Genoptagelse af sessionen
Formanden.
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt torsdag den 19. december 2002, for genoptaget.
Jeg må undskylde, at vores formand, Pat Cox, kommer for sent, men han er i øjeblikket temmelig langsomt på vej fra Frankfurt. Vi venter ham snart.

Formanden.
Medlemmerne vil med stor sorg have hørt, at Roy Jenkins, en fremragende politisk leder og tidligere minister fra Det Forenede Kongerige, døde sidste weekend. Man vil huske hans fire år som formand for Europa-Kommissionen. I løbet af sin embedsperiode iværksatte han det europæiske monetære system, forløberen for den fælles valuta. Han var en fremragende og engageret europæer og statsmand, og jeg opfordrer medlemmerne til at iagttage et minuts stilhed for at mindes ham. 
(Parlamentet iagttog stående et minuts stilhed)

Formanden.
Det endelige forslag til dagsorden som optillet på Formandskonferencen på mødet den 9. januar 2003 i overensstemmelse med artikel 110 og 110a i forretningsordenen er omdelt.
Vedrørende mandag
Andrews (UEN).
For første gang i Europa-Parlamentets historie er der blevet fremsat en mindretalsudtalelse om Swiebel-betænkningen om grundlæggende rettigheder af hr. Ribeiro e Castro. Hr. Ribeiro e Castro kan desværre ikke være til stede, da han har problemer med at komme frem på grund af vejrforholdene. Han kommer senere. Men jeg vil anmode om, at Swiebel-betænkningen bliver udskudt til en senere dato.
Formanden.
Det er for sent at ændre dagsordenen i dag. Det skulle der have været givet besked om inden kl. 16.00 i dag.
Vedrørende torsdag
Jeg har modtaget en anmodning fra Gruppen De Grønne/Den Europæiske Fri Alliance om at fjerne punktet "Humanitær krise i Nordkorea" fra forhandlingen om overtrædelse af menneskerettighederne, demokrati og lov og orden.

Frassoni (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil blot forklare, hvorfor vi anmoder om, at dette punkt bliver taget af dagsordenen - vi går i øvrigt ind for, at punktet om Illinois tilføjes - og det er, fordi vi vil bede om, at der på dagsordenen for Bruxelles-mødeperioden medtages en erklæring om Nordkorea, hvilket er det rette tidspunkt i betragtning af landets opsigelse af traktaten om ikkespredning af atomvåben. Efter vores mening er det mere hensigtsmæssigt, at dette punkt behandles på en mere formel og detaljeret måde, end at det behandles som et uopsætteligt spørgsmål i sidste øjeblik.

Formanden.
Jeg vil bare gøre det klart for Parlamentet, at De foreslår, at Nordkorea skal drøftes i den anden mødeperiode i denne måned.

Poettering (PPE-DE).
Hr. formand, vores gruppe har netop diskuteret det spørgsmål, og vi er af den opfattelse, at den aktuelle og presserende udvikling i Nordkorea byder os at beskæftige os med dette spørgsmål i denne uge. Hvis det måtte blive nødvendigt at behandle spørgsmålet yderligere, vil vi tage os af det på et senere tidspunkt. Vi er derfor imod, at Nordkorea bliver taget af listen over emner til den aktuelle og uopsættelige debat.

Barón Crespo (PSE).
Hr. formand, jeg vil gerne foreslå Den Liberale Gruppe, at den trækker dette forslag tilbage, og at hele Parlamentet anmoder formanden om, at han på vegne af Parlamentet kommer med en udtalelse til speakerne i den amerikanske Kongres' to kamre, hvori han giver udtryk for vores tilfredshed med Illinois' guvernørs beslutning. Forklaringen er ganske enkel, at vi er abolitionister i Europa, og dette spørgsmål er endda en af betingelserne i Københavnskriterierne.
Vores kolleger i den amerikanske Kongres kender vores holdning, og for min gruppe ville det af proceduremæssige årsager være meget vanskeligt at stemme imod Den Liberale Gruppes forslag, for vi er enige. Vi mener, at det vil virke stærkere og hjælpe kampagnen i USA for abolitionisme mere, hvis vi udtrykker vores fulde opbakning og støtte til denne beslutning ved hjælp af en udtalelse fra formanden, i stedet for at starte en uopsættelig debat, der kan være ret polemisk.
Da vi er fuldstændig enige, kunne vi fastholde, at der er tale om uopsættelighed, og samtidig sende et konstruktivt og positivt budskab til den amerikanske Kongres, som er vores samtalepartner.

Watson (ELDR).
Hr. formand, jeg glæder mig meget over den støtte, vi har fået fra hr. Barón Crespo og PSE-Gruppen. Jeg kan forsikre Dem om, at min gruppe er meget optaget af situationen i Tjetjenien, og det er noget, der må påkalde sig Parlamentets opmærksomhed. Men det er noget, vi ofte har udtalt os om, og der er ingen særlig hast.
Det, som guvernøren i staten Illinois i USA har gjort, er noget, vi må glæde os meget over. Parlamentets holdning til dette spørgsmål har i mange år været så konsekvent, at vi bør benytte denne lejlighed til at glæde os over det, der er sket, og vi bør faktisk opfordre de resterende 38 stater i USA, der stadig anvender dødsstraf, til at følge det eksempel, som Illinois har sat. Det er af den grund, at vi opretholder vores anmodning om uopsættelighed vedrørende dette emne.

Poettering (PPE-DE).
Hr. formand, på nuværende tidspunkt behøver jeg ikke at udtale mig yderligere om, hvorvidt forslaget fra Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe bør fastholdes, eller hvorvidt vi er imod det. Da hr. Barón Crespo jo allerede har givet udtryk for at være imod at tage Tjetjenien af dagsordenen, vil jeg ikke sige mere vedrørende det emne. Jeg er meget enig i, at vi nu også diskuterer Tjetjenien.
På vegne af min gruppe vil jeg dog gerne tilslutte mig hr. Barón Crespos forslag om, at vi - da De Liberale jo ikke vil kunne opnå flertal til dette spørgsmål - pålægger formanden at afgive en erklæring, hvori vi uden risiko for at blive misforstået, og uden at erklæringen bliver blandet sammen med nogen som helst form for antiamerikanisme, giver udtryk for vores modstand mod dødsstraf. Vi er USA's venner, men helt klart imod dødsstraf.
Dupuis (NI).
Hr. formand, jeg er fuldstændig enig i hr. Barón Crespos forslag og i hr. Poetterings uddybende forklaringer. Jeg vil blot sige til hr. Watson, at man behandler en mindre sag i hans land. Ved udløbet af måneden skal en britisk domstol afgøre et krav om udlevering af den tjetjenske vicepremierminister. Dette mener jeg absolut ikke er en detalje, og det undrer mig, at formanden, der kommer fra Storbritannien, tilsyneladende har glemt det.
Frassoni (Verts/ALE).
Eftersom vi taler om spørgsmål, der vedrører dødsstraffen, tillader jeg mig at anmode formanden om at sende endnu et brev. Der er i dette tilfælde tale om en dårlig nyhed, nemlig at 26 congolesere er blevet dødsdømt for mordet på Laurent Kabila. Vi venter på nyt om en eventuel benådning fra hans søns side, men efter min mening ville det være en god idé, at også parlamentsformanden gjorde opmærksom på dette spørgsmål.
Formanden.
Det er næppe noget, der vedrører dagsordenen. Det burde bringes op på et andet tidspunkt. Men vi vil notere os Deres kommentarer.

Posselt (PPE-DE).
Hr. formand, jeg ville blot understrege over for fru Frassoni, at vi uden videre kunne have sat emnet om dødsstraf i Congo på listen over emner til den aktuelle og uopsættelige debat, hvis hendes gruppe ikke helt unødvendigt havde stemt for at begrænse listen over emner til den aktuelle og uopsættelige debat til tre emner pr. gang, hvilket ikke gavner nogen, heller ikke situationen.

Gollnisch (NI).
Hr. formand, jeg mener, at det er meget vigtigt, at vi udtaler os om emner, der er alvorlige, men som ikke afhænger direkte af medlemsstaternes politik. På den anden side har vi lært noget siden fastsættelsen af dagsordenen. Vi har fundet ud af, at den engelske regering næsten dagligt deltager i bombningerne af Irak. Det forekommer mig, at dette er et yderst vigtigt punkt, der bør påkalde sig Parlamentets interesse.
Hvad nytter det at være imod dødsstraf for kriminelle eller uskyldige amerikanere, mens man samtidig går ind for dødsstraf, når det gælder f.eks. civile irakere? Men den amerikanske regering har indrømmet, at englænderne har deltaget i bombninger i Al-qasidie, Al-Kut, Assorah ...
(Formanden afbrød taleren)
Formanden.
Tak, hr. Gollnisch. De er ved at komme ind på en meget politisk sag. Vi behandler dagsordenen. Hvis De hører efter, vil jeg fortælle Dem, at Irak-spørgsmålet vil blive drøftet under mødeperioden i Bruxelles i slutningen af januar. Der vil De have mulighed for at rejse spørgsmålet.
Mødeperioden i Bruxelles, januar 2003
Vedrørende onsdag
Jeg har fra Gruppen De Grønne/Den Europæiske Fri Alliance fået en anmodning om medtagelse af Rådets og Kommissionens redegørelser om Nordkoreas opsigelse af traktaten om ikkespredning af atomvåben.

Frassoni (Verts/ALE).
Hr. formand, først vil jeg gerne sige til hr. Posselt, at min gruppe stemte imod begrænsningen af de uopsættelige spørgsmål. Det tror jeg i øvrigt, at vi næsten var den eneste gruppe, der gjorde, i modsætning til hr. Posselts gruppe.
Under alle omstændigheder er det, som jeg ville sige om Nordkorea, at det - sådan som jeg sagde før - efter vores opfattelse er vigtigt, at der i Parlamentet finder en forhandling sted og afgives en erklæring om Nordkoreas opsigelse af traktaten om ikkespredning af atomvåben, og at Rådet og Kommissionen afgiver en erklæring. Derfor anmoder vi om, at dette punkt tilføjes på dagsordenen for Bruxelles-mødeperioden.
Formanden.
Vi kommer nu til indlæg af et minuts varighed om politisk vigtige sager.
De Roo (Verts/ALE).
Parlamentets informationsbrochure kritiseres af den kemiske industri, af CEFIC. Jeg har hørt, at formanden, hr. Cox, har besluttet at stoppe distributionen af denne brochure, der kaldes oprørte vande. Jeg vil anmode Dem om at gøre brochuren, der i øjeblikket kun er tilgængelig på engelsk og fransk, tilgængelig for alle parlamentsmedlemmer, så man ved selvsyn kan konstatere, at overhovedet ingen kemiske virksomheder nævnes ved navn.
Jeg mener, at hr. Cox' kompromis med at indsætte et klistermærke eller et rettelsesblad, hvoraf det fremgår, at historien er opspind, er unødvendigt. Det ville være at bøje sig for presset fra den kemiske industri, hvilket vi ikke skal. Det er en informationsbrochure og en tegneserie. Jeg har brochuren her, og alle kan se, at det er en tegneserie og derfor fiktion. Under alle omstændigheder vil jeg bede om, at alle medlemmer får en kopi af denne tegneserie, og jeg mener også, at den burde oversættes til alle europæiske sprog.

