Genoptagelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt den 21. november 1997, for genoptaget.

Velkomstord
Formanden
Mine damer og herrer, Europa-Parlamentet tillægger sine forbindelser med Rusland stor betydning. Det er mig derfor en stor glæde i dag at kunne byde velkommen i den officielle loge til en delegation fra Dumaen og Den Russiske Føderations Råd under ledelse af hr. Vladimir Rysjkov, første næstformand for den statslige Duma og formand for Delegationen for Forbindelserne med Europa-Parlamentet.
Jeg byder officielt delegationen velkommen og lykønsker den med det konstruktive og modige arbejde, som den er i gang med at udføre på baggrund af den kontekst, hvori det første møde mellem Den Europæiske Union og det russiske parlaments samarbejdsudvalg gennemføres.

Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet fredag den 21. november 1997 er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Cox
Hr. formand, i relation til protokollen vil jeg gerne spørge, om De eller Deres kabinet har gjort nogen fremskridt i sagen med korrespondancen med et medlem af dette Parlament, som har rettet beskyldninger af alvorlig kriminel karakter mod institutionens ejendomspolitik?

Formanden
Hr. Cox, der har rent faktisk fundet en brevveksling sted. Jeg vil med glæde udlevere en fotokopi heraf til Dem til orientering.
(Protokollen godkendtes)

Dagsordenen
Formanden
Jeg har modtaget en anmodning fra hr. Bazin om, at hans betænkning A4-0369/97, som er opført uden forhandling, ikke sættes under afstemning i morgen, men i mødeperioden i december i Strasbourg.

Bazin
Hr. formand, de grunde, som førte til denne anmodning, eksisterer ikke længere i dag. Jeg beder Dem derfor om venligst at betragte den som usket og om at bevare opførelsen på dagsordenen for mødet i morgen.

Formanden
Udmærket, hr. Bazin. Som De ved, står dette punkt opført på dagsordenen for i morgen, hvis ikke der er nogen ændringer.

Formanden
Fra Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi har jeg modtaget en anmodning om, at Rådets forordning om forlængelse af gyldighedsperioden for programmet til fremme af det internationale energisamarbejde - Synergy-programmet (C4-0555/97) - opføres i overensstemmelse med proceduren uden betænkning (forretningsordenens artikel 99).
(Forslaget vedtoges)

Udvidelsen - Agenda 2000
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét af følgende betænkninger:
A4-0368/97 af Oostlander og Barón Crespo for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender om meddelelse fra Kommissionen »Agenda 2000 - Et udvidet og styrket EU« (KOM(97)2000 - C4-0371/97); -A4-0331/97 af Colom i Naval for Budgetudvalget om Agenda 2000: Unionens fremtidige finansiering (2000-2006) - den nye finansielle ramme (KOM(97)2000- C4-0372/97).
Oostlander
Hr. formand, for ti år siden ville man være blevet betragtet som en fantast, hvis man havde talt om, at de central- og østeuropæiske lande skulle tiltræde Unionen. Nu er det faktisk en nøgtern kendsgerning, som vi står over for. Vi er allerede så vant til det, at den eneste reaktion, som man får fra nogle, er: hvad koster det?
Imidlertid må vi indse, at vi lever i halvt realiserede drømme, men vi er ikke forberedt på det. Jeg nævner et par hovedpunkter. Regeringskonferencen i Amsterdam har medført mange gode ting for Parlamentet og Unionen som sådan, men det er ikke lykkedes for ministrene at gøre Unionen egnet til udvidelse med yderligere et dusin lande. Rådets opfattelse om, at vi ikke behøver at tænke herpå, før Unionen er nået op på mere end tyve medlemmer, har ført til et forslag om inddeling af ansøgerlandene i en elite på fem over for resten. Dette forslag er meget demotiverende for regeringer og borgere, der skal føre en meget byrdefuld og modig politik, henholdsvis skal bære den. Heldigvis har vi sådanne modige regeringer og borgere i Central- og Østeuropa, men dem skal vi også omgås nænsomt. Jeg tænker særligt på Bulgarien og Rumænien, hvor skiftende regeringer på den mest intensive måde er i færd med at løse korruptions- og andre problemer i deres eget land. De fortjener ikke, at der tænkes i to klasser. Den slags tanker nedsætter i øvrigt presset på den udvalgte elite om ivrigt at fortsætte, og vi ved jo, at alle kandidater stadig har en hel del hjemmearbejde, som de skal have gjort færdigt. Vi er ikke tjent med, at favoriseringen af nogle få fører til, at de straks kommer til os med deres krav.
Den Europæiske Kommission indser vel også, at en rigid inddeling af kandidaterne er urealistisk. Ved alle årlige eller, som vi foreslår, halvårlige, evalueringer kan det vise sig, at staternes rangorden på ny er ændret. Det er logisk, fordi alle disse lande er inde i en meget hurtig udvikling, og har, hvis det er godt, en ambitiøs regering. De er forviklet i en nobel kappestrid, kan man sige. Nogle vil måske kunne udvikle sig hurtigere end andre. Det afhænger ganske enkelt af kvaliteten af deres indsats og kvaliteten af deres offentlige forvaltning og regering.
Næsten hele Parlamentet støtter med rette Kommissionens ønske om at afholde en regeringskonference, inden den næste tiltrædelse finder sted. En regeringskonference, der virkelig reformerer Unionen. Dermed er formålet med at klassificere kandidaterne i to grupper bortfaldet. Når der først er afholdt en regeringskonference, så har vi derefter kun ti meget forskellige central- og østeuropæiske lande og Cypern tilbage. Det er ikke nødvendigt på basis af Rådets forslag, som så ikke længere er i kraft, at komme frem til en klassificering i to afdelinger.
Den politiske beslutning om at slå ind på og følge vejen til medlemskab via den forstærkede tiltrædelses- og forhandlingsproces med alle kandidater, der er retsstater, denne politiske beslutning tages nu. Denne vej behøver ikke at blive afbrudt af politiske beslutninger eller bestemte emner, for eksempel ved at berøre de sidste kapitler. De kommer af sig selv på dagsordenen, når tiden er inde. Altså ingen ekstra barrierer for de mindre udviklede stater. Vi kalder det startlinjeprincippet. Det drejer sig her om en indholdsmæssig start og ikke kun om en symbolsk, inklusive familiefoto.
Vi ved alle, at de bilaterale forhandlinger dels vil være meget forskellige med hensyn til direktiverne, fordi partnerne er meget forskellige. Ungarn vil for eksempel kunne begynde med kapitel 20, Bulgarien med kapitel 2. Men de er med i samme væddeløb. Den ene kan klare en mere intensiv forhandlingsproces end den anden. Landene vil nå frem til målstregen på forskellige tidspunkter. Men det er ikke en politisk beslutning, vi træffer, om, at det skal være sådan, men det er et spørgsmål om landenes egen kapacitet. Først når vejen ender, følger vores politiske beslutning om deres tiltrædelse, ja eller nej.
Måske er der ansøgerlande, der overrasker os ved deres tempo, og muligvis skuffer andre. Det afhænger altsammen af disses landes indsats og naturligvis også af vores støtte for at forbedre deres offentlige forvaltning. Det er meget glædeligt at læse i Agenda 2000, at der af PHARE-hjælpen stilles en så høj procentsats til disposition.
Mens vi er ved forvaltningens kvalitet og kvaliteten af retsstaten, må jeg i den forbindelse sige, at det er beklageligt, at Slovakiet endnu ikke opfylder kriterierne fra København og til retsstaten, en demokratiklausul, som er optaget i Amsterdam-traktaten efter vores henstilling. Hvis man i Bratislava slår ind på en anden kurs, vil dette land med det samme høre til blandt de mest udviklede ansøgerlande. Måske er det nødvendigt med en anden regering, der i højere grad viser Slovakiets europæiske karakter end den nuværende. Vi vil dog ikke isolere sådanne lande. Ved siden af den bilaterale proces foreslår vi en multilateral forhandling. På Europakonferencen kan vi forhandle med alle ansøgerlande, men også med Tyrkiet, Slovakiet, Malta, hvem som helst, om forhold af fælles interesse i den anden og tredje søjle på den årlige ministerkonference. Inden for denne ramme foreligger der et forslag om også at indbyde en begrænset gruppe, der kun består af retsstaterne, til en vedvarende dybtgående forhandling om flere forhold af fælles interesse. Dette som en slags forspil til det, der vil ske efter fuldt medlemskab. Ud fra denne forhandling vil også Europakonferencen kunne føres. Vi mener i øvrigt, at manglen på en helt europæisk politik vedrørende Cypern er uacceptabel. Vi lider meget under, at Unionen ikke har en udenrigspolitik. Unionen må ikke kun begrænse sig til samtaler vedrørende tiltrædelse, men skal selv gøre en alvorlig indsats for at løse denne delte ø's problemer. Vi har en person i Mellemøsten; vi kan også have en, der ud fra en europæisk synsvinkel hjælper Cypern med at løse øens problemer.
Tyrkiet synes endnu ikke at være på vej mod medlemskab af Unionen; det fremgår af landets handlinger. Ellers ville dette land vel medvirke konstruktivt til en løsning af Cypern-spørgsmålet, for eksempel, eller tilbyde sin hjælp. Endnu vanskeligere er overgangen til et virkeligt stabilt demokrati i Tyrkiet. Vi må ikke undervurdere de problemer, der er forbundet hermed. Det vil også tage lang tid for at nå dette. Vi erkender da også, at det ikke kan opnås i en håndevending. Blandt andet af hensyn til de mange velvillige venner i Tyrkiet er Europakonferencen derfor også en god bro til at sørge for, at forbindelserne med Tyrkiet ud over gennem toldunionen opretholdes og varetages på en god måde.
For at opfylde idealet om udvidelse af vores forbund af retsstater med et stort antal lande, der indtil for nylig led under et totalitært regime, bør man ikke i første instans reagere via regnemaskinen. Det vil nemlig være et dårligt tegn på kvaliteten af den europæiske kultur. Men det er dog udmærket at beregne, hvordan vi økonomisk kan fremme tiltrædelsen, og hvor meget det koster. Meningerne herom i Parlamentet er forskellige. Forskellen mellem os beløber sig til ca. en kvart hollandsk cent pr. skattegylden. Alså ikke nogen dramatisk forskel. Jeg tror, at Parlamentets nuværende sparsommelige politik gør det muligt at gennemføre udvidelsen inden for de tidligere aftalte økonomiske rammer.
Til sidst, hr. formand, at vi kun opnår en klar fremgang herved, det er påvist af mange uafhængige økonomiske undersøgelsesinstitutter. Den største gevinst er imidlertid garantien for sikkerhed og for et område, hvor menneskerettighederne respekteres: den varige befrielse af mennesker for totalitarisme, en social og økologisk forsvarlig udvikling på grundlag af en demokratisk retspleje. Mange generationer før os har higet efter dette. Vi kan nu givet stødet til, at dette bliver virkelighed.

Barón Crespo
Hr. formand, mine damer og herrer, vi er i dag samlet for at påbegynde en ny etape i opbygningen af Europa her på tærskelen til det nye årtusinde. Med udgangspunkt i Agenda 2000 må vi sende et klart og konkret signal til det næste Europæiske Råd i Luxembourg, og jeg tror, vi står over for en historisk chance, som grundlæggende kræver to overvejelser. Den første er, at vi europæere i Unionen nu har en historisk chance for at råde bod på München, hvor de central- og østeuropæiske folk i 1939 blev ladt i stikken, og vi må gøre det på baggrund af det, vi allerede har opbygget. Jeg tror derfor, at der er tale om et ændringsforslag til historien, som må hilses velkomment, fordi vi til frihedens Europa nu lægger viljens Europa, som elleve lande i Central- og Østeuropa samt Cypern ønsker optagelse i. Vi beklager samtidig, at den nuværende regering i et venligtsindet og venskabeligt land som Malta ikke er medtaget i denne gruppe.
Altså mener jeg for det første, at vi må tale om, hvordan vi ønsker at indlede denne proces med dem, og jeg forstår, at Parlamentet er villigt til at bekræfte anerkendelsen af disse landes ret til medlemskab af Unionen og til at bekræfte, at vi mener, at vi bør indlede denne proces med henblik på udvidelse, styrket og accelereret tiltrædelse ved at starte med en højtidelig retsakt, der afspejler dette tidspunkts historiske vigtighed, og også ved at definere en generel ramme, således som vi har gjort det ved andre lejligheder, så tiltrædelsen kan finde sted på ordentlig og demokratisk vis. Disse to skridt skal efter min opfattelse være de første i forhandlingsprocessen.
Og hr. formand, hvis De tillader - for at sammenligne dette øjeblik med andre store øjeblikke i europæisk historie, f.eks. De Olympiske Lege, som var den første gang, grækerne indgik våbenhvile i deres krige - jeg tror, vi kan bruge analogien med De Olympiske Lege. Her vil vi fastsætte samme udgangspunkt, hvilket ikke betyder samme ankomstpunkt. Det vil sige, at disse lande på denne baggrund, på baggrund af anerkendelsen af de rettigheder, der er udtrykt i vores traktater og på topmødet i København, skal gøre en modig indsats for at tilnærme sig til reglerne, til det regelsæt, der styrer vores forbindelser. Og de kan regne med vores hjælp hertil, for de står over for en tredobbelt udfordring. Disse lande - og jeg har ligesom formanden ikke frivilligt levet størstedelen af mit liv under et diktatur - skal konsolidere demokratiet, omstrukturere økonomien og lære, hvad godt naboskab betyder i Den Europæiske Union.
Og jeg mener derfor, det er nødvendigt, at vi åbner vores døre på vid gab, at vi tager imod dem og påbegynder udvidelsesprocessen med ædelmodighed og åbenhed. Og til denne højtidelige retsakt mener jeg, det bør tilføjes, at vi forstår, at dette er et omfattende projekt, en proces, der skal omfatte alle. Og derfor tror jeg, at Kommissionen på denne baggrund, og det er min opfattelse, at Kommissionen er modtagelig herfor, når Det Europæiske Råd har formuleret denne generelle ramme, kan indlede den bilaterale forhandlingsproces med disse lande med en åben indstilling og også med en klar ansvarsfølelse over for Parlamentet.
Den anden overvejelse, hr. formand, drejer sig om virkningen. Når man taler om virkningen, tror jeg, man må tage den komplicerede situation i betragtning, og at vi må være i stand til at tilpasse vores egne interesser, de nationale og Fællesskabets interesser, til den nødvendige solidaritet og åbne holdning, som vi taler om i handelsmæssig og politisk henseende, og dette er ikke nemt. Beviset herpå er, at i dette Parlament har næsten alle udvalg i de seneste måneder arbejdet aktivt for at definere de områder, hvor der ikke kun kan opstå gnidninger, men også interesser.
Og her tror jeg, at det, vi må huske i dag - ud over at de fleste af os, der sidder her, er børn af progressive udvidelser af et projekt, som i begyndelsen var en historisk absurditet, og som heldigvis er blevet konsolideret og har ændret historien - er, at ligevægten for alle de udvidelser, der har fundet sted fra den oprindelige kerne på seks lande, globalt har været positiv, og at det ikke har skortet på udtalelser om, at det ville blive en fiasko, at det ville blive en katastrofe. Og dog har vi med fælles vilje i søgningen efter fred, demokrati og velstand kunnet afvise tusinder af eksperter og dommedagsprofeter.
Og jeg tror, at dette kriterium skal fremføres, når vi formulerer den største udvidelse, den største historiske udfordring. Og ikke kun af politiske årsager. Der er også - lad mig sige - fælles egoistiske årsager. Vi står over for et imponerende marked, der åbner sig for os, et marked med lande, hvor forbrugerne har et lavere indtægtsniveau, og med hvilke vi for øjeblikket globalt set har en positiv handelsbalance. Det, vi skal gøre, er altså ikke kun at forstå at udnytte vores situation, men åbne os over for dem, fordi ikke kun vores velstand, men hele stabiliteten i Europa afhænger deraf.
Hr. formand, jeg vil ikke tale ret meget længere. Ud over min medordfører vil jeg blot takke hr. Oostlander for hans arbejde og for hans utrættelige og ubøjelige målrettethed i arbejdets stund og også alle de øvrige udtalelsesordførere, som har deltaget i samarbejdet, og fremhæve - og dette vil de også selv gøre på vegne af deres udvalg - at der stadig er nogle vigtige emner, som skal nævnes.
Der er her blevet talt om omkostningerne. Jeg tror, at der ikke kan tales om omkostninger uden at vurdere gevinsterne, men jeg synes, at Budgetudvalget - og her er vi enige med Udenrigsudvalget - har fremlagt et godt udgangspunkt, nemlig at de vurderinger, der gives, og som endnu ikke udgør de økonomiske perspektiver, ikke kun afhænger af væksten, men også af de reformer, som vi skal gennemføre ikke kun for at udvide Unionen, men for at overleve, og dette gælder landbrugspolitikken, regionalpolitikken og andre politikker, for hvis ikke vi handler således, løber vi den alvorlige risiko, at denne forhandling bliver til en regnskabsforhandling. Og sandheden er, at hvis vi kun gennemfører en regnskabsforhandling, får egoismen overtaget, og vi vil ikke være i stand til at tage dette historiske skridt.
Nu vil jeg ikke tale længere, for min tid er udløbet, hr. formand. Lad mig blot slutte med at citere en stor europæer, nemlig præsident Vaclav Havel, som om mennesket og historien siger, at vi mennesker forsøger at beherske historien, men at historien er mere dynamisk, rigere og mere dialektisk end os. Jeg tror, at vi i samme ånd må imødegå denne udfordring, som er uden lige i Den Europæiske Unions historie.

Colom i Naval
Hr. formand, for det første vil jeg takke inderligt for Budgetudvalgssekretariatets uvurdelige samarbejde ved udarbejdelsen af betænkningen. Jeg takker også for bidragene fra de mange parlamentsmedlemmer, især medlemmerne af Budgetudvalget, i en sådan udstrækning, at jeg ikke, som man plejer i akademiske meddelelser, vil sige, at jeg påtager mig hele ansvaret personligt, men da der har fundet en afstemning sted i udvalget, tror jeg, at jeg kan sige, at mine kolleger i Budgetudvalget har deres andel i udsagnene og fejlene i det forslag, som vi her forelægger for Plenarforsamlingen.
For nu at komme til sagen, mine damer og herrer, må det fremhæves, at selvom forhandlingen under ét i dag drejer sig om udvidelsen, omfatter Budgetudvalgets betænkning ikke udelukkende udvidelsen. Denne betænkning er en første reaktion på meddelelsen Agenda 2000, og på trods af udvidelsens vigtighed omfatter den også mange andre aspekter. Det må dog fremhæves, at vi, som har lidt under 40 års fascistisk diktatur, som ikke blev befriet af De Allierede, og som ikke fik nogen hjælp overhovedet gennem Marshall-planen, alt for godt forstår håbet hos borgerne i Øst- og Centraleuropa, og vi støtter deres ønske og interesse i en snarlig union med os.
Mine damer og herrer, Kommissionen har opfyldt sin politiske forpligtelse ved inden for rammerne af regeringskonferencen at fremlægge et program for tiden efter 1999, hvad vi kunne kalde »Den Europæiske Unions lektiebog« for de første år efter 2000. Heri står ordet udvidelse skrevet med store bogstaver, men det er ikke det eneste kapitel. Under alle omstændigheder er der også lagt planer for de øvrige områder.
Vi må være bevidste om, at med eller uden udvidelse må reformen og justeringen af den fælles landbrugspolitik fortsætte, at vores forpligtelser over for GATT og Verdenshandelsorganisationen kræver, at vi for 2003 ændrer væsentlige elementer i vores landbrugspolitik, sådan som vi praktiserer den i dag. Man må vide, at forordningerne for strukturfondene udløber i 1999 med eller uden udvidelse, og der må derfor gennemføres en revidering af vores samhørighedspolitik og af alt, hvad der er omfattet af den nuværende kategori II i de økonomiske perspektiver.
Med hensyn til Den Monetære Union kommer den fælles mønt med eller uden udvidelse. Ved vi måske, hvilke forandringer euroen vil medføre for vores interne og eksterne politik? Hvilken rolle vil Unionen spille på verdensscenen i det 21. århundrede? Hvad er vores bidrag til fredsudviklingen? Hvad er Amsterdam-traktatens konsekvenser for Unionens budget? Alle disse spørgsmål var på bordet, og Europa-Kommissionen har forsøgt at besvare dem via Agenda 2000, der indeholder en finansieringsramme for perioden 2000-2006.
Det var en vanskelig opgave, og det er vores indtryk, at Kommissionen har været for pragmatisk. Ved tidligere lejligheder - se Delors I- eller Delors II-pakken - vurderede Kommissionen målene og behovene, og efterfølgende udarbejdede den det mest moderate og forsigtige økonomiske forslag, der var muligt. Det er vores indtryk, at man denne gang har vendt metoden om og er gået ud fra et fastsat og urokkeligt finansieringsloft - de højhellige 1, 27 % af BNP - og ud fra dette tal har man gjort økonomiske krumspring for så vidt muligt at holde alt under dette loft.
Jeg vil ikke benægte muligheden af, at det, Kommissionen siger, vil ske. Mellem 1988 og 1997 har vi faktisk aldrig nået det gældende loft for egne indtægter, og kun i et enkelt budgetår har regnskabsmyndigheden, hvoraf Parlamentet udgør en af de to dele, ikke kunnet gennemføre væsentlige besparelser i forhold til de økonomiske perspektiver. Endvidere er besparelserne i perioden 1988-1996 i forhold til det, der er autoriseret af de nationale parlamenter ved ratifikation af beslutningen om egne indtægter, større end det samlede beløb, som Kommissionen har beregnet for førtiltrædelse og udvidelse.
Efter Budgetudvalgets bedømmelse baserer Kommissionens forslag sig alt for meget på vilkårlige hypoteser. Stigningen i BNP i de femten lande skal f.eks. være 2, 5 % p.a. kumulativt. Det er plausibelt. Bare det bliver det! Men for den foregående periode 1991-1996 var den reelle stigning i de femten lande 1, 5 %, et point mindre pr. år. Hvis disse 1, 5 % fortsatte i perioden 2000-2006, ville Kommissionens budget overskride loftet på 1, 27 % i fem af de syv budgetår. Stigningen ville næppe falde fra de 2 % mellem årene, før Kommissionsbygningen ville vakle, og jeg taler ikke om Berlaymont.
Hvad ville der ske, hvis tidsplanen for udvidelsen var anderledes? Hvis tiltrædelsesdatoen eller antallet af nye medlemsstater ændres? Kan nogen nu i efteråret 1997 garantere, at de kender vores fremtidige partneres behov, endsige indholdet af tiltrædelsestraktaterne, uden at kende de eventuelle overgangsperioder for hvert land og sektor? Kommissionens forslag forenkler Rådets debat for meget, men den er baseret på det, som vi i Budgetudvalget har kaldt »virtuelle økonomier«. De er mulige, men der er absolut ingen garanti for dem. Man afkræver os askese og ansvarlighed, og for at illustrere det for os afviser Rådet at nedsætte kornstøtten, en sektor, hvor der for øvrigt endvidere er konstateret udbetaling af for stor kompensation på ECU 3 milliarder fra de regeringer, der udgør Rådet.
Hvis dette er Rådets mirakelkur til at reformere den fælles landbrugspolitik, vil der mangle ca. ECU 4 milliarder årligt til at finansiere Kommissionens forslag udelukkende i kategori I, det vil sige landbrugsomkostningerne. Og dette uden at medregne de finansielle handlinger, som foreslås for mål 5 a og 5 b for strukturfondene, der forsøges inkluderet i kategori I.
Endvidere indeholder forslaget en række interessante elementer om samhørighedspolitikken, herunder bibeholdelse af Samhørighedsfonden, der vil være genstand for mere fremtrædende udtalelser fra Parlamentet, selvom vi allerede nu kommer med nogle angivelser. Men hvad sker der, mine damer og herrer, hvis alle elementer i forslaget ikke godkendes? Indtil hvor langt er det realistisk at tro, at de femten vil acceptere en reduktion af strukturfondene til deres egne territorier, til borgerne i disse femten lande?
Og jeg vil gerne have, at det fremstår klart, at vi helt har forstået, at Kommissionen foreslår at koncentrere bevillingerne til de fattigste og mest tilbagestående regioner i den nuværende Union, idet den antager, at det ikke er logisk eller retfærdigt, at udvidelsen sker på bekostning af de mindre velstående områder i den nuværende Europæiske Union. Udvidelsen skal betales af alle, og det skal gå retfærdigt til.
Alt dette bringer os til det, som er et tilbud til Rådet og Kommissionen. Vi accepterer det økonomiske indhold af Kommissionens meddelelse som udgangspunkt. Vi kritiserer det, og vi sætter endog spørgsmålstegn ved planlægningsperiodens varighed. Med lad det stå klart: Parlamentet anser, at de udfordringer, som Den Europæiske Union står over for, tilråder budgetmæssig fred, og derfor anmoder det om en formel fremlæggelse af nogle økonomiske perspektiver for Unionen med de femten, der naturligvis indeholder kapitlet om udvidelse og om muligt en tværinstitutionel aftale om økonomisk og budgetmæssig disciplin. Men dette betyder ikke, at Parlamentet er villigt til at blive taget ved næsen. Budgetmæssige stridigheder som dem i torsdags får Budgetudvalget til at tvivle kraftigt på Rådets holdning.
Vi anmoder derfor om, at der bliver taget hensyn til vores kritikpunkter og forslag til Kommissionens forslag, og vi anser det for en ufravigelig betingelse, at der indføjes et afsnit om revision, som naturligvis gør det muligt i hvert enkelt tilfælde at vurdere de forskellige tiltrædelsestraktaters budgetmæssige betydninger, også hvis de virtuelle økonomier gennemføres, det vil sige, at reformerne af den fælles landbrugspolitik og strukturfondene, som ikke har noget egentligt opsparingsmæssigt formål, skaber den opsparing, som Kommissionen forudser, eller det bekræftes, at vækstraten i Fællesskabets økonomi overstiger de forventede og ønskede 2, 5 %.
Vi mener også, at man fra nu og indtil udvidelsen bør ajourføre budgetproceduren og systemet for egne indtægter og gøre dem mere retfærdige og gennemskuelige for de europæiske borgere.
Mine damer og herrer, d'herrer medlemmer af Rådet og Kommissionen, de nærmeste års udfordringer er vigtige for Europa, og jeg vil driste mig til at sige også for resten af verden. Vi må ganske vist gå dem i møde med askese og seriøsitet. Med seriøsitetens første betingelse er ikke at forsøge at narre os selv og især ikke i pengespørgsmål. Og derfor må man ikke tro, at vi allerede nu kan garantere, at hele Agenda 2000, herunder udvidelsen, vil blive gratis for alle. Europa fortjener mere seriøsitet, og således vil Parlamentet kræve det. Og der er nu 30 sekunder tilbage af min taletid, lad dette være et tegn på sparsommelighed.
(Bifald)
Poos
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, mine damer og herrer, det er mig en glæde og en ære at deltage i Deres debat i min egenskab af formand for Rådet. Det tema, som jeg har til hensigt at lade mit indlæg være bygget op omkring, drejer sig om projektet om en stærkere og større Union, der opfordrer os til at bevare et højt politisk ambitionsniveau.
Kommissionens meddelelse om Agenda 2000 og om udvidelsen samt udtalelserne om hvert enkelt af ansøgerlandene er uden tvivl en af de vigtigste sager for vores Europæiske Union. Det luxembourgske formandskab er bevidst om, at den væsentlige etape, som vi skal tilbagelægge i Luxembourg i december, har en politisk betydning, der er af største vigtighed. Det er det, som vi har interesseret os for siden juli måned, hvor Kommissionen fremlagde sin meddelelse for Rådet, og Deres forhandling i dag samt Deres beslutning vil for deres vedkommende give et væsentligt bidrag til denne debat.
På Det Europæiske Råds møde i Amsterdam i juni havde man allerede, med henblik på fristen i december, ridset de store linjer op for vores arbejde, eftersom Det Europæiske Råd opfordrede Rådet til at undersøge Agenda 2000 og udtalelserne fra Kommissionen nærmere og til at forelægge en rapport for Det Europæiske Råd. Det Europæiske Råd skal således på sit møde i Luxembourg træffe de nødvendige beslutninger om hele udvidelsesprocessen, navnlig med hensyn til de praktiske omstændigheder for forhandlingernes indledende fase, styrkelsen af føroptagelsesstrategien samt de andre midler, der vil gøre det muligt at styrke samarbejdet mellem Den Europæiske Union og alle ansøgerlandene. Det er desuden en aftale, at Det Europæiske Råd på grundlag af Rådets arbejde skal opstille nogle generelle retningslinjer med henblik på at forberede reformen af politikkerne, navnlig landbrugs- og strukturpolitikkerne, samt indførelsen af den fremtidige finansielle ramme.
Formandskabet påbegyndte således sit arbejde allerede i juli måned. Da vi gjorde dette, blev vi ledet af den efter vores mening grundlæggende opfattelse, at de to afdelinger - udviklingen af Unionens politikker og udvidelsen - udgør to uadskillelige stykker af en samlet pakke. Det er den samme opfattelse, som Det Europæiske Råd i øvrigt gav udtryk for på sit møde i Amsterdam ved at betro hele rapporten til Rådet om generelle anliggender. Landbrugsministrene gav et meget nyttigt bidrag hertil.
Kommissionens dokument er i øvrigt et udtryk for formandskabets ønske om at samle alle ressourcer og alle disponible kvalifikationer omkring forberedelsen af en udvidelsesproces, som tegner til at blive særligt kompleks. I den forbindelse vil jeg gerne takke Europa-Parlamentet for dets bidrag. Betænkningerne af hr. Oostlander og hr. Barón Crespo samt af hr. Colom i Naval fremhæver de væsentlige spørgsmål. Der kommer her nogle opfattelser til udtryk, og navnlig den opfattelse, at en funktionsdygtig Union, der snarere bliver styrket end svækket af udvidelsen, er i ansøgerlandenes og medlemsstaternes interesse.
Vi er helt enige i denne opfattelse. Det må siges og forklares så mange gange, som det er nødvendigt, at udvidelsen er en chance for Unionen. For at gentage ordene fra Deres betænkning, så er det en chance ikke blot med hensyn til sikkerheden og økonomien, men også hvad angår Unionens kultur. Det er meget mere end en etape; det er et mål for vores politiske ambition, og derfor er det væsentligt, at betingelserne for dens indførelse er de bedst mulige og de mest retfærdige for alle. Rådet om generelle anliggender har drøftet dette fem gange, herunder på dets uformelle møde i Mondorf. Den 24. november forelagde formandskabet, på eget ansvar, et foreløbigt udkast til en samlet rapport for Rådet.
Denne rapport består af tre dele. En indledende kommentar minder om visse frister, som for eksempel påbegyndelsen af udvidelsesprocessen seks måneder efter regeringskonferencens afslutning. En anden del omhandler de spørgsmål, der er forbundet med udvidelsen. Med hensyn til disse spørgsmål vil jeg ikke foregribe de beslutninger, som vil blive truffet af Det Europæiske Råd, og jeg må indrømme, at visse vanskelige spørgsmål stadig står åbne på nuværende tidspunkt. Men jeg kan fortælle Dem om den tankegang, som har styret Rådets arbejde.
Vores møde i Mondorf viste, at alle medlemsstaterne var enige om at betragte udvidelsen som en samlet proces, som intet ansøgerland måtte udelukkes fra eller føle sig udelukket fra. Hvert af ansøgerlandene skal behandles på individuel, objektiv og personlig vis og efter dets egne egenskaber. Optagelsesprocessen vil foregå i etaper efter hvert ansøgerlands egen rytme og under hensyn til dets forberedelsesgrad. Europa-Parlamentet foreslår i øvrigt nøjagtigt det samme i sit beslutningsforslag. Cypern og alle ansøgerlandene fra Øst- og Centraleuropa kan blive medlemmer af Unionen. Det er det grundlag, vi arbejder ud fra.
Udvidelsen består ikke blot i at indlede optagelsesforhandlingerne. Det er en meget mere omfattende proces. Da det drejer sig om at gøre alle ansøgerlandene i stand til at blive optaget i Unionen, er påbegyndelsen af forhandlingerne kun ét af elementerne i denne proces. Den europæiske konference, styrkelsen af føroptagelsesstrategien, afholdelsen af ministermøder mellem medlemsstaterne, Unionen og ansøgerlandene samt en regelmæssig undersøgelse af de fremskridt, som ansøgerlandene har gjort, er andre elementer i denne proces. Det er vigtigt i de kommende år at gøre en indsats for både at gøre ansøgerlandene i stand til at blive optaget i Unionen og for at forberede Unionen selv til dens udvidelse med gode forudsætninger.
Som De ved, er der på nuværende tidspunkt ingen af ansøgerlandene fra Øst- og Centraleuropa, der til fulde opfylder alle kriterierne. Det er derfor en fordel at benytte sig mest muligt af den periode, der går forud for optagelsen. I dette øjemed vil der med hvert ansøgerland fra Øst- og Centraleuropa blive indgået et partnerskab med henblik på udvidelsen med det formål at mobilisere alle formerne for finansiel bistand til disse lande. Vi håber, at der fra år 2000 vil være en væsentlig forhøjelse af føroptagelsesstøtten. Det vil ligeledes være en fordel at gøre fællesskabsprogrammerne og kontorerne tilgængelige for ansøgerlandene, så disse kan blive fortrolige med Unionens politikker og arbejdsmetoder.
Rådet er ligeledes positivt stemt over for Kommissionens forslag om at lade PHARE være orienteret mod optagelsesperspektivet, idet man sætter sig to hovedmål: En styrkelse af den administrative kapacitet og domstolenes kapacitet og af de investeringer, der er forbundet med overtagelsen og anvendelsen af Fællesskabets politik, retsregler og aftaler. Rådet drøfter ligeledes fastlæggelsen af en særlig føroptagelsesstrategi for Cypern, der er rettet mod øens specielle behov. Et vigtigt element i processen er vurderingen af de fremskridt, som hvert ansøgerland, med hensyn til kriterierne fra København, har gjort på deres vej mod optagelsen. Denne vurdering vil for hvert ansøgerlands vedkommende blive genstand for årlige rapporter fra Kommissionen og i Rådet fra udgangen af næste år.
Kommissionens rapporter vil tjene som grundlag for Det Europæiske Råd, så dette kan træffe de nødvendige beslutninger om ledelsen eller forlængelsen af optagelsesforhandlingerne. Optagelsestidspunktet for de forskellige ansøgerlande vil i væsentlig grad afhænge af hver af disses overholdelse af kriterierne fra København og af Unionens evne til at optage nye medlemmer. Påbegyndelsen af forhandlingerne indebærer ikke en fortrinsret med hensyn til optagelsen. Beslutningen om at indlede forhandlinger i henhold til den procedure, der foreskrives i artikel O i traktaten, indebærer ikke, at disse forhandlinger vil føre til et resultat på samme tid. Jeg minder Dem om, at forhandlingerne mellem de femten medlemsstater og hvert enkelt ansøgerland vil finde sted på individuel basis.
Jeg vil nu gerne komme ind på det emne, der drejer sig om Europakonferencen. Selvom der er bred enighed med hensyn til det hensigtsmæssige i en multilateral ramme for dialogen mellem de femten medlemsstater og de lande, der endnu ikke er medlemmer af Unionen, med henblik på drøftelsen af horisontale spørgsmål af fælles interesse, så er det Det Europæiske Råds opgave at træffe beslutning om denne konferences sammensætning og beføjelser. Tyrkiet, hvis mulighed for at blive optaget er ubestridelig, men som på nuværende tidspunkt ikke opfylder de politiske betingelser, burde høre ind under vores globale indfaldsvinkel med henblik på udvidelsen.
Endelig drejer den tredje del af formandskabets udkast til en rapport sig om udviklingen af Unionens politikker og den fremtidige finansielle ramme. Med hensyn til denne del forekommer det mig særligt vigtigt straks at understrege, at målet i Luxembourg ikke er at træffe nogen afgørelse om reformer. Som jeg mindede om for lidt siden, skal Det Europæiske Råd dér, hvor det finder det nødvendigt, vurdere det hensigtsmæssige i at opstille nogle generelle retningslinjer, ud fra hvilke Kommissionen vil fremlægge nogle forslag i løbet af 1998. Når tiden er inde, vil Rådet træffe de nødvendige beslutninger.
Rådets overvejelser består således i ud fra de forslag, der blev fremsat i juli, at finde frem til de grundlæggende elementer for fremtiden, som det vil være vigtigt, at Det Europæiske Råd udtaler sig om. Det er yderst vigtigt at sikre sig, at de nødvendige reformer på landbrugsområdet, der skal foretages med henblik på udvidelsen, bidrager til at styrke vores fælles projekt med en stærkere og mere solidarisk Union, som dels tager højde for kravene til konkurrenceevne og dels for den særlige identitet, der er sammensat omkring begreber som ligevægt, kvalitet og harmonisk landbrugsudvikling med respekt for miljøet.
Med hensyn til den økonomiske og sociale samhørighed vil det være nødvendigt på fællesskabsplan at få nogle forbedrede instrumenter, der er mere effektive, mere rationelle og mere gennemsigtige for at sikre fortsættelsen af samhørighedsindsatsen mellem Unionens medlemslande. På samme måde vil det såvel for de interne som de eksterne politikker være nødvendigt at fastlægge nogle prioriteringer for at kunne tilbyde de lande, der i fremtiden vil være medlemmer af Unionen, et sandt fælles projekt, idet traktatens bestemmelser overholdes. Endelig er det klart, at udvidelsesperspektivet og reformen af politikkerne kræver, at vi allerede nu beskæftiger os med ændringen af de finansielle perspektiver for perioden 2000-2006, idet vi husker på nødvendigheden af at finde en balance mellem de nye behov, som udspringer af udvidelsesprocessen, og princippet for budgetær stringens, uden hvilket der ikke findes nogen fornuftig politik.
COREPER analyserede i går den del af udkastet til rapporten, som indeholder de detaljerede forslag, der blev fremsat af delegationerne under den grundige undersøgelse af de af Kommissionen fremsatte forslag til hver af politikkerne og til den fremtidige finansielle ramme. Denne del vil blive forelagt for Rådet om generelle anliggender den 8. december, i øvrigt sammen med hele rapporten. Rådets arbejde vil nu bestå i ud fra dette grundlag at identificere de elementer, som Det Europæiske Råd skal opstille nogle generelle retningslinjer for. EuropaParlamentets bidrag til denne overvejelse er meget nyttigt, og det vil blive føjet til vores drøftelser.
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, mine damer og herrer, tillad mig afslutningsvis endnu en gang at understrege den særlige og komplekse karakter, der kendetegner den udvidelsesproces, vi har påbegyndt. Den er væsentlig for de lande, som har anmodet om at komme ind i Unionen, og som har nogle forventninger, vi ikke må skuffe. Den er kompleks med hensyn til Unionen selv, som må skaffe sig forudsætningerne for at imødegå denne udfordring ved at styrke sin solidaritet samt ved at styrke sine politikkers effektivitet og sin egen identitet på verdensplan.

