi vil have gennemført en grundig undersøgelse, sådan som Parlamentet har forlangt. Vi vil derimod ikke have, at Parlamentet gøres til et redskab i en debat om et lands interne problemer.

Ripoll y Martínez de Bedoya (PPE-DE).
Hr. formand, vi deltager i en forhandling, hvor vi kan klassificere indlæggene i to grupper. For det første er der dem, der rejser problemstillingen fra et europæisk synspunkt, og som foreslår aktioner, der skal udspringe af den europæiske fællesskabspolitik. For det andet er der dem, der i en tid med en menneskelig tragedie, en tragedie i et land, der skal have valg om fem måneder, tror, at de her har chancen for at få nogle valgfordele uden at tænke på, hvad de virkelige konsekvenser er for befolkningen.
Der tales om et midlertidig undersøgelsesudvalg i henhold til artikel 150 i Europa-Parlamentets forretningsorden, der skal være behørigt begrundet ud fra påstande om overtrædelser af fællesskabsretten. Hvilke begrundelser har vi hørt om her? 
Det er at få at vide, hvad der er sket. Vi vil naturligvis alle gerne vide, hvad der er sket, men det vil vi ikke opnå i et parlamentarisk udvalg. Vi vil få det at vide i ekspertrapporterne. Det er baggrunden for, at PPE-Gruppen beder om, at det er Kommissionen, der informerer Rådet og Parlamentet via Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme.
Det er at vurdere skaderne. Det kritiseres, at fristen for at vurdere skaderne udløber den 23. januar, men i dag, i begyndelsen af december, kritiserer vi allerede den spanske stat, fordi den ikke har vurderet skaderne.
Det er at træffe foranstaltninger. Spanien allerede har truffet foranstaltninger. Landet koordinerer 10.000 frivillige, det koordinerer institutionernes arbejde, og det koordinerer den internationale bistand. Der er truffet foranstaltninger for at koordinere alt dette.
Det er at mobilisere de europæiske institutioner. I går mødtes vi med kommissær Barnier, som over for os erkendte de samtaler og forbindelser, han havde haft med den spanske regering. Fiskerne modtager allerede penge, og bistanden når frem. Hvad er så de grundlæggende årsager? De findes ikke. Der er kun vilje til at straffe nogen politisk på grund af det, og dette er hverken det rette forum eller sted, og det vil vi ikke være med til. Vi vil være med til at hjælpe galicierne, vi vil være med til at hjælpe spanierne og redde disse kyster, og det er det, vi arbejder på.

Haarder
. Hr. formand, jeg kan på Rådets vegne erklære mig enig i det meste af det, der er sagt, også i den vrede, ærgrelse og dybe bekymring, der er kommet til udtryk, og de krav om handling, som har lydt i salen.
Det er ikke rimeligt at sige, at Rådet intet har gjort, og derfor vil jeg gerne starte med at citere fra konklusionerne i København, hvor det lyder, at "konklusionerne fra samlingen i Rådet (transport) den 6. december 2002 og i Rådet (miljø) den 9. december 2002 bør straks gennemføres i enhver henseende". Så fortsætter det med tilfredshed med Kommissionens indsats, både når det gælder de økonomiske, sociale og miljømæssige følger af Prestiges forlis. Der er også tilfredshed med Kommissionens intention om at undersøge behovet for yderligere specifikke foranstaltninger, herunder vedrørende ansvar og dermed forbundne sanktioner. Der var således i København fuldstændig opbakning til fru de Palacio og til Rådet (transport) og Rådet (miljø).
Hvad var det så, der blev besluttet den 5.-6. december i Rådet (transport)? Det var en stribe paragraffer, som ganske svarer til Parlamentets synspunkter, som er ret så stærke på en lang række punkter, og som allerede opfylder næsten alle de krav, der er blevet fremsat her i salen. Man kan selvfølgelig med en vis ret sige, at hvis det var sket for længe siden, så kunne katastrofen måske været undgået - ja, det må erkendes. Men nu sker der altså noget, og det der sker svarer til det, som de ærede talere har ønsket, og der er lyst velsignelse over kommissærens hurtige handling.
Jeg vil gerne sige til hr. Brian Simpson, at spørgsmålet om, at de ansvarlige skal betale, jo er med. Der er to former for ansvar, og dels er der de fonde, som dækker udgifterne til strandrensning og erstatninger til fiskere - intet tyder på, at disse fonde ikke kan dække disse udgifter. Men der er naturligvis også de miljømæssige skader, hvor man kan diskutere, om der er mulighed for et større ansvar, og der er enighed om, at hvis det overhovedet kan lade sig gøre, skal det placeres.
Hr. Sterckx og andre har ret i, at det ikke er mængden af inspektioner, som er afgørende, men at man foretager inspektion på de rigtige steder. Der er krav om, at 25 % skal inspiceres, det er også rigtigt, at visse lande ikke lever op til dette, det er naturligvis galt. Men det afgørende er, at det er de rette steder, der inspiceres, og at der inspiceres på den rette måde.
Fru Ramos var optaget af visse angreb på den spanske regering. Efter at have overværet debatten i København, vil jeg gerne være vidne på, at den spanske regering i allerhøjeste grad har sat disse problemer på dagsordenen.
Med hensyn til spørgsmålet om kystvagt og agentur vil jeg henvise til punkterne 7 og 9 i transportministernes vedtagelse 5.-6. december. Med hensyn til ansvarspådragelse vil jeg henvise til punkt 18; men det skal indrømmes, at punkt 18 i vedtagelsen ikke er særlig stærk, og tror, at vi har et fælles håb om, at Kommissionen kan komme med en stærkere løsning, end den der lægges op til, og jeg tror, at en sådan løsning vil have Rådets velsignelse.
Med hensyn til tilflugtshavne, som jeg vist ikke fik nævnt, vil jeg henvise til punkt 8, hvor spørgsmålet om tilflugtshavne udtrykkeligt er nævnt, og det er mit svar til hr. Jarzembowski.
Mit afsluttende råd til Parlamentet er følgende: Hold nu Rådet fast på de rigtige erklæringer, som er blevet afgivet. Det gælder Det Europæiske Råd, Rådet (transport) og Rådet (miljø). Hold Rådet fast på de rigtige ting, der er vedtaget. Der er jo enighed mellem Parlament og Råd, om hvad der skal gøres; nu gælder det om at få det ført ud i livet, hvilket også mange ordførere har sagt. Det ønsker jeg Parlamentet held og lykke med at inspicere i den næste tid under kommende formandskaber.

De Palacio
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil begynde med at sige til hr. Piecyck, at Kommissionen i denne sag kan holde hovedet højt, for hvis man havde gjort det, vi har foreslået, ville vi ikke have haft Prestige-ulykken, for den ville have været ude af farvandet i flere måneder, før den sank.
Men når det er sagt, vil jeg også gerne sige til Dem og alle andre, så der ikke hersker nogen tvivl, at der derude, i havet, sejler flere end 400 Erika'er eller Prestige'er rundt i vores farvande, ved vores kyster eller ved andre kyster i verden. Der sejler sådanne skibe rundt, lastet med mere end 20.000 t olie eller mere end 30.000 t oliebaserede produkter. Der er 258 med mindre tonnage, på ca. 10.000, 20.000 og 30.000 t, som også er enormt forurenende mængder, og det, vi skal gøre, er at sørge for, at disse skibe holder op med at sejle langs vores kyster og om muligt ingen andre steder i verden. Det er det, vi skal gøre, og det er det, vi skal opnå nu. Det er det, det drejer sig om, og det er det første spørgsmål, vi skal behandle her.

Det andet spørgsmål er, at vi skal iværksætte Erika I- og Erika II-pakkerne nu. Og hvad betyder det? Det betyder, at havnemyndighederne skal gennemføre kontrollerne, og der er flere af Dem, mine damer og herrer, der har nævnt dette. Det er korrekt, at der er to lande, som ikke engang opfylder den nuværende lovgivning, som er meget slappere og ikke så vanskelig at gennemføre. Det haster med at få det gjort, og de har forpligtet sig til det politisk. Agenturet vil snart blive operativt - dets bestyrelse har allerede mødtes, for vi har fremskyndet iværksættelsen af agenturet, og selv om det ikke har fået et endeligt sæde, er det allerede begyndt at fungere. Agenturet skal kontrollere, at de relevante kontroller gennemføres på passende vis i alle EU's havne - og det skal være i alle havnene, for vi kan ikke have bekvemmelighedshavne i EU.
I mellemtiden skal Rådet til marts vedtage forordninger, som Kommissionen inden udgangen af året vil forelægge om en hurtig udfasning af enkeltskrogede skibe fra europæiske havne og om et europæisk forbud mod anvendelse af enkeltskrogede skibe til transport af tung brændselsolie og tjæreholdige produkter, beg og de mest forurenende produkter.
Vi skal tage yderligere skridt med hensyn til ansvarspådragelsen, og jeg håber, at vi i henhold til kommissær hr. Vitorino hurtigst muligt kan forelægge et forslag om strafferammen for grov uagtsomhed for Europa-Parlamentet og Rådet. Det er nødvendigt at tage yderligere skridt, for hvis vi taler lige ud af posen, hvem er så de ansvarlige i dette tilfælde, hvem er de ansvarlige for Erika? For det første ved vi det udmærket, det er rederne, som har nogle skibe, som ikke er i ordentlig stand. Det er også dem, der kontraherer nogle skibe billigt, så de kan få større fortjenester, og som er ligeglade med, at der er nogle risici, som kystbefolkningerne og samfundet i almindelighed må leve med bagefter. Det skal vi gøre op med en gang for alle, og det betyder, at vi skal tage yderligere skridt på ansvarsområdet og undgå hele denne kæde af involverede selskaber, som unddrager sig ansvaret. Men det betyder, at der ikke kun skal tages skridt på europæisk plan, men også på internationalt plan.
(Bifald)
Det betyder, mine damer og herrer, at Kommissionen skal være fuldgyldigt medlem af IMO for at kunne fremme dette arbejde. De 15 medlemsstater er allerede medlemmer, og de har optrådt koordineret, men der er behov for mere. Der er behov for, at også Kommissionen kan deltage i dette forum, hvor det skal rejse spørgsmål om f.eks. bekvemmelighedflagsstaternes ansvar, det vil sige den obligatoriske kontrolordning, der er foreslået i IMO.
Vi skal tage yderligere skridt i sagen om bekvemmelighedsflag. Mine damer og herrer, vi skal skelne mellem to slags bekvemmelighedsflag, nemlig bekvemmelighedsflag af skattemæssige og finansielle årsager og bekvemmelighedsflag, som skyldes, at der er stater, der giver deres flag til nogle synkefærdige skuder, til nogle tidsindstillede miljøbomber, til nogle skibe, som under ingen omstændigheder fortjener at sejle i havene. Vi skal bekæmpe begge typer, og jeg er også parat til at bekæmpe dem, der simpelthen er skatteparadiser.
Vi skal også inden for IMO's område, FIUF-fondene, nå op på den milliard euro, vi har foreslået, og hvis det ikke er muligt, skal vi tilskynde til oprettelsen af den europæiske tillægsfond, der ligger på bordet i Ministerrådet, og som det naturligvis, hvis der til maj ikke foreligger en afgørelse i IMO, skal vedtage hurtigt, så vi i det mindste får denne europæiske tillægsfond.
Mine damer og herrer, der var nogen, der talte om den menneskelige faktor, det vil sige besætningerne. Inden sommer får De nogle forslag fra det græske formandskab, der netop gør en stor indsats for at fremme uddannelse, og som desuden - jeg vil gerne sige det tydeligt, for der er allehånde meninger - er stærke fortalere for en kvalitetssøfartssektor.
Jeg vil også gerne sige, at vi skal tage yderligere skridt, for så vidt angår den internationale havret. Vi ved alle, at det tager flere år, men vi skal gøre, hvad vi kan, for at det går så hurtigt som muligt, og indtil da skal vi tale med vores naboer. Vi skal tale med Rusland, som vi deler Østersøen, som er et lukket hav, med, og hvor enhver ulykke, ligesom i Middelhavet, ville være endnu mere tragisk og have endnu værre konsekvenser for miljøet end i et åbent hav som f.eks. Atlanterhavet, som har en større regenereringsevne.
Derfor skal vi ikke kun tale med Rusland, men med alle landene langs Middelhavet og Sortehavet, det vil sige Middelhavet i videste forstand. For vi skal formå at styrke og sikre alle vores kyster og vores naboers kyster og tage yderligere skridt på internationalt plan.
De har sagt, at der ikke er sket fremskridt på Det Europæiske Råds møde i København. Mine damer og herrer, jeg vil gerne sige, at jeg har konklusionerne fra Rådet i Nice, og der bad man faktisk om, at Erika I- og Erika II-pakkerne blev gennemført meget hurtigt, endda før ikrafttrædelsesdatoerne, og det skete ikke. Det er blevet gentaget i København, og jeg håber, at det sker denne gang.
Mine damer og herrer, det er meget alvorligt, at vi nu efter Erika taler om Prestige. Jeg er sikker på, at EU's medlemsstater denne gang vil leve op til det, de har sagt. Hvis de ikke gør det, vil vi sige det, og vi vil minde om det her. Og hvis ikke, håber jeg, at alle De, mine damer og herrer, som har forbindelser og nationale partier, rejser spørgsmålet via Deres kolleger i de nationale parlamenter.
Vi vil naturligvis fra Kommissionen og via agenturet og de rapporter, vi forelægger her, følge konkret op på, hvordan staterne opfylder aftalerne, bl.a. Erika I- og Erika II-pakkernes ikrafttræden, uden at vente til den 30. juni 2003 eller februar 2004.
Jeg vil gerne sige, mine damer og herrer, at den f.eks. omfatter tilflugtshavne, som i princippet kan vente indtil februar 2004. Jeg synes ikke, at vi kan vente til februar 2004, vi skal handle nu, og til januar begynder vi at tale med medlemsstaterne om dette.
Lad det være klart, at en tilflugtshavne ikke er en hvilken som helst havn. En tilflugtshavn skal være en særligt udstyret havn, som er lettilgængelig, så et skib med manøvreproblemer kan nå frem dertil under vanskelige vejrforhold. For det er sådan, ulykkerne sker. De sker, når havet er oprørt, når vinden er på over 100 km i timen, når skibene har problemer med at manøvrere, med 8-10 m høje bølger, som det var tilfældet med Erika og Prestige. Det betyder, at disse havne skal være specielt udstyret, og at de skal være særlig let tilgængelige. De skal udstyres med materielle og menneskelige ressourcer og med handleplaner, så de kan klare nødsituationer. Det er det, vi skal drøfte. Mine damer og herrer, De må ikke forveksle en tilflugtshavn med en hvilken som helst anden havn, det er to forskellige ting, og det er et meget komplekst spørgsmål.
Jeg vil fortsætte med spørgsmålet om de fonde, De har omtalt. Mine damer og herrer, i tilfældet Prestige synes jeg, at den europæiske solidaritet er kommet klart og tydeligt til udtryk. Ved De, hvad støtten og fondsbidragene beløb sig til i Erika-sagen? Nu skal jeg fortælle Dem det: en omprogrammering på 10 millioner euro fra mål 2-fondene, som Bretagne nød godt af.
Hvad angår Prestige, er det rigtigt, at ulykken er endnu større. Men vi taler om en omprogrammering af fiskerifondene - FIUF-fondene - om et supplement fra andre fiskerirelaterede fonde, som vil blive lagt til FIUF-fondene, vi taler om adgang til Solidaritetsfonden for katastrofer, der, det er korrekt, er på 2,5 % af katastrofernes beløb, ikke mere, men det er under alle omstændigheder et eksempel på europæisk solidaritet. Vi taler også om omprogrammering af samhørighedsfondene eller strukturfondene til Spanien eller Galicien.
Den europæiske solidaritet kommer til udtryk i fondene, og Kommissionen og institutionerne, f.eks. Rådet, har sagt klart ja til at bruge dem, og muligheden for at træffe yderligere foranstaltninger er blevet rejst, for der er, mine damer og herrer, desværre stadig 50.000 t brændselsolie på havets bund. 
50.000 t brændselsolie i to vragdele, der desværre fortsat lækker olie. Kommissionen deltager også i den videnskabelige komité, som den spanske regering har nedsat, og hvori der også er franske og, hvis jeg ikke husker forkert, portugisiske repræsentanter. Jeg håber, at denne videnskabelige komité hurtigt nøjagtigt kan fortælle os, hvad der sker med denne brændselsolie på havets bund. For det er naturligvis klart, at vi ikke kan acceptere, at disse to sunkne dele af skroget bliver ved med at lække og sprede olieforurening. Der skal findes en løsning. De forskellige mulige løsninger skal undersøges, og vi skal også se på, hvordan Europa kan udvise den solidaritet, som jeg er overbevidst om vil komme.
Hr. formand, mine damer og herrer, der er blevet talt om kystvagter. Jeg synes, at vi skal tage yderligere skridt i denne retning, men jeg vil også gerne sige, at hvis vi er i stand til at oprette kystvagter og til at oprette andre europæiske korps, som jeg naturligvis er sikker på, at vi vil oprette fremover, så er der som minimum brug for at forbedre koordineringen af alle søfartstjenesterne i EU's medlemsstater. Det er mit håb, at alt dette vil blive styrket efter denne tragedie, og at vi kan blive ved med at tage yderligere skridt og undgå, at der kommer en ny Erika eller Prestige.
(Bifald)

Formanden.
Mange tak, fru kommissær.
Som afslutning på disse redegørelser fra Rådet og Kommissionen har jeg modtaget syv beslutningsforslag, jf. forretningsordenes artikel 37, stk. 2.