Formanden.
Jeg forstår, at dokumentet ikke er trukket tilbage. Det vil blive stillet til rådighed på alle sprog for kollegerne her i Parlamentet.

Gebhardt (PSE).
Hr. formand, mine damer og herrer, mens vi var på juleferie, sad den franske kvinde og EU-borger Touria Tiouli fængslet i Dubai. Hun havde beskyldt tre mænd for voldtægt og var blevet anholdt helt tilbage i oktober på grund af relations sexuelles adulterines - samleje uden for ægteskab - en bizar fortolkning af lovgivningen, som nedværdiger offeret endnu mere og oven i købet får hende sat i fængsel. Vi har forankret de europæiske borgerrettigheder i traktaterne, og menneskets værdighed er forankret i chartret, og vi anser disse ting for bindende i hele verden.
Hr. formand, skandalen i Dubai gør det nødvendigt at understrege dette. På vegne af Europa-Parlamentet beder jeg Dem skrive et brev, som får Touria Tiouli fri og gør det klart, at vi ikke vil have noget som helst at gøre med stater, som krænker menneskets værdighed på denne måde.
Formanden.
Jeg vil sørge for, at det går videre til formanden.

Ó Neachtain (UEN).
Hr. formand, nyheden i de seneste uger om, at der foregår initiativer til at klone mennesker i forskellige dele af verden, er virkelig meget foruroligende. Jeg glæder mig meget over den støtte, Parlamentet og Kommissionen har givet til fremme af et verdensomspændende forbud mod kloning af mennesker. Vi må gennemføre de nødvendige foranstaltninger for helt at stoppe dem, der vil klone mennesker. Det er en afskyelig og uetisk idé, som fra et videnskabeligt synspunkt er helt uansvarlig. Vi må inden for de nærmeste måneder gennemføre en verdensomspændende konvention med et forbud mod kloning af mennesker. Det internationale samfund må straks reagere i denne sag.
Så sent som i november stemte Parlamentet for mit forslag om et universelt forbud mod kloning af mennesker. Vi må nu arbejde for at nå dette mål i FN-regi. Jeg vil anmode om, at Parlamentet og De, hr. formand, vil gøre Deres bedste for straks at fremme dette.

Titley (PSE).
Hr. formand, De henledte ikke opmærksomheden på, at det i denne måned er 30 år siden, Det Forenede Kongerige, Danmark og Irland tiltrådte EU. For Det Forenede Kongeriges vedkommende har denne tiltrædelse bragt umådelige fordele for borgerne og skabt arbejdspladser ved forøget handel samt tiltrukket betydelige investeringer, skabt arbejdspladser og gavnet vores borgere ved forøgede rejsemuligheder og uddannelse og beskæftigelse.
Det har også i særdeleshed gavnet Det Forenede Kongerige i relation til den sociale dagsorden, særlig når det gælder kvinders stilling, idet kvindesagen i Det Forenede Kongerige i vid udstrækning er blevet fremmet på grund af europæisk lovgivning. Det er derfor noget, som det nok er værd at fejre. De nævnte Roy Jenkins i Deres indledende bemærkninger. Han var sammen med afdøde John Smith fra Labours side ansvarlig for at sikre, at Storbritannien blev og forblev medlem af EU.

Formanden.
Hr. Titley, jeg er sikker på, at De kan tale langt bedre om disse spørgsmål, end jeg ville kunne.

Bautista Ojeda (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil gerne minde om, at dialogen mellem de forskellige medlemsstaters regeringer skal være det vigtigste værktøj til problemløsning, især når det drejer sig om nabostater.

Jeg tænker konkret på den portugisiske regerings holdning over for de andalusiske fiskere. Simple overtrædelser som at komme ind i portugisisk farvand er for nylig ved to lejligheder blevet besvaret med maskingeværsalver, som takket været forsynet ikke har kostet menneskeliv.
Jeg opfordrer til fornuft og ansvarlighed, så der findes en løsning på et problem, vi har sloges med i årtier.

Savary (PSE).
Hr. formand, jeg repræsenterer en kystregion ved Atlanterhavskysten i Frankrig og dermed i Europa, der er ramt af olieforureningen fra Prestige. Jeg vil gerne sige, at folk i dag faktisk er bestyrtede over det skete, og især fordi denne forurening er af en ny type, den er kronisk, og fordi man ikke kender enden på hele historien.
Derfor mener jeg, at Parlamentet burde acceptere det undersøgelsesudvalg, som man har forkastet. Man kan ikke på den ene side ønske en bedre placering af ansvaret og på den anden side afvise, at en parlamentarisk instans som vores tager til stedet for at undersøge, hvad der er sket, og drager konklusioner heraf.
For det andet mener jeg, at vi må beslutte, hvad der skal ske med vraget. Vi kan ikke lade de mange tusinde erhvervsdrivende inden for fiskeri, skaldyropdrættere, men også turismen vente i al evighed, uden at der foreslås en industriel løsning. Jeg går personligt ind for, at EU hurtigt indhenter tilbud til projekter med henblik på at prøve at finde denne industrielle løsning, som man siger findes, navnlig i COMEX, der er en af de store specialister på området.
Formanden.
Denne sag bør og vil blive henvist til Formandskonferencen.

Mastorakis (PSE).
Hr. formand, jeg vil gerne gøre Parlamentet opmærksom på en sag, der ved første øjekast kan opfattes lidt prosaisk, men som vedrører Parlamentets pr-arbejde og den måde, borgerne bliver informeret om vores arbejde på.
Vi fik for et par dage siden oplyst, at Præsidiet havde godkendt et forslag fra kvæstorerne om en planlagt og godkendt udgift pr. parlamentsmedlem, der i modsætning til alle forventninger er skåret ned. Og så vidt jeg ved - i det mindste for mit land og min region - er der tale om store nedskæringer. F.eks. skal jeg om et par uger have besøg af en gruppe fra Kreta, og så vidt jeg kan se, er det godkendte beløb ikke nok til at dække deres billetter.
For mit vedkommende er dette ikke bare ukorrekt, der er også et moralsk aspekt i denne sag. Hvis Præsidiet og kvæstorerne ønsker at nedsætte planlagte udgifter, bør de ikke fortælle os det i 11. time, fordi vi allerede har lavet andre planer. Hvis vi ønsker en seriøs beslutning, foreslår jeg, at denne - efter min mening, og jeg ved, at andre er enige - uacceptable beslutning fra Præsidiet om at godkende dette forslag udskydes indtil videre.

Formanden.
Jeg er sikker på, at flere kolleger vil give udtryk for en lignende bekymring. Jeg kan forsikre Dem om, at Kvæstorkollegiet vil se på sagen og muligvis vil fremsætte nye forslag. De nuværende ordninger vil imidlertid forblive i kraft, indtil denne ændring faktisk foretages. Udgifterne for Deres gæster fra Grækenland vil blive behørigt dækket.

Sacconi (PSE).
Hr. formand, jeg vil gerne gøre opmærksom på en yderst alvorlig begivenhed, som fandt sted i fredags i Italien og nærmere betegnet i byen Verona. Ca. 30 tilhængere af en nynazistisk forening brød ind under en lokal tv-stations debatudsendelse og slog løs på repræsentanten for et islamisk samfund. Vedkommende gav udtryk for nogle stærkt diskutable holdninger, som var på grænsen til det provokerende, men det forhindrede naturligvis ikke alle demokratiske kræfter i at fordømme denne meget alvorlige handling. Det allermest alvorlige er dog, at et medlem af Europa-Parlamentet, nemlig hr. Borghezio, som repræsenterer Den Norditalienske Liga, ikke alene mente, at denne handling var berettiget, men også udtalte, at han gik ind for en sådan adfærd. Hr. formand, De forstår sikkert, at det fra nu af vil være meget svært for mig at forblive i salen, hvis denne mand skulle tage ordet.

Perry (PPE-DE).
Hr. formand, som svar på hr. Titleys kommentarer vil jeg gerne sige, at jeg rejste spørgsmålet om 30-års-dagen for Storbritanniens, Irlands og Danmarks medlemskab af EU under sidste mødeperiode i december og spurgte formanden, hr. Cox, hvad der ville blive gjort for at markere dette.
Jeg er glad for at kunne sige, at hr. Cox i morgen aften er vært ved en reception for medlemmer af Parlamentet, og jeg håber, at hr. Titley blandt sine andre indbydelser i denne uge vil finde lejlighed til at komme til denne reception, som formanden giver. Jeg agter i hvert fald selv at komme.

Laguiller (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg så gerne, at De spurgte Kommissionen om, hvilke dispositioner den regner med at træffe med henblik på tilbagebetaling for den støtte, der er givet til Daewoo-fonden. Det er således skandaløst, at denne fond beholder de tildelte summer, når den er ved at lukke de tre fabrikker, som den besidder i Lorraine i Frankrig, samt adskillige andre fabrikker i verden.
Jeg mener, at det er at bortødsle skatteborgernes penge, når man yder støtte til kapitalistiske virksomheder under påskud af at fremme beskæftigelsen, og når virksomhederne blot integrerer beløbene i deres overskud og i dividenden til deres aktionærer. Når pengene en gang er stukket i lommen, nedlægger mange af virksomhederne arbejdspladser eller lukker hele fabrikker og ruinerer hermed hele byer og sommetider hele regioner! Det er underslæb, der både er til skade for arbejdstagerne og skatteborgerne, og dette sker med de europæiske institutioners og andres viden, som fortsætter med at yde denne støtte.