Van den Broek
Hr. formand, må jeg indlede med at udtale min tak og respekt til ordførerne Oostlander, Barón, Colom i Naval og også hr. Spencer, der havde en koordinerende opgave, og til de mange andre, som har arbejdet med de to betænkninger også i udvalgene og i de blandede parlamentariske udvalg.
De to betænkninger omfatter på en meget omfattende måde de meget komplekse spørgsmål, der vil kunne komme på tale på det forestående europæiske topmøde i Luxembourg. Kommissionen vil gerne takke Parlamentet for dets konstruktive holdning og konstaterer med tilfredshed, at Parlamentets og Kommissionens opfattelser på en række vigtige punkter i høj grad stemmer overens. Jeg vil gøre brug af denne lejlighed til endnu en gang kort at nævne hovedpunkterne for udvidelses- og finansieringsforslagene i Agenda 2000 og her koncentrere mig om de områder, hvor der stadig kan være en vis uenighed.
I politik er det ind imellem nødvendigt at træffe klare beslutninger, uanset hvor besnærende det end kan være at lade en vis tvetydig situation bestå, og nogle gange tjener det også et retfærdigt politisk formål. Vi mener, at medlemsstaterne ønskede klarhed, da de anmodede Kommissionen om at fremlægge en medelelse om tiltrædelsesansøgningerne fra de ti central- og østeuropæiske lande. I mere end et år har Kommissionen analyseret den relevante information, der er afgivet af ansøgerlandene. Vi har derefter verificeret denne information på grundlag af oplysninger fra de mest pålidelige kilder i medlemsstaterne og også fra internationale organer, og medlemsstaterne har ligesom i øvrigt også ansøgerlandene og for nylig også Den Europæiske Bank for Genopbygning og Udvikling erkendt, at Kommissionens evaluering og vurdering har været professionel og korrekt.
Også ved at lytte til ordførerne og tænke tilbage på de tidligere konstruktive debatter, som vi har måttet føre med hinanden om udvidelsen, vil jeg endnu en gang understrege, i hvor høj grad Kommissionen, og vi tror også mange medlemmer af Parlamentet, ser udvidelsesaktionen som en proces, en proces, hvor ingen af ansøgerlandene er udelukkede. Ingen udvidelsesscenarier må føre til nye skillelinjer i Europa. Det gælder særligt for landene i Centralog Østeuropa, der alt for længe på grund af historiens katastrofale skæbne har været skilt fra os og vi fra dem.
Rådets formand har også påpeget, at denne udvidelsesproces både omfatter forhandlingerne og forberedelserne. Hvorvidt en kandidat kan overgå fra forberedelsesfasen til forhandlingsfasen, afhænger kun af de fremskridt, der gøres. Om et ansøgerland forhandler eller forbereder sig herpå - det må der ikke herske tvivl om - påvirker på ingen måde mulighederne for medlemskab, fordi der allerede blev givet alle ansøgerlandene sikkerhed for medlemskab ved Det Europæiske Råds beslutning i 1993. Udvidelsens historiske karakter og også den historiske pligt, som den Europæiske Union derved påtog sig om ikke at udelukke nogen af ansøgerlandene, blev allerede udtalt og fastsat på det tidspunkt.
Derfor spørger Kommissionen sig selv, om ikke netop en fælles forhandlingsstart med alle ansøgerlandene er en meget kunstig attitude. Vi har sagt det så tit: Differentiering er ikke diskriminering, men en naturlig følge af erkendte forskelle i fremgangen på vej mod medlemskab. En fælles startlinje vil efter vores mening kun være tilfredsstillende på kort sigt for derefter at skifte til skuffelse og frustration, når forhandlingerne ikke har den forventede fremgang på grund af manglende forberedelse. I øvrigt har Rådets formand, hr. Poos, lige påpeget, at en tidligere start af forhandlingerne på ingen måde automatisk betyder, at tiltrædelsesdatoen fremrykkes. Endnu stærkere: Fremrykning på grund af de såkaldte før ins er muligt ligesom forsinkelser på grund af ins. Det afhænger altsammen helt af det enkelte lands indsats og resultater.
En anden vigtig overvejelse, som Kommissionen har lagt til grund for ikke at vælge en fælles startlinje, er, at det for de ansøgerlande, der nu er længst fremme, også indebærer en klar risiko for forsinkelse. I øvrigt vil det også for de lande, der er længst tilbage, medføre en meget lidt effektiv operation, der unødvendigt vil vanskeliggøre den nødvendige koncentration om gennemførelsen af partnerskabsaftalerne.
Med det foregående har jeg endnu en gang ville forklare, hvorfor vi lægger så stor vægt på differentiering mellem mere eller mindre fremskredne ansøgerlande, og hvorfor vi skelner mellem forhandlinger og forberedelse, og at forskelsbehandlingen på ingen måde må ses som diskrimination, og slet ikke som diskvalifikation. Vi gør det ikke kun klart i ord, men også i handling. Den foreslåede før-tiltrædelsesstrategi omfatter jo seks kerneelementer, der både finder anvendelse på ins som på før ins eller med andre ord på alle ansøgerlandene i Central- og Østeuropa. Dermed bliver udvidelsesprocessens alt omfattende karakter også tydelig.
Vi taler om seks elementer. Tiltrædelsespartnerskaberne. Jeg vil ikke komme nærmere ind på detaljerne. Dem kender De.
For det andet en fordobling af den økonomiske støtte for at hjælpe alle ansøgerlandene ved forberedelsen af medlemskabet. Og fra år 2000 vil alle ansøgerlande samlet modtage tre milliarder om året, hvoraf halvanden milliard fra PHARE, en milliard fra strukturfondene og 500 millioner fra rubrik I Landbrug, under forudsætning af, at vores økonomiske forslag godkendes af Rådet. Endvidere undersøger Kommissionen i øjeblikket, om det er muligt at oprette en, hvad jeg vil kalde indhentningsfond fra PHARE-konvolutten, men oven på de eksisterende nationale allokationer. En fond, der som navnet antyder, er bestemt for de lande, der skal yde den største ekstra indsats, det vil altså sige til før ins .
Tredje kerneelement. Kommissionen foreslår at oprette en permanent Europakonference. Rådets formand, hr. Poos, har også været inde på dette element. Et multilateralt forum, hvor alle ansøgerlandene involveres. Det er vigtigt, at konferencen, på trods af dens lette struktur behandler substantielle spørgsmål, ellers bliver konferencen et tomt hylster, og så har den naturligvis næsten ingen værdi som forum for ansøgerlandene.
Et fjerde kerneelement. Kommissionen forpligter sig til årligt at evaluere hvert enkelt ansøgerlands fremskridt, første gang i december 1998. Denne evaluering skal sikre og samtidig være et incitament til at fortsætte med de nødvendige reformer.
Det femte kerneelement var muligheden for at lade alle ansøgerlandene deltage i Fællesskabets programmer, så de kan vænne sig til vores programmer, institutioner og arbejdsmåde.
For det sjette vil Kommissionen med det samme anbefale, at der påbegyndes forhandlinger med de resterende ansøgerlande, så snart de opfylder de nødvendige betingelser.
Jeg har ment, at det var godt endnu en gang at nævne, hvorfor Kommissionen har truffet de valg, som den nu forelægger Rådet, og som den også gerne vil høre Parlamentets udtalelser og opfattelser om.
Kommissionen vil også gerne sige et par ord om Tyrkiet, fordi Agenda 2000 også omhandler dette emne. Betydningen af nære forbindelser til Tyrkiet erkendes generelt. Tyrkiet har allerede længe været knyttet til Unionen gennem en associeringsaftale, og den i 1995 indgåede toldunion afspejler de gensidige forbindelsers særlige karakter. Tyrkiet har flere gange anmodet om klarhed med hensyn til dets perspektiver for fremtidigt medlemskab af Unionen, men også fra tyrkisk side er der forståelse for, at dette kun er aktuelt på længere sigt. Unionen har på sin side anmodet Tyrkiet om mere klarhed med hensyn til de tyrkiske hensigter vedrørende en løsning af de politiske problemer i forbindelse med menneskerettighedssituationen, Cypern-spørgsmålet og det spændte forhold og diskussionerne med vores medlemsstat Grækenland.
Kommissionen er tilhænger af klarhed fra begge sider. Vi håber derfor også på den ene side, at det europæiske topmøde i Luxembourg kan notere positive skridt fra Ankara, og at det på den anden side vil kunne formulere indholdsmæssige konklusioner vedrørende Tyrkiets vej til EU-medlemskab. Med hensyn til det sidste har Kommissionen i Agenda 2000 leveret en række byggeklodser, hvorunder udvidelse og uddybning af toldunionen og Tyrkiets deltagelse i en indholdsmæssig Europakonference. Endvidere har Kommissionen allerede tidligere plæderet for gennemførelsen af det økonomiske samarbejde med Tyrkiet, der udgør det logiske og kontraktmæssige komplement af toldunionen.
Det er helt klart for Kommissionen, at formandskabet selvfølgelig vil undgå, at topmødet i Luxembourg, der som hovedpunkt på dagsordenen skal behandle udvidelsen, udarter sig til et topmøde, hvor diskussionen om de fremtidige forbindelser til Tyrkiet kommer til at dominere. Det ville heller ikke være fair over for de rimelige forventninger, som vores partnerne i Central- og Østeuropa har. Vi håber dog, at Luxembourg bliver et vigtigt skridt fremad, der samtidig fremmer en god atmosfære for starten af de påtænkte tiltrædelsesforhandlinger med Cypern, som også efter de fleste medlemsstaters mening skal omfatte det tyrkisk-cypriotiske samfund.
I forslaget til beslutning nævnes endnu et vigtigt punkt. Med rette påpeger Parlamentet som ved de tidligere udvidelsesrunder, at en udvidelse af Unionen må følges af en række nødvendige reformer, hvis Unionen skal kunne fungere hensigtsmæssigt og effektivt. Jeg tror, at Parlamentet har valgt samme synsvinkel som Kommissionen i Agenda 2000, der går ind for, at der træffes beslutning herom, inden de første nye medlemsstater tiltræder Unionen.
Til sidst et par ord om finansieringen af udvidelsen. Den betænkning, som hr. Colom i Naval har indgivet på vegne af Budgetudvalget, slutter sig på flere vigtige punkter til de overvejelser, som Kommissionen havde for øje ved udarbejdelsen af den nye finansielle ramme. Det drejer sig her særligt om følgende aspekter. Det understreges, at det er vigtigt, at instrumentet om finansielle fremtidsudsigter opretholdes, og at der indgås en ny interinstitutionel aftale. Også de orienteringer, som Kommissionen foreslår på området for den fælles landbrugspolitik og strukturforanstaltningerne, synes i store træk at være optaget i betænkningen. Styrkelsen af Fællesskabets politikker, der er de områder, der kan bidrage mest til beskæftigelsen og væksten, anses både af Kommissionen og i betænkningen for at have høj prioritet.
Den finansielle ramme og Agenda 2000 er en referenceramme. Det drejer sig for Kommissionen om at komme frem til en god ligevægt mellem de finansielle midler, som Unionen har behov for til løsningen af de vigtige opgaver, som den skal gennemføre i det kommende tiår, og på den anden side kravene om budgetdisciplin, som alle skal underkaste sig. Det fremgår af den foreslåede ramme, at det er muligt at fortsætte med gennemførelsen af Fællesskabets politik og efterhånden optage nye medlemsstater og det med et loft af egne indtægter på 1, 27 % af BNP, idet der samtidig kan opretholdes betydelige sikkerhedsmarginer. Målet var at undersøge, om vores forskellige forslag fra et finansielt synspunkt udviser en god generel sammenhæng. Med denne kontekst som udgangspunkt vil Kommissionen uden tvivl skulle uddybe og forfine diskussionen. Kommissionen vil således i overensstemmelse med sine pligter inden udgangen af det følgende halvår indgive to typer af finansielle forslag: et overslag med finansielle prognoser for perioden 2002-2006 for en Union med femten medlemsstater, hvori der også vil blive optaget beløb, der vil være til disposition for udvidelsen med en række nye medlemsstater. Parlamentet skal udtale sig om dette overslag.
De finansielle prognoser skal tilpasses efter forhandling mellem institutionerne i det øjeblik, tiltrædelsen af en række lande bliver en realitet, afhængig af tiltrædelsesdatoen og afhængig af de aftalte tiltrædelsesbetingelser. Ved den lejlighed vil man også kunne tage hensyn til den virkelige udvikling af de økonomiske parametre sammenlignet med de oprindelige forventninger. Budgeteffekterne af de reformer, der vil være iværksat for De Femten, vil så også være bedre kendt.
En rapport om tilpasningen af den interinstitutionelle aftale af 1993 vil ligeledes blive indgivet sammen med retningslinjer for en ny aftale. På dette grundlag skal debatten åbnes, særligt vedrørende nogle af de spørgsmål, der nævnes i rapporten, som for eksempel omfanget af fleksibilitet i den næste finansielle ramme og midlerne til at forbedre det interinstitutionelle samarbejde ved afviklingen af budgetproceduren.
Med hensyn til finansieringssystemet konstaterer Kommissionen, at det nuværende system svarer til forventningerne. Systemet opfylder sin vigtigste opgave, der består i at sørge for, at der er stabile og tilstrækkelige midler. Fordelingen af de finansielle byrder, særligt efter de sidste ændringer, er i overensstemmelse med rimelighedsprincippet, der tager hensyn til medlemsstaternes relative rigdom. Medlemsstaternes holdninger vedrørende budgettet afviger ikke meget fra forventningerne ved fastsættelsen af Delors II-pakken. Situationen vil sandsynligvis ikke ændre sig væsentligt i den kommende periode, naturligvis bortset fra, at alle de nuværende medlemsstater uundgåeligt vil skulle dele omkostningerne ved udvidelsen.
I perioden for de følgende finansielle perspektiver vil opretholdelsen af det nuværende finansieringssystem og virkningerne af reformen af Fællesskabets vigtigste politikker ikke bevirke vigtige forandringer i medlemsstaternes relative budgetsituation. Disse overvejelser er i øvrigt forklaret og præciseret i det arbejdsdokument, som Kommissionen har indgivet ved det uformelle ECOFIN-Råd af 13. oktober i år, og hvori der endvidere gøres opmærksom på begrænsningerne og manglerne ved en indfaldsvinkel, der i for høj grad fokuserer på den enkelte medlemsstats budgetsaldo. Det var Kommissionens opgave allerede nu at bekendtgøre denne konstatering i Agenda 2000 og at tilkendegive, at som følge heraf er en omlægning af systemet om egne indtægter ikke nødvendig. Det siger endvidere sig selv, at Kommissionen i løbet af 1998 i henhold til den aftale, som Kommissionen har indgået, vil indgive en detaljeret rapport om, hvordan systemet om egne indtægter virker.

Swoboda
Hr. formand, hr. rådsformand, hr. kommissær, det glæder mig, at jeg på min gruppes vegne som østriger her kan udtale mig som den første - jeg er jo fra et land, som er meget stærkt berørt af udvidelsen af Den Europæiske Union - selvom jeg er klar over, at jeg kun kan tale som den første her, fordi Klaus Hänsch ankom relativt sent på grund af uheldige omstændigheder og var storsindet nok til at lade mig beholde ordet, som jeg i mellemtiden havde fået. Jeg siger ham også tak - han var dybt involveret deri - fordi vi i vores gruppe til slut alligevel sammen med en anden gruppe fandt frem til en linje, som jeg anser for meget positiv.
De forløbne uger har ligefrem været præget af en tiltrædelsesfeber i Europa-Parlamentet. Der har været et vigtigt spørgsmål: Er du for regatta, eller er du for 5 plus 1? Det har været det centrale spørgsmål ved frokosten, ved middagen og under møderne ikke kun i det udenrigspolitiske udvalg, hvor der - for nu at overdrive noget - blev delt op i ven eller fjende. Som det passer for Parlamentet og for os, er vi i sidste instans for begge dele, men det er ikke bare et dårligt kompromis, det er også et godt kompromis, således som rådsformanden og kommissæren også allerede har redegjort for.
Vi har beskæftiget os så intensivt med det, fordi det for os ikke kun er et sagligt, men tillige et meget emotionelt spørgsmål. Hvilken bedre dom kan Den Europæiske Union da også få, end at der foran Unionens dør står mange lande, som navnlig har ét ønske, nemlig at blive medlem af Unionen. Lige så meget som vi kritiserer eller er utilfredse med dette og hint, og det er de europæiske borgere i endnu højere grad, lige så meget er det da det bedste tegn for et fællesskab, at ret beset alle, der er inde, vil blive inde, og alle, der står udenfor, vil ind, og det vil vores naboer, og det skal vi bistå dem med!
De ser nemlig i medlemskabet af Den Europæiske Union chancen for at overvinde al den lidelse, hele den dårlige økonomiske udvikling og alle de politiske vanskeligheder i de forløbne årtier, og det er vores forbandede skyldighed og pligt at bistå dem med at få det overvundet! For når alt kommer til alt, er jerntæppets fald og fjernelsen af det kommunistiske styre alene jo ikke den velstand, vi ønsker for dem, og som vi også har brug for. Naturligvis bør vi i lige så høj grad tænke på, at mange hos os er bange for denne udvidelsesproces, fordi der vil komme migrationsbevægelser, fordi der måske vil blive færre penge til os eller nogle af os, eller fordi der vil blive krævet flere penge af nogle af os. Denne angst skal vi tage alvorligt, for uden vores egen befolkning og dens samtykke vil det ikke lykkes os at gennemføre denne udvidelsesproces positivt, så at den ikke kun formelt, men også reelt støttes af vores befolkning, og det bør vi sige højt.
Vi skal sige til dem, at det er en uhyre chance også for Europa, også for os. Udvidelsen er ikke et spil, hvor den ene taber, og den anden vinder, hvor Ungarn, Polen og alle de øvrige lande vinder, netop fordi vi taber. Nej, udvidelsen er en chance for at skabe et fælles område med velstand og sikkerhed i Europa, og den chance må vi ikke lade gå fra os!
Trods denne positive emotionelle holdning skal vi imidlertid også være åbne og ærlige. Det er ikke en spadseretur ved påsketid, hvor foråret er kommet, og sommeren venter lige om hjørnet, men det er en vanskelig, langvarig proces med forhandlinger og samtaler, som med lidt god vilje også kan ende godt, men som kræver god vilje fra begge sider, og som naturligvis også kræver reformer fra ansøgerlandenes side. Det tager tid at gennemføre disse reformer, og derfor ville jeg lægge enhver form for kortsigtede prognoser bort. Det afgørende er ikke, hvad vi lige nu vover af prognoser for, hvornår tiltrædelsen kan ske, det afgørende er, at vi til næste år straks indleder seriøse forhandlinger, at vi straks tager fat på at indlede reformerne både i ansøgerlandene og i Den Europæiske Unions lande.
Den formel, vi har fundet - eller er ved at finde i fællesskab, det kan vi tænke over indtil i aften - er efter min mening en absolut brugbar formel. Vi ønsker, at alle skal have lov til at deltage i denne udvidelsesproces, at ingen udelukkes, at ingen har en fornemmelse af at stå udenfor uden at vide, hvor længe det skal vare, at der forhandles, navnlig med dem, der går ind for demokrati ikke kun i teorien, men også i praksis, og at der forhandles intensivt med dem, som Kommissionen nu foreslår. Hvis der er noget, der ændrer sig i disse lande - det kan hurtigt ske, det ser vi i Den Tjekkiske Republik - så forhandler vi blot med dem, som i mellemtiden er blevet bedre.
Derfor vil jeg også gerne takke Kommissionen og rose den for dens arbejde, selvom dette forslag nu er blevet ændret. Vi kunne også kun ændre det, vi kunne også kun nå frem til dette kompromis, fordi det var muligt at bygge på dette kommissionsforslag. I den henseende har vi fundet en udmærket løsning. I den henseende er det muligt at gennemføre denne udvidelsesproces uden at svække Den Europæiske Union, for vi vil styrke Den Europæiske Union gennem denne udvidelse. Det vil lykkes os, hvis vi arbejder på det i fællesskab.

Poettering
Hr. formand, kære kolleger, Europa-Parlamentet forhandler i dag for anden gang om udvidelsen af Den Europæiske Union med ti stater i Central- og Østeuropa samt Cypern. Den 16. juli forelagde Kommissionen sin Agenda 2000, og vi drøftede den samme dag. I dag forhandler vi på grundlag af hr. Arie Oostlanders og hr. Enrique Barón Crespos betænkning, og jeg skal tale om disse to betænkninger. Jeg vil gerne på PPE-gruppens vegne takke hr. Oostlander og hr. Barón Crespo mange gange for deres vanskelige og udmærkede arbejde!
Befolkningerne i Estland, Letland og Litauen, i Polen, Den Tjekkiske Republik, Slovakiet, Ungarn, Slovenien, Bulgarien og Rumænien vil gerne ind i Den Europæiske Union, fordi de deler vores overbevisninger og idealer om det 21. århundredes Europa og for, som der står i Rom-traktaten fra 1957 "at skabe grundlag for en stadig snævrere sammenslutning mellem de europæiske folk« og "ved denne forening .... at bevare og styrke freden og friheden«. Dette ønske deles ikke kun af befolkningerne i de fem lande, som Kommissionen har foreslået til tiltrædelsesforhandlingerne, men af befolkningerne i alle de ti stater i Central- og Østeuropa, som Den Europæiske Union har indgået Europa-aftaler med. Vi må ikke glemme, at det i 1989/90 var befolkningerne i staterne i Centralog Østeuropa, som med deres vilje til frihed, deres stræben efter demokrati og deres ønske om en markedsøkonomisk ordning muliggjorde forvandlingen på vores kontinent, og vi må ikke nu gennem vores afgørelse skuffe disse mennesker, som foranledigede den fredelige revolution i Europa.
(Bifald) Det er befolkningerne i Central- og Østeuropa, der vil leve i et frit samfund som vi, og derfor er PPE-gruppen overbevist om, at alle europæere har et politisk og moralsk krav på at leve i sikkerhed, fred og frihed. Derfor er det vigtigste for os ved indledningen af tiltrædelsesforhandlingerne: Intet land må diskrimineres, og vi må ikke være så arrogante, at vi siger, hvad diskrimination er, men vi skal lytte til landene selv og høre, hvorledes de muligvis føler sig diskriminerede på grund af vores afgørelser. Derfor skal vi træffe afgørelserne således, at vi opmuntrer disse stater og opmuntrer disse mennesker til at fortsætte denne møjsommelige og ofte smertefulde reformproces med udsigten til at kunne tiltræde Den Europæiske Union. De mennesker har brug for opmuntring. Derfor lyder PPEgruppens opfordring til stats- og regeringscheferne med henblik på topmødet i Luxembourg den 12. og 13. december: Giv befolkningerne i Central- og Østeuropa et tegn på, at de hører med i den europæiske familie, og giv tegn til, at disse stater gradvis kan integreres i Fællesskabet af befolkninger i Den Europæiske Union.
PPE-Gruppen traf enstemmige beslutninger den 1. oktober og den 26. november i Bruxelles og på sin kongres i Toulouse den 11. november 1997. Drøftelserne var, det er jeg enig med hr. Swoboda i, meget vanskelige, men vi nåede sluttelig frem til enstemmige beslutninger og anbefaler følgende proces i forbindelse med udvidelsen. For det første: I 1988 skal der indledes en styrket tiltrædelses- og forhandlingsproces med de central- og østeuropæiske lande, som opfylder de politiske betingelser for medlemskab, samt med Cypern. For det andet: Der føres intensive forhandlinger på individuel basis med de lande, som er nået længst. For det tredje: En udvidelsesdialog, som ansøgerlandene deltager i, skal etablere et uformelt netværk med henblik på drøftelser af alle områder af Den Europæiske Unions politik. For det fjerde: Den af Kommissionen foreslåede Europakonference kan være et nyttigt samarbejdsinstrument til at styrke navnlig forbindelserne med Tyrkiet.
Udvidelsesprocessen bliver vanskelig, og vejen hen imod udvidelsen skal endnu ryddes for mange sten af ansøgerlandene, men også af Den Europæiske Union selv, som bliver nødt til at forberede sig på udvidelsen gennem de nødvendige institutionelle og politiske reformer. Lad os ikke altid tale om de opgaver, som ansøgerlandene skal udføre. Lad os også tale om de opgaver, som vi selv som Europæisk Union skal udføre, for vi ønsker, at udvidelsen fører til en styrkelse af Den Europæiske Union, og derfor bliver vi nødt til at gøre Unionen mere handledygtig; vi bliver nødt til at gøre den mere demokratisk, for at befolkningerne i Central- og Østeuropa tiltræder en union, som giver alle europæere en chance for stabilitet i hele det 21. århundrede.
Vi, Europa-Parlamentet, som i dag repræsenterer 370 millioner mennesker, skal være alle europæiske befolkningers advokat. Hvis vi ikke er det, hvem skal så være det? Vi, medlemmerne, skal være deres advokat. Europa er ikke kun den nuværende Europæiske Union! Vi skal arbejde på, at de befolkninger i Central- og Østeuropa, med hvem den intensiverede tiltrædelses- og forhandlingsproces efter vores ønske skal indledes i begyndelsen af 1998, gradvis sender også deres repræsentanter til Europa-Parlamentet. Europa-Parlamentet, som vi befinder os i her i Bruxelles - vi er netop flyttet ind i de nye kontorer - er da alt for stort til kun at være EuropaParlament for den nuværende Europæiske Union! Vi skal åbne Europa-Parlamentet!
Lad os i fællesskab arbejde for, at vi så snart som muligt i det næste årti, som tillige vil være et nyt århundrede og et nyt årtusind, kan sige goddag til repræsentanter fra Central- og Østeuropa valgt ved frie valg her i EuropaParlamentet. For få år siden var den tanke endnu en utopi. I dag er den ikke engang en vision mere, men en sandsynlighed, som snart bliver virkelighed, dersom vi selv arbejder engageret for det. PPE-gruppen er rede til at tage denne historiske opgave op for vores gamle europæiske kontinent, som hele tiden fornyer sig.
(Bifald)
Pasty
Hr. formand, kære kolleger, at skabe og gennemføre det store Europa, som endelig er blevet genforenet og genforsonet med sig selv, er den store paneuropæiske historiske udfordring, som vi må tage op her ved indgangen til det tredje årtusinde. Det drejer sig ikke blot om definitivt at afslutte kapitlet om den deling af Europa, som Stalin dikterede i Jalta, men om at styrke freden og sikkerheden på vores kontinent, alt imens vi giver alle vores nationer mulighed for at lade deres humanistiske værdier komme til udtryk. Den meget tekniske indfaldsvinkel, som Kommissionen følger i sit dokument Agenda 2000, der foreslår en strategi for kommende udvidelser, dækker en smule over vigtigheden af den politiske, moralske og kulturelle udfordring, som Europa i dag står over for.
Vi ved godt, at denne udvidelse ikke vil ligne den forrige, på grund af dens geografiske og historiske dimension og på grund af de vanskeligheder, der er forbundet med eftervirkningerne fra den kollektivisme, der stærkt har påvirket ansøgerlandenes sociale strukturer og endog deres mentalitet. Udvidelsen vil såvel af ansøgerlandene som af de nuværende medlemslande kræve en betydelig indsats, der for at blive accepteret må bygge på en politisk vision, som kan anspore til handling. Jeg tvivler på, at den blotte overførsel af l'acquis communautaire til ansøgerlandene, hvilket er en slags hovedtema i den strategi, som foreslås os i Agenda 2000, vil være tilstrækkelig til skabe den politiske drift, der vil være nødvendig for at overvinde foretagendets vanskeligheder.
Da de kollektivistiske systemer brød sammen i Øst, ønskede visse vestlige ledere, at man iværksatte en ny Marshall-plan til fordel for de lande, der nu var blevet frie. Hvordan forholder det sig i dag? Den finansielle indsats med hensyn til nettooverførsler til de øst- og centraleuropæiske lande, sådan som den planlægges i forbindelse med Agenda 2000, er af Budgetudvalget blevet fastsat til 0, 13 % af BNI for de femten nuværende medlemmer af Unionen. Er dette tilstrækkeligt i betragtning af de øst- og centraleuropæiske landes enorme behov for at modernisere deres nødvendige infrastruktur, deres landbrug og deres tunge industri og for at lade Unionens miljønormer gælde for deres virksomheder? Det er tilladt at tvivle på det. Hvordan skal man samtidig kunne bevare den fælles landbrugspolitiks samt struktur- og samhørighedsfondenes acquis , når de behov, der skal dækkes for at afhjælpe forsinkelserne på området for de kommende medlemsstaters indtægter, er uden sammenligning med behovene i de fattigste af de nuværende medlemsstater?
Fastsættelsen af loftet for fællesskabsbudgettets midler til 1, 27 % af BNI bygger på en række satsninger, som ikke vil være de nemmeste at fuldføre. De, som ønsker udvidelsen mest, og af nogle ikke altid uegennyttige årsager, når man tænker på deres handelsmæssige interesser på mellemlangt sigt, er de klar til at betale, hvad det koster? Eller de, som hævder, at alt vil ordne sig med tiden, idet de håber, at guderne vil være gunstigt stemt over for Europa, praktiserer de ikke en strudsepolitik ved at nægte reelt at tage alle de politiske og finansielle spørgsmål ved denne udvidelse i betragtning?
Under disse omstændigheder er øjeblikket så ikke kommet til at fastlægge et nyt europæisk projekt, der er på højde med udfordringerne ved fremkomsten af det store Europa? Dette Europa vil ikke blive til virkelighed uden indførelsen af en ny solidaritet med hensyn til forsvaret, den interne sikkerhed og økonomien. For visse ansøgerlande går optagelsen i NATO, der garanterer deres lands integritet og deres eksterne sikkerhed, forud for optagelsen i Den Europæiske Union, som på nuværende tidspunkt ikke kan tilbyde dem de samme garantier. Er øjeblikket ikke kommet til at bytte om på prioriteterne, så den politiske konstruktion af et genforenet Europa igen får førstepladsen med hensyn til fuldførelsen, der ganske vist er nødvendig, men som ofte opfattes som mindre vigtig og overdrevent forpligtende, af det store indre marked og iværksættelsen af den fælles valuta, som størstedelen af de nye medlemsstater i øvrigt vil være udelukket fra på mellemlangt sigt? Skal vi ikke skabe et politisk Europa med det samme, da vi ellers risikerer, at integrationsprocessen, som den er blevet ført indtil nu, vil blive opløst med tiden eller forsumpe i teknokratiske procedurer?
Det Europæiske Råd burde på sit møde i Luxembourg give udvidelsesiveren det politiske pust, som programmet Agenda 2000 mangler. Indførelsen af Europakonferencen, hvor stats- og regeringscheferne fra de nuværende medlemsstater og fra ansøgerlandene mødes, kunne være det bedst egnede forum til at fastlægge og vedtage hovedlinjerne for det kommende store Europa. Parallelt hermed kunne optagelsesforhandlingerne indledes med alle ansøgerlandene, uden at nogen udelukkes, så man ikke inden for Europa skaber nogle nye kunstige og farlige delinger. Jeg gør opmærksom på, at jeg vil anbefale min gruppe at stemme nej til Oostlanders betænkning, såfremt en eneste stat skulle blive udelukket fra forhandlingsprocessen, som det foreslås på nuværende tidspunkt.
Jeg blev i den anledning chokeret, for ikke at sige forarget, over hr. Oostlanders udtalelser, da han for lidt siden antydede, at det ville gå bedre med Slovakiet, hvis dette lands folk fik en anden regering. Det er en utilladelig indblanding i et pluralistisk demokratis indenrigspolitik.
Men for at disse forhandlinger kan lykkes, skal de være en del af visionen om en ny europæisk opbygning, der gør det store Europa til en politisk enhed med respekt for de nationale identiteter, som er Europas rigdom; et Europa, som samtidig er fast besluttet på at gøre sig gældende på den internationale scene for at forsvare sin fremtid og de universelle værdier, som har givet næring til dets historie. Reformen af institutionerne ville være lettere at gennemføre, hvis de politiske mål for den europæiske konstruktion var defineret bedre. På samme måde ville den indsats, der vil kræves af alle, i højere grad blive accepteret og delt, hvis den nye solidaritet, som indførelsen af det store Europa fordrer, i højere grad blev forstået og delt. At skabe det 21. århundredes Europa med samme størrelse som kontinentet er et stort og spændende eventyr. Lad os være i stand til at genfinde den eventyrlyst, som vi desværre har manglet så grusomt indtil nu.
(Bifald)
De Vries
Hr. formand, Den Europæiske Unions vigtigste udenrigspolitiske opgave i det kommende tiår er at bidrage til dette kontinents sikkerhed og stabilitet. Denne generations historiske opgave er at gøre det for Europa, som generationen Adenauer, Beyen, Monnet og Spaak har gjort for Frankrig og Tyskland: at bygge ét fælles hus, en fælles ramme, inden for hvilken magten er underordnet retten.
Ti central- og østeuropæiske lande samt Cypern har søgt om medlemskab. Alle vil kunne tiltræde, når de opfylder kriterierne. Hvornår det er tilfældet, er mere eller mindre op til dem selv. Min gruppe deler Kommissionens opfattelse, at Polen, Ungarn, Den Tjekkiske Republik og Estland i øjeblikket er dem, der er bedst forberedt.
Med hensyn til de nuværende femten medlemsstater er udvidelsen i deres nationale interesse. Derfor bør de ikke oprette finansielle blokader. Netto-modtagere og netto-betalere bør overveje, at sikkerhed er vigtigere end subsidier. Videregående institutionelle reformer af Unionen er nødvendige for at gøre udvidelsen til en succes. Det gælder først og fremmest på områder som asylpolitik og bekæmpelse af kriminalitet. Medlemsstaterne vil dog først være indstillet på dette under pres ude fra. Dette pres vil opstå, så snart borgerne opdager, at Unionen med hver enkelt ny medlemsstat ikke kun importerer beslutningstagningsproblemer, men også øget kriminalitet. Jo hurtigere Unionen udvides desto hurtigere følger uddybningen.
Udvidelsen med tidligere kommunistiske lande vil forandre Unionens karakter fuldstændigt. Fra hovedsageligt at være en økonomisk organisation udvikler Unionen sig til en geopolitisk faktor af voksende betydning. Det viser sig tydeligt i Unionens holdning i forhold til den baltiske region. Når Estland om nogle år bliver medlem af Unionen, vil EU have taget et skridt, som NATO ikke var villig til at tage. Men Unionen er endnu ikke forberedt på sit nye ansvar. Dens rolle som hjørnesten for stabilitet og sikkerhed vil den kun kunne udfylde effektivt, hvis den intensiverer sine politiske forbindelser med tre vigtige lande: Tyrkiet, Rusland og Amerika.
Unionen er ikke en religiøs organisation. Tyrkiets ansøgning om medlemskab må derfor behandles på grundlag af de samme kriterier, som anvendes over for de andre lande. Men hvis Tyrkiet nogensinde vil tiltræde Unionen, må det opføre sig som et europæisk land. Så længe der i Tyrkiet ikke er ytringsfrihed, og så længe der overalt dagligt foregår tortur, selv af børn, kan der ikke blive tale om at åbne forhandlinger med Tyrkiet. Men det er alligevel et land, der er vigtigt for Europa. Det er et parlamentarisk demokrati, det er medlem af NATO og det er en regional stormagt. Derfor er det vigtigt, at Tyrkiet deltager i Europakonferencen. Den græske modstand mod denne idé er kortsigtet og upassende.
Med hensyn til Rusland mangler Unionen en ramme for forbindelserne med dette land, der afspejler den store betydning af europæisk-russiske forbindelser. NATO har oprettet et "permanent joint council« med Rusland. Unionen bør også overveje at styrke sine politiske forbindelser. En årlig topkonference på formandskabsniveau vil gøre Unionen i stand til at uddybe sine forbindelser med Moskva.
Det bringer mig til sidst til forbindelserne med USA. Mens vores økonomiske forbindelser transatlantisk er gode synes vi politisk at glide fra hinanden. Det er farligt. Det er meget ønskeligt at investere i stærkere politiske forbindelser mellem Unionen og USA, særligt med henblik på den politiske ledelse af udvidelsen af både Unionen og NATO. Ingen har glemt fru Tansu Cillers trussel om, at Ankara kan blokere udvidelsen af NATO, hvis der ikke er tilstrækkelige fremskridt i de tyrkiske medlemskabsforhandlinger med Unionen. Heller ingen har glemt den græske statsminister Simitis' trussel om at blokere udvidelsen af Unionen, hvis Cypern ikke hurtigt bliver medlem. Udvidelsen af NATO og udvidelsen af Unionen er uafhængige processer, men det er to sider af samme sag. Begge kræver omhyggelige og vedvarende konsultationer mellem Den Europæiske Union og USA.
Hr. formand, vi er på vej ind i en fase, hvor Unionen vil blive fundamentalt ændret. Historien giver os ikke mange chancer af denne art. Lad os gribe dem!

Puerta
Hr. formand, der bliver i disse dage talt og skrevet så meget om udvidelsen og om Agenda 2000, at vi helt klart løber den risiko, at analyserne og forslagene fra repræsentanterne for Europas borgere fortabes eller devalueres i offentlighedens opfattelse og over for Fællesskabets egne institutioner. Jeg vil derfor forsøge at gøre Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppes meddelelser korte og forståelige. Vi har udarbejdet dem på baggrund af de betænkninger, som i dag fremlægges. Betænkning af Colom i Naval om de økonomiske perspektiver fortjener vores gruppes godkendelse.
Vores meddelelser er følgende: Ja til udvidelsen, som er det rette svar på udfordringen om opbygning af Europa på dette så afgørende tidspunkt i Europas historie. Men udvidelsen må dog ikke behandles uafhængigt af sine institutionelle, økonomiske og finansielle konsekvenser. Udvidelsen må ikke ske på bekostning af målet om økonomisk og social samhørighed for de nuværende medlemmer af Unionen med en alarmerende reduktion af struktur- og samhørighedsfondene til følge, hvis reform går meget videre end de annoncerede mål, koncentration og effektivitet.
Der er behov for en regeringskonference med henblik på en revidering af institutionerne, som ikke blev gennemført i Amsterdam. Det må siges med al tydelighed, og der må fastsættes en dato: Hurtigst muligt, ved årtusindeskiftet og uden at afvente, at Unionen når op på 20 medlemsstater.
Der må indledes tiltrædelsesforhandlinger med alle de lande, der opfylder de politiske betingelser. Eftersom ingen af landene opfylder de økonomiske betingelser, kan diskrimination i begyndelsen medføre alvorlige virkninger i de berørte lande.
Vi er meget kritiske over for forslaget om fastfrysning af Fællesskabets budget med 1, 27 % af bruttonationalproduktet som grænse for egne indtægter. Dette vil uden tvivl betyde, at udvidelsen vil blive betalt med de nuværende strukturfonde.
Vi anser, at Agenda 2000 fremsætter meget konkrete forslag inden for nogle sektorer af den fælles landbrugspolitik uanset virkningerne af udvidelsen, fordi udvidelsen vil få nogle virkninger på den fælles landbrugspolitik. Og dette er tilfældet i Agenda 2000 for de tre sektorer, der omfatter oksekød, mælke- og kornkvoter, men middelhavsprodukterne glemmes. Agenda 2000 foreslår delvist en anden reform af den fælles landbrugspolitik efter den i 1992, hvis vurdering burde tage hensyn ikke kun til forbedringen af indtjeningen i landbruget, men også til, at over en femtedel af arbejdspladserne i denne sektor er forsvundet.
En fejlagtig fokusering af udvidelsen sammen med de sociale følger af den såkaldte »stabiliseringspagt« og af betingelserne for nominel konvergens kan medføre en væsentlig hindring for beskæftigelsesdannelsen både i medlemslandene og i de lande, der ansøger om optagelse. Og dette står i modstrid med de forslag, der blev vedtaget for nylig i Luxembourg.
Udvidelsen til at omfatte hele det europæiske område forpligter endvidere til at fasttømre den politiske union, så den ikke udvikler Den Europæiske Union til et stort frihandelsområde. Det 21. århundredes Europa må ikke kun være et marked, men skal være et integreret område med demokrati og solidaritet.

Schroedter
Hr. formand, længslen efter demokrati bragte Berlin-muren til fald. Disse demokratibevægelsers fædre og lære kom fra Prag og Gdansk. Nu er der en enestående chance for et samlet fredens, demokratiets og frihedens Europa. Men kommissionsforslaget er ikke just en indbydelse til, men snarere en forhindring for dem, som i øst årtier tidligere under personlige afsavn gik ind for tanken om et demokratisk Europa. Principbeslutningen fra København om optagelse af de central- og østeuropæiske stater var den logiske politiske konsekvens af den historiske situation. Agenda 2000 lever slet ikke op dertil. Der er ikke nogen overbevisende udvidelsesstrategi at finde deri.
På den ene side lader højtstående politikere fra medlemsstaterne sig fejre i østeuropæiske hovedstæder i anledning af udtalelser om tidsmæssige perspektiver. På den anden side kunne de i Amsterdam ikke blive enige om en reform, som gør EU demokratisk og i stand til at udvide sig. Centrale institutionelle spørgsmål blev udskudt. Som en konsekvens heraf står vi nu i den europæiske udvidelsesproces over for den katastrofe, at forarbejdet til optagelse af nye ansøgerlande er indledt, men at der hverken findes en strategi angående indholdet eller en tidsplan for etableringen af udvidelseskapaciteten. Nu forsøger man med små bitte reformer at snyde sig selv tidsmæssigt. Derfor er Kommissionens forslag om optagelse af forhandlinger med kun 5 plus 1 i overensstemmelse med viljen i Rådet til af de 20 kommissærer for fremtiden at fastsætte én pr. EU-medlemsstat. I Agenda 2000 er der ingen konkrete forslag eller tilløb til løsninger med henblik på en mulig ny bølge af ansøgninger. På den måde opstår det indtryk, at med udvidelsen 5 plus 1 åbnes EU's dør kun på klem, inden den igen smækkes i for lang tid.
Med denne adskillelse af ansøgerlandene fra Central- og Østeuropa i velkomne rige lande og den fattige baggård giver Kommissionen allerede nu anledning til politiske skår. De afviste skal ikke kun lide under ulemperne ved grænsedragningen i Europa, men bliver oven i købet af deres befolkning gjort ansvarlige for miseren. Deres bestræbelser på fremskridt i forbindelse med de demokratiske reformer og den økonomiske stabilisering i landet får ikke international anerkendelse. Den negative indflydelse på udlandets ønske om at foretage investeringer i disse lande er forudprogrammeret. Der næres store forhåbninger til Europa-Parlamentet. Vi har mulighed for at give et politisk signal om, at vi ikke vil have en grænsedragning på det europæiske kontinent.
I lang tid er et klart flertal i det udenrigspolitiske udvalg gået ind for at støtte de demokratiske kræfter i de centralog østeuropæiske lande, som står for den europæiske tanke, og ikke sætte dem stolen for døren. Men hvorfor, kære socialdemokrater, falder De fra i rækkevis? Gælder det argument, at optagelsen af Estland alene får betydelige virkninger på frihandelszonen og zonen med fri bevægelighed mellem de baltiske stater da ikke mere nu? Kære kristelige demokrater, hvorfor trækker De Dem nu møjsommeligt ud af en position, De har oparbejdet, som det fremgår af artikel 3 i Oostlander-betænkningen? De Grønne går ind for, at der samtidig indledes forhandling med alle ansøgerlande, som har skabt de demokratiske forudsætninger for det, og som anerkender menneskerettighederne og mindretallenes rettigheder.
Det er naturligvis fornuftigt at udforme tiltrædelses- og forhandlingsprocessen differentieret. Vi sætter tiltrædelsesprocessens karakter af partnerskab og multilaterale dimension i forgrunden og kræver derfor en væsentlig styrkelse af Europakonferencen. Vi støtter den franske regerings forslag om at udvide samarbejdet til også at omfatte andre områder som institutionel reform, økonomisk samarbejde og grænseoverskridende projekter. Europakonferencen åbner endvidere mulighed for politisk dialog med Tyrkiet og Slovakiet og afbryder den ikke. Civile instrumenter til regulering af konflikter i dette land har Unionen ganske vist stadig ikke udarbejdet.
I Agenda 2000 ofres der ikke mange tanker på tilnærmelsen af de central- og østeuropæiske lande til EU's miljønormer og sociale normer. Vi anser det for en central og vigtig sag. Med henblik herpå er der brug for omfattende og målrettet støtte af finansiel, juridisk og teknisk art. I forhold til den politiske udfordring, som udvidelsen betyder på vores del af det europæiske kontinent, skal kommissionsforslaget korrigeres, der er behov for mere mod til oprigtighed.

Lalumière
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, her nogle få dage før Det Europæiske Råds møde i Luxembourg har vi lejlighed til at gøre opmærksom på Parlamentets holdninger til det, som vil blive det store anliggende i de kommende år, nemlig Unionens udvidelse mod øst.
Jeg vil ikke komme ind på alle punkterne, men blot lægge vægt på det, der forekommer mig væsentligt. For det første er denne udvidelse, som De sagde, hr. formand for Rådet, en chance for Europa og for os. Det er en chance, fordi det er lejligheden til at genforene dem, som den nyere histories ulykker havde adskilt. Det er også en chance, fordi det er lejligheden til at åbne et marked på 500 millioner indbyggere, til at gøre vores kontinent mere stabilt og til at øge dets indflydelse ude i verden.
Herved kan udvidelsen af Den Europæiske Union, selvom dette kan synes meget optimistisk og endda paradoksalt, gavne fremkomsten af en sand fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og af en sand europæisk identitet. For de østog centraleuropæiske lande er i den rette position til at kunne forstå, i hvor høj grad en stærk politisk Union er en god garanti for deres fremtid og deres sikkerhed. Jeg lægger vægt på denne chance, for nu for tiden synes udvidelsen alt for ofte at blive opfattet og fremstillet som en slags uundgåelig trussel og som værende fuld af farer. Men for at denne åbning skal blive vellykket, skal den dog gennemføres på ordentlige betingelser, idet man overvinder de ubestridelige vanskeligheder ved arbejdet.
For det første minder jeg om den vigtighed, vi tillægger reformen af Unionens institutioner. Jeg skal ikke komme nærmere ind på dette punkt, eftersom vores overbevisninger er kendte. Blandt de vanskeligheder, der skal overvindes, er der også fristelsen til at lægge særligt mærke til de gode ansøgere, nemlig dem, som på forhånd er bedre i stand end de andre til at opfylde kriterierne fra København. Kommissionen er faldet for denne fristelse, som syntes at have den fordel at lette Kommissionens opgave samt at reducere forhandlingsomkostningerne og endelig omkostningerne ved udvidelsen.
Heldigvis, og det lykønsker jeg ordførerne med, er Parlamentet på vej mod en tekst, der sidestiller alle ansøgerlandene fra begyndelsen. Jeg håber inderligt, at Det Europæiske Råd, under den gavnlige påvirkning fra det luxembourgske formandskab, vil være så fornuftig altid at vælge det, som forener, snarere end det, som adskiller unødigt, for det, der adskiller de gode ansøgere fra de mindre gode, er ikke så vigtigt, at man skal løbe den risiko at dele dem i to grupper, der præsenteres hver for sig. Præsentationen er nemlig ikke en neutral handling. Den har en psykologisk og politisk betydning, selvom den ikke er ensbetydende med forskelsbehandling, hr. kommissær. Jeg så i øvrigt gerne, at man behandlede Slovakiet i denne ånd. Det politiske klima, som i dag er fremherskende i dette land, er ganske vist ikke gunstigt for en nøje respekt for demokratiet og for menneskerettighederne, men forandringer er fuldt ud mulige, og vi må være klar til at opmuntre Slovakiet til at slutte sig til sin tjekkiske tvillingesøster og alle de andre centraleuropæiske lande.
Tyrkiets sag er straks sværere. I vores gruppe er flertallet positivt stemt over for den tekst, som ordførerne foreslår i punkt 28 i deres beslutningsforslag. Det er en forsigtig tekst, som tilrettelægger fremtiden, og som giver Europakonferencen, Kommissionen og Det Europæiske Råd det nødvendige spillerum til at afstikke vores fremtidige forbindelser med dette land. Det er uomtvisteligt, at Tyrkiet ikke overholder vores krav til menneskerettighederne, og der kan ikke besluttes noget afgørende uden fremskridt på dette yderst følsomme område. Men mens vi venter, og alt imens vi opmuntrer Tyrkiet til at foretage nogle demokratiske reformer, burde vi sammen med Tyrkiet overveje vores fælles fremtid, idet vi undgår urokkelige meninger, idet vi ser bort fra fordomme og fra forhåndsslutninger, og navnlig idet vi udviser opfindsomhed. Når det kommer til stykket, kan vores fremtidige forbindelser, der vil være så vigtige for Tyrkiet og for Unionen, antage forskellige former med et minimum af tillid og mod. Man må kunne gøre andet end at forbande hinanden eller forblive passive modstandere af fremskridtet.
Jeg vil gerne fremhæve et andet punkt. Det drejer sig om finansieringerne, sådan som disse foreslås i Agenda 2000. Ligesom ordføreren hr. Colom i Naval er jeg virkeligt bekymret med hensyn til Kommissionens forslag, der i øvrigt stemmer med ønskerne fra de af medlemsstaterne, der betaler meget. At kunne udrette mere med de samme penge er altid et besnærende princip. Men det er næppe realistisk. Ansøgerlandene er tydeligt bagud på det økonomiske område, og selvom de for deres vedkommende gør en betydelig indsats, så er de ECU 76 milliarder på otte år, som er beregnet til 110 millioner indbyggere, ikke tilstrækkelige. Den Europæiske Union vil skulle hjælpe dem i meget større udstrækning.
Skal vi så sætte støtten ned til vores regioner og vores sektorer i vanskeligheder? Skal vi revidere den fælles landbrugspolitik, så udgifterne til denne falder? Det er naturligvis nødvendigt at revidere listen over modtagerne af støtte, og det er nødvendigt at revidere kriterierne og reglerne for tildelingen af midlerne. Men situationen i visse af vores regioner og for visse sociale kategorier er ikke så blomstrende, at man samlet skal nedsætte bevillingerne til vores medlemsstater. Hvis man gjorde dette, ville man risikere at lægge kimen til en splittelse inden for Unionen og at gavne en usund konkurrence. Man ville desuden risikere at gøre udvidelsen med de øst- og centraleuropæiske lande uacceptabel, idet man i de offentlige meninger ville have den opfattelse, at disse lande tager det fra os, som vi skulle have haft.
Med hensyn til disse finansielle spørgsmål og med hensyn til selve udvidelsesproceduren skal indfaldsvinklen være politisk i ordets bedste forstand. De tekniske elementer, kendsgerningerne og tallene skal naturligvis være kendt og tages i betragtning. Kommissionen har ud fra dette synspunkt, idet den har foreslået Agenda 2000, udført et rigtig godt stykke arbejde, som selvfølgelig vil skulle fastlægges nærmere og fuldstændiggøres.
Men det glæder mig at se, at Parlamentet ikke har ladet sig nøje med denne tekniske indfaldsvinkel. Takket være ordførernes klarsynethed er Parlamentet slået ind på en mere politisk indfaldsvinkel, og jeg håber, at plenarforsamlingen under afstemningen i morgen tidlig ikke ændrer holdning med hensyn til denne fornuftige indstilling. Jeg håber også, at Det Europæiske Råd vil bekræfte denne politiske indfaldsvinkel på sit møde i Luxembourg. Det er dets pligt, og jeg håber, at det derved vil svare positivt på den betydelige indsats fra Rådets formandskab, som jeg gerne vil lykønske her.