Díez González (PSE).
Hr. formand, jeg har som formand for de spanske socialdemokrater i denne forsamling følt mig ramt af hr. Galeotes ord. Jeg beder ham om at trække sine usandheder og nedværdigelser tilbage.
Jeg forstår virkelig ikke hr. Galeote. Jeg forstår ikke, hvorfor hr. Galeote her i dag forsøger at forvandle en europæisk forhandling til en spansk forhandling. Jeg forstår ikke, hvorfor han provokerer os, jeg forstår ikke, hvad denne snæversynede nationalistiske holdning skyldes, hvor han forsøger at få os spaniere til at diskutere det, når det, vi som nævnt af kommissæren skal gøre, er at løse et europæisk problem, der skal løses ud fra et europæisk perspektiv.
Men hør nu her, hr. Galeote, som en spanier til en anden spanier vil jeg definere det, jeg mener om Deres holdning med to traditionelle ordsprog. Det første lyder "han fornærmer ikke den, han ønsker, men den, han kan", og det andet, som også er meget traditionelt og beskrivende, for vi har alle en hukommelse og historie, hr. Galeote, lyder, "tyv tror, hver mand stjæler". Historien har noteret sig, hvad der har været Deres holdninger, og hvad der har været og er vores holdninger, de spanske socialdemokrater i Europa-Parlamentets holdninger, og de spanske socialdemokraters holdninger i det spanske parlament.

Formanden.
Fru Díez, De har følt Dem ramt af en personlig bemærkning, og jeg har givet Dem ordet. Måske indeholder det andet af Deres ordsprog, selv om jeg forstår, hvad De lægger i det, et ord, De måske af hensyn til omgangstonen i Parlamentet også burde trække tilbage, fru Díez.

Díez González (PSE).
Hr. formand, et ordsprog er et ordsprog. Jeg har på ingen måde forsøgt at kalde hr. Galeote for en tyv. Det er et ordsprog, som betyder, at alle tror, at andre er som en selv. Han har beskyldt os for illoyal optræden, og det har vi aldrig benyttet os af, og han ved, at det har været tilfældet i egne rækker.

Formanden.
Jeg takker Dem for denne opklaring, fru Díez, så vi igen har en god tone i Parlamentet.

Galeote Quecedo (PPE-DE).
Hr. formand, fru Díez, jeg ville naturligvis trække enhver fornærmelse eller nedværdigelse, jeg har nævnt i mit indlæg, tilbage, hvis jeg kunne, og jeg opfordrer Dem til at læse protokollen fra dette møde og fortælle mig, om den indeholder nogen fornærmelse eller nedværdigelse, for så vil jeg naturligvis trække dem tilbage.
Det, jeg gerne vil sige, hr. formand og fru Díez, er, at undersøgelsesudvalgene er fastsat i artikel 151 i Parlamentets forretningsorden, som jeg opfordrer Dem til at læse, fru Díez. Anmodningen om at nedsætte et udvalg af denne art er begrundet i overtrædelse af fællesskabsretten, og her er det udtrykkeligt og ordret blevet sagt af en af Deres kolleger og landsmænd, at det, der er hensigten med dette udvalg, er at svække den spanske regerings ansvar i forbindelse med Prestige-katastrofen. Det er, hvad der ordret er blevet sagt her. Det, jeg siger, er, at man ikke kan sige i Spanien, at vi sammen vil bede om flere fondsmidler, og her sige, at spanierne ikke skal have fondsmidler, fordi det spanske parlament er skyldigt. Det er det, jeg har ønsket at sige.
Formanden.
Fru Díez, De har fået ordet for en personlig bemærkning, og det har hr. Galeote også. Vi kan ikke tillade en uendelig række af indlæg på grund af personlige bemærkninger. Emnet er hermed lukket.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted på torsdag kl. 11.30.
Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om
redegørelser fra Rådet og Kommissionen om asyl- og indvandringspolitik;
betænkning (A5-0381/2002) af Watson for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om forslag til Rådets afgørelse om indgåelse af aftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og regeringen for Folkerepublikken Kinas særlige administrative region Hongkong om tilbagetagelse af personer, der er bosiddende uden tilladelse;
mundtlig forespørgsel (B5-0505/02) af Watson til Kommissionen om EU's principper vedrørende aftaler med tredjelande om tilbagetagelse.
Haarder
. Hr. formand, tak for denne lejlighed til at redegøre for dette meget vigtige arbejdsområde, hvor min kære kollega, hr. kommissær Vitorino, har været ekstremt aktiv, lige siden han gik i gang, og hvor jeg synes, vi nu er begyndt at høste visse resultater, som jeg gerne vil redegøre for. Med Amsterdam-traktaten blev det besluttet, at forskellige foranstaltninger om asyl og indvandring skulle være vedtaget inden fem år efter Amsterdam-traktatens ikrafttræden, det vil sige den 1. maj 2004.
Det Europæiske Råd har som bekendt i Tampere i oktober 1999, i Laeken i december 2001 og i Sevilla i juni i år gentaget og forstærket ønsket om handling på disse felter. I Sevilla blev der opstillet konkrete prioriteter og tidsfrister for vedtagelse af de enkelte retsakter. Disse tidsfrister har vi ikke blot levet op til, vi har gjort mere end det. Som det blev sagt i Sevilla-konklusionerne, skal Rådet finde den rette balance mellem på den ene side en integrationspolitik for de indvandrere, der har bosat sig lovligt i Unionens lande, og en asylpolitik, som overholder de internationale konventioner, først og fremmest Genève-konventionen af 1951, samt den bestræbelse, som er nødvendig, nemlig bestræbelsen på at bekæmpe ulovlig indvandring og menneskehandel.
Gennemførelsen af Sevilla-konklusionerne har været det danske formandskabs opgave. Det gælder også spørgsmålet om bekæmpelse af illegal indvandring og forvaltningen af de ydre grænser. Der er iværksat 17 forskellige projekter og initiativer med henblik på en styrkelse af grænsekontrollen ved både sø- og landegrænser og i lufthavne. Der er endvidere vedtaget et generelt udsendelsesprogram og en konkret plan for tilbagevenden til Afghanistan. Begge dele blev vedtaget for et par uger siden.
Med hensyn til asylpolitikken er der opnået væsentlige fremskridt i forhold til gennemførelse af Amsterdam-traktatens målsætninger og prioriteterne fra Sevilla. Allerede i september 2000 blev den europæiske flygtningefond oprettet, og i juli 2001 blev et direktiv om minimumsstandarder for midlertidig beskyttelse i tilfælde af massetilstrømning af fordrevne vedtaget.
Under det danske formandskab er der yderligere opnået fremskridt på asylområdet. Der er nu enighed i Rådet om Dublin II-forordningen, som forventes endelig vedtaget. Det var den opgave, som især skulle løses under det danske formandskab. Den opgave er løst, der er politisk enighed. Der er måske endnu et parlamentarisk forbehold, men jeg er ret sikker på, at vi vil kunne vedtage Dublin II-forordningen, måske allerede i morgen, hvor der er rådsmøde i Bruxelles.
Kommissionens forslag om minimumsstandarder for modtagelse af asylansøgere forventes ligeledes vedtaget på rådsmødet i morgen. Det sidste halve år har der været intensive forhandlinger om Kommissionens forslag om fastsættelse af minimumsstandarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere og statsløse som flygtninge eller som personer, der har behov for subsidiær beskyttelse.
Der er opnået væsentlige fremskridt, og der er nu politisk enighed om definitionen af en flygtning og politisk enighed om definitionen af subsidiær beskyttelse. Enigheden er baseret på Genève-konventionen og Den Europæiske Menneskerettighedskonvention. Der er opnået politisk enighed om stort set alle artiklerne 1-19 om de grundlæggende begreber inden for flygtningeretten. Der udestår alene spørgsmålet om rettigheder for flygtninge og personer med subsidiær beskyttelse, hvorfor det må forventes, at forslaget kan vedtages senest til sommer, således som det blev bestemt i Sevilla. De ting, der er enighed om, det er nogle af de vanskelige ting. Man kunne så sige, jamen er det er kunst at vedtage noget, som bygger på konventioner, der har været gældende i lang tid? Svaret er: ja det er det, for det betyder, at disse konventioner fra nu af skal overholdes i alle lande og også i de nye medlemsstater, som vi netop i fredags besluttede at optage i Unionen. Dertil kommer, at der er stor forskel på at have konventioner og på at have direktiver. Forskellen er, at Kommissionen har langt større autoritet, når det gælder at overvåge, om direktiverne overholdes, og endelig er der jo også muligheden for at gå til Domstolen, hvis der er lande, der bryder konventionerne. Svaret på det spørgsmål, jeg selv stillede, er derfor: Jo det gør en utrolig forskel, når disse konventioners standarder nu bliver indkørt i direktivform.
På rådsmødet i oktober havde vi en åben debat om Kommissionens reviderede forslag om minimumsstandarder for asylprocedurer, hvor medlemsstaternes ministre fremkom med forskellige kommentarer til forslaget - også dette forslag skal være vedtaget inden udgangen af 2003.
For så vidt angår indvandringspolitikken fremgår det af Sevilla-konklusionerne, at Rådet inden juni 2003 skal godkende Kommissionens forslag til bestemmelser om familiesammenføring og om status som fastboende udlænding. Der er opnået væsentlige fremskridt i forhandlingerne om det reviderede direktivforslag om familiesammenføring, det forslag, som blev fremsat af Kommissionen i maj i år, og det forventes, at det kan vedtages ligeledes inden for den frist, der var fastsat i Sevilla, altså inden juni 2003.
Hvad angår forslaget om status som fastboende udlænding drøftede Rådet den 15. oktober 2002 en række udestående politiske spørgsmål. Der er sket visse fremskridt i sagen under det danske formandskab, men der udestår fortsat en række afgørende spørgsmål, herunder om retten til en vis form for fri bevægelighed. Rådet vil arbejde på, at den frist, der blev fastsat i Sevilla for vedtagelse af forslaget, kan overholdes.
Samtidig blev der i Rådet (retlige og indre anliggender) den 15. oktober 2002 afholdt en åben debat om Kommissionens forslag til direktiv om betingelserne for tredjelandsstatsborgeres indrejse og ophold med henblik på studier. I alle disse sager er Parlamentet blevet hørt, og Parlamentets udtalelser er blevet inddraget eller vil blive inddraget i Rådets beslutningsgrundlag. Rådet sætter stor pris på Parlamentets engagement på dette område, som endnu ikke er overgået til proceduren med fælles beslutningstagning.
Rådet ser frem til et endnu tættere samarbejde med Parlamentet på asylområdet efter Nice-traktatens ikrafttræden.
Jeg håber, jeg hermed har givet en dækkende status, når det gælder resultaterne inden for asyl- og indvandringspolitikken. Jeg mener, de samlet set giver et positivt billede. Jeg har været enig i, at det er gået for langsomt. Det ved jeg også, kommissæren har følt, og det følte jeg selv, da jeg sad i det pågældende udvalg her i Parlamentet. Jeg synes, hvis jeg selv må sige det, at Rådet har speedet op, at vi efterhånden er begyndt at høste ganske mange resultater, vi er begyndt at leve op til vore egne målsætninger.
Det er vigtigt, at tidsfristerne overholdes. Asyl- og indvandringspolitikken har stor betydning for de mennesker, den vedrører, og det er vigtigt, at vi når frem til resultater, rummer den balance, jeg talte om i indledningen af mit indlæg.
Hr. formand, jeg kunne have talt meget længere, for der er i virkeligheden en lang række initiativer, f.eks. på grænsekontrolområdet, hvor der er gennemført hele 17 initiativer, som jeg kunne tale længe om, men alt skal jo have en ende, så jeg vil standse her og lade det bero på medlemmernes indlæg, hvad vi skal drøfte nærmere i den kommende time.

Vitorino
Hr. formand, selv om Kommissionen har forelagt alle forslagene som krævet i henhold til traktaten 18 måneder før fristen i Amsterdam-traktaten, er det korrekt, at kun få af de mål, der blev defineret for udarbejdelsen af en fælles asyl- og indvandringspolitik, er nået.
Jeg håber, at Rådet fortsat vil presse på med undersøgelsen og vedtagelsen af de mange foranstaltninger, der drøftes, hvilket Rådet anmodede om på topmødet i både Laeken og Sevilla. Jeg erkender, at der er gjort store fremskridt under det danske formandskab, ikke kun med hensyn til Sevilla-konklusionerne, men især med hensyn til udarbejdelsen af den fælles asylpolitik. Denne udvikling skyldes hr. Haarders personlige engagement og viden, som han skal have ros for.
Faktisk forventes Rådet (retlige og indre anliggender) at vedtage Dublin II-forordningen i morgen. Det vil sammen med starten på Eurodac-systemet, der er planlagt til den 15. januar 2003, være et skridt i den rigtige retning.
Jeg er ret optimistisk omkring drøftelserne i Rådet vedrørende direktivet om minimumsstandarder for modtagelse af asylansøgere i medlemsstaterne. Jeg deler rådsformandens synspunkt om, at det er muligt, at Rådet vedtager det i morgen.
Takket være vedtagelsen af denne lovgivning er første fase af den fælles europæiske asylpolitik ved at tage form. To af systemets hovedelementer mangler endnu at blive vedtaget. Ikke desto mindre er der, som rådsformanden sagde, opnået væsentlige fremskridt takket være et energisk dansk formandskab om en fælles definition af en flygtning og enighed om definitionen af subsidiær beskyttelse. Der mangler ikke meget i forbindelse med dette centrale spørgsmål, som muligvis vedtages af Rådet på det første møde i 2003. Jeg forventer også, at Rådet fremskynder gennemgangen af vores ændrede forslag om asylprocedurer, som vi fremlagde for et halvt år siden.
Det har uhyre stor betydning for Unionens troværdighed på disse områder, der er centrale for offentlighedens forventninger omkring Europa, at der virkelig sker store fremskridt. På så følsomme politikområder viser strategien bag små skridt sig effektiv og vinder borgernes tillid. Desuden er tiden inde til seriøst at overveje de fremsynede idéer, der for nylig blev præsenteret af højkommissær Ruud Lubbers, og som FN's højkommissær for flygtninge har bifaldet. Kommissionen agter i starten af 2003 at fremlægge en meddelelse, hvor vi giver udtryk for vores synspunkter omkring hovedelementerne på denne nye dagsorden for beskyttelse, som blev præsenteret af hr. Lubbers.
Som De ved - og som rådsformanden allerede har nævnt - er direktiverne om familiesammenføring og om status som fastboende udlænding fortsat til behandling. Jeg opfordrer det kommende græske formandskab til at afslutte disse forhandlinger hurtigst muligt. De kan vedtages i første halvår 2003.
Reglerne om tredjelandsstatsborgeres indrejse med henblik på beskæftigelse, der blev forelagt af Kommissionen i juli 2001, er nu suppleret af et nyt forslag, der blev forelagt i oktober, om betingelserne for indrejse og ophold med henblik på studier. Der skal snarest ske fremskridt med disse to forslag, der er centrale elementer i en aktiv EU-indvandringspolitik.
Hvad angår de internationale forbindelser, har Kommissionen desuden for nylig fremlagt en meddelelse i form af et fælles forslag stillet af mine kolleger, hr. Patten og hr. Nielson, og mig selv om vores synspunkter omkring sammenhængen mellem indvandring og udvikling. I det dokument uddyber vi mulighederne, men også begrænsningerne, i forbindelse med Fællesskabets budget på området.
Jeg vil gerne benytte lejligheden til at bekræfte, at Kommissionen fremlægger et forslag i 2003 med det formål at oprette et flerårigt program for samarbejde med tredjelande i forbindelse med indvandring, der tager udgangspunkt i vores erfaringer med brugen af budgetpost B7-667. Vi agter at reagere specifikt og komplementært på behovene i tredjelandene i forbindelse med deres bestræbelser på at sikre en bedre forvaltning af alle aspekter inden for indvandringsstrømme og anspore dem i deres forberedelser til gennemførelsen af tilbagetagelsesaftalerne eller hjælpe dem med selve gennemførelsen. Dette program supplerer andre samarbejds- og udviklingsværktøjer i Fællesskabet.
Den grad af harmonisering, der er sket, eller som er til forhandling, har ofte ikke levet op til Kommissionens forventninger. Der kunne bestemt være gjort mere. Den harmonisering, der opnås, er imidlertid indsatsen værd. De af os, der er engageret i udarbejdelsen af denne politik, må ikke glemme, at vi som pionerer har lagt de første byggesten til europæisk lovgivning og politik på det meget vanskelige indvandrings- og asylområde, og det gælder i endnu højere grad Parlamentet.
Ikke desto mindre har det første forsøg på at fastlægge en politik lært os en del. Denne politik er stadig tynget af for mange institutionelle og juridiske begrænsninger, som rådsformanden nævnte i sine bemærkninger i forbindelse med konventioner.
Fælles beslutningstagning bør være normen, og generelle bestemmelser bør gøre det muligt for Kommissionen at udarbejde en fuldstændig harmoniseret politik. Formålet bør ikke alene være opnåelsen af minimumsstandarder, men en helt og aldeles fælles asylpolitik. Enstemmighed i Rådet - især i lyset af en udvidet Union - synes mere og mere at være en invitation til dødvande. De konstruktive konklusioner i Bruton-betænkningen inden for rammerne af konventet glæder mig derfor meget. De peger i den rigtige retning med hensyn til fremtiden for den europæiske asyl- og indvandringspolitik. Jeg er sikker på, at Europa-Parlamentet fuldt ud bifalder de konklusioner.

