Godkendelse af protokollen fra foregående møde
Formanden
 Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.
(Protokollen godkendtes)

Decharge for 1997
Formanden
 Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0397/2000) af van der Laan for Budgetkontroludvalget om Kommissionens opfølgningsrapport om de foranstaltninger, der er truffet i lyset af Europa-Parlamentets bemærkninger i dets beslutning om decharge for 1997 (KOM(2000) 224 - C5-0223/2000 - 2000/2113(DEC)).

Van der Laan
Hr. formand, betænkningen om decharge for 1997 er fulgt op. Det er noget nyt, men det er egentlig ikke overraskende, for dette var jo et særtilfælde. Det var den første decharge efter Santer-Kommissionens fald og således Parlamentets første mulighed for at øve indflydelse på Kommissionens reformpolitik. Derefter har Parlamentet naturligvis med jævne mellemrum ladet høre fra sig bl.a. gennem hr. van Hultens og hr. Pomés Ruiz' fortræffelige betænkninger. Reformerne skal naturligvis medvirke til, at den mistede tillid til Europa genvindes. Spørgsmålet i dag er, om disse første skridt, som dengang blev lovet for at få decharge, også virkelig er taget.
Generelt kan det siges, at Kommissionen har gjort, hvad den kunne, for at opfylde Parlamentets krav. Der er gjort en seriøs begyndelse med reformerne. Det er naturligvis endnu for tidligt til at kunne konstatere, om alle ønskede resultater er nået. Dertil er der stadig for mange ord, der skal omsættes til handling. Selv om der også på kommissærplan stadig er ting, der kan gå helt galt, og jeg tænker i denne forbindelse naturligvis bl.a. på det afskyelige kommissionsforslag om aktindsigt i dokumenter, er det dog tydeligt, at det er meget vigtigt for denne Kommission virkelig at bryde med fortiden.
Jeg giver Dem et par eksempler. I Parlamentets beslutning om decharge krævede det, at det uacceptabelt høje antal fejl i regnskabet nedbringes. Kommissionen fremsatte dernæst forslag om at strømline finansforordningen og fremlagde en plan om at fjerne alt abnormt efterslæb inden udgangen af 2003, og Parlamentet får en rapport herom hvert halve år. Desuden har Parlamentet anmodet om reform af indberetningsreglerne og af de disciplinære procedurer, og det har Kommissionen sørget for. Parlamentet har anmodet om forbedringer med hensyn til kontorerne for faglig bistand, og også disse har det fået. Parlamentet ville have en liste over løbende undersøgelser om svig og korruption, og også denne er udarbejdet. Parlamentet har anmodet Kommissionen om at tydeliggøre sin strategi for ekstern bistand, og også dette er sket. Hr. formand, det er blot et par eksempler, men det viser tydeligt, at Europa-Parlamentet absolut er i stand til at opnå betydelige resultater, når det gør en fælles indsats.
En del af dechargen, som Parlamentet med rette kan være stolt over, er hospitalet i Gaza. I 1996 var dette projekt, som Den Europæiske Union subsidierede, for 97% vedkommende færdiggjort. På grund af dårlig ledelse og manglende opfølgning stod det tomt indtil udgangen af sidste år, selv om der er alvorlig mangel på lægehjælp i et område, hvor de har hårdt brug for det. Vi kender billederne fra Mellemøsten.
Parlamentet fandt i april 1999 ud af, hvor skandaløs denne situation var. Siden da har vi permanent gjort Kommissionen helvede hedt, og resultatet er der nu omsider. Siden åbningen for tre måneder siden er der allerede behandlet mere end 2.700 patienter, og dette er gode nyheder i et område, hvor døden bliver helt almindelig. Der er allerede født mere end 370 sunde babyer på hospitalet. Hvis Parlamentet ikke så tydeligt havde sagt, at nu var det nok, er jeg overbevist om, at hospitalet stadig havde stået tomt. Desværre må hospitalet nu kæmpe med andre problemer, forsyningerne er umulige på grund af lukningen af Gaza, og selv ambulancer kommer ikke igennem de israelske afspærringer, men det er af en anden størrelsesorden end den diskussion, vi fører i dag.
Jeg vil dog lige benytte denne lejlighed til kort at komme ind på hr. Rijk van Dams ændringsforslag. Jeg synes, det er et overordentligt sympatisk ændringsforslag, og det skal også følges op indholdsmæssigt, men desværre synes jeg ikke, at jeg som ordfører kan anbefale at støtte det, fordi vi meget konsekvent har afvist nye elementer i dechargen. Jeg håber således, at der er forståelse for dette.
Selvfølgelig er der også stadig punkter, der vækker bekymring i forbindelse med dechargen for 1997. For personalepolitikkens vedkommende skal der f.eks. skabes større tydelighed om ansættelse og ligeledes om den planlagte førtidspensioneringsordning. Jeg forventer også, at kommissæren skaber klarhed over, hvordan Kommissionen vil sørge for, at hver enkelt kommissær drager omsorg for, at Revisionsrettens anbefalinger ikke havner i en eller anden skuffe, men også seriøst omsættes i handling. Parlamentet vil overvåge opfølgningen af alle de rapporter, som Kommissionen har udarbejdet. Disse udvidede løfter for de kommende år skal omsættes i handlinger, og jeg håber, at vi kan gøre dette sammen og dermed afslutte dette triste kapitel, og at vi sammen tillidsfuldt kan arbejde på fremtiden.

Doorn
Hr. formand, van der Laan-betænkningen giver en klar oversigt over de foranstaltninger, som Kommissionen har truffet i lyset af Parlamentets bemærkninger i forbindelse med decharge for 1997. Derfor vil min gruppe støtte betænkningen, og jeg vil give fru van der Laan en kompliment.
Jeg vil dog gøre opmærksom på, og det står også i betænkningen, at der på fem områder ganske vist er gjort nogle fremskridt, men at der stadig skal gøres meget. Det gælder afslutning af regnskabet, afhjælpning af institutionelle forvaltnings- og kontrolproblemer, kontorer for faglig bistand og bekæmpelse af svig og korruption. Jeg vil ikke komme ind på alle punkter. Jeg nævner blot et par af dem.
Jeg anser det for at være meget vigtigt, at Kommissionen ved sine forsøg på at nå frem til en nedbringelse af det uacceptabelt høje antal fejl nævner de medlemsstater, der undlader at rette fejlene ved bl.a. de største udgifter. Selvfølgelig vil medlemsstaterne ikke synes om dette. Men hvorfor skulle vi ikke også på dette punkt oprette en resultattavle, ligesom vi gør det med medlemsstaternes præstationer i forbindelse med gennemførelsen af europæiske love og bestemmelser? Jo større gennemsigtighed, desto bedre. Det er derfor en ekstra fordel, at de nationale parlamenter kan drage deres regeringer til ansvar. Vi må i meget højere grad have de nationale parlamenter til at medvirke ved bekæmpelsen af svig og ved den sjuskede anvendelse af EU-penge. Det handler om borgernes tillid til myndighederne og navnlig borgernes tillid til Den Europæiske Union. Det kan ikke være sådan, at vi her i Europa får skylden for, at de nationale myndigheder er efterladende og sjuskede.
Kommissionen skal i den nærmeste fremtid sætte alle sejl til for at indføre et effektivt forvaltnings- og kontrolsystem. Vi indleder snart drøftelserne om den nye finansforordning, som forhåbentlig bedre imødekommer de krav, som moderne ledelse stiller. Kontinuitet, gennemsigtighed samt klare og tydelige beføjelser er i den forbindelse vigtige parametre. Vi må undgå, at de forskellige organer, der er ansvarlige for bekæmpelsen af svig og korruption, såsom OLAF og gruppen vedrørende finansielle uregelmæssigheder, stikker en kæp i hjulet for hinanden. Intet er værre end efterforskningstjenester, som navnlig bruger deres energi på indbyrdes kompetencestrid.
Endelig anser vi det for meget vigtigt, at Revisionsretten i årsberetningerne systematisk undersøger, i hvilket omfang Kommissionen har rettet sig efter tidligere fremsatte kritiske bemærkninger. Kontrol uden hensyntagen til tidligere konstaterede fejl er halvt arbejde.

Morgan
Hr. formand, jeg vil gerne takke fru van der Laan, fordi hun har givet Budgetkontroludvalget og Europa-Parlamentet en model, som fremtidige dechargebetænkninger kan baseres på.
Fra begyndelsen gav hun klart udtryk for, at hun ønskede at koncentrere sig om nogle få områder, hvor vi gerne ville have forbedringer. De blev formuleret klart sidste år. Nu får vi så en opfølgning, der skal sikre, at disse punkter er blevet gennemført. Vi vil følge hende i ikke at støtte de stillede ændringsforslag, fordi vi ønsker at fastholde denne klare tilgang.
Alt i alt har Kommissionen reageret positivt, og dette må nu placeres inden for rammerne af den mere generelle reform af Kommissionen. Det glæder os, at Kommissionen vil fremlægge årlige aktivitetsberetninger for hvert generaldirektorat, men hvis det skal virke effektivt, må vi snart kende målene for disse generaldirektorater. Arbejdet med personalepolitikken er også skredet frem, men det ser ud til at gå meget langsomt. Vi forstår, at forhandlinger om personalespørgsmål må være meget følsomme, men vi og den europæiske offentlighed mister snart tålmodigheden, hvis man ikke holder op med at snakke og går i gang med at gøre noget.
Den fælles landbrugspolitik og strukturfondene er det område, hvor de fleste problemer med dårlig forvaltning i EU findes, hvilket til dels skyldes omfanget af de midler, som disse områder modtager. Derfor er det afgørende, at vi som det kontrollerende og ansvarlige organ får adgang til informationer om den finansielle forvaltning af disse to områder. Vi ser frem til at modtage regelmæssige beretninger fra Gruppen af Personlige Repræsentanter.
Men bistand til tredjelande er et område, hvor vi stadig ser væsentlige problemer. Ordføreren har klart henvist til den katastrofale måde, hvorpå bistanden til Palæstina blev håndteret, hvilket er et meget dårligt signal at give på et tidspunkt, hvor der er behov for den yderste politiske følsomhed og finfølelse i denne region.
Der er for nylig blevet offentliggjort en anden beretning fra Revisionsretten om bistand til tredjelande, som vi vil se på senere. Igen takker jeg ordføreren og komplimenterer hende for det udmærkede arbejde, hun har gjort.

Van Dam
Hr. formand, ordføreren, fru van der Laan, behandler i sin betænkning de fremskridt, som Kommissionen har gjort i det forløbne år ved opfølgningen af henstillingerne i betænkningen om decharge for 1997. Hun er temmelig tilfreds med den stabel papir, som Kommissionen har produceret. Jeg venter på mere virkeligt indhold og på resultater. Hensigterne er flotte, men vi vil først kende virkningen, når vi ser resultaterne, når f.eks. OLAF virkelig arbejder uafhængigt, når forsinkelsen med betalingerne indhentes, når der begås færre fejl ved betalingerne, og når vi endelig får aktindsigt i fortrolige dokumenter.
Endvidere er jeg ikke overbevist om alle Kommissionens gode hensigter. Ordningen vedrørende indberettere, som fru van der Laan roser så meget, lader meget tilbage at ønske. I stedet for åbenhed og gennemsigtighed er ordningen præget af skadebegrænsning. Ifølge de nye regler skal indberettere bevise, at de har fulgt de rette procedurer. Ville den omvendte bevisbyrde ikke være på sin plads? Lad Kommissionen bevise, at den har anvendt proceduren rigtigt.
Fru van der Laan lægger stor vægt på bistand til de palæstinensiske områder og viser i den forbindelse en overraskende tillid til EU-delegationens handlekraft. Jeg vil gerne se en rapport, hvori der er gjort rede for det palæstinensiske modstykkes rolle. De nylige henrettelser tvinger os for øvrigt på ny til at se nærmere på betingelserne for at modtage EU-bistand. Jeg vil i den forbindelse gøre alle opmærksom på, at undervisningsmateriale på palæstinensiske skoler indeholder utallige antisemitiske udtalelser. Udtalelser, som i vores lande ville falde ind under tilskyndelser til racehad. EU-bistand skal tjene freden. Derfor har jeg stillet et ændringsforslag, hvori jeg opfordrer Kommissionen til ikke på nogen som helst måde at støtte udbredelsen af antisemitisme. Det må ikke være muligt, at der med EU-penge betales for udbredelsen af racistiske opfattelser. Jeg anbefaler derfor varmt mit ændringsforslag og håber, at det får bred tilslutning. Sagen tjenes ikke med forkastelse af formelle grunde.

Theato
Hr. formand, det er forbavsende, at betænkningen om decharge synes at vække meget større interesse denne gang end selve dechargen, som jo blev forberedt af det foregående Parlament. Det er jeg glad for. Det er dog ikke nogen ny skik, at vi udarbejder sådan en betænkning og holder os til det, vi i sin tid fastsatte. Alligevel mener jeg, at vi løser vores opgave med at kontrollere, om Kommissionen opfylder vores krav i forbindelse med dechargen.
Jeg er utrolig glad for og lykønsker ordføreren med, at hun har taget fat på det hele endnu en gang, men jeg er også glad for, at jeg kan sige til Kommissionen, at den har opfyldt disse krav meget tilfredsstillende. Der er tale om betingelser, ikke kun bemærkninger. Men der er dog stadig noget at indhente. Dette er i øvrigt også nævnt klart i betænkningen. Jeg vil især gerne nævne afslutningen af regnskaber her. Det er virkelig foruroligende, hvis vi skubber over 70 milliarder euro foran os som forpligtelser, der får budgettet til at svulme op, og som ikke står til rådighed for andre opgaver, som Den Europæiske Union har stillet sig. Her skal der gøres mere end blot at forelægge en betænkning hver andet år, her skal foretages en reduktion. Fru kommissær, det vil De bestræbe Dem på.
Endvidere vil jeg gerne sige, at jeg ikke giver meget for oprettelsen af en ny instans for interne undersøgelser. Vi har oprettet OLAF. Vi bør være meget mere opmærksomme på, at OLAF kan gennemføre sit arbejde korrekt og uafhængigt, især når det gælder de interne undersøgelser. Jeg synes, det er vigtigt, at vi alligevel opfylder det krav, vi har stillet i dechargen, nemlig om at oprette et disciplinærkammer, som kan have sæde ved Revisionsretten eller Domstolen. Jeg vil gerne bede Kommissionen om ikke kun at afgive forklaringer hertil, men også at danne et retsgrundlag.
Til sidst en hjertelig tak for bestræbelserne i forbindelse med hospitalet i Gaza. Jeg har selv været dér. Det glæder mig, at det nu endelig, efter alle de år, har påbegyndt sit arbejde og øjensynligt arbejder med succes for befolkningen.

Bösch
Hr. formand, mine damer og herrer, lad mig straks begynde dér, hvor fru Theato stoppede. Vi kan egentlig ikke rigtig, fru kommissær, forestille os, med hvilket formål en rådgivende gruppe vedrørende finansielle uregelmæssigheder skal oprettes, sådan som De forestiller Dem det. Det gælder for det nye kontor for interne administrative undersøgelser, som Kommissionen planlægger at oprette. Hvilken betydning og hvilket formål skal denne gruppe og dette kontor egentlig have, hvor OLAF jo i henhold til Kommissionens afgørelse er ansvarlig for alle alvorlige tjenesteforseelser mod Fællesskabets interesser, altså ikke kun for svig? Jeg vil gerne minde Dem om endnu en gang, at De selv har besluttet det sådan og åbenbart er ved at skabe en eller anden unødvendig overbygning i Deres forestilling.
Fru van der Laans betænkning fastholder med rette, at Kommissionens fremskridt i forbindelse med personalepolitikken endnu ikke er tilfredsstillende for Parlamentet. Dette gælder især for den længe ønskede reform af de disciplinære procedurer. Det har selvfølgelig utrolig meget at gøre med dechargen, for for os handler det i den forbindelse også om tjenestemænds og øvrige ansattes ansvar for skader forvoldt af dem selv. Skal tjenestemænd og øvrige ansatte i Kommissionen selv betale for skader forvoldt af dem selv inden for rammerne af deres økonomiske muligheder? Spørgsmålet er i princippet længe blevet besvaret med et ja. Men reelt er de pågældende bestemmelser i budgetforordningens artikel 73 og 74 endnu ikke blevet anvendt i et eneste tilfælde. Det er altid blevet undskyldt med, at procedurerne var uklare. Håber man på, at dette vil ændre sig som led i reformen, bliver man skuffet. Det høringsdokument, som næstformand hr. Kinnock fremlagde den 29. november om en reform af de disciplinære procedurer, udelukker netop dette virkelig afgørende spørgsmål og udskyder svaret til senere. Forstå det, hvem der kan. Jeg forstår det ikke. Parlamentet har klart og gentagne gange indtaget et standpunkt herimod og krævet oprettelse af en ekstern instans for budgetdisciplin ved Revisionsretten eller Domstolen, som skal agere, når det handler om tjenestemænd og øvrige ansattes økonomiske ansvar.
Dette krav i henhold til hr. van Hultens betænkning om en reform af Kommissionen har ligget på bordet siden januar sidste år og er endnu en gang blevet bekræftet udtrykkeligt i Stauner-betænkningen om decharge for 1998. Jeg tror også, at denne decharge, denne glimrende van der Laan-betænkning, lader disse spørgsmål, der er centrale for Den Europæiske Unions administrations troværdighed, stå åbne. Vi har anvist vejen. Vi kan kun opfordre Dem og invitere Dem til at følge denne vej, fru kommissær!

Stauner
Hr. formand, mine damer og herrer, når vi i dag i begyndelsen af 2001 diskuterer følgeforanstaltningerne i forbindelse med dechargen for 1997, er det efter min opfattelse rent proceduremæssigt temmelig anakronistisk, da budgetproceduren for 1998 blev afsluttet for over et halvt år siden, og det ansvarlige udvalg i Parlamentet allerede arbejder på dechargen for 1999. En moderne, effektiv administration bør omgående reagere på Parlamentets kritik og forbedringsforslag, især hvis misforståelser skal undgås.
Nu til selve indholdet. Trods glædelige fremskridt kan det konstateres, at vigtige krav fra Parlamentets side ikke er blevet opfyldt og derfor slæbes med i dechargeprocedurerne for de efterfølgende år, således at den ønskelige klare afgrænsning fortsat udviskes.
Jeg vil især gerne fremhæve to punkter. Jeg forstår ikke, hvorfor Kommissionen endnu ikke har foretaget noget for at oprette en instans for budgetdisciplin ved Revisionsretten eller Domstolen og således sikre en effektiv anvendelse af finansordningens bestemmelser om tjenestemænds økonomiske ansvar for skader forvoldt af dem selv. Hvor ofte skal vi bede, opfordre, bønfalde - jeg kan ikke lige komme på mere - Kommissionen, så den endelig gør noget? Dette krav er da fornuftigt! Det samme gælder for vores krav om, at Parlamentet som dechargemyndighed skal have aktindsigt i dokumenter fra Kommissionen mindst i samme omfang som Revisionsretten. Informationspligten udgår jo tydeligt fra et traktatmæssigt grundlag, nemlig EF-traktatens artikel 276. Den rådgivende gruppe, som allerede er blevet nævnt, forekommer i øvrigt også mig overflødig, således at jeg ikke vil komme nærmere ind på emnet nu, fordi de tidligere talere allerede har beskæftiget sig med det. De to krav, som fremgår af vores ændringsforslag, er dog efter min mening ikke til at komme uden om. Jeg beder om Deres støtte.

Dell'Alba
Hr. formand, kære kolleger, kære fru van der Laan, jeg vil gerne med hensyn til denne tekst lykønske vores ordfører og forsikre hende om min beundring for den måde, hvorpå hun har udført sin opgave, og for den finfølelse, hvormed hun har behandlet denne sag uden at lade sig rive med af strømmen, hvilket vi allerede har set, at der altid er en mulighed for, når det gælder decharge. Jeg tror, at dechargeinstrumentet er yderst vigtigt. Det skal bruges med forsigtighed, som man siger. Og jeg tror, at det er naturligt, at Parlamentet undersøger de fejl, og dem har der været mange af de seneste år, der er konstateret i forvaltningen af de offentlige midler, og som især skyldes medlemsstaterne, skal det siges. Det vender vi tilbage til om et øjeblik med andre beretninger fra Revisionsretten. Jeg synes, at Europa-Parlamentet i særdeleshed skal insistere på dette aspekt under denne valgperiode.
Der er ligeledes fejl, som skyldes Kommissionen. Decharge for 1997 er lidt speciel. Den faldt sammen med en ekstremt vanskelig periode for Kommissionen. Sådan som betænkningen er blevet afsluttet, og sådan som jeg håber, at den vil blive endeligt afsluttet uden at give anledning til fornyet ballade om dechargeinstrumentet, tror jeg, at den vil give os mulighed for at se fremad og på en eller anden måde bruge denne decharge, der længe har været under overvejelse i Parlamentet, som har fulgt op på reaktioner fra Kommissionen, som model.
Vi har gennemgået disse reaktioner, og vi har i det store og hele fundet dem tilfredsstillende, hvilket herved bekræftes. Der er nu iværksat nye foranstaltninger, der skal sikre, at en decharge begrænser sig til et regnskabsår. Jeg mener, at vi er på rette vej, og at det er på denne baggrund, at vi skal stemme om van der Laan-betænkningen.

Schreyer
Hr. formand, kære parlamentsmedlemmer, kære fru van der Laan, Kommissionen hilser Deres betænkning velkommen. På de fleste områder, som har stået i centrum i dechargeproceduren for 1997, har De konstateret, at Kommissionens foranstaltninger kan anbefales, fordi vi er på rette vej. Jeg tillader mig altså her i begyndelsen af året at glæde mig over, at Parlamentet roser Kommissionen. Jeg ønsker dog ikke at lade det blive ved skulderklap, men vil komme ind på de områder, som De fortsat kritiserer, eller hvor De kræver flere foranstaltninger, nemlig inden for personalepolitik og ekstern bistand.
I Deres betænkning har De på personaleområdet især nævnt retsgrundlaget for førtidspensioneringsordningen. Jeg vil gerne endnu en gang gøre opmærksom på, at Kommissionen før jul vedtog et forslag, der i øjeblikket befinder sig i høringsproceduren mellem institutionerne, og som videregives til Parlamentet i februar. Det vigtigste i den forbindelse er, at en førtidspensioneringsordning skal være mulig for 600 personer. På grund af budgetneutraliteten skal der dog kun finde 248 nyansættelser sted.
Hvem hører under ordningen? Forudsætningen er, at den pågældende tjenestemand er mindst 50 år og har været ansat mindst 10 år. Ordningen fastsætter endvidere, at der afhængig af alder og tjenestetilhørsforhold skal udbetales 60-70% af lønnen som førtidspension. Foranstaltningen er frivillig. Der er heller ikke noget lovkrav, men Kommissionen vil efter objektive kriterier vælge, hvem der kan gøre krav på førtidspensioneringsordningen, for gennem denne udvælgelsesprocedure at sikre, at målet med en generel effektivitetsforbedring på personaleområdet reelt også opnås.
Det andet punkt i personalepolitikken vedrører de disciplinære procedurer. Parlamentet har i sin betænkning fra januar foreslået en ekstern instans for budgetdisciplin ved Domstolen eller ved Revisionsretten. De har også nævnt dette forslag igen i dag. Jeg vil gerne endnu en gang sammenfatte de grunde, som min kollega Neil Kinnock har fremlagt meget udførligt, til, hvorfor Kommissionen tager afstand fra dette forslag. De europæiske traktater pålægger Revisionsretten og Domstolen specifikke opgaver: Revisionsretten er ansvarlig for den eksterne kontrol af økonomien, og Domstolen skal i givet fald kontrollere de disciplinære procedurer, som Kommissionen gennemfører. Det ville efter Kommissionens opfattelse føre til interessekonflikter, hvis instanserne var direkte involveret i Kommissionens interne procedurer. Kommissionen gør i øvrigt opmærksom på, at institutionerne i alle internationale organisationer selv er ansvarlige for disciplineringen af deres personale. Efter Kommissionens faste overbevisning bør dette også gælde for Europa-Kommissionen.
Selvfølgelig er der behov for handling. Det er blevet objektivt tydeligt nu. Før årsskiftet vedtog vi de forslag, som hr. Bösch har nævnt, og som nu befinder sig i høringsproceduren. I den forbindelse handler det om skridt, der kan tages direkte uden ændring af vedtægten, og om skridt, som kræver en ændring af personalevedtægten, som altså kræver mere tid til gennemførelse. I forbindelse med det første skridt er det især vigtigt at oprette et undersøgelses- og disciplinærkontor under Generaldirektoratet for Personale og Administration.
Til Deres spørgsmål kan jeg sige, at der altid spørges om, hvorvidt OLAF allerede er aktiv i proceduren eller planlægger at blive aktiv i proceduren, før dette kontor går i gang. Kun hvis OLAF svarer nej, bliver dette kontor aktivt. Situationerne kan være meget forskellige. Jeg vil nævne et eksempel: sexchikane på arbejdspladsen. Da OLAF nok ikke går ind i en sådan sag, er det naturligvis nødvendigt at iværksætte en administrativ undersøgelse eller en disciplinær procedure. Det er altså muligt med forskellige områder. Jeg mener, at det er meget godt at gå frem efter udelukkelsesmetoden. Det handler ikke om at tage opgaver fra OLAF eller at underminere OLAF's opgaveområde, som Parlamentet og Rådet har besluttet, men om at OLAF-undersøgelsen får høj prioritet her.
Desuden er det meget vigtigt, at formandskabet i Disciplinærrådet varetages af en ekstern sagkyndig. Dette understreger, at Kommissionen ønsker at gennemføre retfærdige og objektive disciplinære procedurer.
Jeg har endnu et par kommentarer til Deres kritiske bemærkninger om udenrigspolitikken. Fru Theato nævnte reduktionen af udestående forpligtelser. Vi har som led i budgetproceduren for 2001 forelagt en betænkning herom og understreget, at især disse abnorme udestående forpligtelser, de såkaldt hvilende formidlinger - commitments - naturligvis skal reduceres så hurtigt som muligt. Inden for ekstern bistand ses allerede de første gode initiativer hertil.
Nu til hospitalet i Gazastriben, som spiller en stor rolle i fru van der Laans betænkning. I praksis har der været mange ærgerlige forsinkelser. Parlamentet har på dette område igen og igen eftertrykkeligt krævet, at det skal gå forrest, og at der skal tages fat på alle problemer. Ja, det er meget glædeligt, at hospitalet nu er fuldt funktionsdygtigt, og at man har behandlet patienter dér siden i sommer. Dog har den politiske udvikling, de voldelige konfrontationer, på ny opbygget barrierer. Det er endda til dels sådan, at udstyr ikke kan leveres, og patienter ikke kan komme frem på grund af blokaderne i Gazastriben. En stor del af personalet kan for øjeblikket ikke nå frem til hospitalet. Man skal - også som led i denne forhandling - virkelig igen og igen opfordre til, at de voldelige handlinger ophører. Den europæiske skatteborger var parat til at yde hjælp til befolkningen i Gazastriben. Nu bør denne hjælp langt om længe også kunne udnyttes af befolkningen.

Formanden
Mange tak, fru kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 12.00.

Særberetninger fra Revisionsretten
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
(A5-0331/2000) af Garriga Polledo for Budgetkontroludvalget om Revisionsrettens særberetning nr. 8/99 om EF-toldkodeksens bestemmelser om sikkerhedsstillelse og kaution for traditionelle egne indtægter, med Kommissionens svar (C5-0228/2000 - 2000/2132(COS));
(A5-0396/2000) af McCartin for Budgetkontroludvalget om Revisionsrettens særberetninger nr. 1/99 om støtten til anvendelse af skummetmælk og skummetmælkspulver til dyrefoder, 2/1999 om landbrugsreformens indvirkning på kornsektoren, 1/2000 om klassisk svinepest og 8/2000 om fællesskabsforanstaltninger for afsætning af smørfedt, med Kommissionens svar (C5-0236/2000, C5-0237/2000, C5-0238/2000, C5-0239/2000 - 2000/2130(COS));
(A5-0389/2000) af Staes for Budgetkontroludvalget om Revisionsrettens særberetning nr. 2/2000 om Den Europæiske Unions bistand til Bosnien-Hercegovina med henblik på indførelse af fred og genindførelse af en retsstat, med Kommissionens svar (C5-0229/2000 - 2000/2131(COS));
(A5-0359/2000) af Dell'Alba for Budgetkontroludvalget om Revisionsrettens særberetning nr. 6/1999, 7/1999, 3/2000 og 7/2000 om den budgetmæssige gennemførelse af strukturfondene, med Kommissionens svar (C5-0240/2000, C5-0241/2000, C5-0242/2000, C5-0243/2000 - 2000/2129(COS)).

Pomés Ruiz
Hr. formand, jeg vil gerne indlede med at rose min kollega, Salvador Garriga Polledos fremragende indsats i forbindelse med den betænkning, han forelægger om egne indtægter, som er et emne, han længe har fulgt meget tæt.
EU's budget hidrører delvist fra de traditionelle egne indtægter, som det modtager fra medlemsstaternes toldmyndigheder, og derfor er den vigtigste opgave for EU's ordning for sikkerhedsstillelse og kaution at beskytte Fællesskabets finansielle interesser.
Fejlene ved de procedurer, der gælder for ordningen for sikkerhedsstillelse og kaution, omfatter netop den manglende modtagelse af de pågældende fællesskabsindtægter, som skal finansieres gennem medlemsstaternes BNP-bidrag. Derfor synes jeg, at der burde opkræves rente hos virksomhederne, når de uden tilladelse overskrider det sikrede beløb på deres betalingsudsættelseskonti i forbindelse med forsendelser til fri omsætning. Garriga Polledos betænkning drejer sig om tilfælde, hvor medlemsstaterne er ansvarlige, når den manglende overholdelse af EU-lovgivningen om sikkerhedsstillelse og kaution skader Fællesskabets interesser.
Revisionsretten minder os om, at når det drejer sig om obligatorisk sikkerhedsstillelse, er det grundlæggende princip, at toldmyndighederne fastsætter sikkerhedsstillelsen til et niveau, der svarer til det nøjagtige beløb for toldskylden, når denne kan fastsættes præcist, og når det ikke er muligt, til det maksimumsbeløb, som toldmyndighederne har beregnet den toldskyld, der er indgået, eller som kan indgås, til. I praksis er det kautions- eller sikkerhedsstillelsesorganismen, som vurderer risiciene ved transaktionen. Med henblik på en vurdering af nævnte risici skal kautionen fastsættes til et niveau, som ligger så tæt som muligt på den toldskyld, som sikkerhedsstillelsen eller kautionen blev indrømmet for. Hvis disse regler blev overholdt, ville de pågældende finansielle interesser være beskyttet fuldt ud.
Vi står over for en række vanskeligheder, hvoraf jeg vil fremhæve seks:
For det første er der ikke pålidelige statistikker om omfanget af de på nuværende tidspunkt indrømmede kautioner. Oplysningerne om disse sikkerhedsstillelser og kautioner - der tydeligt er identificeret fra et regnskabsmæssigt eller juridisk synspunkt - er repræsenteret i regnskaberne fra medlemsstaternes toldmyndigheder, men er ikke genstand for foranstaltninger, der muliggør sammenligning og kendskab til dem på fællesskabsplan.
For det andet er der nogle toldmyndigheder, der på grund af uhensigtsmæssigheder i deres systemer og driftsprocedurer eller af regnskabsmæssige årsager ikke er i stand til - jeg foretrækker at godtage denne hypotese frem for at tænke, at de ikke samarbejder - effektivt at overvåge, at de krav, der er fastsat i EU-lovgivningen om kautionerne, bliver overholdt. Jeg vil gerne påpege behovet for, at den nye forsendelsesordning (NCTS) hurtigt træder i kraft i alle medlemsstaterne og i de lande, der er tilknyttet den fælles forsendelsesordning. Det er klart, at gennemførelsen af fællesskabsordningen for sikkerhedsstillelse i stort omfang afhænger af udviklingen af alle NCTS' funktionaliteter.
For at løse problemet med det store antal ubetalte forsendelsestransaktioner bør vi understrege betydningen af de operationelle foranstaltninger og endnu en gang behovet for en hurtig udvikling af den nye ordning. Ordningen med kautionsattester i flere eksemplarer og NCTS vil resultere i centralisering og administrativ gennemskuelighed.
For det tredje skal jeg påpege de ufuldstændige anmeldelser. Ved udløbet af det tidsrum, der er fastsat i EU-lovgivningen, skal medlemsstaterne overføre de fordringer, der er stillet garanti for, og som ikke kan anfægtes, til A-regnskaberne.
For det fjerde er der behov for en ændring af EF-toldkodeksens bestemmelser for at sikre, at de kautionister, som stiller sikkerhed for toldskyld, ligeledes burde dække de automatiske afregninger, som toldmyndighederne udsteder efter varernes frigivelse.
For det femte er der det store antal sager, som Revisionsretten har påpeget, hvor toldskylden ikke er overdraget EU's budget eller opkræves med morarenter.
Endelig vil jeg gerne nævne de vanskeligheder, som giver mange problemer ved opkrævningen af de store beløb i toldskyld og andre afgifter i forbindelse med TIR-forsendelser, og som skyldes mangelfuld gennemførelse af de nuværende mekanismer og manglende overvågning på hele vareforsendelsesområdet.
Afslutningsvis vil jeg gerne, hr. formand, fremhæve, at Europa-Kommissionen bør undersøge de forskellige forelagte problemer, og i særdeleshed revidere informationssystemet, så det tager højde for de rentebeløb, der skyldes EU' s budget.

McCartin
Hr. formand, jeg vil gerne anerkende den vigtige rolle, Revisionsretten har spillet ved at udarbejde disse beretninger. Jeg skal tage mig af fire beretninger, der vedrører mejerisektoren, kornsektoren og svinepest, med samlede udgifter på næsten 16 milliarder euro, hvilket er en betydelig del af budgettet. Revisionsrettens undersøgelse rummer en mængde detaljer, og vi må anerkende den vigtige rolle, den spiller ved at hjælpe Parlamentet med dette arbejde, for det er indlysende, at uden samspillet mellem Revisionsretten og Parlamentet ville Parlamentet ikke kunne vurdere eller bedømme, om Kommissionen har givet pengene godt ud. Vi kan også anerkende, at Revisionsretten spiller en rolle ved at hjælpe Kommissionen med at finde svagheder i administrationen og problemer, som den måske ikke har opdaget, ved den måde, medlemsstaterne gennemfører vores forskellige ordninger på.
I denne beretning har Revisionsretten henledt opmærksomheden på svagheden i de grundlæggende forordninger, svagheder, der gør det vanskeligt for Kommissionen og for så vidt også for medlemsstaterne effektivt at føre kontrol med udgifterne. I særberetningen om reformen af kornsektoren har Revisionsretten henledt opmærksomheden på spørgsmålet om, hvorvidt denne politik i sig selv kan nå sine økonomiske og sociale mål.
For at vende tilbage til mejerisektoren - her er der to beretninger, en, der drejer sig om skummetmælkspulver, den anden om smør - så bør vi erindre, at selv om vi har et kvotesystem, der er beregnet på at få produktionen så tæt på forbruget som muligt, må vi stadig bruge ca. 3.000 millioner euro om året på at komme af med overskud, og for det skummetmælkspulver, vi producerer, bliver noget, der kun ligner 37%, solgt til markedspris. Med andre ord må resten støttes og anvendes til dyrefoder og lign. Ligeledes, når det drejer sig om smør, bliver kun 75% af det smør, vi producerer, solgt til markedspriser. Det viser svaghederne i de politikker, hvor vi har et kvotesystem og samtidig kræver store fællesskabsressourcer for at støtte overskuddet.
Revisionsrettens beretning henleder opmærksomheden på, at vi måske burde anvende vores ressourcer på en bedre måde, der kunne føre til større forbrug af mejeriprodukter på de europæiske markeder, i stedet for at støtte ubrugte mængder - og Parlamentet støtter den på dette punkt.
Inden for kornsektoren var det, der især bekymrede Revisionsretten, den overkompensation, som er veldokumenteret, og som vi erkender, og den henleder også opmærksomheden på, at det er nødvendigt at udarbejde en politik på alle niveauer - for Kommissionen, Rådet og Parlamentet - for at tage højde for ændringerne på markedet. Da vi udarbejdede denne politik, forudså vi ikke stigningen i verdensmarkedspriserne, der førte til en voldsom overkompensation inden for denne sektor. Beretningen henleder også opmærksomheden på, og Parlamentet har noteret sig, at noget i retning af 40% af alle de 14 milliarder euro, der bruges inden for kornsektoren, går til 3% af landmændene, og at 54% af landmændene kun får omkring 5% af støtten.
Dette henleder igen opmærksomheden på hele tendensen i denne politik og på, om vi bør revidere den for at gøre den mere forenelig med regional- og socialpolitikken. Det er de vigtigste bekymringer, som kommer til udtryk. Vi bør også i relation til kornsektoren og mejerisektoren sige, at vi har noteret os, at Kommissionen har påtaget sig en gennemgribende revision af politikken og allerede har sat en undersøgelse i gang. Så vi ser frem til færdiggørelsen af denne.
Jeg vil gerne takke Kommissionen for dens samarbejdsvilje og for, at den allerede har taget fat på nogle af de svagheder, der bliver påpeget i de forskellige beretninger.

Staes
Hr. formand, lige siden fredsaftalerne blev indgået i slutningen af december 1995 i Dayton, har Den Europæiske Union meget kraftigt bidraget til freden. Der blev stillet temmelig mange midler til rådighed til genopbygningen, til tilrettelæggelsen af valg, bidrag til menneskerettighederne osv. Vi har også for 53% vedkommende finansieret Den Høje Repræsentants Kontor. Revisionsrettens særberetning, som foreligger her, er den tredje i serien. Der har tidligere været beretninger om situationen i Mostar, og en anden beretning vedrørte genopbygningen i Eksjugoslavien. Jeg tror, at disse særberetninger sammen med den beretning, der nu foreligger, hele tiden har sørget for, at vi i Europa-Parlamentet ser kendsgerningerne i øjnene, og at vi også har forsøgt at rette os ordentligt efter disse særberetninger. Jeg tror ligeledes, at Revisionsrettens arbejdsmetode sammen med Parlamentets opfølgning, gennem Budgetkontroludvalget, har sørget for, at vi gør fremskridt på området.
Kære kolleger, budgetkontrol kan ikke kun ske fra et lille kontor i Bruxelles eller fra et kontor i Strasbourg. Jeg tror, at man sommetider skal tage ud på stedet. Kendskab til området er nødvendigt, man skal lære folk at kende, og man skal vide, hvordan folk dér må arbejde og under hvilke omstændigheder. Andre kolleger har i forbindelse med tidligere beretninger fået mulighed for at tage til Bosnien-Hercegovina. Det har de lært temmelig meget af, og også jeg har været der, fra den 16. til 19. oktober sidste år. Det er meget vigtigt, det gentager og understreger jeg. Jeg har egentlig i disse fire dage i Sarajevo lært mere, end jeg kunne have lært af at læse i tusindvis af sider. Jeg vil således gerne opfordre Formandskonferencen til at tage hensyn hertil, når den fremover beslutter, om den vil give ordførere muligheden for at gøre denne erfaring eller ej.
Hvilken kritik var der, kære kolleger? Der var for det første kritik af Kommissionen. For få midler, for lidt personale og en for centraliseret forvaltning fra Bruxelles' side. Jeg tror, at Kommissionen har rettet sig efter Revisionsrettens kritik. Her scorer Kommissionen nogle point. Nogle ting er forbedret, og der er anvendt mere personale. Personalet i delegationen i Sarajevo er bedre organiseret, højt kvalificeret og stærkt motiveret, det vil jeg understrege her. Det har Revisionsrettens kritik og Parlamentets opfølgning sørget for. Desuden har Kommissionen under pres fra Revisionsretten ført en decentraliseringspolitik, og det har forårsaget, at folk i delegationen i Sarajevo, men også i andre delegationer, får større slagkraft, at delegationslederen kan tage større hensyn til behovene på stedet og bl.a. har kunnet sørge for, at alle de forsinkede betalinger i øjeblikket er elimineret. Hvad det angår, scorer Kommissionen således nogle point.
En anden kritik vedrørte Den Høje Repræsentants Kontor og den måde, hvorpå Den Europæiske Union arbejder med dette kontor. Man bebrejder Kommissionen, at den har ført for lidt tilsyn med det. Revisionsrettens særberetning og Parlamentets aktion har sørget for, at der hersker en ny mentalitet på Den Høje Repræsentants Kontor. Det forholder sig faktisk således, at der siden marts 1999 er en ny finansdirektør, som har skrevet en hel bog om de regler, der skal følges. Der var åbenbart i begyndelsen af den højtstående repræsentants periode temmelig meget frådseri. Denne mands indsats, Kommissionens indsats, indsatsen fra kontoret som helhed har sørget for, at budgettet for Den Høje Repræsentants Kontor på tre år er nedbragt med næsten 5 millioner euro. Jeg synes da, at dette er et meget positivt resultat.
Et af de vigtige punkter, hvor den højtstående repræsentant kritiseres, var også punkt 17 om den tidligere finansdirektørs sammenblanding af interesser. Parlamentet anmoder i beslutningsforslaget, i hvert fald som det nu foreligger, om en udførlig forklaring. Jeg må sige, at jeg i mellemtiden har fået et dokument fra den højtstående repræsentant og også fra Kommissionen, og at der dermed er reageret på den vigtigste kritik. Derfor foreslår jeg, at mit ændringsforslag, som tager hensyn til dette, godkendes.
Der var også kritik af menneskerettighederne. Jeg må sige, at Menneskerettighedskommissionen yder et særdeles fortjenstfuldt stykke arbejde i Sarajevo og i Bosnien-Hercegovina i al almindelighed. Jeg tror, at vi skal stille flere midler til rådighed for disse mennesker, men med hensyn til menneskerettigheder venter vi stadig på Kommissionens svar på punkt 29 og 35.
Et sidste vigtigt punkt er stadig mediepolitikken. Med hensyn til mediepolitikken er der meget kraftig kritik af Kommissionen. På det mediepolitiske område skulle der være subsidieret for 2 millioner euro materiale, som ikke var støtteberettiget. Jeg venter stadig på en detaljeret rapport fra Kommissionen. Det står i beslutningsforslaget, og jeg håber derfor, at jeg meget hurtigt kan få et svar herpå.

Dell'Alba
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, min betænkning samler i virkeligheden fire forskellige beretninger. Derfor vil jeg gerne sige tak til kommissær Schreyer for hendes tilstedeværelse. Jeg håber, at de hovedansvarlige for forvaltningen af strukturfondene både i Kommissionen og i medlemsstaterne med hendes hjælp vil få kendskab til budskabet i vores betænkning samt til vores konklusioner, eftersom det tilsyneladende drejer sig om strukturfondene, der, som vi ved, forvaltes overordnet og direkte af medlemsstaterne.
Der er altså fire særskilte beretninger. En beretning om akkumulering af støtte, en beretning om omstrukturering af industrien, en beretning fra Revisionsretten om Den Europæiske Socialfond og EUGFL's (udvikling) beskæftigelsesstøtte til de unge og endelig en beretning om Den Internationale Fond for Irland og Peace-programmet i Nordirland. Med hensyn til den sidste beretning vil jeg især takke Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme for dets bidrag til mit arbejde. Vi har benyttet alle de ændringsforslag, der er blevet stillet af Budgetkontroludvalget.
Disse fire særskilte temaer fører ikke desto mindre til enslydende bemærkninger, der kan deles op i tre kategorier. For det første de større kritikpunkter omkring Kommissionen, der handler om de administrative procedurer, som både Revisionsretten og vi finder for lange og indviklede, og som af og til er en hindring for, at projekterne kan gennemføres på normal vis. Det skal også siges, at den samme kritik er rettet mod medlemsstaterne. Den løbende projektkontrol i marken eller fra Bruxelles er altid utilstrækkelig. Man taler altid om mangel på midler og personale - det er blevet nævnt af andre i andre sammenhænge - på trods af Revisionsrettens talrige bemærkninger herom.
Kommissionen er i færd med at reformere sin struktur i dybden og har brug for ekstra midler. Jeg håber, at Parlamentet, der altid har troet på myten om nulvækst hos funktionærerne på trods af, at opgaverne er vokset, vil acceptere Kommissionens forslag og målsætninger for også at styrke sin kontrol og sin rolle. Dette medfører selvfølgelig en overlapning i finansieringen, eftersom finansieringen ikke kontrolleres i tilstrækkelig grad, og dermed en dårlig udnyttelse af de europæiske bevillinger. Det sidste kritikpunkt går på betalingsforsinkelserne, der er et tilbagevendende problem, som det tilsyneladende ikke er lykkedes Kommissionen hverken at få hold på eller stoppe.
For det andet ville jeg gerne, at vi kunne fremhæve et andet stort kritikpunkt i vores kontakt med medlemslandene, nemlig den dårlige udnyttelse af bevillingerne, som ofte skyldes manglende samarbejde mellem medlemsstaterne og Kommissionen og manglende vilje fra medlemsstaternes side til at udnytte fondene. Ofte virker de som gaver, som fonde, der skal erstatte de nationale fonde. Medlemsstaterne gør i nogle tilfælde meget lidt ud af akkumuleringsprincippet, der siger, at det ganske rigtigt drejer sig om samfinansiering, der skal suppleres med nationale midler. Man regner med, at fondene dækker næsten 100% af finansieringen, hvilket selvklart ikke er i overensstemmelse med selve logikken i strukturfondene og deres udnyttelse. Medlemsstaterne bør ikke glemme, at disse fonde er offentlige og angår alle europæiske borgere. De bør derfor udnytte dem endnu mere forstandigt end de nationale fonde.
For at råde bod på denne fejl blev der i juni 1999 vedtaget nogle nye bestemmelser, og jeg håber, at de vil hjælpe os fremad. Vi anmoder Kommissionen om at benytte alle forhåndenværende midler, når den opdager fejl som f.eks. midlertidig betalingsstandsning, og hvis motiverne er begrundede, vil vi stå bag Kommissionen for at støtte den i disse tiltag.
Endelig mener jeg, at Kommissionen selv burde holde mere øje med kriterierne for at blive støtteberettiget, før den frigiver fondene. På den måde ville man undgå at finansiere projekter, der ikke holder, projekter, der dækker over alt muligt forskelligt, som man ofte ser det i medlemsstaterne. Dette var mine kommentarer. Tak, hr. formand, for de ekstra sekunder, De gav mig.

Queiró
Hr. formand, kære kolleger, det forhold, at EU stiller betragtelige midler til rådighed for genopbygning og støtte til gennemførelse af demokrati i Bosnien-Hercegovina, berettiger helt den opmærksomhed, som vi nu vier beslutningsforslaget om Revisionsrettens særberetning nr. 2/2000.
Vores første bemærkning hænger netop sammen med, at Revisionsretten først i begyndelsen af år 2000 har været i stand til at afslutte og godkende sin beretning om Fællesskabets bistand mellem 1996 og 1998, altså en periode, der lå to til fire år bagud. Den indlysende konsekvens af denne forsinkelse, som vi kan kun beklage, er, at mange af beretningens iagttagelser har tabt deres aktualitetsværdi, da den politiske virkelighed og de juridiske rammer i den mellemliggende tid er blevet ændret fuldstændigt i Bosnien-Hercegovina. Det betyder ikke, at disse iagttagelser ikke skal tages med i betragtning i fremtiden, særlig i Kosovo, for at undgå den slags problemer i forbindelse med lignende EU-aktioner.
Sagen er, at denne type kontrolforanstaltninger er af stor betydning for løsningen og kortlægningen af eksisterende problemer. Disse har gjort sig gældende på to områder, nemlig den direkte økonomisk bistand og medfinansiering i samarbejde med andre bistandsydere. I det første tilfælde er der bl.a. blevet peget på den mangelfulde støtte til beskyttelse af menneskerettighederne, civilsamfundet og medierne. Lige fra besværlige og utilstrækkelige fremgangsmåder i akutte behovstilfælde til, at Kommissionen er blevet stillet over for fuldbyrdede kendsgerninger, som herefter skulle finansieres, har der været mange situationer, der heldigvis er blevet rettet op. Hvad angår medfinansieringen, er det værd positivt at fremhæve, at finansieringen af Den Høje Repræsentants Kontor er blevet flyttet til første søjle, hvilket betyder, at gennemførelsen af denne finansiering nu er underlagt finansforordningens bestemmelser. Det samme bør i øvrigt efter vores opfattelse også ske med finansieringen af den bistand, der er forbundet med overvågningen af afviklingen af valgene, og derfor ligeledes gælde for samarbejdet med OSCE.
Det er sammenfattende, hr. formand, de bemærkninger, som vi og Udenrigsudvalget har fundet burde medtages i hr. Staes' betænkning - som jeg takker for - i betragtning af de omfattende finansielle midler, der afsættes til denne type bistand, de begrænsede ressourcer og det indlysende behov, at de anvendes på en præcis og gennemsigtig måde.

Collins
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at udtrykke min tilfredshed med hr. Dell'Albas betænkning og dens påvisning af, at Den Internationale Fond for Irland og det særlige støtteprogram for fred og forsoning er en ny måde at konsolidere fredsprocessen på.
Det vanskelige miljø, hvori disse fonde har måttet virke, deres rolle som igangsættere, det at prioritere de vanskeligt stillede områder og den enestående rolle ved at være pionerer inden for fælles forvaltning og afvikling af grænseoverskridende programmer har alle fået den anerkendelse, de fortjener.
Jeg forstår, at Den Internationale Fond for Irland har givet et omfattende svar på de spørgsmål, der blev rejst i beretningen fra Revisionsretten, som kan stilles til rådighed for medlemmerne. Dette svar indbefatter et antal initiativer, som fonden tager for at afhjælpe de problemer, der påpeges i beretningen.
Det er vigtigt at understrege et afgørende punkt, når det drejer sig om Den Internationale Fond for Irland. Dette er ikke et fællesskabsprogram. Fonden er faktisk en international organisation med sin egen ledelse, sine egne regler, revisionsprocedurer osv. Desuden er Den Europæiske Union kun en ud af fem donorer, der tager sig af dens finansiering. Den Europæiske Unions årlige bidrag udgør 35% af det samlede beløb.
Den Internationale Fond for Irland blev etableret af den britiske og irske regering i 1986 med det mål at fremme økonomisk og social fremgang og opmuntre til kontakt, dialog og forsoning mellem unionister og nationalister i hele Irland.
De, der bidrager til fonden, er USA, Den Europæiske Union, Canada, New Zealand og Australien. Siden fonden blev etableret, har den ydet bidrag for i alt 597 millioner euro til 4.600 projekter, som har bidraget til at skabe 38.000 arbejdspladser, hvilket har ført til en yderligere investering på ca. 1,193 milliarder euro, hvad der bringer den samlede investering i disse projekter op må næsten 1,79 milliarder euro. Den har rettet næsten 90% af sine aktiviteter mod de mest underprivilegerede områder og støttet over 9.000 deltagere i grupper på tværs af skellene og støttet 5.000 deltagere i grænseoverskridende strukturer.

Folias
Hr. formand, jeg vil gerne betone, at hr. Staes har udarbejdet en glimrende betænkning. Men jeg vil også gerne rette alles opmærksomhed på det faktum, at Balkan er et enestående område i Europas geografi. Området er ikke kun enestående ud fra et geografisk synspunkt, men også ud fra mentalitet og betingelser. Jeg mener derfor, at ethvert tilfælde skal undersøges i dybden og i bredden, så vi kan fremstå som effektive såvel i vores kritik som med hensyn til de foranstaltninger, som vi træffer. Det, som hr. Staes har sagt og gjort, nemlig at tage ud til stedet for med egne øjne at opleve, hvad der foregår, er selve spørgsmålets kerne. På afstand, hr. formand, mine damer og herrer, kan vi ikke vide, hvad der sker i disse særlige områder, som fremviser nok så mange særegenheder. Fra et skrivebord kan man ikke følge med i, hvad der præcist foregår. Ved hjælp af breve, fax og e-mails kan man ikke forstå mentaliteten hos disse mennesker. Det er nødvendigt, at man er tæt på dem. Og ikke blot være tæt på dem for at erklære sin interesse, som nødvendigvis må eksistere fra alle sider, men være tæt på dem i praksis og naturligvis også geografisk, men først og fremmest må man kende disse folks historie og psyke.
Alt det, som kontrolorganisationernes og Kommissionens påpegninger har ført til, viser, at det godes fjende altid er det bedste, men det bedste kan altid blive endnu bedre, og vi bør alle arbejde videre i den retning. Jeg er sikker på, at vores interesse og kritiske ånd kun kan føre i en positiv retning, men lad os f.eks. se på resultaterne af den praksis, som anvendes ved den slags samfinansieringer, så vi kan tilpasse dem til andre sager. Vi har i dag genopbygningsagenturet, som har hovedsæde i Thessaloniki og Pristina. Der har været meget kritik af det. Men vi må ikke forestille os, at Sarajevo er det samme som Pristina, det må vi gøre os klart. Netop derfor omtalte jeg den forskel i mentalitet, forhold og situationer, som vi skal have for øje.
Mange medlemmer - og på den ene side har de ret - har sagt, at agenturet i Thessaloniki skal decentraliseres og flyttes til Pristina. Mange af os satte os direkte imod det og sagde, at det ikke kunne lade sig gøre. Det har vist sig, at vi gjorde ret i at beholde agenturet i Thessaloniki, for dersom vi havde flyttet Thessaloniki-agenturet til Pristina, ville Jugoslavien i dag ikke have haft nogen som helst mulighed for modtage finansiering fra genopbygningsorganisationen, for det ville nemlig være umuligt for nogen serber at tage til Pristina for at gøre krav på så meget som en euro. Netop derfor gentager jeg, at kritik er godt, men vi må tilpasse alt, hvad vi foretager os, til de forhold, de behov og de særkender, som findes i hvert enkelt område.

Morgan
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at takke Revisionsretten for dens meget nyttige beretning denne gang om mange forskellige spørgsmål. Vi var meget kritiske over for den, da årsberetningen kom, men jeg synes, at disse særberetninger er meget værdifulde.
Der er helt klart flere forskellige områder, hvor Kommissionen endnu bør gøre noget for at forbedre forholdene. I dag vil jeg koncentrere mig om reaktionen på den betænkning, som hr. Dell'Alba har skrevet om forskellige aspekter af strukturfondene. Det er i hvert fald i mit land et af de områder, hvor Den Europæiske Union kan hævde, at den gør en forskel, og hvor det kan ses, og det anerkendes, at strukturfondene og forsøget på at forøge velstanden og forbedre de sociale forhold og beskæftigelsesgraden i et givet område giver EU et positivt image. Men vi kan ikke bare stå og klappe ukritisk. Revisionsrettens beretninger siger meget klart, at der er plads til radikale forbedringer, og Kommissionen har allerede indført en ny strukturfondsforordning, der skal bedre situationen, og vil klart nok meget omhyggeligt efterprøve, om disse reformer er vidtgående nok.
Når det gælder additionalitet, må vi huske, at formålet med de europæiske fonde ikke er at finansiere, men at medfinansiere initiativer, og at de ikke må erstatte offentlige midler fra de nationale myndigheder. Det er meget godt alt sammen, men selv de nye forordninger giver kun mulighed for vurdering af additionalitet på nationalt plan og ikke på regionalt plan. Regler er regler, men hvis der ikke er nogen effektiv straf for at bryde dem, bliver de svagere og umulige at få overholdt, så vi har brug for at få udviklet et solidt retsgrundlag i form af mulig indførelse af sanktioner.
Med hensyn til spørgsmålet om udvikling af industriområder bør Kommissionen ikke vride hænder, men sige, at dette kun skal ses som en del af en bredere politik, der har til formål at støtte de små og mellemstore virksomheder. Der går store summer ind i disse udviklingsprojekter. I Wales ved vi f.eks., at det er et klart mål. Vi har brug for klare mål, og vi vil se frem til at se dem inden for strukturfondsprogrammerne i fremtiden.

Mulder
Hr. formand, jeg vil i en fart fremsætte en række bemærkninger om Revisionsrettens virkelig nyttige beretninger.
For det første Garriga-betænkningen. Jeg tror, at Budgetudvalget allerede har planlagt det, men jeg synes, at det er overordentlig nødvendigt, at vi evaluerer de resultater, som undersøgelsesudvalget om svig i forbindelse med transit er nået frem til. Hvad har Kommissionen hidtil foretaget sig med anbefalingerne i denne rapport?
For det andet McCartin-betænkningen om landbrug, altid et interessant emne, og ingen vil benægte, at landbrugspolitikken ikke er statisk, men skal følge med tiden, specielt i forbindelse med forhandlingerne i Verdenshandelsorganisationen og udvidelsen.
To punkter, som vi hverken udtaler os for eller imod. I øjeblikket er det for min gruppe for det første vigtigt, hvilke konsekvenser det ville have, hvis der var en samfinansiering af landbrugsudgifter og navnlig indkomststøtten. Et andet punkt, som i øjeblikket er meget aktuelt, er bekæmpelsen af dyresygdomme. Det er meget kostbart for det europæiske budget. Ville det ikke være muligt, ligesom det er sædvane i medlemsstaterne, at forsikre sig mod udbrud af visse dyresygdomme? Kunne Kommissionen hurtigst muligt undersøge denne sag?
Med hensyn til Staes-betænkningen er det opmuntrende, at Den Europæiske Union kan gøre et godt stykke arbejde i Balkans hvepserede. Det glæder os, og vi synes, at hr. Staes' betænkning er udmærket. Vi støtter først og fremmest, at det ikke er Den Høje Repræsentants Kontor, der bestemmer. Det er Den Europæiske Union, der betaler, og denne skal også undersøge, om pengene anvendes ordentligt.
Jeg har en generel bemærkning om korruptionsklimaet, som siges at herske på Balkan. Vi synes, det er nødvendigt, at Kommissionen udtaler sig om, hvordan dette kunne påvirke Europa. Bliver EU-bistanden påvirket deraf?
Sidste punkt vedrører Dell'Alba-betænkningen. I mit land er der tegn på, at prisen for industriområder bliver betydeligt højere på grund af den europæiske bistand. Det er efter vores mening uønsket. Kunne der gøres noget ved det?

Rühle
Hr. formand, kære kolleger, Revisionsrettens beretninger får en helt ny aktualitet på grund af den nuværende BSE-krise. Den europæiske landbrugspolitik skal på prøve. BSE er kun toppen af isbjerget. Subventionering af de stigende mængder, overproduktion, derefter flere subventioner til reduktion af overskuddet, det er ikke blot meget svært at forstå for almindelige borgere, det er også et forhold, der er ekstremt modtageligt for svig, og kvoteordningen opfanger det ikke tilnærmelsesvist. McCartin-betænkningen viser det meget tydeligt.
Det er vores ordførers fortjeneste, at der henvises til det igen og igen, ikke kun i tider som disse. Desværre har Parlamentet ikke nogen fulde medbestemmelsesbeføjelser på landbrugsområdet og kan derfor kun i ubetydelig grad udnytte de politiske handlemuligheder. Afgørelserne falder i Ministerrådet, de træffes af de nationale landbrugsministre, mens offentligheden med dets mange klientelinteresser udelukkes. Men selv om de forbeholder sig afgørelsen, er de ikke parate til virkelig at tage ansvaret. Hvis det fører til fejl, misforhold, uregelmæssigheder eller svig, er det ikke dem, der umiddelbart tager ansvaret for det, men det er derimod Bruxelles, EU, de hele tiden henviser til.
Det skal ændres grundlæggende. Der kræves ikke blot kontrol, men også politisk medbestemmelse for Parlamentet på alle områder af landbrugspolitikken. Vi har brug for mere gennemsigtighed og mere offentlighed. Det går ikke imod landmændene, men det handler om at kæmpe for en anden forbrugerpolitik i landmændenes interesse. Hr. McCartin har også allerede nævnt de rigtige stikord i sin betænkning. Det handler om direkte støtte og samfinansiering. Her er der noget, der skal ændres, også med henblik på udvidelsen mod øst, hvis vi vil føre landbrugspolitik på en sådan måde, at den er egnet til udvidelsen mod øst. Det er også tydeligt efter topmødet i Nice, at Rådet ikke er i stand til at løse disse problemer i virkeligheden, og derfor vil jeg gerne her til sidst endnu en gang understrege, og det vil blive hele Parlamentets anliggende, at vi har brug for fuld medbestemmelse og fuld ret til fælles beslutningstagning for Parlamentet i landbrugspolitikken.

Seppänen
Hr. formand, i Revisionsrettens særberetninger for 1999 kan vi læse, at de store nettobetalere til EU's budget har været Storbritannien, Belgien og Holland. Disse tre lande har indbetalt forholdsvis mere i toldafgifter, det vil sige deres egne indtægter, end andre lande. Disse lande har store havne, og gennem disse lande foregår der meget såkaldt transittransport.
Når vi læser Revisionsrettens beretninger og Garriga Polledo-betænkningen, indeholder de en irriterende svaghed. Svig er blevet afsløret i mange lande, men navne på landene er ikke nævnt. Således får man mistanke om, at overtrædelserne mest er begået i de lande, der har store transithavne. Hvis navnene på landene ikke nævnes, rettes mistanken mod Storbritannien, Belgien og Holland. Hvis de ikke er skyldige i beskyttelse af overtrædelser og de kriminelle, bliver de alligevel mistænkt, når navnene på landene ikke nævnes.
Gennem Den Europæiske Union transporteres store mængder varer, som kommer fra havne uden for Unionen. Det er opklaret i undersøgelser både fra Revisionsretten og OLAF, at specielt import og transit af cigaretter er forbundet med mærkbart svig. Omfanget af dette er svært at vurdere, men størrelsen af overslaget over tab til Unionen ligger mellem 1 milliard og 5 milliarder euro. Cigaretterne kommer hovedsageligt til havne i Holland og Belgien og transporteres derfra ofte gennem EU-lande til Eksjugoslaviens områder, bl.a. til Montenegro. EU besluttede sidste år af politiske grunde og uden betingelser at yde Montenegro et bidrag på 15 millioner euro til bekæmpelse af smugling. Fra Montenegro sejles smuglercigaretterne hver nat med 50 eller 70 hurtige både til Italien, hvorfra de distribueres uden told og skatter til EU-markeder. For at hindre den type virksomhed er der behov for et beslutsomt arbejde og en løsning af de problemer, som er påpeget i Garriga Polledo-betænkningen. Set fra Unionens side er her tale om et projekt til flere milliarder euro.

Caullery
Hr. formand, dagens forhandlinger er sandelig velkomne, men de omhandler meget forskellige emner. Jeg vil derfor begrænse mit indlæg til at omfatte de emner, der blev behandlet af hr. McCartin og hr. Staes.
Hvad angår den første af de to betænkninger, kan vores gruppes franske delegation ikke slutte sig til visse kommentarer om smørfedt, der sætter spørgsmålstegn ved Rådets beslutning om at fastholde de garanterede priser indtil 2005.
Vi mener faktisk, at denne beslutning er yderst velfunderet og nødvendig for landmændene. På samme vis mener vi ikke, at man kan bruge det som seriøst argument, at 92% af de disponible bevillinger i 1998 i form af foranstaltningerne til afsætning af smør til nonprofit-organisationer kun er blevet fordelt på tre medlemslande, hvoraf ingen er blandt de fattigste i Den Europæiske Union, som beslutningen gør opmærksom på. Det er at gå lidt for hurtigt frem og glemme, at udviklingen af en fjerde verden og forarmelse af visse sociale klasser i vores egne lande er en skræmmende realitet. Så det er ikke en fornyet og endnu skrøbelig vækst, der vil give mulighed for en hurtig genintegrering af befolkninger, der ofte har været udstødte igennem lang tid.
Betænkningens kritiske holdning til støtten til de store kornområder er heller ikke tilfredsstillende, selv om det selvfølgelig er nødvendigt at give de mindste kornproducenter i Unionen særlig opmærksomhed.
Med hensyn til svinepest deler vi heller ikke den holdning, der siger, at svineproducenterne burde bære en større del af den økonomiske byrde, som foranstaltningerne til bekæmpelse af epidemier udgør, og man kan spørge sig selv, hvorfor de skulle betale disse ekstraafgifter, når man nu ved, hvor tunge byrder de har at bære rundt på allerede.
Er de skyld i sygdommen epizooti? Selvfølgelig ikke, for de er ofre for den. Så medmindre man endnu en gang hemmeligt vil renationalisere den fælles landbrugspolitik, kan der ikke være tale om at acceptere dette forslag.
Staes-betænkningen om Den Europæiske Unions støtte til Bosnien-Hercegovina stempler med rette de alvorlige mangler i OHR, Den Høje Repræsentants Kontors økonomiske forvaltning, oven i købet i en periode med meget dramatik og altid på bekostning af borgernes penge.
Vores gruppe har ligeledes taget forespørgselen til OHR og Kommissionen ad notam i forsøget på at forstå de bagvedliggende grunde til sammenblandingen af interesser.
Det er heller ikke acceptabelt, at 2 millioner euro er blevet tildelt til ikke-støtteberettiget materiel inden for ...
(Formanden afbrød taleren)

Bösch
Hr. formand, jeg vil gerne bruge et par ord på hr. Staes' glimrende betænkning. Først vil jeg egentlig gerne henvende mig til Dem som medlem af Præsidiet her i Parlamentet. Det var en skændsel for Parlamentet, at vi måtte affinde os med en så bureaukratisk administrativ forsinkelse ved spørgsmålet om, hvorvidt vi kunne sende ordføreren for Budgetkontroludvalget i Parlamentet til Bosnien-Hercegovina. Jeg håber for dem, som vi skal repræsentere her, at sådan noget ikke vil ske mere. Jeg siger det helt klart, fordi vi - også jeg personligt - normalt kritiserer Kommissionen for det. Denne gang må vi desværre konstatere det i egne rækker, og det er en uudholdelig tilstand!
Endvidere giver Staes-betænkningen os et håb på to måder. Kommissionen er i stand til at tage ved lære. Det, der er sket siden de første besøg under ledelse af Budgetudvalget og Budgetkontroludvalget, og det, vores ordfører nu kan konstatere, er en velgørende udvikling, og jeg kan kun gratulere Kommissionen hermed.
I starten, efter introduktionen af programmet for Balkan, blev der ydet hjælp, som det så ofte er sket i Unionen, man traf nemlig en beslutning ved det grønne bord i Bruxelles og pålagde private firmaer at notere behovet for hjælp på stedet og fordele og forære midlerne væk. Det er afskaffet og ændret næsten revolutionært - også efter pres fra Parlamentet. Det viser, at vores initiativer er værdifulde, og at Kommissionen er i stand til at tage ved lære.
Fru kommissær, måske kan De bruge den evne til at tage ved lære, som de har lagt for dagen i delegationen i Sarajevo, som model for andre delegationer i andre lande!