Souchet
Hr. formand, en dårlig tekst om nogle dårlige forslag, sådan fremstår den tvetydige, uklare og selvmodsigende betænkning om Agenda 2000 fra Europa-Parlamentets Udvalg om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender. Det er naturligvis vanskeligt at udarbejde en god betænkning ud fra et grundlag, som ikke er godt. Lad os nemlig ikke glemme, at forslagene i Agenda 2000 dækker over et enormt politisk nederlag. At man har måttet vente til næsten ti år efter Berlinmurens fald med at indlede forhandlinger, der giver fuld europæisk status til polakkerne, ungarerne, tjekkerne og alle dem, som på fransk betegnes med det forfærdelige initialord "PECO«, og som i lige så høj grad som os har skrevet Europas historie, og som i lige så lang tid som os har deltaget i udviklingen af Europas civilisation; det siger alt om den manglende tilpasning til de nye europæiske realiteter af de begreber, der håndteres på en uhåndterlig måde af Kommissionen.
Kommissionen, som blev ved med at modstille udvidelse og uddybning, to forældede begreber, der opstod under den kolde krig, har forsinket fristen for udvidelsen så meget, som den kunne. Den betragtede udvidelsen som en trussel, en trussel for dens ideologi og for dens bureaukrati, i stedet for at se en chance heri, en chance til radikalt at ændre den måde, Europa bliver skabt på, så der bliver plads til alle i Europa. Vi har alle en fornemmelse af, at vi har forpasset et stort historisk møde, og at Europas to lunger ikke er blevet genforenet, som de burde, da vi ikke har forstået at ændre Europa i tide. Det havde da været tilstrækkeligt at vælge et Europa med variabel geometri, så de øst- og centraleuropæiske lande, allerede da de blev befriet fra kommunismen, straks kunne deltage i nogle samarbejdskredse og således blive anerkendt som fuldgyldige europæere.
Men skaber Agenda 2000 i det mindste endelig en debat? Præsenterer den de forskellige valgmuligheder, der bedst gør det muligt at skabe det store Europa efter alle dets medlemmers interesser og efter alles interesser? Nej. Kommissionen fortsætter frygtløst sin løbebane, som om intet var hændt, og som om man for bestandig kun kunne gå i én retning, når Europa skal skabes, nemlig i retning af føderalisme. Debatten vil således blive skabt andetsteds. Den kunne have været blevet skabt i dette Parlament. Dette var ikke tilfældet, eftersom den betænkning, vi har fået forelagt, godkender Kommissionens dogmatisme i stedet for at rette op på denne. Betænkningen ønsker at påtvinge alle føderalismen. Det står udtrykkeligt i betænkningen. Den sætter ikke spørgsmålstegn ved den egenmægtige forudgående udvælgelse, der foretages af Kommissionen mellem førsteklasses og andenklasses europæere, og den foreskriver en ubegrundet udelukkelse af Slovakiet. Den undlader at understrege, at hvis euroen iværksættes, vil denne være en ny og magtfuld faktor, der adskiller medlemsstaterne i det store Europa. Den godkender Tyrkiets deltagelse i Europakonferencen, hvilket fratager denne enhver reel betydning. Vores forbindelser med dette store land fortjener en anden indfaldsvinkel end denne lynhurtige udvikling, hvor der tales med to tunger, og som er uværdig for alle. I betænkningen protesterer man på ingen måde mod den forvanskning af den fælles landbrugspolitik, som foretages i det skjulte til fordel for udvidelsen. I betænkningen forarges man ikke over, at Lomé og AVS-landene er blevet glemt i Agenda 2000.
Det er således i de nationale parlamenter, at den ægte debat vil blive skabt. Den er allerede startet, eftersom man endda i går i Nationalforsamlingen hørte den nye franske udenrigsminister spørge, jeg citerer: "Opfylder Europa stadig de forhåbninger, som man førhen havde til det? Styrker dets konstruktion os, eller svækker den os?« Det er nogle gode spørgsmål, som Europa-Parlamentets betænkning desværre ikke giver noget svar på. Derfor kan vi ikke stemme for denne, for man vil ikke kunne skabe det store Europa med føderalismens gamle opskrifter.

Parigi
Hr. formand, kære kolleger, selvom debatten i dag ikke er den vigtigste i denne valgperiode, beskæftiger den sig i hvert fald med et af de mest betydningsfulde emner, ikke kun i denne valgperiode, men i Den Europæiske Unions nyeste historie. Den kommende udvidelse er en direkte og logisk konsekvens af den revolutionerende akt, som ligger til grund for den europæiske opbygning - jeg hentyder til Schuman-planen, der var revolutionerende, fordi den svækkede den nationalistiske kultur, som gennem århundreder havde bundfældet sig øst og vest for Rhinen og skabt krige og tragedier med monoton regelmæssighed.
Denne akt er grundlaget for halvtreds års fred og velfærd for Vesten og er samtidig indirekte grundlaget for Østeuropas befrielse for de kommunistiske regimer. Europa strækker sig ud mod øst - en fremtrædende personlighed talte om Europa til Ural - og kan utvivlsomt blive en helt nødvendig faktor i vores planets ligevægt og fremskridt. Det er derfor nødvendigt, at denne udvidelse sker med alle de garantier, som en sådan udfordring kræver: men jeg er meget bekymret, for efter min opfattelse ser disse garantier ikke alle ud til at holde.
Kommissionens forslag til beslutning "Agenda 2000 - Et udvidet og styrket EU« forekommer mig især at være for en udvidet union; med hensyn til et "styrket« EU har jeg min tvivl. I forslagets betragtninger understreges ikke det aspekt, det fænomen, som breder sig i vores lande, nemlig at man sætter spørgsmålstegn ved de nationale strukturer. Hvordan kan vi foregive, at vi har en styrket union, hvis dens grundlag konstant svækkes med den separatistiske spedalskheds fremtrængen, som ofte også fører til vold og terror, der ikke har anden forklaring, end at nogle få personer på grund af deres nærsynethed foveksler små interesser med store idealer? Og så ser vi i Spanien, i Belgien, i Italien og andre steder spændinger, som måske oprindeligt har berettigede og legitime motiver, men som derefter degenererer til farlige angreb på den nationale enhed og på de demokratiske institutioner. Dette er jeg bekymret over, og jeg ville derfor gerne blandt de talrige betragtninger i betænkningen have set i hvert fald et tegn, en anbefaling, et incitament til en større samhørighed i Unionen.
Stadig vedrørende den nødvendige styrkelse af Unionen gennem en konsolidering af medlemsstaterne - for, gentager jeg, kun en union, der er styrket på alle områder, kan klare det chok, som uundgåeligt kommer med en udvidelse af dette omfang - og det er nødvendigt at insistere på en udbedring af de andre to svaghedsfaktorer, som ved siden af terrorismen i dag er Unionens problem: arbejdsløsheden og kriminaliteten - to frygtelige sammenhørende problemer - hvoraf den ene er en funktion af den anden, og som man endnu ikke har fundet midler imod.
Det er ikke beskæftigelsen, men arbejdsløsheden, som stod i centrum ved Det Europæiske Råd i Luxembourg. Jeg vil ikke skjule, at jeg er bekymret over løsningen på dette dramatiske problem, som også jeg føler mig ansvarlig for i forhold til de arbejdsløse, der stemte på mig og på andre. Det er ikke længere tiden til, at de professionelle demagoger banker under bordet og opfinder en formel, som alt for ofte ligner et slogan, som kan stilles til skue ved mere eller mindre politiske møder - som at vi skal sende indvandrerne hjem eller indføre 35-timers ugen - men det er heller ikke tiden til evindelige debatter om englenes køn, som går frem og tilbage fra plenarmøder til råd, fra råd til plenarmøder og så videre.
Situationen er ikke velovervejet; Den Europæiske Union er underkastet en stadig stærkere konkurrence fra lande med lave lønomkostninger, hvortil blandt andet mange virksomheder, også europæiske, flytter deres produktionscentre og således skaber en virkelig ond cirkel. Udvidelsen skal finde sted, men ud over reformen af institutionerne er det nødvendigt at finde en økonomisk vækst - og hvem ved, om ikke den fælles valuta kan blive et godt springbræt - for ellers risikerer vi alvorligt at forstyrre den økonomiske balance, som med store anstrengelser er opnået af kandidatlande som Polen, der i dag indfrier sit eget løfte om udvikling takket være skabelsen af tusinder af små og mellemstore virksomheder. Men lad os spørge os selv: Vil disse små og mellemstore virksomheder i morgen kunne overleve udvidelsen? Eller vil det ligefrem lykkes de små og mellemstore virksomheder at opretholde deres produkters konkurrenceevne i kraft af mindre omkostninger?
Hr. formand, til afslutning vil jeg gerne sige, at jeg glæder mig over den betydning, som ordføreren tillægger Tyrkiet og i den forbindelse Cypern. At løse Cypern-problemet på en retfærdig måde indebærer at berolige Tyrkiet og beskytte det mod den religiøse ekstremismes fristelser, som, hvis de nogen sinde skulle slå igennem i det land, ville betyde en eksponentiel forøgelse af den tragedie, som Algeriet i øjeblikket gennemlever.

Aelvoet
Hr. formand, jeg taler først som medordfører for Bulgarien. Alle, der har fulgt evolutionen i Bulgarien, ved, at regeringen og befolkningen er meget motiverede for, at deres land skal blive medlem af Unionen. Det bulgarske parlament har i øvrigt enstemmigt udtalt sig herfor. Der er udfoldet enorme bestræbelser på at gennemføre overgangen til markedsøknomi. Statens underskud er blevet reduceret enormt. Inflationen lå i de første måneder af indeværende år endnu på 300 % om måneden, men er nu i oktober faldet til 0, 5 %. Altsammen tydelige signaler om hårdt arbejde for ikke at gå glip af medlemskabet.
Det er indlysende, at der mangler at blive truffet beslutning på områder som miljø, transport, landbrug og energi. En grundig reform af forvaltningen vil også kræve energi. Alligevel mener Udenrigsudvalget, at de vigtigste politiske krav er opfyldt, og at åbning af forhandlingerne vil fremme reformerne i Bulgarien og hindre, at det bulgarske folk føler sig udelukket og samtidig styrke Unionens tilstedeværelse i et område med betydelig politisk ustabilitet.
På vegne af den grønne gruppe kan jeg bekræfte det, som hr. Swoboda har sagt, at det vanskeligste politiske stridsspørgsmål i Parlamentet har været: Vil vi starte forhandlingerne med 5 plus 1, som Kommissionen foreslog, eller ønsker vi en samlet start. Jeg må ærligt indrømme, at jeg er meget forbavset over kommissærens kategoriske udtalelser i dag, der er helt identiske med det, som han meddelte i juli, og dét, som om der ikke er kommet klare politiske signaler, der dog klart sætter spørgsmålstegn herved, særligt fra de lande, der kommer i B-kategorien. Jeg har fuld forståelse og respekt for mennesker, der viser standhaftighed, men på den anden side er lukket stædighed ofte politisk kontraproduktivt. Det er tydeligt, at de lande, der kom i B-kategorien, havde følelsen af at blive udelukket og klart følte det som et spørgsmål om også at tabe ansigt over for deres egen befolkning. Og man må ikke glemme, at mange af dem har fået smækket døren i to gange, fordi de heller ikke kunne blive medlemmer af NATO. De mærker endvidere en afskrækkelseseffekt hos udenlandske investorer. Derfor foretrækker den grønne gruppe helt klart et fleksibelt system med fælles start for alle, men selvfølgelig med individuel ankomst i forhold til de reelle fremskridt, der er gjort. Den bulgarske regering har for eksempel i sit eget land sagt, at man er helt klar over, at der mindst vil gå otte år, inden de kommer i betragtning for tiltrædelse. Jeg synes derfor, at vi særligt skal lytte til dem, der var kommet i B-kategorien.
For det andet vil jeg sige, at hele processen kun har mulighed for at lykkes, hvis det lykkes os at gennemføre en tilbundsgående landbrugsreform i Unionen. I den forbindelse må jeg udtrykke min store bekymring med hensyn til den måde, Kommissionens forslag, der delvis gik i den rigtige retning, blev modtaget på af landbrugsministrene under mødet i Rådet. Dér var signalerne om blokering altså meget tydelige, og hvis det ikke lykkes os at gennemføre en god landbrugsreform, så får det fatale følger for den meget skrøbelige landbrugsstruktur i de østeuropæiske lande, der er meget vigtig, ikke kun i forbindelse med beskæftigelsen, hvor der er tale om, at ca. 20 % fortsat er beskæftiget i landbrugssektoren, men også som følge af billige produkter og således tilgængeligheden for befolkningen. Vi henstiller meget kraftigt til, at Parlamentets flertal holder fast ved den option, som Kommissionen valgte den 19. november, og at der med henblik på topmødet i Luxembourg udgår et klart signal fra Parlamentet, så en modig landbrugsreform, der virkelig imødekommer behovene i de østeuropæiske lande, kan tage form.

Donner
Hr. formand, de tre baltiske republikker deler visse fælles karaktertræk. De var alle tre besat af Sovjetunionen i mere end 50 år, kun afbrudt af den tyske besættelse under Anden Verdenskrig. Alle tre har de betydelige russisktalende mindretal, især Letland og Estland. Alle tre er små lande. Og alle tre har gjort kolossale fremskridt siden den nationale befrielse i 1991. Jeg ønsker ikke at fremstå som en ulykkesprofet, men de har efter min mening stadig lang vej tilbage. Jeg håber, at de vil nå det til den tid, hvor Unionen har gennemført de nødvendige institutionelle reformer.
Jeg er ordfører om Estland og enig i Kommissionens syn på dette land, og derfor er jeg bange for, at vi, hvis vi kun tager Estland med blandt de baltiske stater, vil skabe en ny grænse mellem de rige og de fattige lande. Der skal ikke være nogen ny Jalta-aftale støttet af Den Europæiske Union. Jeg kan godt forstå grundene til at udelukke Letland og Litauen, men jeg kan ikke se, at der er nogen særlig stor forskel mellem de tre lande med hensyn til udvikling henimod tiltrædelse. Derfor støtter jeg høfligt en åben tilgang. Vi finner var nødt til at imødegå udfordringen fra Sovjetunionen, der angreb os og ønskede at ødelægge vores land i 1939. At have Rusland som nabo i dag bør ikke ses som en trussel. Det giver os en mulighed for at deltage i en udvikling, der forhåbentlig vil føre til en endnu større familie af europæiske nationer, herunder Rusland.
Hvad sikkerheden angår, så var det at komme med i Unionen for os en måde at understrege, hvor vi hører til i et fællesskab af uafhængige demokratiske nationer. Jeg ved, at de baltiske republikker deler de samme forhåbninger. Personligt ser jeg mindretalsproblematikken i et meget mere optimistisk lys end nogle, især i Estland. I mange dele af Europa har vi set de destruktive virkninger af den såkaldte folkenationalisme. Etableringen af stabile institutioner og retsorden bør en dag føre til et multikulturelt, flersproget samfund, hvorfra ingen vil være udelukket. Hvad end vi beslutter her, er det min overbevisning, at vi indleder en irreversibel proces, der vil ændre hele Europas udseende.

von Habsburg
Hr. formand, som ordfører om Ungarn har jeg med stor tilfredshed kunnet konstatere, at under alle drøftelser i de sidste måneder er Ungarn altid blevet anført som eksempel. Jeg mener kun, det er berettiget. Jeg kender tilfældigvis dette land virkelig godt og er vel også det eneste medlem af Europa-Parlamentet, som taler ungarsk, hvis modersmål er ungarsk. Derfor kan jeg nemmere kommunikere med folk dér end nogen anden. Der er objektive grunde til, at Ungarn i dag er i en gunstig position over for Europa. Der er for det første den omstændighed, at dette lande i elleve hundrede år, lige siden det blev grundlagt, altid har været europæisk orienteret. Det er der aldrig blevet rokket ved; det har altid været europæisk orienteret.
Det bedste bevis i vor tid er ungarernes frihedskamp i 1956, som man egentlig, dersom man betragter den kolde krig som den tredje verdenskrig, kunne betegne som den tredje verdenskrigs Stalingrad, for siden det slag stod i Budapest, er det uafbrudt gået ned ad bakke med USSR. Det skyldtes en stor national enhed, som bestod i Ungarn, og som er karakteristisk for dette folk. Jeg vil gerne gøre opmærksom på noget, som jeg først er stødt på i forbindelse med forarbejdet til denne betænkning: Allerede i 1982 - og dengang var der en absolut etpartiregering i landet - gav regeringen statens forskellige sektorer ordre til at tilpasse alle love og forskrifter efter, at Ungarn en gang skulle kunne tiltræde Den Europæiske Union.
Når Kommissionen derfor i sin meddelelse fastslår, hvor positivt det er, at i Ungarn støder de resultater, der er opnået i Fællesskabet, navnlig på det juridiske plan ikke på de samme vanskeligheder som andetsteds, så skyldes det disse menneskers initiativ; de var alle officielle medlemmer af det kommunistiske parti, men handlede i afgørende spørgsmål som patrioter og ikke som kommunister.
Det er bidrag til Europa, som på en måde minder mig om det, Spanien har givet Europa. Jeg har været medlem af Europa-Parlamentet siden 1979, og dengang havde jeg den ære at være medlem af det blandede udvalg med Spanien. Det var dengang et af de lykkeligste momenter at se, at spanierne fra højre- til venstrefløjen var enige i spørgsmålet om Europa, og derfor klarede de overgangen væsentlig bedre end noget andet land. Fra begyndelsen har demokratiet været en selvfølge i Ungarn, og det var et held for Ungarn, at der efter befrielsen ved frie valg først kom en konservativ regering til magten og så en venstrefløjsregering, som imidlertid i nationens grundlæggende spørgsmål var af samme opfattelse og indestod for hinanden.
Vi har i Ungarn endvidere den store fordel, at der i det ungarske parlament ikke sidder en eneste repræsentant for partierne på yderfløjene. Der blev ikke valgt nogen. Ved den sidste afstemning gik fascister og kommunister broderligt forenet imod Ungarns medlemskab af NATO, men det ungarske folk gik med et overvældende flertal på mere end 80 % ind for NATO, og det er da et betydeligt resultat.
Det er alt sammen ting, som viser, at Ungarn virkelig fra begyndelsen har hørt til Europa og derfor har det ret til at blive optaget så snart som muligt; endelig er også den ungarske økonomi ret vestligt orienteret og har gjort store fremskridt. Tak!

Caccavale
. (IT) Hr. formand, som ordfører for Letland vil jeg gerne først og fremmest understrge, hvad hr. Donner netop sagde om Estland. Letland er et af de tre baltiske lande, som for kun seks år siden var en del af Sovjetunionen; det er et land, som har gjort usædvanlige fremskridt, hvis man tager den tragiske arv fra det sovjetiske system i betragtning, et land, som med store skridt bevæger sig i retning af en meget effektiv markedsøkonomi med privatiseringer, som skulle være gennemført i juni 1998, med en inflationstakt, som i slutningen af 1997 vil være på 9 % og i 1998 ser ud til at nå 7 %, med et budget, som efter al sandsynlighed vil balancere i 1998. Jeg ved ikke, hvor mange vesteuropæiske lande, som vil kunne prale af et tilsvarende budget.
Godt, Letland er i gang med alt dette. Det er klart, at der er problemer: Der er et administrativt system og et lovgivningssystem, der skal reformeres, også i dette tilfælde arv fra et sovjetisk system, som reelt havde tilintetgjort enhver mulighed for at forsvare retsstaten; der er en straffelov og en retsplejelov, som skal skrives om; der er mindretal, som skal beskyttes bedre; der er et problem, som vedrører det russisktalende mindretals opnåelse af lettisk statsborgerskab; der er mange non citizens ; der er et system med de såkaldte vinduer - windows system - som ikke fungerer. Det er klart, at de fremskridt, Letland hidtil har opnået, ikke kan ignoreres, og derfor, hr. formand, er det ikke muligt for os at rejse nye barrierer, hvor der aldrig har været barrierer. Jeg vil sige klart, at det ville være en alvorlig fejl at indlede forhandlinger på forskellige tidspunkter med lande i A-rækken og i B-rækken, især når det gælder de baltiske lande.
Lad os huske, at vi skal gå videre end Jalta og også aftalen i München og Molotov-Rippentrop-pagten!

Kristoffersen
Hr. formand, ærede kolleger, jeg er ordfører for Litauen. Det har jeg været glad for, det siger jeg af et ærligt hjerte, for jeg har lagt mærke til, hvilken stor indsats de gør i Litauen, og jeg kunne lave et helt katalog af ting, der er opnået med de politiske reformer, med markedsøkonomien og med fjernelsen af restriktionerne med hensyn til udenlandsk valuta, pris- og varebevægelser osv. Og jeg kunne henvise til, at man ikke har mindretalsproblemer i Litauen på samme måde, som man har det i Estland og i Letland. Men det helt afgørende for mig er at gøre opmærksom på, at det drejer sig om at få dette Europa repareret og få det bundet sammen igen. Kendetegnende for denne verdensdel har jo været, at vi med passende mellemrum i århundredernes løb har slået hinanden oven i hovedet, og igen og igen er dette Europa blevet lemlæstet. Man må egentlig undre sig over, at denne verdensdel overhovedet har overlevet.
Men nu ved udgangen af dette århundrede gælder det om at få ordnet forholdene i denne verdensdel og få repareret de skader, der er sket i første halvdel af århundredet. Det drejer sig altså om at få dette Europa skruet sammen igen på det politiske værksted efter Stalin-Hitler-pagten - Ribbentrop-Molotov-aftalen kunne man også sige - med opdeling af Europa i interessesfærer. Det drejer det sig om at få repareret dette Europa oven på Jalta og den heraf følgende opdeling med jerntæppet i 1945. Der var tre selvstændige lande, som kom til at lide hårdt under denne opdeling af Europa, og det er de baltiske lande Estland, Letland og Litauen. Det er for mig naturligt at se de tre lande i sammenhæng, eftersom de tre lande blev udslettet som selvstændige nationer og var under Sovjetunionen i 50 år. Fra dansk side har vi en særlig interesse i dette spørgsmål og et særligt forhold til de baltiske stater, det er nabolande ved den fælles Østersø. Vi skal naturligvis også se dem som individuelle lande, men jeg glæder mig over, at der aftegner sig en holdning her i Parlamentet i retning af en praktisk fælles start for alle ansøgerlande i Central- og Østeuropa og dermed også de tre baltiske lande. Det er også, hvad jeg ønsker.
Jeg har været på besøg i Litauen og Letland flere gange, og det har virket stærkt på mig at møde folk i disse lande, ikke bare regeringsrepræsentanter. Jeg har lagt mærke til, at de arbejder hårdt for at blive kvalificeret som fulde medlemmer af EU. Der er stadigvæk meget at gøre, det gælder ikke mindst på det administrative område, og det gælder også sikring af grænserne, som jo vil blive ydre grænser i EU. Der er brug for støtte, megen støtte, men der er også brug for kontrol med de økonomiske engagementer for at imødegå kriminalitet og mafiavirksomhed og svig. Kære kolleger, det er for mig vigtigt at understrege, at det drejer sig om selvstændige lande, ikke blot tiltrædelsesområder, men lande med en egen identitet og historie og et eget sprog, det er lande, der har genvundet deres frihed og genfundet sig selv. Det skal man have respekt for, det skal man anerkende og erkende, også i EU, og det skal også præge den forestående dialog med disse lande.

Hoff
Hr. formand, det ser ud, som om vi i spørgsmålet om, hvorledes Den Europæiske Union skal udvides regionalt, når frem til et godt kompromis. Jeg har fra begyndelsen været af den mening, at i Den Europæiske Unions nye udviklingsfase skal alle de ansøgerlande, som vil opfylde de politiske og økonomiske kriterier fra København, være med. Der må ikke være nogle, der er inde, og nogle, der er ude, det er allerede blevet sagt, i en proces, hvor det drejer sig om udformningen af Europa.
Naturligvis vil udvidelsesforhandlingerne blive udformet mest intensivt med de lande, der har gjort de største fremskridt. Blandt dem er Polen, det land, som jeg forelægger betænkning om. Det er særlig glædeligt, fordi der deri tillige ligger en vis historisk retfærdighed. Det politiske signal til det demokratiske opbrud i Centraleuropa udgik i 80'erne fra Solidaritets-bevægelsen. Nu ved overgangen til det 21. århundrede har vi den store chance at udforme Den Europæiske Union på en sådan måde, at vi og de generationer, der kommer efter os, også for fremtiden kan leve i fred og demokrati, i velstand og stabilitet. Dén chance skal vi udnytte; vi må ikke forspilde den.
I den sammenhæng kommer Polen til at spille en meget vigtig rolle, og derfor er det godt, at den nye polske regering gerne går ind i traditionen fra den fredelige revolution i 1989 og søger Polens fremtid i det euroatlantiske værdifællesskab. Polens udenrigsminister Geremek redegjorde i sidste uge i Udvalget om Udenrigs-, Sikkerhedsog Forsvarsanliggender for, hvorledes hans politik vil gå ud på at få et godt naboskab i stand med Tyskland, den russiske føderation, de baltiske stater og Ukraine. Jeg vil gerne opmuntre den polske regering og det polske parlament til fortsat at føre denne udlignende politik. Udenrigsminister Geremek sagde i sidste uge ligeledes, at tidspunktet for Polens tiltrædelse af Den Europæiske Union afhænger af Polen selv, af dets reformer og dets moderniseringsbestræbelser.
Polen er et stort land, i sin historie, sin kultur og sine åndelige og religiøse fundamenter. Det vil vende tilbage til Europa og fremover bygge med på vores fælles fremtid, og det vil indhente, hvad 40 års kommunisme snød det for. Polen er ligeledes et stort land rent geografisk samt med hensyn til indbyggerantal og økonomisk potentiale. Polen er endvidere et stort fremtidsmarked, men det er også et land med de typiske strukturproblemer, en endnu ikke gennemført modernisering giver. Polen skal og vil gennemgå en modernisering. En ændringsproces og en strukturændring er navnlig påkrævet i landbruget, i kul- og stålindustrien, og når det gælder genoprettelse af ødelagte miljøværdier. Problemerne er beskrevet i min betænkning, og også Kommissionens analyse i Agenda 2000 er meget entydig i disse spørgsmål.
Polen vil efter sin tiltrædelse være en af Den Europæiske Unions vigtige ydre grænser. Denne grænse må ikke lukkes mod øst. Men den må heller ikke være en indbydelse til internationale migrations- og kriminalitetsbevægelser. Derfor er det vigtigt, at Unionen og ansøgerlandene så snart som muligt - og det fremhævede udenrigsminister Geremek selv - arbejder tæt sammen om indenrigs- og retspolitik og allerede i dag i fællesskab udarbejder udgangspunkter for en løsning i kampen mod den internationale kriminalitet. Den planlagte Europakonference er her et vigtigt forum. Derfor går jeg ind for, at denne Europakonference ikke kun bliver et sted, hvor der udveksles meninger, men en forsamling, der giver konkrete impulser til fælles aktioner i den anden og tredje søjle. Med tiltrædelsen af EU som mål forude er tempoet for moderniseringsprocessen klart angivet. Målestokken er de resultater, Fællesskabet har opnået. EU vil støtte Polen med alle midler og muligheder, så godt det kan. Polens tiltrædelse af Den Europæiske Union bør ske så hurtigt som muligt og så godt, som det er nødvendigt!

Carnero González
Hr. formand, jeg vil gerne understrege, at Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre er helt enig i udvidelsen af EU med de central- og østeuropæiske lande samt Cypern. Denne udvidelse bør være en proces, der giver mulighed for skabelse af, skal vi sige, politiske, økonomiske og sociale fordele for borgerne i Unionens medlemsstater og for befolkningerne i ansøgerlandene. Det giver ingen mening at omdanne den til et forum for unødige problemer, der kunne anspore til afvisning i visse dele af den europæiske offentlighed.
Netop derfor er vi ikke enige i nogle af de grundlæggende forslag, som Kommissionen har indført i Agenda 2000, for vi mener, at de, hvis de blev gennemført, ville sløve udvidelsen og skabe uacceptable fejlfunktioner. For det første mener vi, at forhandlingerne bør indledes samtidigt med alle de central- og østeuropæiske lande, der objektivt er i stand til i fremtiden at opfylde kriterierne fra København, idet kriteriet om eksistensen af et demokratisk system naturligvis anses for en ufravigelig betingelse, og ikke med en lille gruppe af landene. Vi støtter altså den såkaldte »regattametode«, nemlig at hvert lands optagelse er en følge af landets individuelle evne til til sin tid at blive medlem af Unionen.
I denne forbindelse udtrykker vi vores modstand mod enhver forsinkelse eller betingelse for indledning af forhandlinger med Cypern, som bør begynde samtidig med de øvrige lande og gennemføres med den lovlige regering i Nicosia. Hvis der nedsættes en europæisk konference, bør dennes formål være udveksling inden for søjle to og tre uden at regne med deltagelse fra et land som Tyrkiet, som ikke engang tilhører Central- eller Østeuropa eller Cypern, og som heller ikke er et fuldt demokrati, og hvis regering har tilladt sig at fremkomme med totalt uacceptable trusler vedrørende indledningen af samtaler med sidstnævnte stat.
For at behandle udvidelsen korrekt vil det endvidere være nødvendigt kraftigt at hæve grænsen for egne indtægter, som foreslås af Kommissionen, da niveauet på 1, 27 % helt klart er utilstrækkeligt. Omkostningerne ved udvidelsen bør betales solidarisk af medlemsstaterne på en sådan måde, at de mindst udviklede ikke kommer til at betale dem indirekte. Vi er derfor imod enhver kvalitativ ændring eller kvantitativ reduktion af politikkerne for struktur- og samhørighedsfondene, hvilket skal behandles sammen med udvidelsen.
Vi går heller ikke på nogen måde ind for, at udvidelsen bruges som middel til at fortsætte med en utilstrækkelig reform af den fælles landbrugspolitik. Vi mener, at den europæiske socialmodel, hvis mål burde være oprettelse af arbejdspladser og forbedring af leve- og arbejdsvilkårene, ikke må svækkes med de nye medlemmers optagelse i Unionen, tværtimod.
Unionen bør ikke begunstige anvendelse af ultraliberale politikker, hvis uheldige resultater kendes af alle. Inden for denne ramme bør områder som styrkelse af de grundlæggende offentlige tjenester, fremme af ligestillingen mellem mænd og kvinder samt miljøbeskyttelse opprioriteres. Med samme logik går vi ind for, at Unionens udvidelsesproces gennemføres uden midlertidige kunstige accelereringer, således at der ikke dannes økonomiske chok med alvorlige sociale følger for de nye medlemmer.
Med hensyn til FUSP bør udvidelsen medføre en forbedring af Unionens eksterne handlingsevne, selvom vi desværre konstaterer, at det er andre organisationer, f.eks. NATO, der alene synes at tage sig af visse ansøgerlandes ønsker om sikkerhed.
Med hensyn til institutionerne anmoder vi om, at de uundværlige reformer, som ikke blev vedtaget i Amsterdam, gennemføres før udvidelsen. Vi beder stadig om uddybelse samtidig med udvidelse.
Vi går altså ind for udvidelsen, men vi har intet andet valg end at være meget kritiske over for indholdet af de forslag, som Kommissionen har fremlagt. Dette bør efter vores mening være den meddelelse, som dette Parlament bør udsende, som desværre ikke i tilstrækkelig grad er omfattet af Udenrigsudvalgets betænkning.
Hr. formand, da jeg også er medordfører vedrørende Tjekkiet i samme betænkning, vil jeg gerne understrege, at ud over kravet om, at dette land snarligt finder en passende løsning på politisk plan af diskriminationen af »sigøjnermindretallet« og på andre planer af forskellige problemer i forbindelse med retsudøvelsen og finanssystemet, vil Udenrigsudvalget fuldt ud støtte påbegyndelsen af tiltrædelsesforhandlinger med dette land.

Bernard-Reymond
D'herrer formænd, hr. kommissær, kære kolleger, da stifterne lagde grundstenen til Fællesskabet, nævnte de to grundlæggende betingelser for at kunne deltage i dette: At være geografisk placeret i Europa, naturligvis, og at være et demokrati. Og i deres øjne var resten ikke andet end formaliteter.
Her umiddelbart før den største udvidelse, som vi nogen sinde har haft, er det måske en god idé at minde om denne indfaldsvinkel, der markerer en bestemt opfattelse af Europa som værende politisk, åben, storsindet og fremadskuende. Og jeg tror oprigtigt talt, at hver gang der skal træffes nogle grundlæggende beslutninger i Europa, er det denne opfattelse, som skal inspirere os. Derfor skal vi dog ikke glemme formaliteterne, for disse udvidelsers succes afhænger faktisk af overholdelsen af en række regler, navnlig økonomiske regler.
Det var det, som Det Europæiske Råd ville høre, da det bad Kommissionen om at undersøge ti ansøgerlandes situation med hensyn til de demokratiske kriterier, naturligvis, men også med hensyn til økonomiske kriterier, såsom konkurrenceevnen eller beherskelsen af Fællesskabets acquis . Kommissionen gjorde sit arbejde. Den gjorde det godt, og næsten alle har indrømmet, såvel i Unionen som fra ansøgerlandenes side, at dette arbejde faktisk er veludført. Man vil navnlig lægge mærke til to interessante forslag, nemlig forslaget om Europakonferencen og forslaget om det styrkede partnerskab.
Undersøgelsen af de forskellige lande, og navnlig ud fra de økonomiske kriterier, har dog bragt Kommissionen til at fremsætte nogle forslag, som gav det indtryk, at den gjorde sig til dommer, idet den opdelte ansøgerne i to kategorier af lande. Det var ikke nødvendigt at være særligt skarpsindig for at kunne forudse, at den anden kategori ville opfatte denne situation som et brud. Når man går ud fra Kommissionens objektive analyse, hvilket jeg gerne vil gentage, er det årsagen til, at Parlamentet, der således spiller sin rolle fuldt ud, ønsker at gå ud over denne analyse og give plads til en mere politisk og mere kulturel anskuelse i denne udvidelsesproblematik og til en mere langsigtet horisont. Landene i denne anden gruppe ved udmærket godt, at deres vej mod optagelsen vil være lang. Men i dag har de unægteligt brug for, at man igen fortæller dem, at de er en del af den europæiske familie. De har allerede nu brug for et tegn på opmuntring og for et budskab, der giver dem håb.
Som eksempel vil jeg nævne Rumæniens tilfælde. Blot nogle få dage efter at have fået afslag på sin ansøgning om at blive optaget i NATO, fik Rumænien at vide, at det ikke var iblandt de lande, som Kommissionen mente, at Den Europæiske Union kunne indlede optagelsesforhandlinger med. For dette land med 23 millioner indbyggere, som er europæisk i sin kultur, i sin historie, i sin geografiske beliggenhed og i dag også i sit demokrati, er det et hårdt slag. Af alle Sovjetunionens gamle satellitstater er Rumænien den, som ganske afgjort har haft det værste diktatur. Rumæniens udenrigshandel måtte meget hurtigt ændre kurs, og Rumænien måtte imødegå de vanskelige konsekvenser af embargoen mod Jugoslavien.
På geostrategisk plan spiller Rumænien en vigtig rolle med hensyn til stabiliteten i området, navnlig som følge af de mange aftaler, som Rumænien har indgået for nylig med flere af sine naboer. I øvrigt eksisterer der en meget bred enighed blandt det rumænske folk med hensyn til ønsket om optagelse, og den indsats, som den nuværende regering gør for at reformere og forandre det rumænske samfund, fortjener at blive fremhævet. Ganske bemærkelsesværdige er også de ofre, som det rumænske folk med stoisk ro har accepteret for at indføre ændringerne og moderniseringerne i sit samfund. Dette folk og dets ledere vil ikke kunne forstå, at Den Europæiske Union ikke rækker dem en fastere hånd.
Det billede, vi har af Europa som et storsindet kontinent, der samler landene, kræver, at også Rumænien allerede fra næste år bliver indbudt til at forhandle om sin optagelse. Herefter vil forhandlingsrytmen være afhængig af det rumænske samfunds evne til at gennemføre reformerne. Ingen ved, hvornår Rumænien vil blive optaget, men vi må ikke i dag give indtryk af, at døren til denne optagelse endnu ikke er åben. Vi må give Rumænien nogle udsigter, der er på højde med den opfattelse, landet har af os.

Speciale
. (IT) Hr. formand, jeg tror, at en ting bør stå meget klart for os i vores drøftelse, og det er, at denne nye fase i udvidelsen af Den Europæiske Union har en historisk og politisk betydning uden fortilfælde: vi kan hverken formindske eller begrænse denne betydning. Det, som betinger denne betydning, er ikke kun antallet af lande, der ønsker at tiltræde, kvantiteten, men den proces med stabilisering af demokratiet og samhørigheden, som denne udvidelse medfører. Af disse grunde har vi som Europa-Parlamentet et stort politisk ansvar.
Der er to hovedspørgsmål, som vi må beskæftige os med: for det første at ledsage udvidelsen med en konsolidering og en reform af de europæiske institutioner, og for det andet at sørge for, at denne udvidelsesproces begynder godt uden at udelukke nogen af de lande, som opfylder de grundlæggende krav, uden at skabe skuffelser og splittelse. Det er således fundamentalt, at forhandlingerne går i gang med alle de lande, som respekterer de politiske og demokratiske kriterier. Jeg håber og tror, at Europa-Parlamentet vil udtrykke sig klart i denne henseende og vil sende et klart budskab om dette til Rådet.
Med hensyn til Slovenien vil jeg blot erindre om nogle grundlæggende forhold. Dette lands udgangspunkt for tiltrædelsesforhandlingerne er gode. Den politiske og demokratiske situation er solid, og økonomien er dynamisk. Der er tale om det land - blandt dem, der ønsker at tiltræde - som har den højeste bruttonationalindkomst pro capita, og hvis aktivitetsniveau inden for landbruget ligner de nuværende femten stater i Den Europæiske Union mest; dets budget er positivt, og man arbejder på, at de andre makroøkonomiske kriterier kommer under kontrol.
Naturligvis er der også i dette land mange problemer, som skal tages seriøst og vedholdende op for at nå målet om en åben markedsøkonomi, for at tilpasse de indre strukturer, for at indarbejde fællesskabslovgivningen, for at gennemføre en stor uddannelses- og informationsindsats. Det, som jeg imidlertid gerne vil understrege, og som jeg direkte har konstateret ved at følge betænkningen om dette land, er engagementet og bevidstheden hos de ansvarlige i Slovenien, regeringens og parlamentets beslutsomhed med hensyn til at forfølge disse mål, som det endvidere fremgår af fremlæggelsen - jeg tror, det er det eneste land, der har gjort det - af et strategisk dokument, som blev fremlagt i denne uge, et vigtigt, engageret dokument, som viser tidsrammen, etaperne og midlerne. Jeg tror, at det er et godt eksempel til efterfølgelse.
Naturligvis bør alt dette fortsætte med samhørighed, uden usikkerhed eller tvetydighed, men den politiske kendsgerning med institutionernes og de ansvarliges engagement må understreges. Slovenien kan spille en vigtig politisk rolle for Den Europæiske Union, en rolle for territoriel fuldendelse og politisk integration af den del af Europa og for nye forbindelser til de tilgrænsende stater samt være en positiv tilskyndelse i forhold til de andre realiteter, som er skabt af opløsningen af det tidligere Jugoslavien. Jeg tror, at også dette må anses for at være et vigtigt element.
Af alle disse grunde tror jeg, at forhandlingerne ikke alene kan indledes hurtigt, men meget hurtigt kan komme ind i en intensiv og meget fremskreden fase.

Wiersma
Hr. formand, på Parlamentets vegne har jeg i de sidste måneder beskæftiget mig intensivt med Slovakiet, der er ét af de elleve ansøgerlande. Jeg vil gerne sige en hel del om de generelle aspekter ved udvidelsen af Den Europæiske Union, men jeg indskrænker mig til Slovakiet. Andre har allerede sagt nok om disse forhold. Spørgsmålet Slovakiet er i sig selv vigtigt nok. Fremtiden for et land og dets befolkning står på spil. I debatten om udvidelsen falder Slovakiet i øjnene på en meget negativ måde.
Kommissionen fastslår i Agenda 2000, at Slovakiet, eller skal vi sige den nuværende regering i Slovakiet, ikke opfylder ét af de vigtigste kriterier for EU-medlemskab, tilstedeværelsen af et stabilt, politisk demokrati, hvor menneskerettighederne og mindretal respekteres. I øvrigt vil landet på mellemlangt sigt kunne opfylde kriterierne. Kommissionen mener, at der ikke kan forhandles med Slovakiet, før de politiske problemer i landet er løst. Vi har meget nøje undersøgt Kommissionens standpunkt gennem mange samtaler med de involverede i Slovakiet. Vi har måttet fastslå, at regeringen faktisk omgås meget letsindigt med grundloven, parlamentets rettigheder og det ungarske mindretal. Europa-Parlamentet og dets delegation for Slovakiet har allerede tidligere peget på dette. Også for nylig på grund afGaulieder-sagen, parlamentsmedlemmet, der på en grundlovsstridig måde blev fjernet fra det nationale parlament.
Europa-Parlamentet har ikke alene vurderet, men har også direkte og indirekte forsøgt at påvirke forholdene i Slovakiet. Der har været mange kontakter. Den samlede parlamentariske delegation har endog i juni i år offentliggjort forslag om, hvordan Slovakiet skal forholde sig, særligt vedrørende en række vigtige demokratiske spørgsmål. Disse fælles anstrengelser, eller skal vi sige dette pres, har i de seneste måneder medført visse fremskridt. Præsidenten og statsministeren - præsidenten er i Slovakiet mere eller mindre leder af oppositionen - kommunikerer på ny med hinanden, hvilket var et stort problem, omend stadig dårligt. Oppositionen og regeringen har lovet hinanden at fremme Slovakiets EU-interesser bedre.
Det er imidlertid ikke nok til at ændre Parlamentets vurdering. Derfor foreslås det at udelukke Slovakiet fra konkrete forhandlinger, så længe demokratiet ikke fungerer normalt. Hvordan Slovakiet skal inddrages i den brede forhandlingsproces er endnu uklart. Det afhænger af forhandlingsmodellen. Hvis Rådet eller Parlamentet vælger samtidig forhandling med alle ansøgerlande, bør Slovakiet efter vores mening ikke være med i øjeblikket. Ved en halv regatta, for at nævne en anden model, er det naturligvis noget andet, hvis der er tale om en mere symbolsk fællesstart af forhandlingerne og derefter mere konkrete forhandlinger, så vil Slovakiet godt kunne være med i den første fase.
Men som sagt, i øjeblikket er vores kritik af Slovakiet i forgrunden. Samtidig vil vi ikke lukke døren for Slovakiet og dets befolkning. Det er og bliver et europæisk land, der ikke må forsvinde bag den europæiske horisont. Det er den yngste stat i Europa. Det giver ofte ekstra problemer. Derfor støtter vi et før-tiltrædelsespartnerskab og optagelse af Slovakiet i Europakonferencen som et positivt signal for alle i landet. Derved lægges ansvaret for Slovakiets fiasko dér, hvor det hører hjemme, hos regeringen. Det er uacceptabelt, at en regering omgås med et lands interesser på en sådan måde. Vi må håbe, at Europa-Parlamentets, men også Kommissionens opfattelser får de ansvarlige i dette land til at tænke sig om. Det er bedre nu at forandre sig end senere at finde døren lukket.