Watson (ELDR)
Hr. formand, vi har i de seneste uger talt meget om udvidelsen af EU. Udvidelsen udvider vores grænser til Rusland, Ukraine og Hviderusland - så de centrale spørgsmål om grænsekontrol og indvandringspolitik kan næppe komme som en overraskelse. Men når det handler om indvandring, er intet land isoleret. Der er behov for en virkelig debat på europæisk plan, ikke den slags usmagelige slagord, som vi tillod på Det Europæiske Råds møde i Sevilla.
Som politisk emne er indvandring enkelt. Medmindre vi åbner markederne for varer fra de fattigere lande og derved hjælper de befolkninger til at have fremgang, kommer vi til at tage imod deres befolkninger. Og medmindre vi fastlægger vores egen indvandringspolitik, vil der enten herske anarki, eller - mere bekymrende - kriminelle bander af menneskesmuglere kommer til at fastsætte politikken for os. Sikke en skam, at regeringerne ikke lyttede lidt mere omhyggeligt til den canadiske regerings råd om, hvordan vi burde åbne hoveddøren en smule for den lovlige indvandring for at lukke bagdøren mere effektivt for den illegale indvandring, hvis vi ønsker at få styr på handelen med mennesker.
Jeg lykønsker kommissær Vitorino med de forslag, han fremlagde for et par år siden ved starten af denne drøftelse. Jeg beklager dybt, at medlemsstaterne ikke vedtog dem som foreslået. Debatten har været domineret af de repressive aspekter af indvandringspolitikken og har kun vist lille hensyn til de humanitære aspekter. Strategien har næppe været små skridt, som kommissæren foreslog - "vaklende ben" er nok en bedre beskrivelse.
Jeg havde den ære at være formand for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender i de første to år af den drøftelse. Jeg beklager ikke alene EU's manglende evne til at fastlægge en effektiv og fuldstændig indvandrings- og asylpolitik, men også EU's manglende evne til at sikre ansvarlig styring af økonomien, som er tæt knyttet til indvandring.
Kommissionens gennemgang af den europæiske økonomi i 2002 viser de katastrofale økonomiske konsekvenser af en stagnerende befolkningsvækst, der kan indebære, at den potentielle økonomiske vækst falder med 1 % af BNP om året i de næste 50 år. Hvad gør vi? Tilskyndelser til avling har aldrig vist sig at fungere. Beviserne tyder på, at jo højere levestandarder, jo mindre ønsker folk at få børn. Af økonomiske årsager har vi derfor også brug for en nøje gennemtænkt debat om en politik for administreret indvandring. Jeg håber, at eftermiddagens debat bidrager til at finde fælles fodslag inden for indvandringspolitikken.
Jeg er blevet anmodet om at aflægge beretning om tilbagetagelsesaftalen med Hongkong. Jeg beklager, at Parlamentet hverken er blevet hørt eller holdt orienteret under forhandlingerne om denne tilbagetagelsesaftale, som vi skal afgive udtalelse om, efter at aftalen er trådt i kraft - og desuden efter at Rådet (landbrug) den 23. december vedtog beslutningen om at godkende underskrivelsen.
I henhold til artikel 97 i forretningsordenen giver Kommissionen og Rådet under forhandlingerne "løbende - om nødvendigt fortroligt - det kompetente udvalg en udtømmende orientering om forhandlingernes forløb". Jeg beklager, at Parlamentet ikke er blevet holdt orienteret, så meget desto mere fordi det er den første tilbagetagelsesaftale, der er forhandlet af Fællesskabet. For fremtidige aftalers vedkommende anmoder jeg om, Kommissionen og Rådet underretter Parlamentet om forhandlingernes forløb.
Tilbagetagelse handler om at tilbagesende personer, der bliver fundet på territoriet. Kun få her i Parlamentet vil afvise behovet for en politik for tilbagesendelse. Det er en integreret del af enhver troværdig indvandringspolitik. En effektiv tilbagesendelse beskytter asylpolitikkens og de lovlige indvandringsprogrammers integritet, og den fungerer som afskrækkende middel mod illegal indvandring. Tilbagesendelse er bragt i forgrunden, hovedsagelig som følge af den måde, vores overbebyrdede asylordninger bruges som alternativ til en lukket indvandringspolitik på. Da Rådet vedtog sit tilbagesendelsesprogram i slutningen af sidste måned, er jeg sikker på, at det tog hensyn til de mange fordele ved assisteret frivillig tilbagesendelse samt muligheden for tvungen tilbagesendelse.
Fordelen ved assisteret frivillig tilbagesendelse er, at det giver mulighed for straffri og omkostningseffektiv tilbagesendelse. Det har vist sig at virke i Tyskland, Det Forenede Kongerige, Nederlandene og Belgien. Det er mere belejligt og mindre bekosteligt, både finansielt og politisk, end udvisning. Det har næsten udelukkende været et europæisk fænomen, og vi har brug for mere forskning inden for bæredygtigheden af tilbagesendelse under programmerne for assisteret frivillig tilbagesendelse.
Men politikken skal være rationel, drevet ikke af fordomme, men af en sober vurdering af vores behov. Den skal udøves af de regeringer, der indimellem burde modstå fristelsen til at udvise mennesker for at tilstræbe pøblens godkendelse. Politikken skal også tage højde for de meget vigtige køns- og sundhedsspørgsmål i denne debat.
Tilbagesendelsesaftalen, som jeg er blevet anmodet om at aflægge beretning om, er den første tilbagesendelsesaftale, som Fællesskabet indgår. Jeg deler kommissærens anerkendelse af viljen hos myndighederne i Hongkong om at forhandle med os. Der er fare for, at dagens debat forveksles med en debat om Hongkong i morgen, der afspejler bekymring over gennemførelsen af artikel 23 i hederne i Hongkong om at forhandle med ose tilbagesendelsesaftale, som Fgrundloven. Nogle vil argumentere, at Hongkong ikke er et sikkert land. Jeg accepterer Hongkongs førsteminister, Donald Tsangs, forvisninger den 19. december, da han personligt garanterede den frie strøm af information og ytringsfrihed som de resterende primære karakteristika for samfundet i Hongkong. Jeg er heller ikke i tvivl om, at regeringen i Hongkong kan administrere en tilbagesendelsesaftale. Desuden henviser selve aftalen til internationale forpligtelser til beskyttelse af sårbare personer.
Det, der bekymrer mig ved aftalen, er imidlertid, at det er den første i rækken af sådanne aftaler. Der er allerede givet bemyndigelse til forhandling om sådanne aftaler med mange lande - hvoraf nogle er iværksat. Der hersker ingen tvivl om, at nogle af de aftaler bliver langt vanskeligere end denne.
Jeg vil derfor bede Kommissionen om at afklare en række spørgsmål i eftermiddag. Det første vedrører omfanget af medlemsstaternes frivillige og tvungne tilbagesendelse, de involverede persongrupper og disses oprindelsesland. Er de foranstaltninger, som medlemsstaterne har vedtaget, tilstrækkelige og effektive? Da Parlamentet også er meget opsat på at sikre, at den tilbagesendelsespolitik og de tilbagesendelsesaftaler, vi forhandler om, respekterer de grundlæggende rettigheder, vil jeg gerne spørge Kommissionen, hvorledes den agter at kontrollere, at de enkeltes rettigheder respekteres ved især massetilbagesendelser. Er Kommissionen sikker på, at de tilbagesendelsesaftaler, Kommissionen foreslår, er i overensstemmelse med forpligtelserne i den internationale flygtningelovgivning? Vil Kommissionen give tilsagn om at etablere fælles overvågningsmekanismer med de lande, som vi indgår tilbagesendelsesaftaler med? Parlamentet vil sætte pris på at få svar på disse spørgsmål.
Jeg vil også gerne vide, hvorfor Europa-Parlamentet overhovedet ikke nævnes i Kommissionens meddelelse om tilbagesendelse af personer. Jeg vil gerne have præciseret, hvilket konsekvent og gennemskueligt finansielt instrument der skal anvendes til den pågældende tilbagesendelsespolitik og især til tilbagesendelsesaftalerne. Europa-Parlamentets rolle som budgetmyndighedens ene arm er tydeligvis vigtig i denne henseende, og jeg er interesseret i at vide, om vi ud fra et finansielt synspunkt har brug for et nyt retsgrundlag.
Menneskerettighedsbestemmelsen i tilbagesendelsesaftalen med Hongkong er ikke stærk nok til at beskytte os mod alle eventualiteter i sådanne aftaler med andre lande. Vi bør indse, at selv om indgåelsen af aftalen med Hongkong var relativ nem, eftersom vi til gengæld kunne tilbyde dem, at kravet om visum til EU blev ophævet, bliver det ikke på nogen måde lige så nemt at indgå en aftale med lande som Rusland og Marokko.
Vi er nødt til at skabe incitament for mange tredjelande til at samarbejde med os i stedet for at true dem med økonomiske sanktioner, som hr. Blair og hr. Aznar foreslog i Sevilla. Derfor bifalder jeg Kommissionens nylige meddelelse om at integrere indvandringsspørgsmål i Unionens udenrigspolitik. Sammenholder vi dette dokument, udviklingspolitikken, forhandlinger om tilbagetagelse og vores økonomiske behov for indvandring, viser vi den fælles tankegang, vi i den grad har behov for i indvandrings- og asylpolitikken.

Vitorino
Hr. formand, det er en fornøjelse at være her og på ny drøfte disse spørgsmål med hr. Watson, der har ydet et stort bidrag til denne debat i Parlamentet som formand for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender. Det glæder mig, at det er fortsat og har fulgt udviklingen omkring disse spørgsmål.
For at starte med Hongkong bifalder vi Det Europæiske Fællesskabs første tilbagesendelsesaftale med et tredjeland. Det viser ikke alene Hongkongs vilje til at samarbejde med EU om forvaltningen af indvandringsstrømme, det styrker også troværdigheden ved princippet om "ét land - to systemer".
Vi har med hensyn til den konkrete aftale vedtaget en afbalanceret fremgangsmåde. Som De husker, besluttede EU i marts 2001 at ophæve kravet om visum for statsborgere fra Hongkong, og vi foreslog samtidig forhandlingen om en tilbagesendelsesaftale.
Jeg erkender, at vi burde have holdt Parlamentet bedre informeret om forhandlingerne. Jeg kan til mit forsvar kun sige, at der kun var en forhandlingsrunde. Det havde været vanskeligt at informere Parlamentet midt under forhandlingerne. Ikke desto mindre tager vi det seriøst, at vi nu skal forhandle om adskillige tilbagesendelsesaftaler. Vi er nødt til at indføre praktiske måder at høre Parlamentet på og holde Parlamentet orienteret. Jeg kan forsikre Dem for, at jeg allerede har kontaktet sekretariatet i Udvalget om Borgernes Rettigheder for at finde ud af, hvordan Parlamentet kan få direkte adgang til oplysninger om udviklingen i forhandlingerne om tilbagesendelsesaftalerne. Jeg håber, at jeg er her næste gang for at drøfte tilbagesendelsesaftaler med Dem, og at jeg der har mere positivt nyt.
Hvad angår den mundtlige forespørgsel har Kommissionen ikke de nøjagtige tal for det samlede omfang af medlemsstaternes frivillige og tvungne tilbagesendelse. Jeg kan fortælle Dem, at ca. 40 % af pengene til medlemsstaterne i Den Europæiske Flygtningefond bruges til at finansiere frivillig tilbagesendelse. Kun frivillig tilbagesendelse henhører under bestemmelserne i Den Europæiske Flygtningefond.
Ifølge statistik fra CIREFI for 2001 er i alt ca. 333.000 mennesker blevet sendt tilbage fra 12 af de 15 medlemsstater - Det Forenede Kongerige, Irland og Nederlandene indsendte ikke tal.
I 2002 tilbagesendte medlemsstaterne 98.000 mennesker i perioden januar-september, men dette tal omfatter ikke Det Forenede Kongerige, Irland, Nederlandene og Luxembourg, der ikke indsendte tal.
Jeg erkender, at vi har brug for mere nøjagtig statistik på området. Jeg kan f.eks. ikke skelne mellem frivillig og tvungen tilbagesendelse, da medlemsstaternes ikke foretager denne skelnen i statistikken. Jeg kan fortælle Dem, hvor dem, der er sendt tilbage, kommer fra, men jeg kan ikke fortælle Dem, hvor de er sendt hen, da nogle af dem, som De ved, ikke er sendt tilbage til deres hjemland, men sendt til de lande, hvorigennem de kom ind i EU. Vi erkender behovet for bedre information og stiller derfor under det græske formandskab forslag om at få et særskilt værktøj til udveksling af harmoniseret og standardiseret statistik for asyl- og indvandringspolitikken.
Kommissionen har intet ansvar i forbindelse med håndhævelsen af beslutninger om at tilbagesende mennesker. Det er udelukkende medlemsstaternes ansvar. Ikke desto mindre mener vi, at der bør vedtages visse instrumenter på europæisk plan. Et centralt element er f.eks. den gensidige anerkendelse af beslutninger om udvisning. Der findes et instrument med meget begrænset anvendelse på dette område, og vi er ved at vurdere, hvordan det har fungeret i praksis, og jeg håber, at vi til foråret kan forelægge Dem vores vurdering af den gensidige anerkendelse af beslutninger om udvisning i EU.
Det samme gælder standarderne for udvisning. Vi mener, at der bør være fælles standarder på europæisk plan for beslutninger om at tilbagesende mennesker. Jeg håber derfor, at vi meget snart kan stille specifikke forslag til dette emne. Jeg erkender, at Kommissionen ikke har et værktøj til overvågning af situationen efter tilbagesendelsen. Det ligger ikke inden for vores beføjelser, og vi har ikke værktøjerne til at foretage en sådan vurdering.
Jeg bifalder naturligvis idéen om en bred debat om tilbagesendelsespolitikken. Vi har, som De ved, offentliggjort en grønbog, vi har forelagt en handlingsplan, som Rådet har godkendt. Jeg håber, at vi inden for rammerne af debatten om kommunikationen omkring indvandring og udvikling sammen med Parlamentet kan drøfte de centrale elementer i EU's tilbagesendelsespolitik. Jeg ser frem til at høre Parlamentets synspunkt omkring dette.

Oostlander (PPE-DE).
Hr. formand, asylpolitik er et særligt vanskeligt område og har mange ubehagelige aspekter. Et af de større er, at en stor del af asylsøgerne i sidste ende står over for udsigten til tilbagevenden - eller ligefrem tvungen hjemsendelse. Det er noget, som altid tiltrækker stor opmærksomhed og vækker følelser i offentligheden. Mens der på den ene side ofte lægges et kolossalt pres på politikerne for at få dem til at afvise så mange asylsøgere som muligt, såfremt de måske ikke er helt legale, er folk på den anden side ekstremt berørte, når der er nogen, der i sidste ende skal sendes tilbage, nogle gange endda efter mange år. Vi bliver nødt til at tage hensyn til de ofte højst modstridende følelser i befolkningen. Desuden er frivillig tilbagevenden ikke altid så ligetil, og jeg har hørt, at en organisation som f.eks. IMO i hvert fald i Nederlandene ikke altid har den største succes. Antallet af mennesker, som er blevet hjulpet til at vende frivilligt tilbage til deres eget land eller til deres tidligere land, er relativt lavt. Hele vores asylpolitik - eller som det allermindste vores hjemsendelsespolitik - skal leve op til kravet om menneskeværdighed på alle områder.
Det er et område, som vi skal være meget opmærksomme på, og jeg er også glad for, at vi arbejder på hjemsendelsesaspektet på en ordentlig måde i aftaler som den med Hongkong og andre, der er under forberedelse. Det siger imidlertid sig selv, at disse skal inkludere andre aspekter end blot hjemsendelsesklausulerne. Med henblik på det, der netop er blevet sagt om at følge op på, hvad der sker med folk, som er vendt tilbage, tror jeg, at der er mange ting, vi kan gøre ved det også i EU-sammenhæng. Regeringerne siger ofte okay, vores ambassade vil holde kontakt til de mennesker, som sendes tilbage, på trods af at de påstår, at de er i fare i deres hjemland. Sådanne ting sker naturligvis i alle lande.
Jeg er af den formening, at det er vigtigt at oparbejde en særlig specialisering på medlemsstaternes ambassader for at finde ud af, om det i visse tilfælde er muligt at holde kontakt til mennesker, som er vendt tilbage, så vi kan være sikre - helt sikre - på, at deres hjemsendelse var en velovervejet beslutning fra den person, der sendte dem hjem.
Hvad angår Hongkong-aftalen, bifalder jeg fuldt ud hr. Watsons kommentarer til den. Det er selvfølgelig en skam, at vi er blevet bedt om at godkende den på så sent et tidspunkt. Dens legitimitet afhænger naturligt af vores godkendelse. Vi begrunder derfor nu denne godkendelse. Det er i virkeligheden en risikabel omstødelse af procedurerne, men jeg tager hr. Vitorino, som har demonstreret sin gode vilje ved flere lejligheder i Europa-Parlamentet, på ordet, når han siger, at han vil sikre, at andre muligheder for at varsko Parlamentet om sådanne dokumenter på et tidligere tidspunkt vil blive undersøgt i fremtiden for at give os lejlighed til om muligt at yde et materielt bidrag.
Hvad angår klarheden i europæisk politik, har hr. Haarder allerede talt herom. Jeg tror, at det er af stor betydning, særligt ud fra et synspunkt om menneskeværdighed i forhold til tredjelande. Hvis vi har en homogen eller relativt homogen asylpolitik, inden for hvilken vi har koordineret mange forskellige standarder, vil vi være i stand til at levere information om den i tredjelande, så folk der ved, hvilken behandling de kan forvente over alt i EU. Det vil give de asylsøgere, som virkelig blot prøver lykken, lejlighed til ikke at prøve lykken og lejlighed til ikke at blive ved med at stå i gæld til deres familier, folk i landsbyen eller naboer, men at blive, hvor de er og ikke risikere at vende tomhændede tilbage.
Endelig har jeg et spørgsmål om Den Europæiske Flygtningefond, som blev nævnt. Er det muligt at skabe en bedre fremtid for Den Europæiske Flygtningefond, og er det derfor muligt for EU selv at give sig i kast med spørgsmålet om mere støtte til regionen?
Terrón i Cusí (PSE).
Hr. formand, hr. Haarder, på det sidste Råd (retlige og indre anliggender) vedtog De takket være kompleksiteten i fællesskabsprocedurerne en meget effektiv foranstaltning til bekæmpelse af den illegale indvandring, men sandsynligvis var De ikke opmærksom på - for det var det sidste punkt på dagsordenen - at der på mødet blev indgået en aftale om at udvide og forhøje kvoterne for import af tomater fra Marokko, og det skete uden forhandling.
Ud over denne beslutning har De ikke, hverken på dette eller andre rådsmøder, truffet større foranstaltninger i forbindelse med i det mindste indvandringen.
På bordet ligger der en komplet vifte af forslag fra Kommissionen i forbindelse med indvandringspolitikkerne, en proaktiv indvandringspolitik, og jeg nævner dem ikke for ikke at kede Europa-Parlamentet, hvis jeg gør det i alle indlæggene. Ingen af dem er blevet vedtaget.
På Det Europæiske Råd i Sevilla fastsatte Rådet igen prioriteter og tidsfrister for indvandringspolitikken uden at have lavet sit hjemmearbejdet på området. På mødet taltes der mindre om denne politik og mere om bekæmpelse af den ulovlige indvandring. Men på dette område har vi heller ikke gjort mange fremskridt. Men det, der under alle omstændigheder skete, var, at man begyndte at tale om dette på en måde, der bekymrer mig en del. Man begyndte at tale om tilbagesendelse af indvandrere, om kontrol med de ydre grænser, på en måde, så der heller ikke er plads til ret mange konkrete forslag. Der taltes om sikkerhed, der indførtes et begreb om grænsekontrol på dette område, og hvis man lytter til Dem, synes det, som om den ulovlige indvandring drejer sig om manglende sikkerhed. Hvis De går en tur i vores byer, vil De se, at den ulovlige indvandring har mere at gøre med kvinder, der er ansat til husligt arbejde, med personer, der arbejder i landbruget, med personer, der arbejder i vores restauranter. Og vi ved, hvem de er. For at give Dem et tal var der i mit land, og det alene i en by tæt på Barcelona, L'Hospitalet, som har 800.000 indbyggere, 17.670 personer, der lod sig registrere på folkeregistret, herunder mange illegale indvandrere.
Kommissionen har i denne periode stillet to forslag, der i henhold til Tampere-konklusionerne har en global tilgang til spørgsmålet, nemlig grønbogen om tilbagesendelse, integration af indvandringspolitikken i EU's udenrigspolitik. Denne tilnærmelse bør ganske vist indeholde et repressivt aspekt, men for at få opfyldt en indvandringspolitik, for at få kontrol med den ulovlige beskæftigelse - med hr. Berlusconis tilladelse - for at fastsætte en politik for integration af udenrigshandelen. Men hvis vi ikke har en global tilgang, hvis vi ikke fokuserer på denne linje, vil vi heller ikke kunne bekæmpe den ulovlige indvandring effektivt.