Ortuondo Larrea
Hr. formand, til trods for de egne indtægter, som strukturfondene i mange år har brugt til fremme af den territoriale ligevægt i Den Europæiske Union, har de 25 rigeste regioner stadig en indkomst pr. indbygger, der er to en halv gang større end de fattigstes, og til trods for alle de behov, der findes i disse ugunstigt stillede regioner, ser man hvert eneste år, at ikke alle de beløb, som budgetteres som udviklingsmidler, bliver anvendt. Jeg synes, at vi skal tænke over de reelle årsager til denne uforståelige kendsgerning. Det er muligt, at der mangler initiativer, og at de ugunstigt stillede områder ikke ved, hvordan de skal komme videre.
I denne sag bør vi ikke blive siddende med hænderne i skødet og retfærdiggøre over for os selv, at vi giver dem penge, men at de ikke udnytter dem. Vi bør fremme en sideløbende politik til analyse, information, uddannelse, motivering, rådgivning og følgeskab, som støtter nye strukturer og muligheder for udvikling og fremgang.
Men det er også muligt, at det, der sker, er, at vi på baggrund af nogle mere udviklede og teknokratiske holdninger opfører os for perfektionistisk, krævende og reglementarisk og stiller for mange betingelser. På denne måde forhindrer vi og bremser for nye brugbare idéer, som er i samklang med udviklingsniveauet i de regioner, der er genstand for fællesskabspolitikkerne. Måske burde vi tilpasse fællesskabspolitikkerne til disse regioner i stedet for at forlange, at disse regioner tilpasser sig en elitær europæisk politik. Det ...
(Formanden afbrød taleren)

Blak
Hr. formand, jeg vil først og fremmest gerne lykønske Staes med en meget fremragende betænkning. Hans arbejdsbetingelser har ikke været de bedste. Det er ikke rimeligt, at vi i Parlamentet skal behandle en beretning fra Revisionsretten, der handler om begivenheder, der ligger flere år tilbage, men Staes har gjort sit hjemmearbejde. Han har nemlig været ude i marken. Nu er det ikke fordi jeg ikke stoler på Staes, tværtimod, men jeg har tilfældigvis også været i Bosnien i sidste uge, og han har ret i sin vurdering. Historien om Kommissionens delegationer i Bosnien er blevet en succeshistorie.
Revisionsretten konkluderer i sin beretning, at Kommissionens kontrol med midler til f.eks. Den Høje Repræsentants Kontor og til FN slet ikke har været god nok. Mange af problemerne skyldes, at projekterne tidligere blev forvaltet centralt fra Bruxelles. Nu har EU-delegationerne på stedet fået mere kompetence og flere ansatte. Det viser, at idéen med at give delegationerne flere pligter og mere ansvar rent faktisk fungerer i praksis. Revisionsretten foreslår, at EU fremover giver organisationer som FN og OSCE og Den Høje Repræsentants Kontor en pose penge, som de selv kan administrere. Samtidig vil Revisionsretten gerne have styrket kontrollen. Jeg synes ikke rigtigt, at det hænger sammen. Hvis vi bare giver penge som direkte budgetstøtte til organisationen, så mister Kommissionen da fuldstændigt overblikket og kontrollen. Spørgsmålet om samarbejde mellem EU og organisationerne bliver en del af dechargen 1999. Kommissionen efterlyser klare retningslinjer fra Rådet og Parlamentet. Det kan jeg godt forstå. Vi kan ikke både kræve bedre kontrol og løsere tøjler. Vi bliver simpelthen nødt til at bevare en vis kontrol med skatteydernes penge. FN-systemet bliver desværre mere og mere bureaukratisk, ineffektivt og korrupt, så jeg har trods alt meget mere tiltro til vores eget EU-system.

Casaca
Hr. formand, den igangværende forhandling omfatter 10 særberetninger fra Revisionsretten om emner af så forskellig natur og relevans, at de strækker sig lige fra overvejelser om additionalitetsprincippet i forbindelse med strukturfondsbevillinger til en konkret og grundig undersøgelse af Fællesskabets kornpolitik. Tillad mig derfor, at jeg begrænser mig til det sidste tema, hvor jeg gerne først vil lykønske såvel vores kollega, hr. McCartin, som Revisionsretten med det glimrende arbejde, som de begge har udført, og derefter trække de afsluttende punkter i Revisionsrettens undersøgelse frem.
I perioden 1993-1997 blev der givet en overkompensation for indkomsttab i kornsektoren på mere end 13 milliarder euro. Hver EU-borger bidrog med mere end 37 euro til kornbudgettet i 1997. Markafgrøderne udgjorde 43% af landbrugsudgifterne, men kun 10,7% af det samlede slutprodukt. Næsten 40% af støttemidlerne går til 3% af landmændene, og 57% af støttemodtagerne må deles om 4,5% af støtten. Revisionsretten konkluderer i sin undersøgelse, at den nuværende ordning med indkomststøtte til landmændene på grundlag af elementer som priser, produktion og dyrket areal må ændres til en standardnettoindtægt pr. hustand eller arbejdsenhed, hvor støtten til bedriften ydes for at kompensere for en nedgang i denne indkomst.
Den fælles markedsordning for markafgrøder er det højeste udtryk for en fælles landbrugsordning, der trænger til at blive reformeret. Den gennemgribende politiske omformning i den tyske forbundsregering er et klart signal om, at det også i Europas hjerte, hvor den fælles landbrugsordning blev udtænkt, og hvor den altid har haft sin største opbakning, bliver stadig vanskeligere at opretholde en landbrugspolitik, hvis formål er at værne om fødevareindustrien og de store bedrifter. Der må skabes en politik for landdistrikterne, der styres af regionale kriterier og lige behandling af landmændene, og som sigter på bevare den europæiske kulturarv og miljøet. Dét forudsætter en reform af den nuværende fælles landbrugsordning.

Ferreira
Hr. formand, jeg vil gerne henlede Deres opmærksomhed på og komme med et par bemærkninger til de problemer, der er behandlet i Dell'Alba-betænkningen.
Etableringsstøtten til unge landmænd forvaltes ikke tilfredsstillende, for i alt for mange tilfælde havde målgruppen overskredet maksimumsalderen ved opnåelsen af støtten, selv om den havde krav på den, da sagen blev oprettet. Stillet over for den vanskelige situation, som mange af disse unge befinder sig i, og over for branchens problemer, er det uacceptabelt, at en del af de unge ikke kan nyde godt af europæisk og national støtte på grund af uregelmæssigheder og forsinkelser.
Hvad angår beskæftigelsesforanstaltninger for unge, er det nødvendigt med en præcis evaluering for at bedømme virkningerne af denne politik. Evalueringen bør indeholde overvejelser om iværksættelsen af forskellige former for integration på arbejdsmarkedet. Angående foranstaltningerne til omstrukturering af industrien kan man derimod observere alt for store investeringer, eftersom EFRU-støtte har givet mulighed for finansiering af andre projekter end omstrukturering af industrien. Hertil føjes, at denne støtte, hvis den ikke koordineres på regionalt niveau, medfører konkurrence mellem sponsorerne og dermed en spredning af støtten samt mindre effektivitet. Dette gør det umuligt at føre en omstruktureringspolitik, der tager udgangspunkt i en behovsanalyse, indtil de gennemførte projekter er evalueret, og som i sidste ende giver mulighed for en aktiv forvaltning af territorierne.
I denne sammenhæng kan jeg ikke lade være med at nævne den form for omstrukturering, som Danone er ved at iværksætte, og som vi ser i flere forskellige medlemsstater. Vi kan ikke acceptere, at selskaber, der har kunnet nyde godt af europæisk støtte, på trods af at deres økonomiske helbredstilstand er god, kan bruge strukturtilpasninger som en undskyldning for at afskedige tusinder af mennesker og skabe et tilsvarende antal mange familiedramaer, som vi endnu en gang skal råde bod på ved hjælp af nationale og europæiske offentlige fonde.
Til slut vil jeg sige, at arbejdsløshedsbekæmpelse er et af Den Europæiske Unions hovedmål, der prioriteres højt både i medlemsstaterne og i Kommissionen. Vi ved, at det er vanskeligt at nå ud til hele målgruppen for et projekt. Men stillet over for de konstaterede uregelmæssigheder og mangler er det nødvendigt, at vi fra nu af træffer de fornødne foranstaltninger især med henblik på en nærmere definition af projekterne og på, at støttemodtagerne kan få effektivt udbytte af projekterne ved at fremskynde sagsbehandlingen og støtteudbetalingen, således at resultaterne på området bliver ...
(Formanden afbrød taleren)

Hume
Hr. formand, jeg takker ordføreren for de særlige henvisninger i hans betænkning til to væsentlige finansieringsmekanismer i Nordirland, der har forbindelse med vores fredsproces, for hans positive reaktion på Den Internationale Fond for Irland, der ikke kun støttes af Europa, men også af USA, Canada og Australien.
Jeg vil råde andre regioner med alvorlige arbejdsløshedsproblemer til at studere det arbejde, Den Internationale Fond har gjort i Nordirland og grænseamterne. Den har gjort et fremragende arbejde. F.eks. har den støttet 4.600 projekter og derved skabt 38.000 arbejdspladser, og næsten 90% af disse arbejdspladser findes i underprivilegerede områder med høj arbejdsløshed. Ca. 9.000 mennesker fra hele samfundet har været involveret i disse projekter vedrørende jobskabelse i Nordirland, og ca. 5.000 mennesker har været involveret i de grænseoverskridende projekter. Den har gjort et fremragende stykke arbejde, og jeg glæder mig over den positive reaktion i betænkningen.
Der er også et særligt fredsprogram fra Den Europæiske Union selv. På græsrodsniveau i Nordirland bringer det også mennesker fra begge dele af vores samfund sammen, i særdeleshed omkring projekter for unge - unge mænd og kvinder. Der er initiativer til fremme af fællesskabet, så man kan deles om samme by, og der er personlig udvikling og oplæring for arbejdsløse kvinder - jeg fremhæver bare nogle af de meget succesrige projekter, der er i gang - samt udviklingen af fødevareindustrien og naturligvis nybyggeriet.
Vi glæder os meget over dette og er Kommissionen meget taknemmelige for det og taknemmelige over for Ministerrådet for det særlige fredsprogram for Nordirland. Jeg vil gerne give udtryk for min dybe taknemmelighed over for alle mine kolleger i Parlamentet for deres enstemmige støtte til dette fredsprojekt, fordi det yder et så positivt bidrag til skabelsen af fred i mit land.

Gallagher
Hr. formand, som et medlem, der repræsenterer den del af Irland, der får fordel både af IFI (Den Internationale Fond for Irland) og freds- og forsoningsprogrammet, vil jeg gerne rose begge disse fondes resultater, og som en repræsentant, der arbejder tæt sammen med lokale grupper og projekter, der gør glimrende brug af disse fonde, vil jeg gerne sige, at jeg er helt overbevist om, at der kan aflægges nøjagtigt regnskab for alle de beløb, der udbetales via disse fonde. IFI og fredsprogrammet er enestående, så det er forståeligt, at der kan opstå misforståelser på grund af manglende kendskab til disse fondes særlige natur og virkemåde.
Som det tidligere er blevet påpeget, yder EU et væsentlig bidrag sammen med USA, Canada, Australien og New Zealand. Fonden har anvendt over 400 millioner pund, hvilket har affødt en investering på 1,2 milliarder pund og skabt 38.000 arbejdspladser ved 150 projekter i hele grænseområdet og Nordirland. Jeg finder det helt upassende, at Budgetkontroludvalget sætter spørgsmålstegn ved effektiviteten af IFI's finansieringssystem. Jeg mener, at disse fonde har ydet et væsentligt bidrag til fredsprocessen, og at hr. Dell'Alba burde sætte sig lidt mere ind i detaljerne vedrørende disse fonde. Jeg vil gerne indbyde ham til at besøge Nordirland og grænseområderne og selv se på forholdene.

Fiori
Hr. formand, det var med stor bekymring, at vi læste McCartins betænkning, som vi desværre først behandlede i går eftermiddags. Betænkningens vurderinger af landbrugssektoren gjorde os ærligt talt forvirrede, for hvis man fortolker tallene og oplysningerne på så barsk en måde, når det gælder en sektor som landbrugsektoren, der undergår nogle store og gennemgribende forandringer som følge af Fællesskabets landbrugspolitik, er vi bekymrede for, hvilke beslutninger der bliver truffet. Ordføreren McCartin har uden tvivl peget på en løsning, nemlig at landbrugssektoren og dens regler skal tages grundigt op til fornyet overvejelse. Det er en skam, at Rådet i Nice ikke førte til en afslutning på den fælles beslutningsprocedure for de beslutninger, vi skal træffe om landbruget. Der er ingen tvivl om, at vi skal gøre et stort stykke arbejde i den forbindelse.

Schreyer
Hr. formand, mine damer og herrer, kære parlamentsmedlemmer, jeg vil først takke hr. Garriga, hr. McCartin, hr. Staes og hr. Dell'Alba for betænkningerne om de i alt 10 offentliggjorte særberetninger fra Revisionsretten, som omfatter perioden 1999-2000.
Efter min mening har forhandlingen her vist, hvor værdifulde Revisionsrettens særberetninger er, fordi de går meget detaljeret ind i forskellige problemstillinger. Som kommissær kan jeg kun bifalde disse særberetninger eftertrykkeligt, fordi de gør det muligt at beskæftige sig med kritik nu og her, og Revisionsretten placerer også sine særberetninger så godt, at de straks kan optages i Kommissionens nye forslag.
Jeg er naturligvis nødt til at fatte mig i korthed og kan kun delvis og på nogle punkter komme ind på de meget udførlige og værdifulde betænkninger fra Parlamentet, først hr. Garrigas betænkning og dernæst kommentarer til Deres redegørelse om egne indtægter, hr. Pomés Ruiz. Hvert år opkræves der 14 milliarder euro i told til finansiering af det europæiske budget, og en stor del af dette beløb anvendes til sikkerhedsstillelse og kaution.
Kommissionen har i de senere år bestræbt sig på at forbedre retsforskrifterne på dette område betydeligt. Jeg tillader mig at nævne, at der i 1999 og 2000 trådte nye retsforskrifter i forbindelse med transittrafik på toldområdet i kraft. De gør det muligt at overvåge transittrafik samt afvikling af sikkerhedsstillelsen i forbindelse med denne trafik bedre. EF-toldkodeksen er netop blevet ændret, og ændringen er trådt i kraft.
Sidste år blev syv medlemsstater medtaget i den nye edb-baserede transitprocedure. Det er et område, hvor Parlamentet har iværksat meget gennem sit undersøgelsesudvalg, hvilket har givet meget konkrete resultater, som Kommissionen nu gør færdig. Først og fremmest er det også vigtigt, at udvidelseslandene nu inddrages direkte i dette edb-system, i denne nye procedure.
Hvad angår følgerne af ukorrektheder ved toldprocedurer og spørgsmålet om, hvorvidt der i givet fald skal betales renter, finder der to traktatbrudsprocedurer sted mod Tyskland, og det overvejes, om der også skal indledes lignende procedurer mod Østrig, Belgien og Danmark. Kommissionen vil - det vil jeg gerne gøre opmærksom på - i de kommende dage desuden forelægge sin rapport om ordningen for egne indtægter for perioden 1997-1999. Generelt har Kommissionen til hensigt at overdrage mere af ansvaret for toldvæsenet til medlemsstaterne. Efter min mening bør der fremover gælde en anden ordning for administrative fejl, der fører til mangler i toldindtægterne, end den, der gælder nu, nemlig således at disse medlemsstater også skal hæfte for mangelen i indtægter i tilfælde af fejl. Det er simpelthen et så dårligt system, at den sidste søjle i finansieringen af EU-budgettet må bruges, at alle medlemsstater i givet fald må betale et beløb svarende til deres andel af bruttonationalindkomsten. Med andre ord er systemet for øjeblikket som følger: Hvis man administrerer sjusket, bliver man belønnet, hvis man gør sig særlige anstrengelser, er man den dumme. Et sådant system burde finansministrene egentlig også have vilje til at ændre. For øjeblikket er der ikke noget tiltag i den retning, men Kommissionen vil fortsat holde fast ved det.
Nu til den meget vigtige betænkning om landbrug, hr. McCartin. Jeg vil gerne takke for beretningerne. De omfatter områderne mælkepulver, smørfedt, korn og svinepest. Et par bemærkninger hertil, og, fru Rühle, jeg kan kun give Dem ret i, at også denne betænkning endnu en gang viser, på hvor mange områder reformer er tvingende nødvendige. Vi har et overskud på hele mælkeproduktionsområdet, og det skaber mange nye problemer, især inden for finanskontrol, fordi dette overskud fører til specifikke foranstaltninger i forbindelse med salgsfremstød for skummetmælksprodukter og smørfedt, som konstant giver meget store problemer ved finanskontrollen eller - med andre ord - anledning til svig.
Den kritik, der er kommet til udtryk i særberetningen, foranledigede Kommissionen til at foretage forbedringer og forenklinger for skummetmælk på fire punkter. Definitionen af støtteberettiget skummetmælkspulver blev præciseret, kontrolprocedurerne blev afprøvet især med henblik på dokumentation for valle i skummetmælkspulver, og støtten til flydende skummetmælk til foder blev afskaffet ud fra costbenefitovervejelser, noget, som også blev kritiseret meget. Dette skridt var dog nødvendigt, fordi Revisionsrettens kritik var så voldsom også på dette område, at man måtte drage konsekvenser heraf.
Hvad angår smørfedt - det er ligeledes et emne, der følger af den overproduktion, vi har på dette område - kan jeg bekræfte, at koncentrationen af støttebetalingen kun kontrolleres for nogle få medlemsstaters vedkommende ved den forestående vurdering af mælkesektoren. Denne koncentration er ikke usædvanlig, men alligevel kommer vi endnu en gang ind på Deres kommentarer her også. Revisionsrettens konstatering af kontrolmangler tages der for øjeblikket højde for i regnskabsafslutningsproceduren.
I den tredje særberetning om indvirkningen på kornsektoren har Revisionsretten vurderet de reformforanstaltninger, der blev indledt i 1992. Kommissionen brugte disse foranstaltninger som grundlag for sin egen vurdering. I beslutningsforslaget kræver Parlamentet, De, hr. McCartin, en trindeling af de direkte betalinger for at tarifere den aktuelle fordeling af indkomsterne mellem velhavende og mindre velhavende regioner, men også mellem store og små bedrifter mere harmonisk. Dette er muligt inden for visse rammer, men det er ikke alle medlemsstater, der stiller krav om det, og også her er det nødvendigt med forbedringer.
De nævner også det vigtige emne samfinansiering af den direkte støtte i betænkningen. Vi ved, hvad der er kommet ud af denne sag i forbindelse med Agenda 2000. Kommissionen mener dog, at man skal diskutere det igen som led i en midterm review.
Til emnet svinepest vil jeg blot sige noget ganske kort. Kommissionen er også af den opfattelse, at der efter den sidste epidemi nu virkelig er brug for en revision af de pågældende retsforskrifter. Den har derfor stillet passende forslag og desuden omstruktureret Levnedsmiddel- og Veterinærkontoret under Kommissionen som konsekvens. Kommissionen er enig med Dem, hr. McCartin, i, at producenterne bør bære en større del af den finansielle byrde ved bekæmpelsen af dyresygdomme. Kommissionen vil i den forbindelse gennemføre en undersøgelse om risikostyringsinstrumenter i landbruget, og denne undersøgelse vil foreligge i de første måneder af indeværende år og sikkert blive diskuteret indgående her i Parlamentet.
Hr. Staes, nu til Deres betænkning, som Kommissionen takker hjerteligt for. I perioden 1996-1998, som Revisionsrettens særberetning refererer til, handlede Kommissionen - og det har De påskønnet - under meget vanskelige politiske omstændigheder på stedet.
De nævner de særlige omstændigheder, især ved finansieringen af open broadcasting network. Her var det på den ene side nødvendigt at råde over et kvalitativt meget fint udstyr og på den anden side at sikre, at også informationsformidlingen var af meget høj kvalitet for at forberede valget i 1996 og få en uafhængig rapportering. Kommissionen må dog indrømme, at det har givet anledning til meget kritik på mange områder, og den har derfor også draget konsekvenser heraf.
Om punktet EU som bidragyder samt Den Høje Repræsentants Kontor og OSCE som modtagere af de finansielle midler vil jeg gerne sige, at dette forhold ikke er enkelt i praksis. Kommissionen bliver kritiseret for mange administrative mangler, som egentlig skal rettes mod de internationale organisationer. Det handler ikke om at benægte ansvaret. Det viser blot, at der netop af og til er problemer i samarbejdet, der til dels er strukturelt betingede. Revisionsretten foreslår nu, som det allerede var tilfældet i årsberetningen for 1999, at internationale organisationer ikke ydes nogen projektfinansiering, men indrømmes budgettilskud. Men hvordan skal Kommissionen kunne gennemføre støtte til internationale organisationer med et udelukkende politisk mandat, hvis disse organisationer har problemer med at gennemføre administrative og finansielle standarder i fælleskabsstøtten? Her er det nødvendigt med yderligere forhandlinger og ordninger.
Med hensyn til emnet flygtninges tilbagevenden og bygning af boliger i Bosnien-Hercegovina, som jo også er et emne i betænkningen, mener jeg, at Kommissionen med hjælp fra projekter, der blev finansieret af Phare- og Obnova-programmet, kunne opnå lige så gode resultater ved genbosættelsen som andre bidragydere. Den situation, som blev påtalt i årsberetningen for 1999, nemlig at forholdene i forbindelse med flygtninges tilbagevenden var mangelfulde, er blevet bedre siden udgivelsen af Revisionsrettens beretning. Jeg vil også gerne endnu en gang gøre opmærksom på, at Kommissionen har draget konsekvenser af de fejl, som blev begået i Bosnien-Hercegovina, da der blev ydet EU-bistand, og har sørget for, at administrationen af EU-bistanden, f.eks. i Kosovo, nu foregår på et helt andet grundlag.
Hvad angår den omfattende Dell'Alba-betænkning, vil jeg sige, at den vedrører additionalitetsprincippet i forbindelse med strukturfondsbevillinger, industriområder, ungdomsbeskæftigelsesinitiativer og Den Internationale Fond for Irland og Peace-programmet. Også her er jeg nødt til at begrænse mig til et par bemærkninger. Strukturfondsforordningen fra juni 1999 indeholder nye bestemmelser om additionalitetsprincippet, der forhåbentlig bidrager til, at der fremover ikke længere er nogen anledning til den kritik, som Revisionsretten gav udtryk for i sidste støtteperiode, og at kriterierne er mere klare.
Med hensyn til Revisionsrettens beretning om industriområder vil jeg gerne nævne, at et af kernepunkterne i reformen af strukturfondene af 1999 er en styrkelse af overvågnings- og vurderingsinstrumenterne, således at det bedre kan dokumenteres, hvor pengene strømmer hen. Forordningerne sikrer en mere klar ansvarsfordeling mellem Kommissionen og medlemsstaterne.
Lad mig til sidst kort komme ind på betænkningen om Peace-programmet. Parlamentet har udtrykt sin dybe bekymring for den ofte langsomme gennemførelse af Peace-programmet i Nordirland og krævet et gennemskueligt budget. Kravet om konsolidering af fredsprocessen i Nordirland og støtte til især det grænseoverskridende samarbejde ved hjælp af de lokale initiativer, som hr. Hume endnu en gang henviste til, var ikke blot et innovativt mål, men efter min mening også det rigtige program, og det glæder mig, at jeg endnu en gang kan notere, at Parlamentet støtter det. Også dette program så dagens lys under meget vanskelige betingelser. Som Revisionsrettens beretning viser, kunne det dog i sidste ende bidrage til at støtte freds- og forsoningsprocessen i Nordirland. Jeg mener, at det var formålet, og for så vidt er jeg også meget glad for, at man i sidste ende er nået frem til en positiv dom her.

EMI's og ECB's forvaltning (1998)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0395/2000) af Heaton-Harris for Budgetkontroludvalget om Revisionsrettens beretning om effektiviteten af Det Europæiske Monetære Instituts og Den Europæiske Centralbanks forvaltning i regnskabsåret 1998, med Den Europæiske Centralbanks svar (C5-0319/2000 - 2000/2163(COS)).

Heaton-Harris
Hr. formand, jeg vil gerne først udtrykke min anerkendelse af det arbejde, som Revisionsretten har gjort med den beretning, som min betænkning er baseret på, som rummer en masse detaljeret arbejde. Jeg vil også gerne takke embedsmændene ved vores udvalg, som har hjulpet mig meget, og også selve Den Europæiske Centralbank, som venligt tog sig af mig i Frankfurt i en dag og fortalte mig, hvor min betænkning var på vildspor.
Der ligger lidt historie bag denne betænkning. Den 31. maj 1998 ændredes Det Europæiske Monetære Institut (EMI) til Den Europæiske Centralbank (ECB). Formanden var stadig den samme, og 402 af de 407 ansatte, som arbejdede i EMI, gik over til ECB. ECB overtog alle EMI's aktiver og passiver. Revisionsrettens beretning peger på en række problemområder, som jeg vil komme ind på om lidt. ECB har svaret på denne beretning, men svarene var bestemt ret kortfattede, jeg ville kalde dem "lakoniske", og Revisionsretten fandt dem helt utilstrækkelige, eftersom de ikke gav nogen antydninger om, hvad ECB kunne gøre for at råde bod på de mangler, der var nævnt i Revisionsrettens beretning.
Der var to hovedområder, hvor Revisionsretten fandt problemer. Det er samtidig to områder, som Parlamentet og i særdeleshed Budgetkontroludvalget har stor interesse for. Udvalget var helt klart interesseret i bankens forhold til OLAF, og det opsummeres i min betænknings konklusion 4, som jeg med Deres tilladelse vil læse. Der står: "glæder sig over, at Den Europæiske Centralbank i sin årsberetning for 1999 offentligt har givet tilsagn om at etablere et samarbejde med Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig, OLAF, men beklager den åbenlyse modsætning mellem ECB's offentlige løfte i sin årsberetning for 1999 om at etablere et nært samarbejde med OLAF og det forhold, at banken har besluttet ikke at tillade OLAF at gennemføre interne undersøgelser, før Domstolens kendelse foreligger." Det er en retssag, der stadig er i gang.
Det andet punkt, som udvalget var meget interesseret i, var den kontradiktoriske procedure. Det varede evigheder i dette tilfælde. Og da jeg spurgte begge institutioner om grunden hertil, sagde de begge, at de havde svaret inden for den tidsfrist, de havde fået, og inden for retningslinjerne. Så jeg kan kun rette bebrejdelser mod postvæsenet i Frankfurt og Luxembourg, og jeg formoder, at de trænger til større liberalisering. Men jeg er sikker på, at disse problemer ikke vil opstå i fremtiden.
De vigtigste områder, der blev udpeget som problemer i Revisionsrettens beretning, drejede sig om ECB's projektforvaltning og projektstyring. Det noteredes i Revisionsrettens beretning, at der ikke fandtes noget regnskabssystem til kontrol med tilsagn, hvilket havde givet anledning til stor bekymring, at det var vanskeligt at følge udviklingen af projekter på en enkel og sammenhængende måde, og at ECB havde hyret et konsulentfirma til at forvalte nogle projekter under hovedbog for valutareserver i juli 1998, men at ECB ved årets udgang stadig ikke havde udpeget en fuldtidsansat projektleder, selv om dette var helt afgørende for overvågningen af konsulenternes arbejde. Der blev også peget på en række IT-problemer.
Det andet punkt drejede sig om ekstraordinært gratiale. Jeg finder det stadig forbløffende, at banken, hvis primære mål er stabilitet, fandt det muligt at betale nogle ansatte, hvad der svarer til 38% gratiale. Undskyldningen er, at de tidligere havde arbejdet meget - havde arbejdet over i stort omfang - lagt meget arbejde i sagen - og at nogle af disse ansatte kun fik 9% i en række år, og dette var så en udbetaling til at udligne dette. Men det er bare dårlig forvaltning og burde faktisk ikke forekomme i en bank som denne.
Hvad angår min taktik, så var jeg ikke sikker på, hvad jeg skulle gøre. Som en, der ikke er nogen stor beundrer af den fælles valuta, og i hvert fald ikke af, at hans land skal gå ind i den, havde jeg et dilemma i forhold til denne betænkning. Jeg ville gerne forlange, at ECB skulle tage hensyn til, hvad Revisionsretten havde sagt, jeg kunne have benyttet denne betænkning til at angribe ECB og fået store overskrifter derhjemme, men det var ikke en ordførers rolle. Så jeg gik til ECB og bad om et møde. De tog mig meget venligt med til Frankfurt, og jeg fik at vide, at de havde ændret deres gratialepolitik, at de havde forstået problemerne med projektstyring, så min betænkning er om ikke ligefrem venlig, så dog påvirket af dette møde med ECB.
Under mit møde med ECB fik jeg at vide, at de havde løst deres problemer, i særdeleshed i forbindelse med gratialer, og at dette ikke ville ske igen, og at de ville sende et brev til udvalget, som redegjorde for deres nuværende gratialepolitik. Dette brev er imidlertid aldrig dukket op, og det er en skam, for Den Europæiske Centralbank bør virkelig ikke frygte kritik fra denne institution. Vi gør bare vores arbejde. Når der opstår problemer, og det vil altid ske, bør ECB ikke feje dem ind under gulvtæppet og trække gardinerne for vinduerne. Den bør håndtere disse problemer og fortælle EU og offentligheden, hvordan den vil håndtere dem, og ikke blive grebet af panik angående den måde, den kommunikerer disse ting på.
Som det fremgår af mit indlæg, kunne betænkningen let have været meget stærkere formuleret, og ECB er sluppet temmelig billigt i år. Hvis der viser sig lignende eller nye problemer næste år, vil de måske opdage, at den betænkning bliver noget skarpere, medmindre de vælger virkelig at åbne sig og indgå i en dialog med vores udvalg, blive mere gennemskuelige og tale med os alle her i Parlamentet.

Färm
Hr. formand, Revisionsrettens beretning om ECB omhandler overgangen fra EMI til vore dages ECB, hvilket også præger rapporten. En del af de problemer, der påpeges i beretningen, har netop at gøre med overgangen. Man fremfører bl.a. kritik af projektopfølgningerne, der fokuserede mere på, hvor mange penge der blev brugt, end på, hvor langt man faktisk var nået.
Hovedkritikken fra både Revisionsretten og Budgetkontroludvalget drejer sig altså om den ekstra bonus, som bankens ansatte fik ud over den normale bonus, hvilket var en kraftig overskridelse af både de fastsatte maksimumsniveauer og budgeterede omkostninger. Man har endda kritiseret metoderne for, hvordan man tog beslutningen om denne ekstraudgift.
ECB har kommenteret dette og bl.a. meddelt, at den har taget kritikken mod projektforvaltningen til sig, samt at den har forbedret sine rutiner. ECB erkender også, at der er en vis usikkerhed omkring denne ekstra bonus. Vi glæder os også over, at ECB desuden indrømmer, at OLAF skal kunne gennemføre interne undersøgelser, men det er meget ærgerligt, at det trækker sådan ud.
Jeg er rådgivende ordfører for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål i denne sag, og vores konklusioner er enkle og kortfattede.
For det første vil jeg sige, at selv om det var en hård overgangsperiode, er der en hel del substans i Revisionsrettens vurderinger af f.eks. projektforvaltningen, som man må tage hensyn til i fremtiden.
For det andet er den type bonussystem, som vi diskuterer nu, normal for bankverdenen, men de niveauer, som er gældende her, og den måde, hvorpå man forvaltede systemet, fortjener virkelig kritik. Mest foruroligende er det, at bankens pressechef i bl.a. svenske medier affejer både Revisionsrettens og Europa-Parlamentets kritik og påstår, at man griner ad dem i bankverdenen, hvilket er alvorligt. Hvis banken, der allerede er blevet kritiseret for manglende åbenhed, ikke tager kritikken alvorligt, er der risiko for, at folk mister tilliden til den. Mit udvalg mener dog, at kritikken ikke er så alvorlig, at den behøver påvirke tilliden til ECB eller føre til, at man sætter spørgsmålstegn ved institutionens effektivitet. Tværtimod fortjener banken et stort skulderklap for den vellykkede overgang fra EMI til ECB.

Folias
Mine damer og herrer, hr. formand, jeg vil gerne påpege, at vi oplever en svær tid for Den Europæiske Centralbank. Den udsættes for mere og mere kritik, der er problemet med euroens kurs over for dollaren, der er mistillid til den valgte politik, og det, som er topmålet, og som hverken Den Europæiske Centralbank eller det europæiske system i dag kan klare, er, hvis der bliver skudt på Banken. Jeg er af den mening, at det ikke er nok, at Cæsars kone er ærbar, hun skal også virke ærbar. Jeg anser Den Europæiske Centralbank for at være Cæsars kone, og den er ærbar, men den bliver nødt til at forsøge at vise det tydeligere udadtil. Der er i dag ret mange blandt vores partnere, som med ondsindede løgne ikke er særligt venligt indstillet over for euroen. Lad os forsøge ikke at give anledning til, at der kommer flere af dem, men lad os gøre det muligt, at der bliver flere tilhængere af euroen, som vil tilslutte sig eurozonen.
Med hensyn til den berygtede bonus, som har været årsag til så megen kritik, vil jeg gerne påpege, at man synes, at en årlig bonus på 9% til enhver af Den Europæiske Centralbanks ansatte er berettiget, men de 38% over en periode på 54 måneder svarer faktisk til 8,5% om året. Jeg kan altså ikke se, hvorfor vi skal kritisere noget, som ligger inden for det tilladelige og de fastsatte rammer. Muligvis er regnskaberne blevet misforstået. Men jeg vil gerne påpege, at det, som skal gøres, skal gøres på den bedste, mest gennemsigtige og effektive måde og med størst mulig troværdighed for omverdenen.

Pittella
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, den betænkning, som ordføreren, hr. Heaton-Harris, har forelagt for os, sagde vi ja til i udvalget, og det vil vi også gøre her på plenarmødet. Det er nemlig en betænkning, hvor man uden at være søgt - men også uden ærefrygt - giver udtryk for sine kritiske bemærkninger til de tre spørgsmål, der tages op i Revisionsrettens beretning om EMI's og Den Europæiske Centralbanks forvaltning. De tre punkter, som hr. Heaton-Harris mindede om, er følgende: et utilstrækkeligt tilsyn med projekterne, udbetalingen af et ekstraordinært gratiale til EMI's egne ansatte og den manglende vilje til at underkaste sig OLAF's kontroller.
Jeg tror ikke, at der er nogen af os, som har tænkt på en svækkelse af euroen, det vil sige på en manøvre med dette formål. Det drejer sig om noget helt andet og efter vores mening om, at jo mere vi anerkender de pågældende monetære organers autoritet - og jeg vil gerne tilslutte mig denne anerkendelse, idet jeg også kraftigt vil fremhæve behovet for en politisk styring af økonomien, også på europæisk plan - jo mere er det nødvendigt at forlange, at organerne giver nogle klare eksempler på effektivitet, moderate lønninger og gennemsigtighed.
Der eksisterer en gammel talemåde om inkonsekvente mennesker, hvor man siger "I skal gøre, som jeg siger, og ikke, som jeg gør". Den, som på grund af sin rolle og sin anseelse er et holdepunkt for så mange mennesker og for alle institutionerne - det er Centralbanken, og vi har tillid til den - kan ikke tillade sig at træde ved siden af og må slet ikke sige " I skal gøre, som jeg siger, og ikke, som jeg gør", mens den påberåber sig prisstabilitet, effektiv forvaltning, stor strenghed og gennemsigtighed.
Til sidst vil jeg gerne gentage, at netop fordi disse institutioners rolle er vigtig og værdifuld, og fordi de kritiserede spørgsmål er til at løse, har vi tiltro til, at Revisionsrettens og Europa-Parlamentets retningslinjer konkret bliver fulgt.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Finansielle støtteforanstaltninger for SMV'ere (1999)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0335/2000) af Bushill-Matthews for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om rapport fra Kommissionen til Europa-Parlamentet og Rådet om vækst- og beskæftigelsesinitiativet - Finansielle støtteforanstaltninger for innovative og jobskabende små og mellemstore virksomheder (SMV'er) - Status pr. 31. december 1999 (KOM(2000) 266 - C5-0507/2000 - 2000/2245(COS)).

Bushill-Matthews
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med blot at minde Parlamentet om lidt statistik. Der er mindst 16 millioner virksomheder i EU, og 99,9% af dem er meget små til mellemstore. Der er 100 millioner mennesker, der arbejder i EU i den private sektor, og af dem arbejder 32 millioner i meget små virksomheder, det vil sige virksomheder med mindre end 10 ansatte. 33 millioner arbejder i små til mellemstore virksomheder med mindre end 249 ansatte. Så i alt 65 millioner arbejdstagere i EU befinder sig i de små og mellemstore virksomheder, hvilket viser, at det er meget vigtigt for os at drøfte væksten af denne sektor. Det er i særdeleshed helt rigtigt, at dette initiativ - vækst og beskæftigelse - bør drøftes i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender, selv om det helt klart også er af interesse for andre udvalg.
Denne betænkning drejer sig om finansieringsprogrammer, som var et vigtigt initiativ fra Parlamentet for nogle år siden. Men det er værd straks at sige, sådan som det blev bekræftet ved topmødet i Lissabon, at spørgsmålet om udvikling af små og mellemstore virksomheder ikke bare er et spørgsmål om finansiering. Det er også meget vigtigt, at vi alle sikrer det rette klima for foretagsomhed med mindre bureaukrati for at opmuntre de små og mellemstore virksomheder og dem, der er villige til at tage en risiko, til overhovedet at overveje at investere risikovillig kapital.
1999 var det første fulde år, hvor disse initiativer virkede, og derfor burde det i opstartsfasen have været forholdsvis enkelt at rapportere herom uden at være for kontroversiel. Men der er nogle kontroversielle elementer i betænkningen, i alt væsentligt på grund af Kommissionens tidsplan for fremlæggelse af sin rapport. Jeg har vedføjet den detaljerede tidsplan til betænkningen. Den viser, at selv om det oprindelige udkast til forslag fra Kommissionen kom i november/december 1999, tog det helt bogstaveligt fem måneder, før betænkningen blev forelagt for Parlamentet. Så var der yderligere udsættelser i Parlamentet, fordi vi heller ikke er perfekte i denne henseende. Det tog over en måned at finde en ordfører for den, og så var det på grund af sommerferien ikke muligt at fastlægge tidspunktet for vores egne debatter og drøftelser før til oktober og november. Til trods for denne lange udsættelse var der yderligere inkompetence, hvis jeg må sige det sådan, i sekretariatet på grund af, at Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi under fru Flesch som ordfører havde fremlagt nogle meget nyttige ændringsforslag til betænkningen, som først kom til Beskæftigelsesudvalget, efter at vi havde stemt om betænkningen. Så det var heller ikke imponerende. Jeg er blevet enig med fru Flesch om, at ændringsforslagene fra udvalget i dag får min fulde støtte til at gå igennem uden ændringer, da de rummer flere nyttige bidrag.
Jeg bør tilføje, at jeg allerede i august bad Kommissionen om en særlig kommentar til denne betænkning, hvori det hed, at der i august ville komme noget feedback fra små og mellemstore virksomheder om deres reaktion på projektet. Men Kommissionen svarede ikke. Jeg fremsatte igen en anmodning i oktober, hvor disse oplysninger forelå, og endelig svarede man: Hvilke oplysninger venter De på? Vi forstår det ikke! Det var bogstavelig talt først i går, at jeg fik en e-mail fra Kommissionen, hvori der stod, at der fandtes sådanne oplysninger, men at de var blevet sendt til Budgetudvalget i stedet for til vores udvalg - hvilket igen ikke er særlig imponerende.
I går talte jeg om bureaukrati under drøftelsen af Doorn-betænkningen om SLIM. Jeg vil gerne gentage disse kommentarer i endnu stærkere form, fordi denne betænkning måtte gå igennem så mange direktorater, før den endelig forelå - herunder Generaldirektoratet for Retlige og Indre Anliggender, for Budgettet, for Finanskontrol, Generalsekretariatet, Generaldirektoratet for Regionalpolitik, for Udvikling, for Beskæftigelse og Sociale Anliggender, for Forskning, for Det Indre Marked og for Konkurrence - og dette er ikke nogen imponerende måde at behandle et vigtigt emne på. Jeg taler ikke bare for denne betænkning, men, er jeg sikker på, også for andre betænkninger, der er nødt til at passere igennem samme system. Det er bare alt for meget forvaltning på mikroplan. Der er alt for mange sagsbehandlere involveret, og som følge heraf ender det med, at projekterne ikke bliver ordentlig forvaltede.
Endelig har jeg nogle få kommentarer til, at Den Europæiske Investeringsbank overtager kontrollen med EIF. Det kan være helt rigtigt i betragtning af dens ekspertise, men vi vil gerne være sikre på, at disse projekter får den prioritering, de fortjener. Jeg er ikke alt for optimistisk, men vi må se, hvordan det går. Jeg har også opfordret til en fuld revision, ikke fordi der er nogen tvivl om den finansielle uangribelighed, men bare som led i et grundlæggende forvaltningskontrolsystem.
Må jeg afslutningsvis sige, at Kommissionen tilsyneladende allerede har skrevet sit udkast til rapport for år 2000. Jeg vil gerne bede om, at vi får det at se nu, så vi kan yde et positivt bidrag nu, hvor der er god tid, i stedet for at få samme timing som ved den foreliggende beretning. Her befinder vi os i januar 2001 og drøfter og stemmer om en beretning, der blev færdiggjort allerede i 1999. Den er allerede fortid. Når det gælder så vigtige emner, vil vi gerne beskæftige os med nutiden, sådan at vi bedre bliver i stand til at forme fremtiden.

Flesch
Hr. formand, i første omgang vil jeg gerne lykønske ordføreren og understrege, at der ikke er nogen fundamental forskel på holdningerne mellem på den ene side Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender og på den anden side Industriudvalget. Vi støtter således ordførerens konklusioner og især alt, hvad han har sagt om de forsinkelser, som vi bør undgå for fremtiden. Måske har Industriudvalget lagt en smule mere vægt på de små og mellemstore virksomheders betydning for beskæftigelsen, på nødvendigheden af at lette adgangen til risikovillig kapital og af at forenkle bureaukratiet og administrationen og på en bedre koordination mellem Kommissionens forskellige programmer for de små og mellemstore virksomheder.
Dette er baggrunden for vores ændringsforslag, og ordføreren har lige forklaret, at disse ændringsforslag på grund af et sammentræf af ulykkelige omstændigheder ikke er nået frem til ham i tide. Jeg vil især gerne takke ham for at have godkendt ændringsforslag 1-8, der resumerer Industriudvalgets ændringsforslag, og som fuldender ordførerens betænkning.

Mann, Thomas
Hr. formand, topmødet i Nice var et topmøde fuldt af svage afgørelser. Det vil dog ikke forsinke udviklingen hen imod en endnu stærkere Europæisk Union. Når nationale foranstaltninger ikke virker, træder Europa til. Det oplever vi med BSE. Pludselig kræver alle sider en effektiv, grænseoverskridende forbrugerbeskyttelse og en striks indgriben ved produkter, der er mærket forkert. Vi oplever det også i forbindelse med bekæmpelsen af arbejdsløsheden. SMV mærker virkningen af de initiativer til vækst og beskæftigelse i hele Unionen, med hvilke medlemsstaternes foranstaltninger skal støttes. Derfor er det endnu vigtigere, at vores programmer er gennemtænkte, at målene er præcist beskrevet, og at de rette målgrupper nås. Der foreligger en første status over dette program - 450 millioner euro til vækstorienterede SMV.
På vegne af PPE-Gruppen gratulerer jeg Philip Bushill-Matthews med hans betænkning, som viser udpræget detailkendskab. Vi støtter hans kritik af for sene og for beskedne informationer fra Kommissionens side. Hvordan skal vi under dette enorme tidspres kunne kontrollere forholdene formålstjenligt eller overhovedet stille indholdsrige programforslag? Vi har brug for klarhed med hensyn til, hvilken af de tre faciliteter - startkapital, garantier, joint ventures - der har opnået de bedste resultater, i hvilke stater og i hvilke brancher det har ført til dannelse af virksomheder, om også de små virksomheder har haft adgang til fremmedkapital, eller om angivelser fra SMV-kredse stemmer, angivelser, ifølge hvilke der er skabt mere end 50.000 nye arbejdspladser alene på grund af rentetilskud på 100 millioner euro, hvilke alderstrin der især efterspørges, og hvorvidt kvinder har haft en andel heri.
I samtaler med SMV i min valgkreds har der konstant været klager over, at midlerne praktisk talt kun kommer virksomheder med den nyeste teknologi til gode. Jeg mener også, at andre innovative virksomheder, f.eks. inden for håndværk, bør være en målgruppe. Der burde også tages større hensyn til serviceydelsernes varighed.
Hr. formand, lad os tage hr. Bushill-Matthews' initiativer i denne glimrende betænkning til os! Jo mere præcise informationerne er, desto tidligere vil tilliden til initiativer fra Europa vokse.

Howitt
Hr. formand, på Den Socialdemokratiske Gruppes vegne støtter jeg i høj grad denne betænkning og i særdeleshed initiativerne bag ETF-iværksætterfaciliteten og SMV-garantifaciliteten. Jeg er sikker på, at der i hele Parlamentet er enighed om, hvor vigtige små virksomheder er. I mit eget land, Det Forenede Kongerige, er antallet af små virksomheder faktisk blevet forøget med 50% siden 1980, og der er nu en lille virksomhed for hver 13 voksne i befolkningen. Små virksomheder er vigtige ikke bare af hensyn til arbejdspladser, men også af hensyn til erhvervslivet i Den Europæiske Union. Jeg husker, at jeg talte med den medarbejder på den britiske ambassade, der havde med Belgien og Beneluxlandene og eksporten til disse lande at gøre, og han fortalte mig, at det store flertal af de forespørgsler, han beskæftiger sig med, over 90%, ikke kommer fra store virksomheder, der vil eksportere, men fra små virksomheder. Så det er også meget relevant for os her i Parlamentet.
Det er relevant på grund af lissabonprocessen. Vi glædede os over konklusionerne fra topmødet i Lissabon sidste år, over den bevægelse hen imod fleksibilitet, hen imod iværksætterånd, hen imod fornyelse, som blev afspejlet der. Disse faciliteter bør i høj grad ses som en central del af forsøget på at nå disse økonomiske mål.
Jeg vil også gerne ændre tidligere praksis ved at komplimentere hr. Bushill-Matthews. Jeg har siddet i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender sammen med ham i det sidste år, og jeg har hørt ham holde samme tale igen og igen om liberalisering og for meget bureaukrati på europæisk niveau. Han er faktisk kommet med noget konstruktivt her, så tillykke med det, hr. Bushill-Matthews. Det er rart at se, at De kan gøre noget arbejde, eller i det mindste at andre kan gøre det for Dem.
Jeg vil i særdeleshed komplimentere Dem for Deres konklusioner angående behovet for større gennemskuelighed og hurtighed - det støtter jeg 100% - og vedrørende betydningen af de højteknologiske sektorer - ja, men ikke kun dem. Desuden er jeg overrasket over at se Dem betone nødvendigheden af at forøge kvinders deltagelse i de små virksomheder. Tillykke med, at De støtter dette.
Jeg ville gerne have set mere om samfundsøkonomien. Vores kooperative virksomheder bør klart ses som en del af sektoren med små virksomheder. De er særlig vigtige, når det drejer sig om jobskabelse blandt underprivilegerede på arbejdsmarkedet. De er særlig vigtige, når det gælder socialt nyttig beskæftigelse, og det er en fejl, at de mangler i betænkningen. De bør ikke behandles anderledes. De bør have ekstra hjælp. Måske kan Kommissionen kommentere dette ved afslutningen af debatten.
Jeg vil også gerne i særdeleshed støtte ændringsforslag 3 fra Den Socialdemokratiske Gruppe. Vi vil støtte alle de ændringsforslag, der går ud på, at kravene til bankgarantier bag investeringskapital stadig er alt for strenge, alt for konservative og faktisk forhindrer iværksættere i at skabe arbejdspladser i Det Forenede Kongerige og i andre europæiske lande.
Lad mig slutte med at sige, at Det Forenede Kongeriges regering i går offentliggjorde "Think small first" (begynd med de små), et dokument om at sikre, at ethvert ministerium tænker på små virksomheder, ikke bare på tilstedeværelsen af kapital, som vi drøfter under denne forhandling, men på de generelle makroøkonomiske rammer, og hvilke former for råd og færdigheder de har behov for, så de kan blive støttet og trives bedre. Vi i Den Europæiske Union bør lægge os i forlængelse af dette og sikre, at ethvert generaldirektorat, enhver tjenestegren i Den Europæiske Union sætter de små virksomheder i første række.

Jensen
Hr. formand, jeg vil først lykønske hr. Bushill-Matthews med hans betænkning. Han har gjort et godt stykke arbejde trods vanskelige betingelser, og vi i ELDR-Gruppen er meget enige i hans konklusioner og også i de ændringsforslag, der kommer fra Industriudvalget. Der er jo mange forskellige veje til at skabe fuld beskæftigelse, men uden økonomisk fremgang og stærk konkurrenceevne lykkes det ikke. Det var jo også konklusionen på Lissabon-topmødet i fjor, hvor man netop lagde vægt på vækst og udvikling som vejen til højere beskæftigelse i EU. Og så er små og mellemstore virksomheder jo alle politikeres kæledægge. Det gælder i hvert fald, når vi i skåltaler priser deres betydning for den økonomiske udvikling og for beskæftigelsen.
Men når det kommer til den praktiske hverdag, er virkeligheden alt for ofte en anden. Der lægges alt for mange sten i vejen i form af bureaukratiske regler, der får mange til at afstå fra at gå i gang. Der er manglende incitamenter til at tage en risiko, og det hæmmer generelt udvikling og dynamik. Vi kommer jo ikke udenom, at der generelt er en mindre risikovillighed i EU end i USA, hvilket afspejler sig i en lavere dynamik i udviklingen af nye virksomheder. Derfor synes jeg også, at det er vigtigt at sikre, at disse programmer, der via Den Europæiske Investeringsbank giver små og mellemstore virksomheder nye finansieringsmuligheder, kommer til at fungere så effektivt som muligt set ud fra virksomhedernes synspunkter. Kendskabet til programmerne skal udbredes, der skal sikres sammenhæng til andre programmer, og det skal selvfølgelig sikres, at betalingerne ikke trækkes ud, ja, at programmerne fungerer så ubureaukratisk som muligt. Hr. Bushill-Matthews udmærkede betænkning og Industriudvalgets ændringsforslag rummer en kritik af de hidtidige erfaringer. Den kritik bør tages op, således at vores venlige følelser for de små og mellemstore virksomheder ikke kun kommer til udtryk i de smukke skåltaler, men også i praksis. Vi skal også sikre, at programmerne virker set ud fra en samlet synsvinkel, og derfor er jeg særlig glad for hr. Bushill-Matthews ønske om, at Kommissionen følger op og ser på effekten af programmerne på beskæftigelsen.

Markov
Hr. formand, mine damer og herrer, det er forbløffende, så gode betænkninger der opstår, selv om kommissionsgrundlaget er fuldkommen utilstrækkeligt. Ordføreren foreslår, at man skal interviewe virksomheder, der ikke har gjort krav på nogen støtteprogrammer.
Som erhvervsdrivende i en mellemstor virksomhed har jeg adspurgt mange af mine kolleger. Den næsten enstemmige dom lyder, at de små virksomheder mister overblikket, når det handler om Den Europæiske Investeringsfond og især de forskellige komponenter i initiativet Amsterdam Special Action Programme - ASAP - for SMV og beskæftigelsesstøtte, fordi der er et stort antal underprogrammer, hvor kompetencen er fordelt forskelligt. Eksempelvis kan nævnes den normale SMV-garantifacilitet, vækst- og beskæftigelsesinitiativet, vækst- og miljøprojektet, EIF's teknologifacilitet ETF, ETF-startprogrammet, nye underprogrammer om innovation, eEurope, eLearning osv., som er placeret ved EIF-ETF siden topmødet i Lissabon.
Hvordan er disse programmer afgrænset i forhold til hinanden, og hvortil skal jeg som erhvervsdrivende stile mine ansøgninger vedrørende mine projektidéer? Det samme problem har Europa-Parlamentet fra en anden vinkel, hvis det ønsker at vurdere, hvordan ASAP generelt udvikler sig, for der er ingen kohærent fremstilling heraf i diverse beretninger fra EIB og EIF. Nogle gange tales der om SMV-støtte i dens fulde bredde, andre gange anføres de enkelte komponenter i ASAP i forskellige sammenhænge.
Politisk er der også noget at udsætte på udformningen af ASAP. Vækst- og miljøprojektet har ikke fået tildelt flere midler. Det er desuden møntet på en fuldstændig forældet, efterbehandlende miljøbeskyttelse. Resten, vækst og beskæftigelse, ETF osv., er ganske vist blevet udvidet kontinuerligt, men er koncentreret om nogle få hightechsektorer, overvejende innovation, kommunikation og genteknik.
I mange tilfælde betjenes disse SMV ikke direkte, men ansøgningsproceduren foregår derimod via formidlere, som regel traditionelle risikokapital- og investeringsfonde, som får lånene og garantierne stillet til rådighed af EIB, og hvor SMV skal henvende sig. På denne måde ved ingen undtagen EIB, hvilke SMV der præcis støttes i hvilke projekter, og hvor mange arbejdspladser der skabes i den forbindelse. I forbindelse med vurderingerne af beskæftigelseseffekten af disse programmer har EIB derfor hidtil heller ikke angivet nogen konkrete tal, men foretager en simpel makroøkonomisk modelvurdering. Hvad det hele fører til, kan man først sige mere præcist om fem til 10 år. Onde tunger siger, at ASAP hovedsageligt anvendes til at styrke det europæiske risikokapitalmarked for information og kommunikation, genteknik og iværksættelse, og at beskæftigelsesintensiteten egentlig ikke afprøves eller opsummeres nærmere. EIB-hjemmesiden med en liste over de fonde, som EIB har ydet lån og garantier, bekræfter denne opfattelse.

Ribeiro e Castro
Hr. formand, kære kolleger, dette er en af den slags sager, hvor vi ikke viser og heller må vise nogen tvivl eller tøven om den politik, der bør føres. For det første er det stadig helt afgørende at videreføre de programmer, der skal fremme beskæftigelse og vækst, selv om der har været nogle positive signaler i de seneste år. For det andet er det absolut oplagt, hvilken afgørende strategisk betydning de små og mellemstore virksomheder har på dette punkt, således som det allerede fremgik af det vækst- og beskæftigelsesinitiativ, der for nylig er blev styrket gennem retningslinjerne fra topmødet i Lissabon. Ligesom ordføreren, som jeg lykønsker, vil jeg gerne fremhæve Lissabon-topmødets konklusion om at fremme SMV og skabe et klima med regler, der begunstiger investeringer, innovation og iværksætterånd. For det tredje er vi alle helt bevidst om den særdeles barske udfordring, men også de nye muligheder, som den økonomiske globalisering indebærer for de små og mellemstore virksomheder. For det femte er det afgørende for EU og dets medlemstater at overvinde det efterslæb, der på mange områder findes i forhold til USA.
Hvis vi skal kunne følge op på denne sag, må vi have ordentlig og rettidig orientering, men det har ikke været tilfældet. Jeg er enig i ordførerens kritiske bemærkninger, og jeg appellerer også til, at udkastet til rapport for 2000 bliver forelagt os i tide, inden marts i år, da vi ellers må fremføre den hårde kritik, som vi ikke formulerer i år, med endnu større strenghed næste år. Kommissionen må i udformningen af sine rapporter virkelig anerkende og afspejle den prioritet og betydning, som vi tillægger disse områder.
Endelig mener vi, at vi bør forbedre vores indsats. Jeg er enig med ordføreren, når han siger, at interessen for sektorer, der beskæftiger sig med højteknologi, og vidensbaserede virksomheder, ikke må betyde, at vi glemmer de mere traditionelle områder med turisme-, handels-, håndværks- og andre servicevirksomheder. Lad os koncentrere os om ændringsforslagene, eftersom der skal skabes bedre muligheder for at tilvejebringe risikovillig kapital, og ændringsforslagene pointerer efter vores mening dette på udmærket vis.

Bernié
Hr. formand, Europa har sædvanligvis vanskeligt ved at bedømme virkningen af de offentlige politikker. Det er ikke tilfældet i denne betænkning. Jeg finder således, at vurderingen heri af programmets virkning på nettojobskabelsen er interessant. Endvidere lysner det for de små og mellemstore virksomheder på den juridiske og administrative front efter aftalen i Rådet (socialministrene) af 20. december 2000 om den europæiske selskabsstatut. Dette er vigtigt, for de små og mellemstore virksomheder udgør 99,8% af alle virksomheder og beskæftiger 66% af den europæiske arbejdsstyrke.
Og dog vedbliver begrebet små og mellemstore virksomheder at dække over en meget bred kategori, der omfatter et større udvalg af strukturer og forhold. Hovedparten af dem er virksomheder, der maksimalt beskæftiger 10 lønmodtagere. Det er ærgerligt, at man ikke anerkender deres særlige karakter, og at der ikke træffes særlige foranstaltninger for disse virksomheder. I modsætning til Industriudvalget, som nævner det i sin udtalelse, viser Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender ikke den samme anerkendelse. Således burde støtteprogrammet ikke kun omfatte de store SMV, der benytter eller producerer højteknologiske værktøjer. Den traditionelle sektor burde også få fuldt udbytte af programmet. Jeg tænker helt specielt på håndværksvirksomhederne, der er leverandører af både job, knowhow og innovation.
I lyset heraf støtter jeg iværksætterprogrammet for de små SMV. Derimod stiller jeg mig mere skeptisk over for idéen om at opfordre medlemsstaterne til at ændre deres skattelovgivning. Man planlægger en fælles europæisk struktur for investeringsfonde med risikovillig kapital, der skal fungere parallelt med de nationale strukturer. Dette risikerer at komplicere de administrative procedurer for de små og mellemstore virksomheder, der ikke nødvendigvis har midlerne til at opfylde dem.

Fatuzzo
Hr. formand, det er mig en glæde at tage ordet for at tale om denne vigtige betænkning af hr. Bushill-Matthews, som jeg har den ære at være ven med. Jeg er glad for, at denne betænkning, der er så vigtig for de små og mellemstore virksomheders udvikling i Europa, er så velskrevet, og jeg håber, at hr. Bushill-Matthews også i fremtiden vil være foregangsmand, når det gælder alle EU's lovgivningsdokumenter om små og mellemstore virksomheder. Han er uden tvivl et af de parlamentsmedlemmer, der har den største kompetence til at udtale sig om dette område, som er blevet yderst vigtigt efter kommunismens fald.
Vi er alle klar over, at kommunismen og østlandene kvalte det frie initiativ, og at der ikke var nogen små iværksættere i de kommunistiske lande. Nu har vi ved kendsgerningernes hjælp bevist, at det økonomiske system, som bygger på det frie initiativ, er bedre. Jeg vil således gerne opfordre hr. Bushill-Matthews til fremover at huske - og jeg vil gerne opfordre kommissæren, fru Schreyer, til både nu og fremover at huske - at det ud over de vigtige initiativer, der foreslås i denne betænkning, ville være en god idé at rette en kraftig opfordring til medlemsstaterne om, at de fritager små virksomheder, der lige er startet, for at betale skat i mindst de første fem år. En iværksætter skaber mindst én arbejdsplads, nemlig sin egen, men ofte skabes der også arbejdspladser til familiemedlemmerne og til nogle ansatte.
Jeg tror, at dette forslag vil være musik i hr. Bushill-Matthews' ører, da han er kendt for at være skattemodstander, og derfor håber jeg, at han og kommissær Schreyer vil godkende dette forslag.

Sbarbati
Hr. formand, først vil jeg gerne lykønske hr. Bushill-Matthews med denne vigtige betænkning. Jeg vil også gerne fortælle ham, at jeg er meget taknemmelig for, at han godkendte de ændringsforslag, jeg stillede, og som supplerede betænkningen på visse punkter og med hensyn til visse grundlæggende spørgsmål. Efter min mening er det positivt og yderst vigtigt, at man satser på de små og mellemstore virksomheders udvikling og på det, som sådanne virksomheder indebærer, også når det gælder om at afhjælpe den arbejdsløshed, der stammer fra de store virksomheder. Europa skal derfor give førsteprioritet til støtten til disse virksomheder, skabelsen af en kultur, der fremmer virksomhedernes opstart og udvikling, styrkelsen af forskningen og ikke mindst styrkelsen af de højtudviklede sektorer. Det skal også have førsteprioritet, at Europa-Parlamentet får mulighed for at foretage en kontrol, ikke bare af projekterne, men også af de resultater, man har opnået takket være EU-midlernes anvendelse.
Dette forekommer mig at være yderst vigtigt, og det er også yderst vigtigt, at man foruden de små og mellemstore virksomheder har medtaget håndsværks-, handels- og industrisektorerne - sådan som jeg havde foreslået - samt andre servicesektorer. Vi skal være klar over, at der i dag ikke længere er noget, der hedder livstidsstillinger, at det er nødvendigt at finde nogle nye former for arbejde, og at de små og mellemstore virksomheders sektor og håndværkssektoren vil give vores unge og fremtidens europæiske borgere nogle stadig mere reelle beskæftigelsesmuligheder. Dette er en grundlæggende investering for Europa, og det skal vi fortsat tro på.

Kauppi
Hr. formand, jeg takker min kollega Bushill-Matthews for hans betænkning, som er udarbejdet med stor ekspertise. Selv om de små og mellemstore virksomheder allerede nu beskæftiger to tredjedele af hele Den Europæiske Unions arbejdskraft, findes der stadig mere beskæftigelsespotentiale i SMV-sektoren. Støtten og risikokapitalen i virksomhedens etableringsfase har særdeles stor betydning for skabelsen af arbejdspladser, for de små og mellemstore virksomheder anvender ifølge nogle undersøgelser helt op til 80-90% af midlerne fra det risikovillige kapitalmarked til aflønning af medarbejderne. Vi skal kraftigt støtte de små og mellemstore virksomheder, der har vækstpotentiale, uafhængigt af deres erhvervssektor. Vi skal mere end før også fokusere på at lette virksomhedernes internationalisering, så de små og mellemstore virksomheder fuldt ud kan opnå fordelene ved det indre marked. I denne forbindelse stilles der store forventninger også til en harmonisering af garantisystemerne og til en reformering af lovgivningen om pantelån, som vi i Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål venter på. Jeg tilslutter mig fuldt ud ordførerens synspunkt om, at Kommissionen fremover hurtigere bør informere om forløbet af dette vigtige initiativ. Tilbagemeldinger fra fondens brugere skal være indeholdt i Kommissionens fremtidige rapporter, så man hurtigere kan gribe ind over for misforhold.
Til sidst vil jeg gerne henlede opmærksomheden på de regler, hvormed man forsøger at lette konkursramte iværksætteres tilbagevenden til erhvervslivet. Selv om iværksætterrisikoen en gang har vist sig negativ for disse iværksættere, behøver det ikke betyde, at det også fremover vil gå på samme måde. Vi skal hellere se disse konkursramte iværksættere som en europæisk ressource, som vi ikke skal lade ubenyttet. Jeg påpeger også betydningen af de små og mellemstore virksomheder for de store virksomheders konkurrenceevne i Europa. De små virksomheder arbejder ofte som underleverandører til vores storkoncerner i Europa, og af den grund er situationen i de små virksomheder endnu vigtigere for konkurrenceevnen i hele Europa.

Rübig
Hr. formand, det glæder mig, at denne betænkning forelægges i dag. Som erhvervsdrivende vil jeg gerne gratulere Kommissionen med, at den med disse tre områder på glimrende vis er nået frem til det, som mangler i Europa. Det handler simpelthen om, at der er for lidt startkapital til dannelsen af virksomheder, og derfor må mange unge erhvervsdrivende opgive igen tidligt. Eksport udgør naturligvis også en risiko, og derfor er det netop særligt vigtigt i startfasen, at joint ventures støttes finansielt. Garantifaciliteten anvendes for at undgå, at de, der er parate til at blive erhvervsdrivende, ikke dermed automatisk mister deres eksistensgrundlag og ruineres økonomisk for resten af livet.
Når vi tænker på, at der i Europa står ca. 7 millarder til rådighed til risikokapital og 12 milliarder i USA, bør vi gøre os nogle tanker om, hvordan vi kan udligne denne forskel. Hvad kan vi gøre specielt for landbruget? Netop ordet BSE kan her være et incitament til at tænke over, hvilke nye virksomheder vi kan stifte for bedre at kunne garantere en større fødevaresikkerhed, gennemføre blodtest, udvikle terapiformer osv. Her er der virkelig brug for handling.
Desuden vil jeg gerne understrege, at det er vigtigt for unge erhvervsdrivende, at de får et pålideligt tilsagn hurtigst muligt. Der bør fastsættes frister, inden for hvilke der skal tages stilling med et klart ja eller nej, således at der ikke opstår nogen unødvendig risiko. Det er også vigtigt at anvende direktivet om bekæmpelse af restancer, således at man virkelig også står med pengene i hånden inden for en fastsat frist. Her tøver man efter min mening stadig for længe. Kommissionen bør foreslå projektstyring, udvikle best practice-metoder, indføre benchmarking, hvor det afprøves, hvor meget tid der går fra den første ansøgning til en vellykket skabelse af arbejdspladser, følge betalingsstrømmene og i sidste ende sælge det hele i offentligheden. På pr-området ville en pris med titlen "Årets unge erhvervsdrivende" være en mulighed, hvor den erhvervsdrivende, der har skabt flest arbejdspladser både absolut og i procenttal, udmærkes.
Det ville bevise på europæisk plan og ligeledes i medlemsstaterne, at vi udfører det rigtige arbejde.