Cars
Hr. formand, jeg taler på vegne af vores fortræffelige ordfører for Cypern, hr. Bertens. Han er i Canada for at deltage i konferencen om landminer. Hvad Cypern angår, siger hr. Bertens, at vi i dag gentager en debat, vi havde her i Parlamentet i juni 1995. Både Parlamentet og Rådet har gentagne gange udtalt, at tiltrædelsesforhandlingerne med Cypern vil starte seks måneder efter regeringskonferencen. I dag bekræfter vi denne holdning.
Cypern er et særtilfælde. Som Kommissionen udtalte i Agenda 2000, er Cypern økonomisk og politisk rede til unionsmedlemskab. Det er ifølge hr. Bertens klart, at vi ikke kan tillade en fremmed besættelsesmagt at diktere tidspunktet og farten for tiltrædelsesforhandlingerne. Derfor bør forhandlingerne starte som planlagt. Hverken forhandlingerne eller tiltrædelsen bør afhænge af en løsning af Cypern-problemet. Unionen bør bidrage massivt til løsningen af Cypern-problemet. FN-indsatsen ved Cordovez fortjener al mulig støtte. Gennem en bred informationskampagne over for begge samfund og en dialog med og blandt dem kan Unionen forbedre atmosfæren på øen.
Den bør tilskynde til, at begge samfund er til stede ved udvidelsesforhandlingerne. Unionen kan gøre en forskel, hvis den handler sammenhængende og konsekvent.

Poos
, formand for Rådet. (FR) Hr. formand, jeg lyttede med stor interesse til indlæggene fra talerne fra de politiske grupper samt til de mundtlige rapporter om Kommissionens udtalelser. Jeg var henrykt over at konstatere, at flertallet i Europa-Parlamentet er enige i analysen fra dets ordførere, hr. Oostlander, hr. Barón Crespo og hr. Colom i Naval.
Hr. formand, Deres ordførere sagde, at denne femte udvidelse er en stor chance for Europa, men det er klart, at selvom udvidelsen på den ene side også medfører en udgift, så skaber den ligeledes nogle nye afsætningsmarkeder og dermed nogle nye arbejdspladser, og den øger Europas betydning i verden betydeligt, hvilket er en vigtig følgevirkning, som ikke kan måles med en økonomisk målestok. Mange talere understregede, at udvidelsespakken skulle være samlet. For eksempel sagde hr. Pöttering, at vi skal styrke og uddybe den Europæiske Union samt reformere dens politikker, dens institutioner og måden, hvorpå dens institutioner fungerer, så de kan modtage elleve nye medlemsstater.
Med hensyn til forhandlingsproceduren og -metoden, talte hr. Swoboda om optagelsesfeber. Han taler om en optagelsesfeber i dette Europa-Parlament, men jeg er bange for, at denne feber endnu ikke har ramt vores egne offentlige meninger. Hvad disse angår, skal der gøres en stor forklaringsindsats i de femten medlemsstater, og her må Europa-Parlamentet, de nationale parlamenter, Kommissionen og regeringerne i de femten medlemsstater gå sammen.
Vi må i den kommende tid finde en procedure, som ikke diskriminerer nogen. I den forbindelse er Deres Parlaments beslutningsforslag, som vi har fået til behandling, et godt kompromis, som fru Hoff sagde. I punkt 3 i beslutningsforslaget står der, at alle ansøgerne har ret til at indlede forhandlingerne på samme tid, men i punkt 6 gøres der opmærksom på, at man er enig i Kommissionens udtalelse, ifølge hvilken de intensive forhandlinger først skal indledes med de lande, der har gjort de mest mærkbare fremskridt. Man har således begyndelsesdatoen på den ene side og forhandlingsrytmen på den anden. Det svarer således til at tillade en differentiering på grundlag af ansøgerlandenes forberedelsesstadium. Der må ikke være nogen udelukkelse, men en differentiering, hvilket er naturligt for en forhandlingsproces med elleve ansøgerlande.
Hr. formand, drøftelserne i Rådet går for øjeblikket i samme retning. Idéen om Europakonferencen er ikke blevet draget i tvivl under debatten. De har med Deres holdning indrømmet, at det er nødvendigt med en multilateral ramme for de elleve ansøgerlande. Det er nødvendigt med et politisk samarbejdsinstrument. Med hensyn til Tyrkiets deltagelse i denne konference, så er det et spørgsmål, der på nuværende tidspunkt stadig står åbent. Deres Parlament kræver en fast holdning. Kommissionen, via sin kommissær, hr. Van den Broek, ønsker klarhed. Men Kommissionen og Rådet ønsker også positive signaler fra Ankara. Mens vi venter på disse, har formandskabet til hensigt at foreslå Rådet, at Tyrkiet får en plads i udvidelsesprocessen, og at man fastlægger en strategi med henblik på en tilnærmelse mellem Tyrkiet og Den Europæiske Union.
Jeg takker ligeledes hr. De Vries for at have sat udvidelsen i forbindelse med den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Man skal nemlig se på optagelsen af nye medlemmer fra den centrale og østlige del af det europæiske kontinent samtidig med vores forbindelser til Rusland, De Forenede Stater og Canada. Med hensyn til Rusland er der allerede sket en styrkelse takket være den partnerskabsaftale, som trådte i kraft den 1. december, og hvis iværksættelse og gennemførelse også går igennem de møder på topplan, som er fastsat i denne aftale.
Med hensyn til vores forbindelser med vores oversøiske partnere, De Forenede Stater og Canada, vil jeg gerne oplyse Dem om, at der i morgen og i overmorgen vil finde et topmøde sted i Ottawa og Washington, et topmøde, under hvilket vi vil uddybe vores forbindelser og styrke dialogen vedrørende alle de aktuelle spørgsmål, herunder spørgsmålet om udvidelsen af Den Europæiske Union, med vores oversøiske partnere. Til denne liste over partnere, der ikke må negligeres, fordi vi kaster os ud i udvidelseseventyret, vil jeg tilføje vores sydeuropæiske partnere. Fællesskabet må ikke bringes ud af balance som følge af udvidelsen, og vi må samtidig styrke vores forbindelser med vores partnere i syd.
Endelig har jeg med hensyn til reformen af politikkerne og af den finansielle ramme konstateret, at ingen gør indvendinger herimod. Meningerne er delte, lige så snart vi taler om tal. Når vi ikke allerede kan blive enige om tallene i dag, så lad os blive enige om et princip, nemlig det, der blev nævnt af for eksempel hr. Puerta, som sagde, at det 21. århundredes Europa ikke bare skal være et marked; det skal også være et område med solidaritet. Solidaritet mellem de femten gamle, men også solidaritet mellem de gamle og de nye. Hr. formand, jeg er overbevist om, at Europa-Parlamentet og Rådet er på samme bølgelængde på dette punkt.

des Places
Hr. formand, kære kolleger, Den Europæiske Unions udvidelse med Cypern og de øst- og centraleuropæiske lande er ganske afgjort en af de vigtigste udfordringer for de europæiske institutioners fremtid. Men De må alligevel indrømme, at det ikke er meget med to minutter til at fremlægge Landbrugsudvalgets udtalelse for Dem om to så vigtige betænkninger.
Hvordan det end forholder sig, så skal man undgå den fælde, der består i at svække Unionens eksisterende politikker, navnlig den fælles landbrugspolitik, og i at skuffe ansøgerne om optagelse.
Landbrugsudvalget har erklæret sig positivt stemt over for denne udvidelse på betingelse af, at man respekterer en europæisk landbrugsmodel, hvor man anvender området og den fysiske planlægning. Vi vil gerne minde om, at det er landbruget, som har formgivet vores europæiske civilisation, og at landbruget har en tradition, der går mere end 2000 år tilbage. Et særligt europæisk topmøde om beskæftigelsen fandt sted for kort tid siden. Det ville være en god idé at forsøge at løse problemet dér, hvor det opstår. Jeg vil her gerne minde om, at Den Europæiske Union mistede 230.000 arbejdspladser inden for landbrugssektoren i 1996, og næsten 800.000 landbrug forsvandt i løbet af samme år. Hr. formand, disse tal virker frygtindgydende, de virker frygtindgydende for etableringen af nye generationer.
Så når man spørger os, om Kommissionen har overskredet de beføjelser, den havde fået af Det Europæiske Råd, svarer vi, at det har den uden tvivl. Med 1.500 sider trykt i millioner af eksemplarer har De gjort en bestilt teknisk analyse til et sandt politisk program uden nogen som helst enighed. Et program, i hvilket De fastlægger med lige så stor pertentlighed, som der er detaljer, udviklingen af vores europæiske politikker, og udvidelse, reform og budget, hvis det da ikke er i rækkefølgen budget, udvidelse og reform, hvilket ville være mere realistisk. Et program under påskud af harmoniseringen af struktur- og landbrugspolitikkerne, som er tilpasset den nye periode i Verdenshandels-organisationen, den samme fejl som i 1992. Har den amerikanske task force da allerede fået Europa til at bøje sig før fristens udløb? Et program under påskud af Europas udvidelse mod øst, der kræver strukturstøtte og ikke landbrugsstøtte; og under påskud af budgetære forpligtelser, retningslinjer og andre konvergenskriterier, og som belønning en vækstrate på 2, 5 % i medlemsstaterne og 4 % i de øst- og centraleuropæiske lande mellem år 2000 og år 2006.
Det er sandt, at selvgjort er velgjort, og at den bedste måde at få et godt resultat på simpelthen er at blande kortene i spillet, så kun nogle få indviede kan finde ud af det, i dette tilfælde Kommissionen...
(Formanden tager ordet fra taleren)

Christodoulou
Hr. formand, den principielle politiske beslutning om afgørelsen er allerede taget, og dette fremgår af alle de forhandlinger og indlæg, der var været her i dag. Vi bør derfor snarere rette vores opmærksomhed mod en korrekt gennemførelse af denne politiske beslutning, med andre ord mod de fremgangsmåder, der skal til for at gennemføre den på en korrekt og effektiv måde, der er i overensstemmelse med målsætningerne for udvidelsen, sådan som vi alle har beskrevet dem her ved flere lejligheder.
I denne forbindelse må der hovedsagelig i den sektor, jeg vil omtale, budgetområdet og Den Europæiske Unions indtægter, fra første færd være enighed om visse grundlæggende principper, som bør være udgangspunktet for forhandlinger og som ikke bør kunne påvirkes af hyppige politiske retningsskift.
Det første er, at omlægningen af disse staters økonomier naturligvis er en proces, der vil tage lang tid og være meget vanskelig. Vi må være klar over, at en tiltrædelse af et land, hvor ikke alle forudsætningerne er opfyldt, vil medføre meget alvorlige problemer, ikke blot for ansøgerstaten, men også for Den Europæiske Union. Det kræver ikke de store analytiske evner at forstå, at hvis vi tager imod et samfund og en økonomi, der ikke lever op til de nødvendige krav og forudsætninger før en tiltrædelse, vil der opstå store problemer for begge parter.
Af denne årsag bør førtiltrædelseshjælpen og -perioden være tilstrækkelig til, at disse staters økonomier kan nå at forberede sig og nå et sådant niveau, at de kan integreres korrekt.
Jeg hørte derfor med stor interesse på kommissær Van den Broeks forslag om oprettelse af en udligningsfond. Dette forslag blev allerede bragt op af Europa-Parlamentet i forbindelse med PHARE-programmet, og jeg formoder, at det, vi hørte, var en videreudvikling af dette forslag.
Ikke mindre vigtigt er spørgsmålet om realisme og fleksibilitet. Det nytter ikke at skabe stive rammer, når vi ikke ved, om de forudsætninger, vi har opstillet, vil blive overholdt eller ej, og end ikke er klar over, hvorledes den fremtidige økonomiske udvikling vil forme sig.
Af denne årsag. hr. formand, mener jeg, at vi må se med særdeles stor forsigtighed på det meget ufleksible forslag om, at der allerede nu opstilles finansielle skøn for 2006. Europa-Parlamentets forslag på dette område går ind for en vis grad af fleksibilitet, det vil sige, at vi skal have en omstruktureringsklausul, en klausul, hvormed de budgetmæssige skøn kan tilpasses den herskende situation. Jeg er overbevist om, at også Kommissionen i forbindelse med udarbejdelsen af Agenda 2000 har været klar over, at det, der blev beskrevet som forudsætninger, i virkeligheden kun kunne anvendes som en slags økonomisk model, og at det altså ikke var områder, der ikke stod til diskussion, og som ikke bagefter kunne ændres.
Af disse årsager finder jeg Europa-Parlamentets forslag med hensyn til en vis fleksibilitet i spørgsmålet om de budgetmæssige skøn rigtige, og jeg tror, at vi i sidste ende vil nå til enighed herom. Men at give indtryk af, at vi nu vil gå ind for en ufleksibel politik, der medfører, at der indledes forhandlinger med bestemte lande, men ikke med alle - hvilket heldigvis nu ikke ser ud til at blive til noget - skaber helt forkerte indtryk og politiske problemer i ansøgerstaterne, der kan være så omfattende - selvom de logisk set ikke behøver at være det - at det kan have meget alvorlige følger for udviklingen i disse stater.
Uanset hvilke ændringer der sker, hr. formand, skal der i forbindelse med enhver forhandling om nedskæringer og interne ændringer i de budgetmæssige skøn tages hensyn til alle kapitlerne, og man skal ikke kun interessere sig for enkelte af udgiftsområderne. Vi skal med andre ord ikke nå så vidt, at udvidelsen skal ske gennem en omfordeling af midlerne under de finansielle skøn, som det foreslås for 2006, hvilket vil skade bestræbelserne på at gøre samarbejdet i Unionen mere intenst. Hvad der end sker, bør det omfatte hele Den Europæiske Unions virksomhedsområde.
Jeg vil gerne lige knytte en bemærkning til et sidste punkt, hr. formand. Hr. Oostlander brugte som eksempel Cypern i en meget objektiv og rigtig analyse af spørgsmålet om, hvorvidt Den Europæiske Union har brug for at give sig selv en mere synlig politisk dimension. Af de igangværende forhandlinger kan vi alle se, at hvis vi ikke har en synlig politisk dimension, vil vores forhandlinger ikke føre til noget praktisk resultat. Det er med andre ord et forhold, vi må lægge stor vægt på i denne forbindelse.

Van Velzen
Hr. formand, for det første vil jeg på vegne af Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi gerne påpege, at udvidelsen naturligvis er vores vigtigste udfordring i den kommende tid. Vedrørende energi retter vi særligt opmærksomheden mod kernekraftværkerne. Vi fastslår, at der i Europa ikke findes "acquis communtaire« på dette område. Derfor mener jeg, at det er af største betydning, at vi allerede nu gør en indsats for at få de eksisterende kernekraftværker i Central- og Østeuropa op på Vestens sikkerhedsniveau og at sørge for, at driftssikkerheden kontrolleres gennem den forhandlende myndighed i IAEA. Det er naturligvis også vigtigt, at vi har sikkerhedskontroller vedrørende højradioaktivt affald, og Euratom vil på det punkt kunne spille en vigtig rolle.
Vi går ind for, at landene i Central- og Østeuropa kan deltage i det femte rammeprogram, og hvor det ikke er muligt, at de i hvert fald kan fortsætte med Copernicus, for det har været en stor succes. Endvidere er deltagelse i Den Europæiske Unions informationssamfundsprojekter meget vigtigt. På den måde kan vi bevirke, at vi allerede nu investerer for at sørge for, at der senere lægges mindre beslag på struktur- og kohæsionsfondene. På den måde kan vi også sørge for, at der opstår en "win«-situation både der og her.
Så et par bemærkninger på vegne af PPE-gruppen om startmodellen. Med rette har kommissæren og også rådsformand Poos gjort opmærksom på, at forberedelserne og forhandlingerne er en helhed i den samlede proces. Alle har påpeget, at vi endnu ikke kan lade noget land tiltræde, fordi intet land opfylder betingelserne. Udmærket, siger jeg, men så må vi ikke kun tage hensyn til de rationelle faktorer, som Kommissionen har gjort, men vi må også se på psykologien.
I lande som Rumænien, Bulgarien og så videre lever Yalta 1944 stadig. De lande fortolker, uanset om vi kan lide det eller ej, eller om vi finder, at det er korrekt eller ej, de fortolker det, der nu foregår, alligevel som en ny skillelinje i Europa. De har en anden vurdering af sikkerhedssituationen i den interne stabilitet i Rusland, end vi har. Men de bor tættere på, og de har haft det inde på livet i 45 år. Jeg vil på det kraftigste opfordre til, at man også tager hensyn til den slags følelser og denne form for psykologi.
Med rette konfronteres disse lande i Central- og Østeuropa med enorme reformer, der først skal finde sted. Vi taler ikke om små reformer, vi taler om meget gennemgribende reformer, som utallige mennesker i de lande vil generes af. Hvis man på det tidspunkt ikke kan tilbyde et reelt perspektiv om, at man på mellemlangt sigt bliver medlem, og man fortolker måske resultatet af debatten i Luxembourg på en anden måde, end vi gør, og de ikke straks indser rationaliteten, så bliver det ikke let på ny at motivere befolkningen til at fortsætte med byrdefulde reformer med massearbejdsløshed. Det kræver meget stort mod af politikkerne.
Investorerne træffer til sidst også et valg om at tage til Estland og ikke til Litauen, fordi man siger, der har vi et land, der ikke er med i den første runde. Jeg håber derfor meget, at vi ikke får to grupper af lande, men at vi finder en vej, hvor rationaliteten på den ene side og følelsen af samhørighed på den anden side kan gå hånd i hånd. Jeg vil rette en stærk og emotionel appel til kommissæren om på den måde at finde en udvej til, at alle kan være med, fordi vi ønsker en inklusiv-proces, men så skal det også komme til udtryk i vores strategi.

Moniz
Hr. formand, som en proces uden fortilfælde må udvidelsen forstås som en historisk forpligtelse, men også som en politisk nødvendighed, når der stræbes efter en europæisk identitet, og en mulighed, hvad angår fremtidig økonomisk udvikling.
Vi mener, at den af Kommissionen foreslåede forhåndsudvælgelse er en fejl. Den ville kunne skade og forsinke tiltrædelsesprocessen for nogle af ansøgerlandene og skabe spændinger mellem dem og give dem forskellige startmuligheder - for eksempel for at tiltrække udenlandske investeringer - der på sin side kunne skabe relativ uretfærdighed. Det ville også være en fejl at opretholde det uopnåelige loft på 1, 27 %, thi det er af rent taktiske årsager koblet til undervurderede udvidelsesomkostninger med et usikkert overslag på 2/3 af finansieringen på bekostning af den økonomiske vækst, der meget sandsynligt vil medføre en mindsket vægt for strukturpolitikkerne i den nuværende situation med store regionale forskelle. Det ville være tilsvarende fejlagtigt ikke at anerkende muligheden for en ændring af finansieringsformerne, såfremt en sådan viser sig at være nødvendig, thi det ville være de fattigste lande, der skulle bære omkostningerne ved udvidelsen ud fra en logik, der ville indebære et brud med solidaritet og samhørighed.
Det er heller ikke holdbart eller kohærent at forsvare udvidelsen uden rigtigt at fastsatte de midler, der skal til, for at denne kan blive til virkelighed under de ideelle funktions- og effektivitetsbetingelser, der bør have alles interesse, under nøje opfyldelse af de gældende regler, hvor de europæiske associeringsaftaler og landenes medlemskab af Verdenshandelsorganisationen er vigtige referencerammer.
Det ville også være kohærent at forsvare, at udvidelsen skal foretages som alternativ til, i stedet for som supplement og i afhængighed af, eksisterende programmer, som for eksempel de programmer, der vedrører Middelhavsområdet og AVS-landene.
At nedskære Fællesskabets budget også med hensyn til dettes omfordelingsside- og funktion, og at undervurdere omkostningerne ved udvidelsen på grund af de politiske konjunkturer i en medlemsstat ville, ud over en beklagelig fejltagelse, være at reducere denne for Den Europæiske Unions fremtid så afgørende proces til det absurde.

Thors
Hr. formand, det juridiske udvalg deler Kommissionens uro over ansøgerlandenes manglende evne til inden for administration og retsvæsen at iværksætte fællesskabslovgivningen. Dette tages med i resolutionen. Vi betoner endvidere, at der er behov for intensiverede aktiviteter i ansøgerlandene for at udbrede kendskabet til fællesskabslovgivningen.
Udvalget har også foreslået, og udenrigsudvalget har støttet dette, at der er behov for effektive og pålidelige systemer til ejendoms- og virksomhedsregistrering. Når der er mangler i dette system, mangler der forudsætninger, det vil sige grundlaget, for en markedsøkonomi.
Udenrigsudvalget betoner desuden, at beskyttelsen af minoriteter er af afgørende betydning, og at Kommissionen sammen med ansøgerlandene bør løse problemerne snarest muligt. Denne formulering er for vag. Jeg beklager, at det juridiske udvalgs forslag om, at medlemslandene og ansøgerlandene som et første skridt skal ratificere Europarådets konvention, ikke er gentaget. Det er Europarådets argumenter og dokumenter, der er grundlæggende, det er dets arbejde, vi skal basere os på, for at vi skal være troværdige. Uden respekt for minoriteters rettigheder kan vi ikke skabe et stabilt Europa.
Endnu svagere mener jeg, det er, at der intet nævnes om børnenes rettigheder i ansøgerlandene. Udvalgets betænkning er til og med svagere end Kommissionens gennemgang land for land af børnenes situation. Jeg har kunnet observere, at Kommissionen kun nævner børnene i Rumænien, Bulgarien og Litauen. Kun vedrørende Rumænien nævnes FN's konvention om børns rettigheder. Derfor efterlyser jeg, at Kommissionen i de kommende årlige evalueringer om menneskerettigheder undersøger, hvordan konventionen om børns rettigheder overholdes, specielt pligten til at rapportere om fremskridt, da alle europæiske lande har underskrevet denne konvention. I den fremtidige evaluering af PHARE-programmerne bør vi også vide, hvordan pengene er blevet brugt til forbedring af børnenes situation. Vi må desuden presse på, så børneprostitution forbydes i alle ansøgerlande. Lad mig omskrive et kendt bibelcitat: Hvordan vi behandler de små, viser, hvordan vi er: humane eller inhumane.

Ettl
Hr. formand, mine damer og herrer, i sagen om udvidelsen mod Øst drejer det sig om at udnytte den historiske chance for Europa på en god måde. På en god måde betyder imidlertid, at der i dette så afgørende spørgsmål for fremtiden ikke må føres politik hen over hovedet på de berørte. Den eksisterende kæmpemæssige forskel i velstandsniveauet vækker hos den ene part berettigede forhåbninger om en bedre fremtid og hos den anden part bekymring for at miste velstand og arbejdspladser. Måden, dette spørgsmål gribes an på, er uden tvivl afgørende for resultatet. Hvis den sociale dimension og udformningen af det sociale system i det nye Europa ikke fremmes målrettet og med den nødvendige finfølelse, styrer vi ret hurtigt hen imod nye samfundskonflikter, især i Den Europæiske Unions grænseregioner.
Men netop dét gælder det om at undgå. Hvorledes det kan ske, har Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse redegjort for i sin udtalelse og stillet forslag. Konklusionerne blev næsten enstemmigt sendt videre til Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender. Men en af det sociale udvalgs konklusioner, som beskæftiger sig med overgangsfrister i den frie bevægelighed for arbejdstagere, blev forkastet med én stemmes flertal. Netop denne konklusion foreligger nu på ny til afstemning på plenarforsamlingen. Den her foreslåede meget fleksible klausul har vi brug for til at lette presset på den europæiske sociale model i den første fase, og navnlig i EU's grænseregioner bliver vi nødt til at bistå med at fjerne borgernes bekymring ved hjælp af troværdige overgangsbestemmelser. Kun dermed vil vi være i stand til at indlede også en grænseoverskridende god dialog med henblik på også i ansøgerlandene strukturelt at fremme en bæredygtig udvikling. På min gruppes vegne anmoder jeg Dem derfor om at stemme for dette ændringsforslag.

Schröder
Hr. formand, jeg skal ikke komme ind på det, ordførerne for de korresponderende udvalg om regional- og strukturpolitik sagde. Kun dette: En reform af strukturpolitikken og af strukturfondene er uomgængelig nødvendig, med eller uden udvidelse. Det må vi i denne sammenhæng ikke tabe af syne. Af de konklusioner, regionaludvalget har draget, har de, der har udarbejdet betænkningerne, heldigvis overtaget nogle punkter. Jeg vil her nævne to.
Det første er, at ansøgerlandene skal opfordres til at opbygge effektive, lokale, regionale og nationale forvaltningsstrukturer, at de skal støtte ikke-statslige aktører, og at de skal forbedre finanskontrolordningerne, så at de overhovedet i første omgang sættes i stand til at modtage og forvalte strukturfondene korrekt, så de fjerner uligheder. Jeg gør opmærksom på, at ansøgerlandene alle, bortset fra Cypern, har måttet leve under den reale socialismes vilkår, hvor der ingen regionalpolitik fandtes. Der var ganske vist en økonomisk politik, en finanspolitik, en kulturpolitik uafhængig af, hvor gode eller dårlige disse politikker var, men man havde et begreb om disse politikker; regional- eller strukturpolitik fandtes ikke. Derfor er det meget vigtigt at udvikle en sans i ansøgerlandene for, at regional- og strukturpolitik er en nødvendighed.
Det andet punkt, som er blevet overtaget af hr. Oostlander og hr. Barón Crespo, er, at vi sammen med de centralog østeuropæiske ansøgerlande skal lede efter en strategi med henblik på, at det ikke efter en første udvidelsesrunde kommer dertil, at den forskel i velstandsniveauet, som i dag eksisterer mellem Den Europæiske Union og de lande, der ikke er medlem, så at sige blot flyttes et par hundrede kilometer østpå. Det vinder vi nemlig ikke noget ved! Det vil sige, at ansøgerlandene så snart som muligt skal sørge for, at områderne i nærheden af deres til enhver tid værende naboer mod øst ikke sakker for langt agterud, for at der ikke dér opstår nye arnesteder for konflikter, for det er virkelig således, at også i forbindelse med udvidelsen er bevarelsen af freden i frihed fortsat det vigtigste mål for den europæiske integration.
Til slut vil jeg gerne sige tak til ordførerne. Alle tre ordførere har ikke kun vist stor sagkundskab, men navnlig megen indfølingsevne, og jeg mener, at det sidste i forbindelse med dette følsomme emne er mindst lige så vigtigt som det første!

Sindal
Hr. formand, jeg skal på Transportudvalgets vegne fremlægge de synspunkter, udvalget har diskuteret i forbindelse med disse betænkninger. Trafikken er som bekendt stærkt stigende i Europa, og ikke mindst med etableringen af de nye demokratier er der opstået mange nye handelsforbindelser, der øger trafikken. Det er udvalgets holdning, at de nye medlemslande skal leve op til EU-politikken om bæredygtig mobilitet. Og i den forbindelse bør de fornødne initiativer og den fornødne støtte etableres. Prioriteringerne, som de er nedfældet i de transeuropæiske net, skal også være gældende for de nye medlemslande. Det er også vigtigt for Transportudvalget at understrege, at reglerne for sikkerhed og sundhed skal være gældende i et transportmarked, der ikke kender grænser, der er transnationalt. Det indre marked for transport er allerede hektisk, det er nødvendigt, at vi af konkurrencehensyn, af hensyn til miljø og arbejdstagere, gennemfører bindende aftaler, således at trafikudviklingen bliver balanceret og hensynsfuld over for omgivelserne. Nye medlemslande skal have støtte til den proces.
Så hr. formand, vil jeg tilføje, at det glæder mig at høre, at der nu er tale om en opblødning i forhold til startmuligheder og forhandlinger med ansøgerlandene. I dag hører vi, at alle ansøgerlandene har lige muligheder, men vi taler stadigvæk om de udpegede og om restgruppen. Det er lidt selvmodsigende. Det hænger måske sammen med, at jeg ikke er enig i Kommissionens målemetode. Hvem er længst fremme? Vurderer man det ud fra en økonomisk betragtning eller ud fra evnen eller viljen til at deltage i en Europæisk Union? Hvordan skelnes der mellem forberedelse og forhandling? Kommissæren sagde, at det var én proces, men alligevel er der en startgruppe i Kommissionens strategi. Af det budget, der er vedføjet Colom i Navals betænkning, fremgår det, at der er tre gange så mange euro til den første gruppe. Det forstår jeg ikke, når man taler om lige muligheder. Men kommissæren taler i dag om en ny fond, så vidt jeg forstod. Ud fra dagens debat vil jeg konkludere, at uanset hvilken model der vælges, uanset hvordan de sideløbende konferencer organiseres, så vil et ansøgerland, der er igennem de tekniske forberedelser og er klar til forhandligner, også blive inviteret til konkrete forhandlinger, og det er det afgørende. Hvis Kommissionens og Rådets forsikringer holder, så vil virkeligheden med hensyn til hvem der kommer først med være meget anderledes.

Eisma
Hr. formand, af miljøhensyn har Parlamentets Miljøudvalg valgt at gøre så lidt forskel på landene som mulig, fordi det ved lovgivningen om at opnå et miljøregelsæt vil kunne ske, at de lande, der ikke er med i første runde, vil udvise en vis passivitet, mens de, der er med i første runde vil udvise en vis selvtilfredshed. Det vil kunne blive resultatet af at gøre forskel. Under mit besøg i en række ansøgerlande fik også jeg bekræftet min opfattelse på dette miljøområde.
Udvidelsen af Unionen er først og fremmest en politisk proces, men det må ikke bringe EU's politik i fare. Det er der risiko for på miljøområdet. Udgifterne i ansøgerlandene til at opfylde miljølovgivningen er så store - man anslår dem til ECU 120 milliarder - at de naturligvis ikke kan betales inden for 20 år. På trods af denne langsomt tikkende tidsbombe vil udvidelsen alligevel finde sted.
For at uskadeliggøre denne tidsbombe har Miljøudvalget vedtaget en række ændringsforslag, der delvis er medtaget i betænkningerne. Det er naturligvis evident, at man for at blive medlem skal opfylde den miljølovgivning, der hænger sammen med hvidbogen om det indre marked, men med hensyn til den øvrige lovgivning anmoder vi Kommissionen om at foretage en prioritering. Ellers kommer vi til at vente alt for længe, før hele regelværket er overtaget. Så bliver det måske først i 2020, 2030, at det første land kan tiltræde. Denne prioritetsliste vil vi gerne have.
Et andet vigtigt ændringsforslag er, at vi også anmoder om at oprette en slags garantifond for bankerne i regionen, der er meget lidt indstillet på at låne ud til rentable investeringer i små og mellemstore virksomheder på miljøområdet. Det ville være godt, om vi kunne støtte dette initiativ. På den måde frigøres der også private midler for tiltrædelserne.
Til sidst, lad os ikke undervurdere manglen på kapacitet i disse ansøgerlande, heller ikke manglen på deltagelse fra borgernes side. jeg håber, at PHARE-fondene også vil blive anvendt i den retning.

Hawlicek
Hr. formand, i min udtalelse fra kultur- og uddannelsesudvalget om Oostlander-, Crespo- og Colom-betænkningen hilser jeg det velkomment, at Kommissionen i Agenda 2000 betegner udvidelsen som en historisk udfordring til Unionen og som en chance, hvad angår dens sikkerhed, økonomi, kultur og internationale position. Europas kulturelle mangfoldighed vil blive en kilde til kreativitet og velstand. Tiltrædelsen af nye medlemsstater vil øge Unionens vægt og dens internationale indflydelse.
Uddannelse og kultur er en vigtig bestanddel af de tillidsskabende foranstaltninger med henblik på at konsolidere en udvidet union. De udgør endvidere et af de få områder, hvor der ikke er forskel mellem rig og fattig og mere og mindre udviklede lande, men medlemsstater og ansøgerlande kan tværtimod samarbejde som partnere på lige fod, udveksle erfaringer og lære samt drage nytte af hinanden. Derfor anser vi områderne uddannelse og kultur for særlig vigtige i tiden med førtiltrædelsesstrategien.
Et tydeligt tegn herpå er, at ansøgerlandene allerede nu deltager i kultur- og uddannelsesprogrammer og er særlig interesseret i fællesskabsprogrammerne SOCRATES, LEONARDO og UNGDOM FOR EUROPA. Derfor er efter kultur- og uddannelsesudvalgets mening en forhøjelse af de finansielle midler til disse programmer absolut nødvendig. Dette ændringsforslag blev desværre ikke vedtaget, men dog i det mindste den hensigtserklæring, at fremme af kultur- og uddannelsesprogrammer vil være af lige stor betydning for medlemsstater og ansøgerlande. Jeg vil her appellere til alle og navnlig til Budgetudvalget om virkelig at forhøje de budgetmidler, som, hvad angår den almene og den erhvervsmæssige uddannelse, kultur, medier og information, for tiden udgør 0, 48 % af det samlede budget, fordi der netop inden for uddannelses- og kulturpolitikker kan opnås en meget stor virkning med få penge.
Princippet om, at kultur og uddannelse er nøglen til førtiltrædelsesstrategiens succes, anerkendtes, og derfor anmoder jeg EU-institutionerne om at gå ind for vores ændringsforslag og også behandle kultur- og uddannelsesemner på Europakonferencen.
Det er endvidere en anerkendt sag og ligeledes klart, at kultur- og uddannelsespolitikker ikke kun skaber arbejdspladser, men tillige er af væsentlig betydning for livskvaliteten, styrkelsen af fællesskabssolidariteten, unionsborgerskabet og demokratiet som helhed. Derfor er det vigtigt for mig, at Europa-Parlamentet, som jeg går ud fra stemmer ja i morgen, og dertil knytter jeg vores forslag om, at områderne uddannelse og kultur skal prioriteres højere i en udvidet union.

Paasio
Hr. formand, gennem udvidelsesprocessen er Den Europæiske Union ved at optage lande, hvis fælles træk jævnført med EU's nuværende lande er et lavt indkomstniveau. Når det tages i betragtning, at hensigten selv under udvidelsen er at forblive inden for det nuværende budgetlofts rammer, kan det forventes, at der også bliver økonomiske problemer på andre områder end i forholdene mellem den udvidende og efterhånden den udvidede Europæiske Union og medlemslandene.
Målt med bruttonationalproduktet er mange ansøgerlande på niveau med udviklingslande, nogle endda på niveau med udviklingslande på laveste niveau. Trods disse statistikker er ansøgerlandene ikke udviklingslande, blandt andet hvad angår deres skole-, sundhedsplejesystemer og den eksisterende infrastruktur, skønt disses tilstand i mange henseender er relativ dårlig.
Delvis samtidig med udvidelsesforhandlingerne føres der forhandlinger om forholdene efter år 2000 mellem Den Europæiske Union og Afrika, Karibien og Stillehavslandende, hvor den nuværende fjerde Lome-aftale udgår. Der foreligger en sandsynlig mulighed for, at EU på grund af økonomiske stramninger i forbindelse med udvidelsesprocessen kan fristes til at overføre midler, som er rettet mod traditionelle udviklingslande, til medlemskandidaterne. Såfremt denne bliver til virkelighed, vil det betyde, at de fattige udviklingslande i realiteten er med til at finansiere udvidelsen af Den Europæiske Union. Denne kan vi ikke acceptere.
Det er udmærket, at Udenrigsudvalget har medtaget det punkt i betænkningen, hvor den eventuelle overførsel af økonomiske ressourcer fra udviklingslande til de nye og kommende medlemslande udelukkes. Den Europæiske Union er med sine medlemslande den største giver af udviklingsbistand. Denne stilling medfører et ansvar for bekæmpelsen af verdens fattigdom også, når der i vores næromgivelser foregår epokegørende ændringer, som kræver enorme økonomiske indsatser.

Berger
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender har tilpasset alle sine drøftelser og dernæst den endelige udtalelse om udvidelsen af Unionen efter og koncentreret dem om indførelsen af et udvidet område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Ud fra denne synsvinkel er vi enstemmigt nået til den konklusion, at udvidelsen kan yde et afgørende, positivt bidrag hertil både for de nuværende medlemsstater og for de kommende nye medlemsstater. Dette resultat vil imidlertid kun kunne nås, hvis alle involverede gør sig særlige bestræbelser, både de nuværende medlemsstater, EU-institutionerne og ansøgerlandene.
Disse bestræbelser skal navnlig tjene følgende formål: En forbedring af beskyttelsen af de grundlæggende frihedsrettigheder og af mindretallene, navnlig sigøjnerne. Vi skal forlange af ansøgerlandene, at de afskaffer dødsstraffen. Vi skal forlange af dem, at de sammen med os bidrager til øget nuklear sikkerhed, om nødvendigt ved, at kernekraftværker nedlukkes eller ikke tages i brug. Organisering af myndigheder, forvaltning og retsvæsen, som fuldt ud lever op til de resultater, Fællesskabet har nået, skal sikres for at garantere de nye borgere i Unionen de rettigheder, Unionen giver dem, i fuldt omfang. Der er behov for oprettelse af en effektiv grænsekontrol i overensstemmelse med Schengen-aftalen langs Unionens fremtidige nye ydre grænser. Vi har brug for en plan for, og den savner jeg stadig i Agenda 2000, hvorhen og fra hvilket tidspunkt denne kontrol med de ydre grænser flyttes. Vi har brug for en Europakonference, som på områderne retsvæsen og indre sikkerhed når frem til forpligtende og fælles fremgangsmåder, samt for en reform af Unionen, som sikrer øget beslutningsdygtighed på områderne retsvæsen og indre sikkerhed.

Kjer Hansen
Hr. formand, som ordfører for Budgetkontroludvalget står jeg bag en udtalelse om nøgleproblemer set i relation til at sikre en effektiv og en gennemskuelig forvaltning i de Øst- og Centeraleuropæisk lande, både før og efter tiltrædelse af Unionen. Kandidatlandene bør prioritere, og vi bør gennem samarbejde og økonomisk hjælp bidrage til, at disse lande kan opnå velfungerende retssystemer, og at de kan forebygge og bekæmpe korruption og kriminalitet. Kandidatlandene bør også prioritere grænsekontrol, de må opbygge et effektivt toldvæsen m.m. Alt dette er opgaver og behov, der er fælles for samtlige kandidatlande. Det samme gælder en masse andre områder, såsom miljø, infrastruktur, atomkraftsikkerhed m.m., og når landene har de samme opgaver, må der som udgangspunkt også være det samme behov for økonomisk støtte.
Derfor stiller jeg mig ganske uforstående over for, at Kommissionen lægger op til så voldsom en forskelsbehandling, som tilfældet er, først og fremmest inden for kategori 2, strukturforanstaltninger, med en tildeling på ECU 38 milliarder til de lande, der optages først, og blot 7 milliarder til de øvrige. Det tyder på en helt urimelig fortrinsstilling, og det vil kun kunne bidrage til at øge den sociale og den økonomiske ulighed. Netop de lande, der så at sige lades i stikken, ved ikke at opnå medlemskab i første runde, vil have et særligt behov for hjælp for ikke at blive hægtet af. Der er en manglende logik i Kommissionens forslag. Normalt yder vi jo mest i støtte til dem, der har det største behov. Kommissionen har foretaget nogle BNP-beregninger under forudsætninger, der synes både urimelige og upålidelige. Tallene i sig selv skriger til himlen, når man foreslår at give ECU 70 pr. indbygger pr. år i førtiltrædelsestøtte, mens man samtidig i samme periode forøger støtten pr. indbygger i nye medlemslande fra ECU 92 til 248. Hverken politisk, økonomisk eller behovsmæssigt synes der at være sammenhæng i Kommissionens forslag. Og derfor vil jeg gerne appellere til, at man ændrer fordelingen. Det er ikke rimeligt, at de lande, der endnu ikke er klar til medlemskab, yderligere skal straffes med en væsentlig lavere økonomisk støtte. Vi skal tværtimod bruge kræfterne og midlerne på at gøre det muligt for alle kandidatlande at opnå medlemskab.

Spaak
Hr. formand, hr. kommissær, det var nødvendigt, at de vigtigste elementer i den udtalelse, der er blevet vedtaget af Udvalget om Institutionelle Spørgsmål, var medtaget i betænkningen af hr. Oostlander og hr. Barón Crespo, som jeg lykønsker for deres betydningsfulde arbejde. Det er således med overbevisning, at jeg har været medunderskriver på ændringsforslag 43 og 44, der er indgivet af hr. Martens, hr. Mendez de Vigo og hr. Oostlander for Det Europæiske Folkepartis gruppe, hvortil hr. Tsatsos og andre har sluttet sig. Jeg takker dem for dette initiativ.
En henvisning alene til betænkningen af Mendez de Vigo og Tsatsos havde været utilstrækkelig. Det var nødvendigt, at man i denne betænkning ligeledes informerede de lande, der ansøger om optagelse, om henvisningerne til institutionsreformerne, der betragtes som de mest uopsættelige. Jeg minder om, at institutionsreformerne skal gennemføres før enhver udvidelse, at effektivitetsbetingelserne for Kommissionens arbejde skal specificeres, samt at arbejdsmetoden for Rådet, som med fem undtagelser vil indføre en vedtagelse med kvalificeret flertal, den politiske beføjelse, som vores forsamling har fået, og den beføjelse, som den har fået med hensyn til vedtagelsen af proceduren for institutionsreformerne, virkelig er meget vigtige.
Hr. formand, dette var et resumé af indholdet i udtalelsen fra Udvalget om Institutionelle Spørgsmål.

Provan
Hr. formand, Fiskeriudvalget har set på dette fra en teknisk synsvinkel, for det er et meget teknisk emne. Otte ansøgerlande har en kystlinje, og tre ansøgerlande er kun interesserede i fiskeopdræt. For første gang vil vi have et engagement i Sortehavet, og senere vil vi - med alle de lande, der ønsker at slutte sig til Det Europæiske Fællesskab - have den allerlængste kystlinje omkring Sortehavet. Det vil med tiden få en enorm politisk indvirkning på Den Europæiske Union.
Fra den tekniske synsvinkel har det været vanskeligt at få adgang til mange oplysninger.Vi lod afholde en høring, hvori deltog repræsentanter fra ansøgerlandenes delegationer og ambassadører. Hvad Den Europæiske Union angår, ligger hovedinteressen i Polen og de baltiske stater. Med tiden vil, som jeg nævnte, også Rumænien, Bulgarien og Tyrkiet få en stor interesse, eftersom Sortehavet er stærkt forurenet. Polen og de baltiske stater er vigtige på grund af flådernes totale størrelse og kystregionernes sociale og økonomiske afhængighed. For eksempel er Polen placeret på en 35. plads blandt de halvtreds største fiskerinationer i verden. Tidligere tiders præstation vil blive en vigtig faktor. Alle kender til vanskelighederne omkring fiskekvoter, men tidligere tiders præstation vil forhøje disse kvoter for fremtiden. Måske en af de betydeligste ting for Europa-Kommissionens vedkommende vil blive bevarelsen af nye aftaler med tredjelande, der vil dukke op med Rusland, USA, Canada, Sverige, som allerede er medlem af Den Europæiske Union, Norge og Mauretanien.
Der er grænser for udvidelse af flåderne fra nye ansøgerlande. Det vil blive nødvendigt med omlægning, og man vil blive nødt til at stille strukturfondene til rådighed til dette formål. Forvaltningen af fiskerisektoren vil i næsten alle ansøgerlande undtagen Cypern være ude af stand til at opfylde de krav, der stilles af Den Europæiske Union, og hygiejnekravene vil heller ikke blive opfyldt. Så der vil skulle gøres et stort stykke arbejde inden for fiskerisektoren, hvis vi skal komme til at opleve rigtig handel finde sted med disse lande.
Dette er alt sammen udmærket opsummeret i artikel 71 og 72 i betænkningen fra Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender, og jeg anbefaler disse artikler for Parlamentet.