Ludford (ELDR).
Hr. formand, vi erkender alle, at der har været to problemer i forbindelse med opnåelsen af en fælles asyl- og indvandringspolitik: manglende fart og manglende balance.
Hvad angår fartproblemet, indsatte man en slutspurt under det danske formandskab. Jeg vil gerne rose hr. Haarder for hans energi. Med hensyn til balancen er jeg imidlertid stadig meget skuffet over, at den lovlige indvandring og indvandrernes rettigheder er tilsidesat.
Der er uhyre stor kritik af indvandrere, der ikke bliver integreret, men der gøres kun lidt for hjælpe dem f.eks. ved familiesammenføring eller retten til fri bevægelighed. Lad os f.eks. tage direktivet om modtagelsesforhold, der fremhæver den klassiske fare ved fremgangsmåden ved den laveste fællesnævner, der er pålagt ved enstemmighedsreglen. Det er ikke hr. Haarders fejl. Efter åbenlys enighed om teksten i april blev drøftelserne genoptaget. Resultatet var, at tyskerne fik deres vilje, og der er derfor intet krav om at lade asylansøgere arbejde, hvis deres sag ikke afgøres inden for et år. Briterne har fået deres vilje, idet medlemsstaterne kan nægte at yde modtagelsesbistand, hvis asylansøgeren ikke kan vise, at denne har fremsat sit krav så hurtigt som muligt. Hvis der var afstemning ved kvalificeret flertal og fælles beslutningstagning med Parlamentet, er jeg sikker på, at ingen af disse bestemmelser ville være en del af teksten, da der ville have været et mere progressivt flertal.
Hvad angår spørgsmålet om tilbagesendelse, tvinger vi så kvinder til at vende tilbage til Afghanistan, til et miljø, der af Human Rights Watch beskrives som værende lige så tyrannisk som under Taleban-styret? Udspioneret af teenagedrenge følges kvinder til hospitalet og tvinges til at gennemgå krænkende gynækologiske undersøgelser for at bevise deres kyskhed. De skal stadig bære den middelalderlige burkha. Jeg mener ikke, at vi kan garantere sikkerheden for kvinder, der sendes tilbage til Afghanistan.
Jeg vil gerne forsikres om, at vi ikke sender kvinder tilbage til Afghanistan.

Sylla (GUE/NGL).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg tror, at det, der blev sagt der, er meget vigtigt. Jeg tilslutter mig i øvrigt fuldt ud, hvad min kollega Terrón i Cusí netop har sagt. Jeg tror faktisk, at vi, hvis vi med Amsterdam-traktaten fastsatte en målsætning om harmonisering og i Tampere gjorde et reelt skridt fremad takket være bl.a. kommissær Vitorinos indsats, med Det Europæiske Råd i Sevilla nu er gået to skridt tilbage. For i stedet for at tale om en global harmoniseringspolitik, en politik, der virkelig tager hensyn til alle de forskelle og hele det komplekse lovarsenal, der eksisterer, og som sigter mod harmonisering, er alt snarere fokuseret på spørgsmålet om illegal indvandring. Det, der blev foreslået i Sevilla, var meget alvorligt, for hvis Sevilla-mødet havde fulgt sin tankegang til ende, ville man have sanktioneret de sydlige lande, som allerede er plaget af hungersnød, krig og vold. Man ville have sanktioneret dem for at få dem til at tage deres statsborgere tilbage. Det betyder, at vi ikke har forstået noget som helst. Vi har ikke forstået, at de, der immigrerer, ikke gør det af lyst, men fordi de lider under voldshandlinger og elendighed.
Jeg er i øvrigt optaget af et andet spørgsmål, hr. kommissær, nemlig hjerneflugten fra de sydlige lande. I dag ved vi, at der ikke er noget problem i at modtage unge dataloger. Der er heller ikke noget problem i at ansætte unge studerende. Til gengæld vil vi ikke længere acceptere folk, når det drejer sig om spørgsmålet om regelmæssig og reguleret indvandring. Vi falder tilbage i de gamle fantasier eller ganske enkelt i tropismer som f.eks. nulindvandring eller vidtåbne grænser. Her genfinder man selvfølgelig det store liberale ideal, som besjæler nogle af os, nemlig at se folk komme for at falde i kløerne på lyssky udlejere.
Jeg vil slutte af med også at fortælle Dem, at det for mig er chokerende at se, at de fleste indvandringspolitikker behandles i indenrigsministerierne. Jeg tror, at spørgsmålet skal være en del af en udviklingsbistandspolitik, for den lader sig ikke reducere til sanktioner. I dag ved man, at hæren kan bortvise mennesker i Storbritannien, og man ved, at der findes flygtningelejre i Frankrig. Så at eftergive tredjeverdenslandenes gæld, hr. kommissær, og støtte udviklingen af en god forvaltning forekommer mig at være løsninger, som ikke skal ignoreres, hvis vi ønsker en mere retfærdig og mere human indvandringspolitik.
Boumediene-Thiery (Verts/ALE).
Fru formand, kære kolleger, Rådets forslag om tilbagetagelsesaftaler henhører snarere under en strategi, der går ud på at bekæmpe den illegale indvandring, end et egentligt samarbejde. Tillad mig at understrege to ting.
Hvad angår proceduren, sætter den manglende information fra Parlamentet spørgsmålstegn ved vores parlamentsmedlemmers rolle og magt. Det er vores demokratiske anseelse, som er på spil. Man klager over den manglende stemmedeltagelse, over at Europa er ukendt område for borgerne, man vil overbevise borgerne om nødvendigheden af Unionen, men så længe der ses ned på deres repræsentanter, og de ikke bliver hørt, kan man ikke gøre borgernes Europa, som vi gerne vil opbygge, troværdigt.
Hvad angår tilbagetagelsesklausulerne bekræftede Unionen på topmødet i Tampere sin troskab over for Genève- og Dublin-konventionerne. Det er dog uantageligt, at disse tilbagetagelsesaftaler kan tillade, at man tilbagesender en statsborger fra et tredjeland, når der ikke er nogen garanti for overholdelse af menneskerettighederne og de demokratiske frihedsrettigheder i hans oprindelsesland. Hvilke kriterier anvendes til vurdering af, om det land, man har besluttet at sende nogen tilbage til, er sikkert?
EU baserer sin politik på overholdelse af de grundlæggende rettigheder. Det gælder især de foranstaltninger, der regulerer bevægeligheden for personer, og herunder de foranstaltninger, der vedrører frivillig eller tvungen hjemsendelse. Hvordan har Kommissionen tænkt sig at sikre, at disse rettigheder overholdes i tilfælde af hjemsendelse, især når det drejer sig om massehjemsendelse? Disse spørgsmål bunder i virkeligheden. Afghanerne risikerer i dag at blive hjemsendt, selv om der ikke er nogen som helst garanti for deres sikkerhed og for fred i området. Lukningen af Sangatte-lejren har ikke bragt nogen løsning på problemet med flygtningemodtagelsen. Der er stadig kurdere og irakere, som ankommer dagligt.
Er disse tilbagetagelsesaftaler i overensstemmelse med de internationale forpligtelser, overholder de princippet om non refoulement, som retten til at søge asyl afhænger af? Hvilke fælles kontrolmekanismer har Kommissionen tænkt sig at indføre sammen med de lande, som man har indgået disse aftaler med? Vi ville ønske, at vi var blevet forsikret om, at de grundlæggende rettigheder blev overholdt. På trods af kvaliteten i vores ordførers arbejde, har vi ingen garanti for vores friheder og rettigheder på disse grundlæggende områder.
Tilbagetagelsesklausulerne er i dag et svar på bekymringerne for EU-landenes interesser i stedet for at være en støtte til udviklingen i tredjelandene. De er skæbnesvangre for enhver EU-asyl- og indvandringspolitik, og derfor kan vi ikke støtte dem.
Farage (EDD).
Hr. formand, dette emne har to aspekter. For det første er der problemet med at udelukke uønskede indvandrere fra EU - eller i det mindste kontrollere deres adgang, og for det andet er der årsagerne til indvandring.
Når der ses bort fra presset fra befolkningen, politisk ustabilitet og regional krig, står det klart, at det primære pres stammer fra økonomiske uligheder. Kort sagt er størstedelen af de indvandrere, der forsøger at komme ind i medlemsstaterne i EU, økonomiske indvandrere. Derfor skal enhver vellykket politik omhandle ikke alene spørgsmålene om udelukkelse, men også årsagerne til indvandring.
Her synes det klart, at EU forværrer tingene. Stort set alle eksterne politikker over for tredjelande og politikker over for kandidatlandene synes at være gearet til at skabe indvandring fra de mindre udviklede lande. Unionen har strenge kvoter, tariffer og protektionistiske politikker, der begrænser handelen med tredjelande. Samtidig med at Unionen støtter sine egne industrier - især landbruget gennem den ikke-reformerede fælles landbrugspolitik - dumper Unionen priserne på støttede varer på verdensmarkedet, hvilket gør økonomien i den tredje verden ustabil. Hvad angår fiskeriaftalerne, udplyndrer Unionen farvandene i den tredje verden i stedet for at fremme de lokale industrier. Unionen tager også faglærte, uddannede arbejdstagere fra disse lande og frarøver dem dermed byggestenene til økonomisk udvikling.
Alt dette afdækker på grusom vis imperialismen i det europæiske projekt. I stedet for at komme videre med praktiske spørgsmål kaster man sig ud i idealistiske fælles politikker, som forværrer problemerne. Det ville være langt mere fornuftigt at stoppe med at ødelægge økonomierne i tredjelandene i stedet for at begive sig ud i disse ekstraordinære nye projekter. Med andre ord, overlad kontrollen med indvandringen til medlemsstaterne - en politik, som mit parti støtter - og tag fat på de nuværende politikkers mangler. Det forekommer mig, med al respekt for de tilstedeværende rådsmedlemmer, at De her skal gøre en endnu større indsats.

Borghezio (NI).
Hr. formand, det danske formandskab fortjener så afgjort ros for, at det har ført en indvandringspolitik baseret på kriterier, der tager sigte på større forsigtighed, ikke mindst når det gælder spørgsmål - f.eks. det meget vanskelige asylspørgsmål - hvor politikkerne i praksis længe har fremmet den illegale indvandring. Men selv om der er større bevidsthed om de risici, som den illegale indvandring medfører, kan man ikke sige, at EU har været i stand til konkret at iværksætte alle de foranstaltninger, der bekæmper den illegale indvandring på en mere effektiv måde. Det gælder f.eks. tilbagetagelsesaftalerne med tredjelandene, som vi burde nå videre med meget hurtigere og på en meget mere konkret måde, eftersom EU som bekendt har nogle vægtige og konkrete grunde til at lægge pres på disse lande.
Selv om man har vedtaget en ny og strengere lov, som straffer bagmændene, fortsætter strømmen af illegale indvandrere, som kommer sejlende til de syditalienske kyster, og det er netop, fordi lande som Albanien og Tyrkiet stadig støtter dem og holder hånden over dem. En af de foranstaltninger, der bebudes for at bekæmpe den illegale indvandring, er forslaget om at lade et europæisk politi - som dog skal have en passende træning - stå for grænsekontrollen og ikke kun for kontrollen af havgrænserne. Dette forslag bør så afgjort støttes og gennemføres snarest muligt. I den forbindelse er det ligeledes nødvendigt med en passende uddannelse af politistyrkerne i de nye medlemsstater, som meget snart kommer til at stå over for disse problemer - det gør de måske allerede - eftersom deres grænser også bliver vores ud fra dette synspunkt.
Der er dog også en anden stor risiko, som vi er nødt til at advare om. Vi kan nemlig ikke blive ved med at lukke øjnene for de forskellige tilfælde, hvor man har påvist, at aktive medlemmer af bin Ladens netværk har infiltreret vores byer som lovlige indvandrere med det formål - hvilket man har opdaget i Frankrig i de seneste par dage - at forberede attentater med biologiske våben og måske også med de såkaldte beskidte bomber, som er fremstillet af radioaktivt affald. Denne risiko eksisterer nu også i Europa. Vi skal passe på, at vi ikke med nogle overdrevent liberale garantier skaber gunstige betingelser for dem, der ønsker en europæisk gentagelse af det, der skete i New York, Mombasa eller Bali!

Hernández Mollar (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, jeg vil gerne takke for Deres tilstedeværelse i dag i Europa-Parlamentet for at drøfte spørgsmål, som ikke alene har et vigtigt menneskeligt aspekt, men som også har enorme politiske følger, og som får stor pressedækning, nemlig indvandring og asyl.
Jeg vil først tale om indvandring. Det er godt, at det den ene gang efter den anden bliver sagt og gentaget i Parlamentet, at velordnede migrationsstrømme bidrager meget positivt til udviklingen i modtagerlandet, til indvandrerens egen situation og endog til udviklingen i oprindelseslandet. Men det er også nødvendigt at gentage, at en ubegrænset indrejse af personer, hvis situation er illegal, ender med at mætte vores samfundsstrukturer og med at overstige deres modtagelseskapacitet, hvilket udmønter sig i situationer med ulighed og udstødelse.
Der er derfor brug for en sammenhængende europæisk politik, som tager højde for alle forhold i forbindelse med migration. De Europæiske Råd i Tampere, Laeken og Sevilla har betydet et stort fremskridt på indvandringsområdet. Der er dog mange, der ikke uden grund påpeger manglen på aftaler inden for de ikke repressive områder, som nævnt her af min kollega, hr. Watson, som talte før mig. På baggrund af de tragiske hændelser, der næsten dagligt finder sted i Gibraltarstrædet eller ved de italienske kyster, er det rigtigt, at overvågning, grænsekontrol og bekæmpelse af de mafiaer og personer, der udnytter den ulovlige arbejdskraft, kan og skal være svaret på bekymringerne hos vores borgere, der bekymrer sig mere og mere om spørgsmål som usikkerhed eller menneskesmugling.
Jeg vil dog gerne fremhæve betydningen af andre aspekter, hvor der er behov for betydelige fremskridt. Jeg tænker for det første på en intensivering eller nytænkning af politikken for udviklingsbistand, så der i oprindelseslandene skabes et værdigt og perspektivrigt miljø, og befolkningsudvandringen herved undgås. Det er for størstedelens vedkommende de unge, der udvandrer, og som, ud over at sætte livet på spil ved at flygte til det ukendte, kan og skal spille en vigtig rolle i udviklingen af deres eget land.
For det andet skal vi fremme arbejdet med etableringen af det for øjeblikket virtuelle migrationsobservatorium, der gør det muligt for os ved hjælp af analyser og informationsformidling at behandle indvandringsspørgsmålet på basis af reelle fakta, så det er muligt at foretage troværdige sammenligninger mellem medlemsstaterne, som kommissæren netop har erkendt.
For det tredje skal vi styrke integrationen af de lovlige indvandrere, som er en af nøglerne til succes for en hvilken som helst indvandringspolitik. Det skal ske ved hjælp af foranstaltninger, som omfatter familiesammenføring, undervisning af mindreårige, ikke-forskelsbehandling, adgang til bolig, muligheder for at lære modtagerlandets sprog eller sociale og sundhedsmæssige foranstaltninger.
For at undgå sammenstød med modtagersamfundet må vi, som det blev erkendt på det fjerde Euro-Middelhavsforum i Bari den 17. og 18. juni, ikke glemme fænomenets to sider, det vil sige behovet for også at arbejde for at sikre, at indvandrerne respekterer principperne og værdierne i det samfund, der modtager dem.
Endelig er der samarbejdet med oprindelses- og transitlandene i en associerings- og samarbejdsånd, som det blev aftalt på det allerede nævnte forum, med henblik på kontrol af migrationsstrømmene, bekæmpelse af den ulovlige indvandring, vedtagelse af nationale tilbagetagelsesaftaler og en integreret forvaltning af EU's grænser. Det er en mission, der for at lykkes skal gennemføres i tæt samarbejde med de lande, der grænser op til EU.
Jeg går nu over til asylområdet, hr. formand, og vil i den forbindelse gerne minde om betydningen af og respekten for Genève-konventionen, der som et supplement regulerer andre nødvendige former for international beskyttelse på de områder, der er indeholdt heri. Jeg beklager dog atter at måtte rejse et kritikpunkt, som jeg gjorde, da vi diskuterede direktivet om betingelserne for modtagelse og asyl, som jeg var ordfører for, for i praksis foregår forhandlingerne om de forskellige aspekter af asylpolitikken stadig på en forvirret og uordnet måde. På spansk findes der et ordsprog, der siger "at man ikke skal slå større brød op, end man kan bage". Jeg har på fornemmelsen, at det er den aktuelle situation på asylområdet. Det er så meget desto mere inkongruent at diskutere forslag, der i deres bestemmelser afhænger af begreber, der reguleres af andre, og som burde have været forhandlet færdigt først, men hvor der til gengæld ikke sker fremskridt.
Jeg opfordrer derfor til, at den europæiske proces bliver rationaliseret, og vi ikke fortaber os i en ond cirkel, der i høj grad er under påvirkning af nationale interesser.
Endelig, og hermed slutter jeg, hr. formand, men derfor er det ikke mindre vigtigt, tillader jeg mig at gøre Kommissionen og Rådet opmærksom på den kendsgerning, at når Nice-traktaten træder i kraft den 1. februar næste år, vil Parlamentets og Rådets fælles beslutningsprocedure og kvalificeret flertal skulle anvendes på så følsomme områder som f.eks. de minimumsstandarder, der regulerer de forskellige aspekter af procedurerne, kravene og betingelserne for at få asylstatus.