Schreyer
Hr. formand, da jeg er her i stedet for min kollega Pedro Solbes Mira, vil jeg holde hans tale på engelsk, også til ære for ordføreren.
Denne betænkning drejer sig om den første årsrapport om vækst- og beskæftigelsesinitiativet. Dette initiativ sigter mod at skaffe finansiel bistand til innovative og jobskabende små og mellemstore virksomheder som et skridt hen imod udviklingen af et erhvervsklima, der tilskynder til investeringer, fornyelse og foretagsomhed. Det ligger også på linje med konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Lissabon i marts 2000, hvor en styrkelse af beskæftigelsen, økonomiske reformer og social samhørighed som en del af en vidensbaseret økonomi blev sat som nyt strategisk mål for Unionen.
Jeg vil gerne tage fat på de vigtigste punkter i betænkningen fra Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender, udarbejdet af hr. Bushill-Matthews.
For det første noterer man i betænkningen, at Kommissionens rapporteringsproces er for langvarig, hvilket fører til forsinkelser, før Parlamentet modtager rapporten. Samtidig står der i Parlamentets betænkning, at der i særdeleshed er mangel på information om feedback fra små og mellemstore virksomheder, der nyder godt af vækst- og beskæftigelsesinitiativet.
Efter min opfattelse er disse to ting indbyrdes forbundne og et resultat af den måde, de finansielle instrumenter, der udgør en del af vækst- og beskæftigelsesinitiativet, er skruet sammen på. De er rettet mod at stille budgetmæssige ressourcer til rådighed for finansielle institutioner såsom fonde med risikovillig kapital, nationale garantiordninger og kommercielle banker, der skal fungere som mellemmænd for de endelige modtagere blandt de små og mellemstore virksomheder.
I denne forbindelse foreligger informationerne angående tilsagn og lån til finansielle institutioner i et givet år i løbet af første kvartal af det følgende år. På den anden side foreligger tilbagemeldinger fra små og mellemstore virksomheder for et givet år først for alle instrumenters vedkommende i sidste kvartal af det følgende år. Det indebærer, at en årsrapport, der udarbejdes i slutningen af april, vil rumme statistikker fra slutningen af det forrige år, når det gælder finansielle mellemmænd, og detaljeret statistik for det foregående år, når det gælder små og mellemstore virksomheder. Disse tidsspand forklarer, hvorfor rapporten fra sidste år, der drejer sig om 1999, som var det første fulde år for programmet, ikke kunne medtage detaljerede informationer vedrørende små og mellemstore virksomheder.
Det fører os til følgende punkt: Det er et mål både for Parlamentet og Kommissionen at strømlinje initiativet. Men en reform af initiativets finansielle instrumenter kan ikke foretages hvert år. For det første ville deltagerne på markedet blive forvirrede og finde det vanskeligt at forstå grundene til disse ændringer. For det andet er der behov for detaljeret evaluering af disse instrumenter baseret på en omvendt hierarkisk tilgang.
Hvad angår JEV-programmet, som er det af de tre finansielle instrumenter i vækst- og beskæftigelsesinitiativet, der er blevet mindst benyttet, regner man i det flerårige program for erhvervsvirksomheder med en forenkling af ordningen, der skal gøre det muligt at behandle anmodningerne fra små og mellemstore virksomheder om finansielle bidrag hos de finansielle mellemmænd og Kommissionens tjenestegrene. Man vil også se på muligheden af at gå over til udvælgelseskriterierne for mere effektivt at reagere på de små og mellemstore virksomheders behov.
Angående reformen af Den Europæiske Investeringsfond har betænkningen ikke ret, når den påstår, at Kommissionen ikke længere kan benytte EIF direkte som et redskab til finansiering af de små og mellemstore virksomheder. Som tidligere vil nuværende og fremtidige fællesskabsordninger, der er betroet til Den Europæiske Investeringsfond, blive forvaltet adskilt fra dens egne ressourcer i henhold til principper, der formuleres og kontrolleres af Kommissionens tjenester.
Endelig sættes der i betænkningen spørgsmålstegn ved skattestrukturen for fondene med risikovillig kapital, og Kommissionen opfordres til at tilskynde medlemsstaterne til at vedtage love, der gør det muligt at oprette skattegennemskuelige fonde i deres land og at anerkende gennemskuelige fonde, der er etableret på lignende måde i andre medlemsstater. Denne sag, der er af stor interesse for Kommissionen, er for nylig blevet behandlet i en meddelelse fra Kommissionen om planen for risikovillig kapital, der blev endelig afsluttet i oktober 2000. I denne meddelelse står der, at skattestrukturen kunne hindre investeringer på tværs af grænserne ved at skabe særlige skattemæssige hindringer eller endog diskrimination mod udenlandske investorer. Den mest effektive måde at reagere på sådanne hindringer på er måske ved koordineret aktion på EU-niveau. Under alle omstændigheder må medlemsstaterne sikre sig, at traktater om beskatning og alle andre instrumenter i skattelovgivningen forhindrer dobbeltbeskatning af udbytter ved investering på tværs af grænserne.
Afslutningsvis vil jeg sige, at nu da omstruktureringen af Den Europæiske Investeringsfond er afsluttet, arbejder Kommissionens tjenestegrene og EIF sammen om efterhånden at implementere beslutningerne i ØKOFIN og Rådet (industri), i særdeleshed med hensyn til flerårige programmer for iværksættere.
Realistisk bør Parlamentet ikke forvente nogen væsentlige resultater før 2003 eller 2004, selv om foreløbige tilkendegivelser i særdeleshed fra garantiordninger kunne foreligge tidligere.
Lad mig tilføje som budgetkommissær, at Kommissionen har hilst Parlamentets afgørelse vedrørende budgettet for 2001 om at forøge rammen for lån og bevillinger til små og mellemstore virksomheder velkommen.
Det var et vigtigt signal til små og mellemstore virksomheder og et vigtigt skridt i retning af at nå målene fra Lissabon om at skabe en vidensbaseret moderne økonomi i Den Europæiske Union.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.00.

Grænsearbejderes situation
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0338/2000) af Oomen-Ruijten for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om grænsearbejderes situation i Den Europæiske Union (2000/2010(INI)).

Oomen-Ruijten
Hr. formand, det var også for mig en overraskelse, at denne forhandling ville finde sted allerede i dag. I mere end 21 år, så længe jeg har været politiker, i det nederlandske Andetkammer, men også i Europa-Parlamentet, har jeg syntes, at grænsearbejderproblemet er interessant. Ikke kun fordi jeg dagligt konfronteres med de problemer, som grænsearbejdere støder på, når de bor i én medlemsstat og arbejder i en anden medlemsstat, men jeg synes også, det er interessant, fordi der ligger meget teknik bag, som hvert år skal justeres. Endvidere synes jeg, det er interessant, fordi det viser, at parlamenter, navnlig nationale parlamenter, ikke gør nok ved det. Jeg synes desuden, det er interessant, fordi det, som det tilsyneladende ikke lykkes politikerne at træffe bestemmelser om, lykkes for Domstolen, og fordi der til stadighed er medlemsstater, der kritiseres og får besked på at rette de fejl, der er, ordentligt. Det får mig til at fremkomme med en bemærkning til Kommissionen.
Kommissionen bebrejder jeg ikke noget. Det er navnlig Rådet, det er medlemmerne af Rådet, som ikke er rede til at give dette grænsearbejde fri bane, og vi politikere, navnlig nationale politikere, overlader det altså til Domstolen. Jeg synes ikke, at vi længere kan og skal gøre dette, men at vi kraftigt skal forsøge at bruge alle midler til at ændre dette.
Hvad jeg vil i min betænkning, og jeg takker de kolleger, som har været med til at støtte det, samt mine forgængere, som har arbejdet på det, er fire ting. Allerførst anmoder jeg indtrængende Kommissionen om at udarbejde et direktiv om indførelse af evaluering af indvirkningen i grænseområder. Det er en anmodning, som allerede fra 1990 er fremsat over for Kommissionen eller medlemsstaterne. Med evaluering af indvirkningen i grænseområder mener vi, at hver gang der i medlemsstaterne ændres lovgivning på det sociale, skatte- og afgiftsmæssige og sundhedsmæssige område, skal der samtidig foretages en vurdering af de virkninger, som dette har for mennesker, som bor i én medlemsstat og arbejder i en anden. Hvorfor? Ikke fordi man dermed helbreder, men fordi man dermed forebygger, og fordi man dermed undgår, at der opstår problemer.
Den anden anmodning, som jeg retter til Rådet, er, at man absolut meget hurtigt gennemfører forbedringerne i forordning 1408. Denne sag har vist i to år ligget hos Ministerrådet, hos socialministrene. Deri findes nogle forbedringer for grænsearbejdere, men også, og hr. Doorn talte i går om SLIM, en masse ting, som gør det alt sammen enklere, lettere og nemmere at læse. Det skal Rådet gøre noget ved. På dette område er Parlamentet med i den fælles beslutningstagning. Rådet skal imidlertid træffe en enstemmig beslutning, og jeg håber, at der kan ske noget her.
Det tredje punkt er, at jeg synes, at Kommissionen burde være noget mere agtpågivende i forbindelse med alle bilaterale beskatningsaftaler, som indgås, og undersøge, om de principper overholdes, hvorefter beskatning og social sikring i beskæftigelseslandet burde koordineres for at undgå problemer og for at undgå, at folk kommer til at sætte sig mellem to stole. Kommissionen burde indtage en fastere holdning på dette punkt og kontrollere og vurdere de bilaterale beskatningsaftaler noget bedre, også på et tidligere stadium.
Mit fjerde punkt er udgifterne i forbindelse med sygdom og muligheden for at bruge sundhedsvæsenets faciliteter i en anden medlemsstat. Vi har også domme herom. Også her har politikerne svigtet. Vi har domme fra Domstolen, Kohll-Decker er den mest kendte, og jeg kender fra min egen region, jeg kommer fra en grænseregion, også en række mennesker, som er gået til Domstolen. Hr. formand, hverken medlemsstaterne eller Kommissionen har på dette punkt nogensinde forelagt Parlamentet et notat. Det er uheldigt. Vi må ikke overlade det til dommerne, vi må selv som politikere være i stand til at gøre noget ved det. Jeg ved godt, at der under den forrige kommissær, hr. Flynn, var et notat i omløb. Jeg ved, at man ikke fandt dets resultater behagelige. Men det betyder, at man nu omsider, og det anmoder jeg Kommissionen om, skaber klarhed og tydelighed på dette punkt. Situationen for aktive grænsearbejdere, men også for grænsearbejdere, der ikke længere er aktive, står på spil her. Hvad angår Kohll-Decker, gælder dette for alle mennesker, som bor tæt på grænsen.
Jeg anmoder mine kolleger om at stemme for betænkningen og absolut også for de ændringsforslag, som jeg har stillet. Jeg gør dette, fordi grænsearbejde ikke længere kun er et problem for Unionens 15 gamle lande. Det bliver også af daglig betydning for, at markedet fungerer for de nye medlemsstater. Jeg beder derfor om størst mulig støtte.

Klaß
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, jeg vil gerne takke fru Oomen-Ruijten, fordi hun har taget fat på grænsearbejdernes situation i en initiativbetænkning fra Europa-Parlamentet. Mangfoldige er de situationer, mangfoldige er de problemer, som vi fortsat støder på i det indre marked, hvor grænsearbejdernes frie bevægelighed hører til nogle af de centrale punkter. Problemer, hvor befolkningerne drager Den Europæiske Union som sådan i tvivl.
Som parlamentsmedlem fra en grænseregion til Luxembourg, Belgien og Frankrig når disse spørgsmål mig i alle deres facetter: Hvorfor må en tysk pensionist, som er afhængig af dialyse, kun gøre krav på denne behandling i en begrænset periode under et ferieophold i Frankrig? En mor i Tyskland kan straks gøre krav på børneydelse til sit andet barn, dog ikke hvis hendes mand arbejder i Luxembourg. Kan en tante, der er forsikret i Belgien, også blive passet på et plejehjem i Tyskland i nærheden af slægtninge? Pension, der bevilges i Italien, er forbundet med enorme omkostninger, før den når frem til en tysk pensionist. Og hvorfor skal en ulønnet borgmester i Tyskland, når han modtager diæter, pludselig betale skat af hele sin løn i Tyskland, når han tjener den i Luxembourg? Det luxembourgske firma vægrer sig på grund af mere arbejde og flere omkostninger, og arbejdspladsen trues. Altså afvises borgmesterembedet.
Jeg kunne sagtens fortsætte denne liste. Grænsearbejdere skal være fleksible for at kunne finde sig til rette i dette virvar af love på begge sider af grænsen. Søger man arbejde på den anden side af grænsen i det indre marked, har man i et fælles Europa også brug for retssikkerhed, især på det socialretlige område. Vi, parlamentsmedlemmerne fra grænseregionerne i Den Europæiske Union, opfordrer Kommissionen og Rådet til at sørge for mere social retfærdighed over grænserne. Vi har opnået meget, men der er stadig meget at ordne. Oomen-Ruijten-betænkningen viser de berettigede krav, som mennesker i grænseregionerne stiller. Det indre marked skal også gennemføres på arbejdsmarkedet, hvis vi ønsker at forme Europa som en helhed.

Van Lancker
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil gerne begynde med at takke Ria Oomen-Ruijten for det gode samarbejde i forbindelse med denne betænkning. Jeg synes, det var en god idé ved hjælp af en initiativbetænkning på ny at hente en række krav frem, som Parlamentet stillede i 1998 i forbindelse med min egen betænkning på grundlag af et andragende fra grænsearbejdere. Der er faktisk ikke sket ret meget på det lovmæssige område i disse tre år. Vi har ofte sagt, at grænseregioner omtrent er et barometer for den europæiske integration. Hvis det er tilfældet, tror jeg ikke, at det i dag står ret godt til med denne integration, for der er kun gjort få fremskridt. Kun på grund af Domstolen er der sket forskellige ting.
Jeg beklager for øvrigt også, at evalueringen af indvirkningen i grænseområder ikke engang er optaget på den sociale dagsorden, og at Nice-traktaten heller ikke har bragt os nogen fremskridt, hvad angår beslutningstagningen omkring forordning 1408/71, hvilket blot gør sagen vanskeligere.
I mellemtiden står verden ikke stille, og i alle mulige lande er skatte- og afgiftsreformer i gang. Lovgivningen om den sociale sikring er i fuld bevægelse, lovmæssige systemer suppleres med ekstra systemer, og der er temmelig mange lande, der for at forene arbejde, familie og fritid finder på alle mulige orlovsordninger, som dernæst kun gælder for deres egne indbyggere og desværre ikke for grænsearbejderne. Jeg synes derfor, det er fuldstændigt berettiget, at Kommissionen iværksætter en undersøgelse af den belgiske orlovsordning, som desværre ikke gælder for nederlændere, mens den nederlandske orlovsordning også gælder for belgiere.
Grænsearbejdere er ekstra ugunstigt stillet i forhold til andre borgere, som benytter sig af den frie bevægelighed for personer. Ofte arbejder de i ét land og bor i et andet land og betaler skatter og afgifter i det ene land og deres sociale ydelser i et andet land. Hvis vi håber, at der er nogen sammenhæng mellem skatte- og afgiftspolitikken og den sociale sikringspolitik i ét land, er det utopi at tro, at dette sker mellem forskellige lande, og det er grænsearbejdere konstant ofre for. Selv de mest overbeviste europæiske føderalister blandt os tør ikke engang drømme om den utopi, at der engang skulle eksistere et harmoniseret socialt sikringssystem eller en harmoniseret skatte- og afgiftspolitik i europæisk sammenhæng. Vi må altså søge andre kreative løsninger.
Jeg vil gerne nævne to. Først og fremmest henter Oomen-Ruijten-betænkningen med rette på ny Europa-Parlamentets krav frem om, at medlemsstaterne skal udarbejde en obligatorisk evaluering af indvirkningen i grænseområder ved alle lovændringer, som vedrører social sikring og skatte- og afgiftspolitik, med en kompensation for de ulemper, som grænsearbejdere udsættes for, en praksis, som for øvrigt anvendes tøvende i nogle lande. Min gruppe har derfor nogle indvendinger imod, at fru Oomen-Ruijten i sin tid svækkede teksten. Vi synes, at evalueringen fortsat skal være presserende, og at kompensation skal gøres obligatorisk.
For det andet må vi turde sætte mere fokus på konklusionerne fra 1998. Dengang kunne vi ikke sætte den russiske roulette for grænsearbejderne ud af spillet. Vi må omsider vælge ét afgiftsprincip, enten bopælslandet eller også beskæftigelseslandet. Jeg synes, at der er overordentlig mange argumenter for at vælge det land, man arbejder i. Jeg tror, at min gruppe derfor vil stemme imod fru Oomen-Ruijtens og hr. Manders' ændringsforslag, som vil fjerne dette princip.
Jeg håber, at denne betænkning kommer uskadt gennem plenarmødet, og at grænsearbejderne omsider vil komme et skridt videre.

Manders
Hr. formand, jeg vil takke fru Oomen for alt det arbejde, som hun har gjort. Hun har også selv sagt, at det er et vigtigt emne, som der ikke gøres ret meget ved, og som politikerne ikke lægger ret stor vægt på, og det er åbenbart meget vanskeligt at få entydighed herom.
Alligevel har jeg en række bemærkninger derom, og det fremgår også af mine ændringsforslag. Jeg bor også selv i en grænseregion, og jeg ser hver dag mennesker, som fra min region tager til et andet land for at arbejde, det være sig i Tyskland eller i Belgien, de tager i hvert fald over grænsen.
Hvad jeg ser, er, at også forordning 1408 om social sikring er beregnet for arbejdstagere, som bosætter sig i beskæftigelseslandet og også bor og lever der. Jeg mener, og derfor har jeg stillet to ændringsforslag, at det er godt, at der nu kommer tydelighed. Det er jeg enig i, og det har jeg også meddelt fru Oomen. Men jeg synes dog, at vi må optage, at der, hvis det viser sig, at der efter 18 måneder eller efter to år skal foretages en evaluering, og hvis denne evaluering viser, at der opstår uforholdsmæssigt store ulemper for grænsearbejderne, så skal der være en mulighed for at vælge noget andet, og det vil jeg have optaget i betænkningen.
Fru Oomen går ud fra princippet om beskæftigelsesland. Jeg tror ikke, at det endnu står fast, at princippet om beskæftigelsesland også altid er interessant og godt for grænsearbejderne. Jeg mener, at vi arbejder for at leve, og at vi ikke lever for at arbejde. Derfor er jeg af den opfattelse, at vi skal bruge pengene og al den sikkerhed, som vi opnår på arbejdspladsen, på vores bopæl. Derfor er jeg tilhænger af, at det undersøges, om det er muligt at anvende princippet om bopælsland.
Jeg har optaget dette i et ændringsforslag. Jeg vil derfor gerne anmode mine kolleger om at stemme for dette. Dernæst har jeg stillet to ændringsforslag om at fjerne artikel 6 og 7, fordi jeg tror, at Kommissionen ikke har beføjelser til at træffe foranstaltninger med henblik på at blande sig i bilaterale aftaler.

Lambert
Hr. formand, jeg vil også gerne takke fru Oomen-Ruijten for hendes arbejde i denne sag. Jeg er enig i meget af den kritik, hun fremfører, og i hendes frustration over omfanget, gennemførelsen og tempoet for ændringer af forordning 1408/71.
Som medlem af Udvalget for Andragender står det mig klart, at der et betydeligt og voksende antal af bosatte i EU, herunder borgere fra tredjelande og grænsearbejdere, for hvem de nuværende ordninger ikke fungerer tilfredsstillende. Udvidelsen vil gøre det komplicerede koordinationssystem endnu mere kompliceret, og det er ikke overraskende, at mange borgere simpelthen ikke tror, at Unionen tager borgernes frie bevægelighed lige så alvorligt som den tager sine forpligtelser med hensyn til fri bevægelighed for varer. Vi må finde en måde, hvorpå vi kan gøre det enklere for borgerne selv og for dem, der skal administrere disse systemer. Det ville ikke være overraskende, hvis der kom et voksende antal opfordringer til etablering af et fælles europæisk agentur, som skulle henvende sig direkte til de nationale administrationer på borgernes vegne.
Opfordringen til et direktiv om evaluering af indvirkningen i grænseområder må hilses velkommen. I det mindste vil de være proaktive og forhåbentlig kunne tage sig af nogle af problemerne, før de opstår, hvilket ville være en forandring til det bedre. Det er også klart, at efterhånden som flere lande integrerer deres skattesystemer og socialforsorg, må vi gøre noget for at håndtere de uregelmæssigheder, der resulterer heraf, hvilket kan føre til dobbeltudbetalinger. Men det afgørende spørgsmål er, at medlemsstaterne må vise, at de virkelig går ind for fri bevægelighed, ved at tackle problemerne åbent og i en ånd, der er til fordel for dem, der bor i Den Europæiske Union.

Formanden
Mødet er udsat indtil kl. 15.00.
Vi går nu over til afstemning.

Banotti
Hr. formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen. Efterhånden som flere og flere medlemmer kommer til stede i salen, vil jeg gerne give meddelelse om en kærkommen fornyelse. Vi har i dag åbnet en rygezone bag mødesalen, et dejligt solfyldt sted med masser af god udsigt. Jeg håber, at kolleger, der fortsætter med at ødelægge deres helbred ved at ryge, vil sidde komfortabelt uden for salen og vil holde op med at ryge i de zoner, hvor der er rygeforbud. Jeg håber, at alle har hørt det.

Formanden
Tak, fru Banotti, for at se på ikkerygernes interesser.

Lynne
Hr. formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen. Jeg glæder mig over, at der nu bliver en røgfri zone. Jeg håber, at alle medlemmer og alt personale vil være opmærksomme på de røgfrie zoner i hele parlamentsbygningen. Jeg har stadig problemer med at komme til et møde og at komme til og fra udvalgsmøder både her og i Bruxelles. Så jeg henstiller til alle, nu hvor der er et rygeområde, om at benytte det og ikke områderne for ikkerygere, herunder korridorerne og passagen op til elevatorerne.

Heaton-Harris
Hr. formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen. Jeg vil gerne vide, om nogen vil underrette røgpartiklerne om, hvor rygezonerne og de røgfrie zoner er.

Formanden
Vi går nu over til afstemning.

AFSTEMNING
Schreyer
Hr. formand, mine damer og herrer, under gårsdagens forhandling begrundede Kommissionen, hvorfor og på hvilke betingelser den kan acceptere Parlamentets ændringsforslag. Formuleringen af nogle af disse ændringsforslag burde imidlertid ændres, fordi der ellers ikke kan garanteres nogen overensstemmelse med begrundelsen og betragtningerne. Det er også nødvendigt at foretage lette formuleringsændringer med henblik på forenelighed med direktivets artikel 20.

Formanden
Kære kolleger, dette er en betænkning, der er interessant derved, at førstebehandling fandt sted for så længe siden som marts 1987.
(Formanden erklærede den ændrede fælles holdning for godkendt)
Indstilling ved andenbehandling (A5-0375/2000) fra Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport om Rådets fælles holdning (11540/1/2000 - C5-0565/2000 - 2000/0022(COD)) med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets henstilling om europæisk samarbejde om evaluering af kvaliteten af skoleundervisningen (Ordfører: Sanders-ten Holte)
(Formanden erklærede den fælles holdning for godkendt)
Betænkning (A5-0351/2000) af Doorn for Udvalget om Retlige Anliggender og det Indre Marked om Kommissionens meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet om evaluering af SLIM: Enklere lovgivning for det indre marked (KOM(2000) 104 - C5-0209/2000 - 2000/2115(COS))
(Forslaget til beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0382/2000) af De Veyrac for Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport om anvendelse af konventionen om beskyttelse af verdens kultur- og naturarv i Den Europæiske Unions medlemsstater (2000/2036(INI))
(Forslaget til beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0397/2000) af van der Laan for Budgetkontroludvalget om Kommissionens opfølgningsrapport om de foranstaltninger, der er truffet i lyset af Europa-Parlamentets bemærkninger i dens beslutning om decharge for 1997 (KOM(2000) 224 - C5-0223/2000 - 2000/2113(DEC))
Om ændringsforslag 1Van der Laan (ELDR), ordfører. (NL) Hr. formand, dette er indholdsmæssigt et overordentlig sympatisk ændringsforslag. Jeg har imidlertid rådet til at stemme imod det, og jeg vil gerne have Kommissionens kommentar hertil, for så vidt jeg har forstået, har Kommissionen allerede undersøgt denne sag, og der er overhovedet ikke tale om, at Europa skulle finansiere tekstbøger for skoler. Jeg havde selv rådet til at stemme imod ændringsforslaget, fordi vi ikke skal komme med nye punkter i denne decharge, men hvis Kommissionen kunne bekræfte dette, så kan vi alle sammen med en ren samvittighed stemme imod ændringsforslaget.

Schreyer
Hvis Den Europæiske Union støtter undervisningsmateriale med antisemitisk indhold, er det naturligvis ganske forfærdeligt. Men de foranstaltninger inden for opdragelse og uddannelse, som EU støtter i Palæstina, vedrører infrastruktur eller direkte udgifter, f.eks. lønninger til lærere, således at forslaget, som det foreligger her, egentlig ikke er berettiget og derfor skal afvises.
Men jeg vil naturligvis bruge fru van der Laans udtalelse som anledning til at bede tjenestegrenene om endnu en gang at kontrollere meget grundigt, om denne bebrejdelse rent faktisk er uberettiget.
Om punkt 26 Van der Laan (ELDR). (NL) Hr. formand, det drejer sig her om et teknisk ændringsforslag, og det drejer sig kun om, at vi havde håbet, at denne betænkning blev behandlet tidligere, og der henvises til i går, men i betragtning af, at vi vedtager betænkningen i dag, er det lidt ulogisk. Teksten burde således lyde som følger:
"Glæder sig over, at pålægget til generalsekretæren om at indføre procedurer for behandling af fortrolige dokumenter, herunder oprettelse af et sikkert arkiv, et sikkert læseværelse og officielle adgangsregler og et adgangsregister, har resulteret i et forslag til Præsidiet, der skal behandle spørgsmålet i december 2000, og kræver gennemførelse inden den 31. januar 2001."
(Det mundtlige ændringsforslag vedtoges)
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0331/2000) af Garriga Polledo for Budgetkontroludvalget om Revisionsrettens særberetning nr. 8/99 om EF-toldkodeksens bestemmelser om sikkerhedsstillelse og kaution for traditionelle egne indtægter, med Kommissionens svar (C5-0228/2000 - 2000/2132(COS))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0396/2000) af McCartin for Budgetkontroludvalget om Revisionsrettens særberetninger nr. 1/99 om støtten til anvendelse af skummetmælk og skummetmælkspulver til dyrefoder, 2/1999 om landbrugsreformens indvirkning på kornsektoren, 1/2000 om klassisk svinepest og 8/2000 om fællesskabsforanstaltninger for afsætning af smørfedt, med Kommissionens svar (C5-0236/2000, C5-0237/2000, C5-0238/2000, C5-0239/2000 - 2000/2130(COS))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0389/2000) af Staes for Budgetkontroludvalget om Revisionsrettens særberetning nr. 2/2000 om Den Europæiske Unions bistand til Bosnien-Hercegovina med henblik på indførelse af fred og genindførelse af en retsstat, med Kommissionens svar (C5-0229/2000 - 2000/2131(COS))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0359/2000) af Dell'Alba for Budgetkontroludvalget om Revisionsrettens særberetning nr. 6/1999, 7/1999, 3/2000 og 7/2000 om den budgetmæssige gennemførelse af strukturfondene, med Kommissionens svar (C5-0240/2000, C5-0241/2000, C5-0242/2000, C5-0243/2000 - 2000/2129(COS))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0395/2000) af Heaton-Harris for Budgetkontroludvalget om Revisionsrettens beretning om effektiviteten af Det Europæiske Monetære Instituts og Den Europæiske Centralbanks forvaltning i regnskabsåret 1998, med Den Europæiske Centralbanks svar (C5-0319/2000 - 2000/2163(COS))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0335/2000) af Bushill-Matthews for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om rapport fra Kommissionen til Europa-Parlamentet og Rådet om vækst- og beskæftigelsesinitiativet - Finansielle støtteforanstaltninger for innovative og jobskabende små og mellemstore virksomheder (SMV'er) - Status pr. 31. december 1999 (KOM(2000) 266 - C5-0507/2000 - 2000/2245(COS))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
Formanden
Afstemningen er afsluttet.
STEMMEFORKLARINGER
Indstilling ved andenbehandling af Peijs (A5-0369/2000)

Fatuzzo
Hr. formand, jeg var bange for, at jeg blev nødt til at indgive skriftlige stemmeforklaringer. Eftersom jeg har brækket foden, var jeg nemlig bange for, at jeg ikke fik mulighed for at udtrykke mig mundtligt. Jeg håber dog ikke, at jeg er en af dem, der tænker med fødderne, og at jeg således kan gøre mit job, som jeg plejer.
Jeg vil gerne sige, at jeg bifalder fru Peijs' dokument, og jeg anmoder om, at man konkret opretter en europæisk bank. I de seneste par dage er euroen heldigvis steget betydeligt i forhold til dollaren og det engelske pund. Derfor vil jeg gerne benytte den lejlighed, som denne stemmeforklaring giver mig, til at give udtryk for min glæde og tilfredshed med Europas monetære politik og til at anmode om, at man også styrker den europæiske banks aktiviteter ved at oprette kontorer i hele Europa.

Konrad
Hr. formand, mine damer og herrer, desværre har ændringsforslag 5 om udkast til direktiv om sanering og likvidation af kreditinstitutter fået flertal. Dette er mere end beklageligt, fordi der som konsekvens heraf opstår en adgangsmulighed for eksterne kreditorer, og dermed er lån, der er optaget i udlandet til fordel for banker, nu ikke længere konkursfaste. Det er uacceptabelt!
Dette er efter min mening grund nok til at afvise denne betænkning. Det har jeg gjort, og jeg beklager, at Kommissionens fælles holdning i den foreliggende form ikke har fået flertal.

Bordes, Cauquil og Laguiller
Kommissionens henstilling har til hensigt at harmonisere kreditorernes rettigheder i tilfælde af likvidation af kreditinstitutter i EU. Der står dog ikke nævnt nogen steder, hvilke rettigheder lønmodtagerne i disse kreditinstitutter burde have.
Nogle nationale lovgivninger anerkender ganske vist lønmodtagerne som kreditorer. Men de er i bedste fald kun sikret betaling af deres skyldige løn. De tilkendes til gengæld ingen erstatning for tabet af deres arbejde, det vil sige deres fremtidige lønninger, på trods af at man forsøger at sikre, at kreditorerne får deres tilgodehavender, det vil sige deres penge og kilden til deres fremtidige indtægter, betalt.
De ansatte er ikke ansvarlige for en banks eller et kreditinstituts problemer, for de tager ikke del i beslutningerne. Det er dem, der først burde få erstatning for tabet af deres job.
Vi har stemt imod denne henstilling, der kun tager hensyn til kapitalistiske kreditorer og ikke til de lønmodtagere, der får kreditinstitutterne til at fungere.
Indstilling ved andenbehandling af Sanders-ten Holte (A5-0375/2000)

Fatuzzo
Hr. formand, jeg stemte for Sanders' betænkning. For et par dage siden besøgte jeg et ældreuniversitet, hvor man underviser dem, der gerne vil lære noget, fordi de synes, at det er sjovt at lære noget, og ikke for at få et eksamensbevis. Der er naturligvis mange ældre, som går på sådanne universiteter. Rektoren for dette universitet - nemlig ældreuniversitetet i Bergamo, som er den by, jeg kommer fra - beklagede sig til mig over, at der ikke er nogen klassificering og kvalitetstest af disse ældreuniversiteter. "Vores universitet er velorganiseret", fortalte han mig, "men mange universiteter er dårligt organiseret. Derfor må De gerne gøre opmærksom på i Deres stemmeforklaring, at det også ville være godt at interessere sig for ældreuniversiteternes kvalitet."

Bordes, Cauquil og Laguiller
Vi har helt sikkert ikke noget imod et "europæisk samarbejde om evaluering af kvaliteten i skoleundervisningen", men enhver ved, at kvaliteten i undervisningen afhænger af de midler, der stilles til rådighed for det offentlige skolesystem.
For at sikre kvalitetsundervisning er det nødvendigt med et tilstrækkeligt antal skoler, klasser med et begrænset antal elever, et stort antal lærere, professorer samt teknisk og administrativt personale på alle undervisningsniveauer allerede fra de yngste klasser. I samtlige europæiske lande kan man se, at der allerede i de mindste klasser sker en differentiering, der gør, at børn fra socialt belastede kvarterer ofte kommer håbløst bagud i undervisningen.
Det første skridt mod en europæisk harmonisering burde være forpligtelsen til at rette sig efter de lande, der bruger flest midler på deres undervisning. Men selv i disse lande er der en tendens til, at der skæres i undervisningsmidlerne og mere generelt i de offentlige tjenester til fordel for andre budgetudgifter, hvoraf den vigtigste er støtte og tilskud til de kapitalistiske virksomheder, det vil sige til deres ejere.
Eftersom den ikke omtaler nogen forøgelse af undervisningsmidlerne i EU-landene og først og fremmest i de lande, hvor midlerne er mindst, vil den europæiske henstilling om kvalitet i undervisningen aldrig blive andet end et fromt ønske.

Fitzsimons
Hovedtendensen i denne betænkning har at gøre med behovet for større europæisk samarbejde for at evaluere kvaliteten af uddannelsen inden for vores samlede skolesystemer i EU. Dette kunne vise sig at være en meget nyttig ting, fordi forskellige EU-regeringer gensidigt kan drage nytte af uddannelsesprogrammer med succes, som er blevet efterprøvet og testet inden for uddannelsessystemet i Europa.
Vi bør også erindre, at dette nu er endnu mere vigtigt i lyset af det nye informationssamfund, som er over os. EU-lederne i Portugal formulerede sidste år nogle rammer i form af forslag, hvorefter oplæring i brug af Internettet skulle udstrækkes til alle skoler og gymnasier i hele Den Europæiske Union. Det er et afgørende socialt og økonomisk mål, hvis Den Europæiske Union skal drage fordel af den nye e-handel og de dermed forbundne forretningsaktiviteter.
Realiteten er, at den nye informationsteknologi hele tiden ændrer sig. Det betyder, at oplæringen inden for informationsteknologi også ændrer sig hele tiden. Det er grunden til, at Den Europæiske Union må reagere på en koordineret og struktureret måde, så det garanteres, at de bedste uddannelsesmetoder inden for informationsteknologi er til rådighed for alle vores studerende. Det vil sikre en højere kvalitet i uddannelsen, samt at der skabes et stærkere grundlag, der kan lokke ny informationsteknologi til at etablere sig inden for Den Europæiske Unions område.
Samarbejde på uddannelsesområdet har vist sig at være en succes i Den Europæiske Union i de seneste år. I øjeblikket deltager 18 lande i Erasmus-programmet, herunder lande fra Øst- og Centraleuropa. Ca. 90.000 studerende har gavn af dette initiativ hvert år. Jeg glæder mig over den succes, som Erasmus har vist sig at være, men jeg vil gerne minde om, at der bestemt er plads til forbedringer, når det gælder den måde, hvorpå denne ordning administreres i Den Europæiske Union. De studerende møder stadig finansielle problemer, når de studerer i udlandet. Jeg støtter ikke et system med uligheder mellem det omfang af finansiering, der er til rådighed for studerende fra de forskellige medlemsstater, som deltager i Erasmus-programmet. Jeg vil stærkt tilskynde undervisningsministrene i EU til at etablere et system, der eliminerer alle elementer af ulighed med hensyn til administrationen af Erasmus-ordningen.
Vi bør erindre, at det er en udmærket politik for Den Europæiske Union at tilskynde studerende til at studere i andre EU-medlemsstater. Det giver reelle og mærkbare muligheder for, at de kan forbedre deres sprogfærdighed, samtidig med at det fremmer den frie bevægelighed for personer i hele EU.
Betænkning af De Veyrac (A5-0382/2000)

Ebner
Hr. formand, kære kolleger, jeg har stemt for fru De Veyracs betænkning, fordi den efter min mening ikke blot er meget positiv og omfattende, men også fordi vi fremover skal give dette område meget større opmærksomhed. Desuden mener jeg også, at det ikke blot er nødvendigt at sætte et passende pr-arbejde i gang, som der står i betænkningen, men vi skal også stille flere økonomiske midler til rådighed for at skabe den nødvendige accept af disse områder i hele befolkningen.
Her er der stadig brug for ekstra handling. Men vi er på rette vej. Derfor har jeg stemt for.

Fatuzzo
Hr. formand, jeg stemte imod denne betænkning. Hvorfor stemte Pensionistpartiet imod fru De Veyracs betænkning? Inden jeg tog til Strasbourg, mødte jeg et tidligere medlem af Europa-Parlamentet, Monica Baldi, som er meget interesseret i kulturspørgsmål. Da jeg drøftede denne betænkning med hende på en bar over en god kop kaffe, sagde hun følgende til mig: "Hvorfor giver man i denne betænkning udtryk for ønsket om at reducere antallet af eksisterende kulturværdier i Italien? Burde man ikke se mere på kvaliteten af et lands kulturværdier end på antallet? Er det måske vores skyld, at der er så mange gamle og bevaringsværdige ting i Italien?"

Alyssandrakis
Veyrac-betænkningen har gode hensigter og indeholder visse konstruktive forslag. Af den grund stemmer parlamentsmedlemmerne fra Grækenlands Kommunistparti for den.
Ikke desto mindre er vi meget bange for, at forslagene "taler for døve ører". Alle ved, at kultur- og naturarven er truet af total ødelæggelse af aktiviteter, som nedprioriterer eller sågar ødelægger den bymæssige og topografiske ramme for det område, hvori der befinder sig uvurderlige skatte af denne arv. Den overdrevne og ukontrollerede anvendelse af jord, den forøgede byggeaktivitet i de historiske bykerner, på grønne områder og på ubebyggede zoner, og mangelen på foranstaltninger til en virkelig beskyttelse af skovene og det fysiske miljø er resultaterne af et stadig mere intensiveret angreb på det fysiske og kulturelle landskab.
Disse ting sættes naturligvis ikke tilfældigt i værk af nogle ondsindede personer, men de er en direkte følge af en politik, som kommercialiserer alting, og som har sikring af større og større profit som eneste interesse. Karakteristisk er eksemplet med selskabet TVX Golds anlæg i Olympiada på Chalkidiki i nærheden af Stageira, Aristoteles' fødeby, som har ødelagt skoven og udsætter mindesmærkerne for fare. Og som om det ikke var nok, er områdets beboere trukket i retten og dømt, fordi de vovede at forsvare deres historiske og fysiske miljø. Man kunne ligeledes give en masse eksempler på ødelæggelser, som allerede foregår, eller som er projekteret til at finde sted, på grund af forberedelserne til De Olympiske Lege i 2004 i Athen.
EU gør intet som helst for at bremse og tackle disse fænomener, tværtimod er det den største tilhænger af denne politik. Det finansierer arbejder, som bygges på arkæologiske områder og begraver og ødelægger antikke mindesmærker, sådan som tilfældet er med Akropolismuseet. I øjeblikket ophæver den græske regering grundlovens § 24 og tilsidesætter på den måde den mest elementære beskyttelse af skovene, uden at vi har set den allermindste reaktion fra EU.
EU elsker store og pompøse ord om kultur, men samtidig med at det erklærer, at kulturarven er et grundlæggende element i et samfunds særlige identitet og historiske udvikling, har det ikke foretaget sig noget som helst for at få marmorfriserne fra Parthenon tilbage til deres naturlige og historiske sted, som de er en uadskillelig del af - som et minimalt bevis på respekt for den kulturelle og historiske arv og beskyttelse af det historiske mindesmærke i praksis. Det forholder sig også indifferent over for plyndringen af mindesmærkerne på Nordcypern og de tyrkiske besættelsestroppers barbariske ødelæggelse af dem. Endelig har det et kæmpe ansvar for bombningernes ødelæggelse af mindesmærker under angrebet på Jugoslavien.
Denne tilstand bedres ikke gennem halvhjertede foranstaltninger eller med forhåbninger eller for den sags skyld inden for rammerne af en markedslogik. Det er nødvendigt at aktivere massebevægelserne, alle de kulturelle institutioner, alle lønmodtagerne. Det er nødvendigt med en anden politik, som respekterer det arbejdende menneske og resultaterne af dets skaberevne.

Andreasen
 ELDR-Gruppen mener, at De Veyracs betænkning er et meget vigtigt bidrag til bedre beskyttelse af verdens kultur- og naturarv.
Vi er af den opfattelse, at anvendelsen af konventionen til beskyttelse af verdens kultur- og naturarv i EU er en opgave for medlemsstaterne snarere end for Fællesskabet. Det er vanskeligt for os at se "merværdien" ved indgriben fra EU i denne sag. ELDR's ændringsforslag til De Veyracs betænkning afspejler denne holdning.
Da der således ikke er nogen "merværdi" og af hensyn til subsidiaritetsprincippet, vil ELDR-Gruppen afholde sig fra at stemme ved den endelige afstemning.

Esclopé
Forsvaret og bevarelsen af den enkelte medlemsstats arv er en grundlæggende opgave, fordi det er en del af vores identitet og vores egenart og viser respekt for mangfoldigheden.
Denne arv, hvad enten den er kulturel, arkitektonisk, økonomisk eller har med naturen at gøre, er en del af vores fortid. At forsvare den er ikke at kæmpe mod fortiden, men derimod at forberede os til fremtiden. Som Ernest Renan skrev: "Les seuls hommes de progrès sont ceux qui ont pour point de départ un profond respect du passé" (de eneste fremskridtsorienterede mennesker er de, der tager afsæt i en dyb respekt for fortiden).
Vi bør altså udnytte rigdommene i vores fortid, vores arv, vores rødder og selv i de ældste af vores traditioner for at forberede vores fremtid. Takket være denne rigdom og denne kulturelle mangfoldighed kan vi således sikre et bedre kendskab til os selv. Men for at nå dertil er det nødvendigt at respektere vores arvs mangfoldighed og alle forskellene, og det kan kun lykkes, hvis vi tager nærhedsprincippet i brug.
Takket være dette princip kan vi bevare, udvikle og videreføre vores arv, vores kultur og vores traditioner. Hvis man lader noget forsvinde eller gå i glemmebogen (som f.eks. jagten, bondekulturen eller gastronomien), vil det forhindre videreførselen af vores rigdomme og vores levevis, og det vil medføre kulturel forarmelse, der i sidste ende blot vil føre til, at vi hver især må indrette os efter et samfund, der er åndsforladt, men mere fleksibelt og lettere at kontrollere for "ledere og regeringsoverhoveder". Det kan ikke accepteres.
Således må vi i lyset af disse tanker om at forsvare, bevare og videreføre vores arv redde vores arkitektur, støtte vores håndværk samt bevare og udnytte vores landskaber, uden dog, vil jeg gerne understrege, at afskære os selv fra adgangen til dem og uden at udelukke de traditioner og kulturelle skikke, der foregår der. Vi må ligeledes sikre retten til forskellighed og støtten til at bevare alle disse værdier, for bondekulturen har ret til at eksistere i dette ekstreme bysamfund.
Konklusionen på betænkningen bliver altså, at selv om det er vigtigt at forsvare andres og Unionens arv, er det en fuldt ud lige så vigtig og grundlæggende opgave at bevare vores eget lands og vores egen regions arv. Derfor hilser vi med tilfredshed ethvert tiltag til at forsvare ovennævnte arv i de forskellige uddannelsesprojekter til forsvar og genetablering af den velkomment. Det samme gælder støtten og tilskuddene til aktiviteter inden for håndværkssektoren, som skaber rigtig mange arbejdspladser, hvis man blot ikke kvæler den med pedantiske og urealistiske bestemmelser, som man har kunnet gøre det med de handlende på de små markeder.
Dog fremsætter vi et forbehold med hensyn til den europæiske lovgivning, der under dække af miljøbeskyttelse (en term, der er alt for snæver) blot udvisker traditionerne og den lokale skik og brug, der er en integreret del af kulturen i de forskellige regioner, hvilket trods alt er det modsatte af denne betænknings formål, som vi støtter, men som vi undlader at stemme om af ovennævnte grund.

Figueiredo
Siden UNESCO's generalforsamling i 1972 vedtog konventionen om beskyttelse af verdens kultur- og naturarv, der nu er underskrevet af 158 lande, heriblandt EU's 15 medlemsstater, er der blevet optaget 630 værdier på listen over verdensarvværdier, heraf 30% i EU-lande (188), hvoraf 10 findes i Portugal.
Det er imidlertid indlysende, at det ikke er nok blot at klassificere værdierne som verdensarvværdier. Der skal også træffes de nødvendige foranstaltninger til støtte for deres bevarelse, herunder finansiel støtte, således som vi har gjort med de forslag, som vi har stillet til Fællesskabets budget.
Som ordføreren fremhæver, er der en skævhed mellem de europæiske lande og resten af verden med hensyn til anerkendte natur- og kulturværdier, hvorfor tredjelandene bør støttes og opmuntres til at supplere listen over kultur- og naturarven i et bredt perspektiv, så deres værdier kan blive beskyttet.
Det er ligeledes vigtigt, at medlemsstaterne gennemfører de foreliggende direktiver, navnlig direktivet om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på kultur- og naturarven, som det siges i betænkningen.

Gasòliba i Böhm
Min stemme til fordel for De Veyracs betænkning om anvendelse af konventionen om beskyttelse af verdens kultur- og naturarv i Den Europæiske Unions medlemsstater bygger på en overbevisning om, at man skal gå videre med den kulturelle dimension i Den Europæiske Union og arbejde for at sikre en kulturpolitik i Unionen, der som et af dens vigtigste kendetegn ved dens åndelige rigdom og det gamle kontinent fremhæver den kulturelle, sproglige, arkitektoniske og kunstneriske mangfoldighed såvel som alle de elementer, der udgør vores fælles kulturarv, som vi kan konstatere, når vi rejser rundt i Unionen og ser, hvordan de forskellige åndelige retninger i århundredernes løb er kommet til udtryk i vores monumenter, kunstneriske stilarter, værdisystemer, religiøse og åndelige bevægelser og skoler for filosofisk og videnskabelig tænkning. I overensstemmelse med traktaterne bør vi kort sagt uddybe den europæiske kulturpolitik ved at støtte og beskytte dens mangfoldighed, hvilket samtidig definerer den europæiske enhed. De Veyracs betænkning er et værdifuldt bidrag i denne retning.
Betænkning af Doorn (A5-0351/2000)

Fatuzzo
Hr. formand, jeg er sikker på, at De også vil lytte opmærksomt til denne stemmeforklaring, hvor jeg stemmer for betænkningen. Jeg går ind for enhver form for slankekur og forenkling, når blot det sker på en fornuftig måde, der ikke går for hårdt ud over dem, der er genstand for denne forenkling. Jeg vil således gerne understrege, at man ved denne forenkling af fællesskabslovgivningen, hvor det gælder en samordning af den sociale sikring, bør være opmærksom på, at det ville være en god idé, at de arbejdstagere, som arbejder i flere EU-lande, ikke behøver at få deres pension udbetalt af flere forskellige lande, men kan få den fra ét enkelt pensionsudbetalingskontor.

Formanden
Tak, hr. Fatuzzo. Jo mere jeg hører på Dem, jo mere bliver jeg klar over, at jeg inden længe vil kende hele Deres livshistorie.

Bordes, Cauquil og Laguiller
Som modstandere af markedsøkonomien har vi ikke nogen officiel holdning til den såkaldte enklere lovgivning for det indre marked. Derfor afholder vi os fra at stemme om den fremlagte betænkning.
Men med hensyn til de aspekter, der kan vedrøre den arbejdende del af befolkningen, er vi for:
en enklere sociallovgivning og socialsikring, der kan opnås ved at efterligne det land, hvis lovgivning er mest favorabel for arbejderne;
hvad angår momsen, en forenkling, der går ud på at afskaffe momsen og enhver forbrugsafgift overalt, eftersom disse er de mest uretfærdige, da de især rammer de klasser, der har en moderat indtjening, og i stedet erstatte dem med en tilsvarende forhøjelse af skatten på kapitalistiske virksomheder og med en stærkt progressiv beskatning af enhver form for kapitalindkomst.
Betænkning af van der Laan (A5-0397/2000)

Fatuzzo
Hr. formand, jeg stemte for van der Laans betænkning, og jeg vil benytte lejligheden til at takke Dem for det, De sagde for lidt siden. Med min jastemme vil jeg gerne lægge vægt på den del af betænkningen, som omhandler støtten til Den Palæstinensiske Myndighed. Jeg fik dette forslag af repræsentanterne for pensionistpartiet i Israel - eftersom der også sidder repræsentanter for det israelske pensionistparti i Knesset - og en af dem sagde følgende til mig til: "Det er fornuftigt af jer at støtte palæstinenserne. I burde faktisk støtte dem mere og bedre, og I burde holde øje med, at denne støtte reelt kommer den palæstinensiske befolkning til gode, for den har virkelig behov for støtte. Jeg er nemlig overbevist om, at hvis de palæstinensiske borgeres økonomi og helbred er bedre, bliver der færre krige end dem, der desværre er i øjeblikket."

Beysen og Ries
Jeg er ikke enig med min gruppe i dens holdning til min kollega Rijk van Dams betænkning, som jeg personligt har valgt at støtte.
En ting er, at dette element, det vil sige spørgsmålet om den antisemitiske propaganda i de palæstinensiske skolebøger, ikke er nævnt i teksten til decharge for 1997. Det er et rent teknisk spørgsmål, vil jeg sige. Men at vi stemmer imod betænkningen udelukkende af den grund, på grund af formaliteter i stedet for indhold, er derimod et fejlslagent politisk signal i mine øjne.
Efter Oslo-aftalerne støttes det palæstinensiske uddannelsessystem massivt af Den Europæiske Union og dens medlemsstater. Det er altså vores opgave at kræve, at Kommissionen holder nøje øje med, at den litteratur, der spredes i de palæstinensiske skoler, ikke er en opfordring til krig, vold og racehad.
Unionen kan ikke både give aktiv støtte til genforening og fred via en konstant indsats og samtidig lukke øjnene for det ideologiske underslæb med dens finansielle støttemidler. Jeg ønsker i øvrigt inderligt, at dette spørgsmål hurtigst muligt bliver genstand for egentlige forhandlinger i Europa-Parlamentet.
Vi må være ubøjelige i dette spørgsmål. Det byder vores samvittighed os. Og vores vælgere.

Sacrédeus
Jeg har stemt for betænkningen og ikke mindst for ændringsforslag 1, der blev stillet af van Dam.
Det er vigtigt, at Europa-Parlamentet på det kraftigste fordømmer de antisemitiske udtalelser i undervisningsmidlerne i de palæstinensiske skoler, og at det opfordrer Kommissionen til at sørge for, at den støtte, der gives til den palæstinensiske undervisning, hverken direkte eller indirekte er med til at finansiere racehadet, men i stedet fremmer fred og forsoning i Mellemøsten.
EU's støtte skal så vidt muligt forsøge at skabe fred og forsoning i Mellemøsten. EU giver bl.a. støtte til det palæstinensiske undervisningssystem. Det er dybt beklageligt og krænkende, at skolebøger i de palæstinensiske skoler indeholder antisemitiske udtalelser og beskriver Israel, som er det eneste demokrati i Mellemøsten, i noget så vederstyggeligt som nazistiske vendinger.

Van der Laan
Både ordføreren og ELDR-Gruppen deler den opfattelse, der kommer til udtryk i ændringsforslag 1 angående bekymring for den mulige brug af finansiel bistand fra EU til at tilskynde til racehad blandt palæstinenserne mod deres jødiske naboer.
I forbindelse med følgebetænkningen, der udarbejdes som led i dechargeproceduren, holder Budgetkontroludvalget sig strengt til indholdet af den oprindelige dechargebeslutning for det pågældende år.
Dette ændringsforslag rejser et nyt spørgsmål om beviser, som for nylig er kommet for dagens lys. Ordføreren anbefaler derfor, at ændringsforslaget forkastes, men at sagen bliver behandlet mere indgående inden for rammerne af den aktuelle dechargebetænkning for 1999.
Betænkning af Garriga Polledo (A5-0331/2000)

Cushnahan
Hr. formand, tidligere talere har gjort opmærksom på et antal problemer, herunder cigaretsmugling. Jeg er enig i deres bekymring, da man normalt mener, at internationale forbrydere nu er mere interesserede i cigaretsmugling end narkotikahandel, eftersom det er mere profitabelt og mindre farligt. Vi i EU må omgående reagere på dette problem.
Profitten fra cigaretsmugling fylder ikke bare de kriminelles lommer, men berøver også EU indtægter, som ellers kunne bruges til at bekæmpe kræft og fattigdom eller til fremme af menneskerettighederne osv. Derudover betyder billigere cigaretter større helbredsskader på grund af større tobaksforbrug, og vi må skaffe støtte fra ministrene i de nationale og regionale regeringer under enhver kampagne imod dette.
Kommissionen bør i særdeleshed tage kontakt til sundheds- og uddannelsesministrene i Nordirlands parlament, fru de Brun og hr. Martin McGuinness. Jeg nævner dette, fordi vi bruger uddannelses- og sundhedsprogrammerne til at bekæmpe kræft, og i Anderstown News blev det for nylig afsløret, hvor dybt IRA er involveret i ulovlig smugling af cigaretter. De har forbindelser til denne organisation. Hvilken bedre måde at røgte deres ministerielle hverv på end at tilskynde deres venner til at standse denne aktivitet? Det understreger også behovet for flere politipatruljer i Nordirland.

Fatuzzo
Hr. formand, jeg stemte for denne betænkning, men med et stort forbehold. Inden jeg tog til Strasbourg, var jeg på restaurant med pensionisten hr. Rota, som også er fra Bergamo. Vi talte om Pensionistpartiet, og han spurgte mig, om jeg var tilfreds med Europa-Parlamentet. "Jeg har fået alle tiders arbejde!", sagde jeg. "Jeg er tilfreds, jeg befinder mig godt, og jeg har nogle gode venner. Også næstformændene er meget opmærksomme, og jeg er meget glad for dem, også for næstformand Provan". "Fungerer det hele ordentligt i EU? Nu ødsler I vel ikke med EU-midlerne af og til?", spurgte han mig så. "Nej", svarede jeg, "det hele fungerer, som det skal!" Men desværre læste jeg i denne betænkning, at medlemsstaterne ikke har gennemført fællesskabsreglerne om opkrævning af fællesskabstold. Jeg håber derfor, at EU fremover også vil fungere, når det gælder opkrævningen af told.

Blak, Lund og Thorning-Schmidt
Vi har stemt for en betænkning om sikkerhedsstillelse og kaution for traditionelle egne indtægter. Betænkningen er som helhed fornuftig. Der er dog enkelte punkter, vi tager afstand fra. Punkt 15 og 16 lægger op til indførelse af en enkelt corpus juris i EU samt til harmonisering af national strafferet og retspleje i medlemsstaterne. Det er for det første uklart formuleret. For det andet går vi ikke ind for harmonisering af medlemsstaternes straffe- og retsplejelovgivning. Vi går ind for at oprette de nødvendige instrumenter til en mere effektiv bekæmpelse af svig med EU-midler. Vi er tilhængere af at supplere OLAF-forordningen og oprette en enhed under OLAF, som skal lede undersøgelser og lette den strafferetlige opfølgning ved de nationale domstole. Enheden skal kun beskæftige sig med kriminalitet begået af EU-ansatte. På længere sigt bør man overveje at indføre en europæisk offentlig anklager, som skal sørge for den strafferetlige opfølgning af svig med EU-midler i medlemsstaterne. Vi skal dog ikke have harmonisering for harmoniseringens skyld, og medlemsstaternes strafferet og retspleje er på andre områder et nationalt anliggende.
Betænkning af McCartin (A5-0396/2000)

Fatuzzo
Hr. formand, selv om jeg ikke kan finde mine notater, mener jeg at kunne huske, at jeg stemte imod McCartins betænkning, der handler om landbruget og om mælkepulver. Det vil jeg gerne tale om ved denne lejlighed, både for at insistere på, at man reelt forbedrer forholdene for landmændene, som til gengæld ikke bliver tilstrækkeligt beskyttet i denne betænkning, og ikke mindst for at gøre opmærksom på, at der finder en katastrofe sted i Italien i disse dage, når det gælder mælkepulver og mælk i det hele taget. Desværre taler man ikke alene om kogalskab, siden i går taler man i Italien også om "mælkegalskab". Det siges, at man ved at drikke mælk måske kan risikere at blive smittet med kogalskab. Det er virkelig utilgiveligt af dem, der siger sådan noget, og det ville være en god idé, at Den Europæiske Union greb ind for at slå fast, at mælken ikke er gal, men god.

Figueiredo
Betænkningen er dybt selvmodsigende i den vurdering, som den foretager af diverse aspekter af den fælles landbrugsordning. Således indtager den eksempelvis holdninger, der viser en udelukkende budgetmæssig orientering, når den glæder sig over den reform, der er sket i forbindelse med nedsættelsen af landbrugspriser og produktionsoverskud, og den går ind for, at godtgørelserne skal nedsættes yderligere, uden et ord om følgerne for landmændenes indkomster. Den fremfører derimod princippet om medfinansiering, altså renationalisering af omkostningerne ved den fælles landbrugsordning, et princip, som vi forkaster.
Den glæder sig ligeledes over Kommissionens beslutning om en omfattende evaluering af den fælles markedsordning for mælk, hvor den lægger sig tæt op ad Revisionsrettens ønske om et opgør med kvoteordningen og de stigninger heri, som hidrører fra Agenda 2000, idet den glemmer, at denne ordning trods visse uretfærdigheder i kvotetildelingen, som det har været tilfældet for Portugals vedkommende, i et vist omfang fortsat kan sikre priser og indkomster.
Hvad angår svinesektoren og dyresygdommene, overvejer og støtter den forslaget om oprettelse af fonde, hvortil landmænd skal bidrage, eller andre former for forsikringsordninger, hvilket er et tilbageskridt i forhold til den opfattelse, der kom til udtryk i Garot-betænkningen, der gik ind for, at disse fonde blev medfinansieret af Fællesskabet.
Jeg er imidlertid enig med ordføreren, når han rejser det meget vigtige problem i forbindelse med ordningen for markafgrøder, at støtten koncentreres hos de store producenter og i de mest velstående regioner. Det er tværtimod nødvendigt at forbedre de små producenters situation og differentiere støtten efter størrelse. Det er dog vanskeligt at forstå, hvorledes ordføreren agter at støtte de mindre landbrug med de foranstaltninger, som han anbefaler.
Betænkning af Staes (A5-0389/2000)
Formanden. Hr. Fatuzzo, hvis De gerne vil blive stående, vil vi bare gå videre, da De er den eneste taler, der er tilbage.

Fatuzzo
Hr. formand, jeg bliver hurtigt træt i benet, derfor sætter jeg mig ned af og til.
Hvad angår min stemmeforklaring om Staes' betænkning, der vedrører Budgetkontroludvalget og ikke mindst den måde, som støtten til Bosnien-Hercegovina er blevet anvendt på, kan jeg fortælle, at jeg havde et møde med repræsentanter for pensionisterne i denne region. De opfordrede mig til at sige til Europa-Parlamentet - hvilket jeg med glæde gør ved denne lejlighed - at vi skal sørge for, at i det mindste en del af denne støtte på en eller anden måde også når frem til de ældre i Bosnien-Hercegovina. "Men vi kan jo ikke tage ned for at kontrollere, hvad der sker med vores penge", svarede jeg dem. "Jo, hr. Fatuzzo, De må insistere på, at man også kontrollerer, hvor pengene ender henne. Vi pensionister kunne godt have brug for nogle af dem!"

Watson
Hr. formand, der er ganske rigtigt generationsskifteproblemer inden for landbruget, og det er hr. Parish med sin baggrund som landmand udmærket klar over.
Hvis denne krise er særligt akut i hr. Parish' egen medlemsstat, er det et direkte resultat af Det Forenede Kongeriges politik i de sidste 20 år, og for at gøre noget ved det må Det Forenede Kongerige se på følgerne af Fontainebleau-aftalen for Den Europæiske Unions finanser. Den aftale har haft en katastrofal betydning for landbruget. Desuden skal ordføreren, som er medlem af det Konservative parti, inden for sit parti arbejde på at sikre støtte til sit forslag i Underhuset.
I lande, hvor under 10% af befolkningen nu bor i landdistrikterne, er det for let for regeringerne at negligere disse områders behov, og budskabet fra denne forhandling må være, at det kommer til at gå ud over deres egne lande, hvis de gør det.

Korakas
Barbariske militære interventioner i fredens navn, beskidte "fredstraktater", som er blevet underskrevet manu militari, efterfulgt af beskidte og mistænkelige "hjælpefinansieringer" for at "genoprette freden". Der er de succeser, som EU kan fremvise i tilfældene Bosnien, Hercegovina, Kosovo og det bredere Balkan, som nu i årevis er blevet gennemrystet af enorme militære og politiske, imperialistiske interesser og spil, som er blevet spillet i området.
Parlamentets betænkning er særdeles afslørende for den måde, som de ovenfor anførte finansieringer bliver forvaltet på, og viser tydeligt den ukontrollerede og ugennemsigtige ødslen med EU's skatteborgeres penge, som til trods for "humanistiske og fredselskende" proklamationer anvendes til at stabilisere EU's store interesser for at trænge ind i NATO-protektoratet Bosnien. Ordene "dårlig forvaltning", "forsinkelser", "forsinkede betalinger", "tilskud på flere millioner ecu til ikke-godkendt udrustning", "bortødslen og uregelmæssigheder" gentages gang på gang i Staes-betænkningen og vurderingerne. De beskriver i meget karakteristiske, dystre farver den herskende tilstand og afslører det store hykleri om "hjælp til borgernes samfund" og "genindførelse af demokrati". Hvad mere karakteristisk kunne vi nævne end betænkningens egen påpegning af "sammenblanding af interesser" på selve Den Høje Repræsentants kontor?
Det overrasker os ikke, fru formand, at de, som "fremmer" freden med bomber af forarmet uran, der spreder død og ødelæggelse, hverken kan eller vil spille rollen som fredsmagere. Det overrasker os ikke, at bevillingernes rigdomskilde bliver bortødslet af de store, økonomiske interesser, som har skabt, plejet og opildnet til indbyrdes knusninger af folk, og af disse interessers håndlangere såsom den berygtede hr. Kouchner.
Men vi bliver overrasket over ledernes kynisme og hykleri, når de til stadighed taler om at forsøge at "sanere og forbedre procedurerne til udnyttelse af bevillingerne og genindførelse af retsstaten". Opgørelsen over den barske virkelighed lader ikke plads til nogen tvivl eller endsige til ubekymrethed. Folk er ikke regnskaber, deres bevidsthed kan ikke købes, og lige så længe De forsøger at forskønne virkeligheden, vil De blive mødt af deres modstand.
Vi vil ikke stemme for Staes-betænkningen, selv om den indeholder mange rigtige konstateringer og forslag, for dens generelle synspunkt er forarmet for enhver idé om modstand mod den imperialistiske tilstedeværelse, og det eneste, den interesser sig for, er, hvorledes denne kan blive forskønnet, så den bliver nemmere at fordøje for befolkningen.
Betænkning af Dell'Alba (A5-0359/2000)

Fatuzzo
Hr. formand, jeg stemte for Dell'Albas betænkning, men jeg vil gerne understrege, at denne jastemme - og det vil jeg gerne afsløre her - er i modstrid med den holdning, jeg har som Pensionistpartiets repræsentant. Jeg er nemlig absolut modstander af den efterhånden indgroede vane, at strukturfondene og EU-støtten skal lægges oven i den nationale støtte. Strukturfondene skal med andre ord være tillægsfonde, og det er jeg ikke enig i. Efter min mening bør EU-fondene absolut ikke have noget som helst at gøre med national finansiering og nationale politikker. EU-fondene bør ikke være afhængige af de nationale fonde. EU er ikke det samme som de lande, der er medlemmer af det.

Maat
Hr. formand, jeg vil allerførst give min kollega, Neil Parish, en kompliment, fordi han har udarbejdet en betænkning, som er baseret på virkeligheden for landmænd, virkeligheden i landdistrikterne, og ikke på, hvordan man ser på det i Bruxelles. Dette yder i sig selv et værdigt bidrag til landbrugspolitikken.
Men hvis vi nu undersøger situationen, så kan man spørge sig selv, om der stadig er unge mennesker, der er så tossede at blive landmænd i Den Europæiske Union. Hvad vi har brug for, er mennesker, som vil yde en toppræstation, faktisk et får med fem ben, opnået uden genmanipulation.
Det ligner en forgæves kamp, når man ser, hvad folk konfronteres med, og hvad unge landmænd skal præstere. Når vi bare ser, og jeg begrænser mig nu til mit eget land, at virkelig alt nu kontrolleres inden for malkekvægavlen, lige fra græsstrået til det øjeblik, hvor mælken står i supermarkedet. Når jeg ser, at landmænd og gartnere længe har måttet føre et omfattende miljø- og forbrugerbogholderi, og at de også meget motiveret gør dette. Samtidig må vi konstatere, at kravene til dyrevelfærd i mange europæiske lande hører til verdens strengeste.
Den, som vil være landmand i Europa, skal altså gøre mere end unge landmænd andre steder i verden. Han skal tage hensyn til landskabet og dyrkningsbetingelserne. Han skal opfylde de strengeste forbrugerbetingelser, levere mange forskellige produkter, både regionalt og kvalitetsmæssigt, betragte dyrevelfærd som et topkrav og være ansvarlig for et produkt også efter, at produktet har forladt gården. Det kalder vi samfundsorienteret erhvervsudøvelse som topsport. Det kræver, at man er selvstændig erhvervsdrivende, holder af miljøet og naturen, har en samfundsrettet indstilling samt er udholdende. Alene af denne grund ville det være ønskeligt, at der udformes en målrettet politik for unge landmænd med henblik på fremtiden. Måske med målsætninger som et præmiesystem knyttet til kvalitet, landskabs- og miljøbeskyttelse, men også, at der ligesom i andre økonomiske sektorer kommer et økotillæg, der ikke skal betales af landmændene, men af forbrugerne, til finansiering af disse ekstra krav, som landmændene skal opfylde, og til styrkelse af landmændenes og forbrugernes markedsstilling.
Hvad der er påfaldende i hele konkurrencepolitikken i Den Europæiske Union, er, at der ganske vist lægges stor vægt på den, men at der f.eks. i fødevaresektoren efterhånden er opstået en monopolstilling for aftagerne, supermarkederne, og at samtidig afsætningen fra gården, de små bedrifter, stadig er opsplittet. I dette lys ville det være ønskeligt, at både kommissær Monti og kommissær Bolkestein engang ser mere kritisk på konkurrencen på dette område.
Hr. formand, intet menneske kan undvære mad en dag, og fødevarer er den vigtigste forudsætning for liv. Det kræver motiverede producenter. Det betyder, at fødevarer ikke kun er marked, men også folkesundhed, landskab og natur. Kort sagt, hvis vi er klar over dette, så ved vi, at unge landmænd i fremtiden skal kunne det umulige og derfor fortjener mere støtte eller politisk opbakning, end de i øjeblikket får.
Betænkning af Heaton-Harris (A5-0395/2000)

Fatuzzo
Hr. formand, Heaton-Harris' betænkning, som jeg stemte for, er en betænkning om Det Europæiske Monetære Instituts effektivitet og således også om eurosituationen. Jeg har allerede haft lejlighed til at give udtryk for min glæde over, at Europas fælles valuta, euroen, er blevet styrket i de seneste uger. Ved denne lejlighed vil jeg dog gerne opfordre til, at vi opretter en europæisk bank. EIB - Den Europæiske Investeringsbank - burde efter min mening være tættere på de europæiske borgere, også som bank og kreditinstitut. Jeg håber derfor, at man vil følge mit forslag.