Ojala
Hr. formand, et demokratisk system og en fungerende markedsøkonomi er stillet som betingelser for lande, som ansøger om optagelse i Unionen. Ud over disse vilkår skal ansøgerlandet også opfylde de sociale betingelser, før det kan accepteres som et medlem i Den Europæiske Union. Ansøgerlandene skal specielt hvad angår arbejderbeskyttelsen og produktsikkerheden hjælpes til at opnå det niveau for lovgivningen og især for kontrollen af disse områder, som kræves af EU. Dette er vigtigt ikke bare for medborgerne i disse lande, men også for at sikre, at dårlige arbejdsforhold eller farlige produkter ikke kan blive en konkurrencefordel i Det Indre Marked.
Der skal også skabes velfungerende arbejdsmarkedssystemer i ansøgerlandene. Et afbalanceret aftalesystem mellem arbejdsgivere og arbejdstagere er en del af demokratiet og den europæiske velfærdsmodel. Et vilkår for accept af nye medlemslande bør være, at ansøgerlandene også med hensyn til arbejdsmarkedsaftalesystemer er en ægte del af det europæiske indre marked.
Det er klart, at udvidelsen betyder omkostninger for EU. Kommissionens skøn, at omkostningerne til udvidelsen kan dækkes af den økonomiske vækst, kan vise sig at være for optimistisk. Derfor samtykker jeg med ordfører Colom i Naval om, at rammerne bør kunne reguleres undervejs, ifald der sker betydelige ændringer i de fundamentale forudsætninger. Udvalget var ikke helt enig med mig på dette punkt.
Vi skal passe på ikke at sætte de nuværende medlemslandes problemer, først og fremmest arbejdsløsheden, i kontrast til biståelsen af ansøgerlandene i deres forsøg på at opfylde medlemskriterierne. EU bør klare begge udfordringer ved at effektuere og rationalisere sine aktiviteter og ved mere klare støtteforanstaltninger til fremme for beskæftigelsen.
Et regnestykke, hvor ingen kommer til at betale noget, er alligevel umuligt. Udvidelsen har sin pris, men det er en pris, som vi skal være parate til at betale for at styrke freden og stabiliteten i Europa.

Bourlanges
Hr. formand, kære kolleger, Budgetkontroludvalget vil gerne hilse den indsats velkommen, som Kommissionen har gjort ved at foreslå os dokumentet Agenda 2000. Vi hilser både ønsket om ambitioner, planlægningsindsatsen og viljen til indbyrdes forbindelse og sammenhæng mellem de forskellige aktiviteter i Den Europæiske Union velkommen.
Ambitioner, fordi det med den monetære union er det vigtige anliggende i de kommende ti år, og måske opstår der for alvor en politisk union. Det er et vigtigt anliggende for Den Europæiske Union at genforene Europa ved at blive tilgængelig for den del af det, som var blevet kidnappet. Og planlægningsindsats, for mens regeringerne har ligget med næsen nede over styret og udsigt til fristen i de kommende seks måneder, har vi haft ønsket om at se lidt længere frem end til vores egen næsetip. Det må man hilse velkommen. Og endelig en indsats for indbyrdes forbindelse, for det var en god idé, ja det var nødvendigt, at alle de væsentlige udgifter, som karakteriserer Den Europæiske Union - den fælles landbrugspolitik, strukturfondene og udgifterne i forbindelse med udvidelsen - blev sat i perspektiv i ét dokument.
På trods af denne indsats og på trods af, at vi hilser den velkommen, ser vi os alligevel nødsaget til at relativisere vores komplimenter. For vi har det indtryk, at Kommissionen i denne sag langtfra har givet os et synsbedrag, men et dokument, der snarere indeholder nogle forpligtelser end nogle valg. Det bebrejder vi ikke Kommissionen. Vi forstår, at den handler under pres, og at den var konfronteret med nogle, der sagde: Jeg vil ikke betale mere, jeg vil betale mindre; og med andre, som sagde: Rør ikke ved mine strukturfonde; og med nogle helt tredje, der sagde: Pas på min retningslinje for landbruget. Jeg er, og vi er, således helt bevidste om, at De handler under pres. Men for Budgetkontroludvalget er resultatet trods alt ret bekymrende.
Vi mener, at der vækkes nogle bekymringer, som både vedører vurderingen af behovene, beregningen af indtægterne, den økonomiske administration af bevillingerne og den administrative og regnskabsmæssige udførelse af udgifterne. Med hensyn til vurderingen af behovene, er der ikke noget særligt at sige om den fælles landbrugspolitik. Der er nogle mål, som man kan protestere imod. Det er ikke formålet med vores udvalg at gøre dette. Man kan godkende dem. Det er heller ikke udvalgets formål. Til gengæld er der sammenhæng mellem målene og midlerne.
Med hensyn til strukturfondene er vi lidt bekymrede. Vi var i foregående regnskabsår vidne til en forøgelse af antallet af strukturfondenes kategorier. Vi er i dag vidne til disses indskrænkning. Hr. kommissær, vi kan ikke lade være med at opfatte disse toner som en om ikke velovervejet så i hvert fald vellykket indsats for at forhindre faktiske sammenligninger mellem de penge, man brugte før, og de penge, man vil bruge fremover, på de forskellige områder i Den Europæiske Union.
Vi er ligeledes bekymrede med hensyn til den monetære union. Den er fraværende i dokumentet. Men det siger sig selv, at vi for at dæmpe de asymmetriske chok har brug for et budgetært redskab. Det havde været en god idé at tænke over dette, og det havde været en god idé reelt at tage højde for nogle mere fleksible og mere aktive instrumenter, der gør det muligt at bøde på de negative virkninger af eventuelle asymmetriske chok.
Det er især med hensyn til udvidelsen, at vi er bekymrede. For der har vi det indtryk, at det, som De fremlægger for os, ikke er en sum, men en saldo. Det er ikke en sammentælling af bevillinger, der afspejler nogle behov, men en forskel mellem to størrelser, som De ikke har nogen kontrol over: Dels nogle bidrag, der ikke måtte ændres, dels nogle uindskrænkelige udgifter til de femten medlemsstater. Mellem de to størrelser er der en saldo, og det er i denne saldo, at ansøgerne til Den Europæiske Union skal gøre deres lykke.
Den samme bekymring gør sig gældende hvad angår indtægterne. Vi bestrider ikke det fornuftige i Deres beregning. Vi er bekymrede, fordi den er så fast. Hvis De ikke får de møder og de resultater, som De havde regnet med med hensyn til væksten, hvad vil De så gøre? Vil De skære ned på udgifterne, eller vil De forhøje bidraget? De har anbragt Dem i et yderst stift system, selvom Deres beregninger er præget af sund fornuft.
Vi er ligeledes meget bekymrede med hensyn til den økonomiske administration af bevillingerne. Faktisk, og det angår direkte udvidelsen, vil De med de nye stater ikke bruge nogle beløb...
Hov, jeg kan se, at jeg allerede har talt i fem minutter. Jeg har overskredet min taletid. Jeg vil derfor afslutte mit indlæg meget hurtigt. Jeg vil sige, at De ikke tager højde for nogle metoder til administration af bevillingerne, der er tilpasset de nye behov. De overvejer ikke tilføjelsesprincippet, De forandrer ikke Deres administrative strukturer, og De kræver ikke i tilstrækkelig grad en modydelse af staterne hvad angår administrationen af bevillingerne. De opstiller kort sagt det, som det er muligt at opstille, men De rejser ikke udvidelsens problemer i deres sande omfang. Det er, hvad vi bebrejder Dem, selvom vi godt ved, at De kun delvist er ansvarlige for dette.

Brinkhorst
Hr. formand, den fungerende formand for Rådet har talt om et solidaritetsområde. Idet jeg taler om budgettet på vegne af Udvalget om Institutionelle Spørgsmål kan jeg helt klart sige, at vi er langt fra dette. Man kan naturligvis kalde Kommissionens holdning realistisk, idet den ikke foreslår nogen ændring af budgetproceduren eller nogen ændring af balancen af de egne indtægter for at gøre den mere retfærdig. For Udvalget om Institutionelle Spørgsmål er det meget klart, at dette er en kortsigtet betragtning. Teorien om juste retour , som ifølge kommissær Van den Broek ikke er Kommissionens tilgang, kan kun stimuleres, hvis man forbliver inden for de eksisterende strukturer.Vi mener, at det på mellemlangt sigt er meget vigtigt, at de finansielle overslag ændres for at tage højde for, at de egne indtægter ikke fører til et solidaritetsområde. Derfor er der også behov for, at vi midtvejs reviderer de finansielle overslag og tager højde for, at der måske vil finde en masse ændringer sted, som kræver institutionelle reformer, hvilket Kommissionen også erkender med sin tanke om at afholde en regeringskonference, hvor institutionerne bliver omdannede.

Kofoed
Hr. formand, det er glædeligt og fornuftigt, at Kommissionen i den sidste meddelelse om Agenda 2000 har medtaget fiskeriet, for ganske vist udgør fiskeriet en meget lille del af den samlede økonomi, men det er en vigtig del. Der er et problem med hensyn til ressourcerne, for der er jo blevet varslet et fald i strukturmidlerne for de 15 medlemslande på 13 %. Hvis denne tendens fortsætter for de nye medlemslandes vedkommende, er det spørgsmålet, om man virkelig kan finansiere behovene. Man må huske på, at fiskeriet er inde i en voldsom strukturudvikling, og strukturændringerne bevirker, at mange opgiver fiskeriet. Det vil sige, at der i de pågældnede områder skal sættes andre ting i stedet for fiskeriet. Jeg vil gerne gøre opmærksom på, at fiskerierhvervet er et meget vigtigt erhverv. Det sikrer os ikke blot proteinholdige fødevarer, men har også en kulturel funktion, og det har en stor betydning for turistindustrien. Hvis fiskeriet forsvinder i de små fiskersamfund, der der heller ikke mulighed for turisme.

des Places
Hr. formand, hvis De havde været så elskværdig og høflig at lytte til mig for lidt siden, ville De have forstået, at jeg havde taletid for to udtalelser plus tredive sekunder for min gruppe. Derfor vil jeg fortsætte, hvis De tillader mig at gå videre med min tekst, og hvis De lover at sammenkæde de to indlæg. Ellers har det ingen betydning, og jeg afbryder mit indlæg. Det vil ikke være værre end Budgetudvalgets stemmeafgivning før Landbrugsudvalgets stemmeafgivning om samme emne.
Man laver således reformer til højre og venstre. Ved i det skjulte at indføre nogle udgifter, som indtil da ikke var obligatoriske, under retningslinjen for landbruget, forplumrer man således forskellen mellem de to typer udgifter.
Enten skal de således overførte ikke-obligatoriske udgifter igen blive til obligatoriske udgifter, eller også skal de beholde deres nuværende betegnelse, og Parlamentet vil så være nødsaget til at beskæftige sig med udgifter, der står under retningslinjen for landbruget, hvilket vil føre til nogle vanskelige afgørelser mellem Parlamentets holdning og Rådets holdning.
Der er regelmæssigt et underforbrug af bevillingerne fra Den Europæiske Udviklings- og Garantifond. Hvis de blev udnyttet til at finansiere nogle strukturforanstaltninger på landbrugsområdet, ville de i ringere grad risikere efterfølgende at blive skønsmæssigt nedsat.
De vil ligeledes fremlægge et forslag, der tillader medlemsstaterne at gøre udbetalingen af direkte støtte afhængig af overholdelsen af miljøbestemmelserne. Vi ville være nysgerrige efter at vide, hvilke og på hvilke betingelser, eftersom de vil blive lagt til gradueringen af landbrugsstøtte, som De i øvrigt går ind for, og som De opfordrer til.
Det er naturligvis en glimrende politisk kur mod udjævningen fra neden, og det er en god metode til at rapse nogle ecu, så De kan gøre Deres månedlige indtægter større.
Hr. kommissær, det er absolut nødvendigt, at De gør klart rede for Deres hensigter. Det er naturligvis sværere end at foreslå en generel prisnedsættelse, hvor alle produkter er blandet sammen, og jeg skal ikke opfordre Dem til at henvise til et Europa, der knytter landbruget til sig, idet det fastholder Fællesskabets præferenceordning, snarere end til et Europa, hvor landbruget ikke er knyttet til andet end verdensmarkedskurserne. Det ville være en forkert beregning.

Titley
Hr. formand, jeg håber ikke, at der er nogen, der lytter til denne debat, der er i tvivl om alvoren ved den kurs, vi er ved at styre ind på. Vi er ved at indlede en historisk proces, som efter min mening betyder knald eller fald for Den Europæiske Union. Hvis vi håndterer denne proces rigtigt, vil Den Europæiske Union blive en ægte bred Europæiske Union og ikke kun en Vesteuropæisk Union. Den vil blive et stabilitets- og velstandsområde, der vil forbedre livskvaliteten for alle dens borgere, og den vil for stedse blive en vigtig magt i verden uden for dens grænser. Men hvis vi håndterer processen forkert, vil Den Europæiske Union i bedste fald blive en oppustet, indadvendt struktur, der er ude af stand til at træffe effektive beslutninger, og den kunne blive en struktur, der vil være i fare for at miste ethvert begreb om et fælles kald. I allerværste fald kunne vi opleve, at Den Europæiske Union begynder at smuldre til de øredøvende lyde af gensidige beskyldninger og modstridende ambitioner såvel som endeløse skænderier om uklare spørgsmål i europæisk ret.
Den udfordring, vi står over for i dag, er ganske enkelt at sikre, at vi gør det rigtigt, og at udvidelsen gavner Den Europæiske Union og ikke underminerer den. Vi må sikre, at vi ved processens afslutning har en Europæisk Union, der er effektiv og slagkraftig, som bygger på demokratisk legitimitet, som respekterer forholdet mellem små og store stater, og som respekterer subsidiaritetsprincippet. Det er en ordentlig mundfuld. Det vil ikke blive nemt. Det er den udfordring, vi må imødegå ved indgangen til det nye århundrede. Hvis 80'ernes udfordring var at gennemføre det indre marked, og 90'ernes udfordring var at gennemføre den fælles valuta, så må århundredeskiftets udfordring være at skabe og få udvidelsen til at fungere til gavn for Den Europæiske Union. Det vil kræve fantasi, følsomhed, god vilje og frem for alt en ærlig politisk tilgang.
Vores politiske budskab her i dag må simpelthen være følgende: Ja, vi tror på udvidelsen, vi ønsker at få gang i den, og vi vil ikke svigte vores historiske forpligtelse over for landene i Central- og Østeuropa. For det andet mener vi, at denne proces bør være en altomfattende proces, at alle landene i Central- og Østeuropa er på vej til medlemskab af Den Europæiske Union, selvom de måtte befinde sig på forskellige etaper af denne vej. Men vi må også erkende, at denne proces vil blive uhyre vanskelig. Vi lader munden løbe over med at ville gå i gang med for eksempel det, vi kalder acquis communautaire . Og vi glemmer ofte at pege på, at dette acquis communautaire nu omfatter 80.000 tekstsider og 20.000 lovgivningsmæssige foreskrifter. Det er ret så meget at gå i gang med.
Vi må også erindre, at disse lande alle er fattigere end os, og at de vil skulle gennemgå større økonomiske omstruktureringsproblemer. Så vores næste budskab må være, at det er af vital betydning for Den Europæiske Union at fremskynde dens førtiltrædelsesstrategi og øge den fart, hvormed disse lande forberedes til medlemskab. Jeg vil især tilskynde til, at der rettes en større opmærksomhed mod disse ansøgerlandes administrative og retslige kapacitet. For efter min mening er dette den største hindring for tiltrædelse af Den Europæiske Union.
Vi må også sige, at nogle lande er mere rede til at gennemgå denne sidste etape af vejen til medlemskab af Den Europæiske Union end andre. Derfor må vi acceptere Kommissionens henstillinger om, at vi bør gå videre med fem lande ud over Cypern. Et yderligere budskab er, at intet land endnu er i Den Europæiske Union. At starte denne proces garanterer jer ikke, at I vil afslutte den. Der skal gøres et stort stykke arbejde, og ligeledes er det sådan, at selvom et land ikke tager del i de indledende forhandlinger, kan det stadig komme med, hvis det gør store fremskridt. Det er en fleksibel proces.
Vi må også gøre det klart, at Den Europæiske Union må undergå forandringer. Når vi taler om forandringer, må vi huske på, at udvidelser skal ratificeres af hvert enkelt parlament i Den Europæiske Union og af dette Parlament. Derfor må alle de forandringer, som vi foreslår, billiges af folket. Vi kan ikke gå længere end til det, det ønsker at se.
Og endelig må vores budskab være, at Europakonferencen giver os en større mulighed for at etablere et europæisk politisk område, der vil gøre det muligt for os, mens vi venter på disse forhandlinger, at indlede en fornuftig, struktureret politisk dialog med de lande, der ønsker at slutte sig til Den Europæiske Union på kortere eller længere sigt. Jeg vil slutte af med at sige, at vi frem for alt bør huske på, at dette er en politisk proces og ikke en teknisk proces. Den vil kræve politisk mod og politiske beslutninger. Når først vi får den fælles valuta på skinner, må vi anvende al vores politiske energi på at få udvidelsen til at fungere til gavn for det europæiske kontinent.

Burenstam Linder
 Hr. formand, hr. kommissær, kommunismens fald giver Den Europæiske Union en ændret opgave. Den oprindelige udfordring var tosidet, dels at ved nært samarbejde betvinge et historisk fjendskab, som ødelægger vores kontinent, for at i stedet opbygge venskab og forståelse, dels at give politisk og økonomisk styrke og dermed den selvtillid til vores system, bygget på demokrati og markedsøkonomi, som var en forudsætning for at kunne modstå den ydre trussel, som Sovjetvældet rejste mod den mørke horisont.
Den Europæiske Union har jo ved sin succes vendt verdenshistorien til nye baner. Tidligere ærkefjender udgør i stedet Unionens styrkebælte, et tillidsfuldt samarbejde kendetegner unionsmedlemmerne, og Sovjettruslen er udkonkurreret. Ved sin succes udgør Unionen i den nye historiske fase et forbillede. Efter tidligere at have været undertrykte inden for Sovjetvældet søger nye lande i Central- og Østeuropa til Unionen for at befæste deres økonomiske og politiske frihed. Udfordringen for Unionen er nu at tilbyde medlemskab til disse lande, som hører til den europæiske kreds.
Efter de institutionelle ændringer af Unionens beslutningsmekanismer, som er en forudsætning for at optage flere medlemmer, kan Unionen i et videre Europa bidrage til stabilitet. Den fredelige revolution i Øst forankres i den fred, som det har været Den Europæiske Unions oprindelige opgave at skabe. Dette er vores historiske mission.
I den nye historiske fase er opgaven ikke at ved styrke at skabe en front mod nogen. I stedet kan Den Europæiske Union i kraft af sin succes ved et uddybet samarbejde inden for udenrigs- og sikkerhedspolitikken bidrage til stabilitet, også i dele af verden, som ligger uden for Unionen. Forudsætningerne for denne videre opgave forbedres i den udstrækning, lande i Central- og Østeuropa opnår medlemskab og derved kan gives en rolle inden for Unionen.
Lad os sammenligne med ØMU-projektet, som allerede er en succes ved, at landenes bestræbelser på at opfylde betingelserne for medlemskab i ØMU har haft en velgørende effekt på den økonomiske politik og dermed givet lavere renter og lavere inflation. På samme måde har Unionens andre gigantiske projekter, udvidelsen mod Øst, allerede givet betydelige resultater for os og for ansøgerlandene. Anstrengelserne for at opfylde de krav, som er en betingelse for medlemskab, har indebåret, at ansøgerlandene har forbedret deres politik. Betydningsfulde økonomiske omstillinger har lagt grunden til markedsøkonomi, reformer har forstærket det demokratiske system, retsvæsenet og respekten for menneskerettighederne. Det attraktive medlemskab har også fået disse lande til at gøre sig store anstrengelser for at bilægge konflikter, eller potentielle konflikter, dels indbyrdes, dels med Rusland og Ukraine. Værdien af dette er let at undervurdere, eftersom sundheden tier stille. De tragiske erfaringer fra det forhenværende Jugoslavien lærer os imidlertid, hvor let nationalistiske politikker i turbulensen efter Sovjetvældets fald har kunnet udnytte latente modsætninger.
Vi bør give alle lande, som søger medlemskab, klar mulighed for at føle, at de ikke er utilstrækkelige, men at det derimod kan betale sig at fortsætte reformarbejdet. Flere af landene har lang vej endnu, inden det lykkes dem at komme så langt, at de kan blive fuldgyldige medlemmer. Men det er måske særlig vigtigt for disse lande, at de kan føle, at målet ikke er så fjernt, at populistisk kortsigtethed i politikken begynder at få overhånd. Det er svært at gennemføre reformer - man skal kunne se målene. Det er derfor, Udenrigsudvalget foreslår Parlamentet, at det på sin side beslutter, at en forstærket udvidelsesproces og forhandlinger bør åbnes for alle lande med Europaaftaler, som opfylder de demokratiske og politiske grundkrav. Samtidig understreger udvalget dog - dette er af afgørende betydning - at intensive forhandlinger snarest skal optages med de lande, som er kommet længst i deres reformer. Udvalget deler Kommissionens opfattelse om, hvilke disse lande for øjeblikket er. Kun ved denne klare anvisning kan Europa-Parlamentet give besked om, hvordan udvidelsesprocessen skal sættes i gang.
Allerede nu, og også når de nye lande er blevet medlemmer af Den Europæiske Union, vil udvidelsen mod Øst have budgetmæssige konsekvenser. Disse omkostninger skal holdes nede ved overgangsordninger og ved de reformer af landbrugspolitik og regionalpolitik, som alligevel skal gennemføres. Hvad der end bliver tilfældet, må budgetudgifterne ikke føre til, at vi taber de enorme gevinster, økonomiske og politiske, som udvidelsen mod Øst vil give. Den Europæiske Union blev grundlagt på forestillingen om, at integration giver gevinster, ikke belastninger. Disse gevinster er særligt tydelige i Østersø-regionen, som i begyndelse af dette århundrede havde Europas højeste økonomiske vækstrate. Udviklingen blev afbrudt, da et jerntæppe opdelte til og med havet. Men nu kan Østersøområdet igen, med de baltiske lande og Polen som medlemmer, og ved at engagere Rusland og specielt den vigtige St. Petersborg-region i et fredeligt økonomisk samarbejde, blive et af Europas vækstcentre, som også giver vigtige bidrag til den politiske stabilitet i en region, som ellers indeholder de måske største konfliktrisici i Europa.

Azzolini
Fru formand, d'herrer repræsentanter for Rådet og Kommissionen, kære kolleger, jeg vil gerne først og fremmest udtrykke varm anerkendelse, også på min gruppes vegne, af det udmærkede og engagerede arbejde, der er udført af hr. Oostlander, hr. Barón Crespo og hr. Colom i Naval. Ved udvidelsen med de nye lande går Europa ind i en ny historisk fase, som vil betegne et omsving i vores kontinents geopolitiske udvikling. Vi har gennemført det indre marked, vi får en ny fælles valuta, de andre vigtige søjler er ved at blive konsolideret, og snart vil vi have en ny institutionel ramme, som er bedre egnet til at tage Unionens nuværende og fremtidige udfordringer op.
I dag skal vi drøfte og beslutte en ny fase, der er lige så historisk, men måske blandt de vigtigste siden undertegnelsen af de første traktater, da den fødes af Den Europæiske Unions sandeste og inderste kald, nemlig at vokse og gøre fremskridt for freden og de europæiske folks velfærd. At åbne Unionens døre på vid gab for disse lande, som historien for længe har holdt adskilt fra os på grund af ideologier og nationalisme, som samme historie har fordømt, er måske den højeste politiske handling i Unionens fyrreårige liv; det vil sige definitivt at ophæve den splittelse, som har bragt store dele af det kontinentale Europa ødelæggelse, elendighed og udstødelse; det vil sige at hjælpe de unge demokratier med at konsolidere sig og at genfinde solidariteten, venskabet og - hvorfor ikke? - støtte i den del af kontinentet, som har inspireret demokratierne og leveret udviklingsmodeller til hele kloden; det vil først og fremmest sige at forene de folk, der tilhører det samme kontinent, hvis historie og kultur er sammenvævet af århundreders historie.
Derfor, fru formand, har min gruppe lige fra begyndelsen udtrykt en stærk appel om, at ingen af kandidatlandene blev udelukket fra denne udvidelsesproces. For hvorfor skulle vi i en unionsproces, som vi har ønsket og opmuntret til, selv være årsag til ny og lige så farlig splittelse? Hvis Den Europæiske Union vil sige, og er i stand til at være, en politisk union foruden en økonomisk, så har den pligt til netop at hjælpe de demokratier, som går på usikre ben, og som forventer hjælp og opmuntring fra os.
En anden og anderledes appel retter vi til Malta, især jeg, som har været næstformand i delegationen EU-Malta, om, at det genfinder grundene til dets politiske, kulturelle og økonomiske tilhørsforhold til vores kontinent.
Hvis denne udvidelsesproces skal være udtryk for noget gensidigt formålstjenligt, må vi sørge for, at Unionen griber lejligheden til en passende institutionel reform, som vi mener bør finde sted straks, allerede inden de nye lande tiltræder; ligesom den italienske, den franske og den belgiske regering opstiller vi det som en prioriteret betingelse, ligesom vi anmoder alle institutionerne om at gøre en seriøs og ansvarlig indsats for, at alle de problemer, som endnu mangler at blive løst, nu bliver klaret: Unionens fremtidige finansiering, som det forekommer os usandsynligt, at man kan lave hypoteser om, hvis de skal være baseret på langsigtede prognoser, på et økonomisk set usikkert og flydende tidspunkt, og reformen af Unionens interventionspolitik - strukturfondene og den fælles landbrugspolitik - i relation til hvilke vi også har pligt til at sikre en udvikling, som ikke går ud over vores nuværende regioner.
Løsningen af disse problemer, fru formand, kære kolleger, kræver bestemt en vigtig indsats, men hvis det skal være en ansvarlig udvidelsespolitik - og jeg understreger ansvarlig, så kan vi ikke undlade at tage i betragtning, at perspektivet for Unionen skal deles af alle, og i første række af vores borgere. Min politiske gruppe, der er enig i målene med udvidelsen, vil nøje overvåge og seriøst engagere sig i, at alt dette realiseres i en ånd præget af harmoni og velfærd for alle.

Cars
Fru formand, Unionens udvidelse er den bedste måde at styrke friheden, sikkerheden, freden og den økonomiske udvikling i Europa på. Derfor er der et stærkt liberalt ønske om, at processen hurtigt kommer i gang, og at samtlige kandidatlande bliver medlemmer så hurtigt som muligt.
Udvidelsesprocessen omfatter alle kandidatlande. Alle europæiske demokratier, som deler Unionens værdier og mål, og som vil og kan vedtage Unionens love, har ret til at blive medlemmer. Kandidatlandene er dog ikke kommet lige langt i deres udvikling. På Ministerrådets opfordring har Kommissionen nøje klarlagt, hvilke lande der nu forekommer at have de bedste forudsætninger for at opfylde de krav, der stilles til medlemskab. De øvrige bør af EU gives al tænkelig hjælp til at nå dertil.
Specielt for de nordiske og de baltiske lande er det meget glædeligt, at Estland er med i den første forhandlingsgruppe. Estlands deltagelse er betydningsfuld også for Letland og Litauen. Det skaber ikke - som nogen her faktisk synes at tro - kløfter mellem landene. Tværtimod trækker det dem alle i den rigtige retning. Et medlemskab i EU for et af de baltiske lande bliver også det endelige bevis på, at Molotov-Ribbentrop-pagten endelig er smidt på historiens skraldeplads.
I morgen vil Parlamentet - det ved vi allerede - give sin fulde støtte til forhandlinger om medlemskab i EU med lande, som længe var tvunget til at dukke sig i skyggen af jerntæppet og under trykket af sovjetiske bajonetter. Nu åbnes dørene til et helet og et helt Europa, et Europa grundlagt på demokrati, gensidig respekt og tillid. Noget lignende er aldrig set før. Dette er en historisk begivenhed, som fylder os alle med taknemmelighed og ydmyghed.

Wurtz
Fru formand, alle er klar over den store betydning af Den Europæiske Unions udvidelse med de øst- og centraleuropæiske lande. Den henviser os uundgåeligt til nogle strategiske valg. "Sig mig, hvordan du betragter udvidelsen, og jeg skal sige dig, hvilken ambition du tillægger den europæiske konstruktion«.
Hvis vi ønsker at opbygge nogle samudviklingsforbindelser, der kan fremme samhandelen og styrke freden på kontinentet samt så småt begynde at bryde med den nuværende globaliserings ubarmhjertige logik, så skal vi under arbejdet med at skabe det store Europa overholde nogle regler for ægte partnerskab, føre en reel dialog med alle ansøgerlandene på lige fod, idet vi tager hensyn til den faktiske situation i disse lande, samt foretage en samtidig vurdering af udvidelsens følger ud fra en synsvinkel af fælles interesse og på grundlag heraf mobilisere finansielle midler, der er på højde med de fastsatte mål.
Hvis formålet med Europa derimod er beslutsomt at kaste sig ud i den verdensomspændende økonomiske krig, så risikerer udvidelsen at give sig udslag i nogle strenge forpligtelser for ansøgerlandene, i en forøgelse af udviklingsforskellene mellem de velstillede regioner og de dårligt stillede regioner, i en revidering fra neden af den fælles landbrugspolitiks og strukturfondenes acquis , i en opmuntring til konkurrence mellem lønmodtagere og i tilskyndelsen til virksomhedsflytninger. Kort sagt et marked, der vil give sorteper videre til befolkningen både i de gamle og i de nye medlemsstater i Unionen, hvilket ikke vil kunne undgå at give sig udslag i nogle farlige skuffelser og dermed spændinger i Europa.
Hvad kunne lønmodtagerne således forvente sig af godt af udvidelsen, hvis denne udvidelse blev skabt for at opfylde forventningerne hos dem, der ligesom direktøren for Siemens nu klart bekendtgør, at det, som interesserer dem ved de øst- og centraleuropæiske lande, er, at her koster en arbejdstime DEM 4, 5 mod DEM 45 i Tyskland, og det med de samme kvalifikationer? Og omvendt, hvilke fordele kan befolkningen i de øst- og centraleuropæiske lande så forvente sig at få i sin dagligdag som følge af den strenge anvendelse af Unionens regler i nogle lande, hvis bruttonationalprodukt pr. indbygger er halvt eller trekvart så lavt som bruttonationalproduktet i vores stater? Som The Philip Morris Institute bemærkede, jeg citerer: "Optagelsen i Den Europæiske Union vil kaste de gamle kommunistiske økonomier ud i det indre markeds iskolde vande«.
Hvilken kompensation for denne liberalistiske kur kan ECU 76 milliarder i strukturfonde fordelt på 120 millioner indbyggere udgøre, når de 450 milliarder, som Tyskland brugte på sine nye Länder i øst, der trods alt ikke tæller mere end 16 millioner personer, ikke forhindrede en særligt streng økonomisk og social krise i Tyskland. Kommissionens retningslinjer, der bliver forelagt for Det Europæiske Råd den 12. og 13. december i år, hører i højere grad ind under det andet alternativ end under det første alternativ, som jeg lige har sammenfattet. Det er derfor, at den faktiske gennemførelse af de gode intentioner, der skiltes med, ligner et forsøg på det umulige. Jeg er således overbevist om, at det er nødvendigt at genoptage arbejdet.

Müller
Fru formand, mine damer og herrer, den forestående udvidelse stiller Den Europæiske Union over for den vigtigste udfordring, siden den blev grundlagt. Den opfylder dermed sit centrale mål at skabe et forenet Europa og kan samtidig tage ved lære af både den nyeste historie og af vore dages globale udfordringer, nemlig at imødegå faren for krigeriske opgør, økologisk ødelæggelse, fattigdom og diskriminering ved hjælp af Europas stadig tættere økonomiske og politiske integration.
Unionen er nødt til at få succes. Fejl i udvidelsesprocessen ville ikke kun hindre udviklingen i Central- og Østeuropa, men tillige udsætte de eksisterende strukturer for en troværdighedskrise af betydeligt omfang, og det vil blive netop dér, hvor det drejer sig om de finansielle krav. Den lære kan vi drage af den tyske enhedsproces. Lad os f.eks. huske på Kurt Biedenkopfs ord fra 1990 om, at ingen ville få mindre, tværtimod! Alle ville afgive noget af deres fremtidige velstandstilvækst. Den politik fra den tyske regerings side gik ind i folks bevidsthed som smertelig arrogance over for Tysklands økonomiske kraft, som en spildt mulighed for reformer og følgelig som mangel på enhver form for visionær overvejelse. Den politik blev udarbejdet på de kommende generationers bekostning, bidrog til store nye kløfter mellem vest- og østtyskere og har en del af skylden for, at der ikke foregår nogen reformer i Tyskland, hvilket vores europæiske partnere fra alle sider beklager.
Vi må ikke gentage disse fejl på europæisk plan. Vi skal tage ved lære af den tyske enhedsproces. Vi skal være ærlige i vores analyser og mere konsekvente i forslagene. De enorme ændringsprocesser, som vores naboer i Central- og Østeuropa under store vanskeligheder har udformet siden det historiske vendepunkt i 1989, bør ikke besvares med, at vi simpelt hen vil bevare vores besiddelser på vores side. Ud fra den præmis må den finansielle del af Agenda 2000 anses for at være et mislykket forsøg på en førtiltrædelsesstrategi. Og hvad værre er: Ret beset finansierer de nye selv en betydelig del af udvidelsen mod Øst. Den indkalkulerede margin svarer netop til summen af de egne indtægter, som de i Kommissionens model tiltrådte lande fra år 2002 skal tilføre budgettet. Men det er et meget vanskeligt forehavende, når man tænker på, at der allerede ved mindre afvigelser fra den af Kommissionen forudsete vækst i bruttonationalindkomsten på 2, 5 % vil forekomme flaskehalse. Al ære og respekt for Kommissionens optimisme, men i de sidste otte år har den gennemsnitlige vækst ligget på bare 1, 8 %!
En smule mere konservatisme i beregningen ville ikke have været nogen skade til. Derimod har konservatismen i ordets værste betydning bredt sig i de få forslag til en reform af landbrugs- og strukturpolitikken. Ret beset udarbejder Kommissionen overhovedet ikke nogen landbrugspolitik for ansøgerlandene, men den satser bare på verdensmarkedets helbredende virkninger og accepterer dermed så at sige et andenklasses medlemskab af EU, medens de nuværende modtagere af landbrugsstøtte i vidt omfang får lov til at beholde den. Der tages ikke engang hensyn til overvejelserne om at indefryse landbrugsstøtten, om gradvis at gå over til medfinansiering, om hurtigere at fjerne eksportstøtten og foretage en omlægning fra landbrugsindustri til regionale markedsstrukturer, som der netop i Central- og Østeuropa er gode forudsætninger for.
På strukturområdet sker der noget lignende. Samhørighedsfonden skal forblive uantastet, men hvorledes skal det begrundes over for de nye medlemsstater, som jo i sidste instans også vil være medlem af den monetære union? Det ville være logisk enten at udvide fonden til også at omfatte de lande, som inden for en overskuelig tid vil opfylde den monetære unions kriterier, eller at nedlægge den, således som vi går ind for. De møjsommelige bestræbelser på den nødvendige koncentration af midlerne kvæles i fødslen. Endnu tungere vejer den kendsgerning, at de nye medlemsstater efter den første tiltrædelsesrunde ganske vist skal deltage med op til 28 % i strukturfondene, men at de resterende ansøgerlande spises af med bare ECU 3 milliarder.
For at sige det helt klart: Kommissionen har ikke nogen plan for den samlede udvidelse og da slet ikke for en ny udvidelsesrunde, og dermed skiller den uden grund de central- og østeuropæiske lande fra hinanden. I stedet skulle Kommissionen netop i den finansielle del uden forbehold have fulgt startlinjemodellen. Uanset hvornår et land vil tiltræde, skal alle ansøgerlande have samme adgang til nettooverførsler inden for strukturpolitikkernes rammer, så vidt deres absorptionsevne og medfinansiering gør det muligt. Netop det at adskille det politiske forhandlingsplan og det budgetmæssige plan opfylder først det krav om ligebehandling, som central- og østeuropæerne så vedholdende har rejst.

Dell'Alba
Fru formand, kære kolleger, i juli forelagde Kommissionen os to store scenarier: det ene at indskrænke antallet af lande, som skulle deltage i den første udvidelsesfase til seks, og det andet at begrænse til 1, 27, det vil sige til det maksimum, som allerede skulle være i kraft for de femten medlemsstater for at sikre samhørigheden og muligheden for at gøre det indre marked gennemførligt, positivt og nyttigt uden at uddybe de forskelle, som allerede er nævnt, og som i stedet ved et mirakel skulle kunne gælde for en udvidelse til atten, tyve eller femogtyve lande.
I morgen vil Europa-Parlamentet igen drøfte scenariet med hensyn til de seks lande ved at vælge eller foreslå en anden vej, som forhåbentlig også vil blive valgt af Det Europæiske Råd i Luxembourg. Efter min opfattelse gør Parlamentet med Colom-betænkningen rigtigt i at rejse det andet problem, selvom det måske ikke sker med tilstrækkelig styrke, men bestemt med megen værdi og meget præcist; det gør rigtigt i at råbe vagt i gevær over for Kommissionen, at sige til den: er De sikre på, at denne Deres mangel på ambition virkelig lever op til de udfordringer, vi har sat os? Det er den største udfordring, vi har stået over for i de seneste år: Er vi sikre på, at De som en institution, der allerede havde byrden af at fremlægge scenarier, som derefter skulle ratificeres, behøvede at vise Dem så frygtsomme? Er De sikre på, at det om syv år, med et stift system, som ikke engang vil tillade os at revidere budgetoverslagene i løbet af regnskabsåret, og i hvert fald ikke mere efter udløbet af den fastlagte femårsfrist, er De sikre på, at det er nok, og at udfordringen med held kan overvindes og klares, både af os og af tiltrædelseslandene?
Nu åbner det nye scenario et andet perspektiv, jeg håber også takket være denne betænkning, som ikke tilfældigt insisterer på den kendsgerning, at spørgsmålet om egne indtægter og de andre spørgsmål, der er på tapetet, ikke engang er blevet skitseret af Dem. Er De sikre på, at det med denne variation af forløbet ikke er nødvendigt at revidere teksten på dette punkt?
Vi mener ja, og derfor vil vi med overbevisning stemme for Colom-betænkningen med nogle væsentlige ændringsforslag, som skulle kunne komme igennem i morgen, så det kan være det budskab, som ledsager den anden betænkning, og som vil kunne tillade Dem - det håber jeg virkelig - at tage til Det Europæiske Råd i Luxembourg med en revision også af dette punkt i Deres tekst, måske - hvis jeg må sige det - med et lidt højere ambitionsniveau med henblik på et ædelt og vigtigt mål, nemlig virkelig at få held med den udvidelse, som vi alle ønsker.

Fabre-Aubrespy
Fru formand, ligesom det var tilfældet for min kollega Dominique Souchet med hensyn til betænkningen af Oostlander, så er jeg ikke enig i konklusionerne i den betænkning, der blev fremlagt af hr. Colom i Naval for Budgetudvalget. Jeg har i øvrigt gjort rede for årsagerne hertil i en mindretalsopfattelse, der blev fremsat i overensstemmelse med artikel 146 i forretningsordenen. Man bestred princippet i denne mindretalsopfattelse, hvorefter den heldigvis blev godkendt som et tillæg til betænkningen.
Budgetudvalget har nemlig, i stedet for at være realistisk og fornuftig, vedtaget en ideologisk holdning til de vigtigste spørgsmål i forbindelse med den fremtidige finansiering af Den Europæiske Union. En ideologisk holdning med hensyn til varigheden af de finansielle perspektiver, idet udvalget regner med tre tilfælde, i hvilke disse perspektiver automatisk vil skulle revideres, hvorimod Den Europæiske Union har brug for finansiel stabilitet over en lang periode.
En ideologisk holdning med hensyn til loftet for egne midler, idet udvalget nægter at tage i betragtning, at medlemstaterne, der såvel nu som i fremtiden bekymrer sig om balancen i deres offentlige finanser, ikke vil acceptere en stigning af det maksimale loft på 1, 27 % af BNI. Dette teoretiske loft, som naturligvis ikke udgør en forpligtelse til at have udgifter, i modsætning til, hvad man ellers ofte hører på dette sted, ligger på 1, 15 % i budgetforslaget for 1998, hvilket herfra og til år 2006 giver en betydelig margin på 0, 12 % af Den Europæiske Unions BNI, der selv stiger hvert år. En ideologisk holdning med hensyn til systemet for egne midler, hvorimod Kommissionen fornuftigt nok gav afkald på at planlægge at ændre det. Det tilkommer nemlig medlemsstaterne at forsyne Den Europæiske Unions budget med midler, på samme måde som de ville gøre det med en hvilken som helst anden international organisation, og Kommissionen har i øvrigt gjort os opmærksom på, at bidragene fra hver stat nærmer sig deres respektive midler mere og mere.
Og endelig en ideologisk holdning med hensyn til de interne politikker, idet udvalget overtager de forslag til en reform af den fælles landbrugspolitik og strukturpolitikken, der står i rapporten Agenda 2000, uden systematisk at undersøge det velbegrundede i alle de forskellige fællesskabspolitikker. Vi ved godt, at Budgetudvalgets virkelige formål nu som før er at ændre balancen mellem de obligatoriske udgifter og de ikke-obligatoriske udgifter.
Kære kolleger, det er på høje tid at acceptere, at forhøjelsen af Fællesskabets budget er et bluffnummer. Min gruppe, der er positivt stemt over for det fastholdte loft på 1, 27 %, mener således, at Den Europæiske Union skal godkende den nuværende ramme for budgettet med henblik på at muliggøre den uundværlige udvidelse mod Øst, opfordre regeringerne til at samarbejde, og indskrænke sig til udviklingen af et begrænset antal af de mest effektive fælles politikker, i overensstemmelse med det velkendte nærhedsprincip.