Swiebel (PSE).
Som mange allerede har sagt, udvikler den fælles asyl- og indvandringspolitik sig på en meget uafbalanceret måde. Hvad angår tvangsforanstaltninger inklusive bekæmpelse af illegal indvandring, har Rådet endnu en gang gjort en ihærdig indsats i år. Der er imidlertid ikke p.t. noget tegn på en egentlig fælles asyl- og indvandringspolitik, og det er ikke Kommissionens skyld - nej, det er Rådets skyld. Rådet har satset på en yderst unilateral løsning. Det har sat kontrollen med vores ydre grænser og sanktioner imod at tilbyde hjælp til illegal indtrængen og ophold helt på toppen af dagsordenen. Udvisnings- og tilbagesendelsespolitikken er nu blevet tilføjet til listen som en prioritet. I den forbindelse taler vi i dag om tilbagetagelsesaftalen med tredjelande, i dette tilfælde Hongkong. Parlamentet blev mere eller mindre efterladt på sidelinjen under forhandlingerne af denne aftale og har ikke været i stand til at handle i overensstemmelse med sin tildelte rolle. Det skulle ikke have haft lov til at ske, især fordi denne aftale bliver model for fremtidige aftaler af en lignende slags. Jeg har noteret mig hr. Vitorinos løfte om, at det ikke vil ske igen, og det har jeg tænkt mig at minde ham om. Derudover kan min gruppe godt leve med Hongkong-aftalens indhold, men vi støtter hr. Watsons kritiske syn på den. Som en fortsættelse af disse spørgsmål vil jeg gerne komme med følgende tre kommentarer.
For det første vil jeg gerne vide, i hvilket omfang udvisningsforanstaltningerne allerede generelt er gjort gældende, og hvordan forhindrer vi folk fra tredjelande, som er blevet udvist, i at komme direkte tilbage til de EU-lande, de kom fra? Eller er vores tilbagesendelsespolitik først og fremmest en virtuel politik beregnet til hjemmemarkedet, og skal den blot sløre det faktum, at vi mangler politisk mod til at gribe fat om de egentlige problemer?
Og er det for det andet ikke meningen, at tvungen hjemsendelse skal være endestykket på vores tilbagesendelsespolitik, en sidste udvej, og hvilke værktøjer skal EU faktisk anvende for at fremme frivillig tilbagesendelse med henblik på at undgå tvangstilbagesendelse?
Mit sidste spørgsmål er følgende. Kollektiv udvisning er forbudt, også i den europæiske menneskerettighedskonvention, men hvordan skal EU-medlemsstater sikre, at beslutninger om udvisning af individuelle illegale indvandrere fra tredjelande kontrolleres individuelt, og hvordan hindrer vi derefter, at princippet om non refoulement bliver overtrådt?

Schmidt, Olle (ELDR).
Hr. formand, i dag har Danmark og Bertel Haarder fået deres velfortjente ros. Jeg vil gerne stemme i. Jeg er dog mindre fornøjet med EU's asyl- og indvandringspolitik. Forslagene handler oftest om kontrol og undertrykkelse. Man mister let helhedsperspektivet. Men hvad er det, der kræves? Jo, at fattigdommen i verden bekæmpes, og at vi får mere bistand, mere handel og mere demokrati. Det må hr. Haarder vel kende til. Vi har brug for en human asylpolitik, som bygger på respekt og menneskeværd. Alle mennesker har ret til at søge et fristed i EU. Ikke alle vil have tilstrækkelige beskyttelsesgrunde til at få lov at blive, men alle skal have retssikkerhed og anstændige vilkår samt bl.a. adgang til arbejdsmarkedet. At EU åbner døren for arbejdskraftindvandring skulle lette trykket på asylpolitikken og samtidig give os en mulighed for at klare de voksende befolkningsproblemer.
Det danske eksempel viser, at EU har brug for en fælles asylpolitik. Når Danmark strammer op, kommer flygtningene til Sverige. Et humant EU må kunne gøre det bedre. Dette kræver fælles beslutningstagning her i huset, hvilket hr. Haarder kender bedre til end nogen anden.
Coelho (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil gerne begynde som baronesse Ludford, når hun sagde, at asyl- og indvandringspolitikken har lidt af mangel på rytme, mangel på fart og mangel på balance. Jeg er også enig i det, som fru Terrón i Cusi anførte, da hun sagde, at der er behov for en global tilgang til dette område. En global tilgang betyder, at vi må rette fokus mod begge sider af asyl- og indvandringsproblematikken, såvel årsagerne bag som den måde, hvorpå vi skal bekæmpe misbrug. Og her vil jeg gerne sige, at jeg ikke er enig med dem, der er imod repressive foranstaltninger, fordi de ikke skulle være nødvendige. De er - desværre - nødvendige. Bekæmpelse af ulovlig indvandring må være en prioritet for EU, fordi ulovlig indvandring er den største trussel mod den menneskelige værdighed, for det er ulovlig indvandring, der giver anledning til kriminelle netværks og menneskesmugleres virksomhed, og det er ulovlig indvandring og den manglende evne til at regulere indvandringen, der afstedkommer reaktioner i form af fremmedhad, racisme og intolerance.
Sandsynligvis ville det letteste være at gøre alt det ulovlige lovligt, men det kan ikke lade sig gøre. Ikke alle, der vil ind i EU, kan få lov til det. Derfor må vi, som hr. Watson sagde, have en tilbagesendelsespolitik, der gør vores indvandringspolitik troværdig. Og dette er afgørende. Det er afgørende at gennemføre det uden komplekser af ideologisk eller anden karakter. Altså mangel på fart og mangel på balance. Hvad angår manglen på fart, stoler jeg på kommissær Vitorinos energi. Hvad angår manglen på balance, tror jeg, at Europa-Parlamentet må genoverveje nogle af sine holdninger. Hvad angår kommissær António Vitorinos visdom, vil jeg gerne fremhæve en ting, som han sagde, og som jeg finder meget vigtig, nemlig at vi på dette område må have en de små skridts politik. Små, men sikre skridt.
Sauquillo Pérez del Arco (PSE).
Hr. formand, Kommissionens vilje til som svar på Det Europæiske Råd at fastsætte retningslinjer for en global og integreret indvandringspolitik er meget prisværdig, men det politimæssige og indenrigsministerielle perspektiv, som fremgår af meddelelsen, er i klar modstrid med den vision, som Europa-Parlamentet har om de forbindelser, som EU bør have med udviklingslandene, hvis indvandrere forresten - og ifølge Kommissionen selv - ikke udgør et kvantitativt problem. Som påpeget af Kommissionen arbejder og bor mere end 90 % af verdens indvandrere uden for EU, tæt på deres oprindelseslande.
Vi har allerede tidligere på baggrund af Det Europæiske Råd i Sevilla advaret om faren ved at gøre udviklingssamarbejde betinget af, at myndighederne i de lande, hvorfra indvandringen udgår, skal medvirke til at fjerne den.
Udviklingssamarbejde er ikke et instrument, der skal anvendes til at løse interne problemer for bistandsgiverne, men et redskab til at bekæmpe fattigdommen. Migration, uanset om den er lovlig eller ej, skyldes fattigdom, politisk undertrykkelse og væbnede konflikter. Det er de årsager, der skal bekæmpes ved hjælp af udviklingssamarbejde i stedet for at bruge det til at undertrykke dens virkninger.
Kommissionens vilje til at integrere den europæiske indvandringspolitik er en fantastisk lejlighed til - i stedet for at bruge udviklingsmidler til overvågning af grænser og tvungen tilbagesendelse af indvandrere - at anvende dem til en mere konstruktiv aktivitet, der er i overensstemmelse med de principper om bekæmpelse af fattigdommen, der gælder for den europæiske samarbejdspolitik. Det drejer sig om fælles udvikling eller med andre ord om at bidrage til udviklingen i de områder, indvandrerne stammer fra, så de kan vende tilbage med forhåbninger til fremtiden. Hvis den gjorde det, ville Kommissionen være troværdig, for den erklærer i den meddelelse, vi forhandler i dag, at den er bevidst om, at EU's forbindelser med udviklingslandene bør baseres på solidaritet.
Allerede Cotonou-konventionens artikel 13 om tilbagetagelse af indvandrere gav anledning til problemer og protester. Vi siger derfor ja til tilbagetagelse, der er forhandlet inden for rammerne af de globale udviklingsprogrammer. Men nej til tvungne tilbagesendelser, og endnu mindre når det er udviklingsfondene, der betaler. Vi vil være på vagt for at undgå, at de udviklingsprioriteter, som Europa-Parlamentet har fastsat, bliver ændret ved hjælp af omfordeling af de knappe ressourcer, der findes i udgiftsområde 4, ikke mindst når Kommissionens rapport giver udtryk for bekymring over manglen på penge, der kunne løse dette problem.

Sbarbati (ELDR).
Hr. formand, asylpolitikken er så afgjort en politik, der er rig på suggestioner, som enten giver anledning til frygt eller til overdreven liberalisme og tolerance. Her var man selvfølgelig inde på - og det er jeg enig i - at det tværtimod er nødvendigt med rationalitet, forsigtighed og ikke mindst en udbredt evne til at forstå problemernes kompleksitet. Derfor vil jeg gerne spørge kommissæren, om og hvordan man tager højde for ikke mindst de mindreåriges stilling, når det gælder asylret og indvandringsspørgsmål, samt om og hvordan man tager højde for et meget stort problem, der hedder "eurokrati", hr. kommissær, nemlig at ventetiden - både for afslag og for accept af visse ansøgninger i forbindelse med nogle komplekse og stadig meget lange procedurer - er alt for lang og bestemt ikke er i tråd med det, vi kalder menneskerettighederne.
Endelig er der et vigtigt spørgsmål. De talte om en harmonisering af asylretten og således om nødvendigheden af et sikkert retsgrundlag - og jeg vil endda sige forfatningsgrundlag - for alle de europæiske lande, eftersom det er vores renommé, der står på spil i den forbindelse. Det er jeg enig i, og det håber jeg, at De vil arbejde på.

Lang (NI).
Hr. formand, Parlamentet synes i dag at blive klar over de problemer, der er forbundet med den massive og illegale indvandring, som Europa har været udsat for i de sidste 30 år. Det er på tide at gøre sig klart, at det fredhellige laissez faire- og laissez aller-princip er katastrofalt for Europa. De skiftende europæiske regeringer har været ude af stand til at forvalte de uafbrudte strømme af indvandrere, og det er ikke mediespillet omkring den seneste fransk-britiske aftale om Sangatte, der kommer til at ændre på tingene. Sangatte-lejren har lukket dørene, sådan er det. Storbritannien har accepteret at tage imod 1.000 illegale indvandrere, og hvad vil der så ske? Men hvad gør man for alle andre, for dem, der ikke fik et Røde Kors-badge, og for de hundreder af illegale indvandrere, som hver dag kommer illegalt til landet? At lukke Sangatte-lejren uden at lukke grænserne er naturligvis inkonsekvent, absurd og ineffektivt. Det haster endnu en gang med som en første foranstaltning til sikring og forebyggelse at genoprette kontrollen ved alle vores nationale grænser og ophæve den uansvarlige og forældede Schengen-konvention.
Oreja Arburúa (PPE-DE).
Hr. formand, på Det Europæiske Råd i Sevilla blev der konkretiseret tre grundlæggende aspekter for EU's indvandringspolitik. For det første at det er nødvendigt at styre migrationsstrømme i samarbejde med oprindelseslandene, for det andet at der skal tages højde for integration af de lovlige indvandrere, og endelig at forhandlingerne om tilbagetagelsesaftaler skal fremmes på europæisk plan.
I forbindelse med det første punkt bør initiativer som direktivforslaget om borgernes frie bevægelighed, familiesammenføring eller om indvandrere eller tredjelandestatsborgeres adgang til arbejde vedtages af Europa-Parlamentet hurtigst muligt og med den størst mulige konsensus for at vise, at vi går ind for en fælles indvandringspolitik.
Med hensyn til det andet punkt afhænger indvandringspolitikkens succes uden tvivl af de ledsagende integrationsforanstaltninger. Modtagelse og integration bør derfor anses for en væsentlig del af den generelle indvandringspolitik, og det indebærer en fælles aktion, ikke kun fra EU, men også fra de nationale og regionale regeringer, det civile samfund og indvandrerne selv.
Vi skal udnytte den generelt positive indvirkning, som de lovlige indvandrere har på vores økonomier, og sikre en passende balance mellem tredjelandsstatsborgernes rettigheder og modtagersamfundenes rettigheder.
Jeg støtter med tilfredshed det danske formandskabs foranstaltninger om tilbagetagelsesaftalerne. Jeg minder om, at det blev sagt i en af konventets arbejdsgrupper, at forhandlingen af tilbagetagelsesaftaler med tredjelande er mest effektiv, når den foregår på europæisk niveau.
Et andet vigtigt punkt er at skabe et integreret system til forvaltning af de ydre grænser. I denne henseende roser jeg ligeledes det danske formandskab, der har ønsket at fremme en hurtig og sikker informationsudveksling mellem medlemsstaterne med det formål at styrke samarbejdet om grænsekontrollen. I denne forbindelse vil jeg gerne nævne den betænkning, der sidste uge blev vedtaget i Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender på området.
Jeg vil afslutte med et citat af hr. Vitorino, som jeg ofte har brugt, nemlig at "indvandring hverken er et problem eller en løsning, men et fænomen med et klart menneskeligt, socialt, økonomisk og politisk aspekt".
Hazan (PSE).
Hr. formand, der er allerede sagt mangt og meget, men jeg vil også gerne her beklage Europas splittelse over for dette særdeles følsomme spørgsmål om harmonisering af asyl- og indvandringspolitikkerne, som alt for ofte fortrænges af spørgsmålet om bekæmpelse af den illegale indvandring.
Hjælper det i lyset af regeringernes svigtende hukommelser at gøre opmærksom på traktatens artikel 63, der fastlægger den proces, der skal føre til harmonisering af spørgsmål i forbindelse med asyl- og indvandringsretten og gøre dem til fællesskabsanliggende? Jeg vil for mit eget vedkommende udtrykke min fortvivlelse over de fromme ønsker, vi hører i hver eneste udtalelse fra Rådets repræsentanter på området, selv om der tilsyneladende i virkeligheden ikke er en eneste stat i Unionen, der faktisk vil dele et af prærogativerne for den nationale suverænitet, nemlig modtagelsen af udlændinge på sit territorium, med sine naboer.
Indtil i dag har de foreslåede foranstaltninger overvejende fokuseret på spørgsmålet om illegal indvandring. Med hensyn til spørgsmålet om oprettelse af legale veje til indvandring er der på den ene side uenighed med Europa-Parlamentet og på den anden side ikke nogen aftale mellem De 15's regeringer. Og alligevel lagde Kommissionen sig efter topmødet i Tampere i oktober 1999 i selen med en positiv indstilling. Vi mener ikke, man kan tale om bekæmpelse af den illegale indvandring uden at have en fælles overvejelse af de legale veje til indvandring og udlændingenes integrationsbetingelser. Jeg vil gerne gentage, at vi har brug for et samlet tiltag. Det er vigtigt. Og vi vil ikke vide af noget fort Europa.
Til slut vil jeg gerne sige, at den manglende politiske vilje i EU-landene får os til at gentage, at vi stadig er alt for langt fra det europæiske område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, som trods alt var et af Amsterdam-traktatens grundlæggende resultater.
Berthu (NI).
Hr. formand, eftersom jeg kun har ét minuts taletid, vil jeg gå direkte til et emne, der ligger mig meget på sinde, nemlig den tilbagetagelsesaftale, som Kommissionen har indgået med regeringen i Det Særlige Administrative Område Hongkong, som i dag er en integreret del af Kina.
Vi burde a priori glæde os over indgåelsen af den første bilaterale aftale, der gør det muligt at hjemsende illegale indvandrere, tre år efter den indledende begæring fra Det Europæiske Råd i Tampere. Men i virkeligheden er vi, når vi læser begrundelserne for aftalen, forbløffede over at opdage, at ministrene for retlige og indre anliggender sideløbende med deres underskrift og tilsyneladende som en modydelse har fritaget indehaverne af Hongkong-pas for visumforpligtelsen. De to sideløbende beslutninger forekommer os fuldkommen disproportionerede. Hvor mange kinesiske statsborgere kan komme ind hos os takket være visafritagelsen for at tage illegalt ophold i EU, og hvor mange skal sendes tilbage til Hongkong - på vores regning, i øvrigt - takket være tilbagetagelsesaftalen? Den internationale aftale forekommer os derfor yderst ugunstig. Hvordan har man kunnet aftale sådanne privilegier? Det kunne vi godt tænke os at vide. Det er under alle omstændigheder forkasteligt.
Ceyhun (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet og hr. kommissær, er det ikke absurd, at der findes et Råd, der udpeger en Kommission og pålægger den at udarbejde en fælles asyl- og indvandringspolitik, og at samme Råd foretager sig alt muligt for at forhindre forslagene fra denne Kommission? Det er for øjeblikket det, vi har med at gøre til daglig i EU på dette område.
Jeg tror, at mine tyske kolleger, der ikke er til stede i dag og slet ikke deltager i denne forhandling, har en god grund til det. Jeg går ud fra, at de i dag fejrer, at Tyskland fra i dag ikke har nogen moderne indvandringslovgivning, fordi de nemlig med held har forhindret, at der bliver skabt en sådan moderne lovgivning.
Det er efter min mening det, de kristelige demokrater i sidste ende må spørge sig selv om, nemlig hvad det i det hele taget er, de gør. Hvis de ville handle ansvarligt, skulle de langt om længe sammen med os sørge for en fælles asyl- og indvandringspolitik. Men det er overhovedet ikke det, det handler om. Det kristeligt-demokratiske flertal i EU har kun ét mål, nemlig at forhindre integration og en fornuftig indvandringspolitik. Det beklager jeg meget!
Paciotti (PSE).
Hr. formand, jeg er helt enig i hr. Watsons glimrende betænkning og navnlig i teksten til den forespørgsel, hvor Europa-Parlamentet anmoder Rådet og Kommissionen om at tage de grundlæggende menneskerettigheder alvorligt, som EU altid proklamerer. Vi tror på, at det er muligt at respektere menneskerettighederne og samtidig føre en seriøs politik til bekæmpelse af illegal indvandring. Men det er nødvendigt, at vi får nogle hensigtsmæssige instrumenter og kontrolmetoder, for ellers vil et blindt og bureaukratisk system med afvisning og tvungen hjemsendelse være årsag til tragedier, sådan som det var tilfældet i Italien for nylig. I Milano blev en flygtningefamilie fra Syrien, som var på gennemrejse fra Amman til Casablanca, tvangshjemsendt til Syrien, hvor familiefaderen straks blev arresteret og nu risikerer at blive udsat for tortur og måske endda at blive dødsdømt. Vi beder Dem om at sørge for, at sådanne tragedier forhindres, så ingen kan sige - sådan som der står i mindretalsudtalelsen - at EU's hjemsendelsespolitik er skyld i menneskers død. Jeg anmoder Kommissionen og Rådet om at gøre en indsats for at afhjælpe konsekvenserne af den tragiske handling, der fandt sted i mit land, og som risikerer at føre til et menneskes død i et andet land.