Krivine og Vachetta
Heaton-Harris-betænkningen blander to spørgsmål sammen. Den kritiserer med henvisning til løntilbageholdenheden tildelingen af ekstraordinære bonusser til en del af de ansatte i ECB, hvilket er uacceptabelt. Til gengæld bebrejder ordføreren ECB for at forhindre Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig i at udføre sit arbejde. Således har jeg fået at vide, at "Den Europæiske Centralbank har erklæret, at den ikke vil tillade, at Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig (OLAF) gennemfører interne undersøgelser", at "OLAF's Overvågningsudvalg i sin første rapport til Parlamentet, Rådet og Kommissionen krævede, at fællesskabsorganer, som ikke havde gennemført forordning nr. 1073/99 inden udgangen af 1999, skulle indbringes for Domstolen", og at "Kommissionen har indledt retlige procedurer ved Domstolen på grund af Den Europæiske Centralbanks afgørelse af 7. oktober 1999 om ikke at gennemføre Parlamentets og Rådets forordning nr. 1073/99".
Vi finder alt dette yderst alvorligt, og vi støtter den del af betænkningen, der "beklager den åbenlyse modsætning mellem ECB's offentlige løfte om at etablere et nært samarbejde med OLAF og det forhold, at banken har besluttet ikke at tillade OLAF at gennemføre interne undersøgelser, før Domstolens kendelse foreligger". Derfor stemmer vi for Heaton-Harris-betænkningen.
Betænkning af Bushill-Matthews (A5-0335/2000)

Fatuzzo
Hr. formand, jeg kan ikke lade være med at afgive stemmeforklaring om min ven hr. Bushill-Matthews' betænkning, som jeg allerede talte om under debatten. Ved denne lejlighed vil jeg dog gerne gøre opmærksom på, at min jastemme også er en opfordring til hr. Bushill-Matthews om fremover at godkende et ændringsforslag, som jeg havde stillet, og som desværre blev forkastet i den forbindelse, nemlig at man giver nogle midler til de små og mellemstore virksomheder, hvor unge iværksættere, som er fulde af entusiasme og lyst til at arbejde, får rådgivning af ældre erhvervsdrivende - seniorer - der ved det hele og kender til det hele, og som kan videregive deres viden til de unge iværksættere, selv om de ikke længere har lyst til at arbejde så meget mere. De ville være glade for at kunne videregive deres erfaring til de unge.

Korakas
Medlemmerne af Grækenlands Kommunistiske Parti stemmer imod Bushill-Matthews-betænkningen, fordi de i betænkningen foreslåede specifikke "foranstaltninger til et finansielt bidrag til de innovative og jobskabende små og mellemstore virksomheder (SMV)" indgår i monopolernes og EU's generelle SMV-politik, som består af tre komponenter:
Den udvalgte støtte til en - ud fra græsk økonomi - lille gruppe af mellemstore og store virksomheder, der sigter på at stabilisere deres satellitrolle rundt om monopolerne, og støtten til koncentrationen af kapital og produktion.
Forværringen af konkurrencebetingelserne for det overvældende flertal af de øvrige små og mellemstore virksomheder, der sigter på at styrke de samme processer fra en anden kant.
Ud over ovenstående fremgår det tydeligt af EU's SMV-programmer, at monopolkapitalen prøver at "læsse" de arbejdspladser over på de små og mellemstore virksomheder, som de selv er nødt til at nedlægge. Det fører til en yderligere udnyttelse af arbejderklassen, og det hjælpes på vej af den teknologiske udvikling. Der er tale om et forsøg med minimale muligheder for at lykkes, eftersom det støder på modsætningerne i det kapitalistiske system.
Det er også vigtigt at bemærke, at modtagerne af de europæiske programmer er isolerede virksomheder og ikke de små og mellemstore virksomheder som et hele. Storkapitalen er naturligvis klar over, at en politik til fordel for de samlede SMV vil skabe en betydelig konkurrent til dem. Selv om de europæiske prorammers støttemidler ender i de små virksomheder, har de ikke noget udnyttelsesperspektiv, eftersom enhver af disse virksomheders stilling hver for sig er overordentlig svag på det kapitalistiske marked.
En række observationer af essensen i de specifikke programmer styrker ovenfor anførte generelle observationer:
Grænserne for de virksomheder, som disse foranstaltninger retter sig mod (såsom 250 ansatte og såsom 14 milliarder drakmer i årlig omsætning), tillader bevisligt de i forhold til græske tilstande store virksomheder at drage nytte heraf. Men i Grækenland beskæftiger 91% af virksomhederne kun op til fire ansatte og har kun en årlig omsætning på op til 60 millioner drakmer. Det er udgangspunktet for Europa-Parlamentets betænkning, når den siger, at der ikke drages omsorg for de små virksomheder.
Det samlede antal SMV, som disse foranstaltninger retter sig mod, er ganske ubetydeligt i forhold til det samlede antal SMV inden for EU. Nærmere bestemt 7.387 ud af i alt ca. 15 millioner SMV inden for EU eller i procent 0,05% af det samlede antal, som har eksisteret inden for en tidshorisont på to år.
Det samlede beløb, som ydes af de europæiske fonde, er håbløst lavt og svarer ikke til betydningen af en reel politik til fordel for de små og mellemstore virksomheder. Der er i alt betalt 273 millioner euro (93,6 milliarder drakmer) eller 18 euro (6.170 drakmer) pr. virksomhed!
Endnu værre er resultaterne af denne politik: Der er skabt 2.238 nye arbejdspladser til de titusinder arbejdsløse i EU, og det har kostet 122.000 euro (42 millioner drakmer) pr. arbejdsplads.
97% af de SMV, der har draget nytte af disse foranstaltninger, hører til den tredje del af programmerne, som har forbindelse med finansieringsgarantien, som virksomhederne selv har påtaget sig fuldstændigt.
Det er altså virkeligt forunderligt, at en forgrenet proces med høje omkostninger og så pauvre resultater kan fremstilles som en succes for EU's politik. Grækenland har ikke optrådt nogetsteds i disse programmer, og følgelig er der ikke blevet givet nogen som helst finansiering til vores land.
Af alle disse grunde stemmer vi imod såvel den omtalte betænkning som det dertil knyttede forslag fra Europa-Kommissionen.

Formanden
Stemmeforklaringerne er afsluttet.
(Mødet udsat kl. 13.00 og genoptaget kl. 15.00)

Grænsearbejderes situation (fortsættelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fortsættelse af forhandlingen om grænsearbejderes situation.

Schmid, Herman
Hr. formand, først og fremmest vil jeg takke Oomen-Ruijten for en udmærket betænkning. Der har jo tidligere været mange forsøg på at bruge grænsearbejdernes problem som en slags brækjern til at harmonisere hele skattelovgivningen. Men Oomen-Ruijten ved, at grænsearbejderne ikke engang udgør 0,5% af arbejdskraften, at deres problemer varierer fra grænseregion til grænseregion, og at der derfor er brug for forskellige regionale løsninger, hvis grænsearbejderne skal få det bedre.
Jeg taler af egen erfaring, for jeg har pendlet mellem Danmark og Sverige i 25 år. Nu har vi fået en bro mellem København og Malmø, og alle regner med, at grænsependleriet vil blive kraftigt forøget, og at de to byer vil blive en storbyregion. Derfor indførte man i 1997 på dansk initiativ det EU-støttede princip om beskatning i det land, man arbejder i. Det betyder, at folk kan bosætte sig i Malmø og få adgang til sygehusvæsen, børnepasningsordninger, uddannelse og alt muligt andet, samtidig med at de skal betale hele deres skat til den danske stat. Dette er helt uholdbart, hvis vi skal have en fælles øresundsregion.
Det alternativ, som anbefales af de svenske politikere, er OECD-modellen for grænsebeskatning, som anbefaler, at skatten skal betales i det land, man bor i. Men selv et sådant princip volder problemer, eftersom skatten finansierer meget andet end familiernes sociale velfærd.
Hos os i Øresund ville det bedste faktisk være, at vi betaler kommunalskatten, hvor vi bor, og statsskatten, hvor vi arbejder. Jeg tror, at det ville sætte en stopper for skattespekulation og grænsesnyderi. Men selv den model ville kræve en slags finjustering for at gøre systemet helt retfærdigt, for det er et meget kompliceret spørgsmål. Derfor er det af afgørende betydning, at løsningerne findes i de berørte regioner ud fra grundprincippet om, at grænsegængerne skal betale skat dér, hvor de har deres skattefinansierede goder. Kun på denne måde når man frem til langtidsholdbare løsninger. Hvad angår Øresund, er der stor brug for et sådant princip, hvis det skal blive en fælles region.

Fatuzzo
Hr. formand, som repræsentant for Pensionistpartiet vil jeg gerne starte med en varm lykønskning til byen Piacenza, der har medtaget artikel 25 og 26 i det europæiske charter om ældres og handicappedes rettigheder i sin egen statut, og herefter vil jeg give udtryk for min holdning til fru Oomen-Ruijtens betænkning.
Jeg er enig i denne betænknings indhold, navnlig i den del, hvor man anmoder om en undersøgelse af, hvilke konsekvenser ændringerne af de nationale lovgivninger har for forordning nr. 1408 om arbejdstagere, der har arbejdet i flere medlemsstater, især den del af forordningen, som vedrører bestemmelserne for pensionsudbetaling til dem, der har arbejdet i flere medlemsstater. Betænkningen omhandler grænsearbejdernes problemer, og her tænker man naturligvis på EU's arbejdstagere, men indirekte også på forbindelserne til de lande, som har sluttet sig til forordning 1408, det vil sige til EØS - Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde - nemlig Italien og Schweiz. Desværre blev konventionen mellem Italien og Schweiz og den heraf følgende forordning fejlfortolket af den italienske regering, som hidtil har udbetalt et pensionsbeløb svarende til det halve af det halve, det vil sige det kvarte af det skyldige beløb, til dem, der har arbejdet i både Italien og Schweiz, hvilket italienske dommere, byretsdommere og domstole har slået fast. Jeg håber, at Europa-Parlamentet griber ind, så arbejdstagerne ikke altid bliver nødt til at gå rettens vej for at opnå deres rettigheder.

Gillig
Hr. formand, grænsearbejdernes situation, som vi behandler i dag, er et meget kedeligt spørgsmål for Den Europæiske Union, der stadig ikke har fundet en tilfredsstillende løsning. Fru kommissær, hr. formand, det er en situation, der ikke giver de personer, som lever og arbejder i grænseområder i forskellige EU-lande, mulighed for reelt at opleve begrebet europæisk integration, som vi er fortalere for, og som de for øvrigt burde være de første til at nyde godt af.
I Europa-Parlamentet har vi for vane at skamrose spørgsmålet om den frie bevægelighed for personer og således for arbejdere. Og dog er der fortsat hindringer på dette område med hensyn til især skatteforhold og social beskyttelse, men også andre forhold skal undersøges. Jeg tror ikke, at dette spørgsmål er i overensstemmelse med samtlige de principper om frihed og liberalisme, som vi undersøger, og som vi finder yderst gode løsninger på, når det drejer sig om fri bevægelighed for kapital og for varer. Her drejer det sig om en egentlig hindring for princippet om fri bevægelighed for personer og for princippet om ikke-diskriminering på grund af nationalitet.
Jeg tror, at denne betænkning er en sand indsprøjtning til genoplivelse af disse principper i forhold til foregående betænkninger. Det skulle dog ikke gerne være sådan, at der er brug for mange indsprøjtninger endnu.
Vi bør minde medlemsstaterne om deres ansvar ved at anmode dem om at iværksætte en egentlig evaluering af de politikker, der fastholder nogle systemer, som har en negativ virkning på grænsearbejdernes situation. Vi er enige i betænkningens hovedtiltag, men indførelsen af visse ændringer sænker vores ambitionsniveau i forhold til, hvad det burde være. Faktisk skal disse bilaterale aftaler, der f.eks. er tale om på skatte- eller socialsikringsområdet, være helt enslydende, og det drejer sig ikke blot om at tage hensyn til de forskellige bestemmelser.
For at runde af, hr. formand, vil jeg gerne gøre opmærksom på, at man burde foreslå en egentlig opgørelse over uheldige eller endog diskriminerende forhold, der skulle give mulighed for at bekæmpe den svindel, der foregår i dag, og vi afventer Rådets retningslinjer i spørgsmålet.

Jensen
Hr. formand, jeg vil også gerne takke fru Oomen-Ruijten for hendes initiativbetænkning. Jeg synes, at det er rigtigt, at vi i Parlamentet skubber på for at mindske problemerne for grænsependlerne. Jeg kender problemerne fra Sønderjylland, hvor det er bemærkelsesværdigt, at der er så få der bor på den ene side af den dansk/tyske grænse og arbejder på den anden side, og det, synes jeg, illustrerer, hvor store hindringer der i praksis er. Jeg mener derfor, at det er en god idé at prøve at pålægge medlemslandene en løbende evaluering af virkningerne for grænsearbejderne, når de ændrer lovgivningen om socialsikring og skat, men efter min mening kan vi ikke pålægge regeringerne at kompensere grænsegængerne økonomisk for ændret lovgivning. Det er rigtigere at skærpe opmærksomheden ikke bare over for de problemer, der hele tiden har været, men også over for nye, der måtte opstå. Jeg vil også gerne bakke op om, at vi kommer videre med en forenkling af forordning 1408/71; der er tale om en meget omfattende problemstilling, men det er en problemstilling, der betyder meget for mange mennesker.

Bouwman
Hr. formand, fru kommissær, jeg vil fremsætte et par bemærkninger i forbindelse med denne sag. For det første vil jeg takke fru Oomen-Ruijten for det arbejde, som hun har udført. For det andet kan det naturligvis betragtes som en opfordring navnlig til Rådet (socialministrene) til omsider at gøre noget ved denne sag. I hvert fald når vi ved, at der her er tale om en begyndelse til arbejdets frie bevægelighed i hele Europa. Grænsearbejde er fri bevægelighed, og det vil vokse, sandsynligvis navnlig som følge af ansøgerlandenes tiltrædelse.
Alligevel er der stadig store problemer. Frem for alt når jeg ser på mit eget land og en række omkringliggende lande, Belgien og Tyskland, ser jeg, at forskellige grupper vil anvende forskellige principper. Institutter, som har med grænsearbejdere at gøre, går ind for princippet om bopælsland, fagbevægelsen går ind for princippet om beskæftigelsesland, regeringen selv igen for princippet om bopælsland osv. Knuden skal nu omsider hugges over, og derfor vil vi ikke støtte en række ændringsforslag, som fru Oomen-Ruijten har stillet, til dels for at nå frem til en blandet holdning dertil, og vi foreslår, at princippet om beskæftigelsesland anvendes som udgangspunkt, og at der arbejdes på den såkaldte europæiske sociale model.

Thorning-Schmidt
Hr. formand, først og fremmest tak til ordføreren for denne betænkning. Det er godt, at vi ikke glemmer grænsegængerne og deres problemer. Betænkningen er endnu et bevis på, at forordning 1408/71 trænger til en gennemgribende revision og forenkling, hvilket der har ligget forslag om på Rådets bord i 2 år; vi kan derfor endnu en gang beklage, at det ikke lykkedes at få flere flertalsafgørelser på regeringskonferencen i Nice. De danske socialdemokrater er enige i stort set det meste af det, ordføreren siger, men jeg er ganske og aldeles uenig med hende, når hun ser det som et problem, at stadig flere elementer i den nationale sociale sikring finansieres over offentlige midler. Forordning 1408/71 handler om koordinering af de sociale sikringsordninger og ikke harmonisering, og det er vigtigt at slå fast. Jeg ønsker at fremhæve dette, fordi det er netop denne form for argumenter, der har givet uberettiget vind i sejlene til den del af den danske EU-modstand, der hævder, at EU udhuler den danske velfærd. Det er bl.a. den organiserede EU-modstand, der målrettet arbejder for, at der slet ikke skal ske noget på dette felt. Det synes, som om de glemmer, at manglende handlekraft i Rådet faktisk har nogle konsekvenser - konsekvenser for de mennesker, som arbejder på tværs af grænser, og deres familier, der plages af usikkerhed. Men den manglende handlekraft fra Rådet har faktisk også den konsekvens, at det i stedet for de ansvarlige politikere bliver domstolene, der træffer beslutningerne. EU-skeptikerne taler så meget om demokrati, men det kan da aldrig være demokrati at undlade at tage de beslutninger, der er nødvendige, og dermed overlade borgerne til usikkerhed og give til domstolene en indflydelse, som politikerne burde have.

Wallström
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at komplimentere fru Oomen-Ruijten for hendes udmærkede betænkning om situationen for grænsearbejdere og i særdeleshed de sociale og skattemæssige problemer, disse arbejdstagere står over for. Jeg vil også gerne takke Parlamentet for den støtte, det har givet til Kommissionens forslag om at udstrække forordning 1408/71 til også at gælde for borgere fra tredjelande, forslaget om at modernisere og simplificere denne forordning og for den opmuntrende støtte, der er givet til Eures-systemet.
Kommissionen er helt enig i Deres bekymring over de problemer, grænsearbejderne møder. Jeg glæder mig derfor over Deres forslag om at videresende beslutningen til Rådet.
Tillad mig nu kort at skitsere Kommissionens holdning til de punkter, der gøres opmærksom på i dette beslutningsforslag. For det første opfordrer betænkningen, hvad angår social sikring og arbejdsmarkedet, Kommissionen til inden årets udgang at organisere en international konference for medlemsstaterne og ansøgerlandene angående arbejdernes stilling. Det er en glimrende idé, og man kan udnytte de erfaringer, der er opsamlet under Eures-systemet. En sådan konference bør finde frem til best practice og initiativer, der kan iværksættes både på fællesskabs- og nationalt niveau, og Europa-Parlamentet vil blive involveret i organiseringen heraf.
Med hensyn til idéen om bestemmelser om koordination af tillægspensioner vil jeg minde Dem om, at Kommissionen i sin socialpolitiske dagsorden har forpligtet sig til at stille forslag til et direktiv om overførsel af tillægspensioner i 2002. Dette initiativ vil supplere det allerede eksisterende direktiv på dette område, der blev vedtaget i 1998. Da forslaget skal baseres på EF-traktatens artikel 42 og skal vedtages via samrådsproceduren, vil Parlamentet blive inddraget i fuldt omfang. Desuden kan jeg bekræfte, at en undersøgelse, der dækker grænsearbejdets omfang og art, allerede er planlagt til udførelse under Eures' auspicier i 2001.
Med hensyn til de initiativer, som socialkontorer har taget til tættere samarbejde over grænserne for at lette adgangen til udbetaling af sygeforsikring, går jeg meget ind for sådanne initiativer og kan bekræfte, at Kommissionen agter at støtte sådanne initiativer og fremme udveksling af erfaringer og best practice. Faktisk støtter Kommissionen allerede et sådant projekt for indbyggerne i Euregio Meuse-Rhine, der dækker en del af Belgien, Tyskland og Nederlandene.
Med hensyn til opfølgning på Decker- og Kohl-dommene er der vigtige juridiske spørgsmål, som i øjeblikket drøftes i nye sager, der verserer for Domstolen. Disse spørgsmål drejer sig om hospitalsophold og det nederlandske sundhedssystem. Kommissionen vil afvente udfaldet af disse sager, før den tager stilling.
Med hensyn til hindringer for fri bevægelighed for praktikanter, studerende, frivillige og forskere har Kommissionen allerede taget et initiativ og for Europa-Parlamentet og Rådet forelagt et forslag til en henstilling om fri bevægelighed inden for Fællesskabet for studerende, personer under uddannelse, unge frivillige, lærere og elever. Den 9. november 2000 vedtog Rådet (uddannelse) sin fælles holdning til dette forslag.
Jeg vil gerne takke Parlamentet for dets støtte i denne sag, og jeg håber, at de endelige drøftelser vil sætte Parlamentet og Rådet i stand til inden længe at vedtage disse henstillinger.
Med hensyn til forslaget til direktiv om indførelse af evaluering af indvirkningen i grænseområder, hvorved medlemsstater skal pålægges at undersøge deres lovgivning med hensyn til dens virkninger for grænsearbejdere, vil jeg gerne gøre det klart, at det allerede er Kommissionens opgave at sikre, at alle bestemmelser i national lovgivning er forenelige med traktaten og den deraf afledte fællesskabslovgivning. Kommissionen vil bestemt fortsætte med at benytte de beføjelser, den har i henhold til traktatens artikel 226, til at indlede overtrædelsesprocedure mod medlemsstater, hvis de overtræder fællesskabslovgivningen. Men jeg forstår, at formålet med det forslag til direktiv, der er stillet, er at skaffe en mere generel socioøkonomisk vurdering af virkningerne af national lovgivning, som i sig selv er forenelig med fællesskabslovgivningen, men måske vil volde grænsearbejdere yderligere vanskeligheder.
Kommissionen er ikke sikker på, at det vil være passende at stille forslag om et sådant lovgivningsmæssigt instrument. Det forekommer Kommissionen mere passende at stimulere samarbejdet over grænserne for de involverede parter i de forskellige regioner og på fællesskabsniveau for at forhindre negative konsekvenser af national lovgivning for grænsearbejdere.
Endelig har jeg et par kommentarer vedrørende beskatning. I modsætning til social sikring er der slet ingen fællesskabslovgivning om personbeskatning. Faktisk vogter medlemsstaterne nøje over deres suverænitet på dette område. Det gælder i særlig grad deres kompetence til at indgå bilaterale skatteaftaler. Derfor er der ikke mange chancer for, at Kommissionen vil være i stand til at sikre, at medlemsstaterne vedtager sådanne foranstaltninger, som betænkningen lægger op til.
Desværre vil dette ikke ændre sig efter Nice-traktaten. Som De er opmærksomme på og i modstrid med vores fælles ønsker, blev kravet om enstemmighed i Rådet opretholdt for skatteanliggender.
Desuden vil der nok være delte meninger om værdien af de anbefalinger, der foretages i betænkningen angående beskatning i det land, hvor beskæftigelsen finder sted. Faktisk er det den fremherskende opfattelse hos skatteadministrationerne, at det er opholdsstaten snarere end beskæftigelsesstaten, der er det bedste sted til at tage hånd om skatteydernes samlede situation.
Afslutningsvis vil jeg gerne takke fru Oomen-Ruijten igen for hendes stimulerende betænkning og understrege Kommissionens faste beslutning om at opretholde sine bestræbelser for at overvinde de problemer, grænsearbejderne står over for.

Formanden
Tak, fru kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Miljødirektiver
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er mundtlig forespørgsel (B5-0556/2000) af Jackson for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik til Kommissionen om den ringe gennemførelse af visse miljødirektiver (PCB/PCT-, habitat- og nitratdirektiverne).

Jackson
Hr. formand, Parlamentets Udvalg om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik er i stigende grad optaget af, at vi vedtager europæisk miljølovgivning og så ikke sørger for at få den ordentlig gennemført. For at sige det ligeud mener vi, at Ministerrådet, Kommissionen og Parlamentet er medskyldige i et bedrag over for offentligheden. Meningsmålingerne viser, at de fleste støtter idéen om, at miljøspørgsmål er vigtige og bør behandles på europæisk niveau.
Vi vedtager love, der tilsyneladende opfylder dette behov. Men faktisk bliver miljølovgivningen i alt for mange tilfælde ignoreret, målene nås ikke, rapporterne bliver ikke indsendt til Kommissionen til tiden, og de lande, der bryder loven, bliver ikke straffet. Formålet med denne debat er at sætte fokus på, hvad der er galt, og forsøge at gøre noget ved det. Miljøudvalget har udarbejdet tre betænkninger, vi kalder dem "indsigtsbetænkninger", idet vi baserer os på modellen fra USA's Kongres. Vi har fundet, at habitatdirektivet er lammet af uenighed og retssager. Pcb-direktivet er karakteriseret ved, at medlemsstaterne undlader at stille de helt afgørende opgørelser over de lagre, de har, til rådighed. Nitratdirektivet har sandsynligvis være fejlbehæftet fra begyndelsen, og alle lande bortset fra to, naturligvis Danmark og Sverige, er nu indklaget for EF-Domstolen, fordi de ikke har gennemført det.
Det er højst sandsynligt, at disse mangler kan findes gentagne i hele EU's miljølovgivning. Hvad kan man gøre ved det? Vi håber for det første, at Kommissionen i miljøhandlingsprogrammet, som verden ivrigt venter på, vil afsætte tilstrækkelige ressourcer til at følge op på, hvad der er sket med lovgivningen. Det ville være interessant at høre fra kommissæren, ca. hvor mange mennesker i hendes direktorat der er ansvarlige for dette i sammenligning med dem, der fører tilsyn med indførelsen af ny lovgivning.
Der skal for det andet finde en langt mere ærlig debat sted om de reelle muligheder for at nå de mål på miljøområdet, de er fastsat i lovforslagene - på nationalt såvel som europæisk niveau. Vi er bange for, at medlemsstaterne alt for ofte underskriver grønne love, fordi det ser godt ud at gøre det, og så opfattes det som politisk ufølsomt senere at modsætte sig dem eller modificere dem. Hvis de faktisk ikke kan overholde det, de er gået ind på, skader sådanne lande den grønne sag. Hvis tyskere og andre f.eks. nu har vanskeligheder med habitatdirektivet, hvorfor hørte vi så ikke mere om det, da dette direktiv blev behandlet her i Parlamentet? Og stemte den tyske regering faktisk oprindelig imod dette direktiv?
Det er klart, at man må tage hensyn til omkostningerne ved love, der skal rette op på tingene, når lovgivning vedtages. Et godt eksempel på, at dette ikke er sket, er direktivet om spildevand fra byer, som regeringen i Bruxelles ikke har råd til at overholde. Vi er bange for, at det samme vil ske med direktivet om loft over nationale udledninger.
For det tredje ønsker vi, at medlemsstaterne skal udvikle infrastrukturer, der vil sætte dem alle i stand til at foretage den overvågning, der må ledsage ordentlig gennemførelse af mange af de EU-direktiver, vi vedtager her.
Mine kolleger og jeg var dybt skuffede over, at Rådet følte, at det ikke kunne gå ind for vores forslag om at overføre henstillingerne vedrørende miljøinspektion til et direktiv. Vi forlangte ikke et EU-inspektorat, men simpelthen at medlemsstaterne skulle enes om at bringe deres nationale inspektorater op på en fælles høj standard. Vi vil fortsætte med at forfølge denne idé om to år, når spørgsmålet skal tilbage til os.
For det fjerde ønsker vi meget hurtigere handling fra Kommissionen, når det gælder at indklage medlemsstaterne for retten, når de overtræder EU's lovgivning. I sidste uge betalte den græske regering, som dårlig har råd til dette, andet afdrag på en bøde, der nu er på over 2 millioner euro, fordi den ikke har rettet sig efter en dom fra Domstolen om dumpning af affald på Kreta. Dette skete 13 år efter, at Kommissionen fik den første klage over dumpning af dette affald, og ikke mindre end 19 år efter, at det relevante direktiv trådte i kraft.
Det er absurd, at et fattigt land skal bringe sig selv i en situation, hvor det skal betale penge tilbage til Bruxelles, men det er lige så absurd, at sagen har varet så længe.
Lad mig endelig sige, at vi her i Parlamentet ikke bliver skræmt eller ledt af sporet af den idé, at Europa-Parlamentet kun skal beskæftige sig med vedtagelse af lovgivning og ikke med opfølgning. Tilsyneladende blev Rådet (miljø) noget overrasket over og misbilligede endog, at vi var gået ind på deres område, og at vi agtede at tage henstillingerne om miljøinspektion meget alvorligt. Som De vil vide, er det medlemmerne af Parlamentet, der får kritikken fra offentligheden for den dårlige gennemførelse. Offentligheden har tendens til at klage til os, ikke til Rådet (miljø). Af hensyn til Europas befolkning og dets miljø vil vi forfølge denne sag, og vi giver ikke slip.

Wallström
Hr. formand, først vil jeg gerne takke fru Jackson for hendes vigtige spørgsmål. Jeg vil gerne minde alle medlemmer af Parlamentet om, at gennemførelsen af europæisk lovgivning både dækker omsætningen af direktiver til national lovgivning og anvendelse af den ved individuelle afgørelser. Det indbefatter også opfyldelsen af andre forpligtelser såsom vedtagelse af programmer, udnævnelser og overvågning.
De vanskeligheder, som Miljøudvalget i disse tre betænkninger er stødt på, begrænser sig faktisk ikke til de tre valgte direktiver, men spænder over alle Fællesskabets miljødirektiver. Kommissionen og ikke mindst Generaldirektoratet for Miljø er opmærksom på disse vanskeligheder og har i nogen tid brugt kræfter på at forbedre gennemførelsen af direktiverne på dette område, og jeg kan forsikre Dem for, at når Parlamentet i næste uge drøfter et sjette miljøhandlingsprogram, vil hele gennemførelsesspørgsmålet være et meget vigtigt punkt på programmet.
Vi har et antal redskaber til rådighed til forbedring af gennemførelsen. Vi kan f.eks. sprede oplysning for at give et bedre opdateret billede af situationen, og jeg ved, at vi også har fremsendt nogle af disse beretninger og årlige oversigter til Parlamentet, og at vi kan gøre meget mere for ligeledes at sikre nogen opmærksomhed fra medierne. Vi kan udvikle redskaber til hjælp ved analyse og evaluering af de fremskridt, der sker med hensyn til gennemførelsen. Vi kan træffe juridiske foranstaltninger for at følge op på gennemførelsen. Siden 1997 er der taget specifikke initiativer på et antal områder, herunder specifik miljømæssig ansvarlighed, som naturligvis vil lægge pres på medlemsstaterne om at følge de eksisterende love og forordninger: klager og undersøgelsesprocedurer på nationalt niveau, hvor vi har været involveret i en rådgivende rolle, adgang til domstolene, uddannelsesprogrammer for dommere - som også er meget vigtige, for det drejer sig også om uddannelse - og offentliggørelsen af denne årlige oversigt om gennemførelsen af miljølovgivningen.
Vi har også arbejdet for at skabe en klar forbindelse mellem gennemførelsen af direktiverne og en medfinansiering fra Fællesskabet, hvilket også har vist sig meget effektivt til at sikre en tæt forbindelse med de finansielle instrumenter fra Life, for når medlemsstaterne ser, at pengene er truet, hvis de ikke retter sig efter forordningerne, lægger det helt bestemt pres på dem.
I maj sidste år havde vi en første runde med at sætte navn på synderne og skamme dem ud for kvaliteten af badevandet. En anden runde vil finde sted i marts i år, og jeg vil fortsætte med at følge op på dette, så vi får en resultattavle, der viser, hvordan medlemsstaterne gennemfører fællesskabslovgivning. Så sent som i sidste uge nåede Parlamentet og Rådet, som fru Jackson har sagt, en aftale om en henstilling, der vil fastlægge minimumskriterier for miljøinspektion i medlemsstaterne. Alle disse initiativer har til formål at forøge niveauet for viden om og overholdelse af den europæiske miljølovgivning. Naturligvis erkender jeg, at der stadig er meget at gøre. Vi må se på nye måder, hvorpå vi kan støtte en passende omsætning og anvendelse af miljølovgivningen. F.eks. må vi arbejde på at forbedre inddragelsen af befolkningen på lokalt og regionalt niveau. Større offentlig opmærksomhed på disse niveauer vil føre til en tættere overvågning og til offentlige krav om effektiv gennemførelse af miljølovgivning. Vi må forblive årvågne og aktive for at sikre, at situationen bedrer sig, og jeg vil gerne over for Parlamentet bekræfte mit eget og mine embedsmænds personlige engagement i at sikre et så højt niveau for overholdelse af den europæiske miljølovgivning som muligt.
Med dette for øje vil jeg anvende alle de midler, jeg har til rådighed, herunder de formelle overtrædelsesprocedurer fastlagt i traktatens artikel 226 og 228 om oprettelse af De Europæiske Fællesskaber og EURATOM-traktatens artikel 141 og 143, hvilket kan føre til bøder til medlemsstater, der ikke overholder bestemmelserne.
Jeg vil være mere end glad for at få flere ressourcer og mere personale fra Parlamentet til at arbejde med dette. I dag har vi ca. 45-50, der arbejder på fuld- eller deltid med gennemførelsen, og naturligvis har vi brug for flere. Men jeg mener også, at det er op til hver enkelt embedsmand her faktisk at se på gennemførelsen i forbindelse med indførelse af ny lovgivning. Jeg har fra begyndelsen gjort det meget klart, at jeg vil lægge mere vægt på gennemførelsen. Hertil behøves de tre i'er: information, integration og implementering, som bør være retningslinjerne for fremtiden. Jeg håber, at De vil være enige med mig i, at vi begynder at gøre fremskridt med hensyn til at forbedre gennemførelsen, og hvis både Kommissionen og Parlamentet fortsætter deres bestræbelser på at bringe problemet i fokus og at handle, vil der bestemt ske yderligere fremskridt i løbet af denne parlamentsperiode.

Moreira Da Silva
Hr. formand, kære kolleger, med hensyn til miljøet og folkesundheden er det vigtigste problem for fællesskabslovgivningen ikke den manglende evne til at frembringe relevant lovgivning. Problemet ligger på den ene side i den langsommelighed, hvormed direktiverne omsættes til national lovgivning, og på den anden side i, at den ikke gennemføres. De miljødirektiver, som vi har til forhandling, pcb-, nitrat- og habitatdirektiverne, er eksempler herpå. Det har ikke været til stor gavn, at vi har vedtaget habitatdirektivet og oprettet netværket "Natura 2000" for at beskytte de for Fællesskabet betydningsfulde områder, når Kommissionen siden 1995 har ventet på, at alle medlemsstaterne skulle fremlægge en definitiv liste over disse områder og de respektive planer, forordninger bestemmelser og forvaltningsbestemmelser. Det samme er tilfældet med pcb-direktivet. Det har ikke været til stor gavn, at vi for at værne om folkesundheden har vedtaget at forbyde pcb, og at alt pcb- og pct-holdigt udstyr skal dekontamineres, når det overvældende flertal af medlemsstaterne efter fem år ikke blot ikke har gennemført direktivet, men heller ikke har gjort det, der var lettere, nemlig at udfærdige pcb-opgørelserne og dekontamineringsplanerne.
Vi står således over for, at der generelt ikke er sket gennemførelse af disse direktiver, og derfor har de ikke givet de miljømæssige resultater, som man forventede. Men vi står også over for, at der hersker en vis straffrihed. Fællesskabsretsvæsnets langsommelighed og den sjældne brug af økonomisk afstraffelse af de forsømmelige medlemsstater har sendt to negative politiske signaler. De, der efterlever beslutningerne, føler sig ikke tilskyndet til at blive ved med det, og de, der ikke efterlever beslutningerne, føler sig ikke presset til at ændre adfærd.
Det er derfor afgørende, at Kommissionen som traktaternes vogter kontrollerer hele processen med at omsætte og gennemføre fællesskabslovgivningen ved at gøre alle medlemsstaternes indsats offentligt kendt og sørge for, at der sker eksemplarisk afstraffelse af dem, der ikke efterlever beslutningerne.

Sacconi
Hr. formand, sådan som fru Jackson gjorde rede for på en meget effektiv måde, er det billede, som undersøgelsen af de tre pågældende direktivers gennemførelse giver, virkelig bekymrende. Selv om det drejer sig om direktiver, der er meget forskellige fra hinanden, fremgår det, at størstedelen af medlemsstaterne er alvorligt forsinkede, når det gælder den konkrete gennemførelse af direktiverne. Og bortset fra de tekniske betragtninger, som er specifikke for hvert enkelt af de tre direktiver, er dette et alvorligt fænomen, som bør få os til at overveje årsagerne til denne situation.
Jeg vil gerne understrege to aspekter af denne sag. På den ene side går det langsomt i vores lande med at få miljøbeskyttelsen integreret i selve opfattelsen af de forskellige sektorpolitikker, da man tværtimod fortsætter med at betragte den som en række handlinger, der skal foretages bagefter for at udbedre eventuelle skader. Og på den anden side anser man ofte omkostningerne i forbindelse med direktivernes gennemførelse - netop på grund af denne indfaldsvinkel, hvor man først gør en indsats bagefter - for at være alt for store og for ikke at være til nogen egentlig nytte, hvilket også skyldes de ringe midler, medlemsstaterne får til rådighed.
Den fejltagelse, man gør, er netop, at man i den sidste ende betragter miljøinvesteringerne som en pligt og som en nyttesløs ekstraudgift. Men miljøet er vores fremtid, og når det gælder miljøbeskyttelsen, kan vi ikke nøjes med at satse på frivilligt arbejde, og vi kan heller ikke nøjes med at satse på, at Domstolen straffer miljøsynderne. Jeg er også enig i, at selv om der i det femte handlingsprogram på miljøområdet hovedsagelig var en sektoriel indfaldsvinkel for miljøpolitikken, bør vi måske, når vi gør os nogle overvejelser om det sjette rammeprogram, lægge større vægt på at inddrage de sociale og økonomiske aktører samt de lokale myndigheder i opnåelsen af nogle målsætninger, der defineres fra gang til gang, så beskyttelsen af vores miljø i stadig større grad bliver et aspekt, der skal medtages i den samlede planlægning.
Sådan som vi siger i vores beslutningsforslag, er det i den forbindelse vigtigt at sikre en stor udbredelse - også via Internettet - af medlemsstaternes værste og bedste resultater, når det gælder miljødirektivernes gennemførelse, så det kommer til at stå klart, at de enkelte medlemsstater ikke gør samme indsats på dette område, og så medlemsstaternes adfærd bliver genstand for offentlighedens dom, der næsten altid er mere effektiv end Domstolens dom. Desuden er det efter min mening endnu vigtigere, at man for at lette kontrolarbejdet - men også arbejdet med at sammenligne de forskellige situationer - fortsætter med en grundig undersøgelse af de fælles indikatorer på miljøområdet.
Miljøbeskyttelse er et spørgsmål, der går ud over landegrænserne, og det er i høj grad et område, hvor Fællesskabet skal gøre en indsats. Også derfor - og i endnu større grad med henblik på den efterhånden nært forestående udvidelse med de øst- og centraleuropæiske lande - kan vi ikke acceptere, at de beslutninger, som vi træffer, og som 15 regeringer træffer, ikke bliver fulgt. Det naturlige miljø er vores fælles værdi, og vores bestræbelser på at forfølge målsætningerne skal være et eksempel til efterfølgelse for ansøgerlandene, der er i gang med et vanskeligt og slidsomt arbejde med at rette op på et undertiden meget alvorligt forfald. For at forbedre situationen skal vi alle sammen gøre vores del, og det gælder både repræsentanterne for EU-institutionerne, de nationale og de lokale institutioner, men også de almindelige borgere.

Davies
Hr. formand, min assistent, Vikki Phillips, har lige givet mig et notat, hvori der står, at Danmark bruger 15 gange mere end Grækenland på miljøinspektion og på at foretage de passende vurderinger. Nuvel, hvis det er tilfældet, er det klart, at der er noget, der er meget galt, og jeg er bange for, at det ikke er i Danmark. Det glæder mig at kunne støtte det meste af, hvad formanden for Miljøudvalget har sagt, selv om jeg gør det med nogen frygt og bæven, fordi jeg er opmærksom på, at den næste bøde fra Domstolen udmærket kan gå ud over Det Forenede Kongerige, fordi det ikke har rettet sig efter direktivet om badevand, selv om der er brugt mange penge og i de seneste år gjort en stor indsats for at nå dette mål.
Men jeg vil gerne gøre det klart, at jeg ikke mener, at vi bør bruge det forhold, at nogle medlemsstater ikke har kunnet overholde miljølovgivningen, til at retfærdiggøre en svækkelse af vores ambitioner eller til at påstå, at det er upraktisk med for meget lovgivning. Jeg går helt ind for at være realistisk og for at sikre, at ny lovgivning giver mening, men de problemer, vi står over for både i Den Europæiske Union og i hele verden, er alt for store til, at vi kan slække på ambitionerne. Og jeg mener, at nogle af de fremskridt, som Det Forenede Kongerige har gjort med at gennemføre habitatdirektivet i de seneste år, meget klart viser, at det ofte ikke er lovgivningens fejl, men skyldes mangel på politisk vilje, hvis man ikke når de resultater, som alle ønsker at opnå.
Jeg vil gerne stærkt støtte idéen om en resultattavle, som kommissæren nævnte, og om at gøre noget for at nævne de medlemsstater, der ikke lever op til medlemmernes, Kommissionens og offentlighedens forventninger, og skamme dem ud. Som politiker kender kommissæren udmærket betydningen af at sikre sig, at oplysninger fremlægges på en måde, der er letfordøjelig og letforståelig for enhver journalist i hele Den Europæiske Union og måske også for et par politikere.
Så lad os kalde det Kommissionens lille røde bog, nej, lad os kalde det Kommissionens store grønne bog, selv om den har et par sorte pletter på siderne. Lad os nævne synderne og skamme dem ud ved enhver given lejlighed og få offentligheden på vores side, så vi kan sikre, at denne miljølovgivning bliver gennemført, og at medlemsstaterne erkender deres ansvar.

González Álvarez
Hr. formand, formanden, fru Jackson, har givet udmærket udtryk for medlemmerne af Miljøudvalgets bekymring, som i mit tilfælde forstærkes af, at jeg er medlem af Europa-Parlamentets Udvalg for Andragender. 40% af de andragender, der tilgår Udvalget for Andragender, kommer fra borgere, der er bekymrede over miljøbeskyttelsen. Og sædvanligvis henviser de til habitatdirektivet, til direktivet om miljøpåvirkning, til fugledirektivet og til direktivet om retten til oplysninger, som sandsynligvis sammen med dem, vi diskuterer her i dag om nitrater og pcb, er dem, der især mangler at blive gennemført. Hr. Goodwills betænkning viser, at der er nogle medlemsstater, der har verserende sager ved domstolene, andre, der er indledt sag imod, og at der kun er to medlemsstater, der er hævet over enhver tvivl. Også hr. Jonas Sjöstedt minder i sin betænkning om, at der er nogle medlemsstater, der gentagne gange har misligholdt habitatdirektivet.
Udvalget om Andragender og jeg selv ved, at det, der ofte sker, er, at medlemsstaterne enten ikke svarer rettidigt, eller, som vi siger i Spanien, og jeg ved ikke, om der findes en god oversættelse, "forvirrer agerhønen". Og med de knappe personaleressourcer, som udvalgsmedlemmerne råder over, og som hele tiden skal besvare forespørgsler ikke kun fra andragerne, men også fra regeringerne, er det meget vanskeligt at arbejde, fru kommissær.
Det er et ufravigeligt krav, at vi efterlever den lovgivning, vi selv udarbejder, og beviset på, at den politiske vilje mangler, er, at nogle medlemsstater efterlever den og andre misligholder den. Det betyder, at virksomhederne sættes i en ulige konkurrencesituation.
Efter min mening er der tre grundlæggende spørgsmål. For det første det, der allerede er blevet nævnt her, nemlig en afskrækkende anvendelse af de europæiske fondsmidler. De europæiske fondsmidler skal ikke anvendes til projekter, der ikke overholder fællesskabsretten. For det andet skal der findes nogle passende sanktioner. Det er meget hårdt (jeg kommer fra et område, der har hårdt brug for EU-støtten), men selv om det er meget hårdt at fastfryse støtten, vil medlemsstaterne, hvis man ikke gør det, ikke komme til at forstå det. Endelig vil jeg, hr. formand, nævne nogle kortere frister. Men jeg ved, at det ligger i domstolenes hænder, i regeringernes hænder, i vores alles hænder.

Blokland
Hr. formand, formålet med disse direktiver er beskyttelse af miljøet. Dette betyder, at medlemsstaterne ikke blot gennemfører direktiverne i national lovgivning, men også virkelig fører denne nationale lovgivning ud i livet. Endvidere betyder dette, at man ved overvågningen af gennemførelsen bør se på, om målene nås, i stedet for på midlerne.
I praksis viser det sig desværre, at europæiske direktiver ofte ikke gennemføres korrekt af medlemsstaterne. Foranstaltninger såsom uafhængige inspektionstjenesters overvågning af, at direktiverne overholdes, er således uundværlige. Hvad angår miljøinspektionerne, har Europa-Parlamentet gjort et sidste forsøg på at træffe ordentlige bestemmelser herom. Resultatet af forhandlingerne er imidlertid, at der ikke kommer noget bindende direktiv, fordi Rådet og Kommissionen endnu ikke vil have det. I betragtning af denne holdning fra medlemsstaternes side er jeg bange for, at der i fremtiden også vil opstå problemer med gennemførelsen i forbindelse med andre direktiver. Vi behøver blot se på Kommissionens mange advarsler over for medlemsstater, som i nogle tilfælde allerede har ført til overtrædelsesprocedurer. Efter udvidelsen kan dette kun blive værre, fordi de nuværende medlemsstater giver et dårligt eksempel.
Hvor der er tale om fortolkningsforskelle, bør Kommissionen stille ændringsforslag med henblik på gennemførlige regler. Hensigten med disse ændringer er ikke supplerende eller mere vidtgående foranstaltninger, men de tjener til at forbedre de nuværende reglers gennemførlighed.
Hvad angår pcb-direktivet, bør der også lægges vægt på lagrene. Hvis disse opretholdes længe endnu, lader virkningerne af dette direktiv vente temmelig længe på sig.

Trakatellis
Hr. formand, jeg vil for det første gerne erklære mig enig i alle de ting, som fru Jackson og mange af de øvrige medlemmer har sagt, men jeg vil gerne koncentrere opmærksomheden på nogle punkter. Sådan som alle har betonet, eksisterer lovgivningen. Problemet er gennemførelsen af denne lovgivning. Der skal naturligvis findes politisk vilje, men det er især afhængigt af den overvågning, som Deres kontor skal gennemføre, fru kommissær. Når De f.eks. ofte modtager klager, skal De ikke blot behandle dem som tidskrævende korrespondance, men De skal indtage en tvingende og effektiv stilling, så lovgivningen faktisk kan blive implementeret. Og hvis der er nogen grund til at indgive sagen for EF-Domstolen, så gør vi det, og hvis det er nødvendigt at iværksætte sanktioner, så kommer det også til at ske.
Som fru Jackson sagde, betaler mit land allerede 20.000 euro hver dag, og jeg håber, at lederne vil komme til fornuft og meget snart rette sig efter reglerne. Jeg vil især gerne rette Deres opmærksomhed mod direktiv 92/43, der handler om områderne i Natura 2000. Vi må ikke ubekymret tillade arbejder i disse områder, for direktivets § 6 siger, at kun i tilfælde af mangel på alternative løsninger må et projekt gennemføres af andre grunde, der er påkrævet af vigtige, offentlige interesser, i områder, som er optaget i Natura 2000. Og her må jeg igen erindre Dem om, at der i forbindelse med et område i mit land, i Fthiotida, hvor alle er imod brobyggeriet over Maliakosbugten, som man må huske på, at ministeriet for miljø og offentlige arbejder selv har optaget i Natura 2000, ligger klager på Deres kontor over, at den græske regering holder fast på dette brobyggeri, som får enorme konsekvenser for miljøet, selv om der findes alternative løsninger. Jeg vil holde øje - og jeg glad for den forpligtelse, som De har påtaget Dem i Deres tale, og jeg håber, at det er en reel forpligtelse - med, hvad der sker i alle de områder i Europa, som er med i Natura 2000, og naturligvis i Maliakosbugten, hvor man har planlagt et brobygningsarbejde, som fuldstændigt kommer til at ødelægge et vigtigt naturområde.

Bowe
Hr. formand, først og fremmest må jeg takke kommissæren og formanden og andre kolleger for deres vise ord. De påtager sig meget positivt og klart en forpligtelse til at gøre noget ved dette alvorlige problem.
Men det er ikke kun ord, vi behøver, det er handling, det er gerninger, og vi kan ikke regne med, at medlemsstaterne skal gøre dette alene. Selv hvis Rådets repræsentanter var til stede, hvad de ikke ser ud til at være, selv hvis de var parate til at komme med en udtalelse, hvad de ikke synes at være, ville vi ikke kunne overlade dem til at gøre det selv. Vi trænger til en vagthund til at overvåge og sikre gennemførelsen af lovgivningen. Det er trist, at vores eget Miljøagentur ikke ser ud til at kunne klare denne opgave endnu. Vi kan kun håbe.
Så hvilke løsninger har vi? Hvad kan parlamentsmedlemmerne gøre? Nuvel, de tre betænkninger, som Parlamentet har fået forelagt i dag, er en begyndelse. De nævner synderne og skammer dem ud. De efterlyser bøder. De fremsætter forslag til yderligere forbedringer. Men de gør også noget klart, som vi må tage til os her i Parlamentet. De siger ganske enkelt, at dårlig lovgivning ikke bør vedtages. Og det er en lektie, som vi må tage til os. Måske skal vi begynde at tænke på at gøre mindre, men at gøre det bedre. Vi har talt om at gøre det, men det er tilsyneladende ikke sket endnu. Når vi i fremtiden sætter bedre lovgivning på dagsordenen, så må man respektere den.
Fordi medlemsstaterne ikke har vedtaget lovgivning, typisk vedrørende pcb og pct, har vi nu et yderst alvorligt problem med længerevarende forurening af vores fødekæde af et giftigt kemikalie, som ikke nedbrydes. Dette giftige kemikalie ophobes langsomt, men sikkert i den menneskelige fødekæde og når niveauer, som allerede for visse fedtstoffers vedkommende ligger over de grænser, som WHO har fastsat, særlig når det gælder smør og i nogle tilfælde fede fisk såsom laks. De kryber nu op ad fødekæden til det punkt, hvor vores børn nu begynder med at få mængder af disse giftstoffer, som ligger over det, som WHO anbefaler. Hvis vi ikke er parat til straks at gøre noget alvorligt ved dette, vil vi i fremtiden få yderligere problemer af denne art, som vil påvirke kommende generationer. Vi skylder disse kommende generationer at forfølge denne sag.

Mulder
Hr. formand, jeg er enig med fru Jackson og med mange andre talere, som siger, at når der nu findes lovgivning, så skal den også gennemføres. Jeg er også enig med fru Jackson, når hun med hensyn til nitratdirektivet siger: "That was flawed from the beginning" (det var mangelfuldt lige fra begyndelsen). Det var en dårlig lovgivning. Hvordan er det muligt, hvis man vil opretholde 50 mg nitrat i grundvandet, at opretholde samme kvægbestand pr. ha for hele Den Europæiske Union fra Finland til Italien? Vækstsæsonen i Finland er naturligvis meget kortere end i Italien, og således kan der i Italien generelt holdes flere kvægenheder pr. ha end i Finland. Efter min mening skal hver landmand have lov at holde lige så mange køer, han vil, hvis blot han ikke overstiger disse 50 mg nitrat.
Så er der målingerne. Hvordan er det muligt, at Kommissionen ikke har udstedt nogen tydelige direktiver om, hvordan der skal måles, på hvilken dybde, hvor mange gange om året, samt hvordan man kan tage hensyn til årstidernes indflydelse? Al den slags ting er stadig ukendt, og forskellene fra land til land og fra årstid til årstid er betydelige. Og hvis denne nitrat måles, hvordan er det så tydeligt, om det kun kommer fra husdyrgødning? En masse landmænd bruger kunstgødning, hvordan måles det? Hvilken indflydelse har f.eks. utætte kloakker? Hvilken indflydelse har de store floder, som munder ud i forskellige lande?
Nitratforurening kan stamme fra andet end husdyrgødning, og det er fuldstændig urimeligt at sige til landmænd, at de skal begrænse den, når vi ikke ved, hvor de andre nitratforureninger kommer fra. Jeg er enig med alle talere, som siger, at vi skal have en god miljøpolitik. Jeg anfægter ikke standarden på 50 mg nitrat i grundvandet, men jeg vil have, at der udstedes tydelige direktiver for, hvordan det skal måles, og hvordan det skal gennemføres.

Sjöstedt
Hr. formand, jeg har skrevet betænkningen om opfølgning på habitatdirektivet og har efterhånden fået et klart indtryk af, at mange medlemslande egentlig ikke forstod, hvilke forpligtelser de påtog sig, da de godkendte direktivet. De forstod ikke, hvor langtrækkende det egentlig var. Dette er en af de vigtigste forklaringer på, at det er gået så langsomt. Men at det går langsomt, betyder ikke, at der ikke sker noget. Der sker faktisk utrolig meget på dette område, men ikke så meget, som vi gerne ville. Når man sætter spørgsmålstegn ved direktivet, er det vigtigt at huske, at det er vigtige ting, der sker, selv om det går langsomt.
Jeg tror også, at dette er forklaringen på, at man ikke har afsat tilstrækkelige ressourcer til information og dialog med dem, der er direkte berørt af disse beskyttede områder, hvilket også skaber delvist unødvendige konflikter på mange områder. Her tror jeg, at vi har meget at lære.
Selvfølgelig har medlemsstaterne et overordnet økonomisk og juridisk ansvar, men fra EU's side er det vigtigt ikke kun at lovgive og inddrage fondsmidler - hvilket naturligvis er godt - uden samtidig at udbrede de mange gode eksempler, der findes, og anvende egne økonomiske midler til at opmuntre til en god udvikling.
Den situation, vi står i, er usædvanligt alvorlig, især fordi forringelsen af den biologiske mangfoldighed sker meget hurtigt. Vi kan heller ikke se, at udviklingen er i færd med at vende. Derfor må vi fortsætte arbejdet, og direktivet skal hverken ændres eller genbehandles i dag.

Oomen-Ruijten
Hr. formand, det er udmærket, at vi i Parlamentet også fører vores kontrollerende beføjelser ud i livet, og at vi ser på direktiver, som støder på temmelig megen kritik i medlemsstaterne. Ikke blot temmelig megen kritik i medlemsstaterne, men også enorm stor uenighed i Europa-Parlamentet. Jeg vil gerne i dag fremsætte en bemærkning om to direktiver.
For det første drejer det sig om habitatdirektivet og for det andet om nitratdirektivet. Hvad har disse to direktiver til fælles? Det er, at EU's medlemsstater har fået vidtgående beføjelser til selv at udpege naturområder, de arter, der skal beskyttes, men også de følsomme områder, i hvert fald hvad angår nitratdirektivet. Nu hører jeg fra det hollandske Andetkammers medlemmer stadig oftere: Hvad har I egentlig opnået? Det er imidlertid ikke EU, der har foreskrevet, at hele Holland skulle udpeges som nitratfølsomt område. Det er Holland selv, der har gjort det. Det er så igen vores opgave, bl.a. takket være den gode hjælp fra en række kolleger, at undersøge, hvordan vi gennem anmodninger om undtagelser alligevel kan foretage ændringer i f.eks. nitratlovgivningen for at gøre målet, en reduktion af nitratet, muligt på en ordentlig måde.
Det samme gælder for habitatdirektivet. Når jeg igen ser dramaet i dag, at et grænseoverskridende industriområde mellem Aachen og Maastricht for 117. gang lammes, fordi der er konstateret to hamstere. Disse hamstere er bortført igen, fordi en aktionsgruppe til beskyttelse og bevarelse af denne art tænkte, at hvis de nu bortførte disse hamstere, så kunne de lade dem parre sig. Tvungen parring lykkes ikke engang hos dyr. Atter har det hollandske Raad van State for 117. gang lammet et grænseoverskridende industriområde. Selv om dette ikke havde været nødvendigt, når man ser grundigt på habitatdirektivet, og når man fortolker ordningen vedrørende de områder, hvor bevarelse er nødvendig, ordentligt.
Hvad vi burde gøre, og derfor støtter jeg betænkningen om habitatdirektivet, ligesom jeg absolut også støtter nitratdirektivet, er, at Kommissionen gør det meget tydeligt og måske også på tydeligt hollandsk skriver op, hvad der nu er tilladt, og hvad der ikke er det. Principperne er i orden, principperne er glimrende, men den måde, hvorpå medlemsstaterne behandler dem, er absolut under lavmålet.

Corbey
Hr. formand, mangelfuld overholdelse af miljølovgivningen er et stort problem. Det er vigtigt for os som medlovgivere at udtale os herom, men vi må ikke for let lade sorteper gå videre til medlemsstaterne. Vi må også se på kvaliteten og arten af den lovgivning, som vi producerer. Unionen bliver stadig større og stadig mere forskelligartet. Vi må altså fastsætte regler, som kan trives i de forskellige nationale kulturer. Derfor tror jeg, at vi skal være mindre detaljerede. Vi skal være meget præcise i de resultater, som vi vil have, men ikke i den måde, hvorpå resultaterne skal opnås. Derfor synes jeg, at vi i forbindelse med nitratdirektivet skal holde fast ved resultatet, et maksimum på 50 mg. Nogen fleksibilitet med hensyn til den metode, hvorefter målet nås, er ikke af vejen.
Et eksempel på gode regler er habitatdirektivet. Naturen er fælles arvegods, naturbeskyttelse er en fælles opgave. Der er ingen mening i at beskytte fugle i det ene land, hvis de derefter på den anden side af grænsen skydes ned i et andet land. Habitatdirektivet foreskriver et tydeligt mål. Den metode, hvorefter målet nås, er temmelig fri. Direktivet er ikke detaljeret, men det giver rammer for at kunne foretage en afvejning, som giver mulighed for at afveje lokale eller regionale interesser, og det er præcist den måde, hvorpå vi skal arbejde. Når blot resultatet, beskyttelse af fredede arter og deres habitater, stadig er det vigtigste.
Naturligvis er der mange konflikter i landsbyer og provinser om anvendelsen af direktivet. Der er eksempler på forkert anvendelse. Tydelig information ville være nyttig og nødvendig, men jeg er overrasket over, at så mange kolleger anmoder om revision af fugle- og habitatdirektivet for at udforme visse begreber i habitatdirektivet nærmere. Det drejer sig her om de væsentlige følger, kompensation og stor offentlig interesse. Habitatdirektivets styrke er netop dets fleksibilitet. Direktivet er et symbol på en moderne måde at beskytte naturen på. Ingen hække omkring naturen, men samvittighedsfuld behandling af arterne og af den naturlige rigdom.
Jeg synes derfor, det er ærgerligt, at nogle kolleger medvirker til forvirringen ved i et ændringsforslag at foreslå, at den eksisterende infrastruktur bør forsvinde, eller at store nye projekter er umulige.

Schnellhardt
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg bifalder meget, at dette tema er på dagsordenen i dag. Fru Jackson, mange tak, for at De har stillet denne forespørgsel. Når De nu refererer til tre konkrete direktiver i Den Europæiske Union, vil jeg dog slå fast, at det her drejer sig om et generelt problem med at gennemføre Den Europæiske Unions lovgivning i medlemsstaterne. Eftersom direktiver og forordninger i EU vedtages af Rådet og Parlamentet, skulle man egentlig mene, at Rådet - der jo også bruger disse direktiver - gennemfører dem tilsvarende i medlemsstaterne.
Men hvad sker der? Der dannes to lejre. På den ene side Den Europæiske Union, der prøver at finde manglerne ved medlemsstaterne. På den anden side medlemsstaterne, der gerne vil overføre problemerne til det åh så fjerne Europa og dermed glemme, at de er Europa og også Kommissionen. Fru kommissær, De har arbejdet målrettet på at få gennemført disse love i Den Europæiske Union. Men det er nu engang ikke så let, og vi har undertiden kritiseret Deres metoder. Jeg kan til dels forstå, hvorfor De har handlet, som De har gjort.
Der er forskellige årsager til problemerne med gennemførelsen. En af årsagerne i forbindelse med nitratdirektivet er efter min mening, at de videnskabelige resultater ikke respekteres, for ét står fast: Man kan ikke nedbringe nitrat så hurtigt, som vi har krævet det. Det tillader naturen ganske enkelt ikke. I forbindelse med habitatdirektivet derimod påpegede Parlamentet sidste år meget tydeligt manglerne, nemlig at direktivet til dels er kompliceret, til dels uklart, og således ikke kan gennemføres i medlemsstaterne. Vi har været i Toulouse og set, hvordan borgerne på stedet forsøgte at gennemføre det. Men i virkeligheden ved de ikke, hvordan de skal gribe det an. De ved ikke, hvor grænserne går, og de ved ikke, hvordan de skal bruge direktivet korrekt. Det er mangler, der ubetinget bør revideres!
Men vi må også sørge for, at direktiverne i mindre grad er præget af utopi og i højere grad af realitetssans. Fru Jacksons forespørgsel indeholder faktisk alt det, som vi skal tage hensyn til. Der er egentlig ikke mere at tilføje. Vi kan løse problemet med hurtigere sanktioner og ved at udarbejde lovene mere grundigt. Jeg vil dog lige sige, at der også skal ske nogle ændringer i medlemsstaterne, for miljøministrene er måske nogle gange for feje til at forsvare de idéer, som de vedtager her, i deres egne lande, hvis det kan føre til konflikter.

Lund
Hr. formand, først en tak til fru Jackson og til ordførerne for de tre betænkninger, vi taler om i dag. En effektiv gennemførelse i medlemslandene af EU's miljødirektiver har selvfølgelig stor betydning på to måder. Dels af hensyn til miljøbeskyttelsen - det er jo det, der er hele formålet med direktiverne - men det har også stor betydning, at vi ikke får svækket tilliden til det lovgivningsarbejde, der foregår her i EU, ved at medlemslandene kan slippe godt fra i lang tid ikke at sætte den lovgivning i værk, som de selv har været med til at gennemføre i Ministerrådet. Derfor synes jeg, at de tre betænkninger om medlemslandenes manglende gennemførelse af EU-lovgivningen er vigtige.
Rådet har jo været lidt irriteret over, at vi her i Parlamentet kigger dem over skulderen, men jeg synes, at arbejdet med betænkningerne har afsløret, hvor slap gennemførelsen af EU's lovgivning er i de fleste af medlemslandene. De har også afsløret, hvor langsommelig Kommissionens og Domstolens reaktion er, når der er tale om en manglende gennemførelse. Vi hører jo ofte store taler om fremtidens Europa og om de store europæiske visioner, også fra medlemmer her i Parlamentet. Vi hører det fra mange regeringer, men ofte dækker det jo altså over, at man plejer snævre nationale interesser i stedet for de fælles interesser, som vi har arbejdet for under lovgivningsarbejdet. Og det er interessant at iagttage, at de lande, der ofte bliver opfattet som lidt tilbageholdende og lidt kritiske i forhold til dele af det europæiske samarbejde, i virkeligheden er de lande, der efterlever EU's beslutninger bedst. I al beskedenhed tænker jeg bl.a. på de nordiske lande. Jeg har været glad for at lytte til fru Wallströms bemærkninger til betænkningerne. Jeg er sikker på, at fru Wallström har viljen til at sikre kvaliteten i lovgivningen, så den kan gennemføres, og til at sikre en effektiv opfølgning. Jeg mener i hvert fald, at Parlamentet i størst muligt omfang bør yde støtte til dette arbejde.

Schleicher
Hr. formand, mine damer og herrer, fru Jacksons forespørgsel viser, at selv de bedste love ikke nytter, hvis de ikke anvendes korrekt og frem for alt kontrolleres i tilstrækkeligt omfang. I forbindelse med habitatdirektivet har medlemsstaterne f.eks. ikke gennemført deres egne beslutninger. Det er også tilfældet med mange andre lovgivninger. Det handler naturligvis også om kvaliteten af den lovgivning, som vi har brug for i fremtiden. Men Kommissionen er ansvarlig for gennemførelsen. Den skal også undersøge, hvordan kontrollen er foregået på stedet. Desuden er den henvist til den information, som medlemsstaterne giver den. Jeg har indtryk af, at overvågning virkelig er vanskelig, for Kommissionen har i den forbindelse brug for informationer, data og også de rapporter, der skal stilles til rådighed.
Tidligere blev det ofte beklaget, at Kommissionen havde for lidt personale og for få midler til rådighed til evaluering af de fremsendte data, som er et led i dens kontrolopgaver. Derfor vil jeg gerne spørge Kommissionen, om den nuværende kapacitet er tilstrækkelig. Parlamentet skal også selv feje for egen dør, for vi kræver altid rapporter. Jeg ved, at Kommissionen naturligvis er travlt beskæftiget med at godkende og revidere rapporterne, og det lægger beslag på Kommissionens kapacitet og ressourcer, hvilket ikke altid skulle være nødvendigt.
Det vil sige, at alle implicerede parter skal overveje, hvad de kan gøre bedre. Efter min mening skal Kommissionen reagere hurtigere både over for medlemsstaterne og med at indlede de nødvendige procedurer ved EF-Domstolen samt til at fastsætte bøder.
Samtidig vil jeg også gerne appellere til, at medlemsstaterne i højere grad opfylder deres forpligtelser over for Kommissionen med hensyn til gennemførelse, kontrol og indberetning.
Som den ansvarlige i vores gruppe for rammedirektivet om vand og som ordfører for det endnu svævende handlingsprogram om grundvand betyder nitratdirektivet naturligvis noget særligt for mig. I morgen middag skal vi jo stemme om Goodwill-betænkningen, hvor jeg har stillet nogle ændringsforslag. Jeg vil gerne bede mine kolleger om at stemme for disse forslag. For også her handler det om, at medlemsstaterne skal have større ansvar. Jeg vil derfor bede Dem om at støtte betænkningen!
Til sidst vil jeg gerne nævne endnu et punkt, nemlig ansøgerlandene. Vi forlanger, at de lande, der ønsker at tiltræde, skal overtage den europæiske lovgivning. Men hvis medlemsstaterne ikke selv overholder den, og Kommissionen ikke er i stand til at skære igennem, er det betænkeligt. Alene af den grund, men naturligvis først og fremmest for at sikre befolkningens sundhed og beskytte miljøet, er en radikal nytænkning påkrævet hos alle ansvarlige så hurtigt som muligt. Det fremgår klart af betænkningerne i dag.

Flemming
Hr. formand, jeg er meget taknemmelig for, at ingen af talerne indtil nu har forlangt, at miljødirektiverne skal opblødes. For det handler jo ikke om, hr. Sjöstedt, at de stakkels medlemsstater ikke har vidst, hvad de indlod sig på. Og nu ved de også helt præcist, at de ganske enkelt ikke overholder den europæiske lovgivning, og det er helt bevidst. De vil vinde tid, og de ved udmærket, at der ikke sker dem noget, for inden EF-Domstolen reagerer, går der rigtig lang tid. Vi er konfronteret med en yderst bevidst desavouering af den europæiske lovgivning, og hverken Parlamentet eller Rådet skal lade sig det byde!
Det blev nævnt, at man skal udpege synderne. Jeg skammer mig, for også Østrig hører til dem, der ikke har overholdt habitatdirektivet, men jeg vil også protestere, fru kommissær, for Østrig har på ingen måde været nølende i forbindelse med pcb-direktivet! Vi har meget artigt gjort alt, hvad vi kunne, og faktisk allerede inden det tilsvarende europæiske direktiv blev til. Allerede i 1990 fik vi i Østrig en lov om affaldsbehandling og i 1993 en forordning om forbud mod halogenerede stoffer. Så her bliver vi anklaget med urette.
Hvad angår nitratdirektivet, er Østrigs forsømmelser imidlertid ryddet af vejen. Vi ved dog, at det var meget problematisk for alle medlemsstater at gennemføre nitratdirektivet. Det afgørende problem var, at den øgede kvægbestand, der er i store dele af Unionen, har gjort det meget vanskeligt for mange lande at overholde grænsen på 170 kg kvælstof pr. ha landbrugsareal for tilførsel af staldgødning.
Måske vil vi fremover få mindre at gøre med en øget kvægbestand, for kvæget, det forpinte og martrede kreatur, vægrer sig i øjeblikket. Den form for BSE, som vi er konfronteret med i dag, er vel en slags hævn fra de forpinte dyr.
Vi bør lære af naturen, at vi skal opføre os, som det sømmer sig, og overholde de love, som vi selv har lavet.