Frahm (GUE/NGL).
Hr. formand, vi talte lige før om dødsstraf, og Iran er et af de lande, hvor der afsiges mange dødsdomme, specielt når vi taler om steninger. Nu er steningerne ganske vist sat i bero, men alle ved jo, at der i efteråret 2002 var en række store demonstrationer i Iran for menneskerettigheder og demokrati og imod henrettelser og steninger. Det var især en række studerende, der stod i spidsen for demonstrationerne, og når jeg rejser spørgsmålet nu, så er det fordi, at fire af disse studerende er blevet dømt ved en domstol i Shiraz til at få hugget arme og ben af. De er alle sammen under 25 år. De har alle sammen en ren straffeattest. Dette er endnu et eksempel på de middelaldermetoder, Iran tager i brug. Og jeg vil bede Dem, hr. formand, om at henvende Dem til regeringen i Iran, eventuelt afbryde den kritiske dialog, indtil dette er stoppet. Det haster meget.

Flemming (PPE-DE).
Hr. formand, tillad mig at komme med en tilføjelse til det, som fru Gebhardt sagde. Hendes skildring har gjort et stort indtryk på mig, men, fru Gebhardt, der manglede én ting. Grunden til, at disse krænkelser af menneskerettighederne sætter sindene i kog hos os, er, at det er en europæisk kvinde, som er involveret. Men vi må være klar over, at muslimske kvinder - og ikke kun i Dubai - dagligt udsættes for samme menneskerettighedskrænkelser.

Casaca (PSE).
Hr. formand, i fortsættelse af det, som Pernille Frahm sagde, vil jeg gerne her give udtryk for min store skuffelse over, at det iranske regime, der i 2002 udmærkede sig ved at være et af de styrer, som undertrykte befolkningen mest og krænkede menneskerettighederne mest, ikke er blevet fordømt af FN, fordi EU besluttede ikke at foreslå en sådan fordømmelse. Det finder jeg fuldstændig meningsløst, og det får mig til at mene, at der er tale om en opportunisme i EU's menneskerettighedspolitik, som jeg ikke kan acceptere og ikke kan forstå.

Formanden.
Vi vil sikre os, at formanden drager de korrekte konklusioner af dette og gør, hvad der er nødvendigt i denne forbindelse.

Ford (PSE).
Hr. formand, som De måske husker, rejste jeg i sidste måned spørgsmålet om det yderligtgående højreorienterede BNP (det britiske nationalistparti), idet jeg påstod, at politifolk i Oldham, der sympatiserer med det, har udleveret fortrolige politivideoer fra optøjerne i denne by, hvilket helt klart sætter spørgsmålstegn ved de vidneudsagn, sådanne forudindtagede politifolk giver ved de igangværende retssager.
Det viser sig, at politiet i stedet for at undersøge påstandene om, at BNP havde modtaget den slags materiale, har fået et retspålæg, der forbyder forevisning af disse videoer, hvilket jeg forstår, men som også forbyder reportage om, at BNP fremsætter sådanne påstande, og det på trods af at man har fået denne kendelse.
Vil De skrive til de relevante myndigheder og give udtryk for Parlamentets bekymring over dette forsøg på at begrave et problem i stedet for at undersøge det, idet det ikke er den rette måde at behandle disse spørgsmål på?

Formanden.
Vi vil videregive denne sag til formanden.

Lage (PSE).
Hr. formand, et af medlemmerne har netop på dette plenarmøde med fuld ret fordømt kloning og forlangt et verdensomfattende forbud herimod. Han foretog imidlertid ikke den rette sondring mellem reproduktiv kloning og terapeutisk kloning. Hvad angår reproduktiv kloning, er vi nok alle enige i, at det er en umenneskelig eller direkte menneskefjendsk teknik, der bør afvises. Vi kan imidlertid ikke sige det samme om terapeutisk kloning. Det må være videnskaben, videnskabsmændene og videnskabssamfundet tilladt at gennemføre eksperimenter på et område med så store muligheder for lægekunsten og så store innovationer. De, der dogmatisk vender sig imod enhver form for kloning, tjener de interesser, der trives ved, at det sker hemmeligt, med charlataner og på det sorte marked. Lad os blive enige om det helt essentielle, at hvis man blokerer for videnskab og forskning, vil der altid dukke eventyrere og skrupelløse individer op, der gerne vil udnytte dette videnområde.

Formanden.
Hermed er dette punkt afsluttet.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0427/2002) af Napolitano for Udvalget om Konstitutionelle Anliggender om de regionale og lokale myndigheders rolle i opbygningen af Europa (2002/141(INI)).