Karamanou (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, ved indgangen til 2003 påtager det græske formandskab sig at føre de ting, der blev besluttet i Amsterdam, i Tampere og i Sevilla, ud i livet. Grækenlands lange kystlinje udgør EU's ydre grænse til de asiatiske lande, hvorfra indvandrerstrømmen til Europa vokser, og derfor er det af afgørende betydning, at det græske formandskab finder frem til en politisk ramme, som fordeler forpligtelserne og ansvaret på en retfærdig måde mellem EU's medlemsstater.
Jeg vil naturligvis gerne understrege - som andre medlemmer også har gjort - at indvandringspolitik ikke kun betyder bevogtning af grænserne. Det betyder ikke kun repressive foranstaltninger, hjemsendelse og tilbagetagelse. Det betyder også anerkendelse af menneskerettighederne, af indvandrernes grundlæggende arbejdsrelaterede og politiske rettigheder, anerkendelse af deres indsats og deres bidrag til Europas udvikling. Det betyder fuld anerkendelse af de personers rettigheder, der har opholdt sig i EU i fem år, sådan som Parlamentet flere gange har foreslået. Det betyder ligeledes anerkendelse af, at kvinder, som forlader deres land på grund af en religiøs fundamentalistisk trussel eller på grund af umenneskelige traditioner og praksis, som er i strid med den moderne opfattelse af respekt for menneskerettighederne, har ret til at ansøge om og få asyl.

Haarder
. Hr. formand, jeg vil begynde med fru Hazan, som beklager, at der er uenighed om asylpolitikken, og at det derfor ikke rigtigt bliver til noget. Jeg forstod ikke helt den bemærkning, for jeg kunne jo meddele, at vi netop er blevet enige om grundpillerne til en fælles asylpolitik. Vi er blevet enige om flygtningedefinitionen, om hvad man skal forstå ved subsidiær beskyttelse og om direktivet om modtageforhold, og det hele bekræftes efter alt at dømme i morgen på et rådsmøde. Dertil kommer, at vi også er blevet enige om at omsætte Dublin-konventionen til et Dublin-direktiv. Enigheden går ud på, at det første modtageland har ansvaret det første år, og derefter er det det land, hvor vedkommende har været i fem måneder, og hvis vedkommende ikke har været i noget land i fem måneder, er det det land, hvor asylansøgningen indgives. Det lyder måske meget enkelt, men interessemodsætningerne er så enorme imellem de forskellige lande, alt efter hvor de er placeret i Europa, at det har været umådeligt svært at nå til enighed. Jeg synes, det er yderst tilfredsstillende, at vi nu har enighed om disse grundpiller til en fælles asylpolitik.
Hr. Vitorino og jeg mødtes første gang i Udvalget om Indre Anliggender. Han var formand, og jeg var medlem. Det første vi talte om, var disse ting, som vi ønskede skulle føre til en fælles politik, og vi talte meget om Eurodac. Hvornår bliver det til noget, spurgte vi kommissæren. Nu kan vi svare: det bliver til noget den 15. januar, det vil sige i næste måned. Så jeg synes, vi er nået et godt stykke. Tak, fordi jeg her fik anledning til at gentage det.
Fru Sbarbati har ret i, at man skal gøre noget særligt for mindreårige asylsøgere, og jeg kan blot oplyse, at jeg i mit hjemlige parlament har et lovforslag liggende, som sikrer, at der er en voksen, at der er en advokat, når der skal være det, og at sagerne går ekstra hurtigt, når det drejer sig om mindreårige. Lignende bestræbelser er i gang i andre lande.
Henvendt til fru Ludford vil jeg sige, at når det ikke er blevet til så meget med en fælles indvandringspolitik, hænger det jo sammen med spørgsmålet om, hvor mange arbejdstilladelser, der skal udstedes. De fleste regeringer fastholder, at det skal være en national afgørelse. Derfor har det også været svært at finde fælles regler om ret til frie bevægelser imellem landene. Det er meget naturligt, at det ligger tungt med at finde enighed på det punkt, også fordi visse lande har meget høj beskæftigelse, mens andre lande har meget lav beskæftigelse. Vi skal nok komme et stykke ad vejen, men det er som sagt ikke så let.
Dernæst vil jeg sige til fru Swiebel, at det netop ligger i den fælles asylpolitik, vi nu er blevet enige om, at vi sikrer, at konventionerne bliver overholdt i alle tilfælde. Med hensyn til fru Swiebels bekymringer over tvungne tilbagesendelser tror jeg, at alle regeringer gør alt for, at de, der får afslag på asyl, bliver sendt tilbage frivilligt, ligeledes illegale indvandrere, hvis regeringerne ønsker dem sendt tilbage. Men man kan ikke udelukke tvangsmæssig hjemsendelse, hvis man udelukker det, kan man ligeså godt pakke sammen og glemme alt om en asylpolitik, inklusive en fælles asylpolitik.
Vedrørende det fru Ludford sagde om kvinder, der bliver sendt hjem til Afghanistan, er det naturligvis sådan - og sådan skal det være - at ingen må sendes tilbage til forfølgelse, tortur eller nedværdigende behandling. Jeg kan til beroligelse oplyse, at de afghanere, som befinder sig i de fleste lande - det gælder i hvert fald i mit land - er unge mænd fra Kabul-området. Heller ikke de bliver sendt hjem i øjeblikket; men det siger sig selv, at når det bliver muligt til foråret, så er det rimeligt, når der er givet afslag på asyl, at man må sørge for, at de pågældende på en eller anden måde kommer tilbage. Jeg synes, det er flot, at hr. Vitorino nu har skabt enighed i Rådet om ikke blot en generel tilbagesendelsespolitik, men også om en særlig tilbagesendelsesindsats, når det gælder Afghanistan. For den del af sagen skal med.
Til sidst vil jeg til hr. Olle Schmidt sige, at jeg takker for hans interesse for dansk lovgivning. Den opfylder på forhånd alle de fælles minimumsregler, som vi her taler om, tilmed overopfylder dem. Så tak for omsorgen.

Vitorino
Hr. formand, jeg vil først og fremmest understrege, at muligheden for på kort sigt at opnå godkendelse af den første fase af lovgivningen på asylområdet efter min mening takket være det danske og det græske formandskabs indsats er inden for rækkevidde.
Godkendelsen af denne lovgivning er meget vigtig, for den åbner døren for en fuld gennemførelse af Nice-traktaten, der forudser udviklingen af den anden fase af kvalificerede flertalsafgørelser. Jeg forstår, at det kan være vanskeligt, og at man indimellem tøver, men for mig er det meget vigtigt at kunne sige, at vi har afsluttet den første fase af lovgivningen på asylområdet inden for de frister, der er fastlagt i Amsterdam-traktaten, for at kunne åbne for en fuld gennemførelse af Nice-traktaten inklusive opbygningen ved kvalificeret flertal af et fælles europæisk asylsystem.
Hvad angår modsigelsen mellem de repressive og de proaktive politikker, mener jeg, at Kommissionen har forsøgt at stille en række forslag, der fordeler sig på de to fløje.
Med hensyn til f.eks. hjemsendelsespolitikken har vi nogle finansielle redskaber til frivillig hjemsendelse, f.eks. den europæiske flygtningefond. Vi har også netop stillet et forslag til anvendelse af post B7-667. I den anledning vil vi stille et forslag til retsgrundlag, som forudser muligheden af at anvende de finansielle ressourcer til støtte for gennemførelsen af tilbagetagelsesaftalerne inklusive tvungen hjemsendelse.
Vi må indrømme, at en politik til forvaltning af flygtningestrømmene ikke pr. definition kan udelukke eksistensen af finansielle redskaber til tvungen hjemsendelse. Netop derfor vil vi vedtage fælles standarder for tvungen hjemsendelse, og vi vil under udviklingen af politikken for tvungen hjemsendelse sikre overholdelsen af visse standarder for de grundlæggende rettigheder. I den forbindelse vil jeg svare fru Boumediene-Thiery, at Kommissionen ikke har noget eksekutivt ansvar for hjemsendelse. Det er meningen, at alle medlemsstater, når de gennemfører hjemsendelsesbeslutningerne, skal overholde de internationale bestemmelser, der henhører under grundlæggende rettigheder inklusive non refoulement-klausulen. Der findes desuden bestemmelser om retsbeskyttelse i tilfælde af, at en medlemsstat overtræder reglen om non refoulement. Ingen tilbagetagelsesaftaler må afvige fra Genève-konventionen og princippet om non refoulement.
Jeg deler i øvrigt hr. Watsons synspunkt, når han siger, at vi skal sørge for at understrege dimensionen grundlæggende rettigheder i tilbagetagelsesaftalerne. Derfor - og hvis De har lejlighed til det, kan De selv verificere det - har Kommissionen styrket ikke-tildelingsklausulen i de nye forhandlingsmandater for tilbagetagelsesaftalerne med Albanien, Algeriet, Tyrkiet og Folkerepublikken Kina.
Hvad angår forholdet mellem udviklings- og indvandringspolitikken, så lad os sige det klart og direkte: Det er sandt, at udviklingspolitikken behandler de dybereliggende årsager til indvandringen, men udviklingspolitikken kan kun tilbyde langsigtede ændringer i den forbindelse. Vi kan umuligt forvente øjeblikkelige virkninger af en bæredygtig udviklingspolitik, sådan som vi anvender den i vores forhold til tredjelandene. Derfor skal vi ikke ignorere behovet for at træffe kortsigtede foranstaltninger f.eks. om forvaltning af flygtningestrømmene af kvalificeret arbejdskraft, flygtningestrømme, der er en sand svøbe for tredjeverdenslandene, som således berøves de menneskelige ressourcer, der er nødvendige for deres udvikling. Det er hele denne komplekse baggrund, som vi forsøger at opstille i meddelelsen om indvandring og udvikling. Jeg håber, at vi får lejlighed til at drøfte emnet her i Europa-Parlamentet i plenarforsamlingen.
Endelig deler jeg fuldt ud det synspunkt, at vi skal sørge for en særlig beskyttelse af mindreårige. Jeg henleder i øvrigt Deres opmærksomhed på, at vi i alle vores forslag på asyl- og indvandringsområdet har indført særbestemmelser om beskyttelse af mindreårige og også af kvinder.
Til slut håber jeg, at vi under det græske formandskab får lejlighed til at forhandle om en meddelelse fra Kommissionen, som er under forberedelse i samarbejde med fru Diamantopoulou. Den drejer sig om forbindelsen mellem politikken for forvaltning af indvandringen og socialpolitikken generelt, og i særdeleshed den europæiske beskæftigelsespolitik. Det bliver et godt tidspunkt til at klarlægge den tætte forbindelse mellem forvaltningen af flygtningestrømmene og beskæftigelsespolitikken på europæisk niveau, som hr. Watson så udmærket understregede.
Formanden.
Mange tak, hr. Vitorino.
Jeg giver ordet til hr. Berthu, der har en bemærkning til forretningsordenen.

Berthu (NI).
Hr. formand, jeg stillede et præcist spørgsmål til Rådet og Kommissionen. Jeg har ikke fået svar på mit spørgsmål. Spørgsmålet var: Hvordan har man på samme tid kunnet underskrive på den ene side en visumfritagelse for Hongkong-statsborgere og på den anden side en tilbagetagelsesaftale, vel vidende, er jeg bange for, at visumfritagelsen bringer os langt flere illegale indvandrere end tilbagetagelsesaftalen nogensinde kan få bragt tilbage til deres hjemland? Kan jeg få et præcist svar på mit spørgsmål?
Formanden.
Undtagelsesvis vil vi give hr. Vitorino ordet endnu en gang. Jeg beder Dem om at fatte Dem i korthed.

Vitorino
Meget kort, hr. Berthu, blev de to ting ikke underskrevet samtidig overhovedet. Beslutningen om visumlisten blev truffet for to år siden. Beslutningen om tilbagetagelsesaftalen er netop blevet underskrevet i dag.
Endvidere angiver statistikkerne, at antallet af illegale indvandrere fra Hongkong virkelig er minimalt i alle medlemsstater.
Formanden.
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er spørgetid til Rådet (B5-0510/2002). 
Jeg har tre påmindelser: For det første at tiden er blevet skåret ned til en time. For det andet at vi er 25 minutter forsinket, og for det tredje at repræsentanten for Rådet er nødt til at forlade salen kl. 19.10. Det er vores sluttidspunkt.
Alle de spørgsmål, der ikke bliver tid til at besvare, vil i henhold til forretningsordenen blive besvaret skriftligt.

Som De nok forstår, ligger det uden for mine muligheder at løse problemet anderledes. Vi indleder derfor spørgetiden for ikke at spilde mere tid.
Formanden.
Spørgsmål nr. 1 af Josu Ortuondo Larrea (H-0724/02):

Om: Chartret om grundlæggende rettigheder - Skiltning på banegården i Bayonne (Baskerlandet - Frankrig)
I EU's charter om grundlæggende rettigheder - højtideligt proklameret i Nice i december 2000 - hedder det i artikel 22, at "Unionen respekterer den kulturelle, religiøse og sproglige mangfoldighed" og i artikel 21, stk. 1, bl.a. at "Enhver forskelsbehandling på grund af .... sprog ...., tilhørsforhold til et nationalt mindretal .... er forbudt."
I går, den 14. oktober 2002, tilbageholdt de franske myndigheder imidlertid flere personer i Bayonne i den nordlige del af Baskerlandet, fordi de havde opsat et skilt, som på det baskiske sprog "euskera" viste vejen til banegården. På skiltet stod der BAIONAKO GELTOKIA, som blot betyder Bayonnes banegård.
Mener Rådet ikke, at de franske myndigheders handling strider mod chartret om grundlæggende rettigheder, idet der her er tale om undertrykkelse af et sprog og dette endog et sted, hvor det pågældende sprog stammer fra og fandtes, allerede inden det franske sprog kom til? Mener det ikke, at det tværtimod burde være de franske myndigheder selv, der sikrede, at al offentlig skiltning var udformet på baskernes modersmål for at forhindre forskelsbehandling på grund af sprog og tilhørsforhold til et nationalt mindretal?