Doyle
Hr. formand, drikkevandsdirektivet, affaldsdirektivet, risiko for større ulykker, spildevand, asbest, vilde fugle, skibsladninger af affald, for ikke at nævne habitatdirektivet, nitratdirektivet og pcb-direktivet. Listen over punkter, hvor det ikke er lykkedes for mit eget land at gennemføre EU-lovgivning, er lang. Til trods for advarselsbreve, begrundede udtalelser, trusler om sagsanlæg ved Domstolen, sådan fortsætter det til vores skam. Vi er de næstværste, når det gælder at gennemføre lovgivning og udpege levesteder under habitatdirektivet.
Sommetider, men kun sjældent, kan der være reelle grunde til forsinkelser af gennemførelsen af et direktiv, og nitratdirektivet er i særlig grad blevet nævnt i denne forbindelse her i dag.
Men det er utilgiveligt at undlade at give de oplysninger, som Kommissionen kræver i henhold til traktatens artikel 10, på en ordentlig måde og til tiden. Det første skridt er at at svare på Kommissionens brev. Ingen regering bør tilgives dårlige manerer og upassende optræden. Det er en af Irlands og, er jeg bange for, mange landes værste synder på det område, vi her drøfter. Artikel 10 kræver, at medlemsstaterne skal samarbejde aktivt med Kommissionen om at tage sig af klager for at fastslå kendsgerningerne og fastlægge officielle holdninger.
Så sent som i sidste weekend læste jeg i de irske medier, at lederen af Kommissionens Miljødirektorat, hr. Curry, sidste efterår klagede til Irlands EU-ambassadør, hr. Denis O'Leary, over, at de irske myndigheder ikke samarbejdede ordentligt med Bruxelles om miljøspørgsmål.
Kommissær Wallström skrev i marts til den irske miljøminister, hr. Dempsey, og foreslog, at det store antal irske miljøklager, der i øjeblikket behandles af EU's embedsmænd, skulle behandles af hans ministerium eller den irske ombudsmand. Det vakte ingen glæde, der skete ingen fremskridt, måske kom der ikke engang et svar - jeg ved det ikke. Med 1% af befolkningen i Fællesskabet har vi i Irland til vores skam frembragt 10% af de miljøklager, Kommissionen får. Hr. Curry havde stærke ord ikke bare til vores miljøministerium, men også til vores finansministerium, vores miljøstyrelse, vores fredningsmyndigheder og til vores lokale myndigheder.
En hensynsfuld og fornuftig gennemførelse må støttes for at sikre politisk og offentligt samarbejde og forståelse af det, vi må nå. Jeg giver ofte det eksempel - som jeg gjorde ved et udvalgsmøde her til morgen - hvordan den eneste koloni af "cotton-weed" (Otanthus maritimus) i Irland har overlevet i det sydøstlige hjørne af Wexford. Det ligger ved en lokal pilgrimssti. I deres alt for store iver for at beskytte denne "cotton-weed" har de lokale myndigheder besluttet at forbyde pilgrimsfart fra området udenom. Det blev meget hurtigt klart, at de trampende pilgrimsfødder og ikke guddommelig indgriben faktisk havde været af afgørende betydning for at beskytte dette økosystem. Stærkere og kraftigere arter, som lokalt bare kaldes "ukrudt" - selv om det drejer sig om vilde blomster - fik fodfæste i kolonien og begyndte at kvæle vores "cotton-weed", så snart den menneskelige indgriben var forsvundet. Ændringen af den afgørende balance mellem menneskelig aktivitet og miljøet førte til tab af dette værdifulde økosystem.
Endelig må det ikke være sådan, at den sidste, der forlader øen, slukker lyset. Vi må leve og skaffe os vores udkomme på disse steder. Vi kan heller ikke fortsætte med at pantsætte vores børns sundhed og arv.

Wallström
Hr. formand, jeg vil gerne igen takke alle medlemmer af Europa-Parlamentet for deres udtalelser. Jeg kunne ikke være mere enig i det meste af, hvad De har sagt, bortset fra alle anklager for selvtilfredshed. Må jeg minde Dem om, at i dag drejer 45% af alle klager sig om miljøspørgsmål - 700 klager - 30% af krænkelserne - ca. 400 - drejer sig om miljøsager. Så der hviler en tung byrde på os, og vi prøver at gøre vores bedste, men også at se på fremtiden. Det er derfor, jeg siger, at vi også må se på nye instrumenter og måder, hvorpå vi kan gøre mere.
Hr. Sacconis pointe var, at vi behøver gode eksempler på de økonomiske gevinster, man kan få ved at overholde miljølovgivningen. Det kunne vi gøre mere ved. Vi kunne gøre mere ved brugen af indikatorer, for vi må måle tingene. Vi må blive bedre til at vurdere resultaterne af, at man overholder miljølovgivningen. Vi er yderst effektive, når vi har et godt og effektivt samspil mellem institutionerne, samtidig med at man ikke kan nægte, at medlemsstaterne er ansvarlige. De må give os ansvar og oplysninger. Vi har ikke midler til at sende folk til alle medlemsstaterne for at føre kontrol. Vi kan ikke gøre dette, medmindre De giver os 500 mand mere.
Det, vi må gøre, er at modernisere lovgivningen. Det er blevet sagt, at vi har brug for færre, men bedre lovforslag. Det er jeg enig i. Den letteste måde er at anvende grænseværditilgangen, f.eks. 50 mg nitrat i drikkevandet. Men det kan ikke gælde for andre vidtgående direktiver med bredere sigte såsom habitatdirektivet. Det er ikke noget tilfælde, at habitat- og nitratdirektiverne vælges som eksempler på dårlig overholdelse af reglerne, for de er meget vidtgående. Det er ambitiøse direktiver og i nogle tilfælde betyder det, at medlemsstaterne må se grundigt på den måde, de driver landbrug på. Det ved vi fra nogle medlemsstater. Det bør ikke bruges som en undskyldning, men som en forklaring på, hvorfor man nævner, at netop disse direktiver ikke bliver gennemført.
Jeg er helt enig med hr. Sjöstedt i, at det ikke skyldes, at disse direktiver ikke er gode eller ambitiøse nok. De er vidtgående, og der er konsekvenser for medlemsstaterne, som de måske ikke var opmærksomme på, da beslutningen blev truffet. Vi må ikke give efter nu, vi må fortsætte, for til sidst vil vi se resultater. Det, vi har gjort, og det er meget effektivt, er at etablere forbindelsen mellem finansiering fra Europa og overholdelse af miljølovgivningen. Det må vi trække på.
Vi kan gøre mere ved uddannelse og oplysning. Vi har iværksat aktiviteter af denne art. Vi bruger vores eksperter til at tage til medlemsstaterne for at holde seminarer og lære medlemsstaterne, hvordan de bedst kan gennemføre dette. Vi prøver at bruge alle de instrumenter, vi har til rådighed, til at forbedre gennemførelsen. I en udvidet og mere differentieret Union bliver klare og bindende juridiske mål såvel som uddannelse og målemetoder, overvågning og beregninger, mere og mere vigtige. Jeg håber på Parlamentets støtte og opbakning under vores fortsatte forsøg på at forbedre gennemførelsen af den europæiske miljølovgivning.

Formanden
Jeg har i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 42, stk. 5, modtaget et beslutningsforslag.2
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Situationen for unge landmænd
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0357/2000) af Parish for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter om situationen og fremtidsperspektiverne for unge landmænd i Den Europæiske Union (2000/2011(INI)).

Parish
Hr. formand, kommissær Fischler, mine damer og herrer, det er mig en fornøjelse at kunne forelægge Landbrugsudvalgets initiativbetænkning om situationen og fremtidsperspektiverne for unge landmænd i Den Europæiske Union for Dem i dag.
For 20 år siden var jeg selv medlem af den lokale forening af unge landmænd i Somerset i England. Heller ikke dengang var det let for unge landmænd at videreføre familielandbruget eller at starte som ny i erhvervet. I dag er situationen blevet endnu vanskeligere, og vi ser et stort fald i tilgangen af unge landmænd i erhvervet. Vi er nået til det punkt, hvor det er afgørende, at der bliver gjort noget for at standse denne nedgang. Ikke blot for landbrugets skyld, men også for at sikre de eksisterende strukturer på landet. Det sidste, vi ønsker, er, at landområderne bliver affolket, så det dejlige, grønne landskab, som vi alle tager for givet, ikke længere bliver plejet og bevaret.
Jeg vil gerne benytte denne lejlighed til at takke Det Europæiske Råd for Unge Landmænd for dets hjælp og samarbejde under udarbejdelsen af denne betænkning. Jeg fik lejlighed til at besøge unge landmænd i fem medlemsstater, og dette gav mig en bedre og større forståelse af de praktiske måder, unge landmænd kan hjælpes på.
Jeg vil også gerne takke kommissær Fischler for hans støtte og bifalde udkastet til udtalelse om betænkningen, som Regionsudvalget har udarbejdet som led i arbejdet med en betænkning om unge landmænd.
Sidst, men ikke mindst, vil jeg gerne takke konsulentfirmaet Ross Gordon Consultants, som har udarbejdet en fremragende rapport om de unge landmænds situation i Den Europæiske Union sidste år, som har været til stor nytte ved udarbejdelsen af dagens betænkning. Betænkningen fremlægger en række idéer og metoder til at bistå unge landmænd ved etableringen eller videreførelsen af deres landbrug. Jeg har dog forsøgt ikke at genopfinde hjulet. Som udgangspunkt vil jeg gerne have indført et garanteret standardniveau for bistand til unge landmænd i hele Den Europæiske Union.
Jeg er udmærket klar over, at det ikke er let at finde en løsning, som dækker alle de forskellige vilkår, som unge landmænd arbejder under i Fællesskabets 15 medlemsstater. Her er blot to eksempler: Jordpriserne kan variere fra 12.000 euro pr. ha til 15.000 euro pr. ha. Afgiftsniveauet er også meget forskelligt, idet nogle medlemsstater opkræver betydelige arveafgifter, som gør det meget svært for unge landmænd at overleve, især når jordpriserne er meget høje.
Der er ikke tid til at gennemgå alle betænkningens henstillinger, men jeg vil nævne nogle af de foranstaltninger, som vil blive prioriteret. Der skal fortsat ydes etableringsstøtte på op til 40.000 euro kombineret med rentegodtgørelser til startkapital på op til 120.000 euro i otte år. To af de største vanskeligheder, som unge landmænd står over for, er at rejse startkapital og dernæst faren for, at de overbebyrdes økonomisk af løbende rentebetalinger.
Vi lever i computeralderen. Uddannelsesmulighederne skal forbedres, så de unge landmænd kan udnytte de potentielle fordele ved moderne kommunikationsteknologi og forretningsmetoder. Landbrugets vilkår bestemmes i stigende grad af globale WTO-aftaler, og det betyder, at landbruget vil være i stadig forandring. Det er i vores interesse, at unge landmænd er godt forberedt på og kan håndtere de fremtidige forandringer.
For tiden er der grundige undersøgelser i gang af fødevaresikkerheden og produktionsmetoderne. Der er kommet større fokus på økologisk produktion i hele Europa. Her skal unge landmænd ligeledes være i stand til at tage en ny kultur til sig og være opmærksom på fordelene ved at opnå og bevare forbrugernes tillid og støtte til landbrugsprodukterne. Der ligger enorme muligheder i innovativ og kreativ lokal produktion af høj kvalitet.
Det europæiske landbrugserhverv befinder sig i en vanskelig økonomisk periode med en høj grad af omstrukturering. Der er stort behov for at hjælpe nogle af de ældre landmænd, så de kan trække sig tilbage på en værdig måde. Her ser jeg meget gerne, at der skabes en sammenhæng mellem førtidspensioneringsordninger for ældre landmænd og en tilgang af unge landmænd til at videreføre landbruget. Jeg vil bede kommissær Fischler henstille til medlemsstaterne, at de indfører en sådan ordning i hele EU. Gennemsnitsalderen i landbruget stiger i og med, at antallet af unge landmænd falder. Denne tendens må vendes.
Unge landmænd skal have større adgang til produktionsrettighederne. Det er et problem, at de unge landmænd kun kan tildeles flere produktionsrettigheder, hvis de tages fra eksisterende landmænd, som selv har økonomiske problemer. Når produktionsrettighederne ændres i fremtiden, vil jeg bede Kommissionen tage hensyn til behovet for at øge den ekstra produktion, som de unge landmænd tildeles.
Da den fælles landbrugspolitik lægger stadig større vægt på programmer til udvikling af landdistrikterne, er det meget vigtigt at erkende, at de unge landmænd har det største ansvar for og spiller den største rolle med hensyn til at gennemføre disse nye politikker til udvikling af landdistrikterne.
Med den kommende udvidelse af Den Europæiske Union må jeg på det kraftigste råde ansøgerlandene til at iværksætte støtteforanstaltninger for deres unge landmænd allerede nu, navnlig i betragtning af Kommissionens krav om indførelse af produktionskontrol. Delelandbrug er almindeligt i mange lande. Jeg vil bede Kommissionen undersøge mulighederne for at udvikle delelandbrug inden for rammerne af den fælles landbrugspolitik.
Som jeg allerede har nævnt, er denne betænkning en initiativbetænkning fra Landbrugsudvalget, og jeg håber, at alle partier vil tilslutte sig den og sikre, at der ydes positiv, praktisk hjælp til unge landmænd i fremtiden. Jeg vil også endnu en gang takke kommissær Fischler for hans støtte og bede ham indføre, at foranstaltningerne til støtte for unge landmænd revideres hvert andet år for at se, om de er tilstrækkelige og hensigtsmæssige.
Det er meget vigtigt, at vi ikke blot taler om at hjælpe de unge landmænd, men faktisk gennemfører politikker inden for rammerne af den fælles landbrugspolitik, som betyder en øget tilgang til erhvervet.

Casaca
Hr. formand, hr. kommissær Fischler, jeg vil gerne som det første lykønske Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter og særlig dets ordfører, Neil Parish, med at have taget det gode initiativ at bringe dette emne til diskussion i de europæiske institutioner. Der er gået 32 år siden dengang, hvor Sicco Mansholt, landbrugskommissær fra oprettelsen af Kommissionen og frem til 1972, fremlagde sit forslag til reform af den fælles landbrugspolitik, den såkaldte Mansholtplan.
Jeg synes ikke, at de europæiske institutioner endnu har beæret denne store skikkelse i europæisk politik med en passende hyldest. Jeg genlæser denne klassiker i dag og jeg finder stadig mange af de rigtige svar på de problemer, som de unge landmænd står over for, og som beskrives så udmærket i denne betænkning af Neil Parish. Vi har stablet en tung politik på benene baseret på støtte pr. ha, pr. høved eller på grundlag af produktionsresultatet, vi har begrænset produktionsrettighederne og indført kvoter, vi har påtvunget komplicerede standardiseringsmekanismer for produktionen, vi har oprettet indviklede interventionsordninger på de internationale markeder. Resultaterne har haft visse gode sider, men mange flere negative. Blandt de sidste skal fremhæves de virkninger, som denne politik har haft for de store vanskeligheder, som de unge møder, når de skal etablere sig i landbruget. Den værdifulde undersøgelse, som Europa-Parlamentet har ladet udføre om dette spørgsmål, viser, at jord stadig er den største investering for de europæiske landmænd, og at vanskelighederne med at få adgang til den er det vigtigste problem, som de unge landmænd står over for. Ifølge denne undersøgelse afføder en stigning på 1% i støtten til hvede en stigning på 0,4% i jordens værdi. Denne virkning forøges klart af kvoteordningerne og produktionsbegrænsningerne.
Vi kan derfor ikke skride til arbejdet med den nødvendige modernisering og foryngelse af landbruget uden at overveje, hvilke ændringer der skal gennemføres i den nuværende fælles landbrugspolitik. Alternativet til denne landbrugspolitiske model må bestå i en politik, der orienteres efter landmanden og hans indkomst og ikke efter produktionen, jorden eller dyrene, som giver denne indkomst. Det må bestå i en landbrugspolitik, der defineres efter regionale og ikke sektormæssige hensyn, og som prioriterer miljø, udvikling af landdistrikterne, faglig uddannelse og førtidspensionering.
Som afslutning tillader jeg mig at foreslå Neil Parish og Landbrugsudvalget, at denne betænkning ikke bliver endepunktet, men derimod et udgangspunkt for grundige overvejelser over fornyelsen af landbruget og reformen af den nuværende fælles landbrugspolitik med deltagelse ikke mindst af de unge landmænds sammenslutninger. En erindringshøjtidelighed om Mansholtplanen ville være en god anledning.

Pesälä
Hr. formand, hr. kommissær, jeg vil på Den Liberale Gruppes vegne varmt takke ordføreren for et særdeles godt arbejde. Det takker vi for. Jeg ønsker i dette korte indlæg at påpege et par punkter. Betænkningen tager meget godt højde for de unge landmænds problemer, der er specielt taget hensyn til sociale problemer. Det er godt, for det er oftere de unge mænd end kvinder, der er interesserede i at køre landbruget videre. En såkaldt 100 ha ensomhed har udviklet sig til et problem.
Landbruget har brug for langsigtethed, specielt med tanke på generationsskiftet. De europæiske landmænds gennemsnitsalder er bekymringsvækkende høj. Generationsskift skal være økonomisk mulige. De unge skal lokkes til at starte som landmænd. Der er imidlertid ikke nok unge, som vil starte som landmænd. Det er uden tvivl meget vigtigt at få de unge til at fortsætte i dette erhverv, der er vigtigt for os alle. De unge landmænd er meget dygtige og benytter uforbeholdent moderne teknik i deres arbejde på marker og ved kreaturopdræt. Samtidig er de i deres planlægning i stand til at udnytte den seneste informationsteknik. Når vi står ved tærskelen til nye forandringer, hvilket ordføreren også tidligere henledte opmærksomheden på, er det utvivlsomt de unge, der allerbedst er i stand til at føre os gennem denne omvæltning, som vi uafvendeligt møder i løbet af et par år.
De beslutninger og foranstaltninger, som er foreslået i betænkningen, er for det meste nationale anliggender, og det er godt med hensyn til fleksibiliteten. EU både kan og skal også for sin del yde støtte til en politik, som tilskynder de unge til erhvervet. Bureaukratiet må ikke komme i vejen for udviklingen af situationen for de unge landmænd.

Bautista Ojeda
Hr. formand, hr. kommissær, jeg vil gerne indlede med at give udtryk for vores tak, lykønskning og opbakning til hr. Parish for hans betænkning.
I en tid, hvor de nye generationer ser, at livskvaliteten ikke længere er nært forbundet med industrialiseringen og byerne og med de store indkøbscentre, har vi fra Unionens side en forpligtelse til at fremme og lette generationsskiftet og til at fuldføre det menneskelige kredsløb i landbruget ved hjælp af nye fællesskabsinitiativer, som har den unge landmand som deres vigtigste mål.
Vi skal iværksætte de principper og aktioner, der foreslås i denne initiativbetænkning, med det formål at gøre livet på landet mere attraktivt for de unge og hermed undgå en affolkning af landdistrikterne. Denne fremtidige samfundsgruppe vil danne grundlag for den fælles landbrugspolitik, hvorfor vi skal øge etableringsstøtten og yde supplerende investeringsstøtte, først og fremmest i de strukturmæssigt ugunstigt stillede områder, hvor det vrimler med forladte bedrifter og landsbyer, og hvor de unge kan genetablere økonomien i landdistrikterne. Og alt dette er muligt takket være udviklingen af nye produkter som landboturisme eller genudsættelse af dyrearter og nybeplantninger i disse naturområder, og det bidrager hermed til en bæredygtig og langvarig udvikling af området.

Korakas
Hr. formand, i første del af det foreslåede afstemningsforslag i betænkningen gentages de kendte konstateringer om den negative situation og perspektivet for de unge landmænd i EU. Men der står ikke noget om, hvorfor disse resultater findes, eftersom der inden for rammerne af de to foregående fællesskabsstøtterammer forud er gået to støtteprogrammer til unge landmænd, der af EU blev markedsført som et universalmiddel mod alle de unge landmænds problemer, og som skulle vende deres negative situation. Denne bevidste udeladelse markerer også det, som ligger i afstemningsforslaget, hvor man ikke omtaler tre basale faktorer, som, hvis de ikke løses, vil gøre den tredje fællesskabsstøtteramme lige så ineffektiv for de unge landmænd.
Disse faktorer er for det første den fælles landbrugspolitik. Specielt sådan som den er blevet udformet efter 1992, og sådan som den blev udformet i Agenda 2000, sikrer den ikke en tilstrækkelig leveindkomst for de fleste små og mellemstore landbrugshusholdninger. Derfor er det meget vanskeligt at få nogen til at investere om blot meget små beløb, og selv om der ydes mange tilskud, som i virkeligheden ikke er ret mange, til landbrugsområdet, som ingenlunde er indbringende, ja, som ligefrem ikke engang kan sikre den mest elementære indtægt.
For det andet mangler der som oftest et objekt til at anvende disse tilskud, det vil sige, at en ung landmand på grund af kvoteordningerne ikke har noget objekt for sin beskæftigelse, for kvoterne er opbrugt inden for alle produkterne, og han bliver nødt til vente på, at der opstår en eller anden national reserve, som kan fordeles til de unge landmænd, eller købe kvoter, hvorved han ikke kommer til at opleve lyse tider.
For det tredje er - uafhængigt af tilskuddenes størrelse - betingelserne og forudsætningerne tilpasset storbønder, mens de udelukker de små og mellemstore landmænd. Kravet om meget store dyrkningsområder er karakteristisk, selv på øerne. Denne forudsætning bliver uoverkommelig, hvis den kombineres med kvoterne. Fællesskabet kræver altså, at de unge landmænd har store bedrifter og en stor produktion, mens det gennem kvoteordningerne ikke tillader dem at have nogen som helst produktion. Denne absurditet er efter min mening ikke et utilsigtet og tilfældigt valg fra EU's side. Det er bevidst og sigter på at få de fattige og mellemstore landmænd til at forsvinde, mens det styrker storbønderne eller rettere sagt de store forretningsfolk på landbrugsområdet.
Hr. formand, netop fordi betænkningen skjuler de virkelige grunde, kan vi ikke stemme for den. Desuden gives disse tilskud i bittesmå portioner, når de gives til fattige, mellemstore og unge landmænd, og i mit fædreland har vi nogle meget karakteristiske eksempler herpå. Jeg ved f.eks. ikke, om hr. Fischler husker på, at de unge landmænd i Grækenland endnu ikke har modtaget deres tilskud, selv om regeringen i april sidste år til overmål anvendte denne slags argumentation i jagten på stemmer.

Hyland
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at rose ordføreren for hans meget velunderbyggede og objektive betænkning, som min gruppe og jeg ikke har nogen problemer med at tilslutte os.
I forbindelse med Agenda 2000 blev der gjort meget troværdige bestræbelser på at gøre noget ved de alvorlige generationsskifteproblemer i EU's landbrug. Det er dog ikke sikkert, at en moderniseret førtidspensioneringsordning, etableringsstøtte og andre foranstaltninger betyder, at vi kan opfylde vores målsætning, og det er efter min mening bydende nødvendigt, at vi tager problemet op igen, da familiebrugenes overlevelse ellers er i fare. Bortset fra de meget foruroligende og ødelæggende konsekvenser af BSE, som jeg mener, vi kan få bugt med, er det egentlige problem for unge mennesker, som under normale omstændigheder ville gøre landbruget til deres levevej, at der, heldigvis, kan man sige, er så mange andre beskæftigelsesmuligheder, som samtidig er langt mere lønsomme.
Landmænd og ikke-landmænd må se dette i øjnene, før det er for sent. Landbruget som erhverv har en tung forpligtelse til at garantere borgerne fødevaresikkerhed og -kvalitet, og vi må handle for at sikre europæisk landbrugs produktionsgrundlag. Det gør vi ved at sikre, at unge mennesker med landbrug i blodet bliver tilstrækkeligt tilskyndet og kompenseret.
Jeg ved godt, at mange små landbrug ikke har kapacitet til at skaffe deres ejere en tilstrækkelig stor indkomst i kraft af størrelse og foretagsomhed. Jeg mener, at vi må gøre mere for at støtte dem, der er interesseret i en omstruktureringsordning - og ordføreren nævnte det i sin betænkning - ved at forene jord og menneskelige ressourcer, hvilket ville medføre øget effektivitet og konkurrenceevne. På samme måde skal muligheden for udvikling af landdistrikterne og ny teknologi ved at skabe beskæftigelse i landbruget både på fuld tid og deltid og for både mænd og kvinder udnyttes på det kraftigste.

Cunha
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, når vi ved, at 55% af de europæiske landmænd er over 55 år og kun 23% under bare 44 år, kan vi kun konkludere, at fremtiden for landbruget i EU er truet. Situationen er endnu mere alvorlig i mit eget land, hvor disse procentandele er henholdsvis 66% og 15%. Siden midten af 80'erne har den fælles landbrugspolitik sat en udvikling i gang med foranstaltninger til direkte kontrol af produktionen for at undgå overskud og sikre pris- og indkomststabilitet.
Bagsiden af medaljen ved denne stabilitetsprioritering er blevet en besværlig adgang til landbrugserhvervet, hvilket især er til skade for de unge landmænd, for det første på grund af vanskeligheden ved at få adgang til kvoter og produktions- og præmierettigheder og for det andet på grund af de stigende jordpriser, som forårsages af kvoteordningers værditilvækst. Det er derudover en kendsgerning, at mange medlemsstater ikke har gennemført foranstaltninger, der blot en smule råder bod på de unge landmænds problemer. Jeg kan som eksempel anføre mit eget land, hvor man efter en første fase af entusiasme efter tilslutningen til EU i de seneste år er kommet i en situation præget af mistillid og sågar afstandtagen til det, som den mest repræsentative sammenslutning af unge landmænd står for.
Der må derfor hurtigst muligt træffes nogle afgørende foranstaltninger i den retning, som også ordføreren foreslår. Navnlig må der oprettes særlige kvoter og produktionsrettigheder udelukkende for unge landmænd, støtten til førstegangsetablering og bedriftsinvesteringer må øges, der må indføres en særlig låneordning med rentegodtgørelser som supplement til de øvrige former for investeringsstøtte, der må skabes en effektiv førtidspensionering for ældre landmænd til fremme af fornyelsesprocessen, og der må selvfølgelig gennemføres uddannelses- og oplysningsforanstaltninger.
Kommissionen må snarest muligt fremlægge forslag til handling, og Rådet må vedtage dem. Hvis det ikke sker, udviser vi ikke det nødvendige ansvar og sætter det europæiske landbrugs fremtid på spil med alt, hvad det indebærer for vores civilisation.
Til slut vil jeg gerne takke vores kollega Neil Parish for det fremragende arbejde, som han har lagt for dagen i denne betænkning.

Adam
Hr. formand, betænkningen omhandler et meget vanskeligt emne. Fremtidsudsigterne for unge landmænd er, som ordføreren antydede, nok værre end på noget tidspunkt siden indførelsen af den fælles landbrugspolitik, og de kan ikke adskilles fra udsigterne for erhvervet som helhed eller fra udviklingen i landdistrikterne.
Situationens kompleksitet fremgår bl.a. af de kurser, der nu udbydes på landbrugsskolerne. På de to landbrugsskoler i mit område er antallet af landbrugskurser nu faldet til 40% i et tilfælde, og de resterende 60% af kurserne omhandler heste og smådyr. Det er dog vigtigt at bemærke, at 70% af eleverne kommer fra landbrugsfamilier, så den forbindelse er der stadig. Betænkningen understreger, at der er hårdt brug for foranstaltninger til at øge tilgangen til erhvervet og til i langt højere grad at øge standardiseringen på tværs af Den Europæiske Union, og som ordføreren nævnte, blev dette emne behandlet på udmærket vis i den fremragende STOA-rapport fra begyndelsen af 2000. Den rapport indeholder mange gode eksempler på det værdifulde baggrundsmateriale, som vi kunne trække på under drøftelserne i udvalget.
Nu hvor programmet til udvikling af landdistrikterne er på plads, er det vigtigt at undersøge, hvordan dette program kan bruges til at styrke uddannelses- og videreuddannelsesfaciliteterne på landbohøjskoler og landbrugsskoler. Jeg vil gerne understrege behovet for uddannelse i landbrugsdiversifikation, herunder lavvolumenprodukter til nichemarkeder, og kooperative markedsføringsmetoder, hvor de enkelte landbrug ved at slå sig sammen kan tage konkurrencen op med supermarkedernes stærke forhandlingsposition. Jeg så også gerne, at disse kurser lægger særlig vægt på de små landbrugs behov, da der er størst sandsynlighed for øget tilgang her.
Jeg håber, at Kommissionen og de nationale regeringer noterer sig de mange glimrende forslag i denne betænkning og derved bidrager til øget velstand i landdistrikterne i fremtiden.

Busk
Hr. formand, hr. kommissær, tillykke til min kollega hr. Parish med en meget, meget flot betænkning. Jeg vil sætte fokus på den lave tilgang af unge til erhvervet, og samtidig også den alt for store afgang, der finder sted i disse år, fordi uden tilgang af unge vil der på sigt ikke være noget landbrug. Jeg mener, at landbrugets image i øjeblikket er et af de helt store problemer, som skyldes de mange sygdomsudbrud, dioxin-skandaler osv. Det kaster et negativt skær over hele erhvervet, og det virker uretfærdigt for de mange landmandsfamilier, som jo passer deres gårde til ug. Der er ingen tvivl om, at åbenhed og bevidstgørelse om produktion og moderne stalde, informationer om den fælles landbrugspolitik og om hvordan marker og dyr passes er meget vigtigt. Der skal sættes ind med støtte både moralsk, uddannelsesmæssigt og økonomisk. Ingen sætter jo i disse år spørgsmålstegn ved de mange millioner euro, som vi poster i uddannelse af jurister, ingeniører og læger. Der er en klar parallel til den unge landmand, som jo har ansvaret for den jord og de dyr, som vi har, og især de fødevarer, som vi spiser.

Wyn
Hr. formand, jeg vil også rose hr. Parish' store indsats og den fremragende betænkning.
I min korte taletid vil jeg gerne understrege, at en af de største vanskeligheder, som nye unge landmænd står over for, er kapital- og finansieringsproblemer i det første driftsår. Jeg tilslutter mig dette forslag, fordi unge mennesker skal have mulighed for at komme ind i erhvervet på et solidt finansielt grundlag. De unge landmænd er jo nøglen til fremtiden for alle vores landdistrikter. Den manglende tilgang til landbruget i Det Forenede Kongerige er meget bekymrende. Statistikken viser, at 14,8% af gårdejerne i Irland er under 35. I Frankrig er tallet 13,2%, mens det i Det Forenede Kongerige er helt nede på 6,8%.
Jeg understreger, at landbruget også er en vigtig arbejdsgiver i landdistrikterne. Beskæftigelse beskytter landdistrikterne, det er med til at bevare posthuse, skoler og andre tjenesteydelser der. Landbrugets levedygtighed er livsvigtig for landdistrikternes fremtid. Hvis alle små virksomheder - herunder landbrug - hver især ansatte blot en person mere, ville hele arbejdsløshedsproblemet i hele Den Europæiske Union være løst med et slag.
Af alle landene i Den Europæiske Union er det kun Det Forenede Kongerige og Nederlandene, som ikke har et særligt bistandsprogram for unge landmænd. I henhold til de europæiske bestemmelser om udvikling af landdistrikterne kan der afsættes 16.500 euro til personer under 40 år, som vil etablere sig med et bæredygtigt landbrug. Alligevel benytter Labour-regeringen i Det Forenede Kongerige sig ikke af denne fremragende ordning.
Jeg støtter derfor fuldt ud, at etableringsstøtte gøres obligatorisk i hele Den Europæiske Union. Landbruget har behov for nyt blod for at skabe nyt liv i et erhverv, som i øjeblikket er gammelt og desillusioneret. Unge landmænd er landbrugserhvervets fremtid og vitale for bysamfundene.
Jeg takker hr. Parish for hans betænkning og ønsker ham held og lykke med den, så vi kan følge op på hans vigtige beslutninger på en målrettet og konstruktiv måde.

Fiori
Hr. formand, man har brugt oceaner af ord på at tale om de unges rolle i landbruget, men selv i dag giver deres forhold ikke meget grund til optisme. Det er ikke tilfældigt, at vi selv i dag - efter Agenda 2000's gennemførelse, i den aktuelle fase af WTO-forhandlingerne og med udsigt til den efterhånden nært forestående udvidelse - stadig drøfter de unge landmænds fremtid, nemlig de unge mennesker, som i mange europæiske lande spekulerer over mulighederne for en stabil fremtid inden for landbruget.
Hvordan kan vi hjælpe dem? En af de første løsninger kan kun være en ophævelse af de foranstaltninger, der tages højde for i den fælles landbrugspolitik. Det er på tide, at vi nøje overvejer, hvordan fordelingen af bidragene - som pr. definition er indkomststøtte - kan gavne de virksomheder, der er konkurrencedygtige på det globaliserede marked. Dette skal vi gøre for at give finansieringerne præg af en indfaldsvinkel, der i højere grad tager sigte på at mindske de almindelige omkostninger og fremme sammenslutningen af bedrifter. Man kunne også arbejde på en sammenlægning af jorden, som på en måde udgør et generationsskifte for landbrugsbedriften, når det kommer til stykket. Ud fra dette synspunkt er det desuden væsentligt, at man i betragtning af de unge landmænds investeringer sørger for incitamenter i form af reducerede rentesatser. På denne måde vil man følge det, der allerede står i forordning nr. 1257 fra 1999, hvor man belønner deltagelsen i flere aktioner, når de tager sigte på en bedre udnyttelse af de midler, der er taget højde for i planerne til udvikling af landdistrikterne.
Hvis der under denne forhandling skulle komme nogle signaler i den retning, kunne vi efter min mening virkelig begynde at lægge grunden til et nyt europæisk landbrug baseret på de unge, og det ville ikke mindst betyde, at vi bestemt ikke opgiver og glemmer dem, der søger mulige alternativer i de nye miljøhensyn og i multifunktionaliteten.
Jeg vil gerne takke vores kollega Parish for hans glimrende arbejde.

Martínez Martínez
Hr. formand, Parish-betænkningen kommer med en stringent analyse af et spørgsmål, der er essentielt for medlemmerne af Den Europæiske Union og for dem, der ønsker at blive medlem af Unionen. De unge landmænd har faktisk brug for en særlig opmærksomhed. For det første fordi vi bør støtte vores unge inden for alle erhverv, og for det andet fordi vi har en interesse i at fastholde landbefolkningen, der for størstedelens vedkommende er afhængig af landbruget, i landdistrikterne. Når vi behandler dette emne, har vi en forpligtelse til at vurdere de begreber, der er grundlaget for vores samfundsstruktur, vores fysiske planlægning, vores økonomi, vores kultur, vores civilisation kort sagt.
Mange af de problemer, der berører landmændene, skyldes i det væsentligste dele af fundamentet for den økonomiske model, der er fremherskende i Europa, nemlig den private ejendomsret til jorden og overdragelsesmåderne. Denne betænkning indeholder en appel om institutionel aktion til fordel for en konkret gruppe og derudover om iværksættelse af konkrete foranstaltninger for at give den sociale funktion af ejendomsretten til landejendomme et indhold.
I denne forbindelse synes jeg, at udtalelsen fra Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport er meget rammende, når den siger, at de unge landmænd ikke udgør en homogen gruppe. Man skal skelne mellem de studerende på landbrugsskolerne, de unge, som ønsker at slå sig ned på landet som et alternativ til byen, og børn af landmænd. Og selv blandt sidstnævnte synes jeg, man skal skelne mellem dem, der er børn af landmænd, der arbejder direkte med jorden, og børn af landmænd, der på grund af deres ejendoms størrelse reelt er stordriftslandmænd.
Idet jeg accepterer, at der iværksættes foranstaltninger, der letter byrderne ved overtagelse af ejendommen som arv, vil jeg gerne fremhæve andre aktioner, der også nævnes i Parish-betænkningen, og som støtter landbrugsbedrifternes levedygtighed ved hjælp af samfundsøkonomiske foranstaltninger.
Jeg vil gerne nævne et andet aspekt ved betænkningen, nemlig at vi skal sørge for, at vores fremtidige partnere i Unionen, når de gennemfører fællesskabslovgivningen, ikke har lig i lasten, som vanskeliggør udviklingen af landdistrikterne i deres lande. Overgangen fra en kollektiviseret landbrugsøkonomi til en situation, der kan sammenlignes med situationen i Unionen, kan sætte nogle spekulative processer i gang, som kunstigt forøger markedsværdien på jorden. Hr. formand, denne betænkning er uden tvivl vigtig, i det omfang vi forstår at gøre den almindeligt kendt i vores lande, i ansøgerlandene og i særdeleshed i det erhverv, som den specifikt retter sig mod.

Watson
Hr. formand, der er ganske rigtigt generationsskifteproblemer inden for landbruget, og det er hr. Parish med sin baggrund som landmand udmærket klar over.
Hvis denne krise er særligt akut i hr. Parish' egen medlemsstat, er det et direkte resultat af Det Forenede Kongeriges politik i de sidste 20 år, og for at gøre noget ved det må Det Forenede Kongerige se på følgerne af Fontainebleau-aftalen for Den Europæiske Unions finanser. Den aftale har haft en katastrofal betydning for landbruget. Desuden skal ordføreren, som er medlem af det Konservative parti, inden for sit parti arbejde på at sikre støtte til sit forslag i Underhuset.
I lande, hvor under 10% af befolkningen nu bor i landdistrikterne, er det for let for regeringerne at negligere disse områders behov, og budskabet fra denne forhandling må være, at det kommer til at gå ud over deres egne lande, hvis de gør det.

Maat
Hr. formand, jeg vil allerførst give min kollega, Neil Parish, en kompliment, fordi han har udarbejdet en betænkning, som er baseret på virkeligheden for landmænd, virkeligheden i landdistrikterne, og ikke på, hvordan man ser på det i Bruxelles. Dette yder i sig selv et værdigt bidrag til landbrugspolitikken.
Men hvis vi nu undersøger situationen, så kan man spørge sig selv, om der stadig er unge mennesker, der er så tossede at blive landmænd i Den Europæiske Union. Hvad vi har brug for, er mennesker, som vil yde en toppræstation, faktisk et får med fem ben, opnået uden genmanipulation.
Det ligner en forgæves kamp, når man ser, hvad folk konfronteres med, og hvad unge landmænd skal præstere. Når vi bare ser, og jeg begrænser mig nu til mit eget land, at virkelig alt nu kontrolleres inden for malkekvægavlen, lige fra græsstrået til det øjeblik, hvor mælken står i supermarkedet. Når jeg ser, at landmænd og gartnere længe har måttet føre et omfattende miljø- og forbrugerbogholderi, og at de også meget motiveret gør dette. Samtidig må vi konstatere, at kravene til dyrevelfærd i mange europæiske lande hører til verdens strengeste.
Den, som vil være landmand i Europa, skal altså gøre mere end unge landmænd andre steder i verden. Han skal tage hensyn til landskabet og dyrkningsbetingelserne. Han skal opfylde de strengeste forbrugerbetingelser, levere mange forskellige produkter, både regionalt og kvalitetsmæssigt, betragte dyrevelfærd som et topkrav og være ansvarlig for et produkt også efter, at produktet har forladt gården. Det kalder vi samfundsorienteret erhvervsudøvelse som topsport. Det kræver, at man er selvstændig erhvervsdrivende, holder af miljøet og naturen, har en samfundsrettet indstilling samt er udholdende. Alene af denne grund ville det være ønskeligt, at der udformes en målrettet politik for unge landmænd med henblik på fremtiden. Måske med målsætninger som et præmiesystem knyttet til kvalitet, landskabs- og miljøbeskyttelse, men også, at der ligesom i andre økonomiske sektorer kommer et økotillæg, der ikke skal betales af landmændene, men af forbrugerne, til finansiering af disse ekstra krav, som landmændene skal opfylde, og til styrkelse af landmændenes og forbrugernes markedsstilling.
Hvad der er påfaldende i hele konkurrencepolitikken i Den Europæiske Union, er, at der ganske vist lægges stor vægt på den, men at der f.eks. i fødevaresektoren efterhånden er opstået en monopolstilling for aftagerne, supermarkederne, og at samtidig afsætningen fra gården, de små bedrifter, stadig er opsplittet. I dette lys ville det være ønskeligt, at både kommissær Monti og kommissær Bolkestein engang ser mere kritisk på konkurrencen på dette område.
Hr. formand, intet menneske kan undvære mad en dag, og fødevarer er den vigtigste forudsætning for liv. Det kræver motiverede producenter. Det betyder, at fødevarer ikke kun er marked, men også folkesundhed, landskab og natur. Kort sagt, hvis vi er klar over dette, så ved vi, at unge landmænd i fremtiden skal kunne det umulige og derfor fortjener mere støtte eller politisk opbakning, end de i øjeblikket får.

Schierhuber
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, indledningsvis vil jeg gerne takke hr. Parish mange gange for betænkningen med den meget seriøse fremstilling af situationen for unge landmænd i Europa. Jeg vil gerne spørge Dem om, hvad vi skal gøre, hvis vi ingen efterfølgere har, der kan overtage vores gårde. Det er vigtigt og rigtigt, at vi er underkastet strukturelle forandringer, men det må ikke føre til en total udelukkelse af denne erhvervsgruppe.
Hvis vi fortsat vil have landbrug i Europa, må vi også tænke på vores efterfølgere. Vi støtter en multifunktionel model inden for landbruget, det vil sige, at landmændene ikke kun skal være ansvarlige for fødevareproduktionen, men at en stor del af deres arbejde også skal være til gavn for hele samfundet, der glæder sig over en intakt natur og et landdistrikt, der er værd at leve og rekreere i. Landbrugspolitikken og politikken om landdistrikterne som en helhed lever for og af befolkningen.
Vi skal derfor skabe rammebetingelser, så de unge mennesker i landdistrikterne ser en mulighed for at etablere sig dér og føre gårdene videre. Etableringsstøtte og investeringstilskud er meget vigtig for unge landmænd, men lige så vigtigt er det, at den moderne teknologi holder sit indtog. Landmændene skal være lige så fortrolige med computere og Internet som med markafgrøder og dyr i stalden. Derfor bliver uddannelse og videreuddannelse af unge landmænd mere og mere vigtig, og jeg går ind for en livslang uddannelse inden for landbrugserhvervet og for landmændene.
Lad mig lige sige et par ord om de sociale aspekter. Jeg noterer til stadighed, at mange landmænd ikke i rette tid videregiver deres gårde til deres børn eller andre efterfølgere, og det er der mange slags argumenter for. Det er svært at give slip, det ved jeg af egen erfaring, men det er den eneste mulighed for at sikre overlevelsen. Derfor appellerer jeg til den ældre generation, at den skal hjælpe den unge generation og dermed give alle landmænd den chance, som de også selv har fået. Naturligvis er det heller ikke befordrende, hvis der hele tiden kun tales om vanskelighederne ved dette erhverv, og det siger jeg meget åbent som landmand. Jeg vil gerne understrege, at der ikke findes noget erhverv, der kun har fordele eller kun ulemper.
Afslutningsvis vil jeg gerne sige, at jeg bifalder meget, at etablerede og unge landmænd slutter sig sammen for at videreudvikle bedrifterne, udveksle erfaringer og skabe nye idéer og realisere dem. Et selvstændigt engagement og en selvstændig indsats vil også være efterspurgt i fremtiden, mere end nogensinde. I den forbindelse må vi opmuntre de kommende generationer til at være optimistiske og selv tage hånd om fremtiden.

Keppelhoff-Wiechert
Hr. formand, hr. kommissær, jeg vil også indlede med at takke hr. Parish. Jeg synes, at det er en meget konstruktiv initiativbetænkning. Hvor lyder det dog smukt: fremtiden tilhører ungdommen. Omvendt kan man så sige for europæisk landbrugs vedkommende: ingen fremtid uden de unge landmænd. Jeg konstaterer, at det ikke ser så godt ud for fremtiden i landdistrikterne, især fremtiden for unge landmænd i Europa. De alarmerende tal burde skræmme os. Antallet af landbrugsbedrifter i EU er de sidste år faldet støt. Naturligvis bifalder vi de strukturelle forandringer på den ene side, men dens omfang bekymrer os dog indimellem. Antallet af landmænd under 35 år er faldet mest drastisk. De unge fra landbruget har gud ske lov samme erhvervsmuligheder som deres jævnaldrende venner og søskende.
Den traditionelle forpligtelse til at føre gården videre i samme generation bliver mere og mere sjælden. Hvad der bliver af den ældre generation, der bliver tilbage på gården, kan jeg endnu ikke svare på. Ubeboede gårde - også dér, hvor jeg kommer fra, hvilket jeg aldrig ville have drømt om - er desværre ingen sjældenhed mere. Hvilket ungt menneske vil forsvare sit erhverv som landmand? Unge landmænd vil have rimelige priser for deres produkter. Det er ikke på grund af subsidier, at de har valgt dette erhverv.
Parish-betænkningen kan være med til at forbedre de unge landmænds image. Tjenesteydelserne fra landbrugserhvervet bliver behandlet uretfærdigt i offentligheden. Hr. kommissær Fischler, jeg vil gerne takke Dem mange gange for, at De bliver ved med at fremhæve den multifunktionelle opgave, som landbruget har og fortsat skal have. Men tilsyneladende slår dårlige budskaber langt bedre an.
I øjeblikket læser vi dagligt om den aktuelle BSE-krise. Men ingen steder bliver det nævnt, at forbrugerorganisationerne i f.eks. mit land i årevis på uforsvarlig vis har fremhævet de billigste fødevarer. Jeg afviser naturligvis det omfattende bedrageri inden for foderstofindustrien, manglende kontrol fra myndighedernes side osv. Men alt i alt fører dette netop til det kaos, som vi nu finder hos flere og flere kolleger i erhvervet.
Hvis man tilhører denne erhvervsgruppe, hvis man er landmand, er det efter min mening med god grund, at et ungt menneske spørger: Skal jeg overhovedet byde mig selv alt det? I den aktuelle situation med BSE er det helt forkert at sætte vores landmænd og de unge landmænd i gabestokken. Vi har fastlagte standarder. Den såkaldt gode faglige praksis er kontinuerligt blevet videreudviklet hos vores fremragende veluddannede unge landmænd. De uundværlige tjenesteydelser til produktion af fødevarer og råstoffer, udvikling og videreudvikling samt bevarelse af landdistrikterne og ligeledes beskyttelse af det naturlige livsgrundlag er opgaver, hvor Europa fortsat har brug for landmænd og unge landmænd.
Afslutningsvis vil jeg gerne sige til Dem, at de unge landmænd ikke kun har brug for en pålidelig politik, men også gode hustruer og en god familie. For kun med baglandet i orden får de kræfter til de opgaver, der er så vigtige for samfundet.

McCartin
Hr. formand, jeg har bemærket, at de sidste syv talere i denne forhandling har været fra PPE-Gruppen, så vi har altså syv personer, som er ivrige efter at sige noget, mens alle andre er gået i stå. Det er et tegn på denne gruppes bekymring over det problem, vi drøfter.
Jeg vil gerne takke hr. Parish for hans bidrag, det grundige forarbejde og den meget omfattende betænkning, han har udarbejdet. Jeg tænkte netop på min ungdom, hvor jeg var medlem af organisationen for unge landmænd i Irland. Jeg startede min politiske karriere i den organisation. Jeg kan huske, at der blev udarbejdet en plan på grundlag af to simple ting, nemlig intensiv rådgivning og en lille smule økonomisk incitament. Den var baseret på organisationens geografiske enhed, kirkesognet (parish), som var meget almindeligt i Irland. Jeg startede altså mit politiske liv med en parish-plan, og i dag drejer det sig om en anden Parish-plan. Den er meget mere omfattende, og jeg må indrømme, at der ikke er så mange enkle svar på de spørgsmål, den rejser, som der var i de unge landmænds organisation i Irland for 40 år siden.
Jeg tænker på, at vi ikke må lade følelserne løbe af med os eller give folk den forkerte opfattelse af problemet. Ved folketællingen i 1926 i Irland var mere end halvdelen af befolkningen beskæftiget i landbruget, og alligevel producerede landet ikke overskud, og der var mennesker, der ikke havde mad nok. Der er stadig dem, der længes tilbage til de tider, hvor enhver tønde land med en irsk digters ord forsørgede sin mand. Men vi må ikke tro, at det var en ideel verden at leve i. Antallet af landbrug faldt efterhånden, landmændene blev mere effektive, og der var mere mad til de fattige, som kunne købe det til en lavere pris. Det reducerede antal landbrug har skabt meget velstand i Europa. Det må vi ikke glemme.
Siden Irland blev medlem af Den Europæiske Union - og jeg nævner blot Irland, fordi jeg selvfølgelig kender dets historie bedst, men De kan drage paralleller til andre områder - er mange små landbrug efterhånden blevet nedlagt. Hvis det ikke var for den fælles landbrugspolitik, ville det have været en meget smertefuld proces.
Det var godt, at antallet af landbrug blev reduceret, og at den fælles landbrugspolitik gjorde processen lettere. Vi skal bekymre os om de menneskelige problemer, der opstår som følge af, at overflødig arbejdskraft udelukkes, men samtidig skal vi huske, at fødevarepriserne er faldet. I fremtiden skal der fokuseres på kvalitet, mens der i min tid var behov for ubegrænsede mængder. I dag kræves der højere kvalitet og hensyntagen til miljøet. Alt dette har hr. Parish understreget. Men vi må ikke forestille os en situation, hvor flere unge, energiske mennesker end i dag producerer den fødevaremængde, som Europa har behov for i dag, for de spiser det ikke.

Nicholson
Hr. formand, må jeg have lov at begynde med at lykønske hr. Parish med en fremragende betænkning. Jeg ved, at han har brugt meget tid og mange kræfter på den, og jeg er glad for, at den er til forhandling i Parlamentet i dag.
Det er et meget vanskeligt emne at tackle, og der er ingen lette løsninger på problemet for unge landmænd, hvilket alle, der kender bare lidt til problemet og baggrunden, da også erkender.
Alle siger selvfølgelig, at vi skal hjælpe de unge landmænd. Problemet er bare, at når man så spørger dem, hvordan vi bedst kan gøre det, kommer svarene meget tøvende. Hvordan kan man tilskynde unge mennesker til at blive landmænd? Man skal løse problemet på baggrund af den situation, som nutidens unge befinder sig i. For 20, 30 eller 40 år siden, som hr. McCartin talte om, ville det have været helt naturligt for mange unge fra landdistrikterne at blive landmænd.
I dag har de unge mange andre muligheder. De ser deres venner få job, hvor de kan holde fri fra fredag middag og ikke behøver at møde på arbejde igen før mandag morgen. De unge landmænd arbejder derimod alle ugens dage for en meget lille løn. Man behøver blot at se på den finansielle situation i Den Europæiske Union i øjeblikket for at forstå, at vi har et meget stort problem, og at det ikke bliver let at løse det. Faktum er, at hvis det ikke lykkes at få de unge til at gå ind i erhvervet, så kommer der ingen nye idéer, og erhvervet udvikler sig ikke, så det kan tage fremtidens udfordringer op, ikke blot med hensyn til fødevareproduktion, men også hvordan fødevarerne produceres, og hvordan man sikrer, at de produceres på en måde, som forbrugeren kan acceptere.
Det er ikke nok at yde økonomisk hjælp til unge landmænd, for på den måde sætter man bare priserne urealistisk op. I Den Europæiske Union har vi indført mælkekvoter, vi har indført kvoter for ammekøer og for får, og det har nu alt sammen nået en finansiel værdi, som de unge landmænd slet ikke kan komme i nærheden af. Så jeg mener, at det bedste vil være at gøre det lettere for unge landmænd at overtage familiebruget på et tidligere tidspunkt, f.eks. ved at indføre førtidspensionering eller lånegarantier. Jeg mener bestemt, at Den Europæiske Investeringsbank skal opfordres til at hjælpe unge landmænd ind i erhvervet ved hjælp af lånegarantier.
Men hvis denne ordning skal indføres, skal den være obligatorisk og indføres i alle medlemsstaterne. Det er ikke nok at indføre den i en enkelt medlemsstat.
Endelig bruger vi mange penge på udvikling af landdistrikterne, og Kommissionen bør se på andre måder at bruge pengene på, for som jeg ser det, kan de udnyttes bedre. Vi skal opmuntre unge landmænd, som oplever så meget bureaukrati nu. Unge landmænd har computere. Deres koner ved, hvordan man bruger en computer, og de kunne bruge dem på gården. Det er vejen frem.

Cushnahan
Hr. formand, jeg bifalder denne betænkning. Den sætter virkelig fokus på den triste fremtid, som unge landmænd står over for i Den Europæiske Union på trods af støtten fra Unionen og medlemsstaterne.
Det nuværende ugunstige økonomiske klima for landbruget generelt og unge landmænd i særdeleshed, de mørke fremtidsudsigter for unge landmænd, faldet i antallet af fuldtidslandmænd og den deraf følgende aldring af de landmænd, der bliver tilbage - det er alt sammen tendenser, som understreger problemet. Det er klart, at vi kommer til at opleve et drastisk fald i antallet af unge landmænd i de næste årtier, medmindre der iværksættes passende og effektive foranstaltninger nu.
Unge landmænd står over for enorme problemer, f.eks. de høje etableringsomkostninger, og det forværres ofte af vanskeligheder i forbindelse med arv. Uddannelsen er ofte mangelfuld, og for unge mennesker kan livet på landet være isoleret, med begrænsede sociale aktiviteter, i sammenligning med deres jævnaldrende, som arbejder i byområderne.
Her må man spørge, hvad Den Europæiske Union kan gøre. Det er vigtigt at gennemføre en europæisk politik, som har til formål at støtte unge landmænd, og som ligger inden for rammerne af den fælles landbrugspolitik. Indtil videre har det været småt med evalueringer af EU-støtteordninger foretaget af medlemsstaterne eller Europa-Kommissionen. Der skal lægges større vægt på rentegodtgørelser og lån, etableringsstøtte og investeringstilskud skal betales hurtigere, og der skal tages højde for følgerne af udvidelsen for unge landmænd i alle fremtidige politiske tiltag.
Man kunne også se på yderligere investeringsstøtte til landmænd under 40 år, produktionsrettigheder, hjælp i forbindelse med kreditvilkår, bedre uddannelse, videreuddannelse og netværksmuligheder - listen er endeløs. Men det vigtigste er, at vi gør noget nu. Jeg vil gerne tage det op, som hr. Nicholson sagde. Hvorfor skulle de unge i den keltiske tigerøkonomi i Irland dog blive på landet? Hvorfor skulle de leve et liv uden socialt samvær? Hvorfor skulle de vælge en karriere med økonomisk usikkerhed, når de kan få andre job, som giver et meget mere behageligt liv, meget større sikkerhed, en arbejdstid fra 9-17 med fri i weekenden og lange ferier? Det er det problem, vi står over for, og vi skal løse det nu.

Fischler
Hr. formand, mine damer og herrer, indledningsvis vil jeg gerne takke Dem mange gange, hr. Parish, for den engagerede betænkning om situationen og fremtidsperspektiverne for unge landmænd i Den Europæiske Union. Jeg vil også gerne rette en stor tak til Landbrugsudvalget for dets arbejde.
Med Agenda 2000 har vi forsøgt at tage hensyn til de unge landmænds situation ved især at udvikle den anden søjle. I nogle markedsordninger har vi trods alt gjort det muligt at skabe særlige betingelser for nyetablerede landmænd eller unge landmænd. Tænk bare på fårepræmierne eller forvaltningen af de nationale mælkekvotereserver eller på plantningsrettighederne som et led i programmerne om omstrukturering og omlægning af vingårdene. Men i denne sag drejer det sig uden tvivl slet og ret om fremtiden for landmændene, for når unge mennesker ikke længere er parate til at gå ind i landbrugserhvervet, er en yderligere landbrugsdebat jo overflødig.
Det er hævet over enhver tvivl, at det attraktive ved landbrugserhvervet ikke mindst afhænger af de politiske rammebetingelser for landbruget, og ikke blot af landbrugspolitikken samlet set, men også af de specifikke startbetingelser for et ungt menneske i dette erhverv. Her er foranstaltninger til støtte af den landlige udvikling af særlig betydning.
Med Agenda 2000 har vi hævet den maksimale etableringsstøtte med 66%, så der nu kan ydes støtte på op til 25.000 euro. En yderligere foranstaltning er rentegodtgørelserne til lån til finansiering af etableringsudgifter. Samtidig giver bestemmelserne om investeringer i landbrugserhverv mulighed for at hæve den maksimale støtte, når det drejer sig om unge landmænds investeringer i en periode på op til fem år, fra de har etableret sig. Denne støtte udgør op til 45% og i de dårligt stillede områder endda op til 55%.
Ud over denne specifikke støtte til unge landmænd er der naturligvis mange andre former for støtte, som de unge landmænd har krav på ligesom enhver anden landmand. Alt i alt er bestemmelserne om støtte til udvikling af landdistrikterne meget fleksible, men i overensstemmelse med nærhedsprincippet er det op til medlemsstaterne at gennemføre dem. De er ansvarlige for at prioritere støtten til unge landmænd.
Endelig vil jeg gerne påpege, at det allerede i dag er muligt at skabe forbindelse mellem førtidspension, hvor de støtteberettigede beløb inden for rammerne af Agenda 2000 ligeledes er steget kraftigt, og støtten til unge landmænds etablering, og flere medlemsstater har besluttet sig for at gøre brug af denne mulighed.
Kommissionen lægger ligesom Parlamentet meget stor vægt på, at der er tilstrækkelige statistiske instrumenter til rådighed, så evalueringen af politikken kan forbedres. De informationer, som Kommissionen indsamler via informationsnettet for landbrugets regnskabsføring og strukturundersøgelser, skulle egentlig være tilstrækkelige til at kunne analysere de unge landmænds situation. Oprettelsen af en ny database specielt for unge landmænd er efter min mening hverken nødvendig eller hensigtsmæssig. Det er vigtigt, at de relevante evalueringer står til rådighed. For tiden arbejder Kommissionens kontorer sammen med medlemsstaterne om at evaluere de bestemmelser, som især er påtænkt unge landmænd i den tidligere forordning fra 1997. Jeg er overbevist om, at vi kan drage nyttige erfaringer af det, men jeg vil dog gerne påpege, at det ikke vil være muligt allerede næste år at komme med den første evaluering af foranstaltningerne i de programmer, der stadig er ved at blive testet, fordi vi ganske enkelt mangler de nødvendige data.
Medlemsstaterne har mulighed for at ændre planerne for udviklingen i landdistrikterne, hvis de specielt ønsker at tage hensyn til resultaterne fra midtvejsevalueringerne. Kommissionen vil på nuværende tidspunkt ikke indføre nye fællesskabsinitiativer, men bibeholde den løbetid på syv år, som er angivet i Agenda 2000 samt de pågældende lovbestemmelser. Ikke at forglemme er dog, at unge og kvinder er prioriterede målgrupper for fællesskabsinitiativet Leader+, og at evalueringsskemaet, som medlemsstaterne skal udarbejde med henblik på valg af pilotprojekter, skal tage højde for dette tyngdepunkt i fællesskabspolitikken.
Mange af de spørgsmål, der er blevet berørt i den fremsatte betænkning og i beslutningsforslaget, f.eks. spørgsmålet om jordpriser, rådighed over udnyttede landbrugsarealer eller den skattemæssige behandling af arv eller den skattemæssige status for landbrugsbedrifter, hører udelukkende under medlemsstaternes kompetence. På trods af kritik vil Kommissionen grundigt gennemgå konklusionerne i Parish-betænkningen inden for rammerne af dens kompetencer og ved at udøve sin initiativret for at hjælpe til med at forbedre betingelserne for unge landmænds etablering og således bidrage til at aktivere landdistrikterne.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Fischler.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
(Mødet udsat kl. 17.25 i afventning af spørgetiden og genoptaget kl. 17.30)

Spørgetid (Kommissionen)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetid til Kommissionen (B5-0001/2001).
Første del

Jorge Salvador Hernández Mollar
Spørgsmål nr. 25 af (H-0962/00):
Om: Ophævelse af udleveringsbestemmelser mellem Spanien og Italien Spanien og Italien har undertegnet en traktat om forfølgelse af forbrydelser i forbindelse med terrorisme, menneskehandel osv., som ophæver bestemmelserne om udlevering og for første gang skaber et fælles område for frihed, sikkerhed og retfærdighed mellem to medlemsstater.
Europa-Parlamentet har desuden for nyligt vedtaget, at Den Europæiske Unions institutioner kan træffe effektive foranstaltninger til forfølgelse af terrorisme, navnlig hvad angår eftersøgnings- og arrestordrer i Europa.
Er Kommissionen besluttet på at fremme foranstaltninger, som fører Europa-Parlamentets vedtagelser om forfølgelse af terrorisme ud i livet, navnlig hvad angår eftersøgnings- og arrestordrer?

Vitorino
Hr. formand, medlemmer af Europa-Parlamentet, Kommissionen har forpligtet sig til at gennemføre beslutningen fra Det Europæiske Råd Tampere om at udarbejde forslag til lovgivning, der skal erstatte den formelle udleveringsprocedure med en enkel overførselsprocedure for personer, der har modtaget en endelig dom, og som forsøger at undslippe afsoning.
På det sidste møde i Rådet (justitsministre og indre anliggender) afholdt den 30. november 2000 gav jeg udtryk for Kommissionens solidaritet med de medlemsstater, der er udsat for terrorisme, og herunder særlig med Spanien, og jeg bifaldt også den bilaterale aftale, som er undertegnet mellem Spanien og Italien. Jeg lod da meddele, at Kommissionen i løbet af 2001 agtede at forelægge Rådet forslag inden for tre store sagsområder. Første område drejer sig om forslag til fælles definitioner, påtaler og strafferammer for forbrydelser i forbindelse med terrorisme, det andet om indførelse af hurtige udleveringsprocedurer mellem medlemsstaterne og det tredje om oprettelse af et instrument, der kan betegnes som en "europæisk arrestordre". Kommissionen har allerede taget initiativ til et møde med sagkyndige fra de forskellige lande, og det vil blive afholdt en af de kommende dage på grundlag af et arbejdsdokument, som er ved at blive udarbejdet med det formål at fremlægge de netop omtalte forslag.
Jeg vil gerne gentage Kommissionens vilje til med alle de midler, som traktaterne stiller til dens rådighed, at bidrage til en styrket europæisk indsats mod terrorisme, en sag, der vil blive prioriteret højt på Kommissionens arbejdsprogram for 2001, som Parlamentet om kort tid vil få lejlighed til at diskutere.

Hernández Mollar
Jeg må sige, at jeg er tilfreds med svaret og Kommissionens positive indstilling til at finde måder og iværksætte foranstaltninger, der effektivt kan bekæmpe frihedens og demokratiets værste fjende, nemlig terrorismen.
Men hvad er problemet, hr. kommissær? Problemet er det presserende behov for at fastsætte nogle konkrete frister, så disse foranstaltninger hurtigst muligt kan se dagens lys.
Som kommissæren ved, har Europa-Parlamentet opfordret til, at den europæiske eftersøgnings- og arrestordre snarest bliver iværksat for at få den nødvendige smidighed og hurtighed med henblik på at fremme pågribelsen, rettergangen og domfældelsen over dem, der på europæisk område forbryder sig mod den mest grundlæggende rettighed, nemlig livet. Det ville være en meget stor fejl, hvis lovgivningen i Den Europæiske Unions nye område for frihed, sikkerhed og retfærdighed netop beskyttede dem, der begår en så foragtelig forbrydelse.

Vitorino
Jeg vil gerne begynde med at sige, at jeg deler hr. Hernández Mollars opfattelse af, at det haster. Opfattelsen af, at det haster, er meget vigtig. Jeg synes for det første, at det, der haster, er, at alle medlemsstaterne får vedtaget og ratificeret konventionerne om udlevering fra 1995 og 1996. Det er det første tegn på, at det haster. For det andet vil vi, som medlemmet kan se, med hensyn til eftersøgnings- og arrestordren få meget konkrete datoer og frister i arbejdsprogrammet for 2001, således at Kommissionen kan forelægge sine forslag. Og jeg kan garantere, at 2001 vil blive skelsættende for bekæmpelsen af terrorismen, som alle medlemsstaterne er fælles om, ikke som en enkelt stats problem, men som en trussel mod friheden, sikkerheden og retfærdigheden i hele Den Europæiske Union.

Formanden


María Izquierdo Rojo, overtaget af Francisca Sauquillo Pérez del Arco
Spørgsmål nr. 26 af (H-0975/00):
Om: Forfulgte kvinder uden asyl eller tilflugtssted I visse lande er kvinderne udsat for grusomme forfølgelser og straffe, som udgør en overtrædelse af deres grundlæggende menneskerettighed, og som kan føre til, at de udsættes for skamferinger, eller at de mister livet. Ofte har dette rod i fundamentalistiske love eller fremgangsmåder og traditioner, som stammer fra forfædrene. Den Europæiske Union har erklæret, at den er rede til at forsvare kvinderne over for sådanne uantagelige forfølgelser og straffe, men ikke desto mindre har den endnu ikke omsat sine erklæringer i politiske foranstaltninger eller afgørelser, som kan give anledning til forhåbninger.
Ville Kommissionen derfor overveje at iværksætte foranstaltninger med henblik på at kvinder, der lider under sådanne situationer, kan få politisk asyl eller tilflugtssted i Den Europæiske Union?

Vitorino
Jeg vil gerne som svar på Deres spørgsmål sige, at flygtningestatus bestemmes internationalt af Genève-konventionen af 1951 og af protokollen af 1967 om flygtninges status. På europæisk plan er der en fælles, men ikke juridisk bindende erklæring af den 4. marts 1996, vedtaget i henhold til Maastricht-traktaten, om harmoniseret indførelse af begrebet "flygtning", således som dette forstås i Genève-konventionens artikel 1, men der er ikke sket en harmonisering af dette begreb i alle medlemsstater.
Det forholder sig sådan, at hverken konventionen af 1951 eller EU-teksterne specifikt nævner anmodninger om asyl fra kvinder, herunder dem, der er har været offer for overtrædelser af menneskerettighederne, som navnlig har forbindelse med deres køn, eksempelvis seksuelt betinget vold, skamfering af kønsdelene eller retlig forskelsbehandling på grundlag af køn.
Efter Amsterdam-traktatens ikraftræden har Unionen nu efter topmødet i Tampere mandat til at vedtage fælles minimumsregler om asyl og beskyttelse af flygtninge, hvor der på mellemlangt sigt søges oprettet et fælles europæisk asylsystem. Kommissionen agter i relation til begge områder at fremlægge konkrete forslag i løbet af 2001, og disse konkrete forslag vil tage hensyn til de særlige forhold, der gør sig gældende for kvinder, som har været ofre for misbrug og mishandling. Kommissionen har i øvrigt allerede påbegyndt en indsats til fordel for disse kvinder, f.eks. gennem det direktivforslag om midlertidig beskyttelse i tilfælde af massiv tilstrømning af fordrevne, som vi fremlagde den 24. maj sidste år.
I dette forslag er medlemsstaterne ifølge artikel 11, stk. 4, forpligtede til at yde nødvendig lægehjælp og anden bistand til kvinder, der er ofre for tortur, voldtægt eller andre alvorlige former for psykologisk, fysisk eller seksuel vold.
Tilsvarende er der i Kommissionens forslag om minimumsstandarder for proceduren for tildeling og fratagelse af flygtningestatus, som Kommissionen vedtog den 20. september 2000, diverse bestemmelser om kvinders særlige forhold, f.eks. artikel 4, stk. 4, der fastsætter, at kvinder kan indgive asylansøgning uafhængigt af deres ægtemænd, artikel 3, stk. 8, der hævder princippet om individuelt og særskilt interview af kvinden ved asylansøgninger, og artikel 8, stk. 7, der giver kvinder ret til at skifte interviewer og tolk, hvis de føler, at de hæmmes i fremlæggelsen af deres begrundelser for at søge om asyl, fordi interviewer eller tolk er af hankøn, navnlig i tilfælde af seksuelt misbrug. Endelig fastsætter artikel 14, stk. 1, litra c, at medlemsstaterne er forpligtede til at sørge for, at det personale, der interviewer mennesker i sårbare situationer, har den fornødne uddannelse til at tage sig af disse kvinders problemer.
Kommissionen agter også at formulere bestemmelser for personer, for hvem der gælder særlige forhold, i sit forslag til direktiv om modtagelsesbetingelserne for asylansøgere, som vil blive fremlagt i dette års første kvartal. Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt forfølgelse på grund af køn kan danne grundlag for anmodning om asyl, har Kommissionen iværksat en bred høring herom, og vi håber, at de nødvendige konklusioner lader sig drage i løbet af indeværende år, så der kan forelægges Parlamentet og Rådet et forslag om subsidiær beskyttelse, der også angår situationer af denne type.