Napolitano (PSE)
Hr. formand, takket være initiativet fra Udvalget om Konstitutionelle Anliggender skal Europa-Parlamentet nu for første gang med en specifik betænkning og et forslag til beslutning behandle spørgsmålet om de regionale og lokale myndigheders rolle i opbygningen af Europa. Det er ikke svært at forstå årsagerne til dette initiativ og formålet med det. Der har nemlig været en udbredt decentralisering, regionalisering og vækst i medlemsstaternes lokale selvstyre - navnlig i løbet af det sidste årti - og det er rimeligt at lægge vægt på dette fænomen og tage ordentligt højde for det på et tidspunkt, hvor man overvejer og drøfter EU's situation og fremtid. De regionale og lokale myndigheder har fået stor betydning, når det gælder EU-lovgivningens gennemførelse i de enkelte stater og EU-programmernes forvaltning. Men de skal også inddrages i den fase, hvor EU's politikker og retsakter udarbejdes.
Det forslag til beslutning, som Parlamentets plenarforsamling nu skal stemme om, indeholder nogle vigtige forslag i den forbindelse, nemlig at man i det nye forfatningsgrundlag medtager principperne om respekten for den regionale og lokale identitet - og således subsidiaritetsprincippets anvendelse - ikke bare i forbindelserne mellem EU og medlemsstaterne, men også for de regionale og lokale myndigheders vedkommende; at Kommissionen - også på baggrund af dens hvidbog om styreformer - forpligtes til at inddrage de regionale og lokale myndigheders repræsentanter i kommissionsforslagenes udarbejdelsesfase, og at medlemsstaterne opfordres til - alt efter deres egne retssystemers karakteristika - at fremme og opprioritere de regionale og lokale myndigheders deltagelse i udarbejdelsen af EU's beslutninger.
Med det forslag til beslutning, som vi har stillet, og som bliver et vigtigt udgangspunkt for konventets efterfølgende debat i Bruxelles i februar - hvis det bliver vedtaget med et bredt flertal - er der sket et betydeligt fremskridt for anerkendelsen af de regionale og lokale myndigheders rolle i opbygningen af Europa. Jeg håber, at man også via de ændringsforslag, der ændrer eller skaber større klarhed i den tekst, som Udvalget om Konstitutionelle Anliggender har vedtaget, vil tage højde for nogle af de problemer, som jeg og andre af vores kolleger gjorde opmærksom på i udvalget, og at man sørger for at undgå forceringer og ensidighed, der ville skade vores sag.
I den forbindelse vil jeg gerne slå fast, hvilke kriterier jeg har fulgt som ordfører. For det første er det nødvendigt at betragte medlemsstaternes selvstyrende regionale og lokale myndigheder som helhed. De er som bekendt af meget forskellig størrelse og karakter, men alle, såvel de største som de mindste, repræsenterer uanset deres rolle og indflydelse nogle fælles værdier - nærheden, det bedre kendskab til borgernes følelser, synspunkter og behov samt en demokratisk deltagelse, der er så direkte og udbredt som muligt - og derfor skal de i EU-forfatningen alle spille en afgørende rolle for opnåelsen af den målsætning, som Konventet om Den Europæiske Unions Fremtid er blevet tildelt, nemlig målsætningen om at bringe EU meget tættere på borgerne og ikke bare gøre EU mere effektivt, men også mere demokratisk. Derfor har jeg i min betænkning ikke foreslået, at de regionale og lokale myndigheder skal inddeles i forskellige kategorier. At tildele nogle af de selvstyrende regionale og lokale myndigheder særstatus og særlige rettigheder ville give anledning til nogle vanskelige diskussioner, der ville virke stik mod hensigten, også når det gælder definitionen og afgrænsningen af den ene eller den anden kategori - f.eks. regioner med lovgivningsbeføjelser - og det ville gå ud over den værdi, som de regionale og lokale myndigheder har som helhed betragtet og som en samlet størrelse.
For det andet skal man passe på, at man ikke gør et institutionssystem og nogle procedurer for tunge, som - hvilket der er almindelig enighed om - man tværtimod bør forenkle. Når jeg siger "institutionssystem", tænker jeg også på Domstolen og dens funktionsdygtighed. Generelt skal man passe på, at man ikke med en række mere eller mindre ufleksible begrænsninger og restriktioner forværrer en beslutningsproces, der allerede er opstillet mange betingelser for.
Til sidst vil jeg gerne sige, at jeg stoler på, at parlamentsmedlemmerne vil tage mine bemærkninger op til overvejelse og være med til at skabe bred enighed ved afstemningen i morgen.
Barnier
Hr. formand, mine damer og herrer, det forenede Europa, der blev aftalt i København, vil være et meget splittet Europa. Det er først og fremmest splittet økonomisk og socialt. Aldrig har de økonomiske forskelle været så store i Europa, og samtidig har en egentlig samhørighedspolitik aldrig været så nødvendig. Der er kulturelle forskelle, politiske forskelle, men også territoriale forskelle. Jeg gjorde i øvrigt netop dette udtryk - territoriale forskelle - til et af tre temaer i den anden rapport om samhørighed med titlen "Europas enhed, befolkningernes solidaritet, områdernes forskellighed" for lidt mere end et år siden.
Det er denne forskel, der er forklaringen på, at ordførerens opgave på området har været ekstremt vanskelig på et tidspunktet, hvor man skulle definere de regionale og lokale myndigheders beføjelser i Europa. Og som han sagde, holder vi den 6. og 7. februar et møde i konventet, der specielt omhandler dette emne.
Hr. ordfører, De har fuldført denne opgave med Deres sædvanlige omtanke og talent, og mine damer og herrer, De skal ikke blive forbavsede over, at jeg på mange punkter tilslutter mig ordførerens holdninger.
Ordføreren minder klogt nok om, at hvis Europa skal fungere, uden dog at blive en superstat, skal EU respektere alle staters ret til at organisere sig, som de agter inden for egne grænser. Det er altså ikke op til de europæiske institutioner, og heller ikke til Kommissionen, at foreslå og endnu mindre beslutte fra Bruxelles, hvordan kompetencerne inden for hvert land skal fordeles, eller hvordan medlemsstaterne skal organisere sig inden for territorier.
Det er altså med denne begrænsning i tankerne, at Kommissionen kan godkende de vigtigste punkter i den fremlagte betænkning. "Ja" til en stærkere rolle til Regionsudvalget fra det øjeblik, hvor den interinstitutionelle ligevægt er det, den er i dag. Udvalgets adgang til Domstolen fortjener en nærmere undersøgelse, hvis der er behov herfor, i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet.
"Ja" til det betænkningen kalder nye "metoder til deltagelse" med henblik på mere direkte inddragelse af de regionale og lokale enheder i EU-virkeligheden. I Kommissionens hvidbog om nye styreformer anbefaler den en systematisk dialog med repræsentanterne for de lokale forvaltninger, og i øjeblikket udvikler vi metoder til denne dialog, der efter en meget stor høring vil være operationelle ved udgangen af første halvår af 2003.
"Ja" til en tilpasning af gennemførelsen af EU-lovgivningen med henblik på at tage realiteterne i betragtning. Kommissionen vil således udføre et piloteksperiment med trepartsaftaler: Bruxelles, national hovedstad, region. Men derudover giver traktaten os allerede en overordnet rammelovgivning, der giver et godt råderum. Det er de tre ansvarlige institutioners ansvar, de institutioner, der er ansvarlige for de lovgivende aktiviteter, at undgå, at disse lovmæssige rammer går for meget i detaljer.
Men lad os sørge for, at vi bevarer en ensartet anvendelse af fællesskabsretten, der er retfærdig og ligevægtig. Lad os ikke svække de regler, som vi vedtager her inden for rammerne af en demokratisk debat, og tillade, at de territoriale enheder kan foretage gennemførelsen med en anden hastighed - ikke engang undtagelsesvis.
Jeg har altså på den ene side talt om, hvad der sker i forbindelse med udarbejdelse af fællesskabsteksterne og på den anden side, hvad der sker i forbindelse med gennemførelsen. I forbindelse med disse emner har Kommissionen - med sit bidrag til konventets arbejde inden årets udløb - åbnet for forskellige muligheder, samtidig med at den har gjort opmærksom på sit ønske, i overensstemmelse med alle landes institutionelle retssystemer, om at knytte de regionale samfund tættere sammen med Europas opbygning.
Endelig "ja" - og det er det fjerde punkt, hvor jeg er enig, hr. ordfører, i Deres betænkning - til en stærk, territorial og europæisk samhørighedspolitik, som har konkret betydning for alle regioner i Unionen og for Unionens borgere. Inden for dette område, som jeg som Kommissionens ansvarlige på området kender godt, har vi, Kommissionen og Parlamentet, et stort arbejde foran os i de kommende måneder, inden jeg ved årets udgang fremsætter Kommissionens forslag til den fremtidige regionalpolitik efter 2006.
Mine damer og herrer, det er netop, fordi vi er enige, som jeg lige har sagt, i denne betænknings vigtigste retninger, at jeg vil udtrykke Kommissionens bekymring over et punkt, som jeg ved ligeledes har været et debatemne i Parlamentet. Det drejer sig om den mulighed, der findes for nogle regioner, nemlig regioner med lovgivningskompetence, til at forsvare deres beføjelser ved Domstolen. Jeg har i øvrigt udtrykt mig meget klart over for disse regioner med lovgivningskompetencer for nogle uger siden i Firenze ved et af deres møder. Jeg mener hverken, at det er realistisk eller ønskeligt at etablere sådanne skel mellem de europæiske territoriale enheder. Hvordan kan man f.eks. tildele specielle og vigtige rettigheder til disse regioner, når selv ikke medlemsstaterne, nuværende som fremtidige, er organiseret på denne måde? Vores institutionelle system må ikke favorisere det ene eller andet system. Det skal være, og jeg gentager, neutralt, retfærdigt og upartisk.
Men alligevel står regioner med lovgivningskompetencer over for vanskeligheder, som vi ikke blot kan ignorere. Og hvorfor dog - for at svare på et af Deres spørgsmål, og det er en løsning, jeg har drøftet med formanden - ikke lade os inspirere af de gode erfaringer fra artikel 203 i traktaten, hvis intelligente anvendelse har gjort det muligt at afdramatisere disse regioners deltagelse i Rådet? Hvorfor ikke anvende samme løsning med hensyn til adgangen til Domstolen eller i det mindste lade sig inspirere af samme tankegang? Derfor finder jeg den idé, som nogle blandt Dem - navnlig hr. Corbett, men åbenbart også hr. Méndez de Vigo - har fremsat, meget interessant med henblik på at finde en vej ud af denne blindgyde. Den bestod i at give hver stat ansvaret for på vegne af de territoriale enheder at anlægge sag ved Domstolen.
Mine damer og herrer, det gælder ikke om at modstille regioner og stater, regioner og Europa og endnu mindre stater og Europa. Det gælder netop om at vælge en samarbejdskultur snarere end at opretholde en konfrontationskultur. Regionerne skal kunne regne med staterne for at kunne opnå en veritabel politisk og juridisk repræsentation inden for rammerne af Unionen. Regionerne skal kunne regne med, at Unionen systematisk medtager dem i den europæiske beslutningsproces. EU for sit vedkommende skal fortsat kunne regne med et konstruktivt og loyalt samarbejde med alle territoriale samfund, men selvfølgelig også med byer, storbyer eller territoriale lokale strukturer. Den skal kunne regne med deres bidrag inden for rammerne af en europæisk demokratisk debat.
Klaß (PPE-DE)
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, regionerne er EU's fundament, og det er ikke uden grund, at vi i stigende grad taler om et regionernes Europa. I de seneste år er der opstået en større bevidsthed om de forskellige regionale og lokale myndigheders funktioner og autonomi i medlemsstaterne. De spiller en vigtig rolle med henblik på at bringe EU tættere på borgerne, og det er de regionale myndigheder i særdeleshed, som på afgørende vis bidrager til, at det grænseoverskridende samarbejde og samhørigheden mellem de enkelte medlemsstater i EU lykkes.
Da Unionens basisdemokrati udspiller sig i regionerne, er det nærliggende, at regionerne skal inddrages i politikken på EU-plan. Udvalget for Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder har i sin udtalelse om hr. Napolitanos betænkning "De regionale og lokale myndigheders rolle i opbygningen af Europa" skænket integrationen af ligestillingsaspektet særlig opmærksomhed. Et demokrati fungerer kun, hvis alle deltager, og det vil sige kvinder og mænd på lige fod.
Vi gør opmærksom på det demokratiske underskud som følge af, at kvinder er underrepræsenteret i beslutningstræffende organer og forvaltninger inden for alle politiske, økonomiske, sociale og - ikke mindst - erhvervsmæssige områder. Den vedvarende underrepræsentation af kvinder i beslutningsprocessen udgør en væsentlig hindring for en demokratisk udvikling af EU's regioner og deres samhørighed. Regionerne og de lokale myndigheder spiller en vigtig rolle på arbejdsmarkedet, men også på mange andre områder. De er tættere på de jobsøgende, fordi de har større forståelse for de lokale behov og hindringer, og gennem dem kan disse hindringer også bedst fjernes.
Det er vigtigt at arbejde hen imod at få udviklet nye socialpolitikker, herunder især fremme af ligestillingen, og hvordan den kan gennemføres. Ifølge et kinesisk ordsprog bærer kvinder halvdelen af himmelen på deres skuldre. Vi bestræber os på at åbne hele horisonten i udformningen af et Europa for regionernes borgere. Hr. kommissær Barnier, vi ved udmærket, at Europa-Parlamentet ingen indvirkning har herpå, men dråben udhuler stenen, og det er både vores opgave og pligt at kaste lys over mankoer.
Méndez de Vigo (PPE-DE).
Hr. formand, det er som nævnt af kommissæren et vigtigt spørgsmål, for konventet afholder en forhandling om spørgsmålet den 6. og 7. februar. Denne betænkning skal således være grundlaget for forhandlingen.
Jeg vil gerne lykønske formanden, hr. Napolitano, med den sunde fornuft, som er den mindst almindelige af sanserne, i hans forslag. Hr. formand, i dette tilfælde har De levet op til Deres forstand og omdømme.
Beslutningen er helt klart regionalt orienteret, for vi beder konventet om at anerkende målet om territorial samhørighed i artikel 2. Vi beder også om, at det anerkender det regionale og lokale selvstyre i artikel 6. Vi beder om, at det medtager den sproglige mangfoldighed i Europa og beskyttelsen af de mindre udbredte sprog i artikel 151. Vi beder om, at det anerkender det grænseoverskridende samarbejde i artikel 158. Vi beder om, at Regionsudvalget inden for rammerne af subsidiaritetsprincippet kan indbringe sager for Domstolen, og i denne henseende er vi på linje med arbejdsgruppen om subsidiaritet, som jeg har haft den ære at være formand for i konventet. Endelig beder vi om en konsolidering af artikel 299, stk. 2, om regionerne i den ydre periferi.
Så kan De spørge mig, hvorfor flertallet af medlemmerne i Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater har stemt imod i Udvalget om Konstitutionelle Anliggender, hvis det er så positivt. Det skal jeg sige Dem. Det har vi gjort, fordi der er to spørgsmål, der bekymrer os, og som vi ikke synes er blevet løst ordentligt i udvalget.
Det første spørgsmål er punkt 2, hvor der blev indført en ændring, der bemyndiger de regionale og lokale myndigheder til at beslutte den form, de vil anvende til at gennemføre EU-lovgivningen. Formålet hermed skulle være, at der tages højde for særlige lokale omstændigheder og behov. Jeg er klar over, at der i det følgende er tilføjet et afsnit om, at EU-retten skal overholdes i sin helhed, men efter min mening er dette afsnit i sin nuværende udformning i modstrid med det indre marked, og det er baggrunden for, at Gruppen for Det Europæiske Folkeparti, der altid har forsvaret det indre markeds fire friheder, stemte imod.
Vi har derfor stillet et ændringsforslag, nr. 21 - jeg tror, at vi har opnået en aftale med socialdemokraterne - om at forene vores ændringsforslag, nr. 21, og socialdemokraternes ændringsforslag 5 i et kompromisændringsforslag, der efter min mening går i den rigtige retning.
Endelig er der et andet spørgsmål, der bekymrer os, hr. formand, nemlig den nuværende formulering af artikel 8, der som nævnt af kommissær Barnier giver alle de regionale og lokale myndigheder med lovgivningskompetence ret til at indbringe en sag for De Europæiske Fællesskabers Domstol. Vi synes, at det er overdrevet, og vi synes ikke, at det bidrager til at opbygge Europa. Vi har derfor stillet et ændringsforslag, nr. 24, som gør det muligt for regionerne, under statens myndighed, at forsvare deres beføjelser ved Domstolen i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet.
Vi beder medlemmerne om at se nærmere på disse ændringsforslag, og hvis vi når til enighed herom, vil Gruppen for Det Europæiske Folkeparti med udgangspunkt i de begrundelser, jeg er kommet med, kunne stemme for denne særdeles vigtige betænkning, som jeg gerne vil lykønske ordføreren, hr. Napolitano, med.