Haarder
. Hr. formand, tak fordi De gør opmærksom på, hvad spørgsmålet handler om, jeg har tit dårlig samvittighed over at besvare spørgsmål, som ingen har hørt. Men som De nævnte, drejer det sig om, at franske myndigheder har fjernet et skilt, som på baskisk viser vej til en banegård. Og spørgsmålet lyder: er det ikke i strid med chartret om grundlæggende rettigheder. Svaret er, at chartret retter sig til EU's myndigheder samt de nationale myndigheder, når de administrerer EU's politik. Og derfor bliver jeg nødt til at svare nej. Hvad man end kan mene om denne sprogstrid, så vil denne sag aldrig nogensinde blive relevant for EU's charter om grundlæggende menneskerettigheder, fordi det retter sig til EU og til medlemsstaterne, når de administrerer EU's politik, og EU har som bekendt ikke nogen politik for banegårdsskiltning.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Den 28. oktober vedtog Den Franske Republiks statsråd en afgørelse om, at integrationen af Diwan-skolerne, hvor der undervises på det bretonske sprog, i det offentlige franske netværk anses for ulovlig, selv om det er et af de oprindelige europæiske sprog i lighed med baskisk, catalansk og alsacisk, som har sin rod her i byen Strasbourg, hvor vi befinder os.
Mener rådsformandskabet ikke, at den franske regering for at overholde chartret om grundlæggende rettigheder, der blev proklameret med pomp og pragt i Nice af formanden, hr. Chirac, og den tidligere formand for Europa-Parlamentet, fru Fontaine, burde sikre offentligheden retmæssig adgang til undervisning i disse andre oprindelige europæiske sprog inden for deres respektive områder?
Hr. formand, dette spørgsmål er faktisk omhandlet i EU's charter om grundlæggende rettigheder, hvori der står, at EU forsvarer den sproglige mangfoldighed og alle de forskellige kulturer. Det er ikke kun et statsligt anliggende, men et mål for EU.

Haarder
. Hr. formand, det var også netop det, jeg ville sige. Jeg har den største sympati for regionale sprog. Jeg tror, de har en fremtid for sig, og jeg tror, man vil blive mere opmærksom på dem, men jeg bliver i denne forbindelse nødt til at sige, at når chartret taler om, at Unionen respekterer den kulturelle, religiøse og sproglige mangfoldighed osv., så handler det altså om Unionens politik og ikke om medlemsstaternes politik.

Formanden.
Spørgsmål nr. 2 af Manuel Medina Ortega (H-0726/02):

Om: Udvisninger fra den nordlige del af Cypern
Hvilke foranstaltninger agter Rådet at træffe, efter at 16 spaniere, heraf 10 journalister og to universitetsprofessorer, er blevet udvist fra den nordlige del af Cypern efter at have haft kontakt med fagforeningsfolk, ikke-statslige organisationer, journalister og tv-stationer?
Kan Rådet i betragtning af det afhængighedsforhold, myndighederne i dette område har til Tyrkiet, oplyse, hvilke konsekvenser en sådan handling vil få for dette lands ansøgning om tiltrædelse af EU?

Haarder
. Rådet bliver spurgt, hvilke foranstaltninger Rådet vil træffe, efter at 16 spaniere er blevet udvist fra den nordlige del af Cypern. Jeg kan svare, at Rådet ikke er orienteret om omtalte hændelse. Rådet, der mødtes den 24. og 25. oktober, så med tilfredshed på de betydelige skridt, som Tyrkiet har taget i retning af at opfylde de politiske kriterier fra København. Og Rådet konstaterede, at landet har gjort fremskridt med hensyn til de økonomiske kriterier, tilpasningen til gældende fællesskabsret. Det Europæiske Råd i København i fredags opfordrede endnu en gang Tyrkiet til energisk at gå videre med sin reformproces og tilskyndede Tyrkiet til at tage yderligere konkrete skridt.
Som led i tiltrædelsespartnerskabet har Tyrkiet forpligtet sig til fuldt ud at støtte FN's generalsekretærs bestræbelser på at finde en løsning på Cypern-problemet. Efter at generalsekretæren havde forelagt sin plan for en løsning, noterede Rådet sig en erklæring fra det danske formandskab, hvori formandskabet bekræftede, at EU er villig til at tilpasse sig betingelserne i en samlet FN-løsning i overensstemmelse med de principper, som EU bygger på. Det blev i fredags bekræftet, at Rådet er villig til at tilpasse tiltrædelsestraktaten til disse betingelser, og Det Europæiske Råd udtrykte tilfredshed med det græsk-cypriotiske og det tyrkisk-cypriotiske tilsagn om at fortsætte forhandlingerne med henblik på inden den 28. februar 2003 at nå frem til en samlet løsning.

Medina Ortega (PSE).
Jeg er enig i de holdninger, rådsformanden har givet udtryk for. Jeg er naturligvis på ingen måde enig i hr. Giscard d'Estaings forslag om at gøre Tyrkiets tiltrædelse afhængig af visse racistiske krav. Men det ligger klart, at vi som parlamentsmedlemmer har pligt til at informere fællesskabsinstitutionerne om de tilfælde, hvor et kandidatland ikke overholder de stillede krav.
Når vi tager i betragtning, at Tyrkiet stadig har lang vej igen, mener rådsformanden så ikke, at den tyrkiske regering bør informeres om disse hændelser, så den forstår, at denne slags foranstaltninger - udvisning af journalister, der gør deres arbejde - er uforenelige med et medlemskab af EU?
Findes der konkret en mekanisme, som Rådet kan benytte for at informere den tyrkiske regering om disse sager, så der ikke opstår lignende hændelser, og i praksis vise den, hvordan de europæiske institutioners demokrati fungerer?

Haarder
. Jeg kan som sagt ikke tage stilling til det konkrete tilfælde, men jeg vil gerne minde om, hvad Günther Verheugen sagde meget stærkt fredag aften kort før midnat på pressekonferencen, og som han har gentaget med endnu stærkere ord i dag i mødesalen, nemlig at Tyrkiet vil blive vurderet efter samme strenge målestok som de 10 nu optagne lande, og at Kommissionen vil udføre sit arbejde nidkært og i detaljer, og at spørgsmål om tortur i fængsler, politiske fanger og teoretisk forekomst af det, som hr. Medina taler om, naturligvis er utænkeligt i et land, som skal starte forhandlinger om optagelse i EU.

Formanden.
Jeg vil gerne sige til Dem, at det tredje spørgsmål, som Fru Ludford har stillet, drejer sig om den forhandling, vi har haft i dag, men en del af spørgsmålet drejer sig om direktivforslaget om tredjelandsstatsborgeres status som fastboende udlænding.
På denne baggrund vil vi bede rådsformanden om at besvare spørgsmålet. Spørgsmål nr. 3 af Sarah Ludford (H-0728/02):

Om: Integration af statsborgere fra tredjelande
Rådets konklusioner om statsborgere fra tredjelande blev vedtaget efter rådsmødet mellem justits- og indenrigsministrene den 14.-15. oktober. Disse konklusioner indeholder en opfordring til, at statsborgere fra tredjelande aktivt tager del i samfundslivet og det understreges, at integrationsforanstaltninger er en hovedfaktor for udvikling af en fælles EU-immigrations- og asylpolitik.
Hvorfor har Rådet, når det udsender politiske signaler om, at det går ind for sådanne mål, som oprindeligt blev fastlagt på topmødet i Tampere for tre år siden, ikke været i stand til at gøre betydelige fremskridt vedrørende direktivforslaget om tredjelandsstatsborgeres status som fastboende udlænding?
Mener Rådet ikke, at en måde til at fremme og sikre integration består i at tilbyde statsborgere fra tredjelande stabilitet, sikkerhed og de samme rettigheder som EU-statsborgere, sådan som det er fastlagt i dokumentets lovgivningstekst, frem for at gentage generelle erklæringer og kun tilbyde et "netværk" vedrørende den bedste fremgangsmåde?
Får den manglende vedtagelse af juridiske rettigheder ikke støtteerklæringerne til at lyde hule og lidet oprigtige?

Haarder
. Spørgsmålet om tredjelandsstatsborgeres integration er en af prioriteterne i det danske formandskabs arbejdsprogram. Dets betydning og behovet for at fremme og tilskynde til integration blev anerkendt og understreget af Rådet i de konklusioner, der blev vedtaget den 14.-15. oktober.
Som opfølgning på konklusionerne har formandskabet anmodet medlemsstaterne om inden udgangen af dette år at oprette nationale kontaktpunkter for integration, og dette har alle medlemsstaterne accepteret. Ved hjælp af disse kontaktpunkter skal vi udveksle bedste praksis, lære af hinandens successer og fiaskoer. Jeg vil tilføje, at der i juli måned i København blev afholdt en stor integrationskonference, som også var anledning til en sådan udveksling af erfaringer og bedste praksis.
Rådets relevante organer har overvejet forskellige forslag til rådsdirektiver, som Kommissionen har forelagt med henblik på at gennemføre konklusionerne fra Tampere, når det gælder tredjelandsstatsborgeres indrejse og ophold. Disse lovgivningsinstrumenter tager sigte på at skabe en retlig ramme for rettigheder og forpligtelser på fællesskabsplan for tredjelandsstatsborgere, som ønsker at rejse og opholde sig på andre medlemsstaters område. Målet er naturligvis, at de skal have en behandling og vilkår, som så langt hen som muligt svarer til de vilkår, som EU-borgere har, når de rejser fra et land til et andet. Det vil bidrage til integrationen, men som jeg sagde under den debat, vi netop har afsluttet, så er det ikke så let at nå til enighed om disse vilkår. Der er dog ingen tvivl om, hvad målet er.

Ludford (ELDR).
Da jeg stillede dette spørgsmål for to måneder siden, vidste jeg ikke, at der tilfældigvis ville være en debat her til eftermiddag om indvandring og asyl.
Jeg vil gerne takke rådsformanden for hans svar. Jeg undervurderer ikke betydningen af udvekslingen af bedste praksis inden for de nationale integrationspolitikker, og jeg bifalder de foranstaltninger, der er sat i værk i Danmark under hans ledelse. Vi har imidlertid stadig ikke dette direktiv. Hvad er tidsplanen for vedtagelsen af dette direktiv? Det giver de anslåede 20 millioner mennesker, der lovligt opholder sig i EU på lang sigt, de retlige rammer for rettigheder og forpligtelser, som bidrager til at integrere dem. Er det ikke komisk at blive ved med at tilskynde til arbejdskraftens bevægelighed for at fremme den økonomiske vækst, samtidig med at man afholder de 20 millioner mennesker fra at arbejde i en anden medlemsstat? Det er en ret tydelig kategori af mennesker, der er tilbøjelig til at gøre det. Er der en tidsplan, er der fastsat en dato for vedtagelsen af dette direktiv?

Haarder
Hr. formand, jeg er bange for, at der ikke er fastsat en dato. Vi kan sagtens gøre det, hvis vi er indstillet på at acceptere et dårligt direktiv, men ønsker vi et godt direktiv, har vi brug for mere tid.

Formanden.
Spørgsmål nr. 4 af Jonas Sjöstedt (H-0729/02):

Om: Fælles patentsystem
Kommissionens forslag om et fælles patentsystem har været genstand for debat og forhandlinger i både Europa-Parlamentet og mellem medlemsstaternes regeringer. De forhold, som det har vist sig at være vanskeligst at blive enige om, vedrører både, hvilke sprog der skal anvendes i præciseringen af opfindelsestanken, hvordan et retssystem og en fælles retspraksis skal udformes. Parallelt med forhandlingerne gennemføres EPC's såkaldte London-aftale. Den nuværende situation giver anledning til usikkerhed for patentintensive virksomheder med hensyn til, hvad der vil være gældende i fremtiden.
Hvordan er tidsplanen for gennemførelsen af et fælles EF-patent? Hvilke foranstaltninger er blevet truffet, for at der under det nuværende formandskab kan findes en forhandlingsløsning? Hvilke dele af Kommissionens forslag volder flest problemer i forhandlingerne?

Haarder
. Siden Kommissionen fremsatte sit forslag om en forordning om EF-patenter i august 2000, har formandskabet gjort en betydelig indsats for at fremme arbejdet med dette forslag. I de seneste måneder har arbejdet være koncentreret om patentordningens domstolsrelaterede aspekter. Der er taget udgangspunkt i et arbejdsdokument, som Kommissionen har forelagt i august. Efter intensive drøftelser forsøgte formandskabet på samlingen den 14. november at nå til enighed om en række centrale principper for domstolsordningen som led i et samlet kompromis, men det var ikke muligt at opnå tilslutning til alle elementerne. På trods af de manglende fremskridt er bestræbelserne blevet fortsat. På samlingen den 26. november konkluderede formandskabet, at Coreper skulle arbejde videre. Coreper skulle give spørgsmålet om færdigbehandling af en aftale høj prioritet og derved bane vej for en politisk enighed. Men formandskabet konkluderede også, at Rådet vil gøre sit yderste for at nå til en sådan enighed i god tid inden Det Europæiske Råds forårsmøde i 2003. Målet er på baggrund af en samlet politisk enighed at få sagen om EF-patentet færdigbehandlet og vedtaget så hurtigt som muligt. De vigtigste spørgsmål i forhandlingerne er: spørgsmålet om de nationale patentmyndigheders rolle, spørgsmålet om sprog, spørgsmålet om omkostninger - hvem skal betale? - spørgsmålet om fordeling af gebyrer og hele domstolssystemet i den forbindelse. Det lyder måske enkelt, men det er afsindig kompliceret, og når jeg tænker på, hvad der har været af debatter i mit eget hjemlige parlament, så kan jeg levende forestille mig problemet for skiftende formandskaber med at få 15 parlamenter, ja, snart 25 parlamenter til at enes om de samme regler. Men det skal ske. Det er absolut nødvendigt, så jeg vil takke hr. Jonas Sjöstedt for spørgsmålet. Vi skal have denne sag på plads.

Sjöstedt (GUE/NGL).
Jeg takker Ministerrådet for svaret. Jeg takker også for det arbejde, der er udført på dette vigtige område. Mit spørgsmål gælder de ubesvarede spørgsmål, som rådsformanden nævnte. De handler dels om domstolsordningen, dels om en række andre områder, f.eks. hvilket sprog man skal arbejde på. Findes der løsningsforslag eller fremskridt på andre områder, ud over domstolsordningen, som Rådet har arbejdet med, områder, hvor De nu ser, at der er sket fremskridt i forhandlingerne i Ministerrådet?
Haarder
. Jeg tror, man må sige, at det er en helhed, og at enighed på ét punkt også kræver enighed på de andre punkter, tingene hænger jo sammen. Jeg er ikke i stand til at sige, om et af emnerne skulle være vanskeligere end andre, men jeg kan i hvert fald forestille mig, at spørgsmålet om omkostninger er noget, der spiller en rolle.

Formanden.
Da spørgsmålene vedrører samme emne, behandler vi under ét spørgsmål nr. 5 af Camilo Nogueira Román (H-0731/02):

Om: Forslagene fra konventets formand, Valéry Giscard d'Estaing, om en ændring af Den Europæiske Unions navn
Formanden for konventet, Valéry Giscard d'Estaing, har overraskende foreslået, at betegnelsen for Den Europæiske Union, som nu er accepteret af alle, erstattet af f.eks. Det Forenede Europa eller Europas Forenede Stater.
Indgår dette emne blandt de retningslinjer for den institutionelle reform af traktaterne, som der blev opnået enighed om på Det Europæiske Råd i Laeken?
Har Det Europæiske Råd stillet forslag herom til konventets formand?
og  spørgsmål nr. 6 af Hans-Peter Martin (H-0768/02):

Om: Europæisk forfatning
Den 28. oktober 2002 præsenterede Valéry Giscard d'Estaing, formand for EU-konventet, et oplæg til rammerne for en europæisk forfatning, hvori der fastsættes en kongres for Europas folk.
Hvordan forholder det danske rådsformandskab sig dertil?
Kan Rådet følge den argumentation, at en på basis af dette oplæg udstedt forfatning vil reducere Europa-Parlamentets betydning og rolle?
Er det også Rådets opfattelse, at en forfatning på det foreslåede grundlag ville være et klart udtryk for en ny form for regeringssamarbejde?

Haarder
. Rådet følger opmærksomt Konventets arbejde og har naturligvis kendskab til den struktur for en forfatningstraktat, som Valery Giscard d'Estaing fremlagde i oktober. Som bekendt vil det være den kommende regeringskonference, som skal tage endelig stilling til de spørgsmål, der rejses af de to parlamentsmedlemmer. Det er lidt svært for mig her at foruddiskontere, hvad regeringskonferencen vil sige. Jeg tror i øvrigt, at forløbet vil være, at konventet vil komme meget langt med hensyn til at finde en løsning, som alle regeringerne kan acceptere. Den løsning vil så til gengæld være mindre ambitiøs end nogle kunne have ønsket; men til gengæld tror jeg, den vil være holdbar og også kunne bære gennem en regeringskonference.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Hr. formand, først vil jeg gerne sige, at rådsformandens spørgsmål ikke overrasker mig. For mig, såvel som for alle Europa-Parlamentets medlemmer, bliver det udvidede Europa et politisk Europa, med mere demokratiske institutioner og en forfatning, et mere retfærdigt Europa, mere solidarisk indadtil, et Europa til stede i verden, en kraft, et Europa af fred og solidaritet, et Europa, der forbedrer EU ved at bidrage til kontinentets historiske forening, men ikke en union, der er institutionelt forskellig eller ny. Dens navn bør være Den Europæiske Union, et navn, der i øvrigt er aldeles vellydende og velegnet. På denne baggrund spørger jeg derfor, om Valéry Giscard d'Estaings forslag betyder - som formanden implicit lige har accepteret - at EU skal ændres. Er det et ønske om at spille en hovedrolle, forfængelighed? Er det måske en indikation på, at formanden for konventet ønsker at reducere Unionens politiske betydning? Hvad mener formandskabet egentlig om dét, uden omsvøb?