Sauquillo Pérez del Arco
Mange tak, hr. Vitorino, for jeg forstår, at Kommissionen har til hensigt at stille forslag. Jeg vil gerne sige til Dem, at i sidste tiår af det forgangne århundrede åbnede såvel Wiener-konferencen som senere Beijing-konferencen nye horisonter, så vi blev opmærksomme på den meget konkrete situation, som kvinderne lider under i utroligt mange lande, men jeg tror, at kommissæren har forstået det, som fru Izquierdo har bragt op, og jeg takker ham, fordi han vil udarbejde sådanne forslag.

Formanden
Da spørgsmål 27 og 28 vedrører samme emne, vil vi behandle dem under ét.

Struan Stevenson
Spørgsmål nr. 27 af (H-0969/00):
Om: Kemisk industri i Europa Sukkerfabrikkerne i EU beskæftiger ca. 8.500 mennesker. Men selv med den eksportstøtte, der tidligere er blevet ydet, er den europæiske kemiske industris konkurrencevne utilstrækkelig, hvilket fremgår af lukningen af fire fabrikker og af, at europæiske virksomheder har åbnet seks nye fabrikker i tredjelande. Denne udvikling har negative konsekvenser i form af tab af arbejdspladser både direkte og indirekte (landmænd) og mistede afsætningsmuligheder for de europæiske landbrugsprodukter. Hvad vil Kommissionen gøre for at vende denne udvikling?

Albert Jan Maat
Spørgsmål nr. 28 af (H-0977/00):
Om: Eksportrestitutioner inden for stivelsesindustrien Kulhydratindustrien anvender 1,2 mio. tons stivelse/glukose, som fremstilles af 2 mio. tons korn, som dyrkes på gennemsnitligt 400.000 hektar land. Er Kommissionen klar over, at den ved at ophæve retten til eksportrestitution for kemiske produkter fremstillet på basis af landbrugsråmaterialer i alvorlig grad har yderligere forringet den europæiske kemiske industris konkurrenceevne, der allerede, som følge af EU's kvotasystem for isoglukose og mangelen på et ethanolprogram i EU, er afskåret fra de stordriftsfordele, som den tilsvarende amerikanske industris glukoseleverandører nyder godt af?

Fischler
Hr. formand, mine damer og herrer, det er korrekt, at den kemiske industri i EU siden slutningen af juli sidste år ikke længere har fået eksportrestitutioner for råstoffer fra landbruget som stivelse, glukose, sukker osv., der bearbejdes til eksportvarer. Denne foranstaltning er en del af en række bestemmelser om de produkter, der ikke er anført i bilag I, og som blev vedtaget af Rådet (landbrug) i marts sidste år. Siden da er eksporten på disse varer underlagt budgetdisciplinen i overensstemmelse med den konvention, der er vedtaget inden for rammerne af WTO.
Disse produkter er fortsat garanteret en produktrestitution, hvis størrelse sikrer konkurrenceevnen med sammenlignelige produkter på verdensmarkedet. Det er altså meget usandsynligt, at importen vil stige, fordi prisen på råstoffer fra landbruget, der anvendes i den kemiske industri, i virkeligheden reduceres til prisniveauet på verdensmarkedet, helt konkret frihavn i Unionen.
I overensstemmelse med de ønsker, der blev fremsat under forhandlingen om denne foranstaltning, overvåger Kommissionen også meget nøje, hvordan markedet inklusive eksport samt budgetstilling udvikler sig på dette område.

Stevenson
Jeg takker kommissæren for hans svar, men vil gerne bede Kommissionen om at forklare den tydelige mangel på sammenhæng mellem dens og Rådets politiske vilje til at fremme den bioteknologiske industri og de trufne foranstaltninger, som bringer industriens blotte eksistens i fare.

Fischler
Kære parlamentsmedlem, nu handler det om, på hvilke betingelser de råstoffer stilles til rådighed, som vores industri anvender til fremstilling af bestemte industriprodukter. Vi går principielt ud fra, at vores europæiske industri er konkurrencedygtig. Den er konkurrencedygtig, når den får de råstoffer, som den bearbejder, til de samme betingelser som på verdensmarkedet. Jeg kan ikke se, hvorfor yderligere støtte skulle være nødvendig her. Vi kan jo alligevel kun støtte den landbrugsmæssige del af den samlede problematik med vores landbrugsmæssige markedsordninger. Vi skal ikke implementere bestemte budgetmidler til landbruget for så at støtte den kemiske industri. Vores opgave er at støtte landbruget i henhold til målsætningerne i traktaten, det vil sige, at de europæiske landmænd skal have en chance for også at sælge de produkter, som de producerer.

Maat
Jeg tror ikke, at der er uenighed om spørgsmålet, om vi vil have en subsidiering af en kemisk industri på grundlag af landbrugspolitikken. Hvad der dog er vigtigt, er, og det har også vist sig i det forløbne år, at denne mulighed ikke har eksisteret i lang tid på grund af budgetdisciplinovervejelser og andre overvejelser, det var det første punkt.
For det andet har vi fra erhvervslivets side meget udtrykkeligt hørt forlydender om, at man konfronteres med de forskelle, der er, og, i forarbejdelsen, med de omkostninger, der hænger sammen med disse, og som faktisk udgør en del af den europæiske landbrugspolitik. På den anden side kan det ikke benægtes, at situationen i øjeblikket bestemt ikke er nem for producenterne af vegetabilske produkter i Den Europæiske Union. I dette lys er hvert kilo ekstra afsætning i den kemiske industri en ekstra fordel. I hvert fald hvis man kan bevise, at man alligevel må producere til en højere kostpris.
Jeg vil alligevel anmode kommissæren om på grundlag af en virkelig analyse af kostprisen for de europæiske virksomheder og virksomheder uden for EU, idet også aspektet genmanipulation tages med i betragtning, endnu en gang kritisk at undersøge, om disse ordninger alligevel ikke i højere grad kan anvendes uden for den aktive forædling.

Fischler
Ja, naturligvis kan man undersøge, om der er andre afsætningsmuligheder, men jeg vil gerne understrege, at der også inden for landbrugsstøtten er visse grænser, der skal overholdes, for når det kommer til stykket er der kvoter for alle disse produkter, der er blevet talt om her, det være sig sukker eller stivelse, og støtten fastsættes inden for disse rammer. Vi kan ikke yde støtte til andre kæmpestore mængder, fordi der ingen midler er. Støtten til landbruget skal fastsættes inden for rammerne af de maksimalkvoter, der er vedtaget i markedsordningerne. Vi kan ikke udvide kvoterne nu.

Formanden


Bart Staes
Spørgsmål nr. 29 af (H-0003/01):
Om: Samordnet indsats i forbindelse med de økonomiske konsekvenser af BSE-krisen Ifølge medlem af Kommissionen, Franz Fischler, vil EU-forbudet mod kød- og benmel komme til at koste omkring 4,5 mia. . Der hersker stor usikkerhed om erstatningen for skadevirkningerne. Således vil uensartede (økonomiske) foranstaltninger kunne føre til konkurrenceforvridning mellem de 15 EU-lande.
Går Kommissionen ind for en samordnet EU-indsats i forbindelse med de økonomiske konsekvenser af BSE-krisen idet de uensartede (økonomiske) foranstaltninger, som træffes af de nationale og regionale myndigheder, medfører en konkurrenceforvridning mellem de femten EU-lande? Hvorfor vil Kommissionen i benægtende fald afvise en samordnet indsats?
Anden del
Fischler
Hr. formand, mine damer og herrer, i forbindelse med evalueringen af de finansielle virkninger af BSE-krisen anbefales det at skelne mellem veterinære foranstaltninger, EU's foranstaltninger, der er udstedt inden for rammerne af den fælles markedsordning for oksekød, og nationale foranstaltninger. Hvad angår EU's aktioner på dette område, vil jeg gerne gøre parlamentsmedlemmet opmærksom på, at der først for nylig blev indført en række foranstaltninger til støtte for markedet af oksekød.
Der blev iværksat støtte til både den private oplagring og den offentlige intervention, og de finansieres 100% af EU. Derudover blev der indført denne særlige bestemmelse om bortskaffelse, der gælder for dyr over 30 måneder. EU betaler 70% af dyrets værdi. Medlemsstaterne skal betale 30% og ligeledes afholde omkostningerne i forbindelse med bortskaffelse. Såfremt medlemsstaterne har i sinde at gennemføre nationale foranstaltninger, skal Kommissionen naturligvis informeres herom, og Kommissionen kontrollerer også løbende, hvad der sker her, for at undgå, at der opstår konkurrenceforvridning.
Hvis medlemsstaterne vil lette følgerne af BSE-krisen ved hjælp af støtteforanstaltninger, skal Kommissionen informeres om den pågældende støtteordning i henhold til traktatens artikel 88, stk. 3 - hvilket jeg allerede har været inde på i forbindelse med notifikationen - så det kan kontrolleres, om den er i overensstemmelse med EU's rammebestemmelse.

Staes
Jeg hører naturligvis gerne, at De siger alt dette, hr. kommissær. Jeg takker Dem selvfølgelig for Deres svar og for Deres tydeliggørelse af forskellen mellem dels nationale foranstaltninger, dels EU-foranstaltninger. Blot konstaterer jeg i praksis, at der, om det så kun var i mit land, men jeg antager, at det også er tilfældet i andre lande, i øjeblikket er temmelig meget ballade om det. Vores egen regionale landbrugsminister i Flandern, fru Dua, taler om kødafgifter. Andre taler om en forhøjelse af momsen, andre igen vil sende regningen videre til Europa.
Jeg konstaterer blot, at der er et temmelig stort kaos hos os, og at der hersker temmelig stor usikkerhed. Til trods for den kendsgerning, at sådanne foranstaltninger åbenbart skal bekendtgøres over for Kommissionen, nu hvor der hersker temmelig stor uro hos landmændene, men også inden for kødforarbejdningsindustrien og i hvert fald hos den almindelige slagter, som i sidste instans må opfange det første stød. Ville det faktisk ikke være bedre på et tidspunkt, hvor alle prøver skal gennemføres, på forhånd i stedet for bagefter at harmonisere godtgørelsen for disse eller den måde, hvorpå omkostningerne skal dækkes, således at der ikke kan være nogen konkurrenceforvridning? Jeg synes, at Deres svar herpå er noget skuffende.

Fischler
Hr. formand, kære parlamentsmedlem, det kan godt være, at De finder mit svar noget skuffende, men hvis det er rigtigt, hvad De siger, at der i Deres område, i Flandern, er kaos på grund af udtalelser fra de lokale politiske myndigheder, så må det være de lokale politiske myndigheder, der skal bringe orden i de kaotiske forhold. Det kan ikke være Kommissionens opgave.
Så har jeg en supplerende bemærkning, fordi De også har talt om det. Hvis en medlemsstat træffer fiskale eller skattelignende foranstaltninger, sådan som De har nævnt, altså tillæg til moms f.eks., så må disse foranstaltninger naturligvis kun gennemføres inden for rammerne af den gældende lovgivning. De skal altså være forenelige med de europæiske skattedirektiver. Hvis der derudover træffes foranstaltninger, skal disse tilsvarende kontrolleres af Kommissionen.
Men det er den pågældende medlemsstats opgave og forpligtelse også at notificere de regionale foranstaltninger. Medlemsstaterne skal altså ikke kun notificere de foranstaltninger, der er indført på nationalt plan, men medlemsstaten skal notificere alle foranstaltninger og informere om dem.
Spørgsmål til Margot Wallström

Formanden


Jonas Sjöstedt
Spørgsmål nr. 30 af (H-0972/00):
Om: Eksport af mineaffald I 1980'erne eksporterede det svenske mineselskab Boliden en større mængde giftigt affald til Arica i Chile med henblik på genudvinding. Affaldet blev efterfølgende deponeret i et åbent depot, hvilket havde til følge, at det omgivende miljø blev forurenet med tungmetaller og lokalbefolkningen blev ramt af alvorlige sundhedsproblemer. I Chile er der blevet stillet krav om, at affaldet skal tilbageføres til Sverige.
Mener Kommissionen, at denne eksport har fulgt de gældende bestemmelser på området? Mener Kommissionen, at Boliden i dag har et ansvar for, at situationen løses?

Wallström
Overførsler af affald til og fra Fællesskabet reguleres af forordning 259/93. Denne forordning har erstattet direktiv 84/631 om grænseoverskridende overførsel af farligt affald.
Ved denne revision blev bestemmelserne i Basel-konventionen af 1989 om transport af farligt affald optaget i fællesskabslovgivningen. Fra og med den 1. januar 1998 har Fællesskabet derfor forbudt al transport af farligt affald, som skal bruges til genbrug eller som skal deponeres i lande, der står uden for OECD. Fællesskabet følger derfor den ændrede Basel-konvention af 1995, som endnu ikke er trådt i kraft internationalt.
Denne lovgivning gælder dog ikke eksport af affald fra det svenske mineselskab Boliden til Chile i 1980'erne, eftersom Sverige ikke var EU-medlem på det tidspunkt. Desuden var Basel-konventionens bestemmelser ikke gældende i 1980'erne. I dette specifikke tilfælde vurderer Kommissionen, at der ikke findes nogen fællesskabslovgivning, som nu kan gøre selskabet ansvarligt for eventuelle miljøpåvirkninger fra disse affaldsprodukter. Spørgsmålet om Bolidens ansvar i denne sag bliver derfor et nationalt spørgsmål, som skal løses ved hjælp af national miljølovgivning.

Sjöstedt
Jeg takker for svaret. Jeg indser naturligvis, at det forholder sig på den måde, det vil sige, at der i dag ikke findes nogen lovgivning, der kan anvendes i denne sammenhæng. Det er endnu et eksempel på en usædvanligt kynisk handel, hvor man eksporterer giftigt affald, som forårsager alvorlige sygdomme, ikke mindst blandt børn i området, til et land, der ikke formår at håndtere det.
Mit spørgsmål er: Hvis det samme skete i dag, det vil sige, hvis man forsøgte at eksportere affald på denne måde, ville lovgivningen da nedlægge totalt forbud mod en sådan eksport?

Wallström
Svaret på Deres spørgsmål er ja! Der eksisterer i dag et forbud mod eksport af farligt affald, selv til tredjelande, det vil sige lande uden for EU.

Formanden


María Sornosa Martínez
Spørgsmål nr. 31 af (H-0973/00):
Om: Den spanske vandmiljøplan: borgerne opfordrer Kommissionen til at gribe ind Der er under høringsfasen i forbindelse med den spanske vandmiljøplan indgået over 80.000 indsigelser fra de berørte parter. I disse indsigelser klager miljøorganisationerne over, at der i vandmiljøplanen optræder en lang række anlæg i områder, som den spanske regering selv har erklæret som lokaliteter af betydning for EU, hvad der indebærer en alvorlig trussel mod beskyttede arter. Fagforbund og landbrugsorganisationer fremhæver de negative sider af planen og foreslår en omfattende revision af denne. Mange lokale myndigheder har fremhævet den usolidariske måde, mange omledninger foretages på, og de sociale og økonomiske konsekvenser, dette kan få for befolkningen osv. Alle disse aktører har ytret ønske om, at Kommissionen udtaler sig om planen og retter henvendelse til den spanske regering for at opfordre denne til at rette planens negative aspekter. Kan Kommissionen gøre rede for sin holdning og for sine konklusioner på grundlag af de kontakter, den indtil nu har haft med den spanske regering om vandmiljøplanen?

Wallström
Hr. formand, på den spanske minister hr. Matas' initiativ har vi afholdt et møde, hvor han fremlagde hovedelementerne i det spanske udkast til "plan hidrológico nacional". Der foreligger i øjeblikket et udkast til planen, som sandsynligvis vil blive ændret efter den igangværende omfattende høringsfase, som omfatter en bred vifte af interessenter. Den spanske miljøminister har bekræftet, at han vil tage hensyn til resultatet af denne høring. På mødet henledte jeg de spanske myndigheders opmærksomhed på behovet for at sikre, at alle relevante EF-miljølove og -politikker overholdes fuldstændigt, herunder rammedirektivet om vand. Det gælder både den formelle vedtagelsesprocedure for den endelige plan samt implementeringsfasen.
Planen er stadig i udkast, og mine tjenestegrene er i øjeblikket ved at gennemgå den på anmodning af den spanske miljøminister.

Sornosa Martínez
Hr. formand, det er rigtigt, at det er et forslag, og som De ved, skal det behandles i det spanske parlament om kort tid. Når man tænker på, at dette forslag i den foreliggende form misligholder forskellige EU-direktiver, såvel habitatdirektivet som fugledirektivet, og endog målene i rammedirektivet om vand, vil jeg gerne spørge, om det, hvis den endelige lov fortsat ikke overholder disse direktiver, hvis det er miljøskadeligt, fortsat kan regne med de bebudede midler fra fællesskabsfondene på 1.300 milliarder.

Wallström
Hele den proces, som vi nu har sat i gang med høring af og dialog med den spanske regering i dette særlige tilfælde, betyder, at vi har til hensigt at skaffe os alle de nødvendige oplysninger for at sikre, at den spanske regering overholder lovgivningen. De har allerede identificeret nogle af de direktiver, som berøres heraf.
Hvis miljølovgivningen overtrædes, kan vi faktisk tilbageholde projektmidler. Det er meget vigtigt, at vi i dag har den mulighed, og vi bevilger naturligvis ingen penge til en medlemsstat, som overtræder miljølovgivningen. Vi har til hensigt at holde kontakten med den spanske regering for at sikre, at dens planer er i overensstemmelse med de eksisterende direktiver.

García-Orcoyen Tormo
Jeg synes, at den spanske vandmiljøplan - og på nuværende tidspunkt er vi ikke det mindste i tvivl - er et overordentlig betydningsfuldt forslag for vores land. Og indtil i dag har praktisk taget alle de spanske politiske grupper delt denne opfattelse i de forløbne år. I 1993 udarbejdede den socialdemokratiske regering, der allerede var sig dette behov bevidst, faktisk et forslag, som det på daværende tidspunkt ikke kunne eller ikke forstod at fremme. Nævnte forslag indeholdt for øvrigt et betydeligt større antal infrastrukturanlæg end det nuværende forslag. Nu er der naturligvis gået flere år, og det aktuelle forslag skal være kohærent, endnu mere kohærent socialt set end dem, der har været hidtil, det skal tage endnu mere hensyn til miljøet, og det skal også være meget demokratisk.
Da det er et så vigtigt projekt for den solidariske udvikling af de spanske regioner, mener jeg i denne forbindelse ikke, at der er nogen som helst tvivl om den kommentar, det løfte eller den forsikring, som miljøministeren allerede er kommet med ved flere lejligheder, om, at dette er et åbent dokument, og der er overhovedet heller ingen tvivl om, at det er nødvendigt, at der bliver konsensus om projektet blandt alle de berørte regioner. Mit spørgsmål, fru kommissær, er følgende: Inden for rammerne af det meget tætte samarbejde mellem Kommissionen og den spanske regering og inden for rammerne af de situationer, der er forudset i nævnte rammedirektiv, hvilken støtte kan Kommissionen så yde, for at dette projekt udvikler sig hensigtsmæssigt?

Wallström
Hr. formand, det, vi gør i øjeblikket, er naturligvis at udveksle informationer. Vi sikrer os, at vi har alle oplysninger om, hvad der sker i Spanien. Jeg kan blot gentage, at den spanske miljøminister har bekræftet, at parterne vil blive hørt, og jeg ved, at det er det, der sker i øjeblikket, og at der er en debat - og efter hvad jeg har opfattet, er det en ophedet debat - i gang om emnet. Da planen endnu ikke er færdig, er vi ikke blevet bedt om råd og vejledning, og i øjeblikket kan vi kun bidrage ved at holde en oprigtig dialog i gang med den spanske regering og sikre, at høringsprocessen udføres korrekt.

Formanden


Göran Färm
Spørgsmål nr. 32 af (H-1002/00):
Om: Større samordning omkring brandsikring i EU's medlemsstater EU's strategier for brandsikkerhed er utilstrækkelige. Ikke mindst den seneste tids katastrofer, især tunnelbranden i Østrig, men også tidligere restaurant-, hotel- og skibsbrande m.m. demonstrerer betydningen af en bedre samordning af politikkerne omkring brandsikkerheden i EU. Den øgede integration mellem medlemslandene kræver, at man også på disse felter af brandsikkerheden finder fælles strategier.
I Kommissionen er der, så vidt jeg ved, ingen samordning mellem direktoraterne, og intet medlem af Kommissionen synes at have det overordnede ansvar for spørgsmål af denne art. Brandsikkerheden berører mange politikområder som f.eks. turismen, miljø- og forbrugerspørgsmål, transportnettene m.m. Folk må kunne føle sig trygge, uanset hvilket EU-land de opholder sig i.
Hvad gør Kommissionen for at øge samordningen af brandsikringsstrategier i EU's medlemsstater?

Wallström
Hr. formand, kære parlamentsmedlemmer, Kommissionen er velvidende om og beklager dybt det faktum, at der er mennesker, der er omkommet eller kommet til skade som følge af brand, og udtrykker sin dybeste medfølelse med ofrenes familier. Kommissionen beklager også de miljømæssige og materielle skader, som er forårsaget af disse brande. Dette spørgsmål har særligt stor betydning i dag, når man tænker på de brande, der udbrød ved juletid i Nederlandene og i Kina, hvor mange unge mennesker omkom.
Kommissionen vurderer, at en samordning af brandsikkerhedsforanstaltninger er af stor betydning. Større brandsikkerhed i Fællesskabet og frem for alt brandforebyggelse har høj prioritet i Fællesskabets handlingsprogram for civilbeskyttelse eller civil protection. Jeg kan også meddele, at afdelingen for byggeindustri under Generaldirektoratet for Erhverv for nylig har indledt en undersøgelse af brandsikkerheden i Den Europæiske Union i forhold til bygge- og anlægssektoren. Denne undersøgelse sigter mod at fremme harmoniseringen af byggestandarder, således at alle bygninger i Unionen opfylder de samme sikkerhedskrav. I direktivet om byggematerialer fastlægges de væsentlige krav til alle typer bygninger og heriblandt tunneller.
Kommissionen bedømmer også i nært samarbejde med medlemsstaterne konsekvenserne af Rådets henstilling 86/666 om brandsikring af eksisterende hoteller. Kommissionen planlægger at fremlægge en rapport på området for Europa-Parlamentet og Rådet i det første halvår af 2001.
Man må også være klar over, at medlemsstaterne kan fastlægge sine egne sikkerhedskrav, og at brandforebyggende foranstaltninger først og fremmest henhører under medlemsstaternes kompetenceområde. Det drejer sig således om et overordnet problem, som behandles i fællesskabspolitikken på forskellige områder for at supplere de foranstaltninger, som vedtages i medlemsstaterne. Der kan fortsat være nogle svagheder, når det gælder samordningen af brandsikkerhedsforanstaltningerne. For at komme dem til livs og fremme samordningen nedsatte afdelingen for civilbeskyttelse under mit eget generaldirektorat samt de berørte afdelinger inden for industri, forbrug og sundhed i oktober sidste år en arbejdsgruppe af tjenestemænd inden for de forskellige tjenestegrene.

Färm
Mange tak for svaret. Det er åbenbart, at der alligevel er sket en hel del fremskridt. Jeg har slet ikke til hensigt at tage ansvaret for disse brandsikkerhedsspørgsmål fra de nationale eller lokale myndigheder - nærhedsprincippet skal selvfølgelig gælde her præcis som på andre områder.
Baggrunden for mit spørgsmål er bl.a. at jeg har haft en hel del samtaler med brandmænd og deres faglige organisationer, som er ganske bekymrede. De påvirkes jo nu mere og mere af grænseoverskridende faktorer, præcis som alle andre. Brandmændene skal arbejde med stadig flere fartøjer, transportmateriel og materiel fra lande, som de ikke kender, og med et brandsikkerhedsniveau, som de ikke er vant til. Mennesker rejser mere og mere og vil derfor kunne føle sig sikre, uanset hvilket land de opholder sig i, når de sejler med færgen eller kører gennem en tunnel, eller når de går på diskotek.
Derfor tror jeg, at det er endnu vigtigere, at man ikke bare håndterer disse brandsikkerhedsspørgsmål i det enkelte direktorat uden samtidig at få en egentlig samordning, når det gælder dette fælles strategiske ansvar. Jeg opfatter kommissærens meddelelse om, at der nu findes en sådan samordnende arbejdsgruppe som et skridt i den rigtige retning, og i så fald vil jeg bare takke for svaret.

Wallström
 - (SV) Det er naturligvis nemt for mig at give Färm ret i hans synspunkter - der burde være en indgangsvinkel til disse spørgsmål også i Kommissionen. Men det er ikke helt så let, eftersom vi også har at gøre med en virkelighed, som er meget forskellig fra land til land, og hvor de ofte har et system, som er mest muligt decentraliseret ud i kommunerne. Derfor kan det naturligvis være svært at udfærdige henstillinger og endnu sværere med et direktiv, som så at sige skulle gælde overalt og udrede alle disse spørgsmål. Vi forsøger, præcis som jeg sagde i mit første indlæg, alligevel at samordne, så godt vi kan. Vi forsøger også at se, om vi kan få ensartede standarder på tværs af medlemslandenes grænser og sørge for, at vi samordner vores egne indsatser.
Der er meget, der kan forbedres, fordi vi nu har en afdeling for civil protection, som lige præcis skal være den, der har et sådant overordnet ansvar. Vi må fortsætte med den noget anstrengende proces med at gennemgå særlige bestemmelser for bygge- og anlægssektoren, diskoteker, skibe, eller hvad det nu kan være, for at sørge for, at vi bliver bedre og mere effektive i vores samordning af brandindsatsen.

Marinos
Fru kommissær, jeg vil gerne erindre Dem om - ligesom jeg tidligere har erindret Parlamentet om det - at det er vigtigt i tilfælde af naturkatastrofer såsom brande, oversvømmelser og jordskælv med en hurtig indsats fra statens side for at afhjælpe problemet og først og fremmest redde menneskeliv. De lokale styrker i ethvert specifikt land er aldrig tilstrækkelige. Det er vigtigt, at der findes en plan om samarbejde mellem alle de lokale redningstjenester, så alle styrkerne i alle lande i tilfælde af, at der i et land sker et jordskælv, en oversvømmelse eller en brand, vil komme hastende, for de har i hvert fald ikke noget problem med at redde menneskeliv. Har De overvejet, at det kunne være en idé, som kunne fremmes og gennemføres?

Wallström
Som parlamentsmedlemmet påpeger, er dette meget betydningsfuldt, når det gælder civilbeskyttelse og civilforsvar. Derfor har vi en plan, som indebærer, at Kommissionen får øget mulighed for at gennemføre f.eks. fælles øvelser for redningstjenester og -korps fra forskellige medlemslande. Vi har også en bedre samordning i Kommissionen for øjeblikkeligt at kunne fremskaffe den nødvendige information og endda de specialkorps og -styrker, som er nødvendige for at kunne yde hjælp, alt efter hvilken slags ulykke, katastrofe eller naturkatastrofe der er tale om.
Da jeg besøgte Bretagne, var jeg klar over, at der havde været brug for en enhed eller nogle specialister til at rengøre og vaske fugle, der var blevet ramt af olieudslippet. Det er præcis den slags tjeneste, man bør undersøge mulighederne for. Hvor skal den være? Hvordan skal vi hurtigst muligt kunne mobilisere den, når der er brug for den? Hvordan kan vi øve os, så vi kan reagere endnu hurtigere?
Planen og forslaget foreligger allerede. Det handler blot om at koordinere vores redningshold. Jeg vurderer, at vi er kommet et godt stykke videre hermed. Nu drejer det sig så om at afsætte tilstrækkeligt store midler til, at dette kan fungere ordentligt i praksis.

Formanden


Jean-Louis Bernié
Spørgsmål nr. 33 af (H-0001/01):
Om: Bekæmpelse af planten Jussieua Planten Jussieua, som stammer fra Sydamerika, breder sig foruroligende overalt i Frankrig.
Alle vådområder er berørt, navnlig Loire-Atlantique, marskområderne i Brière, Brivet, Goulaine, Redon, Grandlieu-søen, flodsletterne ved Mazerolles osv.
Forsøgene på at rydde planten gennem en stor frivillig indsats har ikke været tilstrækkelige til at bremse dens ekstremt hurtige udbredelse.
Dette skaber store miljøproblemer og gener for borgerne.
Hvilke tekniske og finansielle midler påregner Kommissionen at benytte for at bekæmpe denne plage?

Wallström
Hr. formand, dette spørgsmål drejer sig om planten ludwigia grandiflora. Denne plante er, som medlemmet nævnte, et særligt problem i vådområder, og forvaltningen af vådområder er jo medlemsstaternes ansvar. Men Kommissionen kan hjælpe på to måder. For det første kan Kommissionen inden for rammerne af sit ansvarsområde opfordre til informationsudveksling mellem de lokale aktører, som har samme problem. De har måske hørt om det initiativ, som miljøagenturet for Middelhavsområdet har taget, eller om Landes-rådet i Acquitaine-regionen, som for nylig organiserede et møde om, hvordan man regulerer denne plante.
For det andet kunne fællesskabsmidler, navnlig strukturfondene og Life-instrumentet, bruges til at regulere planten i henhold til Natura 2000. Det ville selvfølgelig være op til at ansøgerne at foreslå foranstaltninger i overensstemmelse med de normale regler for berettigelse.

Bernié
Jeg har hørt Deres svar, og jeg takker Dem. Jeg kunne også godt tænke mig at vide, om man ikke kunne give denne art påtegnelsen "skadelig" eller "ikke egnet til salg", for problemet med planten er, at den sælges til akvarier, at den er i fri handel, og at den, når man skiller sig af med sit akvarium, slipper ud i naturen, hvilket skaber problemer. Så hvis man også kunne forbyde handel med den, tror jeg, at det ville være med til at begrænse dens udbredelse.

Wallström
Det ligger stadig inden for medlemsstaternes ansvarsområde, og de skal selvfølgelig beslutte, hvad de vil gøre, eller hvilke foranstaltninger de vil træffe. Det ville være meget drastisk at prøve at forbyde en bestemt plante. Det kan ikke lade sig gøre. Alle handlinger og planer må starte lokalt. Det, vi kan gøre, er at rådgive og skabe kontakt til andre, som har samme problem.

Rübig
Hr. formand, vi forbavses den ene gang efter den anden, når der er ubalance i naturen. Mit spørgsmål lyder: Er det egentlig muligt at fastlægge årsagerne til den forstyrrede balance inden for de europæiske forskningsprogrammer?

Wallström
Jeg ville ønske, at jeg kunne besvare det spørgsmål. Jeg kan sige, at problemet med ludwigia grandiflora bedst behandles ved at drøfte det under de tekniske dage, som afholdes den 23. og 24. januar. Det er en konference for dem, der beskæftiger sig med disse ting. Her kan De måske få nogle flere oplysninger om denne plante og den unaturlige måde, den breder sig på. Det er det eneste råd, jeg kan give i dag. Vi vil fortsat indhente information og forhåbentlig kunne skabe kontakt mellem alle dem, der beskæftiger sig med problemet.
Spørgsmål til Loyola de Palacio

Formanden


Nuala Ahern
Spørgsmål nr. 34 af (H-0955/00):
Om: Vurdering af den interimsrapport, som det britiske direktorat for tilsyn med nukleare anlæg har udarbejdet om BNFL (British Nuclear Fuels Ltd.) Har Kommissionen vurderet den interimsrapport, som det britiske direktorat for tilsyn med nukleare anlæg har udarbejdet om de fremskridt, BNFL har gjort med hensyn til gennemførelsen af de forbedringer, som direktoratet for tilsyn med nukleare anlæg havde krævet af sikkerheds- og forvaltningsstrukturerne på Sellafield, for så vidt som Sellafields virksomhed har ugunstige indvirkninger på andre medlemsstater?

De Palacio
I februar 2000 offentliggjorde det britiske direktorat for tilsyn med nukleare anlæg, der er en forskriftsmyndighed, en rapport om British Nuclear Fuels Limiteds (BNFL) aktiviteter på Sellafield-anlægget.
For nylig offentliggjorde nævnte britiske forskriftsmyndighed en interimsrapport om de fremskridt, BNFL har gjort. I henhold til henstillingerne fra februar vurderer Kommissionens tjenestegrene også denne anden interimsrapport.
Kommissionen ved ligeledes, at den britiske forskriftsmyndighed har udtrykt tilfredshed med den behandling, som British Nuclear Fuels Limited f.eks. har givet de 15 specifikke henstillinger i rapporten om prøveanlægget, og at disse henstillinger er blevet, hvad der i nuklearterminologien kaldes nedlukket, det vil sige, at de anses for opfyldt.
Kommissionen bemærker, at den britiske forskriftsmyndighed værdsætter den indsats og det engagement, som BNFL har udvist med hensyn til dens bekymringer, ligesom der har fundet betydelige fremskridt sted, hvad angår dens henstillinger i rapporten fra februar. Der er dog stadig meget at gøre, eftersom det i november 2000 kun var tre af de 28 henstillinger fra inspektionsholdet, der var blevet formelt opfyldt.
Den britiske forskriftsmyndighed har dog erkendt, at mange af de foranstaltninger, som selskabet allerede har indført, stadig behøver en vis tid, før de får fuld effekt. I henhold til udtalelser fra det britiske direktorat for tilsyn med nukleare anlæg er BNFL kommet godt fra start, men det skal fastholde forandringsviljen, så længe det driver sine anlæg på sikker vis.
Fru Ahern, mine damer og herrer, Kommissionen værdsætter fremskridtene og deler inspektørernes ønske om fortsat at se en vilje til at forbedre sikkerhedskulturen på alle ledelsesniveauer, og vi vil naturligvis inden for det, der hører under vores beføjelser, eller på dette område snarere vores manglende beføjelser, følge op på det, der sker på Sellafield.

Ahern
Jeg vil gerne takke fru de Palacio for at undersøge situationen og for at sige, at hun holder sig løbende underrettet.
Jeg mener dog ikke, at overholdelse af tre ud af 20 henstillinger kan kaldes fremskridt. Det er langtfra tilfældet. I Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi har det britiske direktorat for tilsyn med nukleare anlæg helt klart udtalt, at oparbejdningsanlægget lukkes, hvis henstillingerne ikke overholdes til punkt og prikke. Det er helt klart ikke tilfældet. Vi kan diskutere, om det går hurtigt eller langsomt fremad, men vi kræver, at alle henstillinger overholdes.
Fru de Palacio, jeg håber, at De i dag vil tilkendegive, at De ønsker fuldstændig overholdelse af henstillingerne hurtigt, for det er, hvad jeg ønsker at høre.
Jeg nævnte også de ugunstige indvirkninger på andre medlemsstater, nemlig Den Irske Republik, og jeg vil gerne henlede kommissærens opmærksomhed på en rapport, som er udgivet af det irske Radiological Protection Institute i december 2000, og som er kritisk over for udledningerne fra Sellafield og deres ugunstige indvirkninger på Den Irske Republik. Jeg vil også bede Dem undersøge det til bunds, fru de Palacio.

De Palacio
Jeg vil naturligvis straks anmode om, at dette dokument, som De henviser til, også bliver undersøgt, hvis det ikke allerede er ved at ske. Og hvis vi, hvilket ville være mærkværdigt, ikke skulle have det, vil jeg gerne anmode Dem om at sende det til os.
Jeg vil under alle omstændigheder gerne sige til Dem, at vi naturligvis gerne ser, at alle henstillingerne, ikke kun tre, men alle 28, bliver opfyldt snarest muligt af British Nuclear Fuels i forbindelse med dets aktiviteter på Sellafield, og det er klart, at hvis ikke alle disse henstillinger kan gennemføres, må de britiske myndigheder som allerede meddelt træffe beslutninger desangående. Jeg vil gerne minde Dem om, at det, jeg som tidligere nævnt kan forpligte mig til at gøre, er at følge sagen meget tæt, men at beføjelserne på dette område fortsat er nationale, og jeg ved, at de britiske myndigheder handler meget stringent i hele denne sag.

Tannock
Jeg stillede et spørgsmål til Kommissionen i oktober om de skadelige indvirkninger på miljøet af granater med forarmet uran 238 på Balkan og foreslog, at noget af nødhjælpspakken til Serbien blev afsat til at undersøge den giftige og radioaktive virkning af disse og, hvis den blev påvist, til at udbedre de skader, som Kosovos befolkning kan være blevet udsat for.
Kommissær Patten svarede temmelig overraskende, at dette ikke havde høj prioritet. På baggrund af den seneste tids presseomtale i hele Den Europæiske Union af granater med forarmet uran og især den fare, der er forbundet med at indånde støvet, for soldater og civile, navnlig børn, som leger i nærheden af steder, der har været udsat for bombning, har kommissæren så skiftet mening siden da?

Formanden
Spørgsmålet om British Nuclear Fuels Limited er ikke relevant, det er heller ikke et tillægsspørgsmål, og det bortfalder derfor.

Patricia McKenna
Spørgsmål nr. 35 af (H-0960/00):
Om: Skift fra vejtransport til jernbanetransport og klimaændringer Transporten er et yderst relevant aspekt i debatten om klimaændringer, idet 26% af det aktuelle CO2-udslip stammer derfra, og vejtransporten udgør 84% af al transport. De nyeste prognoser viser, at transporten sandsynligvis vil være den CO2-kilde, som repræsenterer den højeste stigning i udslippet i de næste få år. Liberaliseringen af jernbanegodstransporten og den øgede interoperabilitet i jernbanesystemet er vigtige, men utilstrækkelige, skridt til fremme af jernbanetransport - det vigtigste alternativ til vejtransport.
Hvorledes agter Kommissionen at støtte investeringer i jernbanetransport, i særdeleshed inden for rammerne af den kommende hvidbog om transportpolitik, retningslinjerne for de transeuropæiske net samt grønbogen om bytrafik?
Agter Kommissionen at tage aktuelle prioriterede eller ikke-prioriterede vejprojekter inden for de transeuropæiske net op til fornyet overvejelse med det formål at fremme mere bæredygtige transportformer?
Vil Kommissionen oplyse, hvordan investeringerne er fordelt på de enkelte transportformer inden for rammerne af strukturfondenes programmeringsperiode 2000-2006?

De Palacio
Kommissionen har til hensigt i begyndelsen af næste måned at godkende en hvidbog om den fælles transportpolitik, som vil blive ledsaget af en revision af retningslinjerne for de transeuropæiske transportnet og eventuelt andre initiativer for at fremme nogle mindre forurenende og mere effektive transportsystemer. Hensigten med disse initiativer er at bekæmpe den tiltagende mætning, de negative miljøpåvirkninger, den for store afhængighed af olie og det store antal trafikulykker. Kommissionen er ved at udarbejde en samling økonomiske lovgivningsmæssige foranstaltninger om infrastrukturen med henblik på en større anvendelse af de transportmidler, som stadigvæk har kapacitet, og som er mere miljøvenlige. Det er målet at give de nye teknologier et skub og fremme et større samarbejde mellem transportmidlerne.
I denne forbindelse vil der blive gennemført en revision af de transeuropæiske net i to faser. Første fase vil koncentrere sig om nogle enkelte hovedemner og understrege fremme af varetransport pr. jernbane. Anden fase, som forventes indledt før 2004, vil foretage en mere dybtgående revision af retningslinjerne med særlig opmærksomhed på udvidelsen af Unionen og på miljøet, og de vigtigste ruter for multimodal transport vil blive fastlagt.
Kommissionens retningslinjer i forbindelse med strukturfondsprogrammerne for perioden 2000-2006 anbefaler, at man prioriterer den intermodale transport. Kommissionen vil forelægge en meddelelse for at vise, hvorledes der er blevet taget hensyn til disse retningslinjer.

McKenna
Jeg vil gerne stille et tillægsspørgsmål, men jeg er bange for, at jeg må vende tilbage til de to dele af mit spørgsmål, som ikke er blevet besvaret. Jeg spurgte, om Kommissionen havde planer om at tage aktuelle prioriterede eller ikke-prioriterede vejprojekter inden for de transeuropæiske net op til fornyet overvejelse med det formål at fremme mere bæredygtige transportformer. Den del af mit spørgsmål er ikke blevet besvaret.
For det andet ville jeg høre fra Kommissionen, hvordan investeringerne er fordelt på de enkelte transportformer inden for rammerne af strukturfondenes programmeringsperiode 2000-2006. De siger måske, at det er umuligt, men jeg mener, at De i det mindste kan give et løseligt skøn.

De Palacio
Fru McKenna, jeg vil gerne sige til Dem, at man med hensyn til de transeuropæiske net allerede på nuværende tidspunkt de facto prioriterer jernbaneprojekter, hvis det er det, der bekymrer Dem. Den vigtigste del - investeringerne - går til de store jernbaneprojekter.
For det andet er hensigten i denne hvidbog, hvor vi får lejlighed til at drøfte alle disse spørgsmål indgående, og hvor der også vil stå noget om takstproblemerne, problemerne med konkurrenceevnen mellem de forskellige transportmåder etc., netop at komme videre med løsningen af flaskehalsproblemerne, hvilket ikke betyder, at det ikke i nogle tilfælde er nødvendigt at overveje en udbygning af vejnettet.
Der foreslås ligeledes en større anvendelse af transportmåder som f.eks. flodtransport eller nærsøfart, og det, der især tilstræbes, er at fremme integrationen af transportsystemet, for til syvende og sidst - før eller siden - dukker landevejstransport normalt altid op for at kunne sikre "dør-til-dør"transport, som er et afgørende element. Og det betyder intermodalitet, omladningsramper samt interoperabilitet selv i lastsystemerne.
Hvad angår beløbene for perioden 2000-2006, kan jeg helt ærligt ikke give Dem de nøjagtige tal. Det, jeg kan sige til Dem, er, at mere end 50% allerede på nuværende tidspunkt er afsat til projekter, som har med jernbanesektoren at gøre.

Formanden


Marie Anne Isler Béguin
Spørgsmål nr. 36 af (H-0963/00):
Om: Energiforsyning og atomenergi Kommissionen har netop vedtaget en grønbog om energiforsyningssikkerheden. Her støttes atomindustrien, og det på et tidspunkt, hvor Kommissionens prognoser viser en gradvis nedgang i den del af energiforsyningen, der dækkes af atomkraft, fra de nuværende 15% til 6% i 2030. Imidlertid er det civile samfund imod at fremme atomkraft som alternativ til fossile brændstoffer.
Agter Kommissionen at øge den del af energiforbruget, der dækkes af atomkraft? Til hvilket niveau? Hvordan mener den at kunne finansiere udviklingen af vedvarende energikilder? Hvordan vil den anvende overskuddet fra atomindustrien som en yderligere finansieringskilde for vedvarende energi?
Mener den ikke, at det vil være fornuftigt - ja, nødvendigt - at omdirigere de finansielle midler, der er bestemt til fremme af atomforskningen, herunder fusion, til fremme af vedvarende energi?
Spørgsmål til Poul Nielson
De Palacio
Til fru Isler Béguins spørgsmål om vedvarende energi og atomenergi vil jeg gerne først sige, at prioriteringen på nuværende tidspunkt er at fremme væksten i brugen af vedvarende energi. Det skal der ikke herske nogen tvivl om.
Jeg har ikke i noget dokument eller noget andet sted udtalt mig til fordel for en øget anvendelse af atomenergi. I grønbogen - som De har adgang til - er det tydeligt, at der er en vækst i støtten, tilskyndelsen og den brede opbakning til anvendelsen af vedvarende energi. En følge heraf er drøftelsen af direktivet om anvendelse af grøn elektricitet - elektricitet fremstillet ud fra vedvarende energikilder - eller det samarbejde, vi har haft med Generaldirektoratet for Konkurrence om spørgsmålet om behandlingen af støtten til denne slags sektorer.
For det andet giver grønbogen også mulighed for at anvende forskellige former for kompensationer og krydssubsidier, som med udgangspunkt i de konventionelle eller traditionelle energikilder - kul, olie, gas, atomenergi eller dem alle - kan tjene som støtte for de vedvarende energikilder.
Ud over nævnte støtte til de vedvarende energikilder, som efter min mening er vigtige, og som ikke kun er bragt på banen som løs snak, men som et mål - og husk, at det er første gang, at man fremsætter konkrete og differentierede mål stat for stat, som det er tilfældet i direktivet om grøn elektricitet - synes jeg under alle omstændigheder, at det er absolut nødvendigt fortsat at støtte forskningen inden for atomsektoren, især med hensyn til sikkerhed, oplagring og affaldsbehandling, for det er ikke nogen løsning at grave affaldet ned, eller alternative spørgsmål som f.eks. fusionssystemet.

Isler Béguin
Hr. formand, fru kommissær, grunden til, at jeg har stillet Dem dette spørgsmål, er, at kollegerne i Europa-Parlamentet faktisk i de sidste 15 år har arbejdet på at fremme vedvarende energiformer. Kommissionen begynder at integrere disse energiformer, men det virker stadig ikke, som om den ser de vedvarende energiformer som fremtidens energiformer, men derimod stadig som alternative energiformer. Vi ser det også, vi mener ikke, at der investeres tilstrækkeligt på området, især ikke når man sammenligner med, hvad der er blevet investeret før i tiden i de andre energiformer.
På den anden side har man med hensyn til atomenergi og elektricitet på basis af atomenergi, som ikke producerer nogen drivhusgasser, gjort en enorm reklame for kampen mod drivhuseffekten, der bestod i at sige, at atomenergi ganske rigtigt kunne være en løsning på drivhuseffekten. Spørgsmålet er altså blevet stillet for at finde ud af, om Kommissionen stadig er på rette spor, det vil sige, om den fortsætter med effektivt at udvikle den vedvarende energi i Den Europæiske Union, men også andre steder i verden, og ikke kun som et supplement til de almindelige energiformer.

De Palacio
Fru Isler Béguin, jeg ville meget gerne kunne sige, at vi kan sikre hele vores energibehov med vedvarende energi, men med den nuværende teknologiske udvikling er det desværre ikke sandt. Vores potentiale for vedvarende energi i Den Europæiske Union er begrænset, såvel af fysiske årsager - for med undtagelse af solenergi, som vi kunne udnytte bedre, har de øvrige klare begrænsninger - som af økonomiske årsager, for det er sandt, at der skal ydes støtte til vedvarende energi - og som nævnt har jeg taget konkrete og positive initiativer i den retning - men der skal alligevel fastholdes et vist niveau af konkurrenceevne og balance.
At få 12% af basisenergien fra vedvarende energi forekommer mig at være et meget ambitiøst mål, og jeg er rede til at gøre alle de nødvendige anstrengelser for at nå nævnte mål i 2010. Når det er sagt, kan man ikke benægte det åbenbare, og det åbenbare er, at atomenergien, når man ser bort fra andre meget alvorlige problemer som f.eks. affaldet, ikke forurener som følge af emissioner.
Endelig vil jeg gerne sige, at det nukleare problem er et meget alvorligt problem, men at det er under kontrol. Desværre er problemet med klimaændringerne i dag fuldstændig ude af kontrol. Det er ude af kontrol i dag, og jeg er desuden bange for, at vi ikke får det under kontrol, hvis vi ikke træffer betydelige foranstaltninger.
Jeg deler Deres bekymring. Ikke kun grønbogen om energi, men også hvidbogen om transport - for transporten har meget at gøre med denne sag - forsøger tydeligt at minimere disse virkninger, såvel ud fra et klimaændringssynspunkt som ud fra et miljømæssigt synspunkt, samtidig med at de fastholder udviklingen, væksten og livskvaliteten

Ahern
Tak, fru kommissær. I Deres svar lænede De Dem meget op ad det økonomiske argument, men vi må sige, at både atomenergi og kul faktisk subsidieres kraftigt. Som fru Isler Béguin sagde, kan vi så forvente det samme subsidieringsniveau - se blot på, hvor meget der bruges på fusionsforskning - for vedvarende energi? Der tildeles i dag ikke de samme midler, hverken fra EU eller medlemsstaterne.
Jeg har to andre spørgsmål. For det første, betragter De så affaldsforbrænding som vedvarende energi, for det skal vi have afklaret? For det andet, bliver der lige vilkår for alle, hvis industrifortjenesten bruges som en yderligere finansieringskilde for vedvarende energi?
Jeg vil også henlede Deres opmærksomhed - og det har jeg også sagt i andre fora - på, at generaldirektør Lamoureux er kommet med udtalelser om atomenergi, som går langt videre end Kommissionens mandat. Skal medlemsstaterne selv afgøre, om de vil bygge atomenergianlæg? Vil kommissæren tage afstand fra de udtalelser?

De Palacio
Grønbogen siger tydeligt, at de vedvarende energikilder på nuværende tidspunkt har brug for hjælp og støtte, sådan som det engang var tilfældet for f.eks. kul- eller atomenergien. Nu skal vi som minimum - og jeg synes endog, det skal være mere - give den samme støtte til de vedvarende energikilder. Det vil sige, at jeg er helt enig med Dem, og det siger jeg tydeligt i grønbogen.
For det andet er affald ikke uden videre vedvarende energi. Affaldsforbrænding kan ikke uden videre betegnes som en vedvarende energikilde. Men i tilfældet af en passende forbrænding af affald fra vedvarende organiske stoffer, taler vi om vedvarende energikilder. Som bekendt var dette spørgsmål genstand for forhandling her i Parlamentet, og det blev desuden genstand for et kompromis, hvor vi vedtog at acceptere visse typer af affald under visse betingelser og omstændigheder.
Mine damer og herrer, hvad angår hr. Lamoureux' erklæringer, siger han det, der står i traktaten, og beslutningen om eventuelt at bygge et atomkraftanlæg eller lave opting out tilkommer naturligvis medlemsstaterne, det tilkommer ikke Kommissionen, det er ikke engang en fællesskabsbeslutning. Det er medlemsstaterne, der træffer beslutninger efter eget valg, naturligvis inden for den generelle ramme, hvilket dog ikke vil sige, at vi ikke skal tænke over tingene, for jeg mener, at Europa behøver en fælles energipolitik.

Formanden
Da den tid, der er afsat til spørgetid til kommissær de Palacio, er opbrugt, vil spørgsmål 37, 38 og 39 blive besvaret skriftligt.

Fitzsimons
Hr. formand, en bemærkning til forretningsordenen. Jeg vil have svar på mit spørgsmål. De sprang over mit spørgsmål 39. Jeg er her for at tage spørgsmålet. Jeg må bede om et svar på det spørgsmål.
Desuden vil jeg gerne påpege, at der i spørgsmål 36 var indeholdt tre spørgsmål, som tog over 20 minutter. Der er indeholdt tre spørgsmål i spørgsmål 40, som igen vil tage omkring 20 minutter. Mit spørgsmål 39 er en simpel sætning, og jeg kræver et simpelt svar.
Det har jeg krav på. Jeg forventer derfor, at De, hr. formand, tilstår mig Parlamentets respekt og et svar på mit spørgsmål. Jeg har været her i de sidste 16 år, så det mindste, jeg kan forlange, er Parlamentets respekt.

Formanden
Hr. Fitzsimons, vi har meget stor respekt for Dem, men medlemmernes første forpligtelse - især for os, der har været medlemmer i mange år - er at læse forretningsordenen. Der er en rækkefølge for spørgsmålene. De ved, at jeg nu har ledet spørgetiden i halvandet år, og jeg har været nødt til at læse denne del af forretningsordenen. Hver kommissær besvarer spørgsmål i 20 minutter. Deres spørgsmål er nr. 39. Nr. 37 og 38 er heller ikke blevet besvaret i henhold til forretningsordenen, og her var spørgerne også til stede. Der skal ikke være en diskussion af det nu, det forsikrer jeg Dem om, for det ville forhindre kollegerne i at stille deres spørgsmål. I henhold til forretningsordenens bilag II, "Afvikling af spørgetiden", pkt. 11, "spørgsmål, der på grund af tidnød ikke kan besvares i spørgetiden, besvares skriftligt". Det har vi gjort, og vi gør den samme regel gældende over for Dem som over for alle andre.
Det vil sige, at De er blevet behandlet med den fornødne respekt. Hvis De har yderligere at tilføje, beder jeg Dem om at gøre det skriftligt. Hr. Tannock, som har et indlæg til forretningsordenen, har stillet et spørgsmål, som ikke var relevant, for det var ikke et tillægsspørgsmål. Det er mit synspunkt som formand for denne session, og jeg har ikke i sinde at diskutere det.

Francisca Sauquillo Pérez del Arco
Spørgsmål nr. 40 af (H-0959/00):
Om: Ikke-statslige organisationer inden for rammerne af reformen af tjenestegrenene og udviklingspolitikken Kommissionen er begyndt med arbejdet med at reformere udviklingspolitikken, i forbindelse med hvilken de ikke-statslige organisationers rolle skal defineres. Europa-Parlamentet fastholder, at de ikke-statslige organisationer er én af søjlerne i Fællesskabets samarbejde, og er foruroliget over den måde, de behandles på i de nye politiske retningslinjer og organigrammer samt udviklingstjenesterne.
Har Kommissionen til hensigt at etablere en struktureret og permanent dialog med det europæiske koordineringsorgan for de ikke-statslige organisationer, som skal sikre vilkårene for de europæiske ikke-statslige organisationers deltagelse i Fællesskabets samarbejde?
Anser Kommissionen det for vigtigt at styrke de ikke-statslige organisationers rolle med henblik på at give dem samme mulighed for at deltage i Fællesskabets udviklingspolitik som de multilaterale hjælpeorganisationer og navnlig dem, der henhører under De Forenede Nationer?
Vil Kommissionen tage hensyn til de erfaringer, tjenestemændene i Generaldirektoratet for Udvikling har haft med ikke-statslige organisationer, når den skal udarbejde organigrammet for den nye eksekutive institution?

Nielson
Kommissionen er helt enig med medlemmet om, at ngo'erne som vigtige aktører i det civile samfund er en af de støtter, som EF-samarbejdet hviler på. Cotonou-aftalen nævner specifikt den stadig større rolle, som ikke-statslige aktører spiller i udviklingsprocessen.
Kommissionen har udstukket specifikke programmeringsretningslinjer for den rolle, f.eks. ngo'erne skal spille i EU-partnerskabet med AVS-landene. Kommissionens handlingsplan indeholder også garantier om partnerskaber med AVS, ligesom den indeholder garantier om partnerskaber med og høring af civilsamfundet og ikke-statslige aktører.
Hvad angår det europæiske koordineringsorgan for ngo'erne (CLONG), har vores samarbejde altid været aktivt og frugtbart. Ud over bidragene til ngo-projekter, projekter, som faktisk når ud til folk i udviklingslandene, har CLONG også modtaget økonomisk støtte fra Kommissionen. I overensstemmelse med de finansielle bestemmelser modtog Kommissionen i december 2000 de foreløbige resultater af en revision af CLONG, som viser dårlig økonomisk forvaltning i CLONG. Kommissionen vil tage konsekvensen af denne revision og skabe et forsvarligt grundlag for sit samarbejde med CLONG. Det skal dog nævnes, at dialogen mellem Kommissionen og CLONG hverken er eller vil blive afbrudt.
Dialogen med en række andre ngo'er og ngo-paraplyorganisationer - der er en del af dem - vil også blive uddybet i løbet af det næste år, efterhånden som den nye organisationsstruktur, som blev vedtaget i maj 2000, kommer på plads.
I denne sammenhæng er det vigtigt, at De ikke begår den fejltagelse at tro, at Kommissionen skal vise sin positive holdning over for inddragelsen af civilsamfundet som sådan ved at acceptere en lavere standard for den økonomiske forvaltning i CLONG. Det er ikke det, der er problemet. Problemet her har udelukkende med økonomisk forvaltning at gøre.
Kommissionen mener, at ngo'erne skal spille en klart defineret og afgørende rolle, som adskiller sig fra og ikke konkurrerer med FN-agenturerne.
ECHO's anvendelse af ngo'er, FN og andre organisationer afspejler det bedste i situationen. Tiderne ændrer sig, og det samme gør mønsteret for, hvordan vi distribuerer midler gennem forskellige partnere.
Endelig er mange medarbejdere med ngo-erfaring fra Generaldirektoratet for Udvikling nu blevet overflyttet til EuropAid Cooperation Office - vores nye implementeringsinstans. De tager deres viden med sig over i det nye kontor og kan derfor koncentrere sig om at opnå et bedre samarbejde for at undgå nogle af de problemer, vi tidligere har haft med en ikke altid lige gnidningsløs dialog mellem parterne.

Sauquillo Pérez del Arco
Jeg beklager det, der er sket, for jeg har forstået, eller jeg tror at have forstået kommissæren således, at han vil fortsætte dialogen og fastholde den betydning, han tillægger ngo'erne, men i denne forbindelse vil jeg gerne stille et spørgsmål. Hr. kommissær, vi parlamentsmedlemmer, nærmere bestemt Den Socialdemokratiske Gruppe, vil naturligvis ikke forsvare eller ignorere en eventuel dårlig forvaltning fra koordineringsorganet for de ikke-statslige organisationers side (CLONG), men vi synes, at det politiske princip om dialog med ngo'erne er meget vigtigt, og en stor del af disse ngo'er er repræsenteret ved CLONG.
Derfor synes vi ikke, at den løsning, der overvejes, er proportional med alvoren af de uregelmæssigheder, som CLONG's administration måtte have begået, og hvis man ikke får blødt op for den aktuelle situation, kan det betyde nedlukning af dette koordineringsorgan for ngo'erne.
Spørgsmålet lyder derfor, om Kommissionen overvejer at genoptage dialogen om den økonomiske situation, idet Kommissionen dog med udgangspunkt heri skal forhandle med ngo'erne om en omstrukturering eller om den nye måde, de skal arbejde på, og hvordan de skal koordineres.

Nielson
Vi vil reagere på dette problem på samme måde, som vi hidtil har gjort det over for CLONG. Lad mig her sige, at vi ikke er nået frem til en endelig konklusion. Vi har modtaget rapporten fra revisorerne, og vi ser nu på, hvilke konklusioner vi kan drage i Kommissionen.
Men vi har antydet - og det afspejler revisorernes udtalelser - at der er behov for at inddrive omkring 1 million euro. En sådan inddrivelse fører normalt til, at bevillingerne til den pågældende modtager stoppes. Det er normal procedure. Jeg står over for en situation, hvor jeg, hvis jeg ikke gør det, efter al sandsynlighed vil blive stærkt kritiseret i Revisionsretten og i Parlamentet.
Jeg husker stadig det store bifald, jeg fik ved høringen i Udvalget om Udvikling og Samarbejde for halvandet år siden, da jeg sagde, at jeg og Kommissionen ikke ville vise nogen forståelse over for dårlig forvaltning og alle disse problemer. Alle er enige om det, og det, jeg gør nu, er at følge den normale procedure, for så vidt som vi har en sådan i Kommissionen. Men her er jeg på sikker grund. Jeg er opmærksom på det problem, som fru Sauquillo har rejst, og vi gør alt, hvad der står i vores magt, for at finde en løsning, så samarbejdet med ngo'erne grundlæggende kan fortsætte.
Men hvis en vis omstrukturering er påkrævet, kan denne fase blive nødvendig. Indtil videre er jeg meget forsigtig med at sige noget om resultatet, fordi det i høj grad er op til ejerne af CLONG og de mange forskellige ngo'er overalt i Europa. Men vi vender ikke ryggen til dem, og vi forventer og håber, at det fremtidige samarbejde vil kunne foregå på normal og frugtbar vis.

Formanden


Lennart Sacrédeus
Spørgsmål nr. 41 af (H-0971/00):
Om: Støtte til fordrevne kristne på Molukkerne Der er al mulig grund til at være opmærksom på den forfølgelse, vold og terror, som den kristne befolkning udsættes for i Indonesien på Molukkerne og specielt på øen Ambon fra de såkaldte Jihad-aktivisters side. Dette har bl.a. givet sig udslag i, at kirker er blevet skændet og afbrændt og at kristne er blevet tvunget ud i masseflugt med et stort antal dødsofre til følge. Jeg har personligt mødtes med den katolske biskop Mondagi fra Ambon sammen med protestantiske kirkeledere. Situationen er alarmerende. Den indonesiske regering og hær har pligt til at garantere borgernes sikkerhed og liv, uanset hvilken tro de bekender sig til.
Hvilke initiativer og foranstaltninger har Kommissionen truffet for med støtte at hjælpe de tusindvis af kristne, der er fordrevet fra deres hjem på Molukkerne, og specielt på øen Ambon, i den meget udsatte situation, de befinder sig i?

Nielson
ECHO iværksatte de første operationer på Molukkerne i marts 1999, da en nødhjælpspakke på 1 million euro gjorde det muligt at oprette programmer til uddeling af medicin og mad til personer, der var fordrevet fra øerne Ambon og Kai. Den økonomiske beslutning for Indonesien blev vedtaget i december 1999, og der blev brugt 900.000 euro på at videreføre de to programmer. Der blev iværksat yderligere to nødhjælpsoperationer med et budget på 1,5 millioner euro i marts 2000, da antallet af fordrevne blev ved med at stige. Disse operationer omfattede uddeling af fødevarer og førstehjælp, og operationerne sikrede ligeledes lægehjælp og drikkevand til personer, der var fordrevet fra øhavet. Da konflikten har bredt sig til den nordlige del af Molukkerne og navnlig øen Halmahera, har de to ECHO-ngo'er i Ambon, det belgiske Læger uden grænser og det franske Action contre la faim, udvidet deres virke til at omfatte fordrevne fra denne ø. Genoptagelsen af voldshandlingerne i maj og juni sidste år betød nye tilfælde af fordrevne i hele øhavet. Det blev derfor i august 2000 vedtaget at yde nødhjælp til Indonesien til et beløb af 2 millioner euro. Det finansierer et nyt hjælpeprogram for fordrevne med et budget på 600.000 euro, som omfatter uddeling af mad og førstehjælp. World Mission Germany gennemfører dette program.
Da situationen på Molukkerne stadig giver grund til humanitær bekymring, blev der vedtaget et nyt humanitært hjælpeprogram til 2 millioner den 5. december 2000. Det omfatter et projekt til forbedring af ofrenes ernærings- og helbredsmæssige situation og vil blive gennemført af det franske Action contre la faim. Det omfatter også et projekt, som har til formål at sikre transport af drikkevand, og som gennemføres af Den Internationale Røde Kors Komité.
Så vi prioriterer hjælpen til de mennesker, som er ofre for denne meget ulykkelige konflikt, højt.

Sacrédeus
Jeg vil takke kommissær Nielson for hans svar og for den indsats, der er blevet gjort for alle flygtningene på netop Molukkerne, hvor den største gruppe de facto er kristne. Det drejer sig om en gruppe på i alt 300.000 flygtninge ud af en befolkning på 10 millioner mennesker. Det svarer til, at alle indbyggere i Sveriges tredjestørste by Malmø skulle være flygtninge og fordrevne.
Jeg vil også understrege alvoren i situationen for den kristne minoritet i Indonesien. Juleaften skete der et stort antal koordinerede bombeattentater mod kirker rundt omkring i det indonesiske øsamfund, bl.a. mod katedralen i hovedstaden Jakarta.
Indonesien er verdens fjerdestørste land rent befolkningsmæssigt og samtidig det mest folkerige muslimske land. Jeg går ud fra, at De følger udviklingen i landet meget nøje.
Mit konkrete spørgsmål er: Findes der et samarbejde mellem Caritas, Det Lutherske Verdensforbund og Kirkernes Verdensråd om at hjælpe den fordrevne kristne befolkningsminoritet, først og fremmest på Molukkerne?

Nielson
Jeg kan svare på det sidste spørgsmål ved at sige, at de organisationer, jeg henviste til som vore partnere i implementeringen af den humanitære bistand, er dem, det drejer sig om. Jeg vil yderligere tilføje, at en konflikt af denne karakter kunne eskalere, dersom vi som humanitær donor valgte implementerende partnere, som kunne opfattes som ikke-neutrale i konflikten. Vi er omhyggelige med at undgå dette yderligere problem. Jeg forstår udmærket konfliktens karakter og de følelser, der knytter sig til den af den grund, men jeg tror, at det i gennemførelsen af det arbejde, vi står for, er rigtigt at gøre, som vi gør.

Purvis
Denne hjælp er på den ene side meget rosværdig, men kan den ikke også medføre, at den indonesiske regering slipper for billigt, og burde vi egentlig ikke bruge Den Europæiske Unions politiske og økonomiske styrke til at tvinge den indonesiske regering til selv at tage sig af sine borgere, navnlig denne kristne minoritet?

Nielson
Der er en række konflikter i Indonesien. De er ikke alle af samme art. Denne konflikt adskiller sig fra dem, der er opstået som følge af løsrivelsen, opdelingen af Indonesien. Vi samarbejder faktisk med den indonesiske regering og prøver ikke blot at insistere på, men også i samarbejdets ånd at henstille til dem at gøre, hvad en regering bør gøre for at løse et problem af denne karakter.
Der er efter min mening forskel på denne konflikt og andre konflikter i Indonesien og den indonesiske regering reagerer også anderledes på den. Her er der basis for et relativt godt samarbejde med den indonesiske regering. Men selve konflikten er yderst ubehagelig og meget problematisk for alle, og selvfølgelig især ofrene.

Formanden


Concepció Ferrer
Spørgsmål nr. 42 af (H-0981/00):
Om: De burundiske flygtninges situation i Tanzania I henhold til oplysninger fra flygtningelejren Lukole i Ngara er fødevaresituationen i de burundiske flygtningelejre åbenbart ikke blevet bedre, og endvidere er der formodninger om, at man er ved at forberede en repatriering af de burundiske flygtninge, der i øjeblikket befinder sig i Tanzania.
I lyset af den beslutning, der blev vedtaget af Den Parlamentariske Forsamling AVS-EU (AVS-EU 3005/00/endel.) og navlig punkt 15, hvori Kommissionen, Rådet og medlemsstaternes repræsentanter i de internationale organisationer anmodes om omgående at træffe de nødvendige foranstaltninger for at imødegå situationen i de burundiske flygtningelejre i Tanzania, og i betragtning af at denne beslutning blev vedtaget for flere måneder siden, bedes Kommissionen oplyse, hvilke foranstaltninger den har truffet med henblik på at efterkomme det ovennævnte punkt i beslutningen AVS-EU 3005/00/endel.?