Corbett (PSE).
Hr. formand, også jeg vil gerne komplimentere vores ordfører, formanden for udvalget, for at have behandlet et så kompliceret spørgsmål og samlet os om et kompromis, der bortset fra et par små detaljer, som stadig ikke er afklaret, har tilslutning fra et overvældende flertal i Parlamentet.
EU er ikke kun en union af stater, men også af borgere. Traktaterne har altid givet visse rettigheder direkte til borgerne og derfor vedrørende den måde, borgerne bliver styret på inden for medlemsstaterne. Myndigheder under statsniveau har derfor allerede en vigtig rolle at spille både med hensyn til anvendelsen af den europæiske lovgivning - f.eks. indeholder meget af vores miljølovgivning krav til lokale myndigheder om at håndtere emballage og affald - og selv i nogle tilfælde ved gennemførelse af direktiver i lokal lovgivning, som f.eks. i Belgien.
Det er rigtigt, at vi bør se på, hvordan vores regioner er involveret i Unionens drift. Hvilke rettigheder bør vi give vores regioner? Hvilket ansvar bør vi pålægge dem i traktaterne? Subsidiaritetsprincippet standser ikke ved de nationale regeringer, men ikke desto mindre er det i kraft af subsidiaritetsprincippet ikke Unionen selv, der skal fortælle medlemsstaterne, hvordan de skal organisere sig internt. Ikke desto mindre må Unionen erkende den kendsgerning, at mange af vores medlemsstater internt er organiseret på en måde, der giver regionerne og andre myndigheder under statsniveau et betydeligt ansvar. Det er derfor rigtigt, at vi, som det sker i denne betænkning, ser på, hvordan vi kan tilpasse os denne realitet, at vi anerkender den i traktaten, at vi bør give bedre hørings- og informationsmuligheder til regionerne, at vi skal gøre bedre brug af artikel 203 i traktaten, hvor det er passende, og at vi tager rimeligt hensyn til Regionsudvalgets opfattelse. Om alle disse spørgsmål er der enighed.
Men der er et spørgsmål, der deler os: Bør regionerne kunne appellere til Domstolen mod lovgivning, de ikke kan lide, i særdeleshed fordi de føler, vi krænker deres eget ansvar eller subsidiaritetsprincippet? På den ene side er der et argument for at sige, at også de bør kunne forsvare deres prærogativer. På den anden side er det et argument, at vi vil overbelaste Domstolen, der allerede står over for truslen om udvidelse, med en lang række sager, som af og til kan blive anlagt af tvivlsomme politiske, snarere end reelt juridiske, grunde.
Min gruppe tilbyder et kompromis om dette spørgsmål. Regionerne bør kunne føre en sag, enten via deres nationale regeringer eller via Regionsudvalget. Udvalget vil derfor blive en slags filter. Det vil undersøge, hvilken grad af støtte der er til en retssag. En retssag vil ikke nødvendigvis blive indledt, hvis kun en region er interesseret, men hvis adskillige regioner føler, at der er sket en reel krænkelse af deres rettigheder, vil Regionsudvalget gå videre og anlægge sag.
Det er et fornuftigt kompromis at give regionerne retten til at gå til domstolene, ikke individuelt, men for at rejse sagen, og sammen med deres nationale regeringer eller via Regionsudvalget at tjekke, om der er en udbredt opfattelse af, at subsidiariteten er blevet krænket. Hvis det er tilfældet, bør der føres en sag ved Domstolen.
Jeg anbefaler vores ændringsforslag vedrørende dette punkt til Parlamentet. Jeg håber, at andre grupper, selv dem, for hvem det ikke er deres yndlingsændringsforslag, ikke desto mindre vil samle sig bag dette som et acceptabelt og funktionsdygtigt kompromis, som Unionen vil gøre klogt i at tage med i sin nye forfatning.

Duff (ELDR).
Hr. formand, som tidligere talere har sagt, viser det sig under konventet at være kontroversielt, hvad man skal gøre for at give regionale og lokale myndigheder en højere profil og status.
Mange af os ønsker, at Unionen skal have mere direkte interaktion med regionale og lokale myndigheder, fordi de ofte er mere fornuftige mellemmænd mellem borgerne og Unionen end de fjernere og centraliserede nationale regeringer. Vi forstår godt, at et sådant direkte forhold på en temmelig dramatisk måde postulerer, at integrationsprocessen er føderal. Det er rimeligt, at bestemmelserne i traktaten om subsidiaritet bliver omformuleret, så de afspejler dette.
De Liberale mener, at decentralisering er af afgørende betydning, hvis Unionen skal kunne forvalte sin fælles politik mere effektivt. Et tættere forhold til lokalpolitikken vil forbedre kvaliteten af vores overnationale demokrati.
Denne betænkning giver mange af svarene, men spørgsmålet om holdningen til Domstolen er stadig kontroversielt. Den Liberale Gruppe ønsker at forbedre adgangen over hele linjen for borgerne, at forbedre borgernes adgang til deres forfatningsdomstol. Det indebærer klarere adgangsveje for alle demokratiske repræsentative organer, herunder i særdeleshed regionale myndigheder med parlamentariske lovgivende beføjelser, uafhængig af deres medlemsstat.

Schmid, Herman (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg beklager, at jeg som følge af en togforsinkelse først ankommer nu og derfor ikke har kunnet deltage i debatten.
Jeg har bedt om ordet, fordi jeg sidste år var ordfører for en betænkning, som omhandlede den lokale dimension i den europæiske iværksættelsesstrategi. Jeg talte varmt for en del af de aspekter, som hr. Napolitano omtaler i sin betænkning, nemlig betydningen af et bottom-up-perspective, det vil sige betydningen af en mobilisering nedefra.
Alligevel er jeg ikke enig i hr. Napolitanos synspunkter. På sin vis er selve kernen i hans synspunkt tilsyneladende et forsøg på at reducere eller eliminere betydningen af de nationale politiske demokratier. Han lægger på den ene side stor vægt på det lokale og regionale niveau og på den anden side på Kommissionen og europæisk niveau, hvilket efter min mening er et meget farligt ræsonnement. Jeg mener trods alt, at de nationale demokratier udgør selve det demokratiske grundlag i det europæiske projekt. Jeg synes derfor, at denne lokale og regionale udvikling bør ske inden for rammerne af de nationale demokratier. Nationerne, og frem for alt regeringerne og parlamenterne, skal være bindeled mellem de lokale, regionale og europæiske niveauer. At gå uden om det nationale niveau er helt forkasteligt. Det kan kun føre til en svækkelse af det europæiske demokrati, og det er der vel ingen, der ønsker sig.
MacCormick (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil også gerne give udtryk for min taknemmelighed for og tilfredshed med, at Parlamentet i dag drøfter denne betænkning om et initiativ, der kom fra hr. Napolitano selv.
Naturligvis foretrækker min gruppe betænkningen i det, vi betragter som den styrkede form, hvori den kom fra udvalget, men som ifølge hr. Napolitano på visse punkter går for vidt. Uden tvivl vil det være det, afstemningen koncentrerer sig om på onsdag. Men der er almindelig enighed om, at demokratiet i EU nødvendigvis må være et demokrati på mange niveauer. Subsidiaritetsprincippet er et iterativt princip, der fungerer hele vejen og så vidt muligt bør sætte folk med lokalkundskab i stand til at anvende disse lokale kundskaber med sund fornuft på lokale forhold under hensyntagen til formålene med den relevante europæiske lovgivning.
Det bliver ofte sagt, at et karakteristisk træk ved den europæiske måde at foretage juridiske fortolkninger på er, at den er formålsorienteret, og jeg føler, at de, der på lokalt plan forvalter europæisk lovgivning, bør handle ikke blot med henblik på lovens bogstav, men også med dens formål. Dermed vil jeg ikke sige, at jeg ønsker forskellige love i kraft i forskellige dele af Europa, men det er vanskeligt at have samme lov til at fungere på samme måde, når forholdene er meget forskellige. F.eks. vil man i meget tørre lande nødvendigvis anvende samme lovgivning om vand på en noget anden måde end i meget våde lande, fordi de omstændigheder, der fører til anvendelse af loven, er forskellige, og det er nødvendigt at tage hensyn hertil. Det er bestemt meget vigtigt.
En anden vigtig sag er, at gennemførelsen af direktivet bør tage hensyn til de lokale forhold. Det er endnu vigtigere, at protokollen om subsidiaritet tilskynder lokale og regionale myndigheder til at udøve et konstruktivt skøn og herved få direktivet til at give mest mulig mening på lokalt plan.
Der er andre punkter, som er blevet nævnt, som vi ligeledes anser for vitale. De regionale myndigheder bør undertiden kunne føre sager ved Domstolen. I øjeblikket er regeringen, den udøvende myndighed og oppositionen i Skotland f.eks. alle af den opfattelse, at et kompromis, man for nylig nåede frem til i Rådet (fiskeri) overtræder proportionalitetsprincippet. Hvorfor skal det overlades til fiskerne at afprøve dette? Hvorfor kan de regionale myndigheder, der er ansvarlige for at gennemføre loven, ikke selv prøve dette? Der er mange andre eksempler, der trænger sig på. Der bør også være mulighed for at tage hensyn til sådanne ting under lovgivningsprocessen og forud for den.
Den Europæiske Fri Alliance, som jeg repræsenterer her, repræsenterer ikke kun regioner. Naturligvis er de lande, vi repræsenterer, regioner i den tekniske konstitutionelle betydning. Men man bør ikke glemme - og hr. Lamassoure glemte det ikke i sine berømte bemærkninger om regioner som partnere - at de også er blandt Europas ældgamle nationer, som fortjener at blive taget alvorligt. Hvis det kommer til at fremgå af Parlamentet eller konventet, at der ikke er nogen mellemvej for en region mellem at være medlemsstat og slet ingenting at være, så ved De, hvilket svar De vil få.