Gollnisch
Fru formand, kære kolleger, jeg vil for sammenslutningen af de europæiske højrepartier og for mine kolleger fra Den Nationale Front og Den Flamske blok udtale mig om de igangværende udvidelsesprojekter af Den Europæiske Union. Jeg vil i den forbindelse minde Dem om Jean-Marie Le Pens i sandhed profetiske adfærd, da han i 1984 var den første, der som medlem af Europa-Parlamentet lukkede en person af rumænsk oprindelse ind i denne kreds, nemlig hr. Gustave Pordea. Han var for os et symbol på de undertrykte folk.
Skal man af den grund tilslutte sig den tilsyneladende besnærende idé, der går ud på at udvide den europæiske klub, Den Europæiske Unions club, med nye medlemmer? Skal man udvide den med de øst- og centraleuropæiske lande, med Tyrkiet og med Cypern? Hvad Tyrkiet angår, så mener vi, at denne store stat skal spille en fremtrædende rolle, der svarer til dens geografiske beliggenhed, nemlig som en bro mellem Europa og Asien og ikke som ét af Unionens mange medlemmer. For Tyrkiet er hverken europæisk med hensyn til sin befolkning, sit sprog, sin kultur, der i øvrigt er strålende, sin religion eller sin historie. At sige dette er ikke at fornærme Tyrkiet, det er tværtimod at vise respekt for dets forskellighed og dets identitet og for det tyrkiske folks stolthed.
Med hensyn til de øst- og centraleuropæiske lande har jeg hørt et meget stort antal talere sige - hr. Oostlander, hr. Pasty og mange andre - at man skulle løsrive disse lande fra totalitarismen. Jeg har hørt dem sige, at man definitivt skulle afslutte kapitlet om Europas deling i Jalta og om Stalins beslaglæggelse af halvdelen af vores kontinent. Men kære kolleger, det må da være en spøg, for det er jo allerede sket. Man må konstatere, at denne befrielse i øvrigt ikke skyldes Den Europæiske Union, eller den politik, som vores stater har ført, eller den politik, som de politiske grupper, der er repræsenteret her, har ført, og det hvad enten de er konservative, liberale, socialister eller andet. Det kommunistiske system, som er den mest forfærdelige totalitarisme nogensinde med sit følge af flere end ti millioner døde og deporterede, sin tvang, sin rædsel og sin sorg, er ganske vist brudt sammen, i det mindste i Europa, men det er kun brudt sammen takket være nogle få helte og martyrers mod i disse lande. De bekæmpede kommunismen med åndens kraft alene, mens alle de politiske ledere fra højre, venstre og midterpartierne affandt sig med de kommunistiske diktatorer, med de kommunistiske doktriner og med de kommunistiske manøvrer. Så genopliv ikke skræmmebilledet af den kommunistiske internationalisme, som disse lande helt selv frigjorde sig fra uden at bede Dem om noget, med det formål at lade dem blive opslugt af den nye internationalisme, som De har støbt kuglerne til.
Og hvilken arrogance er der ikke i de politiske kriterier, som man pålægger disse lande. Man taler om respekt for mindretallene. Det er en dårlig spøg! I mit land Frankrig er der næsten ti millioner franskmænd, nemlig sympatisørerne med Den Nationale Front og deres familier, som ikke er repræsenteret i Parlamentet, som dagligt fratages deres forsamlingsret, som bliver overfaldet, som ulovligt forhindres i at stille op til valg i erhvervslivet, som bliver forfulgt i deres erhverv, i privatlivets fred og med hensyn til de mest basale rettigheder, og deres skæbne er noget mere foruroligende end de mindretals skæbne, som De fortæller os om.
Jo, vi betragter de østeuropæiske nationer, der undertiden var martyrer, som vores søstre, og det er netop, fordi vi betragter dem som sådanne, at vi siger til dem: Det, som I har brug for, er en fleksibel, let struktur, der er tilrettelagt omkring nogle konkrete projekter. Det er ikke Maastrichts bureaukratiske, beskattende og ruinerende Europa, der er en ny Leviathan, som ønsker at have herredømmet over alle aspekter af hundrede millioner af europæeres politiske, sociale og kulturelle liv. Det, som I har brug for, er en organisation, der garanterer jeres sikkerhed, men som samtidig respekterer jeres suverænitet, nemlig fædrelandenes Europa.
Jer, for eksempel de baltiske stater eller Slovenien, der som noget af det første, lige så snart I var blevet uafhængige, fik jeres egen valuta, fordi det var det første element i jeres frihed, vil I give afkald på denne nyligt vundne frihed for at få systemet med den fælles valuta og overlade størsteparten af de finansielle beføjelser til de vises råd i Frankfurt, hvis medlemmer I ikke kender, som hverken vil være kendt af jeres folk eller jeres ledere, som I ikke vil kunne sætte hverken navn eller ansigt på, som ikke vil kunne afsættes, og hvis ordrer ikke kan diskuteres? Jer, vil I som kristne nationer lade jer diktere, at abort obligatorisk skal finde sted på de offentlige hospitaler, begrundet med tjenesteydelsernes frie bevægelighed?
I virkeligheden er det, fordi venskab forpligter til ærlighed, at vi siger til lederne i Østeuropa: I vil være med i Den Europæiske Union, fordi I kæder den sammen med vores nationers velstand, der i øvrigt er relativ, i forhold til jeres. Men denne velstand er, dér, hvor den stadig eksisterer, resultatet af friheden og ikke af Maastrichts Europa. Er for eksempel Schweiz eller Norge, som ikke ville være med i Den Europæiske Union, fattigere af den grund? Det er således, fordi vi er disse østeuropæiske nationers venner, at vi siger til dem: Begiv jer ikke ud på dette strålende og luksuøse krydstogt, som man tilbyder jer. Se hellere på skibets navn: Skibets navn, det er Titanic!

David
Fru formand, mange, mange tak, og jeg håber, at mit bidrag vil blive noget mere konstruktivt end det foregående. Må jeg sige, at jeg varmt støtter Agenda 2000-dokumentets brede udfald. Jeg er overbevist om, at udvidelsen er en historisk mulighed for Den Europæiske Union, og vi bør ikke vige tilbage fra de udfordringer, der ligger foran os.
Må jeg også sige, at jeg især varmt støtter, at Kommissionen meget realistisk siger, at loftet over de egne indtægter bør forblive 1, 27 % af Fællesskabets BNP. Det er ganske ret og rimeligt.
Hvad mere specifikt angår henvisningerne til økonomisk og social samhørighed, mener jeg, at bevarelsen af de 0, 46 % af bevillingerne til samhørighedspolitikkerne er noget, der bør kræve enstemmighed blandt alle medlemsstater. Den tager fuldt ud hensyn til de økonomiske realiteter. Jeg bemærker mig ligeledes det, der blev sagt om Samhørighedsfonden og dens fortsættelse, og det, han sagde om det nye mål 1, der er beskrevet i dokumentet.
Disse kommentarer bakker alle op om forslaget, men jeg vil også gerne udtrykke tre forbehold.
For det første vil jeg gerne om forslagene til det nye mål 2 sige, at vi må have meget større klarhed fra Kommissionen med hensyn til dette nye mål. Det er ganske enkelt ikke nok at slå industri-, land-, fiskeri- og byområder sammen og på en eller anden måde gå ud fra, at tingene i praksis bare vil ordne sig, når det gælder om at give sig i kast med disse særlige områders behov. Det, vi rent faktisk har brug for, er forpligtelser og klarhed om, hvordan disse områders særlige krav kan imødekommes tilstrækkeligt i fremtiden. For det andet accepterer jeg godt nok det, der blev sagt om fællesskabsinitiativer - dem har vi tidligere haft alt for mange af - men jeg mener, at det er alt for voldsomt at reducere deres antal med ét ødelæggende slag fra tretten til tre. Og endelig kunne jeg med hensyn til forslaget om en effektivitetsreserve sige, at det i princippet er et godt forslag, men jeg tror, at vi vil få problemer her. Det kunne føre til forvirring og konflikt, og jeg håber sandelig ikke, at det bliver tilfældet.
Jeg håber, at mange af disse argumenter vil blive accepteret af Kommissionen, og at noget vil blive afklaret inden offentliggørelsen af disse bestemmelser. Jeg håber, at vi også i fremtiden vil få en konstruktiv dialog mellem Udvalget om Regionalpolitik og Kommissionen.

Hänsch
Fru formand, i grunden er alt allerede sagt i debatten. Vi ønsker alle, at elleve østeuropæiske stater og Cypern ved afslutningen af en proces er medlem af Den Europæiske Union, og vi ved, at ikke alle vil tiltræde på samme tidspunkt. Vi har fundet et kompromis mellem en regattamodel og 5 plus 1. Det vil jeg sammenfatte således: Hvis uklarhed er kendetegnet på god politik, vil vi med det, vi vedtager i morgen, vinde en medalje for god politik! De hører ironien, jeg håber, at den også slår igennem i oversættelsen. Men hvis det nye testamente skal anvendes som rettesnor, dér hvor det hedder, at din tale skal være ja, ja, nej, nej, svigter vi i morgen! Nå, men sådan er politik nu engang.
Det, jeg har savnet i debatten, er en henvisning til, at Det Europæiske Råd vil sætte en proces i gang, under hvis forløb vi endnu er nødt til at lede efter svar på tre spørgsmål. Er nødt til at lede, siger jeg! Det første spørgsmål lyder: Hvor stort kan Europa blive? Den Europæiske Union kan ikke udvide sig i det uendelige. Men vi lader, som om vi kunne, uanset om det er i Unionens interesse eller i andre staters interesse. Vi taler om ikke at udelukke nogen ved indledningen af forhandlingerne, og vi fortier, at der, som processen skrider frem, når den ene tiltræder og den anden ikke, vil finde en langt stærkere udelukkelse sted. Det taler vi ikke om!
Det andet spørgsmål er: Hvor dyrt må Europa blive? Vi slynger her om os med milliarder og med procentsatser! Vi ved også, at vi ikke må gå i for små sko, at vi ikke blot må regne ud, hvad tiltrædelsen koster, men at vi er nødt til også at regne ud, hvad ikke-tiltrædelse koster. Det er alt sammen rigtigt. Men vi skal også tydeligere end hidtil være klar over, at der er grænser for, hvor meget medlemsstaterne og befolkningen i medlemsstaterne kan belastes. Jeg siger på forhånd til alle: Hvis det kommer til at dreje sig om at give afkald inden for landbrugspolitikken, hvis det kommer til at dreje sig om at give afkald inden for strukturfondene, vil alle medlemsstater og tillige kollegerne fra de pågældende medlemsstater tale et helt andet sprog her, end det i dag er kommet til udtryk i mange debatindlæg!
Det tredje principielle spørgsmål er: Hvor stærkt bliver Europa? Eller hvor stærkt er Europa nødt til at blive for at kunne klare udvidelsen? Her vil jeg sige til Dem, at det, der er beskrevet i Amsterdam-traktaten, under alle omstændigheder er for lidt, det ved vi alle. Med konsekvenserne af det, vi vedtager i vores beslutninger om en reform af traktaten, er vi langtfra så vidt, som vi egentlig burde være, når vi taler om en stærkere Union. Hvor var medlemsstaterne da henne tidligere? Hvor var de kolleger, som nu taler om, at Unionen skal styrkes og uddybes? Hvor var de da henne tidligere, da det drejede sig om at sørge for konkret at gøre fremskridt, i Maastricht f.eks.? Jeg hverken så eller hørte dem dér!
Staterne i Østeuropa har det i grunden lettere end vi. De udgår fra en set med deres øjne meget dårlig situation og ønsker at udvikle sig i retning af Den Europæiske Union. Alt, hvad de gør, er ret beset et fremskridt i den retning. Vores situation er langt vanskeligere. Vi skal sørge for, at de kan tiltræde Unionen, og samtidig sørge for, at det, vi har skabt i de sidste 40 år, bevares. At sammenfatte de to ting er en langt vanskeligere proces end blot at koncentrere sig om tiltrædelsen.
Et sidste punkt, som jeg vil udtrykke meget generelt: Politikergenerationen fra 50'erne havde mod og vidsyn til at ophæve den tusind år gamle modsætning mellem Frankrig og Tyskland i et Europæisk Fællesskab. Vores generation af politikere bliver nødt til at udvikle det mod og det vidsyn, at de for første gang i tusind år giver hele kontinentet en organisation for fred og samarbejde. Her skal vi være vågne. Modet og vidsynet hos generationen af politikere fra 50'erne bestod ikke i at begynde med alle europæiske stater, heller ikke med alle i Vesteuropa, men med dem, som var rede og i stand dertil. Modet og vidsynet bestod i at fastholde Europas Forenede Stater som mål. At sætte sig delmål, som kunne nås med få skridt, var tegnet på den generations mod og vidsyn. Jeg er spændt på, om vi i Europa-Parlamentet og om stats- og regeringscheferne vil lægge det samme mod og det samme vidsyn for dagen. Muligheden er der, lad os ikke spilde den!

Spencer
Fru formand, må jeg som formand for Udvalget om Udenrigspolitik indlede med at takke Kommissionen og formandskabet for Rådet for deres tætte samarbejde i de noget hektiske måneder, vi har haft siden juli. Jeg vil også gerne takke ordførerne, ikke blot de tre hovedordførere, men alle tretten i mit udvalg, ordføreren for udtalelsen og formændene for de fælles parlamentsudvalg. Der er gjort en fælles indsats af hundredevis af personer i dette Parlament, for at vi kunne gøre vores pligt her i dag, hvilket er at fremsætte dette Parlaments første politiske reaktion på Agenda 2000-dokumentet.
Jeg vil ikke gentage, hvad der er sagt i de udmærkede indlæg, vi har hørt her til eftermiddag, men jeg vil gerne gøre to ting. Den første er at reagere på hr. Pastys indlæg, hvori han sagde, at det ikke at ville indlede forhandlinger med Slovakiet var at blande sig i en demokratisk suveræn stats indre anliggender. Det betyder, at han slet ikke har fået fat på, hvad det hele drejer sig om. Det er netop, fordi Slovakiet ikke er en demokratisk stat efter vores standard, at det ville være fuldstændig forkert at indlede forhandlinger med Slovakiet.
Jeg vil også gerne komme ind på det, hr. Swoboda for nogle timer siden så elegant beskrev som udvidelsesfeber, ophidselsen i debatterne om regattaer og 5+1'ere, busser, stadioner og resten. Vi har genereret en mængde energi, men jeg har en fornemmelse af, at historien måske vil vise, at debattens detaljer er mindre væsentlige end dens lærerige effekt. Jegt har en fornemmelse af, at de sidste seks måneder har været et lynkursus for os alle i østeuropæisk geopolitik, og især for de eksisterende medlemsstater i Unionen.
Jeg vil gerne her i aften hylde regeringerne i Bulgarien, Rumænien og Litauen og resten. Gennem deres indsats har de placeret sig midt i Den Europæiske Unions politiske virkelighed. I de seneste uger, ja i de seneste dage, har vi for første gang set, hvordan et politisk system med 26 lande rent faktisk vil se ud, og vi har lært og nydt gavn af oplevelsen.
Jeg ser det som vores væsentligste rolle som Parlament at skulle give et genskin af virkeligheden i de undertiden meget indviede diskussioner, der foregår i vores Union. Jeg er glad for, at vi har spillet denne rolle i denne diskussion midt i udvidelsesfeberen. Kommissæren vil erindre, at mit udvalg den 17. november stemte om en tredobbelt holdning, som vi er kommet til at kende som "den russiske dukke«- eller "matrjoshka«-tilgangen til udvidelsesstrategien. Vi sagde, at vi ønsker, at alle skal være med i udvidelsesprocessen, vi ønsker at indlede forhandlinger med alle ansøgere undtagen Slovakiet, og vi ønsker at indlede intensive forhandlinger med de 5+1lande, som Kommissionen har peget på.
Efter hvad jeg forstår, fremkom der af COREPER-mødet i går et diagram; jeg har ikke haft det privilegium officielt at se dette diagram, men hvis jeg forstår det rigtigt, kan det meget vel være en forløber for det, man bliver enige om ved Luxembourg-topmødet. Det synes meget stærkt at genspejle "matrjoshka«-tilgangen. Efter hvad jeg forstår, foreslår de en Europakonference, som er udvidelsesprocessen med en ekstra portion af yderligere politisk støtte til Tyrkiet. Og i den anden dukke er der så frie tiltrædelsesdrøftelser med de ti-plus-en suppleret af yderligere forberedelsesdrøftelser med de lande, der ikke umiddelbart er blevet udvalgt til indledningen af artikel 0forhandlingerne. Det er denne tredje dukke, den centrale dukke, behovet for at gå videre med disse forhandlinger med 5+1-landene, som jeg hilser særlig velkomne her i aften. Jeg tror, at det ville være en fejltagelse, hvis vi betragtede vores drøftelser her i aften som afslutningen på vores drøftelser om udvidelsen - vi er knapt nok nået til slutningen af begyndelsen.
I mine sidste sekunders taletid vil jeg gerne advare alle, der lytter, mod farerne ved at søge at tage gidsler i denne proces, der vil strække sig ud i årene fremover. Disse drøftelser om udvidelsen af vores Europa, og udvidelsen af den praksis, der - som hr. Hänsch påpegede det - startede ved Rhinen, og som nu skal føres ned ad Donau og ud i Østersøen, er for væsentlige til at blive taget som gidsel af hverken et land, en institution eller en lobby. Jeg mener, at vi i december 1997 har gjort en god begyndelse, selvom jeg er sikker på, at debatten vil strække sig ud i mange år fremover.

Formanden
Mange tak, hr. Spencer. Før jeg nu giver ordet til hr. kommissær Van den Broek, giver jeg hr. FabreAubrespy ordet til forretningsordenen.

Fabre-Aubrespy
Fru formand, jeg kan godt se, at hr. kommissær Van den Broek bad om ordet i henhold til artikel 107, stk. 5. Jeg vil ikke frakende ham denne ret, tværtimod. Vi vil alle gerne høre de svar, han vil give til de forskellige indlæg, men jeg bemærker, at han beder om ordet i tredje talerunde, selvom alle talerne i denne tredje runde endnu ikke har udtalt sig, og at han ønsker at tale efter taleren fra PSE-gruppen og taleren fra PPE-gruppen. Der er endnu en taler for hver politisk gruppe, i min gruppe er det hr. Blokland, og jeg spørger mig selv, hvorfor han gør en sådan forskel på medlemmerne, og om det ikke ville være fornuftigere at vente, til alle har udtalt sig, så man respekterer ligheden mellem alle parlamentsmedlemmerne.

Formanden
Hr. Fabre-Aubrespy, hr. kommissær Van den Broek tager nu ordet i henhold til forretningsordenens artikel 107, stk. 5, og han vil tage ordet endnu en gang ved forhandlingens afslutning. Det er der i henhold til forretningsordenen intet at indvende imod.

Van den Broek
Fru formand, jeg vil helt bestemt være til stede under resten af debatten her i aften og vil også lytte meget opmærksomt til de øvrige talere. Der er meget få emner, hvor så mange talere deltager i forhandlingerne. Det sætter vi stor pris på, så måske kan jeg få lov til at komme med en foreløbig reaktion.
Når jeg lytter opmærksomt til de forskellige indlæg, er det min følelse, at der er mere, der forener os, end der adskiller os. Den væsentligste tilgang, som vi har til fælles, er, at vi alle føler os meget motiverede, både Parlamentet og Kommissionen, for at gøre det absolut klart over for ansøgerlandene, at de alle er uløseligt knyttet til den samme proces, og at ingen bliver holdt udenfor.
Det, der adskiller os, kan være måden, hvorpå vi ønsker at gøre dette klart. Hvis jeg skal være helt ærlig, så er jeg, når jeg ser på de forskellige ændringsforslag, såsom f.eks. ændringsforslag 12 og 101, bange for, at der er en risiko for en vis flertydighed over for de lande, som vi anbefaler at fortsætte deres forberedelser, som om de var fuldt ud berettigede til at indlede forhandlingerne, samtidig med at vi erkender, at de rent faktisk ikke er tilstrækkeligt forberedte. Jeg er enig med hr. Hänsch i, at vi ved at indlede forhandlinger med de lande, der ikke er tilstrækkeligt forberedte, kunne komme ud i en situation, hvor presset, når vi når halvvejs, og tingene ikke bevæger sig hurtigt nok, vil stige af rent politiske årsager til at sætte gang i denne forhandlingsproces og til måske i sidste ende at gå med til en mindre opfyldelse af acquis 'et eller andre betingelser fra København, end vi normalt ville have krævet af nye medlemmer af Den Europæiske Union. Jeg tror også, at det er en faktor, vi må tage i betragtning.
Afslutningsvis vil jeg om dette punkt sige, at det, der slår mig stærktest, når jeg læser disse ændringsforslag, er, at man på den ene side nævner tiltrædelsesprocessen og på den anden forhandlingerne. I vores tilgang og efter vores begreb er forhandlingerne en integreret del af tiltrædelsesprocessen. Tiltrædelsesprocessen indeholder både forhandlinger og forberedelser. Når man forelægger Rådet en henstilling om en officiel indledning af udvidelsesprocessen, som medfører forhandlinger med de lande, der er rede til det, og forberedelser for de andre - med hele førtiltrædelsesstrategien forbundet hermed, herunder partnerskaberne, som Rådet også vil blive inddraget i, fordi det ønsker en fælles beslutningstagning sammen med os om de prioriteringer, der skal fastsættes, så vil signalet over for alle ansøgerlandene være et signal om én-for-alle og alle-for-én, alle uden undtagelse, om en altomfattende proces. Hvorimod jeg nu er bange for, at vi vil få en debat blandt medlemsstaterne i Luxembourg, og resultatet vil blive flertydighed.
Jeg respekterer naturligvis, når Parlamentet siger, at vi skal anskue denne proces og de løsninger, vi foreslår, politisk. Og selvom vi i halvandet år har analyseret en masse tekniske data og statistikker, så håber jeg naturligvis, at Parlamentet forstår, at Kommissionen ikke kun er der for at se på tal, men at den har sin egen politiske forestilling. Den har været i regelmæssig kontakt med hvert enkelt af disse lande og er fuldt ud klar over, hvad det betyder at give de forkerte politiske signaler. Det er netop grunden til, at processens altomfattenhed med alle de elementer og instrumenter, som vi har etableret: finansiering, procedurer, årsrapporter, partnerskaber mv., er udarbejdet så omhyggeligt, nemlig først og fremmest af denne politiske årsag.
Jeg synes godt, at Kommissionen kan bede Parlamentet om et mindstemål af anerkendelse af dens arbejde i denne henseende. Vi bør ikke anklages for ikke at vide noget om disse landes fortid, at de lå bag et jerntæppe, og vi må i sandhed være på vagt for, at der ikke skabes nogen angst for forskelsbehandling. Så, hvis der er forskellige opfattelser her, så håber jeg, at det mere er en forskel i ordlyd end i indhold og bestemt ikke en forskel i politisk tilgang.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær, på baggrund af denne forskellige udlægning af beslutnings- og tiltrædelsesproces burde man måske medtage et nyt kapitel i leksikonet. Jeg er også selv flere gange blevet spurgt derom. Der synes virkelig at herske en del forvirring. Men nu har vi jo Kommissionens officielle udlægning, og den kommer til at stå i protokollen!
(Mødet afbrudt kl. 20.00 og genoptaget kl. 21.00)

Gallagher
Hr. formand, jeg vil indlede med at lykønske ordførerne og ordførerne for udtalelserne med deres betænkninger, der giver Parlamentet en fremragende mulighed for at drøfte Unionens fremtid, dens udvidelse og de deraf følgende omkostninger. Mit bidrag kan måske forekomme at fokusere i snævre europæiske baner. Jeg ønsker blot at se på udvidelsen og på, hvordan den kan påvirke mit land og min valgkreds, Connacht Ulster, der ligger i Unionens yderste periferi. Jeg hilser en nylig udtalelse fra kommissæren for regionale anliggender, fru Wulf-Mathies, velkommen. Her præciserede hun, at der stadig skal være tilstrækkelige midler til fortsat særlig støtte til de nuværende fire samhørighedslande, nemlig Spanien, Portugal, Grækenland og mit eget land Irland i den næste strukturfondsrunde. Jeg håber, at dette vil hjælpe til at mindske nogle af de bekymringer, man nærer i mit eget land og i min egen valgkreds med hensyn til den fremtidige tildeling af støtte til Irland.
En udvidelse af Unionen er ikke økonomisk eller politisk tænkelig uden faste garantier til Unionens nuværende fattigste regioner. Hvis sådanne garantier ikke gives, vil hele udvidelsesprocessen være truet. Jeg er imidlertid overbevist om, at de fattigere regioner, der lider under infrastrukturefterslæb, ikke vil blive ladt i stikken, og at Kommissionen vil sikre, at disse regioner fortsat vil modtage den nødvendige finansiering, således at infrastrukturen i disse regioner kan blive bragt op på en rimelig og realistisk standard. Hvis sådanne regionalpolitikker, som blev beskrevet af kommissæren for regionale anliggender, gennemføres, vil det være gode nyheder for mit land, men det vil især være gode nyheder for vestkysten og og de grænsegrevskaber, som jeg repræsenterer. Det vil gøre sådanne regioner berettigede til maksimumbeløb fra de europæiske regionale, landsbrugs-, fiskeri-, sociale og samhørighedsfonde efter 1999.
Sådanne regioner i Irland som vestkysten og grænsegrevskaberne vil derfor fortsat gøre sig fortjent til mål 1-status i overensstemmelse med den gennemsnitlige levestandard i disse områder. Med andre ord kan det meget vel blive sådan, at regionen i det nordlige og vestlige Irland vil få del i flere europæiske midler efter 1999 ved at få tildelt mål 1-status, medens andre områder i Irland vil miste deres mål 1-status på grund af øget velstand. Her vil jeg gerne fremhæve, at der ikke er tvivl om, at der er behov for ordninger, der kan lette et lands tab af mål 1-status og give det en blødere økonomisk landing. Det er vigtigt, at enhver aftale om koncentration - og især geografisk koncentration - klart bør forbindes med en fast forpligtelse til passende overgangsordninger som planlagt af Kommissionen. Men der findes regioner, der har behov for mere end blot overgangsordninger. Disse regioner må bevare deres mål 1-status. Jeg repræsenterer den fjernestliggende region i Europa - Vestirland og grænsegrevskaberne - en region, der i årtier har levet i skyggen af konflikten i Nordirland, og som har lidt under arbejdsløshed og en udvandring, der er blandt de værste i Europa.
Når de mindre velstående regioners status drøftes, lægges der ofte for stor vægt på økonomisk statistik. Det, det i sidste ende virkelig gælder, er mennesker og samfund og strukturer, der bør etableres for at bevare disse samfund. Afslutningsvis vil jeg sige, at disse regioner stadig har meget grundlæggende infrastrukturbehov i henseende til veje, transport og vandbehandling, og disse problemstillinger skal og bør der tages fat på.

Novo
Hr. formand, kære kolleger, allerede ved dens fremlæggelse i juli havde vi gjort det klart, at Kommissionens meddelelse om den økonomiske ramme for perioden 2000 til 2006, indeholdt i det dokument, der sædvanligvis kaldes Agenda 2000, var karakteriseret af voluntarisme og helt utilstrækkeligt i forhold til de politiske, økonomiske og sociale udfordringer, som en Union står over for, der i dette tidsrum vil kunne blive udvidet med et endnu uvist antal nye medlemsstater.
Kommissionens meddelelse vedrørende de nye finansielle perspektiver er et dokument præget af udeladelser på bestemte områder, og som præsenterer data og tal så ukorrekt, at de gør en sammenlignende undersøgelse vanskelig eller umulig, ja Kommissionens meddelelse foretager ikke en sandfærdig og nøjagtig opgørelse over de omkostninger, der nødvendigvis vil modsvare de nye behov, der bliver en følge af udvidelsen. På den anden side, og parallelt hertil, lader den en eventuel forøgelse af indtægterne være afhængig udelukkende af en forudsigelse om økonomisk vækst, der er ret så optimistisk og derfor mere end tvivlsom.
Kommissionens meddelelse fastholder den samme grænse for egne indtægter uden at tage hensyn til ØMU'ens betingelser og samfundsøkonomiske konsekvenser. Ligesom den heller ikke tager hensyn til behovet for at fastholde og udvikle de anstrengelser, der er rettet mod at opnå acceptable mindsteniveauer for en ægte samhørighed indadtil, hvad enten det er den, der skal søges opnået for de aktuelle medlemsstater, eller den, der efterhånden fordrer en udvidelse til lande, der i snit udviser 1/3 af EU-15's BNP pr. indbygger.
Disse betingelser samt gamle og nye behov ville til forskel fra, hvad der foreslås i Agenda 2000, kræve en klar og utvetydig styrkelse af de midler og instrumenter, der er rettet mod den økonomiske og sociale samhørighed, som Kommissionens meddelelse overhovedet ikke tager i betragtning. De reformer, som Kommissionen fremlægger i sit dokument, har altså ikke som centralt mål at skabe nogen som helst samhørighed i en udvidet Union. Dens mål består i at mobilisere indtægter gennem nedskæringer og besparelser, der ikke tager hensyn til de virkelige behov eller en forbedring af instrumenternes effektivitet.
Kommissionen peger således på en reform af den fælles landbrugspolitik bundet op på WTO's bestemmelser og interesser, der vil medføre renationalisering og fortsat uligevægt, særlig for middelhavsproduktionerne og de små producenter. Kommissionen peger på en reform af strukturfondene, der vil medføre væsentlige nedskæringer for dem, der nu tilgodeses, hvilket vil betyde, at de aktuelt mindst udviklede lande i Unionen kan blive dem, der på dette område primært skal finansiere de nye behov, der vil følge af udvidelsen. Og med hensyn til de interne politikker forudser man en større udgiftsreduktion, der straks i startfasen vil kunne ødelægge de allerede begrænsede og mere end utilstrækkelige midler, der for nylig i Luxembourg blev afsat til at imødegå arbejdsløshedsdramaet.
Vi synes, at Colom i Navals betænkning er positiv, eftersom den samler disse idéer, selvom den på visse områder kunne have udtrykt sig med større klarhed. Omtalen af den fremtidige ændring af samhørighedsfonden bidrager til en sådan klargørelse, idet vi dog håber, at denne forsamling forkaster ændringer, der fuldstændig ville fordreje betænkningens mening eller i hvert fald ville gøre den fuldstændig uskadelig og inkonsekvent.
Det er nemlig sådan, hr. formand, kære kolleger, at for os opnås den europæiske solidaritet ikke på bekostning af dem, der kun har lidt, eller som stadig har behov for meget. Tværtimod, den europæiske solidaritet vil kun være effektiv, hvis de, der stadig har meget - og som oven i købet forbereder sig på at indkassere størsteparten af de økonomiske fordele ved udvidelsen - er bevidst om behovet for at yde mest.

Gahrton
 Hr. formand, vil EU virkelig blive udvidet til en generel, paneuropæisk samarbejdsorganisation? Eller er udvidelsesprojektet bare et eksempel på den klassiske del og hersk-strategi, et taktisk trick for at udvide Bruxelles-bureaukratiets magt? Til og med Carl Bildt kritiserer nu i hans nye bog EU for delingstaktik i det forhenværende Jugoslavien. Skal vi have mere af den slags? Det er det, der afgøres nu.
Grundspørgsmålet er: Fælles forhandlingsstart eller ej? Kommissionens forslag deler ikke mindst Baltikum; udvalgets forslag er uklart. Skal ansøgerlandene deles op i første og anden klasse? På dette punkt må det klargøres, at reelle forhandlinger skal startes med alle ni ansøgerlande.
Et andet hovedspørgsmål er, om de nye medlemsstater skal have medindflydelse på EU's fremtid eller ej. Udvalget svarer nej ved at kræve en ny traktatændring, før et eneste nyt medlem slippes ind. De nuværende EU-stater ville altså have monopol på fremtiden. Det er et slag i ansigtet på ansøgerlandene, som Miljøpartiet ikke kan acceptere.
Mellem Tjekkiet og Slovakiet bygges der nu nye mure, noget som EU kan forværre, hvis Slovakiet helt isoleres. Cypern kan naturligvis ikke blive EU-medlem, hvis kun den græske befolkning er involveret. Derfor må tilslutningsprocessen blive et led i en fredsproces. Tyrkiet skal have fuld principiel ret til EU-medlemskab, ellers bliver EU et vedhæng til den kristne kirke. Endelig skal fæstningen Europa undgås, det vil sige, det må ikke blive sådan, at nabokontakter med Rusland og Ukraine besværliggøres på grund af de lande, som ligger tæt på disse to lande.
Skal folkene eller eliten bestemme? De Grønne ønsker, at det skal ske via folkene ved folkeafstemning. Det burde være en selvfølge, at et EU, som udvides til at omfatte hele Europa, ikke kan have samme centralistiske karakter som det oprindelige seksstatsforbund. Mange vil have flere medlemmer, men alligevel det samme EU. De, der ikke krummer ryggen for den herskende EU-ideologi, betegnes som antieuropærere. Svensk ØMU-kritik opfattes som at bande i kirken. Udvidelsen bliver en succes, hvis den gør en ende på sådanne totalitære tendenser og viser, at europæisk samarbejde er noget andet ned fransk-tysk magtpolitik.

Blokland
Hr. formand, både Kommissionen og ordførerne understreger, at udvidelsen af Unionen skal gå hånd i hånd med en yderligere uddybning af den europæiske integrationsproces. Dermed forbigår man, at stigningen i antallet af medlemsstater sætter grænser for fællesskabsmodellen og Kommissionens opgaver. Hvorfor er der ikke stillet spørgsmål ved, hvorvidt man kan forsætte med at brodere videre på den eksisterende model? De problemer, som denne model giver med hensyn til forvaltningsmulighederne, det europæiske styres legitimitet og den demokratiske kontrol, bliver negligeret.
Ikke desto mindre er udvidelsen af Unionen med landene i Central- og Østeuropa af stor betydning. Ordførernes idé med at påbegynde forhandlingerne med alle ansøgerlande samtidig, støtter vi. Fordi tidsfristen for, hvornår de enkelte ansøgerlande vil kunne opfylde betingelserne er forskellig, vil der automatisk finde en udvælgelse sted. At Slovakiet foreløbig udelukkes fra forhandlingerne om tiltrædelse af Unionen, finder vi rigtigt. Kontakter for nylig med en parlamentarisk slovakisk delegation har gjort det klart, at retsstaten og det parlamentariske demokrati endnu har taget for lidt form i Slovakiet.
Bør det i øvrigt ikke snart angives, hvor den Europæiske Unions grænse skal trækkes? Der er ellers stor fare for, at der i forhold til en række lande vækkes forventninger, som aldrig kan opfyldes. Kan lande som Rusland eller Ukraine i fremtiden også gøre krav på medlemskab? Bør Tyrkiet ikke også snart have at vide, at det faktisk ikke kan blive medlem?
Vi beklager, at der kun er reserveret ECU 45 milliarder til strukturelle foranstaltninger i ansøgerlandene. I betragtning af de 230 milliarder, der er til disposition for de nuværende medlemsstater, er det småpenge. Vi henstiller til Rådet og Kommissionen om at sørge for en mere ligelig fordeling af midlerne.
Vi støtter Kommissionens forslag om at fastsætte udgifterne for perioden 2000-2006 ligesom forslaget om at opretholde et maksimumloft for udgifterne på 1, 27 %. Vi har ikke behov for alle mulige undtagelsesklausuler for at omgå dette loft.

Lukas
Hr. formand, den langsigtede finansplanlægning bliver nødt til også at tage særligt hensyn til grænseregionerne langs EU's nuværende ydre grænse. Ikke kun ansøgerlandene selv, men også deres naboregioner bør forberedes på udvidelsen mod øst. De negative følger, som de konkurrencefordrejninger, der må forventes, kan give anledning til, skal forebygges ved hjælp af en målrettet støtteordning. Der skal som et supplement til støtten til ansøgerlandene fastsættes en særlig støtte til grænselandene. I regionerne langs Østrigs meget lange ydre EU-grænse er borgerne med rette bekymrede for de økonomiske gener, der kan opstå på grund af udvidelsen mod øst. Der er tale om et overordentligt følsomt spørgsmål, som man ikke må lade upåagtet hverken i den samlede planlægning af udvidelsen eller i forbindelse med reformerne af landbrugs- og strukturområdet. Udvidelsen mod Øst må ikke skabe vindere og tabere. Samhørighedstanken skal i denne sammenhæng have tilført en ny dimension.
Et andet væsentligt punkt, der ikke må lades ude af betragtning i de planlagte reformer, er bevarelsen af de alpine landbrugsområder. Dette landskab, som igennem århundreder er formet og præget af bonden, trues af økonomisk ruin og afvandring. Den nuværende landbrugspolitik kan ikke anvendes på de højt beliggende alpeområder, og 5 b-støtten videreføres ikke. Landmændene i alpedalene er rygraden i store områders økonomiske og kulturelle liv i nogle af medlemsstaterne, heriblandt navnlig Østrig. Denne befolkningsgruppe må ikke blive offer for en landbrugs- og strukturpolitik, som anlægger en helt forkert målestok. Med henblik på at bevare den kulturelle og landskabelige mangfoldighed og styrke landbrugene i Alperne som arbejdsplads er det derfor absolut nødvendigt at indføre et særligt målområde for denne region.

Wynn
Hr. formand, jeg vil gerne fremsætte nogle bemærkninger om Colom-betænkningen, ikke om de andre. Jeg må sige, at medlemmerne af Budgetudvalget er blevet kaldt alle mulige navne i forbindelse med de tidligere drøftelser af udvidelsen. På et tidspunkt sagde hr. Spencer om os, at vi ikke var andet end "bønnetællere«. Hr. Titley kaldte os en gang "tyrannerne i Budgetudvalget«. De siger disse ting, fordi vi går efter den pragmatiske tilgang. Et af de svar, vi gik efter i den foregående debat, var den pris, vi var rede til at betale for udvidelsen. Det synes at give det indtryk, at vi er imod udvidelsen, og det er vi ikke. Medlemmerne af Budgetudvalget støtter fuldt ud udvidelsen, men samtidig er vi som nævnt pragmatiske omkring det, der vil blive nødvendigt.
Agenda 2000-dokumenterne fremfører, hvad Kommissionen tror, omkostningerne vil blive. Ved en læsning af hr. Coloms betænkning og en sammenligning af det samlede beløb med medlemsstaternes BNP over samme tid, kan man sige, at der er tale om småøre.Vi vil ikke bruge dette ord i disse strenge økonomiske tider, men det er ikke store beløb, vi taler om. Men disse omkostninger vil stadig skulle bæres af skatteyderne og medlemsstaterne. Kommissionen har aftalt med medlemsstaterne, at der skal være streng finansdisciplin, men lad os gøre det klart, at Parlamentet også skal være enigt i, hvad disse finanser skal være.
I sin fremlæggelse udtrykte hr. Colom ganske perfekt en Budgetudvalgsholdning. Hans betænkning bør anbefales for Parlamentet som en fornuftig tilgang til det, der ligger forude. Som koordinator for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe mener jeg, at betænkningen bør fremstå uændret. Vi bør stemme om den uden yderligere tilføjelser. Vi bør ikke forsøge at gennemføre struktur-, landbrugs-eller andre former for politikker gennem denne betænkning. Den bør ses, som det den er. Det er en kårde, der rammer lige i hjertet. Det er ikke en huggert, der skal tynges ned af unødvendige ændringsforslag. Jeg mener, at den bør fremstå uændret, men man kan jo ikke vinde alle slag. Derfor vil vores gruppe støtte fire ændringsforslag, nemlig ændringsforslag 2, 26, 27 og 28. Vi finder ikke, at de tager noget fra betænkningen. Den har stadig sin gennemslagskraft i behold, og de tynger den ikke ned.
Det, vi her har, er en betænkning, der ikke vil komme til at ligge på en hylde og samle støv. Den vil blive læst grundigt af Rådet og Kommissionen, og de vil blive helt på det rene med Parlamentets udgangspunkt, når det gælder om at nå til enighed om et fremtidigt finansielt overslag. Vores tilgang afviger fra Kommissionens, og der er et par ting, som vi må gøre absolut klart. Vi må sige klart og tydeligt, som det siges i begrundelsen, at der ikke vil blive noget finansielt overslag uden en interinstitutionel aftale. Et finansielt overslag, der vedtages ensidigt af Rådet, vil på ingen måde være bindende for Europa-Parlamentet, og det vil ikke være i nogens interesse.
Colom-betænkningen viser, at det er nødvendigt for Rådet og Parlamentet at nå frem til en interinstitutionel aftale og en aftale om et finansielt overslag. Hvis det lykkes for os, vil udvidelsen blive meget nemmere. Processen vil gå meget glattere. Denne betænkning er en af dem, der i sandhed er værd at læse og støtte. De, der gør sig den anstrengelse at læse den, vil se Parlamentet, når det er bedst.

Garriga Polledo
Hr. formand, vi er alle klar over, at Den Europæiske Union gennemlever en afgørende tid, som, hvis vi klarer det, vil give os mulighed for at skabe et område med fred, demokrati, frihed og økonomisk vækst, som ikke tidligere er set i historien. Det er faktisk en historisk chance, som vi ikke må forkaste eller misbruge, som ordførerne Barón og Colom allerede har udtalt.
Det er indlysende, at vi spaniere over for denne udfordring måske er mere følsomme end andre europæiske borgere, da vi har været de sidste borgere i Unionen, der er gået fra diktatur til demokrati for nu 20 år siden. Vi har derfor en klarere erindring om, hvad det betyder at få opfyldt to ønsker: Optagelse i Den Europæiske Union og konsolidering af et system med demokratiske frihedsrettigheder. Vi er derfor dem, der mest føler ansvaret for at byde dem, der banker på vores dør, indenfor. Og dette ansvar over for alle er kun betinget af den forpligtelse, som ansøgerne har om at opfylde de politiske kriterier, der blev fastlagt i København, altså politisk stabilitet, respekt over for menneskerettighederne og beskyttelse af mindretallene.
Det ville være uretfærdigt at skelne mellem ansøgerlandene, da ingen af dem opfylder de økonomiske kriterier, og vi ville skabe uoprettelig skade og endvidere være medansvarlige for den politiske skade og ustabilitet, som vil opstå, hvis de ikke optages. Lad os derfor lade hvert land med sin egen indsats selv fastsætte tiltrædelseshastigheden. Kommissær Van den Broek sagde, at det at tillade denne multilaterale forhandling kunne medføre frustration hos ansøgerlandene. Vi tror altså, at hvis der skal være frustrationer, skal de være frugten af den manglende opfyldelse af kravene, men aldrig resultatet af en politisk beslutning.
Men altså, hr. formand, den Union, som vi tilbyder ansøgerlandene, må ikke være af ringere kvalitet end den, som vi nyder godt af i dag. Vi behøver bare at nævne, at Parlamentet i morgen udsender en vigtig udtalelse om de problemer, som en utilstrækkelig finansiel ramme kan forårsage for Unionens udvidelsesproces, styrkelsen af det indre marked, Den Økonomiske og Monetære Union og især samhørigheden, som i sandhed er en hjørnesten i processen med opbygningen af Europa.
Den enighed, der har karakteriseret diskussionerne om Colom-betænkningen både i Budgetudvalget og i de vigtigste politiske grupper, er den bedste indikator for, at dette Parlament føler sig ansvarligt for at give Unionen en stabil finansieringsramme, der er tilstrækkelig til at dække de kommende økonomiske perspektivers syv års varighed. Men denne enighed må ikke skjule de underliggende problemer i Agenda 2000, f.eks. en finansiering af Unionen, som medfører, at udvidelsen sker på bekostning af budgettet for samhørigheden, vil blive en usolidarisk finansiering, som de politiske kræfter helt indlysende til modsætte sig. En finansiering, der ikke løser truslen om en mulig budgetkrise forårsaget af de ringe midler, der er beregnet til at finansiere det udvidede Europas fællesskabspolitikker, ville være et finansieringsforslag, som var dømt til fiasko. Og endelig et finansieringsforslag, der som første mål har at sikre, at udgiftskategorierne er begrænsede inden for budgetrammen med et urokkeligt loft på 1, 27 %, er et forslag, som på meget kort sigt kan forarme kvaliteten af alle Fællesskabets politikker.
Til trods herfor modtager vi med håb Agenda 2000, fordi den er et seriøst forsøg på at give udvidelsen stabilitet, og vi håber, at vi i den forhandlingsproces, der nu påbegyndes, vil kunne løse de problemer, som jeg kort har skitseret.

Hyland
Hr. formand, Agenda 2000's indvirkninger er af stor betydning for mit land, Irland. Det er helt klart, at enhver pludselig justering eller fjernelse af finansiering vil have en skadelig effekt på den irske økonomi og vil underminere den succes, vi har haft i den senere tid. I aften ønsker jeg godt nok Kommissionens fremlæggelse af Agenda 2000 velkommen, men jeg forbliver overbevist om visse aspekter af budgetindvirkningerne.
På grund af vores økonomiske succes i de seneste år vil Irland nå tærsklen på 75 % af gennemsnitsbruttonationalproduktet pr. indbygger. Derfor hersker der stor bekymring med hensyn til de indvirkninger, det måtte have på den irske økonomi og på beskæftigelsessituationen især at miste vores mål 1status. Det er derfor af vital betydning, at eventuelle finansielle justeringer foregår gradvist, og at de er omhyggeligt planlagt. Med andre ord bør der etableres veludformede overgangsordninger, så at den irske økonomi får en blød landing.
Desuden findes der i Irland regioner, herunder Midland-regionen, der stadig befinder sig langt under EUgennemsnittet i henseende til beskæftigelse og økonomisk vækst. Det er af vital betydning, at disse regioner fortsat bevarer deres mål 1-status, hvis de skal nå frem til det samme vækstniveau som andre regioner inden for Den Europæiske Union.
Når man ser på Den Europæiske Union som helhed, er Irland enestående i sin afhængighed af landbruget. Det er en af hovedhjørnestenene i den irske økonomi. Den fælles landbrugspolitik har tjent Irland vel i årenes løb, og samtidig med at vi accepterer, at det er i vores interesse, at den europæiske landbrugssektor bliver mere konkurrencedygtig på verdensmarkedet, mener vi, at der er god grund til bekymring med hensyn til virkningerne af den fremtidige reform af den fælles landbrugspolitik.
Reformen må gennemføres på en sådan måde, at den sikrer, at der tages hensyn til alle medlemsstaters interesser på en afbalanceret måde, og at den frem for alt sikrer, at landmænds og landsamfunds interesser respekteres fuldt ud. Mest væsentligt og afslutningsvis må vi sikres en garanteret kompensation for enhver nedskæring i markedsstøtten.