Nielson
Det glæder mig at kunne fortælle medlemmet og Parlamentet, at Kommissionen har truffet og til stadighed træffer passende foranstaltninger i forbindelse med burundiske flygtninges ernæringstilstand og repatriering i Tanzania.
Jeg besøgte Tanzania i marts 2000, og ved den lejlighed besøgte jeg også lejre med flygtninge fra Burundi. Antallet af flygtninge i Tanzania, herunder burundiske flygtninge, vokser stadig. I slutningen af 2000 var der ca. 500.000 flygtninge i lejre i den vestlige del af Tanzania, hvoraf ca. 360.000 var burundiere, 110.000 congolesere og resten rwandere, somaliere og andre nationaliteter.
Gennem ECHO finansierer Kommissionen mere end en tredjedel af den samlede humanitære hjælp til flygtninge i Tanzania. I 2000 var ECHO's budget til bistand til tanzaniske flygtninge på 26,85 millioner euro. ECHO's støtte forventes at ligge på stort set samme niveau i år. De vigtigste partnere i Tanzania er Det Internationale Forbund af Røde Kors- og Røde Halvmåne-selskaber, UNHCR, UNICEF og Verdensfødevareprogrammet. Hovedformålet med den humanitære hjælp er omsorg for flygtningene på mange områder, uddeling af fødevarer, uddannelse, lægehjælp til børn og endelig folkesundheden, vand og sanitære forhold i lejrene.
Med hensyn til ernæringstilstanden i lejrene bidrager ECHO med en tredjedel af de samlede omkostninger til Verdensfødevareprogrammet i Tanzania, hvilket giver en alsidig daglig ration på 2.166 kalorier pr. flygtning, altså et godt stykke over, hvad der som minimum anbefales af WHO. Verdensfødevareprogrammet gjorde for nylig det internationale samfund opmærksom på potentielle problemer med leverancer som følge af forsinkede bevillinger fra andre kilder end Kommissionen, og de daglige rationer blev midlertidigt sat ned til 80%. Men rationerne var stadig tilstrækkelige, da mange flygtninge har adgang til yderligere fødevarekilder.
I 1999 tilsluttede FAO sig det internationale hjælpearbejde ved at indføre et program, der skulle forbedre ernæringstilstanden i de mest udsatte husholdninger. I samarbejde med UNHCR leverede FAO såsæd og håndværktøj til 15.000 familier i seks af lejrene, så de kunne plante køkkenhaver til eget og fælles brug. De modtog undervisning, og FAO skønner, at flere end 50.000 mennesker har haft direkte gavn af projektet. Jeg har set dette program, og det er faktisk så velorganiseret og ordentligt, at det alternativ, som vi kan tilbyde flygtningene, når de vender hjem, ser langt mindre organiseret ud. Men vi støtter det selvfølgelig.
Med hensyn til den mulige repatriering af burundiske flygtninge i Tanzania efter underskrivelsen af fredsaftalen ved Arusha-topmødet er Kommissionen forberedt på denne eventualitet. Jeg var selv til stede ved den burundiske donorkonference under Nelson Mandelas formandskab i Paris i december, som støttede fredsaftalen. Kommissionen griber situationen an på to måder. For det første opretholdes det nuværende niveau for den humanitære hjælp til flygtningene, så længe de er i Tanzania. For det andet skal de midler, ECHO har tildelt Tanzania-programmet, følge med flygtningene hjem, hvis betingelserne for deres repatriering opfyldes, og vi presser på for, at alle de involverede parter, og nogle, som ikke mener, at de er involveret, medvirker til, at dette sker.
Generaldirektoratet for Udvikling har desuden bevilget 25 millioner euro i henhold til Lomé-aftalens artikel 255 for at bistå UNHCR med en planlagt og velordnet repatriering. På nuværende tidspunkt er betingelserne for en ordentlig og frivillig repatriering desværre ikke opfyldt. Dette blev drøftet ved ECHO's årlige strategiske programmeringsmøde med UNHCR i december, hvor det blev vedtaget, at repatrieringen kun kan finde sted, hvis alle parter er overbevist om, at stabiliseringen af sikkerhedssituationen i Burundi er varig. Dette er en vigtig operation for os, og vi ønsker at se den gennemført på en ordentlig måde.

Ferrer
Hr. kommissær, jeg synes, at det er rimeligt at takke Dem for et så udtømmende svar, som i et vist omfang beroliger mig. Efter min mening i samme omfang, som De er beroliget, for der er ikke tvivl om, at problemerne for de talrige flygtninge, der findes i Tanzania, er alvorlige.
Vi havde rapporten fra Verdensfødevareprogrammet, hvor vi kunne læse, at fødevarereserverne ville være brugt op ved udgangen af året. Der nævnes også behovet for at tillade undervisning og uddannelse af alle disse flygtninge, netop for at disse år ikke skal ende med at være spildt, selv om de befinder sig i en unormal situation i deres livsforløb. Det er derfor ikke alene absolut nødvendigt med humanitær bistand i form af fødevarer, men der er også brug for uddannelsesprogrammer og sundhedsprogrammer, for at de tragiske år, som dette folk gennemlever, ikke er spildt, men derimod kan tjene som grobund for en bedre tid og i særdeleshed for en endelige forsoning af det burundiske folk.

Formanden


Glenys Kinnock
Spørgsmål nr. 43 af (H-0984/00):
Om: Forebyggelse af konflikter og bevarelse af freden i udviklingslandene Hvorledes agter Generaldirektoratet for Forskning at samarbejde med det svenske formandskab om spørgsmål vedrørende forebyggelse af konflikter og bevarelse af freden i udviklingslandene?

Nielson
Fredsskabelse samt konfliktforebyggelse, -styring og -løsning har stadig meget høj prioritet i vores politikker, og Kommissionen bifalder den betydning, som det svenske formandskab tillægger disse emner.
Fred og demokratisk stabilitet er uomgængelige betingelser for økonomisk og social fremgang. Konfliktforebyggelse er en integreret del af Den Europæiske Unions politiske målsætninger over for tredjelande. Udfordringen er nu at gøre noget konkret ved de grundlæggende årsager til konflikterne og at fokusere på handling og gennemførelse af politikker.
EU's bidrag til konfliktforebyggelse er størst, hvor vi kan bruge eller tilpasse vores forskellige instrumenter, navnlig handels- og samarbejdsaftaler, udviklingsbistand og sociale og miljømæssige instrumenter, til at tackle konfliktårsager.
Ved det sidste møde i Rådet (udvikling) lagde man ved at fokusere på fattigdomsbekæmpelse som formålet med udviklingspolitikken grunden til at løse en af de vigtigste konfliktårsager, nemlig den voksende ulighed mellem rige og fattige.
Må jeg gentage, at HIPC-initiativet til at lette gældsbyrden for de fattigste lande også er et reelt bidrag til konfliktforebyggelse. Globalt er udviklingsbistandens lave niveau efter min mening det største enkeltstående problem, som skal løses, hvis vi skal gøre noget seriøst for at forebygge konflikter.
Kommissionen har allerede haft adskillige drøftelser med det svenske formandskab, og vi deler svenskernes bekymring. Det blev f.eks. besluttet at afholde en orienterende debat om konfliktforebyggelse i Rådet (almindelige anliggender) den 22. januar. Vi var enige om, at der er behov for at medtage konfliktforebyggelse i eksisterende instrumenter for at styrke samarbejdet med FN, OSCE og andre regionale organisationer samt at finde fælles løsningsmodeller til grænseoverskridende, destabiliserende fænomener som handel med narkotika, våben eller diamanter. Der er virkelig behov for bedre instrumenter på disse områder.
Kommissionen vil fremlægge en meddelelse om konfliktforebyggelse til foråret. Kommissionen er fuldstændig klar over den vigtige rolle, udviklingssamarbejdet spiller i denne sammenhæng. Vi vil arbejde tæt sammen med det svenske formandskab om fortsat at give konfliktforebyggelse og fredsbevarelse meget høj prioritet.

Kinnock, Glenys E
Hr. formand, hr. kommissær, svaret er selvfølgelig meget tilfredsstillende, men jeg vil gerne høre, om kommissæren er klar over, at Enheden for Politisk Planlægning og Hurtig Varsling i Kommissionen har 20 medarbejdere, hvoraf 11 har Balkan som ansvarsområde, mens kun én har Afrika, som er Deres ansvar. Mon De vil se på det og gøre noget for at sikre, at der er flere medarbejdere på stedet i disse enheder?
Er De også klar over, at de er afhængige af årlige bevillinger, hvilket betyder, at de ikke kan foretage langsigtet planlægning af den type, De netop har foreslået, så det er vigtigt, at Kommissionen ser på dette? For det andet, hr. kommissær, er der hele spørgsmålet om decentralisering af delegationerne. Vil De sikre, at delegationerne råder over medarbejdere med erfaring i at håndtere konfliktforebyggelse og fredsskabelse?

Nielson
Svaret er helt ærligt "nej", og alle ved, at Kommissionen desværre ikke er i stand til at give et godt svar på den type spørgsmål. Vi er afhængige af medlemsstaterne og dette Parlament i vores kamp for at skaffe tilstrækkeligt personale, kvalificeret personale til at udføre det arbejde, der forventes af os. Men jeg kan ikke sige, at ja, vi vil gøre dette, sådan som fru Kinnock og jeg ønsker. Det er ikke så let.
Med hensyn til medarbejdernes geografiske fordeling i forhold til deres ansvarsområder i Enheden for Hurtig Varsling og de politiske instanser, som vi har oprettet for at gøre dette arbejde bedre, mener jeg ikke, at det udelukkende kan måles på den måde. Med den nye struktur vil Generaldirektoratet for Udvikling blive tillagt større vægt, jo mere tværgående og generel håndteringen af forholdet til f.eks. AVS-landene er, efterhånden som arbejdsdelingen mellem Generaldirektoratet for Udvikling og det nye samarbejdskontor ændres. Det er et led i vores egen tilpasning til disse prioriteter, og det er i hvert fald sådan, jeg vil prøve at forbedre vores effektivitet på grundlag af de givne ressourcer.

Formanden
Da den tid, der var afsat til spørgsmål til hr. Nielsson, er opbrugt, vil spørgsmål 44-65 blive besvaret skriftligt.
Hermed er spørgetiden til Kommissionen afsluttet.
(Mødet udsat kl. 19.20 og genoptaget kl. 21.00)

Den fælles fiskeripolitik
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A5-0365/2000 af Varela Suanzes-Carpegna for Fiskeriudvalget om den fælles fiskeripolitik i lyset af den økonomiske globalisering (2000/2027(INI));
A5-0333/2000 af Gallagher for Fiskeriudvalget om beretning fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om anvendelsen af fællesskabsordningen for fiskeri og akvakultur i perioden 1996-1998 (KOM(2000) 15 - C5-0109/2000 - 2000/2069(COS));
A5-0332/2000 af Poignant for Fiskeriudvalget om Kommissionens beretning om de regionale møder arrangeret af Kommissionen i 1998-1999 vedrørende den fælles fiskeripolitik efter 2002 (KOM(2000) 14 - C5-0110/2000 - 2000/2070(COS));
A5-0367/2000 af Cunha for Fiskeriudvalget om forslag til Rådets afgørelse om suspension af aftalen mellem regeringen for Republikken Guinea-Bissau og Det Europæiske Økonomiske Fællesskab om fiskeri ud for Guinea-Bissaus kyst (fornyet høring) (8263/2000 - C5-0361/2000 - 1998/0355(CNS));
og om Redegørelse fra Kommissionen om fiskeriaftalen mellem EU og Kongeriget Marokko.
Jeg giver ordet til formanden for Fiskeriudvalget, hr. Varela Suanzes-Carpegna, som har et indlæg til forretningsordenen.

Varela Suanzes-Carpegna
Hr. formand, jeg vil gerne på vegne af Fiskeriudvalget, for vi drøftede dette spørgsmål i vores udvalg i går, og også og især på vegne af ordførerne for de betænkninger, vi skal drøfte i dag, anmode Dem om, at vi, såfremt kommissæren, som jeg har talt med, ikke har noget imod det, og det har han principielt ikke, begynder med at lytte til redegørelsen fra kommissæren selv og derefter lader resten af ordførerne komme med deres indlæg i den fastlagte rækkefølge. Det er min anmodning til Dem, hr. formand.

Bautista Ojeda
Hr. formand, jeg vil ikke tale om det, vi skal drøfte nu, og undskyld mig, at jeg skifter emne. Her til eftermiddag har jeg hørt, at 10 medlemmer af miljøorganisationen Greenpeace, 10 fredelige miljøforkæmpere, er blevet anholdt af den militære myndighed i La Roca på Gibraltar, fordi de forsøgte at nærme sig ubåden Tireless med et banner, hvor der stod det, som jeg tror, alle tænker, nemlig at havet ikke skal være besat af atomkraft.
Disse miljøforkæmpere er fortsat arresteret, og da Parlamentet har vist meget lidt interesse, om man så må sige, i at beskytte borgerne i Gibraltar og Algecirabugtens interesser, anmoder jeg om, at der i det mindste tages de fornødne skridt, således at disse fredelige miljøforkæmpere kan komme hjem og sove. Mange tak.

Formanden
Hr. Bautista Ojeda, jeg ved ikke, om det er muligt for os her på dette tidspunkt at foranledige, at de kommer hjem og sove, men vi noterer os Deres indlæg, som vil fremgå af protokollen, for jeg formoder, at De også er interesseret i, at det bliver sådan.
Jeg giver ordet til hr. Nogueira Román.

Nogueira Román
Hr. formand, jeg synes, at det er passende, at hr. Fischler er til stede her i Parlamentet for at behandle spørgsmålet om Marokko. Jeg synes, at det er særdeles passende.
Det, der forekommer mig fuldstændigt upassende, er at have blandet en forhandling om fire efter Fiskeriudvalgets mening yderst vigtige betænkninger om fremtiden for den fælles fiskeripolitik sammen med en forhandling om spørgsmålet om Marokko, som uundgåeligt vil lægge beslag på de øvrige planlagte forhandlinger.
Jeg mener, at de to forhandlinger er af helt forskellig karakter, og at de burde have fundet sted på forskellige tidspunkter under Strasbourg-sessionen, og at man burde have tillagt dem begge den betydning, de fortjener. Da det ikke forholder sig sådan, ser især vi medlemmer, som kun har lidt tid, os nødsaget til enten ikke at tale om Marokko eller til ikke at tale om de andre betænkninger og dermed om fremtiden for den fælles fiskeripolitik, og begge dele er lige beklageligt.

Formanden
Hr. Nogueira, vores arbejdsbetingelser er i almindelighed beklagelige. Vi forsøger at forbedre dem, så forhandlingerne kan blive mere korrekte. De ved, at der er et arbejdsdokument fra Præsidiet med henblik på en drøftelse af dette spørgsmål. Men med hensyn til det konkrete punkt, De nævner, kan jeg ud over at tage det ad notam, som det er min pligt, sige til Dem, at Deres gruppe stemte for dette forslag på Formandskonferencen. Jeg forstår derfor Deres argumenter, men jeg vil være Dem taknemmelig, hvis De også viderebringer dem til formanden for Deres egen gruppe.
Jeg giver ordet til hr. Cunha.

Cunha
Hr. formand, dette indlæg til forretningsordenen for at bemærke, at jeg forstår det spørgsmål, som hr. Nogueira Román har rejst, men at det, som De har sagt, er et spørgsmål om tid. Det må vi forstå. Derfor forstår jeg og støtter da også det spørgsmål, som er blevet rejst af formanden for Fiskeriudvalget, hr. Varela Suanzes­Carpegna. Marokko-sagen er meget væsentlig for mange af os, og det ville være godt, hvis kommissæren straks ved forhandlingens begyndelse tog dette spørgsmål op. Hvis man tager den politiske betydning af Marokko-sagen i betragtning, mener jeg, at der bør vises smidighed med hensyn til forretningsordenens bestemmelser om rækkefølge. Jeg mener, at det er et spørgsmål om sund fornuft, hvis det kunne lade sig gøre.

Formanden
Mange tak, hr. Cunha. Jeg tror, at det er bedst for os at gå videre til forhandlingen, og hvis der ikke er nogen indvendinger, vil jeg genoptage forslaget fra formanden for Fiskeriudvalget. Jeg giver derfor ordet til hr. Fischler.

Fischler
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil meget gerne indlede med den ønskede redegørelse for Unionens fiskerimæssige relationer med Marokko. Fra medierne ved De måske allerede, at der er indledt forhandlinger med Kongeriget Marokko om en ny samarbejdsform i fiskerisektoren, efter at jeg i oktober var i Casablanca og aftalte med Marokkos konge, at de seriøse forhandlinger skulle genoptages. Efterfølgende blev der i alt afholdt seks forhandlingsrunder på teknisk plan fra den 30. oktober til den 22. december.
I begyndelsen af januar mødtes jeg så to gange - den ene gang i tre dage og den anden gang i to dage - til forhandlinger med premierminister Youssoufi og fiskeriminister Chbaatou. Jeg bestræbte mig meget på at skabe forståelse hos begge parter med hensyn til hovedaspekterne i de fremtidige fiskeriforhold og frem for alt med hensyn til fiskerimuligheder, traktatens varighed, de tekniske betingelser for bestanden og især den finansielle modydelse.
Mellem det første og andet politiske møde i år fandt der næsten dagligt forhandlinger sted, i den senere tid på teknisk plan. Man har arbejdet videre på en meget konstruktiv måde, og mange detaljer er blevet klarlagt. Under de hidtidige forhandlinger har Kommissionen bestræbt sig på at være så fleksibel som mulig i forbindelse med de vigtigste krav fra Marokkos side, især hvad angår omfanget af fiskerimuligheder og de obligatoriske tilførsler til de marokkanske havne.
Lige fra begyndelsen har vi hele tiden erklæret, at vi er parate til både at tage hensyn til marokkanske interesser og støtte opbygningen af den marokkanske fiskerisektor. Vi har også hele tiden understreget, at vi vil beskytte de sociale og økonomiske interesser i Fællesskabet og søge et samarbejde for at bevare ressourcerne. Under mit andet besøg den 8. und 9. januar indtog Marokko pludselig en meget stejl holdning, især i de vigtige spørgsmål om fiskerimuligheder og de tekniske betingelser, og stillede desuden ekstremt høje krav til den finansielle modydelse. Jeg bad derfor de marokkanske forhandlingspartnere om at overveje deres holdning endnu en gang, for på dette grundlag er det ikke muligt at indgå en aftale, og jeg har derfor bedt om, at forhandlingerne genoptages så hurtigt som muligt, så vi kan nå til en definitiv afgørelse.
Vi er parate til at betale en rimelig pris for en fornuftig aftale, men den skal stå i et rimeligt forhold til de fiskerimuligheder, som Marokko giver. Det har jeg hele tiden lagt vægt på over for Marokko. Når vores marokkanske forhandlingspartnere vender tilbage til forhandlingsbordet og viser sig forhandlingsvillige, er jeg sikker på, at vi til sidst vil finde en løsning, der er acceptabel for begge parter.
Afslutningsvis vil jeg gerne påpege, at spørgsmålet om samarbejde med Marokko inden for fiskerisektoren også var et centralt punkt under hr. Prodis besøg i Marokko, og også ved denne lejlighed bekræftede begge parter deres hensigt om at indgå en aftale. Ligeledes er man blevet enig om, at vi så hurtigt som muligt skal genoptage forhandlingerne på teknisk plan.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær. Vi går nu over til ordførerrunden, og jeg vil gerne minde Dem om, at De til trods for fristelserne er ordførere og skal forelægge deres betænkninger. Jeg giver først ordet til hr. Varela Suanzes-Carpegna.

Varela Suanzes-Carpegna
Hr. formand, mange tak for Deres forståelse. Jeg vil gerne takke kommissær Fischler for hans redegørelse om fiskeriaftalen med Marokko, og jeg vil også gerne takke ham for den store indsats, han yder i denne vanskelige forhandling. Vi vidste alle, at den ville blive lang og vanskelig.
Og jeg vil gerne her minde om og understrege det, han sagde, nemlig at det er første gang, at en formand for Europa-Kommissionen involverer sig personligt i en forhandling om en fiskeriaftale. Det skal være klart for såvel borgerne i Den Europæiske Union som for Marokko, at alle Den Europæiske Unions institutioner på højeste niveau ønsker denne aftale. Det Europæiske Råd ønsker den, og det erklærede det i Nice, kommissionsformanden, som er taget til Rabat, ønsker den, og Europa-Parlamentet i Strasbourg ønsker den.
Det er Marokko, der ikke ønsker den for øjeblikket, jeg gentager for øjeblikket, i det mindste på de fornuftige betingelser, som Den Europæiske Union stiller. Lad os håbe, at vi alle snarest kan være med til at overbevise Marokko om de gensidige fordele ved denne aftale, og at vi på denne måde kan associere kommissionsformand Prodi med indgåelsen af aftalen. Jeg beder Dem simpelthen om, hr. Fischler, at forhandlingerne snarest muligt - gerne øjeblikkeligt - bliver genoptaget, så det skub, som selve kommissionsformanden har givet dem, bliver udnyttet.
Og jeg ønsker ikke, at Marokko, som det også er blevet sagt her, bortleder vores opmærksomhed fra den yderst vigtige forhandling, vi har her i dag. Vi er blevet indkaldt for at forhandle fire vigtige betænkninger om den fælles fiskeripolitik og dens fremtid. Jeg vil logisk nok koncentrere mig om det, jeg er ordfører for, men jeg vil gerne forud herfor lykønske hr. Poignant og hr. Gallagher samt hr. Cunha med deres fremragende indsats.
Og jeg vil gerne med hensyn til min betænkning påpege, at jeg tror, det er den første, som en fællesskabsinstitution har udarbejdet i forbindelse med globaliseringen af fiskeriet, og at jeg derfor synes, at vores udvalg har truffet den rigtige beslutning med de to initiativbetænkninger, det har besluttet at udarbejde. Den anden er stadig undervejs. I min betænkning vil jeg gerne understrege følgende: For det første, hr. kommissær, at fiskeriet i Den Europæiske Union ikke længere skal opfattes som noget nærmest hjemligt eller marginalt, som det er tilfældet i dag, og som måske skyldes den kendsgerning, at det er begrænset til perifere regioner, eller de tørre tal, man altid taler om, nemlig bidraget til Fællesskabets BNP.
Det er nødvendigt at anerkende den globale dimension, fiskeriet allerede har i dag. Vi bliver mere og mere afhængige af import af fisk. Vi har egne flåder på alle have, og vi har selv tilstrækkelig teknisk knowhow til ikke at overlade dette strategiske erhverv i tredjelandes hænder.
Reformen i 2002 må derfor ikke kun få os til at blive ved med at koncentrere os om vores egne EU-farvande, vores egne problemer og vores egen elendighed. Vi behøver kort sagt en ordentligt dimensionet og konkurrencedygtig flåde, såvel på europæisk som på globalt plan. Og en bedre konkurrenceevne betyder ikke rovdrift, men blot at man er mere effektiv med hensyn til udnyttelsen af de ressourcer, der reelt er til rådighed, og at man gøre det bedre end andre.
Fiskeriet bliver i større og større omfang en strategisk sektor som fødevarereserve: sunde og sikre animalske proteiner for en voksende menneskehed. Vi skal inddrage fiskeriet - og dette er også bragt på banen i forbindelse med fiskeriaftalen med Marokko - i Den Europæiske Unions udenrigspolitik og handelspolitik. Unionens eksterne fiskeripolitik er nødt til at blive mere troværdig og prestigefyldt, hvilket den stadig ikke er, og rejse sig over for verdensopinionen som det, den virkelig er, nemlig en politik for en fiskerimagt, der overholder De Forenede Nationers principper lige så godt som andre, det vil sige udvikling af den internationale havret, bevarelse af havets ressourcer, som tilhører alle, udviklingssamarbejde osv.
Lad os derfor lave en aktiv politik, både hvad angår fiskeriaftalerne med tredjelande, der skal tilpasses de enkelte situationer, og hvad angår de regionale fiskeriorganisationer, som vi som så ofte nævnt skal tage lederskabet af, og ikke affinde os med, at de 15 stater, der i dag udgør Den Europæiske Union - i morgen måske 20 eller 25 - altid skal have den samme vægt, som f.eks. Estland har i dag. Den Europæiske Unions Ministerråd eller FN' s Sikkerhedsråd er bemærkelsesværdige eksempler på stemmevægtning i forhold til territoriernes og befolkningernes specifikke vægt, og vi bør være opmærksomme på dette vigtige eksempel.
I vores betænkning bekræftes det, at Den Europæiske Union endnu ikke er blevet bevidst om betydningen af dens fiskeriinteresser på internationalt plan. Det er som nævnt rigtigt, at den relative vægt i forhold til Fællesskabets BNP er lille, men man må ikke glemme, at vi er verdens fjerdestørste flåde. Og hvis vi til denne flåde lægger forarbejdningsindustrien og markedsføring, hjælpeindustrier, investering i andre lande og specialiseret skibsbyggeri, står vi uden tvivl over for det største konglomerat i verden inden for den økonomiske virksomhed, der er knyttet til fiskeriet. Andre stormagter som USA eller Japan er klar over det og investerer i sektoren.
I Verdenshandelsorganisationen skal vi forsvare vores interesser uden mindreværdskomplekser. Også vores strukturstøtteordninger, for de har ikke alle med fiskeriet at gøre, er en del af støtten til bevarelse og kontrol af bestandene, til forbedring af fiskerfartøjernes sikkerhed, til forbedring af fiskeriets infrastrukturer og til de selektive fangstredskaber. I Verdenshandelsorganisationen bør vi kræve en reel liberalisering af havnefaciliteterne, fri adgang til investering og etablering i tredjelande med fulde juridiske garantier og fri adgang til havnene. Lad os protestere imod kravene om udvidelsen af de eksklusive økonomiske zoner, og lad os gå forrest i en effektiv kamp mod bekvemmelighedsflagene.
Alt dette er, mine damer og herrer, hr. kommissær, den virkelige udfordring for den fælles fiskeripolitik i lyset af den økonomiske globalisering.
Europa-Parlamentet forelægger i dag denne betænkning, som jeg henholder mig til, til overvejelse for alle forud for den historiske reform af den fælles fiskeripolitik, så vi alle ved, hvor vi står, og hvor vi skal hen.

Gallagher
Hr. formand, kommissær, jeg vil gerne begynde med at takke for den assistance, som jeg har fået fra Fiskeriudvalgets sekretariat og også fra min egen gruppes sekretariat ved udarbejdelsen af denne betænkning. Jeg takker hr. Poignant for hans samarbejde ved udarbejdelsen af min betænkning.
Hr. Poignant og jeg selv har begge været optaget af det samme - at sikre, at vores betænkninger ikke blot supplerede hinanden, men endnu vigtigere, at de ikke var i modstrid med hinanden. De omhandler jo det samme emne, og jeg håber, at der vil herske den samme ånd her i Parlamentet ved afstemningen om begge betænkninger i morgen.
I henhold til forordningen om fællesskabsordningen for fiskeri og akvakultur skal Kommissionen mindst hvert tredje år rapportere til Parlamentet, Rådet og de fællesskabsinstanser, der repræsenterer sektoren, om gennemførelsen af foranstaltninger og udviklingen inden for den fælles fiskeripolitik. Denne beretning omhandler årene 1996-98. Tidspunktet for den aktuelle meddelelse gør den særligt vigtig, da den skaber forbindelse til den grønbog, der skal udgives om revisionen af den fælles fiskeripolitik. Den giver ikke blot et historisk billede af fortiden, men er en vigtig indikation af Kommissionens planer for den fælles fiskeripolitik efter 2002. Det hilser vi naturligvis velkomment.
Beretningen dækker alle aspekter af den fælles fiskeripolitik, bl.a. bevarelse og forvaltning af ressourcerne, strukturpolitik, ekstern fiskeripolitik, markedspolitik samt tilsyn og kontrol.
I konklusionen opstiller Kommissionen bl.a. følgende prioriteter: større sammenhæng mellem den fælles fiskeripolitiks forskellige målsætninger, f.eks. bevarelse af ressourcerne, flådens økonomiske effektivitet og sikring af beskæftigelsen i områder, som er afhængige af fiskeriet, hensyntagen til den økonomiske dimension af fiskeriforvaltningen, øget integration af miljø- og fiskeripolitikken, forbedring af forvaltningsredskaberne, f.eks. flerårlige forvaltningsmålsætninger og -strategier, forvaltning af fiskeriindsatsen samt fuld integration af Middelhavet i Fællesskabets forvaltning, en mere ansvarlig beslutningsproces samt opretholdelse af den eksterne dimension af den fælles fiskeripolitik.
Vi kan tilslutte os mange af disse punkter, og som Kommissionen erkender, er en række af disse prioriteter faktisk opstillet af Parlamentet for længe siden. Jeg vil gerne, ligesom jeg har gjort i min betænkning, over for Dem understrege en række punkter, som er særligt vigtige for mig. Jeg beklager den nuværende utilfredsstillende tilstand af fiskebestandene i forhold til de tekniske bevarelsesforanstaltninger. Jeg mener, at der kan gøres større fremskridt. Uanset Kommissionens initiativer til at styrke dialogen med fiskerierhvervet mener jeg, at de skal gennemføres fuldt ud. Jeg mener, at fiskerne skal inddrages mere i det videnskabelige arbejde for at skabe gensidig tillid. Jeg har en stærk mistanke om, at de flerårige programmer er blevet gennemført på en diskriminerende måde uden at skabe større fordele for fiskerisektoren som helhed.
Jeg kunne godt tænke mig, at der blev oprettet en ensartet kontrolordning inden for Fællesskabets område, og at straffene for overtrædelser blev harmoniseret. Jeg ønsker streng overholdelse af Fællesskabets kontrolsystem med hensyn til fartøjer fra tredjelande, som opererer i EU-farvand. Jeg går kraftigt ind for større regionalisering af den fælles fiskeripolitik i form af oprettelse af en række regionale forvaltningsenheder og regionale rådgivende udvalg, som bygger på benyttelse af zoner og underzoner under Det Internationale Havundersøgelsesråd med henblik på fastlæggelse af demarkationslinjerne. I denne sammenhæng vil jeg understrege, at regionaliseringen af fiskeripolitikken på ingen måde er det samme som en renationalisering af fiskeripolitikken. Det omfatter derimod med Kommissionens egne ord interessenternes deltagelse i alle tre faser af forvaltningsprocessen, det vil sige høring, beslutningstagning og gennemførelse af de trufne beslutninger.
Jeg mener, at mangelen på sammenhæng i den regionale anvendelse af den fælles fiskeripolitik uundgåeligt må medføre manglende tillid til politikken og til Fællesskabets institutioner. Jeg mener, at det er nødvendigt at definere den fælles fiskeripolitiks anvendelse på en klar og konsekvent måde med etablering af et sammenhængende regionaliseringssystem. Jeg er overbevist om, at dette skal omfatte faktorer som tættere forbindelser mellem fiskere og videnskabsmænd samt anerkendelse af sociale og økonomiske faktorer i de regioner, der er meget afhængige af fiskeriet, fleksibilitet og forenkling. Som så ofte før gentager jeg, at for at sikre en hensigtsmæssig decentraliseringspolitik er det vigtigt, at den enkelte kyststat fortsat bør have enebrugsret til og eneforvaltning over sit 12-sømils territorium, og at dette territorium bør udvides til 24 sømil som tidligere vedtaget af Parlamentet i februar 1999.
Rent personligt vil jeg gerne understrege, at disse sidste to punkter er fundamentale for mit land, Irland. Jeg mener, at man skal have stor respekt for behovet for social, økonomisk og regional sammenhæng, og at forsvaret af befolkningen i områder, som er meget afhængige af fiskeriet, må prioriteres meget højt.
Jeg ønsker, at Kommissionen ændrer anvendelsen af relativ stabilitet, så man i højere grad tager hensyn til behovet for økonomisk, social og regional sammenhæng. Jeg er ikke tvivl om, at dette skal gøres uden at drage det grundlæggende princip i tvivl. Jeg vil gerne benytte lejligheden til at lykønske hr. Varela Suanzes-Carpegna med hans betænkning. Det, at der ikke er stillet ændringsforslag, viser klart, at vi alle kan være enige om denne tekst. Det glæder mig, at alle idéer i min udtalelse på vegne af Industriudvalget er medtaget i betænkningen i en eller anden form. Hr. Varela Suanzes-Carpegna har i detaljer redegjort for betydningen af EU-fiskeriets mange funktioner. Det er noget, der skal tages højde for ved fremtidige WTO-forhandlinger for at sikre, at EU-producenterne ikke stilles dårligere. Kommissionen må fremlægge de rette forhandlingsforslag. I modsætning til, hvad der er sket for landbruget, vil jeg bede hr. Fischler om at konsultere Parlamentet om fiskeriforslagene.
Til sidst glæder det mig, at hr. Varela Suanzes-Carpegna har anerkendt behovet for at tage hensyn til sociale og økonomiske faktorer som beskæftigelsen i kystområderne. Det skal der tages højde for ved WTO-forhandlingerne og ved revisionen af den fælles fiskeripolitik, og jeg glæder mig over, at hr. Varela Suanzes-Carpegnas betænkning nævner en miljø- og fødevarestandard. Jeg lykønsker ligeledes min kollega hr. Cunha med hans betænkning.

Poignant
Hr. formand, den betænkning, som jeg fremlægger, handler om de regionale møder, som udvalget arrangerede i 1998 og 1999. Den har været genstand for intens og til tider ilter debat i udvalget, ikke fordi den havde afgørende eller besluttende karakter, men fordi den sammen med hr. Gallagher, hr. Varela og hr. Cunhas betænkninger hører til de første betænkninger, der skal få os til at overveje den fælles fiskeripolitik i 2002.
Det er et følsomt emne, for det er en sektor med meget specifikke karaktertræk, der dækker nogle EU-regioner, som både er ret karakteristiske og ret begrænsede. Dens aktiviteter skaber generelt mange arbejdspladser både på hav og på land, og de gør, at et stort antal regioner bliver afhængige af fiskeriet, uden at der er noget nemt alternativ hertil i tilfælde af en krise. I disse regioner ved enhver, at den 31. december 2002 er en afgørende dato, fordi det er datoen for et møde om den fælles fiskeripolitik, som det var det i 1992 og i 1982, som holdt man et sådant møde hvert 10. år.
Med det formål at skabe sig en holdning, hvilket i mine øjne var en god idé, og faktisk den mest muligt nuancerede holdning forud for denne dato, organiserede udvalget en systematisk høringsprocedure for alle de partnere, der står i forbindelse med eller er berørt af fiskeriaktiviteten, både ved at udsende spørgeskemaer og organisere møder. Hvad angår møderne, er der blevet afholdt 30 med en samlet deltagelse på næsten 1.500 personer.
På det formelle plan har man diskuteret metoden i denne betænkning. Nogle parlamentsmedlemmer ville have ønsket, at den ikke skar alt for langt ind til benet. Det har vi diskuteret indgående i vores parlamentsudvalg, og Fiskeriudvalget besluttede endelig - for jeg tror faktisk ikke rigtigt, at der var noget andet valg - at slutte op om ordføreren, og enhver kunne så forsvare sine holdninger til emnet på helt normal vis. Med hensyn til selve indholdet kan man for øvrigt konstatere, at de mere traditionelle politiske splittelser er mindre end de nationale og regionale splittelser i den enkelte medlemsstat, og det er grunden til, at der er blevet stillet utallige ændringsforslag. En læsning af disse ændringsforslag har vist, at de oprindelige holdninger indimellem lå meget fjernt fra hinanden, men at den politiske debat har givet de forskellige grupper mulighed for at nærme sig hinanden og dermed udfærdige en udgangstekst og et seriøst grundlag for i tråd med de andre betænkninger at starte en reform af den fælles fiskeripolitik.
Ved læsning af ændringsforslagene og mere generelt set kan man konstatere, at de fleste af de bestemmelser, der blev vedtaget i udvalget, er en nærmere præciseret eller mere udførlig udgave af ordførerens synspunkter. I løbet af de næste måneder vil der komme en grønbog - jeg tror, at det er i slutningen af marts 2001 - og derefter vil vi modtage den lovgivende tekst i løbet af 2002. Indtil nu kan man groft sagt skelne mellem to skoler. Den ene ønsker at starte fra bunden og glemme alle systemer og grundlag for den tidligere og nuværende fælles fiskeripolitik. Den anden ønsker at udpensle, ændre og forbedre systemet uden at røre for meget ved grundlaget, for at fiskerisektoren fortsætter med at udvikle sig, samtidig med at den selvfølgelig tager hensyn til og bevarer fiskebestanden. Enhver ved, at den europæiske fiskerisektor kommer til at stå over for de samme problemer som de fleste andre fiskeindustrier står over for i øjeblikket, ikke kun på vores kontinent eller i vores farvande, men i hele verden. Overfiskningen, der reducerer bestanden, fangsten og indtjeningen, udgør den største trussel for de fremtidige ressourcer og selve fiskeribranchen. Og den voksende konkurrence, der er forbundet med globaliseringen af markedet for fiskeriprodukter, udgør en ekstra udfordring.
Hvis fiskeindustrien skal være mere konkurrencedygtig, afhænger det af dens evne til at tilpasse sig de forhold, der dikteres af både fiskeressourcer og kommerciel efterspørgsel. Den fælles fiskeripolitik er Unionens værktøj til forvaltning af fiskeriet og akvakulturen. Denne politik er blevet fastlagt for at forvalte en fælles ressource og overholde forpligtelserne i de første europæiske traktater.
Betænkningen afspejler således spekulationerne omkring de fire dele af den fælles fiskeripolitik, nemlig bevarelse og forvaltning af fiskeribestanden, strukturpolitik, markedsordning og relationerne med tredjelande. Generelt set anmodes der om en videreførelse af de overordnede retningslinjer i Unionens fiskeripolitik. Det er hovedlinjen i betænkningen. Forsigtighedsprincippet, som er den seneste nyhed, hvis man kan sige det sådan, er helt åbenlyst indskrevet i betænkningen sammen med viljen til at opbygge et ansvarligt fiskeri.
Nærmere bestemt vil Deres ordfører gerne fremhæve et par forslag, f.eks. opretholdelsen af status quo med hensyn til 6/12-milezonen. Det samme gælder bevarelsen af de beskyttede fiskerizoner i henhold til videnskabelige data, som nødvendigvis omfatter spørgsmålet om udvidet fiskeri i Nordsøen set i lyset af udvidelserne. Opretholdelse af TAC- og kvoteordningen, men på betingelse af at den revideres. Påpasselighed med hensyn til salg af de individuelle kvoter og en større kontrol med FUP. Harmonisering af kontrolordningerne og af bøderne for overtrædelser og selvfølgelig engagement med hensyn til fiskeriaftalerne og de særlige handlingsprogrammer for Middelhavet.
Jeg vil runde af med at tilføje spørgsmålet om regionalisering, som ikke skal forstås som renationalisering, som hr. Gallagher sagde, og samtidig fremme af sociale foranstaltninger i den fælles fiskeripolitik. Hr. Gallagher og jeg selv har måske givet indtryk af, at vi gentog hinanden. Politik består af gentagelser og modsigelser. Vi har besluttet at gentage hinanden.

Cunha
Hr. formand, hr. kommissær, jeg vil blot lige bede om Deres forståelse for, at jeg, inden jeg tager fat på emnet for min betænkning, bevilges et minut til at tale om Marokko-sagen, for jeg vil gerne på det varmeste takke hr. kommissær Fischler for den indsats, som han har ydet i forhandlingerne om fornyelse af fiskeriaftalen med Marokko, og dette bifald skal også lyde til Kommissionens Generaldirektorat for Fiskeri.
Vi har lige fra forhandlingernes start mødt en stejl holdning fra de marokkanske forhandleres side, der over for os benytter sig af argumenter om "fiskebestandenes bæredygtighed" for at begrænse adgangen for EU's fiskerflåde. Vi er imidlertid klar over, at det ikke var de egentlige argumenter, for de har ikke brugt de samme kriterier over for andre tredjelande, som de har indgået aftaler med, og i private aftaler med diverse operatører, heriblandt nogle fra EU.
På grund af den betydning, som fiskeriaftalen med Marokko har for EU's fiskeriøkonomi, burde man straks have givet denne sag stor politisk prioritet på allerhøjeste plan i Det Europæiske Råd, i Rådet (udenrigsministrene), ud over selvfølgelig i Rådet (fiskeri). Det indtryk, jeg sidder tilbage med, er, at kommissær Fischler og hans tjeneste har stået praktisk talt alene i denne kamp bortset fra en vigtig, om end sporadisk indsats fra kommissionsformandens side. Det er faktisk ikke til at forstå, at Marokko over for EU, der er fædreland for millioner af marokkanere, og som har givet landet så mange handelsfordele til gavn for dets varer på vores marked, har udvist en så ringe gensidighed i forhold til vores holdning om åbenhed og samarbejde. Der var derfor vigtige politiske trumfer at spille for Fællesskabets myndigheder på højeste niveau, med støtte fra de mest berørte medlemsstater. Vi kan imidlertid konstatere, at disse trumfer ikke er blevet spillet. Hvorfor mon? Til sin tid får vi se grunden til dét, men jeg ønsker i alle tilfælde brændende, at man snart når frem til en fornuftig forhandling.
Lad os så tage fat på emnet for min betænkning: Guinea­Bissau. Den protokol, der regulerer fiskeriforbindelserne mellem EU og Republikken Guinea-Bissau, blev paraferet i juni 1997 og trådte i kraft i december samme år med en gyldighedsperiode frem til juni i år. Efter en væbnet konflikt i landet i 1998 forelagde Kommissionen Rådet og Parlamentet et beslutningsforslag om at suspendere aftalen. Som det kom til udtryk Girão Pereira-betænkningen fra begyndelsen af 1999, mente Parlamentet, at Kommissionens forslag var berettiget og velbegrundet, og tilsluttede sig, at aftalen skulle suspenderes i det tidsrum, fjendtlighederne måtte vare. Efter disses ophør skulle suspensionen tilbagekaldes, og Guinea-Bissaus regering tildeles støtte til en række ad hoc-aktioner til fordel for det lokale fiskeri, infrastrukturer og kontrolforanstaltninger.
På baggrund af nogle proceduremæssige og juridiske problemer ved et tidligere forslag fremlægger Kommissionen nu et nyt. I denne nye tekst er formålet, ligesom i den foregående, men med en anden juridisk formulering, at bevilge Guinea-Bissaus legitime myndigheder et beløb svarende til den ikke udbetalte del af den finansielle modydelse, som er fastsat i den gældende aftale, i alt ca. 6,5 millioner euro, der udelukkende skal gå til støtte for det lokale fiskeri og genopbyggelse af dens beskadigede infrastruktur samt til styrket kontrol og overvågning.
Kommissionen stiller 50% af den finansielle modydelse til rådighed på grundlag af et handlingsprogram, som Guinea-Bissaus regering har forelagt, og udbetaler resten, når landets regering har forelagt en detaljeret rapport om gennemførelsen af de besluttede aktiviteter og resultaterne heraf, en rapport, der skal være Kommissionen i hænde inden den 31. maj 2001. Betalingsfristen bør imidlertid udsættes, da der er konstateret umådelige organisatoriske problemer i Guinea-Bissaus statsadministration som følge af den væbnede konflikt. Parlamentets Fiskeriudvalg har derfor fastsat den 31. maj 2003 som sidste frist for betalingsproceduren i stedet for det oprindelige forslag om maj 2001. I betragtning af, at Kommissionens forslag grundlæggende er magen til det, som vi gav vores tilslutning i marts 1999, at det fastsatte beløb er nøjagtig det samme og fremgår af protokollen, og at forslaget drejer sig om præcise mål, mener jeg som ordfører, at Parlamentet bør udtale sig til fordel for dette forslag.

Langenhagen
Hr. formand, hr. kommissær, i denne sene time har vi virkelig gjort noget, og denne første fiskeridiskussion i 2001 er sandelig omfattende. Især glæder det mig meget, hr. kommissær Fischler, at kunne byde Dem velkommen i dag. Fiskeridiskussionerne har i lang tid fundet sted i Strasbourg om fredagen. Fra i år er mødet om fredagen afskaffet, og vi diskuterer allerede om tirsdagen. Selv om mange kolleger alligevel ikke lytter til os i dag, er De i det mindste kommet. Mange tak for det!
På den ene side er der knyttet mange forventninger og håb til det nye år, især af vores fiskere i Unionen. Jeg vil blot nævne reformen af den fælles fiskeripolitik og den med spænding ventede grønbog fra Kommissionen. Men på den anden side må jeg desværre konstatere, at rynkerne i mine kollegers pande og - så vidt jeg kan se herfra, hr. Fischler - også i Deres pande ikke er blevet mindre.
En årsag til det er helt sikkert de vedvarende og vanskelige forhandlinger om fiskeriaftalen med Marokko. Jeg frygter, at lyset for enden af tunnellen endnu ikke rigtig kan ses, hvad angår forhandlingerne. Men den forsigtige og diplomatiske fremgangsmåde fra Kommissionens side - lad mig udtrykke det på den måde - hvad enten det skyldes Dem, hr. Fischler, eller hr. Prodi, har på den modsatte side - og jeg er næsten lige ved at sige på modstanderens side - kun resulteret i meget lidt imødekommenhed og ikke nogen egentlige fremskridt. Det beklager jeg meget dybt, for jeg vil meget gerne have en aftale, men ingen aftale for enhver pris, det vil jeg gerne understrege.
De finansielle rammer er begrænsede, og EU-betalingerne og de dertil bevilgede ydelser skal stå i et fornuftigt forhold til hinanden. Her skal Kongeriget Marokko omsider betræde en realistisk og tillidsvækkende vej. Den obstruktive holdning, som Marokko har praktiseret hidtil, vil ellers kunne blive til en boomerang, for i sidste ende er fiskeriet ikke den eneste forbindelse mellem Marokko og EU. EU skal ikke være en elefant i diplomatiets porcelænsbutik, men heller ikke en loppe, der bare hopper irriterende rundt.
Den næste finansielle godtgørelse til de spanske og portugisiske fiskere nærmer sig. Det er virkelig på tide at overveje alternativer og også at benævne dem, så gennemgribende de end måtte være, for en støtte kan og må ikke være en permanent løsning. I den forbindelse er det interessant, at vi omsider kan læse beretningen om en costbenefitanalyse af fiskeriaftalerne og drage de nødvendige konsekvenser heraf. Dette punkt kommer hr. Gallagher nemlig ind på i sin betænkning. Det var jo den første præsentation, men ak, det er jo allerede længe siden, og så blev der dømt tavshed. Vi skal passe på, at det ikke er stilhed før storm, for der er varsel om storm!
Først og fremmest vil jeg gerne takke Pat Gallagher for hans udmærkede betænkning. Som en af vores mest handlekraftige kampfæller i Fiskeriudvalget har han endnu en gang ydet en fortræffelig indsats. Hvor vigtig en analyse er af foranstaltningerne og udviklingen netop med henblik på en reform af den fælles fiskeripolitik, skal jeg ikke understrege længere. Men hvad bliver der foreslået i den længe ventede grønbog fra Kommissionen? Målet - det er klart for os - må være, at der skal være overensstemmelse mellem en forbedring af fiskeribestanden og fiskeriets socioøkonomiske betydning. I den forbindelse mener jeg, det er nødvendigt, at interessegrupperne integreres i stigende omfang. I betragtning af de betydelige mangler, der alene i landbrugssektoren nu er kommet for dagens lys på grund af f.eks. BSE, er en succesfuld, ny markedsføring af sunde fødevarer og uundværlig proteinholdig fisk også nødvendig.
Jeg vil gerne sige til alle, at der venter os et omfattende arbejdsprogram. Jeg ser frem til en inspirerende og kontroversiel diskussion til gavn for europæisk fiskeri i fremtiden. Jeg mener unægteligt, at vi i vores bestræbelser absolut ikke må give tøjlerne fra os.

Miguélez Ramos
Hr. formand, jeg takker Dem, kommissær Fischler, for Deres fremmøde i Parlamentet. Deres tilstedeværelse skyldes en anmodning fra PSE-Gruppen på Formandskonferencen, og jeg minder Dem om, at De i oktober 1999, en måned før udløbet af aftalen, her sagde, at De ville gøre alt, hvad der stod i Deres magt, for at finde en løsning, og at De ville få våde fødder. 14 måneder senere er det Fællesskabets flåde, som får våde fødder, og den står i vand til halsen. Men jeg skal ikke være den, der anklager Dem. Jeg tror, at De har gjort, hvad De kunne, og det var virkelig meget lidt. For mig er problemet, at der hverken har været en samordnet indsats mellem Kommissionens forskellige tjenestegrene eller tilstrækkeligt politisk skub i Rådet, og der har heller ikke, og det er efter min mening det alvorligste, været klarsyn, kløgt og en sideløbende indsats fra det mest berørte lands regerings side.
Jeg synes, hr. Varela, at hr. Prodis besøg - som forekommer mig meget positivt - snarere end at berolige sektoren har gjort den urolig, netop på grund af det afgørende øjeblik, hvor det finder sted. Det er den usikkerhed og tvivl, der for øjeblikket hersker i sektoren.
Sektoren bliver ved med at gentage, at den ikke ønsker en aftale for enhver pris, og den er bange for, at aftalen kun underskrives for ikke tabe ansigt. Sektoren siger, at det, marokkanerne tilbyder - de tekniske betingelser, som Fællesskabets flåde skal underkaste sig - er uacceptabelt, at der er nogle ændringer, en række begrænsninger for frysetrawlerne og rejetrawlere, der er uacceptable.
Jeg synes, at der er behov for, at Unionen kommer med et klart budskab til de marokkanske myndigheder. Unionen ønsker et loyalt samarbejde med sine partnere, og nu konstaterer vi alle, at vi kunne have vundet meget, hvis den marokkanske regering i tide havde svaret på Fællesskabets henvendelser. Det er uacceptabelt, at den marokkanske regering i 14 måneder har gentaget, at den ikke ønskede en aftale, og at den nu forsøger at give Dem, hr. Fischler, skylden for, at den ikke bliver indgået, og at forhandlingerne bliver afbrudt. Resultatet bliver, at de næste østrigere - som De - eller svenskere, som forhandler i Rabat, vil tænke, at det, marokkanerne ønsker, er præcis det modsatte af det, de tænker eller siger.
Hele denne tåbelige proces, som allerede har varet i 14 måneder, fører ikke til noget godt af den simple årsag, at den i visse sektorer i Unionen skaber modvilje mod selve Den Europæiske Union. Her bruger vi dagevis på at diskutere demokratisk underskud og god regeringsførelse i Unionen, og bagefter, når vi står med en sag, som berører mere end 4.000 fiskere direkte, lader vi som om, vi ikke ser det, der er åbenbart, og undlader at gøre det, som enhver regering ville gøre for at forsvare en så vigtig del af sit produktionsapparat. Der er dem, der hævder, at kommissionsformand Prodi burde have blokeret ikke blot for fiskerisamarbejdet, men for hele Meda II-programmet.
Med hensyn til Poignants og Callaghers betænkninger, som foregriber mange punkter i forhandlingen af den kommende reform af den fælles fiskeripolitik, synes jeg, at vi med vedtagelsen af en række ændringsforslag kan få to afbalancerede beslutninger og rette op på nogle selvmodsigelser. Men en afbalanceret aftale - som den vi ønsker at opnå om grønbogen - betyder ikke, at det skal blive et kompromis mellem forskellige yderligtgående holdninger, men en sammenhængende betænkning, som støtter hele sektorens fremtid og fiskeriet som en mulig økonomisk aktivitet i hele Den Europæiske Union. Den ligevægt, vi socialdemokrater ønsker, opnås kun med en fiskeripolitik, der bygger på videnskabelige kriterier, og som er tilpasset markedet, og hvor man afstår fra den politiske forskelsbehandling, der stadig foregår.
Reformprocessen skal som nævnt af hr. Poignant være demokratisk, og jeg lykønsker ham med den indsats, han har ydet under nogle vanskelige betingelser. Hans betænkning understreger mange af de problemer, vi skal drøfte i forbindelse med reformen af den fælles fiskeripolitik. Han er kommet med mange løsninger, f.eks. fiskeriets samfundsøkonomiske aspekt, videreudvikling af de sociale aspekter af den fælles fiskeripolitik og en ajourføring af kriterierne for at definere en region som værende afhængig af fiskeriet.
Også Gallagher-betænkningen er interessant i den forstand, at den henviser til de sociale aspekter eller betegner aftalerne med tredjelande som en fundamental del af den fælles fiskeripolitik.
Vi anmoder om, at der udarbejdes klare juridiske og videnskabelige udtalelser om adgangsrestriktionerne. Vi synes ikke, at reformen af den fælles fiskeripolitik skal indeholde nogen form for politisk eller nationalitetsafhængig forskelsbehandling. Vores ændringsforslag støtter fastholdelsen af den aktuelle grænse på 6/12 sømil.
Endelig vil jeg gerne lykønske hr. Varela - og også hr. Cunha - med hans fremragende betænkning om udfordringen ved globaliseringen og de farer, som visse sider af globaliseringen kan indebære for Fællesskabets fiskerisektor. Den fælles fiskeripolitiks internationale aspekt, vores stadig større deltagelse i multilaterale organisationer er en udfordring, vi endnu ikke har klaret. Dette spørgsmål vil nødvendigvis blive taget op her igen og blive genstand for gentagne drøftelser i mødesalen. Jeg lykønsker hr. Varela med hans politiske anticipering, som nærmest kan betegnes som poetisk.

Attwooll
Hr. formand, kommissær, jeg vil gerne lykønske alle ordførerne med deres store indsats. Jeg taler specifikt om regional forvaltning af den fælles fiskeripolitik. Faktisk er ordet zoneforvaltning et bedre udtryk for den type udvikling, vi ønsker gennemført. Det betyder meget mere omfattende deltagelse i beslutningsprocessen af alle med direkte interesse i hver af divisionerne under Det Internationale Havundersøgelsesråd, hvad enten de beskæftiger sig med fiskeri, fiskeforarbejdning, videnskab eller bevarelse. Hvis et sådant system allerede var på plads, ville vi ikke stå over for de nuværende problemer i forbindelse med Kommissionens forslag til genoprettelse af torskebestanden i Nordsøen.
Det er helt klart holdningen hos de mest direkte involverede, at planen i sin oprindelige form både ville få katastrofal betydning for de pågældende erhverv og have en negativ effekt på torskebestanden, og dette synspunkt støttes af fredningsfolk.
De skotske parlamentsmedlemmer er yderst taknemmelige for, at kommissæren vil mødes med os, og for hans forsikringer om, at forslagene endnu ikke ligger fast. Der er gjort en stor indsats lokalt, både i Skotland og omkring Nordsøen, i forbindelse med bevarelsesforanstaltninger generelt og genoprettelse af torskebestanden i særdeleshed. Jeg håber, at Kommissionen vil tage resultaterne af dette arbejde meget alvorligt. Jeg vil især bede den opgive idéen om at kræve maskestørrelser på 140 mm samt anerkende, i hvor høj grad den skotske flåde er afhængig af blandet fiskeri. Ligeledes regner jeg med, at man i stedet for at indføre generelle restriktioner på omkring 40.000 km2 af Nordsøen vil vælge sæsonmæssige lukninger i områder med høje torskekoncentrationer.

Hudghton
Hr. formand, kommissær, det var uundgåeligt, at Gallagher- og Poignant-betænkningerne ikke blot kommenterer fortiden, men også fokuserer detaljeret på revisionen af den fælles fiskeripolitik, og jeg synes, det er yderst passende, at parlamentsmedlemmerne forsøger at få indflydelse på revisionsprocessen inden en formel høring af Parlamentet.
Jeg vil vove at påstå, at hovedformålet med den fælles fiskeripolitik, nemlig bevarelsen af fiskebestandene, ikke er blevet opfyldt, og som følge heraf har vi år for år oplevet dramatiske kvoteudsving. Et eksempel herpå er den nuværende torskekrise. Desuden må vi tage beslutningsprocessen og -niveauet op til revision. Forskellige ændringsforslag i mit navn forsøger at etablere nogle vigtige principper for revisionen af den fælles fiskeripolitik, bl.a. at den relative stabilitet skal opretholdes, da de gode grunde til dens medtagelse som grundlæggende princip stadig er gyldige. På baggrund af erfaringer fra områder som Shetlandskassen bør særligt beskyttede områder baseret på videnskabelige råd forblive beskyttet i fremtiden. Og der bør etableres et zoneforvaltningssystem baseret på områderne under Det Internationale Havundersøgelsesråd og med repræsentation fra fiskeri-, videnskabs- og bevarelsesinteresser, som kan deltage meningsfyldt, ikke for at renationalisere den fælles fiskeripolitik, ikke for at tage magt fra Rådet eller Kommissionen, men for at gøre det muligt for de enkelte medlemsstater med kvoter i en bestemt zone at bidrage til at udtænke og anbefale kontrolforanstaltninger, som er relevante og passende for disse områder, og som derfor har større chance for at lykkes.
Den seneste tids hændelser har i Skotland ført til endnu mindre tiltro til beslutningsprocesserne og strukturerne i den fælles fiskeripolitik. Hvordan begrunder Kommissionen f.eks. det uændrede industrifiskeri og ligefrem stigende bifangster af hvidfisk, når kvoterne for konsumfisk samtidig reduceres?
Lad os udnytte de muligheder, som revisionen giver den fælles fiskeripolitik, til at nå frem til en løsning, der fungerer. Jeg opfordrer Kommissionen og Rådet til at overveje zoneforvaltning seriøst, selvfølgelig inden for rammerne af Fællesskabets målsætninger, men på en sådan måde, at de interesserede parter kan deltage i højere grad, og så den nye fælles fiskeripolitik, når den bliver vedtaget, faktisk kan opfylde sit mål, nemlig europæisk fiskeris bæredygtighed på langt sigt.

Jové Peres
Hr. formand, jeg vil gerne takke for hr. Poignants og hr. Gallaghers fremragende indsats, men jeg synes ærligt talt, at deres nidkærhed - og de har begge en meget stor erfaring og et meget stort kendskab til sektoren - på nogle områder har fået dem til at gå ud over det emne, der var genstand for deres betænkninger. Problemet er, at der i ændringsforslagene blev insisteret på denne vision, og i almindelighed er der på nogle områder endda blevet vedtaget selvmodsigende ting. Jeg håber, at det i morgen ved afstemningerne helt forskriftsmæssigt er muligt at rette op på dette, for min gruppe vil helst stemme for de to betænkninger.
Med hensyn til spørgsmålet om fiskeriet og globaliseringen er det bydende nødvendigt at erkende, at Fællesskabets lave selvforsyningsniveau inden for fiskeprodukter har ført til liberalisering af samhandlen endnu tidligere og bedre end inden for andre sektorer, men selve fiskeriets natur, den fortsatte nationalisering af fiskepladserne eller andre omstændigheder - der, selv om de har deres egne særegenheder, har virkninger, der ligner globaliseringens - har særlig store indvirkninger på det samfundsmæssige plan med nogle til tider alvorlige virkninger for arbejdsbetingelserne eller forflyttelser af de fiskerirelaterede aktiviteter. Jeg synes, at hr. Varelas fremragende betænkning anviser nogle foranstaltninger, der kan rette op på disse negative virkninger. Jeg vil også gerne lykønske hr. Cunha.
Endelig vil jeg gerne komme med to konstateringer med hensyn til Marokko. For det første de negative virkninger, som den manglende aftale allerede har og vil få i Fællesskabets ugunstigt stillede områder, såvel i forbindelse med fiskerne som med fiskeriets følgeaktiviteter. Da det drejer sig om ugunstigt stillede områder, har omstillingsaktionerne meget ringe muligheder for at blive en succes.
Den anden konstatering går på, at de marokkanske forhandleres holdning kun vanskeligt kan betegnes som passende for en stat, som vi er knyttet til i form af en associeringsaftale. I denne situation vil det være ønskeligt, om Kommissionen lader de marokkanske myndigheder forstå, at denne associering kun kan bygge på gensidighed, og at den forstår at træffe eventuelle passende foranstaltninger. Det, der fremføres i medierne, er, at såfremt man når en aftale, kan den vise sig at være endog meget skadelig for Den Europæiske Unions interesser. Jeg ser gerne, at der kommer en aftale, og jeg håber, at Kommissionen forstår at gøre sin ret til gensidighed gældende.

Ribeiro e Castro
Hr. formand, hr. kommissær, jeg vil gerne gøre opmærksom på et punkt, som jeg synes mangler i den fælles fiskeripolitik. Det bør tages med i reformen fra 2002, da det vedrører fiskeriet i de fjerntliggende regioner. Den fælles fiskeripolitik bør også tage hensyn til ændringerne i Amsterdam-traktaten og lægge vægt på de muligheder - navnlig for Portugals vedkommende, med regionerne Azorerne og Madeira, men også de franske og spanske fjerntliggende regioner - som deres beliggenhed rummer. EU har i disse regioner, som er i særlig grad vanskeligt stillede, mulighed for at indrette en økonomisk eksklusivzone, og det er her vigtigt at understrege denne strategiske værdi for fremtiden.
Hvad angår Marokko, påskønner vi de oplysninger, som kommissæren har givet, selv om de for portugiserne udgør en sølle trøst. Situationen i Portugal er jo, at 40 fartøjer har ligget stille siden december 1999, og at mange af de berørte virksomheder, hvis aftalen en dag skulle blive undertegnet, kan vise sig ikke mere at være økonomisk bæredygtige. Jeg støtter derfor de bemærkninger, som hr. Arlindo Cunha og hr. Miguélez Ramos har fremført til fordel for en mere energisk holdning fra både Rådets og Kommissionens side i dialogen med den marokkanske regering.
Generelt forholder vi os forsigtigt afventende, hvad angår revisionen af den fælles fiskeripolitik i 2002. Der er som bekendt et meget kritisk syn herpå i Portugal, hvor erfaringen jo har vist, at hvor fiskeriet skulle skabe beskæftigelse, har den fælles fiskeripolitik ført til arbejdsløshed. Vi håber, at det forhold, at man har besluttet at fastholde kvoterne for i år, er et første positivt tegn for fremtiden, og vi følger med særlig interesse, at man er blevet opmærksom på den følelse af forskelsbehandling, som de seneste års høringer har afsløret, og at planlægningsproblemet bliver ordentligt behandlet. Endelig så vi gerne, som hr. Gallagher også har sagt det, at kyststaternes suveræne eksklusivzone udvides til 24 sømil.

Fraga Estévez
Hr. formand, jeg nærer fortsat tvivl om den fulgte metode, især i hr. Poignants betænkning, og jeg mener fortsat, at fiskerisektorens holdninger, som er kommet til udtryk på regionale møder, fortjente en mere tilbundsgående analyse. På den anden side har hr. Gallagher og hr. Poignant fremlagt nogle visioner, der i mange tilfælde er i modstrid med de foranstaltninger, som den fælles fiskeripolitik burde indeholde. Man må naturligvis anerkende den indsats, de a posteriori har ydet i et forsøg på at forene opfattelserne, men Det Europæiske Folkeparti mener, at der stadig er klare modsætninger på nogle fundamentale områder.
Vi har derfor stillet en række ændringsforslag, der især forsøger at fjerne indtrykket af, at Parlamentet ikke har en klart defineret opfattelse af den fælles fiskeripolitiks fremtid, for det er ikke tilfældet. Det er muligt, at vi ikke er enige om konkrete foranstaltninger, men hvis der er noget, der kan udledes af disse betænkninger, er det, at Parlamentet er fuldstændig enigt med fiskerisektoren om, at den fælles fiskeripolitik bør ændres grundlæggende. Jeg anmoder Dem derfor om at stemme for vores ændringsforslag, for de afspejler ønsket om ændring og behovet for en grundig overvejelse om fiskeripolitikken, som er fremadrettet og ikke tilbageskuende, og de skal på ingen måde ses som et forsøg på at indlede nye frugtesløse forhandlinger.
Hvis behovet herfor ikke var tydeligt, ville Ministerrådet i december sidste år have kridtet banen af. Det kan ikke fortsætte på denne måde. De grundlæggende fejl, som den fælles fiskeripolitik har slæbt rundt på siden starten, er sektoren nødt til at betale ved udgangen af hvert år med en række stadig mere brutale beskæringer af dens aktiviteter. Med de yderligheder, der er foreslået i år, må man spørge sig selv, hvilken økonomisk sektor der ville være i stand til at overleve med disse spilleregler. Hvis der bliver færre og færre ressourcer, er det fordi en endeløs række af fejl i den politik, der regulerer fiskeriet, ikke blot gør det muligt, men fremprovokerer det. En sektor, der er hæmmet af en række forældede, selvmodsigende og ofte uforståelige regler, kan kun have et meget begrænset ansvar under denne tingenes tilstand, men det er ikke desto mindre den, som alene betaler følgerne.
Der er behov for en tilbundsgående fornyelse af den fælles fiskeripolitik, som kommer med løsninger for et fiskerierhverv, der trods de regler, der styrer det, og endog til trods herfor, har forstået at overleve og gjort, hvad der var muligt for at udvikle sig og blive ved med at sørge for rigdom og beskæftigelse i kystområderne. Derfor vil jeg endnu en gang understrege, at når der er en åbenbar utilfredshed med ressourcepolitikken, som vi endnu en gang har set de strålende resultater af på Rådet i december, med en TAC-ordning, der belønner udsmid, når man stadig ikke har løst spørgsmål som relativ stabilitet og fri adgang, for ikke at tale om tilpasning til traktaterne af den eneste fællesskabspolitik, som fortsat forskelsbehandler på grund af nationalitet, kan Kommissionen ikke for alvor foreslå et udkast til en grønbog for os som det, den har udarbejdet. Hvis Kommissionen virkeligt tror, at fremtiden for det europæiske fiskeri ud over en simpel ændring af en forordning kan klares med forslag til foranstaltninger, som allerede er indeholdt i de nuværende forordninger, hvis Kommissionens storslåede forslag og store åbenbaring for den fremtidige fælles fiskeripolitik er de flerårige TAC og støtten til akvakultur, er øjeblikket måske kommet til, hr. formand, helt alvorligt at anmode om, at den lader andre folk komme til, som kan bidrage med nye idéer og et minimum af ansvarsfølelse.