Ó Neachtain (UEN).
Hr. formand, som en, der har tilbragt mange år med at gøre tjeneste ved lokale og regionale myndigheder i Irland, hilser jeg generelt betænkningen velkommen, og jeg vil gerne takke hr. Napolitano for hans arbejde.
Vi glemmer ofte den rolle og relevans, de lokale og regionale regeringsmyndigheder har. Det er det myndighedsniveau, der er tættest på regionernes befolkning. Det gennemfører mange af de politikker og lovgivningsmæssige processer, som er vedtaget i EU. Et glimrende eksempel herpå i irsk sammenhæng er miljølovgivningen.
Vi bør derfor styrke de regionale og lokale myndigheders rolle med hensyn til at reagere på og udvikle den europæiske politik. Det er min opfattelse, at det europæiske charter om lokal autonomi på mange punkter er værdifuldt. Det forpligter de involverede parter til at anvende basale regler, der garanterer de lokale myndigheders politiske, administrative og finansielle uafhængighed. Følgelig mener man i chartret, at det offentlige ansvar bør udøves af de myndigheder, der er tættest på borgerne. I mange tilfælde er det de lokale og regionale myndigheder.
Som en, der altid har tilskyndet til fremme og sikring af de mindre anvendte regionale sprog, glæder det mig, at dette punkt er kommet med i betænkningen som et ændringsforslag til artikel 151 i traktaten. Det er ved at acceptere vores kulturelle og sproglige mangfoldighed, at vi forøger forståelsen for Europa, dets forskellige folk og dets mange forskellige regioner. Sproglig og kulturel mangfoldighed drejer sig ikke om at definere eller omdefinere grænser. Det støtter den voksende Europæiske Unions kulturelle styrke. Det er min tro, at arbejdet i Regionsudvalget er vigtigt. Det er blevet mere fokuseret i sine anskuelser og må anerkendes i endnu højere grad.
En region drejer sig ikke om grænser, men om kultur og sprog og endnu mere om befolkningen. Europas borgere bekræfter gang på gang deres krav om et Europa, der er meget tættere på dem, og det bør ikke udelukke det regeringsniveau, der er tættest på befolkningen.

Booth (EDD).
Hr. formand, hvis jeg spørger gutterne derhjemme, hvor de kommer fra, vil de sige Devon. Ikke Cornwall på den anden side af floden Tamar, der er fremmed, ikke Somerset, hvor alle de fine bor. Det er for tæt på London til mig. Hvad angår London, ja, så var det tre dage borte med en hurtig diligence, og der er mange af os, der aldrig blev vant til nymodens ting såsom vogne uden heste og det der motorvejsvæsen, der bringer alle de der fremmede til vores region. Så når jeg fortæller dem, at bureaukraterne på den anden side af Kanalen har gjort os til borgere i Europa, siger de fleste af dem: "Tak skal du ha', men vi er fra Devon, og vi er britiske, vi behøver ikke det der Europa derovre, ellers tak".
"Men," siger jeg til dem, "de vil bringe Europa meget tættere på borgerne her, så det er vel i orden, ikk'?"
Min kammerat siger: "Hvad vil de så gøre ved det, grave det op og læsse det på lastbiler og læsse det af på Dartmoor, så vi kan komme og kigge på det?"
"Nej," siger jeg, "de vil gøre os til regioner, de vil tage vores amter væk og gøre os til en stor lykkelig familie sammen med de der fremmede i Cornwall og de fine i Somerset. De vil oven i købet tage dem der fra Gloucestershire og andre fremmede steder med. Vi skal alle sammen være en del af den sydvestlige region. Det vil bringe Europa meget tættere på borgerne, så det er vel fint nok for os, ikk?"
Da gutterne så lidt forvirrede ud, sagde jeg: "Det er jo klart, at ved at gøre os til store lykkelige familier i regioner med 15 gange flere stemmer end de der luxembourgere så vil vi virkelig føle os som en del af den europæiske kultur. Ham Giorgio Napolitano siger, at vi kan blive en autonom geografisk enhed. Så kan sådan nogen som mig sidde i Regionsudvalget, der for nylig har bekræftet sin eneret som institutionel samtalepartner. Med en af de der regioner vil vi have det som en bisp i en gåserede, og så kan alle vores borgere tage mere del i Europas integration".
"Hvad er en luxembourger?" spørger min kammerat.
Det er realiteten i det at bringe Europa tættere på befolkningen. De eneste, der ønsker det, er de politiske eliter, men prisen i Det Forenede Kongerige er at miste vores traditionelt etablerede amtsstruktur og sammen med den rigdommen i de talrige lokale dialekter. Det er en pris, som det ikke er værd at betale.

Berthu (NI).
Hr. formand, Napolitano-betænkningen om de regionale og lokale myndigheders rolle i opbygningen af Europa har flere kvaliteter og en stor fejl: Den burde slet ikke eksistere. Ifølge det princip, som betænkningen selv minder om, og som Kommissionen altid har overholdt, hviler de europæiske institutioner på en union af stater. De respekterer den interne organisation i disse stater, de har staterne som eneste forhandlingspartner, og når det regionale niveau berøres af visse europæiske politikker, er det, fordi staterne og bag dem deres nationale demokrati har villet det således, og fordi de bevarer og skal bevare styringen af processen. Under alle omstændigheder kan Fællesskabet ikke beslutte eller bare forslå, at de regionale og lokale enheder skal deltage mere eller på en anden måde i den ene eller anden europæiske beslutningsproces, som det nævnes i Napolitano-betænkningen.
Tværtimod, som jeg forklarede det i en mindretalsudtalelse, der er vedhæftet betænkningen, gør stigningen af antallet af medlemslande de mellemledsfunktioner og koordinerende funktioner, der foretages af staterne, vigtigere end nogensinde. Man kan dårligt forestille sig EU have forbindelse til 250 regioner eller mere eller lytte til alle deres holdninger. Det ville være umuligt at styre.
Under alle omstændigheder skal den nationale identitet og befolkningernes ret til at organisere sig, som de ønsker, respekteres fuldt ud. EU har ingen øvre beføjelser til at blande sig i disse spørgsmål. Og hvis det alligevel skulle lykkes den at tilrane sig sådanne beføjelser, vil den åbne en Pandoras æske, som på sigt vil føre til splittede nationer og et Europa, der er umuligt at regere.

Schleicher (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, vi står i taknemmelighedsgæld til hr. Napolitano, fordi han har påtaget sig den vanskelige opgave med at belyse de regionale og lokale myndigheders rolle i opbygningen af Europa i sin grundige og omfattende betænkning. De mange ændringsforslag her og i udvalget vidner om, hvor meget dette emne optager os. Men Unionens udvidelsesproces kræver også en integration indadtil. Folk flytter ganske vist omkring, men de føler sig først og fremmest som borgere i de regioner og de steder, hvor de har deres bopæl og deres hjemsted, længe før de begynder at beskrive sig som italienere, englændere, tyskere, spaniere eller endda som europæere. Disse lokale strukturer er altså meget vigtige for formidlingen af europæiske tanker og gennemførelsen af EU-lovgivning i daglig praksis.
Det er dog også en kendsgerning, at medlemsstaterne har højst forskellige forfatninger. Det tjener vores ordfører til ære at have lavet en oversigt over forbindelserne mellem de centrale og de lokale forvaltningsniveauer i EU's medlemsstater og i kandidatlandene, som viser, at regionerne eller delstaterne har højst forskellige lovgivningsmæssige beføjelser på niveauet under et medlemslands centrale regering. Det er ikke hensigten, at Europa skal røre ved denne selvstændighed i den nationale opdeling, som har dybe rødder i nationalstaterne.
Men lad os nu ikke føre os selv bag lyset: Diskussionen om dette emne får forestillingerne i de medlemsstater, som er opbygget centralistisk henholdsvis føderalistisk, til at støde sammen. Det er kun derfor, at tanken om at give regionerne ret til at indbringe en sag for EF-Domstolen, såfremt disse regioner er umiddelbart berørt med hensyn til deres lovgivningsmæssige rettigheder, kan vække så store følelser.
Mine damer og herrer, det er Europa-Parlamentet, som alene har magten til at integrere Europa. Vi, parlamentsmedlemmerne, repræsenterer de mennesker, for hvem "hjemme" er ensbetydende med deres regioner og deres kommuner. Hvis vi nu skal bygge et endnu større Europa, som vi alle ønsker af mange forskellige grunde, må vi sørge for, at vi har et sikkert fundament. Vi må også give dette Europa en sjæl - og det skal være med befolkningernes opbakning. Dette fundament udgøres af vores regioner, og derfor skal vi behandle dem med respekt, frem for at filtrere deres anliggender, som hr. Corbett foreslog.
Carnero González (PSE).
Hr. formand, den kommende europæiske forfatning skal skabe et mere demokratisk og effektivt EU, som er tættere på borgerne og dets bekymringer. I denne henseende er regionernes rolle simpelthen essentiel.
Det, konventet bør gøre, er at formalisere det, der allerede er en realitet. Hvordan kan det gå til, at regionerne gennemfører EU-lovgivningen, og at dette ikke anerkendes formelt i form af rettigheder inden for EU's institutionelle ramme? Hvordan kan det gå til, at disse regioner gennemfører EU-lovgivningen, og at deres situation samtidig er så undervurderet i de gældende traktater?
Vi skal rette op på dette ved at gøre følgende: For det første bør regionerne høres fra først til sidst i EU's lovgivningsprocedure. For det andet bør vi opmuntre medlemsstaterne til at lade dem deltage så meget som muligt i hele den europæiske beslutningsproces i de enkelte medlemsstater, endda via repræsentation i Ministerrådet. Vi skal også styrke Regionsudvalgets rolle og gøre det muligt for regionerne at handle inden for rammerne af subsidiaritetsprincippet. Hvis nogen skal anvende og gennemføre lovgivning i henhold til dette princip, skal de naturligvis også kunne forsvare deres beføjelser og rettigheder. Formålet med domstolene i EU er at sikre, at de institutioner og politikker, som vi sammen har truffet beslutning om, fungerer juridisk bedst muligt.
Uanset om det sker ad den ene eller anden vej, er det vigtigste, at Napolitano-betænkningen, sådan som den foreligger i dag, og sådan som den sandsynligvis vil foreligge efter afstemningen i plenarforsamlingen, anerkender regionernes ret til at forsvare deres beføjelser ved Domstolen - det er det afgørende - og til inden for rammerne af fællesskabsretten at gennemføre EU-politikkerne på den bedst mulige måde, som det står i ændringsforslag 5 fra Den Socialdemokratiske Gruppe.
De spanske socialdemokrater stemte i udvalget for Napolitano-betænkningen, og det vil vi gøre igen i morgen, for det er faktisk et skridt fremad. På en karakterskala fra 0 til 10, har den sandsynligvis bestået.