Teverson
Hr. formand, med udvidelsen er den europæiske vision på mange måder atter på hjemmebane. Atter en gang stræber vi efter fred og sikkerhed, denne gang på tværs af vores kontinents centrale og østlige regioner. I modsætning til for 40 år siden er der en stor forskel. Vores borgere keder sig, de føler sig ikke inspirerede, og opgaven med at opbygge et nyt Europa møder kun lidt genlyd hos dem nu.
Det har i høj grad en praktisk forklaring i det, at man kan sige, at der ikke er nogen appetit på at skulle betale ekstra skatter. Det er på mange måder ironien i den monetære union. Gennem behovet for at opfylde Maastricht-kriterierne med ØMU-projektet tilbyder vi godt nok de nuværende medlemmer en enhed uden fortilfælde, men vi truer rent faktisk de nye medlemmers integration på grund af den finansdisciplin, der indføres over hele kontinentet.
Så jeg tror, at 1, 27 %'s loftet er meget realistisk, men for rent faktisk at nå det, og nå det skal vi, må der ske reelle interne reformer. Dem kan vi ikke komme udenom. Så vi må have det som et fast mål at holde os inden for 1.27 %'s loftet, men det må i sidste ende ikke blive en unedbrydelig barriere, der kommer i vejen for udvidelsen.
Det sidste, jeg ønsker at sige, er om Tyrkiet. Personligt har jeg meget stærke følelser om dette spørgsmål. Efter min mening fastsatte topmødet i København grundlæggende principper for tiltrædelse. De var meget klare. Det var demokrati, retsregler, menneskerettigheder og respekt for mindretal. Efter min mening må der ikke ske nogen forskelsbehandling mellem Tyrkiet og andre stater, der forsøger at tiltræde Unionen. Der behøver ikke at være nogen forskelsbehandling, det er ikke nødvendigt. Som ethvert andet ansøgerland må Tyrkiets ansøgning lykkes eller mislykkes efter disse samme principper.

Svensson
Hr. formand, det er egentlig utroligt, at Unionen giver sig i kast med dette politiske mastodontprojekt med så dårlig forberedelse og dårligt grundlag. Der findes ingen gennemført omkostningsanalyse. Der findes ingen samlet opfattelse om budgetpolitikken. Der findes ingen analyse af effekterne for de nuværende medlemslande. Der findes ingen analyse af de sociale konsekvenser, eller af hvad stærkt stigende fødevareomkostninger betyder for folkene i Central- og Østeuropa. Man stiller diktatoriske krav til, at landene skal underkaste sig hele aquis communautaire , krav, som blandt andet ville indebære en negativ virkning på visse miljøbestemmelser i en del af ansøgerlandene.
Man må spørge sig: Tror man virkelig i de ledende EU-organer, at man kan have 25 lande i en overstatslig kæmpeorganisation, som beskæftiger sig med næsten alle de politikområder, der overhovedet eksisterer? Det eneste fornuftige er, som man burde kunne se, en mellemstatslig organisation, der koncentrerer sig om nogle af de store paneuropæiske problemer og i stedet gennemfører en tilsvarende overføring og decentralisering af en række andre spørgsmål til det nationale ansvar.

Nicholson
Hr. formand, de forslag, vi har liggende foran os her i aften, og som vi har haft liggende foran os i de sidste mange måneder, vil i sidste instans betyde drastiske ændringer af Den Europæiske Union, som vi kender, og vil skabe enorme muligheder i de år, ja i de tiår, der ligger foran os.
Jeg er stærkt overbevist om, at vi bør bevæge os fremad med stor forsigtighed. Det ville være utåleligt, hvis vi ved at udvide Den Europæiske Union og tilskynde andre lande til at komme med lagde grunden til øget utilfredshed inden for de eksisterende medlemsstater. Vi må sikre, at de lande, som lukkes ind i Unionen, får en lang indkøringsperiode, således at de kan udvikle sig henimod de standarder, som vi kræver af dem. Vi må ikke fremskynde hastigheden. Sådan en politik ville ikke lykkes og ville helt bestemt også være skadelig.
Jeg er stærkt bekymret over de finansielle indvirkninger af udvidelsen og den virkning, som denne vil få på de eksisterende regioner inden for Den Europæiske Union, den fælles landbrugspolitiks fremtid og vores familielandbrugsstrukturs blotte eksistens.
Ingen af disse forslag kan forventes at ville koste mindre på noget tidspunkt i fremtiden. Der er behov for en større dybtgående budgetmæssig undersøgelse, inden vi bevæger os yderligere fremad. Jeg forstår, at disse forslag vil forandre og udvikle sig over de næste to-tre år, men jeg er bestemt overbevist om, at vi har behov for fastere forslag fra Kommissionen om reformen af den fælles landbrugspolitik. Der skal finde en bredere høring sted, inden vi bevæger os længere ned ad denne ukendte vej.
Jeg vil gerne gøre det meget klart, hr. formand, at jeg samtidig med, at jeg principielt er fuldt ud for udvidelsen, føler, at der er nogle, der ønsker at nå dette mål uden at give den reelle erkendelse, der kræves, til de væsentlige problemer, som udvidelsen vil skabe for de eksisterende medlemsstater. Det er en udfordring, der angår os alle.

Moretti
Hr. formand, jeg repræsenterer her i Parlamentet Liga nord for Padanias uafhængighed, en nation, der er rig på folk med autentisk historie, som i dag kæmper mod den italienske stats romerske centralisme. Allerede denne præsentation peger mod Padanias tilbøjelighed til at tage positivt imod de nye nationer, de nye stater i Unionen. Vi er overbevist om, at Unionen har to vigtige kampe at føre samtidig: den første forpligtelse er at skabe et Europa med demokratiets midler, det vil sige med et parlament, som har muligheden for frit at lovgive, et parlament baseret på folkene, det vil sige på demokratiets vitale kraft, inden det lykkes nationalstaternes ledere at afskaffe folkene og overgive Europa til den amerikanske verdensopfattelse.
Den anden kamp drejer sig om at udvide Vesteuropa med landene i Østeuropa, så vi får en statsform, der ikke kun er demokratisk, det vil sige baseret på folkene, men i stand til at hindre projektet med en bipolær verden, der ville være i modstrid med den tankegang, der ønsker fred og udvikling, udvikling af hele verden.
Padania og dets grundlovgivende parlament byder således i dag de nye medlemslande velkommen og udtrykker ønsket om, at alle kan samles om at bygge det virkelige folkenes Europa og ikke kræmmernes Europa.

Bérès
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, når vi i dag udtaler os om Agenda 2000, så udtaler vi os også om vores Unions fremtidige geografi, for vi har i dag chancen for at genforene vores kontinent. Efter Berlinmurens fald må vi fastlægge vores politiske projekt og finde ud af, hvor vores grænser skal gå. Denne udvidelse ligner nemlig ikke bare en udvidelse, den ligner mere, på nær nogle få undtagelser, en fuldstændiggørelse, hvilket kræver, at vi tænker på projektet som et samlet projekt.
Ingen må få det indtryk, at vi går i retning af en udvanding, eller at de, der kommer først, vil få den bedste behandling. Derfor er to betingelser nødvendige. For det første skal vi give Europakonferencen sin fulde betydning, og den skal tage imod os alle femten plus tolv, det vil sige inklusive Tyrkiet. Vi skal her kunne drøfte alle emnerne, nemlig også det økonomiske samarbejde og projekterne af fælles interesse, og navnlig alt, hvad der vedrører de store infrastrukturelle netværk på vores kontinent, eller, for blot at tage nogle få eksempler, spørgsmålet om atomsikkerhed. Herefter er den anden betingelse, at forhandlingerne skal indledes lige så snart, det er muligt, jeg vil endda sige den dag, det bliver muligt, med alle de andre ansøgerlande ud over dem, der nævnes i Kommissionens forslag, og uden at man venter på, at den første forhandlingsrunde er afsluttet.
Men at udvide vores Union i dag, det er også at tænke over virkningen af denne udvidelse. Denne vil nemlig kun være en succes for de nye medlemmer, hvis den også er en succes for dem, som er i Unionen i dag. Og ud fra dette synspunkt skal vi efter min mening stille os selv tre forudgående spørgsmål. Først er der spørgsmålet om omkostningerne, som tydeligt nok ikke er blevet klart stillet. Man fortæller os, at de vil ligge på 1, 27 %. Udmærket, men er det tilstrækkeligt? Lad os for eksempel tænke på omstændighederne ved udvidelsen med Spanien og Portugal. Vi havde sat en pris på denne. Udvidelse koster penge, og vi må fortælle, hvordan vi vil gennemføre den.
Det andet forudgående spørgsmål er naturligvis spørgsmålet om institutionerne. Vi må påbegynde arbejdet allerede nu i december, allerede fra Luxembourg II, for vi ved, at institutionsreformen pr. definition er lang og vanskelig, denne kedelige erfaring har vi lige gjort. At ville have udvidelsen, det betyder straks at indlede arbejdet med institutionsreformen, og det allerede fra Det Europæiske Råds møde i december, uden at vente på afslutningen af processen med ratificeringen af Amsterdam-traktaten. Ellers vil man sige til os: Men nej, kan De ikke godt se, at det er for sent, disse lande venter, og vi kan ikke sige nej. Og jeg taler om en institutionsreform, og ikke blot om en ændring i Amsterdam-traktatens betydning. Vi mener nemlig, at udvidelsen bør være betinget af en ægte institutionsreform. Denne indeholder efter min mening mindst tre elementer, naturligvis stemmevægtningerne, Kommissionens sammensætning og forøgelsen af det kvalificerede flertal og af den fælles beslutningstagning. Men også spørgsmålet om udarbejdelsesmetoden og om artikel N, og spørgsmålet om den demokratiske kontrol af ØMU'en.
Endelig, og hermed afslutter jeg mit indlæg, hr. formand, drejer det tredje forudgående spørgsmål sig om, at vi skal fastlægge vores politiske projekt. Acquis communautaire , det er også et projekt på forsvarsområdet. Med hensyn til det politiske projekt for Unionen vil jeg påstå, at markedet ikke er tilstrækkeligt. Vi ønsker en politisk union, og vi ønsker en vellykket udvidelse.

Viola
Hr. formand, hr, kommissær, kære kolleger, først og fremmest vil jeg gerne give udtryk for min påskønnelse af de betænkninger, vi drøfter, især den, der er fremlagt af hr. Colom i Naval for Budgetudvalget, eftersom de åbent tager de problemer op, som jeg finder er de væsentligste: først og fremmest anerkendelse af retten for alle de lande, som har søgt om tiltrædelse, til samtidig iværksættelse af forhandlingerne, idet det ligger fast, at rytmen i forhandlingerne og afslutningen af dem vil afhænge af kandidatlandenes evne til at opfylde tiltrædelsesbetingelserne og -kriterierne; det bør i denne sammenhæng ligeledes påskønnes, at man fastslår det formålstjenlige i endelig seriøst og opmærksomt at sætte spørgsmålet om Tyrkiets kandidatur på dagsordenen.
Et andet punkt, jeg er helt enig i, er nødvendigheden af passende institutionelle reformer, som allerede i dag er helt påkrævede og endnu mere i et Europa, der er udvidet så betragteligt. De institutionelle rammer, som er resultatet af Amsterdam-traktaten, medfører et beslutningslammet Europa, som stadig mere ligner et stort marked og stadig mindre det Europa, som vores fædre ønskede, og Parlamentet har håbet på.
Hvis vi vender os til de finansielle aspekter af udvidelsen, kan man ikke undlade at understrege, at den restriktive budgetsaneringspolitik, som medlemslandene fører med henblik på Den Monetære Union, har ført til, at det er absurd at forestille sig, at gennemførelsen af en så stor politisk operation som udvidelsen kan finde sted smertefrit fra en finansiel synsvinkel. Heraf følger det urimelige krav om ukrænkeligheden af loftet for egne indtægter indtil 2006. Jeg er overbevist om, at iværksættelsen af den monetære union vil gøre det muligt at genstarte den udviklings- og vækstproces, som i dag er stærkt forsinket, og som kan føre til en revision af de finansielle perspektiver ved den midtvejsstatus, som de pågældende betænkninger så fornuftigt foreslår.
Af den nævnte ukrænkelighed af de 1, 27 % følger den konsekvens, at udvidelsen skal finansieres ved at indskrænke enten landbrugspolitikken eller samhørighedspolitikken. Kommissionen har valgt i det væsentlige at lade udvidelsen betale af samhørighedspolitikken, hvilket jeg finder forkert. Ved at gøre det løber man risikoen for yderligere at svække de regioner, der allerede er de svageste i Europa; det fremgår af den kendsgerning, at de 0, 46 % af Fællesskabets bruttonationalindkomst, der i Edinburgh blev bestemt for udvidelsen til femten, i 2006 vil falde til 0, 39 %, stadig for de nuværende medlemslande.
For så at sikre solidariteten mellem Europas regioner og en reel balance i deres udvikling er det nødvendigt allerede fra den nuværende fase, hvor de nye strukturfonde planlægges, at tænke på politikker og instrumenter, som fjerner risikoen for, at det store flertal af Unionens regioner, som i dag er ugunstigt stillede, fra de første år af det nye årtusinde ender med at være udelukket fra samhørighedspolitikken.
Som konklusion vil jeg altså sige: med udgangspunkt i titlen på Agenda 2000 et overbevist "ja« til en udvidet Union med henblik på, at man skaber de betingelser, som i dag ikke eksisterer, for en stærkere Union, såvel på det institutionelle som det finansielle plan.

Giansily
Hr. formand, mine kære kolleger, der er sluppet heldigt fra den "nærende udtynding«, med indførelsen af den fælles valuta bliver udvidelsen af Den Europæiske Union med ti nye lande den vigtigste begivenhed i slutningen af det 20. århundrede, nemlig det store Europas komme.
Udvidelsen, hvis proces vil komme ud i en svær periode med strenghed, arbejdsløshed og også tvivl, er en historisk chance, men også en sand udfordring. Man kan ikke for alvor sætte spørgsmålstegn ved dens nødvendighed. Det er nemlig Europas kald at udvikle sig og at forene sig. Hvis der ikke sker et fremskridt i den retning, vil Europa ikke kunne få den betydning, som det sigter efter på den internationale scene, eller kunne spille den rolle, som det har til hensigt at spille her, og Europa ville således dømme sig selv til stagnation.
Problemet er et andet, nemlig omstændighederne og midlerne, som ikke må skjule, hvor svær denne udvidelse er. Udvidelsen skal betragtes ud fra de budgetære udgifter, og at ønske udvidelsen er én ting, men at ville betale prisen for den er noget helt andet. Jeg vil indrømme, at holdningen i Rådet, som i det mindste i øjeblikket ønsker en udvidelse til nedsat pris, giver grund til bekymring. Man hører dem allerede nu forkynde, at uanset udvidelsens omkostninger, så er loftet på 1, 27 % af BNI uoverskrideligt, og det skal det blive ved med at være. Det tilkommer os med andre ord at fastlægge den nye finansielle ramme i den sammenhæng og med det mål, at Fællesskabets udgifter skal stabiliseres, hvilket jeg udlægger som: i overensstemmelse med ligevægten i de nationale budgetter. Visse delegationer i Rådet kalder endda enhver debat om en eventuel forhøjelse af loftet for BNI for teoretisk. Men når man nu ikke har nogen nye finansielle perspektiver, og når man forbyder sig selv enhver forhøjelse af loftet for BNI, hvor vil man så tage pengene fra?
Lad os ikke tage fejl heraf. Hvis man følger Rådet, så vil man tage pengene fra de fælles politikker, ved i solidaritetens navn at reformere dem og tilpasse dem til de nye behov. Jeg tænker her på strukturfondene, på samhørighedsfondene og navnlig på den fælles landbrugspolitik, der er udpeget til forsoningsoffer for den finansielle solidaritet, hvilket man kunne konstatere i sidste uge under trilogien om budgettet for 1998. For landmændene er solidaritet nemlig ofte synonymt med ofre. Hvor langt kan man således gå med iværksættelsen af de foranstaltninger, man har planlagt for den fælles landbrugspolitik: Vil man fastlægge en generel prisnedsættelse og i størst mulig grad lukke op for den kompenserende støtte for ikke at skade landmændenes situation, som ofte er lige på grænsen til at kunne overleve? Det ville være uacceptabelt med en udvidelse på nogle betingelser, der er utålelige for landbruget.
Når man taler om udvidelsen, må man også nævne den finansielle ramme for udvidelsen, og denne finansielle ramme mangler stadig at blive fastsat, hvilket ordføreren Joan Colom i Naval så udmærket understregede. Langtfra alle tvivlsspørgsmål er blevet afgjort med hensyn til omstændighederne for den fremtidige finansiering af Den Europæiske Union. Denne finansiering er en sand slutsten for de planlagte reformer. Det er fastholdelsen eller overskridelsen af loftet på 1, 27 % af BNI, som i stor udstrækning vil bestemme indholdet i reformen af de fælles politikker. Jo, udvidelsen skal være en udviklingsfaktor for Den Europæiske Union. Jo, udvidelsen skal være en fremskridtsskabende faktor for institutionerne, men udvidelsen skal i lige så høj grad have som mål at undgå en sløjfning af de eksisterende politikker, og den skal endda styrke disse.
Udvidelsen af Den Europæiske Union skal være en uddybning af Den Europæiske Unions politikker. Det vil blive nødvendigt med en ny interinstitutionel aftale. En revision af de finansielle perspektiver vil være nødvendig. Og BNIloftet for egne midler vil skulle betragtes ud fra Unionens finansielle behov, i overensstemmelse med dens mål. Men vores gruppe vil ikke i noget tilfælde kunne acceptere, at udvidelsen tjener som påskud for en principiel begæring om en automatisk revision af de finansielle perspektiver eller om en ukontrolleret eksplosion af Fællesskabets egne midler. Og jeg mener, at det vil være en glimrende lejlighed for os til at tænke over, hvordan vi skal deltage i udarbejdelsen af dette budget, men også i dets balance. Vejen mod en vellykket udvidelse er vanskelig, og gennemførelsen af den finansielle del er et væsentligt element.
Ud over disse vanskeligheder er vi forpligtet til at leve op til det umådeligt store håb, som Europa repræsenterer for ansøgerlandene, hvoraf størstedelen efter lange, dystre år med kommunistisk totalitarisme nu kan skimte demokratiets lovende veje.

Caligaris
Hr. formand, jeg vil ikke tale om store padanske systemer eller om krav på uafhængighed eller om andre problemer af den størrelse; jeg vil derimod indskrænke mig til nogle konkrete aspekter, der tilsyneladende er beskedne, men som hænger sammen med udvidelsen. Blandt de forskellige konkrete forhold fortjener det, der vedrører de europæiske regioner, som grænser op til de central- og østeuropæiske lande, særlig opmærksomhed; selvom nærheden giver dem bedre udsigter til samarbejde, gælder det også, at de er mere udsatte for en konkurrence, der endnu er skæv på grund af de eksisterende samfundsøkonomiske forskelle. Det er derfor nødvendigt, at Den Europæiske Union, som lægger vægt på at lette gnidningerne, inden udvidelsen på enhver måde undgår, at disse regioner kan frygte, at de skal betale en højere pris end deres europæiske medsøstre, en frygt, der er så meget mere skadelig, som det er de samme, der som grænseområder har lidt under de bindinger, som et halvt århundredes kold krig pålagde dem. Man bør således ikke kun undgå, at man for at skaffe midler til processen med forberedelsen af udvidelsen fratager dem noget af det, de i dag nyder godt af, men også fremmer programmer, som kan lette konkurrenceaspekterne og begunstige udviklingen af samarbejdet på tværs af grænserne i udvidelsesprocessens interesse.

Raschhofer
Hr. formand, projektet udvidelse mod Øst er uden tvivl af historisk betydning. Efter jerntæppets fald er det en logisk konsekvens, at Unionen arbejder videre på opbygningen af det fælles hus Europa. For at leve op til den historiske opgave skal de mennesker, som allerede bor i dette hus, have sikkerhed for, at både fundamentet og udvidelsen står på solid grund. Brede kredse i befolkningen er uden tvivl skeptiske over for denne udvidelse. Det må være Europa-Parlamentets opgave at tage unionsborgernes bekymring og uro alvorligt og inddrage dem i bedømmelsen af udvidelsesprojektet.
Med Agenda 2000 fremlagde Kommissionen et dokument, som skal vise vejen ind i en udvidet Union. For nu at blive ved mit billede: Agenda 2000 er blot en skitse til udvidelsen, men på ingen måde en detaljeret byggeplan. Der er altså stadig behov for mange rettelser af institutionel, finansiel og politisk art. Jeg er østrigsk medlem af EuropaParlamentet. Østrig er som intet andet land i EU omgivet af mulige ansøgerlande. Det vil derfor måske mærke virkningerne af EU's udvidelse mod Øst mere direkte og mere føleligt end så mangen anden medlemsstat. Hvor følsomt spørgsmålet om udvidelsen skal bedømmes, viser en enstemmig vedtaget beslutning fra forbundslandet Oberösterreichs landdag. Deri kræver samtlige repræsentanter for grupperne, at der ikke må finde tiltrædelsesforhandlinger sted med Den Tjekkiske Republik, før videreopførelsen af atomkraftværket Temelin er opgivet. Det er en demokratisk legitimeret østrigsk landdags erklærede vilje og mål, som de østrigske medlemmer af Europa-Parlamentet er blevet opfordret til at repræsentere.
Huset Europa har brug for solide fundamenter. For at udvide det skal der lægges sten på sten eller bedre endnu sten efter sten. Willy Brandt sagde, da Berlin-muren faldt, at det, der hører sammen, vokser sammen. Lad os give Europa tid til at vokse sammen!

Samland
Hr. formand, når jeg lytter til dagens forhandling i Parlamentet, minder det mig om underet med de fem brød, der mættede 5.000 mænd foruden kvinder og børn. Jeg bliver lige ved det billede. Fordi vi i dag drøfter helt abstrakte strukturer, kan vi sagtens blive enige i en fart. Men De har allerede mærket det i de sidste indlæg: Når det konkret drejer sig om de enkelte kollegers syltetøj, svinder storsindetheden allerede ind! Vi har en kage, som vi for tiden deler i femten stykker, både i landbrugs- og i strukturpolitikken. Vi ved, at vi eventuelt - det formoder Kommissionen - forstørrer denne kage med en årlig vækst på 2, 5 %. Vi siger da, at stykkerne fortsat vil være næsten som nu, vi skærer blot årligt 1, 5 milliarder ud af landbrugs- og strukturfondene, og det, der vokser til, skal anvendes til førtiltrædelsen.
Så er der for øvrigt nogle - og fra det land kommer jeg - som siger, at de inden længe ikke vil betale så meget for kagen. Det er alt sammen meget forunderligt! Det er nemlig også dem, der råber højst op om, at de første kandidater skal blive medlem af Den Europæiske Union omkring år 2000. Det er en dårekistedebat! Her bliver der løjet og bedraget! Jeg siger her helt klart: De har brug for alle medborgere i Deres lande, i de femten medlemsstaters lande med henblik på de central- og østeuropæiske landes tiltrædelse, og vi bliver nødt til at overbevise befolkningerne i de femten medlemsstater om, at ansøgerne kun kan blive medlem, hvis der foretages meget dybtgående reformer!
Hvor er vi da henne, når et land som Tjekkiet har den laveste arbejdsløshed på hele det europæiske kontinent? I hvert fald ikke i realiternes verden! Vi ser jo nu, hvor kronen bliver af! Det problem, der rejser sig her, er, at der også her er tale om en lodret løgn, for hvis de offentlige områder ville trække sig ud af deres støttepolitik, hvis Fællesskabets støtteret ville blive en realitet i Tjekkiet, ville der komme arbejdsløshedstal, som ville stige i tocifrede spring! Denne forløjne debat om, at de, der råber højst, er dem, der i virkeligheden optager de central- og østeuropæiske lande, foregår derfor ikke med mig!
Jeg går ind for udvidelsen! Det gør jeg virkelig, men når jeg virkelig gør det, skal jeg også gøre den mulig. Så skal jeg også mobilisere flertal for den i EU's medlemsstater og i de østeuropæiske lande. Det vil derfor være uomgængeligt nødvendigt, at vi gennemfører landbrugsreformen, og det skal ske inden for Fællesskabet. Det kan da ikke være et sundt forhold, at Den Europæiske Union i dag leverer flere kartofler til Polen, end polakkerne leverer kartofler til Den Europæiske Union. Ikke fordi kartoflerne i Polen er dårligere, men fordi vi støtter dem med 50 pfennig pr. DM eller med en halv ecu pr. ecu, medens polakkerne kun lige er i stand til at støtte med 15 %. Derfor fortrænger vi med vores subventionerede kartofler oven i købet deres egne kartofler fra deres eget marked! Den, der nu stadig ikke forstår, at reformen nødvendigvis skal begynde i vores eget hus, dersom vi vil være i stand til at udvide, har helt og aldeles mistet forbindelsen med virkelighedens verden!
Det samme gælder for strukturpolitikken. Når jeg hører, at irerne har brug for penge; når jeg hører, at mål-1områderne har brug for penge, og når jeg ser på mine egne delstater i Forbundsrepublikken Tyskland, som i fredags i Forbundsrådet traf den afgørelse, at alt i strukturpolitikken skal blive ved med at være, som det var, så siger jeg til Dem, at også det er umuligt! Vi har brug for en reduktion af befolkningsloftet, vi har brug for en reform alene for vores egen skyld. Men vi har endnu hårdere brug for den med henblik på udvidelsen, for det er helt urealistisk at optage medlemsstater, hvis bruttonationalindkomst per capita for øjeblikket andrager gennemsnitligt 31 % af Fællesskabets BNI!
Jeg sagde engang under en drøftelse i Overhuset i Storbritannien, at dersom vi prøver på at lade de to kurver med 2, 5 % vækst i Fællesskabet og 4 % vækst i de central- og østeuropæiske lande mødes i et punkt - så ser man for øvrigt også, hvor langt disse lande ligger fra hinanden - skal Slovenien bruge 14 år for at nå op på Fællesskabets bruttonationalindkomst, Polen langt over 30 og Rumænien endog over 50 år. Når så en kollega fra De Grønne stiller sig op og vil forklare mig, at vi ville indføre en første og en anden liga, kan jeg kun sige, at vi har en tidobbelt liga! Landene er så forskellige, som de er, og af den grund at give det indtryk at, at man her kan pakke store pakker og hurtigt lige optage dem alle, har noget med en fejlagtig antagelse at gøre og overhovedet intet med politik!
Derfor går jeg stærkt ind for, at vi bliver klarere og mere ærlige. Kommissionens løsning - og det siger jeg også til min egen gruppe - havde jeg langt hellere set. Vi skulle have sagt 5 plus 1, hverken flere eller færre, for alt andet er uden bund i virkeligheden! Her bliver der foregøglet og fuppet, det er ikke nogen reel politik. Dér er jeg enig i det, Klaus Hänsch sagde i dag, helt enig. Jeg ønsker mig langt mere ærlighed, for det har befolkningerne i Østeuropa virkelig fortjent - langt mere ærlighed, så at de virkelig får en chance for at blive medlem!

Stenzel
Hr. formand, hr. kommissær, jeg går også ind for ærlighed, men jeg tror ikke, at vi lyver alle sammen, som hr. Samland mente, men jeg tror bestemt, at Parlamentets dokument i lighed med Kommissionens, Agenda 2000, giver plads til spillerum. Nogle kalder det russiske dukker, men det er muligt at vælge og afhængig af individuelle fremskridt at gå videre i forhandlingerne. Udvidelsen af Den Europæiske Union er en del af integrationens grundidé, den er et byggeprincip for Fællesskabet og en historisk nødvendighed.
Østrig, som i andet halvår af 1998 vil overtage formandskabet i EU, har i betragtning af sin geopolitiske situation og sine historiske bånd til Centraleuropa en interesse i, at dets nabolande ikke forbliver i et politisk ingenmandsland, og at de får tilknytning til Vestens økonomiske niveau. Kun hvis vi fjerner de økonomiske ubalancer på vores gamle kontinent, kan Europa blive mere sikkert, mere velhavende og mere fredeligt.
Jeg vil i denne sammenhæng gerne anføre, hvad den tjekkiske præsident Vaclav Havel engang har skrevet, nemlig at det ikke kun drejer sig om at blive medlem af de riges klub, men også om at bekende sig til den vestlige civilisation og om at bryde ud af tomrummet mellem Øst og Vest. Naturligvis er indkomsten per capita i de centralog østeuropæiske lande væsentlig lavere end hos os. Dertil kommer belastninger i form af det store antal beskæftigede ved landbruget, der findes i disse lande, f.eks. i Polen, og strukturbetingede problemer inden for kul, stål og sværindustri. Navnlig inden for miljøpolitikken er der meget at indhente. Forældede atomkraftværker udgør en sikkerhedsrisiko. De østeuropæiske lande bør derfor forpligte sig til på langt sigt at forlade atomenergien. Indtil da skal der gøres alt for at gøre de eksisterende kernekraftværker så sikre som muligt.
Netop for Østrig, som har de længste grænser ind til ansøgerlande, er støtte til grænseregionerne vigtig for her at mildne strukturtilpasningsvanskeligheder, endvidere overgangsfrister for fri bevægelighed for personer og overgangsfrister i landbruget, således som det var tilfældet i Portugal og Spanien. Men navnlig må nettobetalere ikke i for høj grad blive anmodet om at betale. Jeg går selv ind for en dækning i form af 1, 27 % af bruttonationalproduktet, for udvidelsen mod Øst skal opfattes som et projekt for hele Europa. Solidaritet skal gælde alle, nettobetalere og nettomodtagere. I sidste instans drejer det sig jo også om, at ansøgerlandene skal leve op til EU's demokratiske normer og menneskerettighedsnormer. Det skal ikke medføre, at vi udelukker problemtilfælde som Slovakiet, men være en tilskyndelse til, at disse lande udvikler sig i retning af demokrati, menneskerettigheder og beskyttelse af mindretal.
Intet land skal føle sig udelukket fra udvidelsesprocessen. Der må ikke komme et europæisk andenklasses samfund. Udvidelsesprocessen skal medføre, at vi eksporterer sikkerhed og ikke, at vi importerer usikkerhed!

Virrankoski
Hr. formand, jeg vil takke dem, som har udarbejdet betænkningen, for et godt arbejde.
Det formodes, at udvidelsen mod Øst vil koste cirka ECU 15 milliarder netto pr. år. Dette vil alligevel ikke betyde en forhøjelse af procentdelen af medlemsbidragene. Hvorfor? For det første vil al vækst i medlemskabsbidragene blive benyttet og ligeledes også strukturfondens nedskæring på ECU 4 milliarder. For det andet regnes der med, at sammenlignet med hovedvurderingens retningslinjer vil der komme besparelser på ECU 11 milliarder i landbruget. Landbruget vil ikke få erstatning for omkostningsstigninger eller inflation. Jeg synes ikke, at dette er acceptabelt, og det europæiske landbrug kan ikke bære det.
I regionalpolitikken lægger Agenda 2000 de nuværende syv målsætninger sammen til tre. Det er beklageligt, at målsætning 6 med de kolde og tyndtbefolkede områder lægges sammen med målsætning 1, for kriterierne i det tager ikke højde for områdernes specielle problemer nævnt i målsætning 6. Støtteniveauet bør ikke gå ned. Ligeledes vil sammenlægningen af målsætning 5 b-områderne med målsætning 2 betyde en kraftig nedskæring af disse områder, og det vil dermed tilspidse problemerne, som landbrugspolitikkens fornyelse udsætter landbrugsområderne for.
Jeg støtter alligevel måden, Agenda 2000 griber sagen an på, det vil sige, at medlemsbidragene ikke sættes op, og at forhandlingerne påbegyndes på den måde, som Kommissionen angiver.

Féret
Hr. formand, betænkningen af vores kollega Oostlander er bestemt på ét punkt: Ethvert land, som ønsker at blive optaget i Den Europæiske Union, skal være en demokratisk stat. Pressefriheden skal være sikret. I Belgien, som er et af de medlemslande, der grundlagde Union, er pressen fri, men modtager støtte af den stedlige statsmagt, på betingelse af, at pressen er politisk korrekt, det vil sige slutter sig til systemet. Der skal afholdes frie valg. I Belgien er valgene frie, men de manipuleres af den offentlige finansiering, der er forbeholdt de gamle partier, de manipuleres af de kontrollerede medier og af den dømmende magt, som egenvældigt, og når det passer den, afviser listen for Den Nationale Front, der er et parti, som repræsenterer 175.000 vælgere i Bruxelles og i Vallonien. Endelig har vi den frækhed at kræve, at det ungarske mindretal i Slovakiet skal beskyttes, når denne beskyttelse nu allerede åbenlyst eksisterer, eller at det russisktalende mindretal i Letland skal beskyttes.
Kære kolleger, nogle få kilometer fra vores Parlament bor der 150.000 fransktalende belgiere, som har færre rettigheder end ungarerne i Slovakiet og heller ikke flere rettigheder end russerne i Letland. Jeg vil afslutte mit indlæg med dette spørgsmål: Hvad skal man kalde denne fikse idé med at ville integrere et ikke-europæisk land i Unionen, nemlig Tyrkiet? Nykolonialisme eller mangel på forstand og kultur?

Dankert
Hr. formand, jeg vil først tilslutte mig det, som Detlef Samland generelt har sagt om udvidelsen. Jeg tror, at han på det punkt har fat i den rigtige ende. Hvad mig angår lige en supplerende bemærkning om den generelle problematik. Jeg finder, at Tyrkiet skal inddrages i konferencen, og at konferencen skal have et konkret indhold eller med min salig partifælle Schäfers ord: i snak kan heller ikke tyrkerne bo.
Jeg skal indskrænke mig til Colom-betænkningen. Jeg støtter betænkningen, det er ikke noget problem. Men jeg vil alligevel gerne påpege, at betænkningen naturligvis er behæftet med mange usikkerheder. De data, som Kommissionen har angivet, er teoretiske data. De betragtninger, som Kommissionen har opstillet om udgifterne, og som den fastholder på 1, 27 %, er yderst teoretiske spekulationer. Når jeg så ser på, hvordan den politiske situation i Rådet er i øjeblikket, så tvivler jeg stærkt på Kommissionens muligheder for at fastholde denne tidsplan. For det ser ikke ud til, at den finansielle problematik i Rådet vil føre til de nødvendige løsninger, der gør det muligt at tage føringen ved udvidelsesforhandlingerne. Jeg tror, at den uenighed, som allerede nu er til stede, og hvor der er meget forskellige standpunkter, både om landbrug og med hensyn til strukturfondene, vil vare ved en tid endnu. Hvis udvidelsesprocessen skal tages alvorligt, bør finanserne tilpasses den politik, der skal føres. Det indtryk, som jeg har i øjeblikket - og Samland har faktisk allerede sagt det samme - er, at vi er mere beskæftiget med at fordele pengene mellem de femten eksisterende medlemmer end med en udvidelsesproces. Det er fra alle sider blevet bekræftet på dette plenarmøde. Jeg vil ikke lægge skjul på min bekymring over disse skandaløse opfattelser. Jeg får til min store beklagelse endog mere forståelse for den nederlandske nettodiskussion, end jeg hidtil har haft. For det kan naturligvis ikke være sådan, at udvidelsen væltes over på de lande, der i øjeblikket allerede er inde i en vanskelig politisk nettodiskussion. Jeg finder nettodiskussionen, det siger jeg med det samme, en forkert diskussion, men den er nu engang en del af den politiske virkelighed, som lande som Tyskland og Nederlandene lever med. Hvis diskussionen udarter sig som i denne debat, hvor irlænderne vil have deres penge, hvor portugiserne vil have deres penge, hvor spanierne vil have deres penge, så er situationen på et givet tidspunkt moden til, at vi løber ind i en dyb politisk krise i Fællesskabet med den risiko, at ansøgerlandene, der efter min mening i tide bør profitere af deres relation med EU, at de bliver offer herfor. Jeg ville lige bemærke dette i denne kontekst.
En andet punkt vedrørende tiltrædelsen. Kommissionen går ud fra en vækst på 2, 5 %. Colom spørger udtrykkeligt, om det er realistisk. Jeg har et andet spørgsmål. Hvorvidt er der relation mellem de 2, 5 % og den tidsplan, som Kommissionen har opstillet vedrørende udvidelsen? Endvidere er reformerne af landbrugspolitikken, reformerne af strukturfondene tilstrækkelige til at løse problematikken inden for de 1, 27 %? Også på det punkt er Kommissionen meget vanskelig. Når jeg for eksempel ser på mål 1-områder, så konstaterer jeg, at der her er mange muligheder for at spare. Jeg nævner vores eget hollandske Flevoland, men jeg tror også, at mange andre mål 1-områder ikke har brug for, at man nu, hvor der ikke mere er et mål 1, skal bruge yderligere seks år til at nedtrappe deres mål 1status. Det kan ske meget hurtigere. Enten er de det, eller også er de det ikke. Hvis de ikke er det, er der ingen automatisk ret til, at de skal profitere af deres fordelagtige status i lang tid endnu.
Jeg tror, at de overgangsordninger, som Kommissionen har sat sig i hovedet, at de ved en afkortning af tidsperioden må give yderligere muligheder for tilpasninger, end det i øjeblikket er tilfældet, og at der så også kan findes andre løsninger end nu. Endnu en gang, de nuværende forslag vedrørende strukturfondene tyder på, at lande med få mål 1-områder, og som endvidere ikke nyder godt af en omlægning af landbrugspolitikken, kommer til at betale for udvidelsen. Når jeg ser på meningsmålingerne i Nederlandene, i Tyskland og i andre lande vedrørende befolkningens følelser i forhold til udvidelsen, så løber vi en alvorlig politisk risiko, hvis vi går ind på dette scenario. Derfor advarer jeg.
Jeg har altid sagt, at jeg finder nettobidragsdiskussionen forkert, men jeg må erkende, at det i en række medlemsstater i mellemtiden er blevet et politisk problem, og at det derfor er nødvendigt at nå frem til en afbalanceret fordeling af budgettet, hvor der skal anvendes andre kriterier end den typiske nettobidragsdiskussion, men hvor der er brug for andre målestokke. Det er også nødvendigt for at skabe mere finansielt rum i Agenda 2000 for nye medlemmer, end tilfældet er i øjeblikket.

Brok
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil tilslutte mig det, hr. Dankert sagde. Det er meget interessant, at vi allerede nu oplever en mere eller mindre skjult fordelingskamp i Den Europæiske Union, som minder mig meget om det, vi allerede én gang har drøftet i begyndelsen af 80'erne. Det undrer mig af og til, at de argumenter, der dengang blev anført imod udvidelsen mod syd af Den Europæiske Union, i dag kommer fra de lande, som ved den lejlighed blev optaget i Den Europæiske Union. Her burde alle endnu en gang udforske deres samvittighed, om ikke argumenterne allerede dengang var forkerte, af hvilken grund vi så alligevel fik disse lande ind. Man bør ikke følge bus-teorien: Man sidder selv ned i bussen, og bussen er fuld. Det er efter min mening af og til en vanskelig situation.
Betydningen af udvidelsen af Den Europæiske Union, den historiske chance er ofte blevet fremmanet i dag, og jeg kan kun understrege det. Jeg mener, vi bør foretage to definitioner, når det drejer sig om ikke at diskriminere. Vi må ikke diskriminere i den forstand, at vi ikke giver ansøgerne noget håb. Vi skal sætte en proces i gang, som giver dem objektive chancer for at blive medlem af Den Europæiske Union. Samtidig skal vi give dem, der leder forhandlingerne, objektive kriterier i hænde, så at de kan foretage en sådan differentiering med henblik på, at de lande, der er længst fremme i udviklingen, ved forhandlingernes afslutning ikke kommer til at vente på dem, der endnu ikke er så vidt.
Derfor mener jeg, at vores kompromisløsninger i mellemtiden kan udlægges sådan, at Kommission og Råd disponerer over disse differentieringsmuligheder. Det er af overordentlig stor betydning, for hvis det første land kommer med langt senere, end det ville være muligt, betyder det dalende forhåbninger for de lande, som i forvejen ville komme med senere. Derfor er det et forkert udgangspunkt at skære alle over én kam.
Vi bliver alle nødt til at lave vores hjemmearbejde. Ansøgerlandene skal lave deres hjemmearbejde for at være "fit« til Den Europæiske Union, men også vi skal lave vores hjemmearbejde inden for strukturpolitik, landbrugspolitik, institutionelle reformer, ikke overdrevet, men således som det er nødvendigt for udvidelsen. Disse hjemmeopgaver skal vi lave, og vi bliver nødt til at organisere os således, at chancen for udvidelsen af Den Europæiske Union ikke fører til nye brud. Udvidelsen skal fastsætte overgangsmuligheder, for at det ikke kommer til et brud mellem ansøgerlandene og Den Europæiske Unions nuværende medlemslande. Endvidere betyder Den Europæiske Unions nye grænse, at vi skal bygge bro til de lande, som ikke i længden eller inden for en overskuelig fremtid kommer med i Den Europæiske Union, og den, der under dette brobyggeri mister Ukraine og Rusland af syne, vil også begå en fejl.

Frischenschlager
Hr. formand, jeg vil gerne tilslutte mig hr. Samlands appel om ærlighed og føje tre aspekter til. For det første: Som Elmar Brok netop anførte, ville det virkelig være en skandale, hvis et land allerede opfylder kriterierne, og et medlemsland i Den Europæiske Union nedlægger veto, indtil dets kandidat er færdig til at tiltræde. Hr. Brok ved, hvad jeg taler om, nemlig Polen. Det må ikke ske!
For det andet: reformen af institutionerne. Jeg kan ikke frigøre mig for den mistanke, at nogle nævner reformen af institutionerne med den bagtanke, at derigennem udskydes udvidelsen lidt. Derfor skal vi være meget opmærksomme på, at der meget hurtigt og konsekvent tages fat på den institutionelle reform, for at vi ikke spilder tiden, og udvidelsesprocessen derved forsinkes.
For det tredje kan det være værd at nævne, at det er mit indtryk, at nogle lande, som nu er særligt begunstigede af støtteordningen, slet ikke er interesserede i udvidelsen, fordi de så mister deres finansielle privilegier. Heller ikke det må ske. På dette punkt er der behov for megen ærlighed og politisk konsekvens, og jeg håber, at vi i det mindste i Europa-Parlamentet tilvejebringer den!