Candal
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, meget kort og summarisk vil jeg gerne fremføre tre overvejelser om den kommende revision af den fælles fiskeripolitik.
Punkt et er adgang til fiskefarvand og de interne ressourcer. Opretholdelse af fiskersamfundenes traditionelle aktiviteter må være en opgave for EU. Det forekommer mig derfor meget væsentligt i det mindste at sikre adgangen til det såkaldte territorialfarvand, eftersom det mindre fiskeris aktiviteter på afgørende vis hviler på den enkelte medlemsstats ressourcer langs dets egne kyster.
Punkt to er princippet om relativ stabilitet og den fulde udnyttelse af fiskerimuligheder uden for EU-farvande. Princippet om relativ stabilitet udgør en grundpille i den fælles fiskeripolitik. Hævdelsen af dette princip i forhold til kvoter, som Unionen har fået gennem finansielle modydelser dels ved aftaler med tredjelande dels i farvande under regionale fiskeriorganisationer, kan føre til perverse situationer. Fællesskabet udnytter således ikke fuldt ud de kvoter, som det dyrt tilkøber sig hos visse tredjelande, selv om der er medlemsstater, der har interesse i at udnytte dem. Mens det således i aftaler med såkaldte sydlige lande gælder, at alle interesserede medlemsstater, når de givne medlemsstater har udnyttet deres respektive fiskerimuligheder, kan få adgang til den ikke-udnyttede del, finder denne ordning ikke anvendelse i aftaler med såkaldte nordlige lande.
EU udnytter ikke fuldt ud de fiskekvoter, som opnås på åbent hav inden for de regionale fiskeriorganisationer, selv om der er medlemsstater, der er interesserede i at fange de mængder, der ikke er blevet fisket af de "tilkendte", om jeg så må kalde dem. EU risikerer på den måde at blive stillet ringere, når de tildelte kvoter skal revideres mellem parterne.
Punkt tre er EU's internationale rolle. Eftersom Unionen som helhed er en fiskerimagt af første rang og et af de største markeder for fiskeprodukter, må den kræve og påtage sig en rolle, der svarer hertil inden for de internationale organisationer og især inden for de regionale fiskeriorganisationer. Jeg er meget glad for kommissærens indlæg, og jeg vil gerne bede ham om at udnytte de 15 medlemsstaters samlede styrke i forhandlingen med Marokko og ikke blot se sig som advokat for Portugal og Spanien.

McKenna
Hr. formand, det er ikke, som mange har påpeget, med den fælles fiskeripolitik lykkedes at bevare fiskebestandene på et tilstrækkeligt højt niveau til at sikre et levedygtigt erhverv. Det skyldes i det mindste delvis modsætningerne mellem nogle af den fælles fiskeripolitiks målsætninger i henhold til forordning 3760/92.
Det er umuligt at tilfredsstille både markedet og erhvervet, samtidig med at man bevarer ressourcerne. Når den fælles fiskeripolitik revideres næste år, er det meget vigtigt at sikre, at dens vigtigste mål bliver bevarelsen af fiskebestandene og beskyttelsen af havmiljøet, og det kan kun ske ved at indarbejde forsigtighedsprincippet i forvaltningen af fiskeressourcerne ved at træffe strenge og omfattende foranstaltninger. Indarbejdelsen af forsigtighedsprincippet betyder, at inden der kan drives kommercielt fiskeri af en bestand, skal der som minimum foreligge en videnskabelig vurdering af bestanden og et forsigtigt skøn over den samlede tilladte fangstmængde.
Med andre ord vil visse EU-landes aktuelle rovfiskeri af visse dybhavsbestande ikke blive tilladt. Det betyder, at der skal foretages en vurdering af den mulige indvirkning af nye typer fiskeudstyr eller betydelige ændringer af eksisterende udstyr på målbestanden og eventuelle bifangster eller på havmiljøet. Det betyder, at man skal være tilbageholdende, når man beslutter, hvilket niveau en fiskebestand skal holdes på. Anvendelsen af det maksimale bæredygtige udbytte eller et hvilket som helst andet mål er ganske simpelt forkert, for det medfører overfiskning og udslettelse af bestanden.
Der skal fastsættes afgrænsede mål, som opretholder fiskebestanden på et tilstrækkeligt højt niveau til, at risikoen for overfiskning eller udslettelse er ubetydelig. Den hidtil bedste definition på forsigtighedsprincippet er indeholdt i FN's aftale om fiskebestande, og mange af disse og andre principper er defineret heri. EU har accepteret disse idéer for visse bestande, og jeg mener, at det er på høje tid, at de bliver gennemført for EU's egne bestande.
Der er allerede talt en del om Marokko, og jeg vil blot sige, at vi må insistere på, at det er fuldstændig op til Marokko som kyststat med suverænitet over sine fisk og eksklusive økonomiske zone at beslutte, hvad det vil gøre med disse ressourcer. Vi er derfor imod enhver form for politisk eller økonomisk pression mod Marokko for at opmuntre eller tvinge det til at underskrive en aftale med Den Europæiske Union. For det andet står vi urokkeligt fast på, at en potentiel aftale med Marokko ikke bør omfatte adgang til farvandet ud for Vestsahara. Vi anerkender ikke Marokkos suverænitet der, og Marokko har derfor overhovedet ikke ret til at drøfte adgang for EU-fartøjer der, og EU har for den sags skyld heller ikke ret til at deltage i sådanne forhandlinger med Marokko eller at tillade fartøjer under EU-flag at sejle der, som det er sket tidligere.

Figueiredo
Hr. formand, fiskerisektorens samfundsøkonomiske betydning er velkendt ikke blot med hensyn til den direkte og indirekte beskæftigelse, som den skaber, men også for den økonomiske udvikling i mange regioner og fiskersamfund, herunder det mindre kystfiskeri, der sikrer forsyningen med frisk fisk og bevarelse af EU's traditioner og kultur. Som det er fremgået af de regionale møder, rejses der imidlertid omfattende kritik af den fælles fiskeripolitik, såvel af TAC- og kvoteordningen som af FUP'erne, der har virket på diskriminerende måde uden at have givet fiskerisektoren større fordele. Her er det i øvrigt vigtigt, at de medlemsstater, som har opfyldt målene, ikke bliver straffet med nye indskrænkninger af fiskeriindsatsen, så længe de resterende medlemsstater ikke opfylder de mål, der er opstillet i de tidligere FUP'er.
Det står ligeledes klart, at de fleste erhvervsdrivende inden for fiskeriet sætter spørgsmålstegn ved de videnskabelige data vedrørende forvaltning og bevarelse af fiskeressourcerne, selv om de ikke rejser tvivl om nødvendigheden af en politik for bevarelse af fiskeressourcerne. Der må altså ske en tilbundsgående revision af den fælles fiskeripolitik, der inddrager fiskerne og andre implicerede parter i beslutningsprocessen, så deres erfaring og input kan føre til en mere farbar og realistisk ordning. Der er behov for strukturelle foranstaltninger til at sikre, at fiskeriafhængige samfund kan overleve, og samfundsøkonomiske foranstaltninger til forbedring af fiskernes levevilkår, som ikke må forringes af eventuelle foranstaltninger til beskyttelse af fiskebestandene, således som det er sket i det nordlige Portugal for sardinfiskerne.
Det er ligeledes vigtigt, at der tages hensyn til de fjerntliggende regioners specifikke forhold, og det er særlig vigtigt, at der, som det siges i Gallaghers betænkning, sker en udvidelse af eksklusivzonen til 24 sømil, en beslutning, som Parlamentet jo også tidligere har truffet. Hvad angår forhandlingerne i Verdenshandelsorganisationen, må det, som det også bliver det i Varela Suanzes­Carpegnas betænkning, understreges, at fiskeriet i EU ikke udelukkende bør anskues ud fra en økonomisk synsvinkel, som et spørgsmål om varehandel. Fiskeriet i EU har flere forskellige funktioner. Det bidrager til den økonomiske og sociale integration i kystegnene ved at udgøre en livsstil og en samhørighedsfaktor i mange af vores kystegne, samtidig med at det fungerer som garant for fødevareforsyningen.
Jeg vil også gerne, hr. formand, omtale de internationale fiskeriaftaler, som spiller en afgørende rolle for, at EU's fiskerflåder kan forsyne det europæiske marked. Det er imidlertid særdeles bekymringsvækkende oplysninger, vi får, ikke blot om forsinkede fiskeriaftaler med Angola, men også om vanskelighederne med at forny fiskeriaftalen med Marokko. Der må ikke blot en afklaring til, sådan som vi har fået det, men også træffes foranstaltninger, der værner om de fiskeres og rederes rettigheder, der er berørt af denne situation, sådan som tilfældet er i Portugal.

Van Dam
Hr. formand, 2001 er året, hvor Kommissionen skal udforme en ny fælles fiskeripolitik. Jeg synes, det er overordentlig vigtigt, at Kommissionen udtrykkeligt inddrager fiskerisektoren selv i forberedelserne af dens beslutninger. Ved omsætningen af undersøgelsesresultaterne af fangstbegrænsninger skal Kommissionen ikke kun høre videnskabsfolk, men også fiskerne, ellers fremkalder pålæggelsen af samlede tilladte fangstmængder og kvoter unødig modstand hos dem. Fiskere, i hvert fald i Nederlandene, erkender det nyttige ved fangstbegrænsninger, såfremt disse er velbegrundede. Et dårligt eksempel er den nylige fangstbegrænsning for de nederlandske fiskere af rødspætter og søtunger, som kommer til at koste dem 35 millioner euro. En begrænsning, som ifølge Rådet (fiskeri) er nødvendig for at beskytte torsken, selv om biologer hævder, at der aldrig er givet en sådan anbefaling, og at det er en politisk beslutning.
De europæiske fiskere er aktive i indbyrdes helt forskellige farvande. Det kræver en regional løsning ligesom Den Europæiske Unions subsidiaritetsprincip. Det betyder for Nederlandenes vedkommende, at politikken for Nordsøen udformes sammen med andre nordsølande. Disse lande beslutter, om der i Nordsøens skrøbelige system er plads til skibe fra andre regioner. Hvis Unionen gennemtvinger andre skibes adgang til Nordsøen, er kvotering af endnu ukvoterede fiskearter en reel mulighed for at holde bifangster af kvoterede fisk inden for visse grænser.
Endelig tilslutter jeg mig ordføreren hr. Gallaghers anmodning om en costbenefitanalyse af de fiskeriaftaler, som Kommissionen indgår med tredjelande. Har alle medlemsstater proportionalt gavn af denne anvendelse af fællesskabspenge? Det tvivler jeg stærkt på.

Stevenson
Hr. formand, når vi drøfter de fremragende betænkninger, som mine kolleger hr. Varela, hr. Cunha, hr. Poignant og hr. Gallagher har udarbejdet, sker det på baggrund af krisen i EU's fiskerisektor. Når vi overvejer de radikale reformer af den fælles fiskeripolitik, som tydeligvis er nødvendige og har været tiltrængt længe, og som er fremhævet i disse betænkninger, gør vi det velvidende, at fiskebestandene er i meget kraftig tilbagegang. Der er for mange fiskere om for få fisk. Resultatet er, at EU's fiskerflåde svinder ind, og at mange tusinde job går tabt på havet og i land.
Situationen i Nordsøen er særligt foruroligende. Rådet bebudede i december voldsomme nedskæringer i de samlede tilladte fangstmængder og kvoter. Nu forsøger Kommissionen at gennemføre midlertidige nødforanstaltninger for at genoprette torskebestandene, som er faldet til et ikke-bæredygtigt niveau i den sektor.
Jeg er ligesom mine kolleger, de øvrige skotske parlamentsmedlemmer, yderst taknemmelig over for kommissær Fischler, fordi han gik med til at mødes med os tidligere på aftenen for at drøfte disse dramatiske nødforanstaltninger. Vi bifalder hr. Fischlers generøse tilbud om at mødes med fiskerierhvervets ledere for at drøfte alternativer til de drakoniske forslag, som Generaldirektoratet for Fiskeri har omtalt vidt og bredt i de seneste dage.
En fornuftig flerårig plan for genoprettelse af torskebestanden, som omfatter realistiske tekniske bevarelsesforanstaltninger, vil da være mere fornuftig end en plan, som tillader, at industrifiskeriet fortsætter i enorme afgrænsede zoner, og som kan medføre, at halvdelen af den skotske flåde går fallit.
Der er stillet nogle ændringsforslag til betænkningerne af Poignant og Gallagher, som forsøger at afskaffe grænsen på 6-12 sømil og åbne Shetlandskassen og få fri adgang til Nordsøen. Der er åbenbart stadig nogle medlemsstater, som betragter Nordsøens ressourcer som en stor gevinst. Jeg håber, at denne forhandling får dem til at komme til fornuft.

Kindermann
Hr. formand, hvordan skal og vil den fælles fiskeripolitik i Den Europæiske Union se ud efter 2002? Dette har i længere tid sat sindene i bevægelse hos dem, der beskæftiger sig med fiskeri. Poignant- og Gallagher-betænkningerne er vigtige milepæle i den forberedende diskussion. Den egentlige reformdiskussion vil ganske vist først begynde i løbet af de kommende måneder, når Kommissionen har fremlagt sin grønbog. Alligevel er det forståeligt, at repræsentanter for de meget forskellige fiskeriinteresser i Den Europæiske Union allerede nu forsøger at påvirke den forberedende proces i Kommissionen.
Der blev stillet mange krav til Kommissionen. Men for øjeblikket mener jeg, at det er for tidligt, at Europa-Parlamentet fastlægger noget entydigt. Inden for rammerne af disse to betænkninger bør vi begrænse os til at tage problemerne op og diskutere forskellige løsningsmodeller.
Begge ordførere har investeret meget arbejde i betænkningerne og redegjort for de væsentlige problemer ved en fælles fiskeripolitik. Jeg vil gerne takke dem mange gange for det.
Her vil jeg blot plukke tre eksempler ud. For det første det problematiske spørgsmål om adgangen til farvandene, der i det mindste skal undersøges igen inden for rammerne af reformen. Videnskabelige analyser skal danne grundlag for fastlæggelse af fredede områder, og på baggrund af disse resultater må de tilsvarende konsekvenser så drages.
For det andet er regionalisering et andet stikord, der altid fremkalder kontroversielle diskussioner. I den forbindelse handler det f.eks. ikke kun om en beskaffen renationalisering som altid. Vi har i EU en fælles fiskeripolitik, og det vil vi også have fremover.
For det tredje vil jeg afslutningsvis endnu en gang fremhæve, hvor vigtigt det er at integrere den samlede fiskerisektor - fiskere, forskning, industri osv. i den forestående reformproces. Kun på den måde kan vi i højere grad få de implicerede parter til at acceptere den nye fiskeripolitik.

Piétrasanta
Hr. formand, Unionens fiskeripolitik er et omfattende emne. Jeg vil tale om det set fra en globaliseringssynsvinkel og på baggrund af de særlige forhold i Guinea-Bissau.
Hvad angår Gruppen De Grønne, gør jeg opmærksom på, at vi går ind for et fiskeri, der respekterer den naturlige balance, for udvikling af de små fiskersamfund og ikke-industrialiseret fiskeri - som skaber mange arbejdspladser - og for et selektivt fiskeri, der tager hensyn til de tilgængelige fiskebestande. Det drejer sig ikke kun om at opnå en tilfredsstillende økonomisk udvikling for virksomhederne, men også om at bevare det sociale aspekt.
Vi er imod tildeling af tilskud til skånselsløst industrifiskeri, som lander alt uden forskel med fare for at udrydde arterne og skade fødevaresikkerheden og den biologiske mangfoldighed, og som f.eks. tillader overdreven forøgelse af fiskerflåden. Vi vurderer, at de frie markedskræfter er en af hovedårsagerne til denne overinvestering, og at ovenstående spørgsmål skal tages i betragtning ved de kommende forhandlinger i WTO om handelsliberalisering.
Vi anmoder derfor Kommissionen om at stille de fornødne forslag til de andre medlemmer af WTO om både retningslinjer for de subsidierede sektorer og for den sociale indsats. I øvrigt støtter vi normalt sjældent bilaterale fiskeriaftaler mellem Den Europæiske Union og ofte små tredjelande, hvis budget nogle gange er af samme størrelsesorden som den tildelte støtte.
Vi må så vidt muligt holde os på et fælles niveau. Dog godkender vi i Guinea-Bissaus tilfælde den reserve, der er blevet afsat, på 6,5 millioner euro, eftersom den er øremærket til støtteprogrammer for lokalt fiskeri, til infrastrukturer og til kontrolforanstaltninger, og vi godkender også, at der fremlægges en detaljeret rapport over udnyttelsen af disse fonde for Parlamentet.

Lisi
Hr. formand, hr. kommissær, først vil jeg gerne lykønske vores kollega Varela, der har udarbejdet en fremsynet betænkning, som hele udvalget var enigt i, og vores kollega Cunha, der ligeledes har gjort et glimrende stykke arbejde. Som det allerede er blevet sagt, er der dog ingen tvivl om, at de vanskeligste punkter og emner, vi tager op i dag, er dem, der er nævnt i Gallaghers og Poignants betænkninger.
Jeg vil ikke gentage de tekniske grunde til, at disse emner er vanskelige, nemlig 6- og 12-milezonen, de beskyttede områder, bevarelsen af princippet om relativ stabilitet og regionaliseringen, der på en måde kan fortolkes som en renationalisering. Jeg er enig i, at disse emner er specifikke, og at de er vanskelige, sådan som vores kolleger understregede. I den forbindelse bør vi efter min mening - netop fordi vi befinder os i en reformfase, og når vi foretager en reform, er det, fordi den nuværende politik ikke fungerer, ellers ville vi ikke foretage nogen reform - være helt klar over, at vi ikke kan bevare alting, som det er, og at vi på den anden side heller ikke kan holde fast ved modsætningerne i de retningslinjer, vi giver. PPE-DE-Gruppen har stillet nogle ændringsforslag i den henseende, og de tager netop sigte på at gøre holdningerne mere konsekvente.
Jeg vil dog gerne komme med en enkelt opfordring til kommissæren og til os alle sammen, nemlig at det er væsentligt, at vi når frem til en ligevægt, når det gælder disse emner, og det er der også en vigtig politisk årsag til. Vi kommer lige fra det sidste plenarmøde i december, hvor vi alle - både Kommissionen og Parlamentet - kritiserede Rådet i Nice, fordi der igen er ved at ske en nationaliseringsproces, hvor landene forsvarer deres egne interesser, og vi sagde, at dette Råd bragte fællesskabsmetoden i fare. Vi må nu arbejde på, at vi ikke kommer til at mangle en fælles politik for netop denne sektor, der står som et eksempel. For at kunne gøre dette er vi dog nødt til at lytte til dem, der klager - og det gør de erhvervsdrivende - over den utilstrækkelige inddragelse, over den manglende enighed om de valg, der foretages, og således over den manglende deltagelse i beslutningsprocessen.
Hvis vi gør dette, vil det lykkes os at bevise - og det er jeg sikker på, at vi kan - at det er muligt at føre en god fælles politik ved at udnytte forskellene i stedet for at gøre dem til et problem og ved at inddrage de erhvervsdrivende i alle medlemsstaterne, navnlig fiskerne med hele deres komplekse situation.

Stihler
Hr. formand, det er altid betryggende at se de samme få ansigter ved hver fiskeriforhandling, og jeg vil gerne forsikre kommissæren samt kolleger og venner om, at selv om der ikke er så mange af os, har vi alle en aktiv interesse i fiskeriet, og uanset hvor sent forhandlingen foregår, kan De være sikker på, at vi er til stede.
Reformen af den fælles fiskeripolitik og den kommende udgivelse af grønbogen kommer på et kritisk tidspunkt for fiskerierhvervet. På den ene side ønsker alle her i Parlamentet, at vi skal have et fiskerierhverv, ikke mindst fordi vi nyder at spise resultatet, men på den anden side er der alvorlige videnskabelige beviser for en sådan overfiskning af bestandene, at visse arter måske ikke længere findes i fremtiden.
Som mange af mine skotske kolleger har nævnt her i aften, er det torskeproblemet, der dominerer nyhedsbilledet i Skotland. Der er dem, der siger, at selv inden udgivelsen af grønbogen kunne der ikke være meget tilbage af den skotske flåde på grund af nedsættelser af de samlede tilladte fangstmængder, kvoter og forslagene til genoprettelse af torskebestanden. Så er der andre, der siger, at for overhovedet at kunne opretholde et fiskerierhverv skal vi frede bestandene. De tænker tilbage på den artikel i Nature i 1996, som advarede om torskebestandenes udslettelse. Jeg ved ikke, hvordan vi løser dette umulige problem, men det er vi nødt til inden udgangen af 2002.
Fra mine samtaler med folk i erhvervet og folk, der beskæftiger sig med videnskabelig forskning og bevarelse, ved jeg, at de er villige til at deltage, og at der er behov for større deltagelse af alle involverede parter. I Skotland har den skotske fiskeriforening (Scottish Fishermen's Federation) og Verdensnaturfonden i fællesskab foreslået en bedre måde at arbejde på. Forslaget om zoneforvaltning og større regionalisering af den fælles fiskeripolitik er seriøst, og det støttes af såvel fiskere som fredningsgrupper. Der er også fremkommet forslag i andre lande. Det kan kun være godt for debatten.
Jeg må konkludere, at der i år og næste år er mulighed for at få den fælles fiskeripolitik på plads. Jeg ser frem til fremtidige tirsdagsforhandlinger om dette i Strasbourg.

Nogueira Román
Hr. formand, hr. kommissær Fischler, kommissionsformand Romano Prodi er blevet dekoreret af kongen af Marokko, og han har samtidig undertegnet en samarbejdsaftale med landet, hvor fiskeriet ikke indgår. Den fællesskabsflåde, der opererer på den kanarisk­saharianske banke, har ikke været på havet i et år, og der er tusinder af folk på land. Kommissionen lever ikke op til sit ansvar og er villig til at undertegne en begrænset og ulykkelig aftale, som er den lige vej til at at have ødelagt vores fiskerflåde om to eller tre år.
Parlamentets beslutninger ringeagtes, og selve Parlamentet ringeagtes. Medlemsstaterne, især Spanien, vender hovedet den anden vej for ikke at se. Det er det begrædelige indtryk, som redere, fiskere og de berørte befolkninger i Galicien, Andalusien, De Kanariske Øer og Portugal i dag har af EU. Jeg beklager at måtte sige det, hr. kommissær Fischler, men De kunne ikke have gjort det dårligere.

Maat
Hr. formand, jeg vil allerførst give mine to kolleger, Gallagher og Poignant, en kompliment for den måde, hvorpå de har taget initiativ til den nye grønbog, for denne diskussion ligner faktisk en forberedelse deraf, og vi kunne sige, at vi på passende måde misbruger disse betænkninger til at indtage en holdning dertil.
Når vi ser på fiskeripolitikken, er der egentlig én ting, hvorom vi må sige, at kursen skal lægges om på en række punkter, og med hensyn til denne diskussion vil jeg gerne komme med nogle udspil, naturligvis også på baggrund af den region, jeg kommer fra, for at vise, hvad vi forventer af grønbogen. Allerførst er der kontrollen inden for EU, navnlig kvotekontrollen. Den skal der træffes bedre bestemmelser om i fremtiden, for en politik er fuldstændig afhængig deraf, og en politik, som man virkelig vil udforme struktureret, skal også kontrolleres ordentligt. Det er ligeledes det vigtigste punkt, og på længere sigt må vi også tænke over sanktioner på dette område, når lande ikke har nogen passende systemer med henblik på kvotekontrol.
Det andet vigtige punkt vedrørende den fremtidige politik er et omstruktureringsprogram, som bør udvikles til erstatning af det nuværende flerårige udviklingsprogram. De europæiske subsidier bør frem for alt være til gavn for virkelig kapacitetsbegrænsning samt miljø- og kvalitetsinvesteringer med følgende handlingspunkter: En ordning om antallet af dage, hvor der må fiskes på havet i alle EU-lande. I mit eget land er der gjort gode erfaringer dermed, hvilket også viste sig under fiskerikonferencen for nogle måneder siden i Bruxelles. Det andet punkt er en præmieordning for anvendelse af net, som begrænser bifangster, altså en virkelig teknologisk forbedring. Det tredje punkt er en såkaldt set aside-ordning for regioner, som rammes for hårdt af fiskebestandens tilbagegang. Jeg tænker f.eks. på de regioner i Europa, som er stærkt afhængige af torskebestanden og påvirkes af dennes tilbagegang. Det må Europa absolut investere i.
Det fjerde punkt for mig er reorganisationen af fiskeripolitikken, som skal udformes nærmere.
Det femte punkt er virkelig investering i fødevaresikkerheden, for fiskerisektoren konfronteres med dioxindiskussionen, og vi må reagere passende herpå.
Det sjette punkt er, at vi med hensyn til miljøproblemerne i tiltrædelseslandene ved Unionens udvidelse udtrykkeligt skal lægge vægt på de problemer, som også opstår dér på området fødevaresikkerhed.

Bautista Ojeda
Hr. formand, Kommissionen og Rådet har vist sig at være fuldstændig ude af stand til at forhandle på vegne af borgerne. Dataene fra den sidste Eurobarometer-undersøgelse forudser en stigende skepsis, som måske er en tro afspejling af denne manglende forhandlingsevne.
De har overhovedet ingen vægt haft i aftalen med Marokko. Selv det franske formandskab sagde i sin tid til os, at det ikke var i stand til at sikre en aftale. Vi står derfor over for et egentligt socialt problem, og vi har ikke noget reelt alternativ. Nu vil nogle af vores fiskeribyer bygge deres økonomi op omkring narkotikaen og det til dels takket være den narkotika, som Marokko dyrker og sælger, samt de europæiske forbrugere.
Over for den marokkanske afpresning med at forhandle med ressourcerne fra nogle fiskepladser, som tilhører det sahariske folk, svarer Kommissionen igen ved at se Fællesskabets fiskere som de sande fjender, ved at beskære kvoterne og ved at anvise Marokko den vej, landet skal følge, uden at foreslå et alternativ. Er der nogen, der i dag kan garantere, at alle de fartøjer fra Fællesskabet, som har haft noget at gøre med fiskeriet i Marokko, ligger fortøjet? Forholdet mellem Marokko og Den Europæiske Union har således lidt alvorlig skade. Alle de midler, der er afsat til denne aftale, bør ubeskåret finansiere alternativer i de berørte områder.
Imens forsøger kommissionsformanden at løse et meget gammelt problem i sidste øjeblik. Vi er bekymrede over den kendsgerning, at den foreslåede løsning er en lappeløsning over for medierne og ikke en reel løsning på problemet.

Musotto
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, globaliseringen er et fænomen, der bliver mere og mere udbredt, og som vil give anledning til innovation og medføre nogle betydelige ændringer for alle de økonomiske sektorer. Jeg er helt enig med vores kollega Varela, når han siger, at globaliseringen er et fænomen, der har forskellige følgevirkninger alt efter de konkrete tilfælde. Mange mener ganske vist, at den er en udfordring, som skaber rigdom og giver nye muligheder, men for andre - nemlig dem, der ikke har evner til eller mulighed for at tilpasse sig til ændringerne - er den en kilde til problemer og utilfredshed.
Tilpasningen til en økonomi af globale dimensioner har haft forskellige følgevirkninger for fiskerisektoren. I en situation som Siciliens og Sardiniens er der nemlig visse skibe til kystfiskeri af mindre omfang, som hidtil har udviklet sig og overlevet i det lokale miljø, og de er truet af globaliseringens konsekvenser. Skibe til fiskeri af mindre omfang er ofte det bærende element i de lokalsamfund, der lever af denne erhvervsaktivitet.
Når det gælder WTO's forhandlinger om en handelsliberalisering, bør vi derfor tage hensyn til de specifikke situationer, så vi ikke får en fuldstændig liberalisering af tolden, hvilket risikerer at medføre uoprettelige skader og være ensbetydende med hele sektorens undergang. Vi skal derfor støtte en toldpolitik, som er baseret på samhandel, idet vi tager højde for, at mange landes import fra Europa er underlagt andre barrierer end toldbarriererne, og at disse barrierer hindrer det frie marked i at fungere korrekt.
Vi skal desuden forhindre fiskeriet af visse vandrende arter, som er i en biologisk hvileperiode i Europa, men som gerne må fiskes i andre lande, og som herefter bliver solgt på EU's marked.
Det ville ligeledes være hensigtsmæssigt at revidere det eksisterende handelspræferencesystem, for der er undertiden nogle tredjelande, som har nået et udviklingsniveau, der ikke længere gør sådanne præferencer berettigede.
Endelig er det nødvendigt at støtte Den Europæiske Unions politik om, at produkter fra tredjelande kun kan få adgang til EU's marked, hvis Europas fiskerflåde kan få adgang til de fiskebanker, der forhandles om.

Fischler
Hr. formand, mine damer og herrer, på vegne af Kommissionen vil jeg først og fremmest takke alle ordførere mange gange, men også Fiskeriudvalget samt de andre implicerede udvalg for det store arbejde, de har gjort som forarbejde til den forhandling, vi har i dag. Jeg vil specielt takke ordføreren for Fiskeriudvalget, hr. Varela, for at have koordineret hele arbejdet og for hans interessante initiativbetænkning.
Hr. Varela, i betænkningen påviser De meget tydeligt, at man ikke kan tale om fremtiden for den fælles fiskeripolitik uden at tage hensyn til det mere brede økonomiske område af fiskeriaktiviteterne. Som enhver anden økonomisk aktivitet er også fiskeriet berørt af globaliseringen. Meget i Deres betænkning og i den tilhørende beslutning støtter jeg fuldt ud. De fremhæver, at den europæiske fiskeripolitik er forpligtet over for princippet om multifunktionalitet, altså en bæredygtig fiskeriøkonomi, der opretholder fiskeriressourcerne og beskytter havmiljøet og yder et vigtigt bidrag til de økonomiske og sociale strukturer i de kystområder, hvor der er fiskeri.
Især bifalder jeg, at De støtter bekæmpelsen af illegalt og ansvarsløst fiskeri. Vi vil få lejlighed til at tale om fællesskabsløsninger på dette brændende problem. Men allerede nu holder jeg fast ved, at også De går ind for en mere beslutsom fremgangsmåde.
Der er tre punkter i betænkningen, der kræver mere diskussion. For det første kan jeg i betænkningen konstatere en vis tendens til en mere intensiv beskyttelse af international konkurrence. Det begrundes med, at fiskeriet er en vigtig arbejdsgiver i visse kystområder. Det er sikkert rigtigt, men hvis vi ensidigt holder fast ved, at arbejdspladserne udelukkende opretholdes ved hjælp af fiskeripolitikken, og ikke tager den lokale situation i et kystområde i betragtning, risikerer vi, at vi i givet fald yder støtte i en forkert retning. Det ville være kontraproduktivt, både for fiskeriressourcerne og for jobbene.
Fiskeriet skal kunne stå på egne ben. Det kan i nogle tilfælde føre til en forringelse af status quo, men hvis et område bliver ramt af sådanne strukturtilpasninger, skal Fællesskabet naturligvis hjælpe. Muligvis hjælper vi mest effektivt ved frem for alt at give de unge mennesker en fremtid og tilbyde dem alternative beskæftigelsesmuligheder til fiskeriet.
For det andet vil jeg gerne komme ind på de WTO-forhandlinger, som De selv har talt om. Det er, som De ved, i øjeblikket slet ikke klarlagt, om der overhovedet skal indledes en ny WTO-runde, og hvilket omfang den vil få. Men selv om det bliver en omfattende runde, så tør jeg godt betvivle, at EU er parat til gensidighed inden for fiskeri i forbindelse med de emner, som det handler om her, eksempelvis investeringer eller etableringsret. I de fleste medlemsstater er det indtil dato kun indfødte eller statsborgere i en EU-stat, der må investere i fiskerisektoren.
For det tredje vil jeg til sidst minde Dem om, at siden den fælles fiskeripolitik begyndte, er det accepteret, at Fællesskabet har et hjemsted og en stemme. Den rent numeriske ulempe bliver i høj grad udlignet af fordelen ved større indflydelse i forbindelse med udformningen af den internationale fiskeripolitik. Som en konklusion vil jeg gerne slå fast, at De, hr. Varela, med Deres betænkning har ydet et vigtigt bidrag til den videre diskussion om fremtiden for den fælles fiskeripolitik. Hvis det på nogen måde er muligt, vil Kommissionen sikkert tage hensyn til de overvejelser i den kommende grønbog.
Så kommer jeg til betænkningerne og beslutningsforslagene fra hr. Gallagher og hr. Poignant. Udgangspunktet for de to betænkninger er det samme. Fiskerisektoren i Fællesskabet er under pres fra flere sider på én gang. Fiskebestandene aftager, der er overskudskapacitet på flåden, og adgangen til farvand i tredjelande bliver mere og mere vanskelig. Det glæder mig, at De overvejende er enig i analysen i Kommissionens beretning om fiskeripolitik i perioden 1996-1998. Ganske vist kunne der gøres nogle fremskridt - jeg vil blot nævne fleksibiliteten i forbindelse med den årlige forvaltning af bestanden eller de nye samlede tilladte fangstmængder for ikke-regulerede arter i Nordsøen eller forordningen om tekniske foranstaltninger eller indførelsen af systematisk satellitovervågning - men vi må indrømme, at det ikke er lykkedes for os at vende de negative tendenser i mange af de kommercielt vigtige bestande som torsk eller kulmule. De to ordførere fremhæver også følgende graverende mangler, der allerede er konstateret i Kommissionens beretning: Restriktioner af fiskeriindsatsen har ikke fungeret eller kun fungeret utilstrækkeligt, forordningen om tekniske foranstaltninger i Middelhavet er gennemført mangelfuldt, FUP 4 er langtfra ambitiøst nok, kontrolbestemmelserne blev ikke styrket, som vi foreslog i 1998.
Møderne med de forskellige repræsentanter fra fiskerisektoren har ligeledes vist, at vi enten skal forbedre mange aspekter af fiskeripolitikken eller påbegynde en fornyelse fra bunden for at få et ansvarsbevidst og bæredygtigt fiskeri. Trods forskellige opfattelser er de implicerede i overvejende grad enige om, at vi skal gøre noget mere. Især skal vi styrke kontrollen, gennemføre bestemmelserne bedre, reducere overbordkastning, støtte den videnskabelige forskning og på et tidligere stadium og mere intensivt inddrage de implicerede parter, især fiskerne selv, i beslutningsprocessen inden for fiskeripolitik.
Kommissionen er derfor på mange punkter enig i begge beslutningsforslag. I det mere prekære spørgsmål om 6- eller 12-milegrænsen har Kommissionen dog indtryk af, at et flertal af de implicerede parter går ind for at bibeholde status quo.
Om få uger vil Kommissionen offentliggøre grønbogen sammen med rapporterne i henhold til artikel 14, stk. 2, i forordning 3760. Efterfølgende skal vi så diskutere, hvordan vi kan eliminere de mangler, der er påpeget i betænkningerne, og finde hensigtsmæssige løsninger, så fiskerisektoren i Fællesskabet igen kan udvikle sig på et bæredygtigt grundlag.
De tre ordførere er enige om, hvilke mål der er de vigtigste i forbindelse med reformprocessen, og ifølge beslutningsforslagene er det følgende: nedbringe overskudskapaciteten og forbedre kohærensen med miljøpolitiske foranstaltninger for at bevare og genoprette bestandene, integrere de direkte implicerede parter mere i beslutningerne og løse lokale eller presserende problemer på en mere effektiv måde for at sikre, at bestemmelserne overholdes og gennemføres, og generelt forbedre fiskeriforvaltningen, altså alt, hvad der hører under stikordet god regeringsførelse. Så det handler om at skabe en fiskerisektor, der er økonomisk bæredygtig, men også økonomisk levedygtig og konkurrencedygtig internationalt set - men her bør vi også samtidig hjælpe dem, der søger andet arbejde - og udvikle en moderne fiskeriudenrigspolitik i tæt samarbejde med de andre fællesskabspolitikker for at opnå en ansvarsbevidst og rationel forvaltning af ressourcerne og frem for alt udvikle middelhavsdimensionen på ny.
Nu kommer jeg til Cunha-betænkningen om Guinea-Bissau. Med den foreliggende afgørelse sikrer vi aktiviteterne hos den pågældende fællesskabsflåde og støtter samtidig den lokale sektor. Det glæder mig at konstatere, at ordføreren støtter forslaget. Det nu frigivne beløb på 6,5 millioner euro er øremærket til genopretning af faciliteter for fiskeriaktiviteter, der har lidt meget som følge af den væbnede konflikt i Guinea-Bissau. På den måde vil fællesskabsflåden bedre kunne udnytte de muligheder, der er i aftalen.
Mere præcist vil vi støtte følgende aktiviteter, nemlig genopretning af infrastrukturer, kontrol og overvågning af flåden og genindførelse af forskningsprogrammer. I den forbindelse vil jeg også gerne komme med et par bemærkninger til vilkårene for betalinger. Den første ydelse på 50% af det samlede beløb bliver udbetalt, så snart regeringen har forelagt et handlingsprogram. Det resterende beløb, altså den anden halvdel, kommer til udbetaling, når Guinea-Bissau har forelagt en detaljeret rapport om gennemførelsen af de enkelte aktiviteter i handlingsplanen og om, hvordan de påtænkte midler skal anvendes.
Afslutningsvis vil jeg gerne sige et par ord til ændringsforslagene. Ændringsforslag 1, 2 og 3 forlænger fristen for at gennemføre støtteaktiviteter indtil 2003. Efter min mening er denne ændring både fornuftig og berettiget. Derfor støtter Kommissionen dette ændringsforslag. Ændringsforslag 4 er vi fuldt ud enige om. Ganske vist informerer vi jo allerede nu budgetmyndigheden om enhver finansiel og budgetmæssig transaktion inden for rammerne af vores interinstitutionelle aftale, så egentlig er ændringsforslag 4 overflødigt.
Med hensyn til diskussionsindlæggene om den aktuelle status af forhandlingerne med Marokko vil jeg gerne takke for, at Parlamentet åbenlyst har tillid til Kommissionens arbejde. Jeg kan fortælle Dem, at der i virkeligheden ikke har eksisteret en aftale i 14 måneder. Men det er også sandt, at Marokko desværre først i slutningen af oktober sidste år, altså først for tre en halv måned siden, var parat til at indlede seriøse forhandlinger om en ny aftale. Inden jul udnyttede vi den tid, vi havde til rådighed, idet der faktisk hver uge fandt en teknisk forhandling sted i enten Bruxelles eller Rabat. Fra den 2. januar til den 9. januar blev der praktisk talt forhandlet hver dag i Rabat. Vi har virkelig ydet en meget stor indsats her. Det er i øvrigt forkert at påstå, at vi ikke fik nogen støtte fra Rådet. Både de mest implicerede lande og formandskabet har støttet os i vores bestræbelser, og jeg tror, at mødet sidst på dagen mellem Marokkos konge og vores kommissionsformand var til gavn. Jeg håber, at forhandlingerne nu kommer godt i gang igen, så vi forhåbentlig snart kan komme i mål.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Forhandlingen finder sted i morgen kl. 12.00.

Bangladesh
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
betænkning (A5-0360/2000) af van den Bos for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om forslag til Rådets afgørelse om indgåelse af samarbejdsaftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og Folkerepublikken Bangladesh (7595/1/1999 - KOM(1999) 155 - C5-0356/2000 - 1999/0086(ACC));
mundtlig forespørgsel (B5-0004/2001) af Miranda for Udvalget om Udvikling og Samarbejde til Kommissionen om Bangladesh.

Van den Bos
Hr. formand, Bangladesh er rigt og samtidig fattigt. Rigt på menneskelige ressourcer og fattigt på midler. Det er et af de fattigste og tættest befolkede lande i verden. Det rammes med jævne mellemrum af naturkatastrofer. Derfor er det vigtigt, at Europa tilbyder så meget støtte som muligt.
Aftalen med Den Europæiske Union er en bekræftelse af de gode forbindelser og giver udmærkede rammer for en intensivering af udviklingssamarbejdet og handlen. Desuden udgør aftalen grundlaget for den politiske dialog, idet menneskerettigheder, ordentlig forvaltning og demokratiske frihedsrettigheder tages op.
For nylig besøgte jeg Bangladesh med hr. Miranda. Jeg konstaterede, at man dér tillægger forbindelser med Europa meget større betydning, end vi ofte er klar over her. Både regeringen og oppositionen, men også akademikere, journalister, erhvervslivet og ikke-statslige organisationer ser op til Europa og forventer meget af os, mere end af f.eks. USA. Vi må ikke gøre disse forventninger til skamme, men gøre alt for at fremme de positive udviklinger.
Følgende positive tendenser i den forløbne tid kan nævnes: den økonomiske vækst på godt 4%, den aftagende befolkningsstigning, den faldende analfabetisme og den øgede deltagelse af kvinder i det politiske og samfundsmæssige liv. På den anden side er landet belastet af stigende vold mod kvinder i hjemmet, men også på gaden og under politiske konfrontationer. Mere end 30% af patienterne på et hospital, som vi besøgte, bestod af mishandlede kvinder. Børnearbejde er stadig vidt udbredt til trods for regeringens og industriens seneste fremskridt og initiativer.
Med jævne mellemrum bringer massive politiske strejker livet i Bangladesh til stilstand. Udenlandske investeringer er kun mulige, hvis regeringen sørger for større ro i samfundet.
Også politisk er der tale om ustabilitet. Der er en dyb historisk mistillid mellem de to vigtigste partier til trods for ringe indholdsmæssige forskelle. Oppositionen må genoptage sin konstruktive rolle. Uden et fredeligt samarbejde mellem de største partier kan landet ikke komme ud af sit politiske og økonomiske dødvande. Det er derfor meget vigtigt, at det kommende valg forløber ærligt. Den Europæiske Union skal bestemt sende observatører, herunder også medlemmer af Parlamentet.
Bortset fra oversvømmelser og erosion fra flodbredderne lider befolkningen også i vid udstrækning under forgiftning af drikkevandet. Den Europæiske Union kan i princippet tilbyde værdifuld hjælp til alle disse problemer. I støtten bør en styrkelse af forvaltningen spille en central rolle. Staten fungerer dårligt i temmelig mange henseender, navnlig inden for sektorerne finanser og undervisning.
Kommissionen har blandt donorer med hensyn til bistand desværre ikke det gode omdømme, som den egentlig burde have. Pengene bliver ofte først stillet til rådighed efter store forsinkelser eller sommetider endda slet ikke. Delegationen inddrages for lidt i programdefinitionen. Mangelen på personale fører til en mangel på tilsyn med projekterne. Kort sagt, et godt eksempel fra praksis på nødvendigheden af reformer inden for forvaltningssektoren.
For at yde effektiv hjælp er det overordentlig vigtigt, at Kommissionen, EU-medlemsstaterne og andre donorer afpasser deres politik ordentligt efter hinanden. De talrige tilstedeværende ikke-statslige organisationer spiller en nøglerolle ved gennemførelsen af programmerne. Hjælpemidlerne samles pr. sektor, hvilket er godt for effektiviteten og uheldigt for den europæiske synlighed. Men fordelen vejer tungere end ulempen.
Ministerpræsident Hasina forsikrede os, at Chittagong Hills-fredsaftalen gennemføres fuldstændigt. Af vores besøg på stedet fik vi ærlig talt et andet indtryk. Hverken jordkommissionen eller det regionale råd fungerer. Den militære tilstedeværelse er ikke formindsket.
Europæisk hjælp til denne region kan kun gives, hvis der gøres betydelige fremskridt med gennemførelsen af fredsaftalen. Det er desværre endnu ikke tilfældet.
Bangladeshs udvikling afhænger frem for alt af, om landets egne ledere styrer landet ordentligt. Europa kan ikke gøre andet end at tilbyde støtte. Min konklusion er, at landet absolut ikke behøver være så fattigt, hvis blot rigdommene anvendes bedre.

Maes
Hr. formand, egentlig kunne jeg nøjes med at tilslutte mig det, som hr. van den Bos har sagt, og jeg vil gerne benytte lejligheden til at understrege, i hvor høj grad Parlamentets anbefalinger her er på deres plads.
Bangladesh har altid været et meget fattigt land, som vi med jævne mellemrum hørte om, og de katastrofer, som ramte landet, gjorde os altid meget bedrøvede. Når man ser på tallene, ser man nu pludselig, at det kunne udmales som en succeshistorie, med en økonomisk vækst på 5% af BNI pr. indbygger, med en vækst i eksporten på ikke mindre end 12,8% på de fem år mellem 1993 og 1998, endda med en begrænsning af befolkningstilvæksten. Mødrene får nu tre børn i stedet for syv. Kort sagt, man skulle tro, at det alt sammen går i den rigtige retning, men naturligvis er det forskellen mellem et land, som er meget, meget, meget fattigt og et land, som er meget, meget fattigt. Det er stadig et problem, når man ved, at 60 millioner mennesker lever under fattigdomsgrænsen, og at man har en økonomisk vækst, som ikke kan følge med befolkningstilvæksten. Af de 162 lande i Human Development Index står Bangladesh ikke på sidstepladsen, men er nr. 145, hvilket jo er meget trist.
Vi er således glade for, at varer fra dette land får denne toldfrie adgang til det europæiske marked. Vi tror, at dette vil have en positiv indflydelse, men vi synes, at vi selv bør kunne gøre os større bestræbelser for at puste nyt liv i f.eks. juteorganisationen, som er opløst. Endelig tilslutter jeg mig opfordringen til at gøre større brug af menneskerettighedsklausulen, som danner første artikel i aftalen, for at kunne føre de aspekter ud i livet, som hr. van den Bos så veltalende gav udtryk for.

Miranda
Hr. formand, hr. kommissær, vi har langt om længe lejlighed til at give vores mening til kende om den nye samarbejdsaftale med Bangladesh. Om denne har ordføreren, hr. van den Bos, der sammen med mig var i landet sidste år, allerede nævnt, at vi godkender den. Han trak imidlertid også nogle af de store linjer op i de overvejelser, som Udvalget om Udvikling og Samarbejde har gjort sig om, hvad Fællesskabets indsats dér bør bestå i.
Uden at gentage det, som allerede er sagt, vil jeg gerne fremhæve nogle aspekter, som vi også ønsker at høre Kommissionens tanker om. Der er tale om det af de såkaldte mindst udviklede lande med den største befolkning. Den skrøbelige økonomiske situation, der er karakteriseret ved den primære sektors dominans, som omfatter ca. 65% af den erhvervsaktive befolkning, og de meget alvorlige sociale problemer fremgår tydeligt af de mest forskelligartede indikatorer. Som om dette ikke var nok, har vi også de frygtelige ulykker, der konstant rammer landet. Derudover udviser den politiske situation, sådan som det er blevet nævnt, også en grad af ustabilitet, der i alle henseender må vække bekymring. Under vores besøg i dette endnu unge land kunne vi konstatere alt dette. En omfattende fattigdom og problemer inden for sundhed og uddannelse, men også visse muligheder, der kommer til syne, de initiativer, som hidrører fra samarbejde på de mest forskellige niveauer, hvad enten de er statens ansvar eller er sat i værk af ngo'erne, den interessante brug af mikrolån, dog endnu kun af begrænset omfang, kvindernes rolle og særlig vanskelige situation. Vi kunne også bevidne de ødelæggende følger af de gentagne oversvømmelser og af erosionen og også de risici og de konsekvenser, som skyldes den frygtelige økologiske og helbredsmæssige katastrofe, der er resultatet af arsenik i drikkevandet.
Vi kunne ligeledes konstatere svaghederne i det politiske system, som kommer meget tydeligt til udtryk i forholdet mellem fru Hasina Wajeds regering, Awani-ligaen og oppositionen, især Bangladeshs Nationalistiske Parti, der i øvrigt ikke deltager regelmæssigt i det parlamentariske arbejde. Vi bemærkede også vanskelighederne og trægheden med at finde en løsning på konflikten med befolkningen i den sydlige del af landet, navnlig i Chittagong Hill Tracts.
Som bekendt er EU Bangladeshs vigtigste handelspartner. EU modtager ca. 45% af landets eksport. Bangladesh har også modtaget en del udviklingsbistand, navnlig støtte i form af det tekniske og finansielle samarbejde med de asiatiske lande, fødevarebistand og humanitær bistand og fritagelse fra importtold. EU har således bevilget det en stor del af bistanden til tredjelande, en bistand, som landet i øvrigt er meget afhængigt af. Det er sådan, at den nuværende aftale træder i stedet for aftalen fra 1976, og at den kan udvides alt efter de fremtidige behov.
De spørgsmål, der stiller sig på baggrund af det netop sagte, er selvfølgelig, hvilke mål og hvilke prioriteter der skal opstilles i denne nye aftale, og hvilke resultater der skal søges nået i form af bæredygtig administrativ udvikling og deltagelse fra borgerne og deres organisationers side i landets liv. I den beslutning, som vi vedtog i Udvalget om Udvikling og Samarbejde, peger vi på de retninger, som forekommer os at være de mest hensigtsmæssige, og som min kollega hr. van den Bos allerede har nævnt i sit indlæg. Vi håber nu, at Kommissionen fortæller os, om den er enig eller ikke i de retningslinjer, som vi forslår, men vi håber også, at den fortæller os, i hvilket omfang den er parat til at støtte Bangladesh politisk, så landet kan komme ud af de vanskeligheder, som jeg omtalte. På baggrund af de ønsker, som regering og opposition har fremsat, håber vi endelig, at Kommissionen kan fortælle os, i hvilket omfang den agter at støtte den kommende valghandling og sende en mission ud for at overvære de valg, der skal afvikles senere i år.

Nielson
Hr. formand, må jeg starte med at sige, at det er et privilegium at kunne drøfte disse spørgsmål på grundlag af Deres betænkning. For mig udgør den en slags idyllisk politisk konsensus. Vi er enige i Deres betænkning, og vi bifalder den i høj grad, og det er ikke blot rart, men også meget værdifuldt for Bangladesh og andre partnere. Det er meget nyttigt, at vi her i Europa er så grundlæggende enige om, hvordan vi skal samarbejde med vores partnere. Hvis vi diskuterer ganske formålsløst, har de ikke en god partner i os, så det er meget vigtigt, at vi er enige.
For et år siden valgte jeg med vilje Bangladesh som mit første mål på et normalt bilateralt teknisk besøg. Vi tog dertil efter UNCTAD-konferencen i Bangkok. Jeg ønskede at tage til et LDC-land, som ikke var et AVS-land, for at begynde det rigtige sted. Jeg ville også som kommissær på teknisk besøg begynde i et land, jeg allerede kendte godt, for bedre at kunne vurdere, hvordan Kommissionen arbejder. Hvis jeg tog til et land, som jeg ikke kendte, ville der være for mange forstyrrende indtryk, men jeg kendte dette land temmelig godt, og jeg må sige, at jeg blev positivt overrasket over, hvad jeg så der. Vi kom tættere på de fattige kvinder, vi kom længere ud til landsbyerne, end jeg havde forventet, og vi samarbejdede mere med ngo'erne i Bangladesh, end jeg havde forventet. Det er et godt udgangspunkt, og det er også en af grundene til, at Parlamentet og Kommissionen er enige om, hvordan vi nu kommer videre.
Der er store problemer, som skal drøftes med regeringen i Bangladesh, navnlig dens ineffektivitet. Dens præstationer er lige så dårlige som Kommissionens, så de to parter har meget at tale sammen om, men det ved vi allerede, og det kommer klart til udtryk, når vi siger til dem, at vores leveranceproblemer er tydelige og velkendte, men at de ikke skal forværre dem ved også at have en langvarig og uklar beslutningsproces.
Det er derfor, den nye aftale, som vi er ved at vedtage, er så vigtig, for den tager samarbejdet et skridt videre og fastsætter, hvad der har højest prioritet. Vi vil tage fra land til land og sikre, at vores arbejde lever op til normale standarder for grundlaget for samarbejde og prioriteter. Det er altså alt sammen godt.
Med hensyn til spørgsmålene om valget sender vi den 27. januar Kommissionens vurderingsteam derud, og vi er parat til og bifalder deltagelse af repræsentanter for Parlamentet som observatører. Hvis vi ender med at beslutte det, mener vi, at det kan være meget nyttigt. Bangladesh har gennemført en lang række værdifulde tiltag i de seneste år. De har opnået større enighed med deres naboer i regionen, og de har taget fat på at løse meget gamle problemer. Med hensyn til Chittagong Hill-stammefolkene er det vores holdning, at det går for langsomt med at løse problemet. Det gjorde jeg klart, da jeg var der i februar sidste år. På den anden side er problemer med jordbesiddelser og andre ting meget vanskelige at løse i alle lande. Holdningen er vigtig, og jeg mener, at de prøver at gøre noget konstruktivt.
Hr. van den Bos siger noget meget interessant og vigtigt om donorkoordination og de mange ngo'er i Bangladesh. Der er sket mange fornyelser der. Mikrolån er et stort fremskridt, og det er ikke blot én meget berømt organisation, som har haft succes med det. Men nu vi taler om udvikling i Bangladesh, vil jeg vende tilbage til spørgsmålet om kvindernes rolle. Den er helt usædvanlig. De har en bemærkelsesværdig evne til at ændre familiernes tilværelse og situation, men jeg vil særligt nævne de mange unge kvinder og piger i tekstilfabrikkerne, som på en mærkelig måde er udtryk for en form for kaotisk modernisering. Alternativet - ikke at have et job - er ganske problematisk, men den type job, de har, er også meget problematisk. Når alt kommer til alt, er vores liberalisering, deres adgang til vores marked, med til at give disse kvinder og Bangladesh håb, så jeg mener, at vi er på rette vej, og jeg sætter stor pris på Deres støtte og enighed i, hvad vi skal gøre i Bangladesh.

Evans, Robert J
Hr. formand, det glæder mig under denne forhandling at kunne tale om samarbejdsaftalen mellem Den Europæiske Union og Bangladesh, et land, som jeg kender godt, og som jeg var stolt af at besøge sammen med Europa-Parlamentets delegation i efteråret 1998.
Et stort antal mennesker med bengalske rødder har jo slået sig ned i London og andre dele af Den Europæiske Union, mennesker, som oprindeligt stammer fra Dhaka, Sylhet og andre dele af Bangladesh.
Jeg ved fra dem og fra mit besøg der, at Bangladesh har en stolt, hårdtarbejdende befolkning og er et land med store fremtidsudsigter. Men landet behøver hjælp fra mere velstående og udviklede dele af verden som Den Europæiske Union.
Denne betænkning er med til at yde denne støtte, og jeg vil derfor varmt lykønske ordføreren og min anden kollega med den. Men både ordføreren og fru Maes sagde noget, der slog mig. Ordføreren sagde, at statsstrukturerne i Bangladesh fungerer dårligt, og fru Maes nedgjorde nogle af de fremskridt, som Bangladesh har gjort i de senere år. Alligevel mener jeg, at det på mange måder er forbløffende, hvordan Bangladesh faktisk fungerer. For det fungerer faktisk på trods af sin turbulente og voldelige historie, på trods af de politiske problemer og andre vanskeligheder og på trods af fattigdommen. Det fungerer faktisk, og som kommissæren lige har sagt, er det forbløffende i betragtning af alle problemerne. Det mener jeg, grundlæggende skyldes befolkningen og også regeringen i Bangladesh.
Og nu til noget mere positivt - og nogle af de tilstedeværende fra andre lande er måske ikke klar over dette - Bangladesh er for nylig blevet optaget blandt de professionelle cricketspillende nationer. Og hvad der er nok så vigtigt, er der nu fundet betydelige forekomster af naturgas i Den Bengalske Bugt. Europa-Parlamentet skal være med til at sikre, at Bangladesh ikke udnyttes af de store multinationale selskaber, at det bliver i stand til at udnytte sine ressourcer ordentligt og at sælge dem til den mest konkurrencedygtige pris, hvilket måske betyder, at de ikke kun skal sælge til Indien eller Rusland.
Cricketaspektet kan synes irrelevant, men det viser en vilje til at vinde, og Bangladesh kommer til at klare sig godt inden for cricketsporten, hvilket kan blive til inspiration for millioner af mennesker i landet.
Betænkningen gør det klart, at hvis Den Europæiske Union samarbejder med de lokale, kan den hjælpe med store problemstillinger. Det kan hjælpe med familieplanlægning, som er nøglen til stabilitet i Bangladesh. Et fattigt land eller et udviklingsland kan ikke opretholde en fødselsrate på over to børn pr. kvinde. Forestillingen om, at en stor familie automatisk er vejen ud af fattigdommen, skal udryddes, og kvinder, alle kvinder, skal selv kunne vælge, om de vil have børn.
Europæiske virksomheder skal også sikre sig, at de ikke udnytter den billige arbejdskraft, og at de ikke er med til at opretholde arbejdsmiljøet på fabrikkerne, hvor kvinderne lider og arbejder mange timer for en meget lille løn. Den Europæiske Union har desuden den fornødne erfaring til at hjælpe med andre problemer i Bangladesh - oversvømmelserne, som vi har hørt om, og som jævnligt ødelægger store jordarealer, er ikke uundgåelige. Europa har den viden, der skal til for at forhindre skovødelæggelsen. Vi har den viden og erfaring, f.eks. i Nederlandene, der skal til for at gøre noget ved lavtliggende jorder og jord, som er udsat for oversvømmelse. Den Europæiske Union hjælper allerede Bangladesh med tilskud, med dets status som LDC-land og den deraf følgende fortrinsberettigede adgang til markederne. Men jeg mener, at vi kan og må gøre meget mere.
Bangladeshs fremtid afhænger også af landets ungdom. Efter min mening forlader for mange unge Bangladesh for at uddanne sig i Europa og USA, og det er prisværdigt og godt, men mange af dem vender ikke tilbage til Bangladesh for at bruge deres uddannelse, erfaring og store styrke der. Vi må tilskynde dem til at vende tilbage.
Jeg vil slutte, som jeg begyndte, med at sige, at Bangladesh er et land med fremtiden for sig. Ligesom den sidste del af det 20. århundrede tilhørte landene i Sydøstasien, tigerøkonomierne, mener jeg, at første del af dette århundrede kan komme til at tilhøre landene i det sydlige Asien. Med hjælp fra dette Parlament kan Bangladesh få del i den følelse af at høre til, i den rigdom, velstand og i sidste ende succes, som det vil medføre.

Dybkjær
Hr. formand, jeg hører lige som andre her i salen til den heldige gruppe af mennesker, der har besøgt Bangladesh, ikke flere gange som kommissæren, men jeg har da kunnet danne mig et lille indtryk, og det er på den baggrund, jeg godt vil understrege betydningen af, at samarbejdet mellem EU og Bangladesh fortsættes og videreudvikles. Bangladesh har nogle forudsætninger, som en række andre ulande ikke har, idet landet - og det synes jeg er meget vigtigt - kun har ét sprog og én religion og kun består af én stamme, hvilket betyder, at de etniske konflikter, vi f.eks. ser i Afrika, ikke eksisterer her, ej heller de religiøse krige, men det betyder også, at det bliver endnu værre, hvis vi svigter netop et sådant land, fordi Bangladesh netop ikke har en række af de problemer, vi ser i andre lande, og vi svigter landet, hvis ikke vi satser hårdt med udviklingsbistand og anden bistand. Bangladesh kan kun klare sig, hvis vi er villige til at hjælpe landet, og det vil sige både EU, som kommissæren var inde på, men også medlemsstaterne, hvorunder jeg jo så kan fremhæve mit eget land, Danmark, som en af de største donorer i området.
Der er tre punkter, jeg gerne vil fremhæve ud over det almindelige behov for bistand og udvikling. Der er behovet for god regeringsførelse og understøttelse af demokratiet. Det har andre været inde på, så det skal jeg ikke yderligere kommentere. Der er behovet for fortsat at støtte kvindernes selvstændiggørelse, bl.a. ved at fortsætte og videreudvikle støtten til mikrolån. Der er megen kvindeundertrykkelse i landet, som nogle talere har fremhævet, så det skal jeg heller ikke gå nærmere ind på. I denne forbindelse vil jeg gerne sige, at det mest oplivende ved mit besøg netop var kvinderne. Men jeg vil gerne understrege behovet for, at vi nu kommer videre. Vi kan ikke nøjes med mikrolånene, vi må over i næste fase af udviklingen, hvad enten det drejer sig om tekstiler eller andet. Så kommer jeg til mit tredje punkt, som kommissæren måske ser lidt anderledes på. Jeg mener, at vi måske i den sammenhæng kan benytte os af informations- og kommunikationsteknologien, netop også for at understøtte kvinderne, fordi de nu en gang er en bærende kraft i samfundet, for således at give dem et løft og for i det hele taget at styrke den videre udvikling af landet.

Van Orden
Hr. formand, vi bifalder i høj grad samarbejdsaftalen, som er en bekræftelse af det gode forhold mellem Den Europæiske Union og Bangladesh, og som udgør rammerne for et udvidet samarbejde. Aftalens artikel 7 omhandler regionalt samarbejde, og jeg vil først omtale to punkter, som har at gøre med Bangladeshs regionale situation og forholdet til nabolandene.
Selv om der stadig er visse spændinger i grænseområderne mellem Indien og Bangladesh, er der sket en stor forbedring af forholdet mellem de to lande. Et eksempel herpå er undertegnelsen af vanddelingstraktaten med Indien. Efter den er der indgået en midlertidig aftale om deling af vandet i floden Tista og indisk assistance til udarbejdelse af projektrapporten om den foreslåede Gangesdæmning, som bliver placeret på bangladeshisk territorium. De to lande har også for nylig indledt forhandlinger om bekæmpelse af oversvømmelser, som har ramt begge lande med tragiske konsekvenser til følge. Dette samarbejde er godt nyt og skal opmuntres og støttes. Jeg må sige, at jeg ikke kan se den samme positive holdning hos de burmesiske myndigheder. I de seneste dage har burmeserne faktisk deployeret styrker i forbindelse med forsøget på at anlægge en dæmning over floden Naf tæt ved grænsen til Bangladesh, knap 100 km sydøst for Cox' Bazar. Tidligere har sådanne handlinger medført militære indgreb. Et særligt beklageligt aspekt af denne aktivitet er, at burmeserne efter sigende har udlagt personelminer langs grænsen. Bangladesh er det eneste land i det sydlige Asien, der har underskrevet Ottawa-konventionen, som forbyder disse våben. Desværre er Myanmar ikke medunderskriver af konventionen, og der er tegn på, at man har udlagt miner på bangladeshisk territorium, bl.a. på landbrugsjord.
Myanmar bør straks tiltræde traktaten om mineforbud, og Bangladesh bør tage skridt til at ratificere traktaten. Jeg håber, at Kommissionen og Rådet vil tage disse punkter op under deres forhandlinger med begge lande.
Betænkningen beskriver desuden befolkningstilvækstens betydning for fødevaresikkerheden og den økonomiske udvikling i Bangladesh. Befolkningstallet på 127 millioner forventes at vokse til over 200 millioner i 2030. Det udgør en enorm push-faktor for emigration, bl.a. til Den Europæiske Union. Bangladesh skal gøre det lettere for statsborgere, som opholder sig illegalt i et EU-medlemsland, at vende tilbage. Det anerkendes i den erklæring, som er et tillæg til samarbejdsaftalen. Det er vigtigt, at regeringen i Bangladesh hurtigt tager skridt til at indgå i forhandlinger med de medlemsstater, som ønsker det, og til at indgå gensidigt acceptable aftaler om disse personers tilbagevenden.
Jeg har tiltro til, at Kommissionen også lægger vægt på dette.

Nielson
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at sige et par ord om juteorganisationernes indgriben og Bangladeshs rolle som vært for den gamle organisation. For et år siden var der ganske dramatiske problemer, og jeg prøvede at se, om det var muligt at forynge den gamle organisation. Der var ingen aftale mellem vores medlemsstater om at gøre det, som Kommissionen gerne ville have gjort, hvilket forklarer den fase, vi har gennemgået med denne gamle organisation.
Det er dog en god nyhed, at der er enighed om behovet for en særlig indsats, forhåbentlig med udgangspunkt i Bangladesh, for at fremme anvendelsen og nye anvendelser af jute som råmateriale, så det måske nu er muligt at gå videre med det, den gamle juteorganisation kunne gøre. Der var et møde i Dhaka i begyndelsen af oktober, og alle parter var enige om at nedsætte en såkaldt international juteundersøgelsesgruppe. Udkastet til et forslag til konstituering af denne instans vil blive drøftet og forhåbentlig endeligt afgjort ved et møde i Den Internationale Juteorganisation, som skal afholdes i Dhaka i slutningen af denne måned. Dernæst vil det blive forelagt UNCTAD i Genève, og efter vedtagelsen vil det blive sendt til de relevante regeringer og FN's traktatsektion med henblik på underskrivelse og ratificering.
Så vi nærer nu meget store forventninger om, at en ny instans, som kan fremme det fornyede internationale samarbejde inden for jutesektoren, bliver resultatet af de langtrukne og besværlige forhandlinger om den gamle juteorganisation. Det er godt, for Den Internationale Juteorganisation er den eneste internationale organisation af sin art, som faktisk har hovedkontor i et LDC-land. Det er hvad, jeg kan berette om den sag, der blev rejst under vores drøftelse her.
Til fru Dybkjær kan jeg sige, at ja, det er et vigtigt aktiv for Bangladesh, at det er en nation, og vi bør absolut tilskynde Bangladesh til at udnytte det potentiale. Chittagong Hill Tracts-problemet slår skår i det billede af Bangladesh, men heldigvis er spændingerne ikke så alvorlige som tidligere, og man lader stadig til at være på rette vej.
Med hensyn til betydningen af informationsteknologien i Bangladesh vil vi selvfølgelig prøve at være konstruktive og gøre noget nyttigt, men jeg betragter det ærlig talt ikke som nogen nem løsning, så vi holder fast i de grundlæggende prioriteter i vores aftale med Bangladesh. Men vi vil benytte IT i alle de situationer, hvor det er muligt. Med hensyn til det, De siger om at fokusere specielt på kvinder i denne henseende, mener jeg, at Bangladesh kan være et af de steder, hvor det ville være muligt at eksperimentere med det. Så vi skal være åbne over for mulighederne.
Jeg er helt enig i, hvad hr. Van Orden sagde om de regionale aspekter. Det lader til, at Bangladesh er klassens duks, og det bør vi absolut anerkende, og vi bør forholde os til Bangladesh på den baggrund. Landet har naboer, som slet ikke er nemme, og hele regionen er mere problematisk end som så. Omkring 11 millioner bangladeshere bor illegalt i Indien. Det er et stort tal i europæisk sammenhæng, så med hensyn til stabilitet, demokratisering, ordnede valg osv. står landet virkelig over for nogle store udfordringer.
Må jeg have lov endnu en gang at takke Dem for denne meget positive forhandling. Jeg glæder mig til at samarbejde med Parlamentet om vores forhold til Bangladesh. Tingene går så hurtigt der i forhold til tidligere, at vi måske allerede om få år kan forvente at se egentlige ændringer som følge af vores samarbejde, og det er meget inspirerende.
Endelig ser vi frem til at byde Bangladesh velkommen som en af de førende deltagere i vores konference om LDC-lande, som vi til maj afholder i Bruxelles sammen med UNCTAD. Det er en god mulighed for Bangladesh og de øvrige LDC-lande for at fremstille sig selv, ikke som patienter i sygesengen med hele resten af verden i rollen som nysgerrige læger, men som partnere i det globale samfund, hvor de repræsenterer kulturer og potentiale, som er vigtige for at bevare den globale alsidighed. Vi ser derfor også frem til det partnerskab.
Det første møde i den første blandede kommission EF-Bangladesh under den nye samarbejdsaftale er nu planlagt til første halvdel af marts 2001, så samarbejdet er allerede sat på skinner.

Formanden
Jeg har modtaget et beslutningsforslag i overensstemmelse med artikel 42, stk. 5.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
(Mødet hævet kl. 23.40)