Haarder
. Formandskabet har intet medansvar for de forslag, hr. Giscard d'Estaing stiller. Han stiller dem i sin gode ret, men formandskabet har ingen kommentarer, hverken på egne vegne eller på Rådets vegne. Hvad vi som nation mener i mit land, det vil vi fortælle efter nytår, hvor vi vil spille ud i lighed med så mange andre lande, men jeg vil ikke her i dag på Rådets vegne tage nogen som helst form for stilling til hr. Giscard d'Estaings forslag.

Martin, Hans-Peter (PSE).
Hr. formand, det er jo ikke kun her i Europa-Parlamentet - sådan er den generelle opfattelse - at vi har oplevet et ret aktivt for ikke at sige proaktivt rådsformandskab. Derfor er vi så meget desto mere overraskede, når der her i slutningen af formandskabet gives så generelle, diplomatiske svar på fremtidsorienterede spørgsmål, at det nærmest minder om et formandskab, der ligeledes kom fra det nordlige Europa, og som helt generelt blev vurderet som alt for diplomatisk og generelt her i Europa-Parlamentet. Som parlamentsmedlem tillader jeg mig at opfordre Rådet til at komme med et entydigt udsagn om, hvordan det danske rådsformandskab vurderer folkekongressen, og om denne ikke, når det kommer til stykket, er udtryk for en ny intergovernmentalism. Hr. Haarder var jo også selv parlamentariker og kan helt sikkert forstå, i hvor høj grad det ville begrænse Parlamentets rolle!
Haarder
. Hr. Hans Peter Martin, jeg svarer blot på Deres spørgsmål. Kan Rådet følge den argumentation osv.? Er det Rådets opfattelse? Rådet har ingen opfattelse, og det skal det heller ikke have, for vi har overladt til Konventet at forberede alle disse ting. Så skal jeg jo ikke på Rådets vegne stå og sætte plus eller minus ved de forslag, der opstår i Konventet. Jeg er sikker på, at mange her i salen, inklusive hr. Andrew Duff, ville eksplodere af raseri, hvis jeg gjorde det. Det vil jeg forskåne ham for.

Formanden.
Da spørgsmålene vedrører samme emne, behandler vi under ét spørgsmål nr. 7 af Andrew Nicholas Duff (H-0734/02):

Om: Cypern
Hvornår besøgte en højtstående repræsentant for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik sidst Cypern, og hvornår har han planlagt at besøge øen igen? 
Hvilken kontakt har Solana med myndighederne på Nordcypern? Hvorledes vurderer han på nuværende tidspunkt sikkerhedssituationen på øen?
og  spørgsmål nr. 8 af Rodi Kratsa-Tsagaropoulou (H-0746/02):

Om: Støtte til den nordlige del af Cypern
På mødet i Det Europæiske Råd (Bruxelles den 24.-25. oktober 2002) blev det med udsigt til fastlæggelsen af en politisk ordning for Cypern besluttet, at der skulle udformes et særligt program for den nordlige del af øen med et samlet budget på 206 millioner euro for perioden 2004-2006.
Har Rådet nogle konkrete prioriterede områder, som det vil tage hensyn til ved udformningen af dette program? Vil Rådet fastlægge nogle konkrete kontrolmekanismer i forbindelse med denne finansiering, og hvis ja, hvilke? Vil finansieringen fortsætte i tilfælde af, at det ikke lykkes at nå frem til en politisk ordning mellem de to parter?

Haarder
. Jeg kan meddele, at hr. Solana ikke har besøgt Cypern, efter at han tiltrådte sin stilling. Han har haft en lang række kontakter med mange af de involverede aktører og har benyttet enhver lejlighed til at opfordre til en konstruktiv løsning. Han har udtalt støtte til de bestræbelser, Kofi Anan udfolder, og den 12. november gav han udtryk for tilfredshed med Kofi Anans beslutning om at ville fremlægge et forslag til en samlet Cypern-løsning.
På rådsmødet den 24.-25. oktober blev det besluttet, at der skulle fastlægges et treårigt program fra 2004-2006 til fordel for den nordlige del af Cypern med henblik på at gennemføre en politisk løsning. Der er endnu ikke fastsat konkrete prioriteter eller nærmere bestemmelser. I fredags opfordrede Det Europæiske Råd Kommissionen til i samarbejde med den cypriotiske regering at overveje, hvordan den økonomiske udvikling kan fremmes på Nordcypern, og hvordan Nordcypern kan bringes nærmere på EU.
I tilknytning til rådsmødet den 19. november drøftede ministrene Cypern-spørgsmålet under middagen, efter at FN's generalsekretær havde forelagt sin plan for en løsning på situationen. Derefter fremsatte formandskabet en formandserklæring, som varmt tilsluttede sig generalsekretærens planer, og noterede sig, at EU er indstillet på at respektere betingelserne i en samlet løsning i overensstemmelse med de principper, der udgør grundlaget for EU med henblik på at nå frem til en løsning, som gør det muligt for Cypern at tiltræde EU som en forenet ø. Rådsmødet hilste det velkomment i fredags, at både græske og tyrkiske cyprioter har givet tilsagn om at fortsætte forhandlingerne med henblik på inden den 28. februar 2003 at nå til en samlet løsning på grundlag af forslaget fra FN's generalsekretær. Kofi Anans forslag udgør efter Rådets mening en enestående historisk chance for nu at få lukket den strid, der alt for længe har hærget den smukke ø.

Duff (ELDR).
Hr. formand, jeg takker ministeren for hans svar, men må sige, at den kendsgerning, at hr. Solana er så uengageret i processen med at få løst konflikten på Cypern, i allerhøjeste grad foruroliger mig.
Er ministeren enig i, at det er frygt for deres sikkerhed, som er den største hindring for de tyrkiske cyprioters overholdelse af Annans forslag?
Er han ikke også enig i, at fredsbevarelsen på øen, gennem processen med at nå til en løsning og efterfølgende, bliver EU's ansvar, i en lang periode, før roen og stabiliteten i sandhed atter sænker sig over det stakkels stridsplagede sted?

Haarder
Hr. formand, ligesom jeg har den største respekt for det engagement, som det ærede medlem har vist i forbindelse med Cypern-spørgsmålet, jeg kan sagtens følge hans ræsonnement, må jeg også understrege, at Cypern-forhandlingerne sker i FN-regi og ikke EU-regi. Der er et fint forhold mellem FN og EU. Begge ved nøjagtig, hvad den anden gør. Skulle FN, via hr. Solana, anmode EU om at samarbejde med FN med henblik på en løsning, ville EU straks springe til. Hr. Solana ville straks rejse til Cypern. Der er imidlertid en arbejdsdeling, og den mener jeg, vi bør holde fast i, så længe dette er Kofi Annans ønske.

Formanden.
Spørgsmål nr. 9 af María Izquierdo Rojo (H-0738/02):

Om: Udvidelsens følger for de ugunstigst stillede regioner
Kan man på baggrund af de seneste møder i Rådet om EU's kommende udvidelse og de nuværende udsigter for landbruget og reformen af den fælles landbrugspolitik, strukturpolitikken, den økonomiske og sociale samhørighed samt den såkaldte britiske check udlede, at det bliver de svageste, der i sidste ende kommer til at betale regningen for udvidelsen? Vil dette efter Rådets opfattelse få negative konsekvenser for de ugunstigst stillede regioner?

Haarder
. Udvidelsen vil ikke få følger for regionerne i de nuværende medlemsstater før 2006. Efter dette år - 2006 - skal der træffes afgørelse om politikken over for samtlige regioner. Det Europæiske Råd konkluderede på sit møde i oktober, at EU's udgifter skal sikre, at det udvidede EU råder over tilstrækkelige midler til at sikre en velordnet udvikling af sine politikker til gavn for alle borgere. De behov, som producenterne i dårligt stillede regioner i det nuværende EU har, skal fortsat tilgodeses. Det blev tilføjet, at multifunktionelt landbrug skal bevares i alle dele af Europa i overensstemmelse med konklusionerne fra Det Europæiske Råds møde i Luxembourg i 1997 og i Berlin i 1999. Under alle omstændigheder skal Fællesskabet fortsat stræbe efter at formindske forskellene mellem de forskellige områders udviklingsniveauer i overensstemmelse med artikel 158 i EF-traktaten. For at bidrage til dette, besluttede Rådet i Bruxelles, at der med henblik på udvidelsen skal tilføjes samlede forpligtelsesbevillinger til strukturfondene og samhørigshedsfonden svarende til et beløb på 23 milliarder euro i perioden 2004-06. Der bliver redegjort for de finansielle følger af udvidelsen i formandskabets konklusioner fra rådsmødet i fredags i København. Det samlede og velafbalancerede resultat udgør et solidt grundlag for integration af 10 nye medlemsstater, samtidig med at det sikrer, at det udvidede EU kan fungere effektivt. Så jeg vil henvise til topmødekonklusionerne; der kan man se den økonomiske situation over hele perioden.

Izquierdo Rojo (PSE).
Hr. formand for Rådet, sandheden er, at der efter 2006 vil være flere ugunstigt stillede i EU, og de vil være værre stillet end før. Jeg beder Dem om at fortælle mig, i hvilke aftale eller konklusion der tales om lighed eller omfordeling. I Bruxelles-aftalerne og i den tysk-franske aftale, der afstedkom dem, er det eneste, der kan udledes, at det ikke er de største eller stærkeste lande, der kommer til at betale regningen for udvidelsen. I København tales der udelukkende om begrænsninger.
Udvidelsen er en god ting, men, hr. rådsformand, regnskabet stemmer ikke. Det er ikke acceptabelt, at størstedelen af regningen for udvidelsen skal betales af folk, hvis indtægter ligger under det europæiske gennemsnit. Den finansielle ramme, der blev besluttet i Berlin, er helt klart utilstrækkelig til at klare omkostningerne ved udvidelsen og de større behov i forbindelse med den økonomiske og sociale samhørighed.
Jeg beder Dem, da det hører under Rådets kompetence, sige mig ligeud, hvem der skal betale regningen fra 2006 til 2013.
Haarder
. Jeg kan hverken svare trekantet eller firkantet, fordi udvidelsen vil ikke få følger for regionerne før 2006, og det skyldes jo netop, at der skal være god tid til at tilpasse denne politik til den nye situation, der opstår efter udvidelsen. Jeg kan i øvrigt henvise til punkt 11 i formandskonklusionerne, hvor der står, at EU's udgifter fortsat skal tilgodese både kravet om budgetdisciplin og udgiftseffektivitet og behovet for at sikre, at det udvidede EU råder over tilstrækkelige midler til at sikre en velordnet udvikling af sine politikker til gavn for alle borgere. Og så står der i punkt 12 "De behov, som producenterne i dårligt stillede regioner har, skal tilgodeses. Multifunktionelt landbrug skal bevares i alle dele af Europa i overensstemmelse med konklusionerne fra Det Europæiske Råds møde i Luxembourg i 1997 og 1999". Mere præcist kan det ikke være på nuværende tidspunkt, men jeg synes, at der hermed er sat nogle rammer, som bør berolige det ærede medlem, fordi der er jo ikke tale om nogen revolution. Der er ikke tale om, at der flyttes en frygtelig masse penge fra den ene del af Europa til den anden, så jeg vil sige, bare rolig, der er god tid til at få tingene på plads efter 2006.

Formanden.
Da spørgerne ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 10 og 11.

Formanden.
Spørgsmål nr. 12 af Bill Newton Dunn (H-0745/02):

Om: "Hemmelig aftale" mellem EU og USA om strafferetlige spørgsmål
Hvornår vil Europa-Parlamentet og medlemsstaternes parlamenter blive hørt om de aftaler, der for tiden føres hemmelige forhandlinger om?
Sådanne aftaler skulle for første gang gøres til genstand for indgående drøftelser den 13. september i København på det uformelle møde mellem EU's justits- og indenrigsministre og USA's statsadvokat, John Ashcroft. På dagsordenen stod bl.a. dødsstraf, udlevering, etablering af fælles efterforskningshold samt en fælles indfaldsvinkel til ransagelse, beslaglæggelse og lovlig aflytning af telekommunikation.

Haarder
. Der er såmænd ikke noget hemmeligt ved, at der føres forhandlinger mellem EU og USA om samarbejde i kriminalsager. Rådet traf en åben afgørelse om at indlede disse forhandlinger den 20. september 2001, og Rådet gav efter den sædvanlige relevante procedure formandskabet et præcist forhandlingsmandat, som blev givet den 25. april i år. Det er på dette grundlag, at formandskabet har forhandlet. Den 28. november 2002 blev Rådet underrettet om, hvor langt forhandlingerne om et udkast var nået. Det blev taget til efterretning. Rådet blev enigt om den strategi, som skal følges i de videre forhandlinger, og jeg kan fortælle, at spørgsmålet er på dagsordenen for Rådsmødet (indre anliggender) i morgen. Formandskabet har til hensigt at underrette Parlamentet om forhandlingerne herom i overensstemmelse med Unionstraktatens artikel 39, stk. 2, når forhandlinger har nået et så fremskredent stadium, at en sådan underretning giver mening, også selv om artikel 24 i traktaten om Den Europæiske Union ikke forpligter Rådet til at høre Parlamentet. Med hensyn til de nationale parlamenter er det medlemsstaternes opgave at informere eller høre dem, alt efter de nationale parlamenters egne regler. Det er, hvad jeg kan sige på nuværende tidspunkt.

Newton Dunn (ELDR).
Hr. formand, det er ingen hemmelighed, at forhandlingerne finder sted. Det er grunden til, at jeg kunne stille spørgsmålet - det er vi ikke uenige i - men problemet ligger i indholdet.
Det er vældigt pænt af Rådet at fortælles os, at Rådet vil informere os efterfølgende, men vi - det eneste demokratiske organ i EU - ville sætte pris på at blive hørt under forhandlingerne, uanset om dette er indskrevet i traktaten. Princippet er virkelig afdækning. Jeg har mistanke om, at rådsformanden personligt går ind for gennemsigtighed. Han bør derfor fortælle os, hvad der rent faktisk foregår.
Jeg ønsker rådsformanden en glædelig jul og takker ham for hans deltagelse i de forgangne seks måneder, da jeg er bange for, at vi ikke ser ham igen.

Haarder
Mange tak for de venlige ord. Jeg kan forsikre det ærede medlem for, at hvis disse forhandlinger med amerikanerne fører til lovgivning eller en ændring af EU's acquis, vil alle regler blive overholdt. Det er helt almindeligt, at regeringerne kommunikerer med hinanden, og hvis de er enige om noget, der involverer parlamenterne, henvises der til parlamenterne. Jeg kunne give det ærede medlem skriftlig information om emnerne, men som angivet i spørgsmålet, omhandler de dødsstraf, og EU's holdning til det står klart.

Formanden.
I overensstemmelse med det forelagte program og den mulige tidsplan vil vi nu stille hr. Haarder det sidste spørgsmål.

Formanden.
Spørgsmål nr. 13 af Paul A.A.J.G. Lannoye (H-0749/02):

Om: De våben, der blev brugt i Afghanistan
På Europa-Parlamentets møde den 9. april 2002 forsikrede den fungerende formand for Rådet, at man i forbindelse med militæroperationerne i Afghanistan i efteråret 2001 ikke havde brugt våben eller ammunition, der indeholdt forarmet uran.
Det er imidlertid klart, at der blev taget fjernstyrede missiler med en meget kompakt metalstruktur i brug for at ødelægge talebanernes kommandocentre. Hvis dette meget kompakte metal ikke er uranium, hvilket metal drejer det sig da om?

Haarder
. Så vidt det er Rådet bekendt, er der ingen ammunition af den type, der omtales i spørgsmålet, og som fremstilles i Europa, der indeholder forarmet uran. Til de fjernstyrede missiler bruges der forskellige slags specialstål og/eller tungsten med wolfram; men altså ikke forarmet uran.

Lannoye (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, Deres svar er i tråd med det svar, jeg fik fra Deres forgænger fra det spanske formandskab - jeg stillede spørgsmålet, og han svarede nej. Ifølge oplysninger fra de bevæbnede styrker, der var til stede under krigen i Afghanistan for et år siden, er der ikke anvendt hverken ammunition eller våben med forarmet uran. Men alle de informationer, som vi råder over, viser, hvad enten de er militære eller tekniske, at man under alle omstændigheder har anvendt et meget kompakt metal, som enten er uran eller tungsten.
Det er slet ikke et harmløst spørgsmål, for hvis det drejer sig om uran, forarmet eller ej, vil der nødvendigvis være sket en stor forurening af visse områder i Afghanistan, hvor der nu selvfølgelig er militærtropper, men også ngo'er, humanitære organisationer og naturligvis de lokale befolkninger.
Jeg synes, De har været tilbageholdende i Deres svar. Personligt er jeg ikke overbevist om, at De har de rette informationer. Derfor mener jeg, at det ville være på sin plads at deltage i en feltundersøgelse for at klarlægge, om der er sket radioaktiv forurening, som ville kunne medføre store skader både for civilbefolkningerne, ngo'erne og militæret.
Haarder
. Jeg kan kun gentage, at der, så vidt det er Rådet bekendt, ikke i Europa produceres ammunition af den pågældende type, som indeholder forarmet uran.

Rübig (PPE-DE).
Hr. formand, ærede hr. formand for Rådet, mine damer og herrer, Europa-Parlamentet har i en beslutning krævet et rammedirektiv om sikkerhed for nukleart materiale og om sikring af atomkraftværker. Nuklear sikkerhed er et emne, som beskæftiger os alle meget intensivt. Kommissionen har nu udarbejdet et forslag, en grønbog. Nu er det op til Rådet at gøre noget. Her er der mange forskellige holdninger til, hvordan direktivet skal håndteres fremover. Tror De, det bliver muligt at gennemføre direktivet før de nye medlemsstaters tiltrædelse?
Haarder
. Det ligger desværre uden for det spørgsmål, jeg har forberedt mig på at besvare, og derfor kan jeg ikke give noget svar
Formanden.
Da den tid, der er afsat til spørgetiden, er udløbet, vil spørgsmål nr. 14-36 blive besvaret skriftligt.