Ghilardotti
Hr. formand, jeg vil komplimentere hr. Colom for kvaliteten og præcisionen i hans forslag til beslutning. Jeg er i det væsentlige enig i arbejdets disposition og de kritiske bemærkninger til dokumentet »Agenda 2000«, som Kommissionen har fremlagt. Vigtige historiske processer som udvidelsen med landene i Central- og Østeuropa og gennemførelsen af Den Økonomiske og Monetære Union, som begynder nu, vil nå deres kulmination med hensyn til resultater og konsekvenser netop inden for den tidsmæssige ramme, der dækkes af de finansielle oversigter, og paradoksalt nok står vi for første gang trods betydningen af disse ændringer over for en politisk ramme, som ikke er åben for udsigter til vækst i Unionens finansieringsrammer. Årsagen til denne situation er dobbelt: På den ene side er der en tænkepause, tror jeg, i den europæiske integrationsproces, og på den anden side en beslutning - som vi støtter - om blandt målene at lægge størst vægt på de konvergenskriterier, der blev fastlagt i Maastricht.
Dette stiller os over for nødvendigheden af at være realistiske og effektive med hensyn til rækkevidden af de mål, der opstilles af Agenda 2000, mål, som ikke kun handler om udvidelsen, men om alle de politikker, som Unionen vil udvikle. Det skal ikke glemmes, at Kommissionen baserer sine egne forudsigelser på en vækstrate i medlemslandene på 2, 5 %, som efter de flestes mening er en for optimistisk vurdering, og fastholder loftet for indtægter til finansiering af udgifterne: dette medfører nødvendigvis, at for på langt sigt at finansiere udvidelsen vil det være nødvendigt at gå i gang med en reform af Unionens nøglepolitikker, nemlig den fælles landbrugspolitik og strukturfondene.
Udvidelsesprocessen er endnu ikke defineret med hensyn til tidsplan og omkostninger, og forudsigelserne vedrørende økonomierne i kandidatlandene er usikre; det er derfor indlysende, at målsætningen om at gennemføre en udvidelse under stabile finansielle forhold kræver en ny balance mellem udgifterne til Unionens forskellige politikker.
Som allerede understreget i Agenda 2000 bygger Kommissionen på et princip, en procedure, som er forskellig fra den hidtidige. Vi står over for en finansiel pakke, hvor det ikke er de politiske og økonomiske mål, men loftet for egne indtægter, der udgiver det faste udgangspunkt, der er fastlagt a priori . Det er en strategi med lav profil; vi må således ikke undervurdere den stærke risiko for, at rækkevidden af de samtidige mål om udvidelse og uddybning af integrationen må redimensioneres.
Bortset fra loftet er det selve systemet med egne indtægter, som bør undergå en seriøs genovervejelse om en reform, der kan gøre det mere afbalanceret i forhold til borgernes rigdom og velfærd og mere gennemsigtig i deres øjne. Dette mål har Kommissionen desværre ikke gjort sit til, heller ikke i en gunstig situation som denne.
Agenda 2000 bygger på den automatiske fornyelse af de finansielle oversigter; Parlamentets politiske dispositionsmargin som budgetmyndighed kommer ikke styrket ud. Jeg deler således ordførerens holdning, hvor han understreger nødvendigheden af at komme frem til en forbedring af selve aftalens funktion og fleksibilitet. Af denne grund og for en bedre funktion af institutionerne vil det være nyttigt med en revision af aftalen. Jeg er også enig med ordføreren i, at i betragtning af de utallige og relevante elementer af usikkerhed, som karakteriserer de syv år i finansoversigtens periode, vil det være rigtigt at imødese muligheden af en finansiel revurdering på grundlag af en revisionsklausul. Det er således nødvendigt med periodiske eftersyn; udviklingen af processen og de finansielle konsekvenser af udvidelsen, som er det centrale spørgsmål og den største bekymring i de finansielle oversigter, er ikke præcist forudsigelige; hvis vi bygger på de tal, Kommissionen har angivet, ser vi, hvordan vurderingen af udgifterne til udvidelsen i den periode, som er omfattet af disse oversigter, i virkeligheden fører til et beløb, som i absolutte tal og procenter ikke udgør er umulig udfordring; trods dette vil der være en betydelig virkning på fortsættelsen af nogle politikker inden for medlemsstaterne.
Hvis man tager det i betragtning og de betragtninger, der allerede er gjort med hensyn til det centrale i spørgsmålet om udvidelsen og nødvendigheden af et ny balance mellem Unionens politikker, skal det gentages, at i den nuværende situation må finansoversigterne sørge for en dispositionsmargin til udvikling af de eksisterende politikker, såvel interne som eksterne, i perspektivet af nødvendigheden af på en intelligent og effektiv måde at kalibrere forvaltningen af de eksisterende politikker og mere specifikt at koncentrere sig om de vanskelige udfordringer i dag, for eksempel arbejdsløsheden, en afbalanceret samfundsøkonomisk udvikling i forbindelse med integrationen.
Dette indebærer, at der beslutsomt må tages fat på nogle reformer for eksempel i landbrugssektoren - udvidelsens succes afhænger i høj grad af De Femtens evne til at modernisere landbruget - ligesom det i regionalpolitikken, ligesom det med hensyn til beskæftigelsen er nødvendigt, at man i kølvandet af det nye i Amsterdam-traktaten også ofrer disse problemer mere opmærksomhed.

Cushnahan
Hr. formand, først vil jeg gerne hylde mine kolleger, hr. Oostlander og hr. Barón Crespo, for deres fremragende betænkning, som jeg støtter. Personligt er jeg en entusiastisk tilhænger af udvidelsen, men samtidig har jeg stærke meninger om, hvordan dette udvidede Europa bør konstrueres. Set i bakspejlet var den sidste udvidelse, uden uddybning, overilet. Som følge heraf har vi arvet en stor mængde politisk og offentlig mening, der ikke er engageret i europæisk integration, og det har fungeret som en bremse for vores europæiske ambitioner. Vi må ikke gentage denne fejltagelse. Europa-Parlamentet må gøre det klart, at vi ikke vil give vores billigelse til nogen tiltrædelse, medmindre og før der har fundet en grundlæggende institutionel reform sted. Vi må anvende den magt, vi har til at tvinge medlemsstatsregeringerne til at indkalde til endnu en regeringskonference og rette op på de fejltagelser, der blev begået i Amsterdam. Hvis det ikke lykkes os at løse dette problem inden udvidelsen, vil vi have forladt målet om et Europas Forenede Stater og erstattet det med et glorificeret stort frihandelsområde med yderligere regler og bestemmelser.
Samtidig med at vi bevarer dette pres på regeringerne, bør vi indlede forhandlinger samtidig med alle ansøgerlandene undtagen Slovakiet. Det vil sende et symbolsk budskab til borgerne i disse lande. Vi angiver hermed, at vi ønsker, at de kommer med snarest muligt, og så snart de opfylder de nødvendige betingelser. Ved ikke at skabe et første- og andenklasses medlemskab vil vi også sende et positivt budskab til potentielle investorer, hvilket er væsentligt, hvis det skal lykkes for disse lande at opfylde de økonomiske kriterier for medlemskab.
Jeg vil slutte af med at sige, at jeg ikke har noget til overs for de argumenter, vi hører fra dem, der anskuer udvidelsen gennem egoistiske nationalistiske budgetbriller. Hvor er deres vision? Det kan godt være, at der indledningsvis vil blive lagt stort beslag på EU-budgettet, men sådanne omkostninger vil være minimale sammenlignet med den kæmpemæssige fredsdividende, der vil komme ud af et udvidet og fuldt integreret Europa.

Dybkjær
Hr. formand, mine kodeord for udvidelsen er fred og stabilitet i Europa. Derfor må vi ikke skabe ustabilitet gennem en udvælgelsesmetode, som fremtvinger skel mellem ansøgerlandene. Og uanset hvor godt kommissær Hans van den Broek taler sin sag - og han gjorde det fremragende her tidligere på aftenen - så kommer han ikke uden om det faktum, at Kommissionen har skabt et skel, der ikke en gang er strengt objektivt, men politisk, hvilket kommissæren også selv sagde. Med den valgte strategi har Kommissionen gjort udvidelsen til et hestevæddeløb, hvor deltagerne uvægerligt vil følge sig som vindere og tabere; et A- og et B-hold er skabt. Det er jo tydeligt nok, at der er forskel mellem landene, også med hensyn til, hvor tæt de er på at opfylde de af EU stillede krav, men set i lyset af den forandringsproces, Europa står midt i, er det et forkert tidspunkt at lave en sådan statisk opdeling på. Kommissionens strategi hænger sammen med, at dens kodeord er nogle andre end fred og stabilitet. Agenda 2000 siger styrkelse og udvidelse af Unionen, men det er ikke Unionen, som skal styrkes, det er borgerne i Europa, der skal styrkes, og det er borgernes mulighed for at bestemme over deres eget liv, der skal udvides gennem unionssamarbejdet. Derfor må udvidelsesprocessen heller ikke tages som gidsel for Unionens behov for reformer. Kun gennem et ligeværdigt samarbejde med ansøgerlandene kan vi sikre den folkelige opbakning til EU, og uden den falder projektet sammen.

Papakyriazis
Hr. formand, Agenda 2000, der sigter mod en større og stærkere Europæiske Union gennem optagelse af de østeuropæiske lande, udgør en historisk chance for at samle et splittet Europa, for en genopretning af den historisk paradoksale opdeling af Europa og er samtidig en garanti for udvikling og stabilitet i Europa og i hele verden. Dette er Den Europæiske Unions store politiske valg, en udvikling, som der forhåbentlig allerede nu reelt er truffet beslutning om på alle niveauer i Den Europæiske Union.
Alle aspekter af denne historiske proces er blevet analyseret fra alle sider, i en udvikling, der på samme tid er parallel med og solidarisk afhængig af en intensivering, en dynamisering og en styrkelse af det nuværende samarbejde i Den Europæiske Union. Det bør naturligvis være en klar og modsætningsfri udvikling uden hindringer og uenigheder.
Efter de afgørelser og kriterier, der vedtoges i København, de konkrete krav i Amsterdam-traktaten, de detaljerede førtiltrædelsesprocesser og den udvidede dialog inden for rammerne af de europæiske associeringsaftaler står vi nu endelig foran den sidste fase med virkeliggørelsen af denne politik i form af påbegyndelsen af tiltrædelsesforhandlingerne.
Jeg glæder mig over at se, at Europa-Parlamentet generelt er kommet frem til den opfattelse, at tiltrædelsesforhandlingerne bør indledes samtidig med samme udgangspunkt for alle ansøgerlandene i Centralog Østeuropa og det nordlige og sydlige Østeuropa. Alle ti ansøgerlande er nu parate til den vanskelige lange vej mod tilpasningen. De ti plus endnu et, eller rettere, det bør nok understreges, en plus ti andre stater, for Cypern er et helt specielt tilfælde. Jeg minder om og henviser til Den Europæiske Unions gældende positive afgørelse af 1995 om Cyperns tiltrædelse. I overensstemmelse hermed skal tiltrædelsesforhandlingerne starte i april 1998. Det er Den Europæiske Unions historiske gæld over for Cypern.
I dette store billede har Tyrkiet desværre ingen plads. Jeg er helt enig med kommissær Van den Broek, når han siger, at spørgsmålet EU-Tyrkiet på ingen måde må skygge for eller påvirke spørgsmålet om udvidelse. Men dette betyder ikke, at vi vil acceptere, at Tyrkiet smugles ind i Den Europæiske Union. Det er muligt, at der er nogle regeringer, der har brug for opdrift til deres udenrigspolitik. Det er muligt, at Kommissionen ønsker helhedsløsninger. Men vi, Europa-Parlamentet, er nødt til at stå helt fast ved visse principper. Spørgsmålet om Tyrkiet står åbent, det indrømmer jeg. Men det vedrører ikke denne forhandling. Tyrkiet opfylder ikke de mest elementære forudsætninger, hvilket er beklageligt for såvel Tyrkiet som Den Europæiske Union.

Lenz
Hr. formand, jeg vil gerne fremsætte tre bemærkninger i anledning af denne debat, som jo hovedsagelig drejer sig om udvidelsen. For ni år siden faldt en grænse i Ungarn, i Berlin en mur, ventet med længsel af nogle, frygtet af andre; vendepunktet var indtrådt. Vi var allerede dengang enige om, at den største udfordring til Det Europæiske Fællesskab ville være, at ikke kun var det lykkedes os at samle Vesteuropa, men vi ville også bidrage til, at hele Europa blev samlet. Det drejede sig ikke kun om Tysklands genforening, det drejede sig på en vis måde også om en genforening af det europæiske kontinent, og om dét vidste vi: Det kunne kun ske med demokrati, retsstatsprincippet, menneskerettighederne og markedsøkonomien som grundlag. I dag drøfter vi, hvad det svar, vi ville komme med, indebærer, og de andre venter på vores svar og navnlig på vores indre vilje til dette svar.
Bemærkning nr. to: Der kommer lande til os, som helt skifter historisk rolle. Jeg tager Polen som eksempel. Polen er altid blevet mast mellem sine store naboer. Det skal i dag gå fra at være et undertrykt land til at blive partner. Det er et land med grænser. Det skifter grænse så at sige fra vest til grænseland mod øst, hvor det senere vil blive grænseland for Den Europæiske Union. For første gang i landets historie - i hvert fald nyere historie - vil det skulle påtage sig en aktiv opgave også for sine naboer, og det er givet ikke nemt.
Med en let omskrivning vil jeg gerne sige: At anmode om tiltrædelse er ikke svært, at være og blive medlem er derimod meget svært. Det bør også de andre lande, som har anmodet om tiltrædelse, vide. Vi skal imidlertid også indse, og det er bemærkning nr. tre, at vi har opstillet et testskema, ifølge hvilket tiltrædelsen så at sige er beviset på evne til demokrati, og denne evne til demokrati bruges af alle lande som målestok. Derfor skal dette spørgsmål tages op med stor finfølelse.
Menneskerettigheder, retsstatsprincip, demokratiske procedurer og beskyttelse af mindretal er testspørgsmålene. Det er en besværlig vej - jeg er netop vendt tilbage fra Rumænien - når man har en lang erfaring med diktatur bag sig. Demokrati, og dét bliver vi alle nødt til at lære, skal imidlertid bestandig kontrolleres, også blandt venner! Det skal man lære at finde sig i, for det er kittet, som i sidste instans binder os sammen, og at man også i venskab kan strides om politiske mål, også dét er et stykke frihed!

Nordmann
Hr. formand, jeg vil gerne støtte de kritiske bemærkninger, som bliver fremsat i hr. Colom i Navals betænkning. Kommissionen har låst sig fast i rollen som den person hos Molière, der bliver bedt om at leve godt for få penge. Den forsøger at vise, at man kan udvide, uden at det bliver dyrere, eller rettere, uden at medlemsstaterne behøver at betale mere. En sådan påstand og grænseværdien på 1, 27 % kræver, at man tænker grundigt efter.
Man kan godt se årsagerne hertil. Kommissionen har villet imødegå ønskerne, eller rettere sagt Rådets manglende vilje, i stedet for at fremsætte nogle forslag, der bygger på en undersøgelse af realiteterne. Og det er interessant at konstatere, at mens vi efter Amsterdam blot krævede, at en styrkelse af institutionerne skulle gå forud for udvidelsen, så viser overvejelserne omkring udvidelsen os i dag den aktuelle utilstrækkelighed af en af institutionerne i vores Union, nemlig Kommissionen, som opgiver den igangsættende rolle, den havde før i tiden, for at blive en planlægningsafdeling for Rådet.

Barros Moura
Hr. formand, afslutningen på kommunismen og Europas deling har åbnet vejen for en forandring af selve Den Europæiske Unions natur, som nu kan omfatte alle europæiske folk og stater. Det er denne fundamentale historiske ændring, som udvidelsen er et svar på. Det er derfor nødvendigt, at Unionen og dens medlemsstater er i stand til antage den som et politisk mål, der er afgørende for demokratiet og freden i Europa. Det drejer sig om at støtte konsolideringen af demokrati og menneskerettigheder såvel som en bæredygtig overgang til markedsøkonomi med det ædle formål at overkomme den dybe krise, som den utæmmede liberalisme har kastet næsten alle de lande ud i, der har forladt kommunismen.
For et land som Portugal, hvis konsolidering af demokratiet og økonomiske udvikling har haft så stor gavn af tilslutningen til Fællesskabet, kan der ikke være tvivl om, at man skal støtte en politik, der som mål har optagelsen af de central- og østeuropæiske lande samt andre kandidater. Jeg forkaster således enhver institutionel, finansiel eller anden strategi fra de nuværende medlemsstater, der tager ansøgerlandenes befolkninger som gidsler.
Dette store historiske udvidelsesprojekt udelukker derfor den politiske og moralske legitimitet ved ethvert forsøg på at hierarkisere ansøgerlandene, således som Kommissionen har forsøgt det med sit berømte forslag om 5+1. Jeg glæder mig over, at Europa-Parlamentet har orienteret sig i modsat retning. Jeg glæder mig over, at Parlamentet anmoder om, at alle skal stilles lige ved forhandlingernes begyndelse, uden at resultaterne heraf forudgribes, og at datoen for forhandlingernes afslutning skal afgøres af objektive EU-kriterier. Jeg forkaster ligeledes ethvert forsøg på at udelukke Tyrkiet af kulturelle eller religiøse årsager, der ser bort fra Tyrkiets europæiske historie og det afgørende bidrag, som dets optagelse, såfremt kravene til demokrati respekteres, ville betyde for enheden og freden i Europa. Det er nødvendigt at hjælpe Tyrkiet til optagelse og ikke udelukke det på forhånd.
Det er klart, hr. formand og kære kolleger, at et sådant stort historisk projekt kræver, at der er andet end frygtsomme bogholdere i spidsen for regeringerne! Det kræver et politisk og moralsk lederskab, der kan vise solidaritet og historisk forståelse. Et lederskab, der har været grusom mangel på i Den Europæiske Union. Kun sådan, med politisk mod og ved at sige sandheden til vælgere, der er forgiftet af populistisk, nationalistisk og antieuropæisk demagogi, vil det være muligt at fuldføre en proces, der vil kræve dybtgående reformer af visse aktuelle politikker, såsom den fælles landbrugspolitik, og styrkelse af Fællesskabets budget for at sikre de strukturstøttepolitikker, som ansøgerlandene behøver, uden at de skal finansieres udelukkende på bekostning af de mindst udviklede lande og den økonomisk-sociale samhørighed. Det er nemlig dét, som en fastholdelse af maksimumloftet for de egne indtægter på 1, 27 % af BNP ville betyde.
Udvidelsen er en ny mulighed for Europa, for freden, demokratiet og solidariteten mellem folkene, et mål, der ikke accepterer hverken opsplitningen af ansøgerlandene eller en reduktion af økonomisk-sociale samhørighedsfonde, der i sig selv er potentielt opløsende for Den Europæiske Union.

Schwaiger
Hr. formand, kære kolleger, økonomisk set er Slovakiet et af de stærkeste ansøgerlande. Det overvandt hurtigt vanskelighederne ved adskillelsen fra det tidligere Tjekkoslovakiet. Den høje økonomiske vækst per capita, faldet i antallet af arbejdsløse og i inflationsraten samt den i forhold til andre lande lave udlandsgæld er noget, der gør indtryk. Politisk har den forfatningsretlige ramme om demokratisk funderede og effektivt handlende institutioner eksisteret i nogle år. Men en af institutionerne, regeringen, og det bærer navnlig ministerpræsident Meciar og nogle af hans ministre ansvaret for, fungerer ikke således, som man kunne forvente det i en retsstat. Hans holdning til den rolle, statens præsident skal spille, den manglende efterlevelse af forfatningsdomstolens afgørelse, den delvise udelukkelse af den parlamentariske opposition fra vigtige beslutningstagende forsamlinger og hans adfærd over for det ungarske mindretal er vigtige belæg for hans hidtidige antidemokratiske adfærd.
På den anden side er den slovakiske administration og parlamentet i færd med hurtigt at tilpasse de relevante lovgivningsmæssige områder til Fællesskabets niveau. Henstillingerne fra Det Blandede Parlamentariske Udvalg EU/Slovakiet, som hr. Rübig senere vil tale om, har sat nogle ting i gang. Men alt i alt konstaterer vi, at den slovakiske regering ikke opfylder alle politiske kriterier fra København, og at der skal alvorlige bestræbelser til fra regeringen og navnlig ministerpræsidenten for at nå frem til mere demokratisk praksis og bedre overholdelse af retsstatsprincippet, så at Slovakiet kan komme med i gruppen af ansøgere, der tages alvorligt.

Malone
Hr. formand, jeg hilser den store rolle, som Parlamentet har fået i Agenda 2000-processen, velkommen. Hvad angår Agenda 2000, så er det blevet sagt gang på gang her i eftermiddag, at Kommissionen foreslår et helt nyt finansielt overslag for den pågældende periode. Det omfatter hele den lange række af EUpolitikker og forudsætter, at udvidelsen mod Øst vil finde sted over de næste ti år. Vi ved alle, at Den Europæiske Union vil stå over for sine største udfordringer i denne periode. Vi skal bevæge os frem imod ØMU'en. Vi skal indlemme op imod ti nye medlemsstater. Personligt beklager jeg, at Malta efter egen beslutning ikke er blandt disse lande. Som De sikkert ved, var jeg Parlamentets ordfører om Maltas tiltrædelse, og jeg håber, at det på et eller andet tidspunkt vil slutte sig til. En anden udfordring, vi må tage i betragtning, er endnu en runde af de internationale handelsforhandlinger.
Hvad det finansielle overslag angår, så blev det nuværende, der løber fra 1993 til 1999, ledsaget af en forøgelse af EU-budgetloftet til 1.27 % af EU's BNP. Kommissionen er ubesindig, når den antager en gennemsnitlig EUvækstrate på 2.5 % for de nuværende medlemsstater. Kommissæren synes ikke at tage i betragtning, at der kan ske uventede økonomiske tilbageslag under ØMU'en. Derfor har jeg alvorlige tvivl med hensyn til forslaget om at bevare det nuværende budgetloft i det næste overslag.
Strukturfondene har været meget effektive i fattigere områder og regioner i Unionens yderste periferi og har hjulpet Irland til at nå den gennemsnitslevestandard, man har i Unionens rigere regioner. Irland har draget enorm nytte af dem i de sidste ti år, og vi har gjort virkelig god brug af vores strukturfonde. Vores levestandard er nu nået EUgennemsnittet for første gang nogensinde. Det budget, vi i dag har i Irland, reflekterer vores keltiske tigers gode helbred. Men vi har stadig enorme udviklings- og strukturbehov. Enhver, der for nylig har besøgt Dublin, vil kende til vores alvorlige problem med for stor færdselstæthed. Det fremstår som en kæmpemæssig barriere for investeringer, og regeringen gør meget lidt for at afhjælpe situationen, altså lige bortset fra at give beskæftigelse til et endeløst antal konsulenter.
Jeg accepterer kommissærens argument om, at der bør være større ressourcekoncentration i det næste overslag. Der er meget lidt fornuft i, at næsten halvdelen af EU's befolkning bor i områder, der er berettigede til strukturfondsstøtte. Der bør imidlertid ikke ske pludselige afbrydelser af denne støtte. Selvom strukturfondsstøtte udgør en stadig mindre faktor i vores økonomiske fremgang i Irland, ville intet land kunne klare en drastisk fjernelse af investeringer uden at opleve et enormt internt sammenbrud. Kommissionen har bekræftet, at dette ikke vil ske. Enhver aftale om koncentration må omfatte et fast engagement til ordentlige overgangsordninger.

McCartin
Hr. formand, først vil jeg gerne sige, at jeg er fuldstændig enig i de følelser og den bekymring, som min kollega, John Cushnahan, har givet udtryk for. Også jeg er bekymret for at udvande og svække Den Europæiske Union ved en for hurtig udvidelse, selvom jeg føler mig opmuntret ved fremskridtet henimod monetær union.
Jeg vil gerne sige nogle ord om Colom i Navals betænkning, og det er, at der lige siden Berlin-murens fald har været en bemærkelsesværdig samstemmighed om at lade de østeuropæiske lande få adgang til EU. Denne samstemmighed var ikke blot fremherskende i institutionerne og de nationale regeringer, men også hos offentligheden i EU. Det blev også accepteret, at udvidelsen ikke ville kunne nås uden omkostninger, og at det ville blive nødvendigt med et bidrag fra alle medlemsstater i forhold til deres evne til at bidrage.
Så man kunne spørge, hvorfor Kommissionen foreslår at give 75-100 millioner meget fattige mennesker adgang uden nogen udvidelse af Unionens ressourcer. På nuværende tidspunkt ved vi, at de nye lande - efter det mest positive skøn - vil komme med noget lig 30 % af de eksisterende medlemmers BNP. I den gamle Europæiske Union med tolv medlemsstater var der 80 millioner mennesker med et BNP på 65 % af gennemsnittet, og for at være i stand til at skabe en acceptabel økonomisk konvergens skaffede vi ressourcer på ECU 24 milliarder om året for at fremme deres udvikling. Hvordan kan Kommissionen foreslå, at en acceptabel regional politik kan udstrækkes til de nye stater med kun ECU 11 milliarder?
Situationen på landbrugsområdet er tilsvarende. Det er yderst vanskeligt at foretage fremskrivninger af, hvordan de 15 medlemmers økonomier vil udvikle sig, hvordan den fælles landbrugspolitiks omkostninger vil udvikle sig, og hvordan ansøgerlandene vil udvikle sig over de næste fem til otte år. Men inden for den 1, 27 %'s grænse er det meget vanskeligt at se, at der skulle kunne tilvejebringes tilstrækkelige ressourcer til at sikre, at denne udvidelse vil tilfredsstille ansøgerlandene og deres borgere.

Bösch
Hr. formand, mine damer og herrer, først kort om det, hr. Schwaiger netop har sagt om Slovakiet. Jeg vil ikke foregribe det, hr. Rübig vil sige. Men når vi ser på de betænkninger om landene, som vores egne ordførere har lavet, og f.eks. ser på betænkningen om Estland og mener, at Slovakiet ville behandle sit ungarsksprogede mindretal ligesom Estland sit russisksprogede mindretal, ved jeg ikke, hvorledes dommen over Slovakiet ville se ud. Jeg tvivler på, at denne 5+1-formel er den bedste, og jeg mener, at man bør sige det helt klart i Europa-Parlamentet. Jeg håber endvidere, at medlemsstaterne i sidste instans når frem til lignende konklusioner i Luxembourg.
Ordføreren for Budgetudvalget, hr. Colom i Naval, har i punkt 37 i begrundelsen til sin betænkning anbragt en - som han siger - sidste bemærkning om administrationsudgifterne. Han konstaterer, at Kommissionen i forbindelse med de sproglige problemer, en udvidelse af Unionen vil give ud over de direkte udgifter såsom ansættelse af administrativt og sprogligt personale m.m., ikke har taget tilstrækkeligt hensyn til udgifterne til infrastruktur, kontorer, kabiner til tolkene i mødesalene m.m. Jeg anfører dette tilsyneladende så lille eksempel derpå - måske har ikke særlig mange kolleger lagt mærke til det - fordi det nok er et mønster på det ufærdige ved den Agenda 2000, som Kommissionen har forelagt os.
Endnu en gang går man uden om et i dette tilfælde mere politisk end egentlig budgetmæssig følsomt spørgsmål. Lad os blive ved eksemplet Slovakiet. Hvor er forskellen mellem fem millioner danskeres ret til eget sprog og en dag fem millioner slovakkers ret til det samme? Vi har i forbindelse med denne Agenda 2000 ikke stillet os selv dette spørgsmål. Vi har undladt i denne Agenda 2000 at tale med os selv i klar tekst, og jeg mener, at det er en af hr. Colom i Navals fortjenester som ordfører for Budgetudvalget, at han på præcis det rette tidspunkt har tage de rette spørgsmål op. Sat på en lille fællesnævner: Den, der ikke vil reformere landbrugs- og strukturpolitikken, og den, der så samtidig ikke vil betale mere, kan eller vil ikke udvide.
Det siger jeg i denne debat også til alle kolleger, hvis regeringsrepræsentanter for en dels vedkommende har indtaget yderst sælsomme holdninger på de forskellige rådssamlinger tidligere i Luxembourg. På den ene side vil man betale mindre, samtidig overser man stædigt landbrugspolitikken og dens andel i udgifterne på 50 % af EUbudgetttet, og så sagde udenrigsministeren: Vi vil lave udvidelsen mod Øst. Det er ting, vi ikke kan sige til vores borgere, og derfor var det vigtigt, at vi navnlig fra budgetområdet for en gangs skyld fik klare og tillige kritiske spørgsmål på bordet. Det skyldte vi vores befolkninger, og det skylder vi ligeledes vores fremtidige kolleger i Central- og Østeuropa.

Lambrias
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer kolleger, udvidelsen er virkelig en stor historisk udfordring. Det er først og fremmest en samlende politisk handling, der i sig selv udtrykker Den Europæiske Unions udenrigspolitiske holdning.
Det er dernæst en undervurdering af dens indhold kun at insistere på eller understrege de økonomiske aspekter. Under alle omstændigheder er det, der har betydning, først og fremmest det budskab, der skal sendes til hele verden, som har ventet på dette siden jordskælvet i 1989, der fik totalitarismen på vores eget kontinent til at styrte i grus. Der er desværre nogle anakronismer eller uforeneligheder i den måde, denne politiske linje kommer til udtryk. Den Europæiske Union ønsker en udvidelse uden forinden at have sørget for en institutionel forankring af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og uden at have løst det afgørende spørgsmål om, hvorledes denne skal virke effektivt. Amsterdam-traktaten koncentrerede sig kun om Den Økonomiske og Monetære Union og foretrak at udsætte løsningen af disse substantielle problemer. Det er opstået et meget stort hul, og jeg håber, at det ikke fyldes op med nye fejltagelser.
Det ville være en fejltagelse at opdele de lande, der ønsker optagelse i Den Europæiske Union i A-lande og i Blande. Det ville være en fejltagelse at begynde tiltrædelser uden at have løst de uløste institutionelle problemer. Det ville være en farlig fejltagelse at undervurdere - på grund af økonomiske interesser eller endda strategiske overvejelser - respekten for menneskerettighederne eller at undervurdere den afpresningsagtige og aggressive politik, som bestemte stater fører over for medlemmer af Den Europæiske Union.
Det ville være en tragisk fejltagelse, hvis Den Europæiske Union fremstod som utroværdig hvad Cyperns tiltrædelse af Unionen angår - selvom det gentagne gange har forpligtet sig til denne tiltrædelse - fordi den sætter dette spørgsmål på dagsordenen af venlighed over for et land, der i øvrigt i forgårs meddelte, at det ikke interesserer den, at den afviser Europakonferencen, som dens venner har brugt så mange kræfter på at bygge op, og at Cypern, over for hvem Den Europæiske Union har påtaget sig forpligtelser, skal forblive Tyrkiets gidsel, således som kommissær Van den Broek ganske rigtigt har sagt.

Truscott
Hr. formand, Den Europæiske Union er ved at gå i gang med et af dens historisk set væsentligste projekter, siden den blev til, nemlig udvidelsen med Øst- og Centraleuropa og Cypern. EUmedlemskab vil hjælpe med til at støtte demokratiet, freden og velstanden i Central- og Østeuropa. Endelig er det jerntæppe faldet, som i Churchills mindeværdige udtalelse strakte sig fra Stettin ved Østersøen til Trieste ved Adriaterhavet.
Udvidelsen vil sikre, at det gamle jerntæppe ikke erstattes af et fløjlstæppe, der udelukker en del af kontinentet fra fordelene ved at tilhøre den europæiske familie. Det er naturligvis rigtigt, at udvidelsesprocessen bør være altomfattende. Ingen af de elleve ansøgerlande bør føle sig udelukket fra udvidelsen. Alle elleve har lige muligheder for medlemskab, med styrkede tiltrædelsespartnerskaber og årlige eksaminationer af de fremskridt, der er gjort mod tiltrædelsesmålet.
Som det er blevet sagt her i aften, mangler meget endnu at blive gjort - både af ansøgerlandene for at forberede deres medlemskab og af EU selv for at forny dets politikker og institutioner, således at Unionen kan imødegå de udfordringer, der ligger i udvidelsen.
Dette omfatter uundgåeligt en reform af den fælles landbrugspolitik. Kommissionen har også ret i sin Agenda 2000rapport, når den påpeger, at nogle lande er længere fremme på vejen mod tiltrædelse end andre. 5+1-optionen, der omfatter tidlige forhandlinger med Ungarn, Polen, Tjekkiet, Slovenien, Estland og Cypern, er den eneste realistiske strategi. At forfølge andre optioner, såsom regatta-løsningen, hvor man indleder forhandlinger med alle ansøgerstater undtagen Slovakiet, ville kun sætte tempoet ned for hele processen og tilskynde til urealistiske forventninger.
Endelig hilser jeg forslaget om at indkalde til en Europakonference i London i februar næste år velkommen. Her vil alle ansøgerlandene kunne komme og drøfte spørgsmål af interesse for alle europæere, herunder den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, retlige og indre anliggender.
Hr. formand og hr. kommissær, udvidelsen skal lykkes for alles skyld.

Piha
Hr. formand, udarbejdelsen af denne betænkning har været et meget krævende arbejde. Selv efter sammenlægninger af flere betænkninger er den relativt logisk, hvilket jeg specielt takker hr. Oostlander og ligeledes ordfører for Udenrigsudvalget Tom Spencer for. Betænkningen er Parlamentets budskab til topmødet i Luxembourg om, hvorledes man bør bære sig ad i en historisk udvidelsesproces. Der er tale om en glimrende chance for at blive berømt.
Jeg er tilfreds med, at betænkningens balancering mellem Kommissionens model 5 + 1 og den såkaldte regattamodel ikke kan fortolkes som en afvisning af Kommissionens model. Betænkningen accepterer, dog med en uklar formulering, marchordningen foreslået af Kommissionen, dog med en tilføjelse om, at også de andre ansøgerlande er med i processen.
Betænkningens værste mangel er dels den utilsigtede dels den tilsigtede vaghed i de anvendte termer. Argumenterne for forhandlinger på forskellige planer eller for effektive forhandlings- og medlemstiltrædelsesprocesser som modvægt mod Kommissionens model lades uden konkret betydning. Semantiske terminologitricks er ikke i Parlamentets favør. Parlamentet ville have ansvar og en klar rolle i udvidelsesprocessen, men nu ser det ud til, at det oprigtig ikke kan tage stilling til forhandlingernes form og heller ikke til finansieringsspørgsmål.
Egentlige forhandlinger kan ikke foretages samtidig med alle ansøgerlandene. Med sin egen model stræber Kommissionen efter en dynamisk udvidelsesproces, som ved hjælp af en såkaldt regattamodel ikke kan opnås. Derfor kan man spørge, med hvilke motiver de forskellige aktører ønsker samstarten. En samstart vil unægtelig medvirke til at gøre processen til en slags kraftproces, hvor landene, som har stærke tilhængere i den nuværende EU, måske endda nemt kan bane sig vej til en førerposition uden at tænke på objektiviteten. Den vil også gøre processen længere og vil derved lette udsættelsen af unionspolitikernes ændringer. Er det det, der virkelig ønskes?
Det er mig en glæde at konstatere, at Parlamentet ikke tager stilling til de enkelte landes tidsplaner for forhandlinger og medlemstiltrædelse. I udvalgsmøderne lød det forargeligt, at flere medlemmer ville opfatte de baltiske lande som ét blok og derved fuldstændig forbigå landenes forskellige historiske, samfundsmæssige og socialøkonomiske baggrunde. Som ordfører for Delegationen for Forbindelserne med Estland kan jeg fortælle, at delegationen over en bred front anerkender de ofre, Estland har bragt, og hermed forsvarer landets plads blandt de forreste ansøgere. At Estland er med på Kommissionens 5 + 1-liste har ikke kun en stor indflydelse på Letland og Litauen, men også på hele den nordiske dimension.
Som en briefing kan jeg oplyse, at set i lyset af betænkningens sagsindhold tager man ikke standpunkt for nogen bestemt udvidelsesstrategi eller eventuelt for dem alle ved at stemme for denne betænkning. Så elegant profilerer disse papirer sig.
Det må ønskes, at medborgerne fremover engageres bedre i udvidelsesprocessen end i det aktuelle ØMU-projekt. Ellers går det således, at i slutspurten vil folket ikke have den uanset politikernes båltaler.

Paasilinna
Hr. formand, når Unionen udvides, hvad er det så, der udvides? Stabiliteten, sikkerheden, menneskerettighederne? Det er det, vi ønsker. Vi er dog nødt til at løse et par problemer.
De sociale forskelle i Unionen må ikke udvides samtidig med, at vi udvider mod Øst. Heller ikke de informative forskelle må blive dybere, mens vi udvider og vores samfund ændres til et informationssamfund. Det er på vej til at ske alligevel. Altså grænserne inden for vores egne samfund må ikke udvides i forbindelse med vores udvidelse mod Øst.
I kandidatlandene kan der forventes sociale problemer, om ikke eksplosioner, på grund af opfyldelsen af de stramme medlemskrav. Kriterierne af Den Økonomiske og Monetære Union har været årsag til sådanne allerede hos os. Udvidelsen øger ikke sikkerheden, hvis dens fundament ikke holder.
Vi må heller ikke negativt påvirke vores forhold til Rusland. Derfor har vi brug for nordiske dimensioner og Østersø-politik. Vi har brug for at binde Rusland til Europa og ikke til Asien eller Storrusland, som er alternativerne. Der findes ikke sikkerhed i Europa uden Ruslands deltagelse. Vi kan sige, at NATOs udvidelse mod Øst ses i Rusland som en gave til kommunisterne. Udvidelsen af Den Europæiske Union til gengæld ses der positivt på også fra Ruslands side. Derfor bør vi sørge for, at der ikke opstår flere grænser i Europa, men at de reduceres både inden for Unionen og mellem os og andre lande.

Gomolka
Hr. formand, ved slutningen af vores kvantitativt sikkert omfattende, men også kvalitativt rimelige debat tilpasset emnet, vil jeg gerne forsøge i det mindste at antyde en større tidsmæssig og rumlig sammenhæng både for Den Europæiske Unions forhold til Letland og tillige til sidstnævntes nabostater Estland og Litauen, det vil sige for Den Europæiske Unions forhold til de baltiske stater. Et af de aktuelle og i endnu højere grad fremtidige hovedspørgsmål i europæisk politik bliver udformningen af forholdet mellem Den Europæiske Union og den russiske føderation. Her kan jeg kun give hr. Paasilinna ret.
Det er klart i Den Europæiske Unions interesse, at denne forbindelse bør være konstruktiv og stabilitetsorienteret. Af særlig værdi er i den forbindelse det direkte grænseoverskridende regionale samarbejde. Det viser netop erfaringerne fra de sidste år med et i øget grad mere intensivt samarbejde og dannelsen af talrige euroregioner langs Den Europæiske Unions grænser mod Øst. Vi skal projicere disse udpræget positive erfaringer fra de sidste år og årtier ind i fremtiden. Netop de tre baltiske stater ville som medlem af Den Europæiske Union være potentielle partnere i et grænseoverskridende samarbejde mellem Den Europæiske Union og den russiske føderation.
De baltiske stater kunne dermed yde et specifikt, væsentligt bidrag, som næppe kan erstattes af noget andet, til løsning af et af europæisk politiks nøgleproblemer. Den næste og vigtigste forudsætning derfor er muligheden for at kunne tiltræde Den Europæiske Union. Estland, Letland og Litauen vil kun kunne og ville varetage denne ønskværdige politiske opgave, nemlig at stå for samarbejdet mellem Den Europæiske Union og den russiske føderation, hvis de er fast forankret i Den Europæiske Union, og hvis de føler sig som ligeværdige og ligeberettigede partnere.
Tiltrædelsesstrategi bør ikke kun være præget af de aktuelle rammebetingelser, men tillige af de kommende forhold, som vi bevidst øver indflydelse på og udformer. En så snarlig tiltrædelse som mulig af Den Europæiske Union ville endvidere bidrage til at løse også andre marginale problemer, som jeg desværre ikke kan redegøre for nu.

Theorin
 Hr. formand, EU's udvidelse bliver en historisk beslutning. De instrumenter, EU råder over, det vil sige de politiske, økonomiske og diplomatiske værktøjer, er utroligt værdifulde og meget mere effektive end de militære til at bygge et bestående mellemstatsligt samarbejde.
Parlamentets arbejde har været både omfattende og arbejdsomt. Det har ikke været let at finde et kompromis mellem umiddelbare forhandlinger for alle henholdsvis forhandlinger for kun nogle af dem. De vigtigste elementer må være, at alle ansøgerlande er med i udvidelsesprocessen, uafhængigt af deres forberedelseniveau. Selvfølgelig skal alle lande måles med de samme kriterier og behandles ligeligt. Det skal være klart for alle ansøgerlande og deres befolkninger, at de indgår i en udvidelsesproces, og at de bliver medlemmer, når de opfylder kriterierne for medlemskab.
Intet land opfylder i dag disse kriterier. Det er da næppe passende at udvælge blot et fåtal lande. Ingen ved med sikkerhed, hvordan situationen er i ansøgerlandene om et års tid. Der findes en politisk vilje til at udvide EU. Det er vigtigt at opmuntre denne vilje, ikke mindst hos ansøgerlandene. Det er unge, skrøbelige demokratier. At lukke døren i ansigtet på dem er ikke rigtigt. Vi ville sende forkerte signaler ved kun at udvælge visse stater. Alle ansøgerstater skal have mulighed for at indlede medlemskabsforhandlingerne samtidig. Der er ytret frygt for, at det kunne risikere at forsinke processen for de stater, der er blevet anset for at være modne for forhandlinger.
Det er vigtigt, at ansøgerlandene ikke stilles op imod hinanden. Derfor bør der indledes en fælles forhandlingsstart med alle samtidig. Efter disse multilaterale acquis -forhandlinger, som vil kunne vare et år, bør der indledes bilaterale forhandlinger med de lande, som da er klar, sandsynligvis de 5+1, som Kommissionen har valgt ud, men også andre stater, hvis de er klar. Det, man vinder med en sådan løsning, er, at vi ikke på forhånd dømmer visse lande ude, men derimod opmuntrer dem til at fortsætte deres ambitiøse bestræbelser for at blive modne for medlemskab.

Rübig
Hr. formand, i december 1997 angives retningslinjerne for Europas fremtid. I sidste instans er dette kun en chance for også for fremtiden at få lov til at leve i fred, velstand og sikkerhed. Vi ser, at åbningen mod Øst har sat gang i økonomien, at de gensidige forbindelser er blevet langt mere intensive, at handelen nyder godt af det, kort sagt at begge sider nyder godt af åbningen. Min første bekymring - jeg kommer fra en smedevirksomhed i Østrig - da åbningen mod Øst kom, var, hvad venter der os nu? Jeg rejste over til disse lande og så på, hvilke muligheder der var. Når man ser, hvilket behov der stadig er for varer og for tjenesteydelser, og på, hvad de kan levere til os, så er det en dobbelt mulighed. Jeg mener, vi skal sætte de muligheder i centrum, som denne udvidelse mod Øst giver os, selvom vi heller ikke må glemme risiciene.
Men det er først og fremmest muligheden, fordi markedshindringer naturligvis bortfalder, og globaliseringen virker positivt. Vi kan ikke tale om arbejdspladser om søndagen og så være imod udvidelsen mod Øst om mandagen. Jeg tror, at udvidelsen mod Øst skaber arbejdspladser på begge sider. Det er en mulighed, vi skal gribe! Navnlig er også sikkerhedsanliggender som Schengen og atomsikkerhed meget centrale emner for os, og jeg tror, at vi også for fremtiden vil få meget at gøre på dette område.
Som næstformand i delegationen til Slovakiet er det mig magtpåliggende at sige, at der ganske vist er gjort enorme fremskridt, og navnlig skal vi erkende, at oppositionen er draget mere intensivt ind, men at på den anden side tilfældet Gaulider stadig ikke er løst, men vil blive løst senest ved valget til næste år. Derfor skal vi her ikke vælge formlen minus 1, men plus 1. Det er meget vigtigt. Jeg vil sige det sådan: Døren står åben, men vi presser ikke på!

Van den Broek
Hr. formand, det var en lang og interessant debat, og jeg har allerede gjort brug af deres generøsitet til at intervenere to gange, derfor skal jeg gøre det kort og takke meget for de vigtige indlæg, som vi i dag har hørt, og som har behandlet en stor del af det, som Kommissionen betragter som et af dens vigtigste forslag i denne periode naturligvis sammen med forslagene om ØMU'en. Debatten i dag, tror jeg, har givet os et godt billede af den diskussion, der venter os mellem medlemsstaterne. Jeg tænker her ikke i første instans på diskussionen om et udvidelsesscenario og bestræbelserne på at undgå, at et eller andet ansøgerland føler sig udelukket. Jeg tænker meget mere på de diskussioner, der skal finde sted om finansieringen af udvidelsen.
Nu mener jeg, at vi i dag ikke behøver og ikke kan trække konklusioner, fordi Kommissionen også skal fremlægge nærmere forslag herom. Men det er i det mindste godt i dag at kunne konstatere, at den usikkerhed, der endnu eksisterer vedrørende bestemte dele af reformerne af den interne politik, herunder også de finansielle konsekvenser samt om finansieringen af udvidelsen, at det åbenbart generelt ikke giver det store flertal i Parlamentet anledning til at være tilbageholdende med hensyn til starten af den fortsatte udvidelsesproces. Jeg mærker snarere en ansporing til at øge programmets hastighed yderligere. Hvis finansielle motiver i den henseende forstyrrede udvidelsesrytmen som sådan, henholdsvis ville ske på bekostning af de ansøgerlande, der er længst tilbage, så var der først virkelig tale om diskrimination. Det har i dag vist sig, at Parlamentet også er imod dette.
Vi afventer med interesse afstemningerne i morgen, og vi vil også gerne i de kommende måneder diskutere, hvordan der kan findes en tilfredsstillende løsning på de uløste spørgsmål.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.
(Mødet hævet kl. 23.15)