Costa, Paolo (ELDR).
Hr. formand, kære kolleger, betænkningen af hr. Napolitano - som vi gerne vil rette en stor tak til for det vanskelige og komplicerede arbejde, han har udført - bør efter min mening være en anledning til, at Europa-Parlamentet med hele sin institutionelle styrke understreger nødvendigheden af, at det nye EU, der skal bygge på den forfatningstraktat, som konventet er ved at udarbejde, uden hykleri lægger den rette vægt på subsidiaritetsprincippets anvendelse. Det betyder, at vi kun opnår et resultat, hvis subsidiariteten ikke udelukkende er begrænset til forbindelserne mellem EU og medlemsstaterne, men også omfatter de regionale og lokale myndigheder - det vil sige regionerne og kommunerne - hvilket dog skal ske med streng respekt for de enkelte landes retssystemer. Det er nemlig kun de regionale og lokale myndigheder - regionerne og kommunerne - som giver nærhedsdemokratiet form, og det er dem, som gør det muligt at styrke demokratiets rødder som sådan og bringe borgerne tættere på institutionerne, også på EU-institutionerne.
Konventet er det forum, hvor problemet skal løses. Konventet startede med udelukkende at koncentrere sig om det første subsidiaritetsniveau, nemlig subsidiariteten mellem EU og medlemsstaterne. Det er en fælde, som vi ikke må falde i, for hvis vi stadfæster de to subsidiaritetsniveauer - subsidiariteten mellem EU og medlemsstaterne og subsidiariteten mellem medlemsstaterne og de regionale og lokale myndigheder - forhindrer vi - og jeg tror, at det er det spørgsmål, som vi stort set alle sammen spekulerer over - at man anerkender den direkte forbindelse, der efterhånden eksisterer mellem EU-institutionerne og de regionale og lokale myndigheder, og som giver lovende resultater, hvis ikke den bliver misfortolket eller sågar kvalt i fødslen.
Det er en fælde, som vi absolut må undgå. I den forbindelse håber jeg, at konventet benytter sig af den debat, der længe har været i Europa om dette emne, og som ikke mindst har fundet sted i Europarådet. Det er mit håb, at det lykkes konventet at anerkende og stadfæste retten til lokalt og regionalt selvstyre. Denne ret skal herefter reguleres i de enkelte landes lovgivninger, men den skal eksistere og komme til udtryk i subsidiaritetens enhed, styreniveauernes ligeværdighed, de lokale myndigheders ret til at råde over deres egne finansielle ressourcer og retten til at indbringe sager for domstolene, hvor man skal finde en balance mellem de tekniske behov for at forhindre, at det kommer til at virke som en boomerang, og de regionale og lokale myndigheders behov, men hvor man ikke skal forhindre, at dette sker. Måske er forslaget om styrke Regionsudvalgets rolle som bindeled den løsning, vi alle har brug for.

Meijer (GUE/NGL).
Hr. formand, det er ikke kun i diktaturer, at befolkningerne rejser sig til modstand. Det sker også i centraliserede stater og multietniske stater. Centralisering er ensbetydende med arrogante regeringer, der tror, at de ved bedre end folk, der oplever de regionale problemer, og som selv træffer deres beslutninger. Hvis det nationale sprog ikke er det sprog, der anvendes i undervisningen, regeringen og den økonomiske sektor, vil der være en splittelse mellem førsteklassesborgere, der er opvokset med det dominerende sprog fra fødsel, og andenklassesborgere, der blot har lært det.
Demokratiske regeringer i Europa kan ikke eksistere, hvis kulturel mangfoldighed og regionale forskelle ikke tages i betragtning. EU resulterer i, at medlemsstaternes regeringers magt vokser i forhold til de nationale parlamenter og regioner. Denne magtudvidelse sker på bekostning af den position, som Skotland, Catalonien, Frisland, Korsika, Flandern eller Valle d'Aosta nu har opnået, men i disse områder kræver folk at blive sat på lige fod med medlemsstaterne.
Napolitano-betænkningen, hvor regionerne og de regionale regeringer i stor målestok er beskyttet mod centralisering og centralistiske handlinger, er derfor et uundværligt bidrag til demokrati og fredelig sameksistens i Europa.

Frassoni (Verts/ALE).
Hr. formand, også jeg vil gerne takke udvalgsformanden, hr. Napolitano, for hans glimrende arbejde, og jeg vil koncentrere mig om det mest omstridte punkt i hans betænkning, nemlig punkt 8. Efter min mening er den normale og logiske konsekvens af EU's overgang fra et system baseret på en international traktat, som diplomater har forhandlet til rette, til en politisk union, som er føderal, og som derfor er baseret på en forfatning, at vi skal tilrettelægge og styrke de forfatningsmæssige kontrolinstrumenter. Argumentet om, at en direkte adgang for regioner med beføjelser, der er stadfæstet i forfatningen - og således med lovgivningskompetence - ville medføre en ophobning af sager i Domstolen, er efter min opfattelse et argument, som i virkeligheden er meget svagt, for hvis det forholdt sig sådan, måtte man finde ud af, hvordan man kunne styrke Domstolen, så systemet blev stærkere og bedre i stand til at behandle disse sager. Jeg tror i øvrigt, at det er nødvendigt - sådan som hr. Duff sagde - at vi hurtigere gør disse forfatningsrelaterede sager identificerbare og tilgængelige for borgerne, ikke kun når det gælder regionerne, men også når det gælder krænkelser af borgernes grundlæggende rettigheder.
Jeg mener, at dette er et vigtigt aspekt i den kommende EU-forfatning, og derfor synes jeg ærligt talt, at det virker overdrevet at gøre et for stort problem ud af den mulighed, som betænkningen giver - og som efter min opfattelse også er den mest nyskabende og originale del af betænkningen - og betragte den som en slags katastrofe, som vi ikke vil være i stand til at administrere.
Det forekommer mig i øvrigt, at det foreslåede kompromis har to grundlæggende mangler, eftersom der i kompromiset er taget højde for to filtre, som i sig selv er utilstrækkelige. Staten kan nemlig ikke være et filter for regionerne, da den meget ofte står i modsætning til regionerne og deres beføjelser, og Regionsudvalget, som man med vilje har skabt svagt, kan ikke være et yderligere filter for regionernes lovfæstede beføjelser, også fordi det - som kommissær Barnier sagde - giver indtryk af en ikke-eksisterende neutralitet og en ikke-eksisterende lighed mellem regionerne. Denne lighed eksisterer ikke, fordi regionerne ikke har de samme beføjelser, og det er netop sådan, det skal være.

Gorostiaga Atxalandabaso (NI).
Hr. formand, alle kandidatlande bortset fra Tyrkiet har i løbet af de sidste to årtier vedtaget særlige politikker for at forbedre situationen for mindretallene, i nogle tilfælde endog ved gennemførelse af selvbestemmelse til gavn for adskillige statsløse nationer. Serbien og Montenegro bruger princippet om selvbestemmelse til at forsøge at nå en endelig løsning på konflikten i det tidligere Jugoslavien.
I modsætning hertil mangler selve EU en sammenhængende holdning til spørgsmålet om statsløse nationer. Det er meget beklageligt. Men det er endnu mere beklageligt at læse i begrundelsen til Napolitano-betænkningen, at det er uacceptabelt at foreslå anerkendelse af ret til selvbestemmelse, fordi det falder inden for medlemsstaternes suveræne og eksklusive kompetence. Det betyder, at disse statsløse nationer ikke kan gøre krav på deres folks ret til at eksistere. Hvordan kan EU ignorere principperne om universalitet, udelelighed og gensidig afhængighed for menneskerettighederne, der blev forkyndt i 1993 i Wienererklæringen? Kan det være muligt i et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed?
Selvbestemmelse er nøglen til fredelig sameksistens mellem nationerne, for selvbestemmelse er synonymt med demokrati.

Bodrato (PPE-DE).
Hr. formand, kære kolleger, hr. Napolitanos betænkning drejer sig om et af de mest omstridte spørgsmål, som konventet skal tage op, og det er et spørgsmål, der vedrører subsidiaritetsprincippet og selve idéen om et EU, som er forenet i mangfoldighed, og hvor man i øvrigt går ud fra forskellige historieforløb og retssystemer - der er mere eller mindre regionsbaserede - i medlemsstaterne.
Efter min mening er det rigtigt, at forslaget om EU's beføjelser ikke skal gribe ind i medlemsstaternes retssystemer. Men vi må ikke glemme, at nogle af medlemsstaternes forfatninger giver regionerne en betydelig lovgivningskompetence, og det skal konventet erkende uden at skabe privilegier, forstyrre det indre marked eller se bort fra behovet for et politisk EU.
Af alle disse grunde mener jeg, at det er korrekt at give de regioner, der har lovgivningskompetence, mulighed for at indbringe en sag direkte for Domstolen, når EU's retsakter griber ind i deres prærogativer. Det ville efter min mening være forkert at ignorere, at visse regioner eller delstater - i Tyskland, Italien og Spanien - er regionale myndigheder af en helt anden størrelsesorden end mange myndigheder i medlemsstaterne. Den brede enighed om betænkningen, som hr. Napolitano med rette opfordrede til, er nødvendig for en forfatningsproces, hvor man fremmer regionernes og de lokale myndigheders inddragelse i EU's fremtid.

Van den Berg (PSE).
Jeg har tidligere været med i en lokal regering, og jeg anser Napolitano-betænkningen om lokale og regionale enheders rolle i den europæiske integration for et betydeligt skridt mod igen at plante Europas fødder fast på jorden. Når alt kommer til alt, bruger embedsmændene og politikerne i EU hver dag for meget tid i korridorerne og glemmer, at Europa i virkeligheden består af fire regeringsniveauer, nemlig det lokale, regionale, nationale og europæiske. Europas rødder findes på lokalt og regionalt niveau. Det er her, europæerne lever og arbejder, og det er her, de fleste af de politikker, vi laver i Europa, føres ud i livet.
Napolitano-betænkningen anerkender, at de lokale og regionale enheder er vigtige for den fortsatte eksistens og konsolidering af den europæiske integration, og ikke kun de formelle regioner med konstitutionelle beføjelser, men alle regioner fra de hollandske provincies til engelske counties, tyske Länder og spanske comunidades autónomas. Det er, fordi i et Europa, hvor alle borgere er lige og derfor har lige rettigheder, er det ikke muligt at differentiere mellem territoriale enheder og at give en region flere rettigheder end en anden. Selvfølgelig kan enhver medlemsstat selv bestemme, hvordan dets eget forfatningsmæssige system skal organiseres, men det betyder naturligvis, at decentralisering i et land er organiseret anderledes end decentralisering i et andet land.
Jeg mener, at hr. Napolitano har fremsat en række meget gode forslag til forbedring af regionale og lokale enheders involvering i den europæiske proces til udarbejdelse af politikker. Jeg henviser her til deltagelsen af involverede regioner - både i udkasts- og udførelsesfasen - den gældende anvendelse af artikel 203, regionernes mulighed for at anmode Regionsudvalget eller deres egen regering om at gå til Domstolen, hvis de mener, at subsidiaritetsprincippet ikke overholdes, eller at indlede og udvikle en statut for grænseregioner. En sådan statut for grænseregioner kunne gøre livet en smule lettere og mere behageligt for mange europæere, der lever på begge sider af grænsen hver dag. Jeg håber på, at denne betænkning vil resultere i, at konventet faktisk bringer Europa og regionerne nærmere til befolkningerne, og vi vil gøre regionen fast forankret i den nye europæiske forfatning.

Vallvé (ELDR).
Hr. formand, når vi taler om lokale beføjelser, forstår vi alle det samme, men når det drejer sig om regionale beføjelser, er der forskellige slags regionale beføjelser inden for Europa, hvor nogle regioner har en anerkendt lovgivningskompetence. Det er denne lovgivningskompetence, der skal gøre det muligt for disse regioner, disse områder, at indbringe sager for Domstolen, når deres beføjelser bliver overtrådt.
Ordføreren siger, at der ikke skal gøres forskel mellem de forskellige regioner. Men i hans eget land findes der stadig regioner med særstatus, der har andre beføjelser.
Vi synes heller ikke, at subsidiaritetsprincippet bør begrænses til forholdet mellem EU og medlemsstaterne, men at det også bør gælde på andre ledelsesniveauer. I dag er der i Europa nogle regioner med lovgivningskompetence, som er autentiske nationer uden stat, f.eks. Catalonien, eller som den næste taler utvivlsomt vil nævne ...
Endelig er grænseoverskridende samarbejde også et grundlæggende element i den europæiske opbygning, og vi glæder os over, at Napolitano-betænkningen anerkender dette.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. kommissær, jeg afslører ikke noget, vi ikke allerede ved, ved at understrege, at mangfoldigheden er et af de vigtigste karakteristika ved det forenede Europa, vi er ved at opbygge. Det er en reel vanskelighed, det ved jeg godt, men det skal motivere os og ikke blive til det træ, der gør, at vi ikke kan se skoven, og hindre os i at finde en brugbar arkitektur, så alle de institutionelle led, alle de nuværende demokratiske offentlige myndigheder kan finde deres plads i det fælles Europa.
I vores Union er der stadig mange demokratiske mangler, som vi skal afhjælpe. En af disse mangler har vi taget fat på i den betænkning, vi drøfter i dag, nemlig regionernes stilling og de lokale beføjelser, i særdeleshed de territoriale enheder med lovgivningskompetencer, i den kommende europæiske arkitektur.
Det er nødvendigt, at der i EU-traktaten og i alle de love, der udspringer heraf, findes en forpligtelse til at tage højde for den territoriale og institutionelle mangfoldighed i medlemsstaterne, inklusive valglovene, så regioner med lovgivningskompetencer kan danne valgkredse til valget til Europa-Parlamentet. Disse konstitutionelle enheder skal have kompetence til at indbringe sager for Domstolen, hvis fællesskabsbeslutningerne overtræder eller forringer deres kompetencer.
Det bør være obligatorisk for regeringerne i nævnte konstitutionelle enheder at deltage i Rådets møder, når der afgøres sager, som berører deres enekompetencer, f.eks. Baskerlandets ret til egen beskatning. Og kom ikke og sig, at der er for mange regioner, for de enheder, der har enekompetencer på lovgivningsområdet, er ikke særlig mange.
Men selv om alle regionerne var konstitutionelle, så ville behovet for at udforme en europæisk institutionel arkitektur, som kan rumme dem alle, og hvor alle får en plads under den europæiske sol, være så meget desto større.
Ferrer (PPE-DE).
Hr. formand, hvis subsidiaritetsprincippet er en af grundpillerne i den europæiske opbygning, hvis man ønsker at bringe de europæiske institutioner nærmere på borgerne og forbedre demokratiet og gennemsigtigheden i fællesskabspolitikkerne, hvis det i stort omfang tilkommer de regionale og kommunale myndigheder at deltage i den europæiske beslutningsproces, og hvis der ydermere findes regioner med lovgivningskompetencer, hvis beføjelser bliver direkte berørt af EU's politikker, kan vi ikke blive ved med at nægte disse regioner at deltage i den europæiske beslutningsproces.
Jeg er ikke enig med dem, der påstår, at det er den enkelte medlemsstats ansvar, hvilket er i modstrid med subsidiaritetsprincippet. For muligheden for, at regionerne kan deltage i beslutningsprocessen i forbindelse med beslutninger, der berører dem, er en følge og ikke en årsag af den interne organisering, som den enkelte medlemsstat har valgt.
Napolitano-betænkningen forsøger at definere de lokale og regionale myndigheders rolle i den europæiske beslutningsproces. Men det er også et for forsigtigt forsøg, som ikke kommer med svar på kravene fra regioner med lovgivningskompetence, der på baggrund af deres demokratiske legitimitet har ret til at deltage aktivt i opbygningen af Europa.
De regioner, der har lovgivningskompetence, hr. Napolitano, kommissær Barnier, ønsker at deltage i Ministerrådet, når der behandles spørgsmål, der henhører under deres beføjelse, og i modsætning til det, der er blevet sagt her, ønsker de at kunne indbringe en sag for Domstolen, hvis subsidiaritetsprincippet overtrædes. Denne deltagelse og vilje vil, hvis de bliver anerkendt i den kommende forfatning, ikke være en gratis gave, men en ret for regionerne, f.eks. Catalonien, som EU og Europa-Parlamentet i særdeleshed, da det repræsenterer de europæiske folk, bør respektere, hvis de reelt ønsker at lytte til borgerne.

Leinen (PSE).
Hr. formand, konventet skal på mange områder indlede en ny etape i Europapolitikken. Dette emne, de lokale og regionale myndigheders stilling og deltagelse i Europapolitikken, er et af dem. Jeg mener, at både det lokale selvstyre og den regionale identitet er fundamentale principper, som skal afspejles som sådanne i den europæiske forfatning. Jeg vil også gerne takke hr. Napolitano, som havde en vanskelig opgave, fordi forestillingerne er meget omtvistede. Betænkningen fremmer i mange henseender de lokale og regionale myndigheders stilling og deltagelse i Europapolitikken, men det overrasker mig alligevel, at de lokale og regionale myndigheders ret til at indbringe en sag for Domstolen har udløst en så lidenskabelig disput her.
Jeg mener, at forfatningen skal give enhver adgang til at indbringe en sag for EF-Domstolen i Luxembourg, som er berettiget hertil, en ret, som 380 millioner europæere skulle have i medfør af chartret om grundlæggende rettigheder. Det siger vi alle "ja" til, men når det drejer sig om regionerne, er Parlamentet splittet. Det må vi hellere reflektere lidt over.
Der bliver ikke rørt ved medlemsstaternes interne organisation, noget, som varierer overordentlig meget, idet mange regioner har kompetencer, mens andre kun har administrative beføjelser eller blot bliver kaldt "region". Denne forskellighed må også afspejles, når det drejer sig om retten til at indbringe en sag for Domstolen.
Hvis det ikke lykkes for os, har kommissær Barnier jo foreslået at benytte artikel 203. Det kunne være vejen frem, om end kun den næstbedste. Måske der er behov for endnu en etape, før vi finder den bedste vej.
Jeg vil gerne nævne noget andet meget vigtigt. Kommissær Barnier, De har besøgt min grænseregion. Bureaukratiske og juridiske hindringer gør stadigvæk livet vanskeligt for os, som bor ved grænserne, og en europæisk statut for grænseoverskridende samarbejde ville være en hjælp til millioner af mennesker. Virkeligheden har for længst overhalet de lovgivningsmæssige rammer. Det er den egentlige europæiske merværdi. Der må være plads til en sådan statut for grænseoverskridende samarbejde i forfatningen, som så vil være til fordel for mange millioner mennesker.
Jeg håber, at et stort flertal vil støtte hr. Napolitanos betænkning. Parlamentet er ikke de lokale og regionale myndigheders konkurrent, men derimod den fødte partner.
Malmström (ELDR).
Hr. formand, "staterne er Europas skelet og regionerne dets kød og blod". Således udtrykker Cataloniens præsident Jordi Pujol sig. Ganske vist er det sådan, at mange medborgere føler sig nærmere på og mere naturlige over for regioner, men også kommuner, det vil sige de lokale enheder, end over for de europæiske institutioner. Desuden er det de lokale og regionale enheder, som gennemfører en stor del af EU's beslutninger. Det er derfor rimeligt, at de får en stærk rolle, når vi nu behandler de europæiske styreformer. Disse enheder skal involveres tidligt i form af en henvisningsprocedure, når forslag formuleres. De skal spille en vigtig rolle i evalueringen og opfølgningen samt våge over subsidiaritetsprincippet, som det bl.a. foreslås i betænkningen.
Vi kan ikke løse interne konstitutionelle konflikter her, men vi må sende et tydelig signal om, at vi lægger stor vægt på lokale og regionale niveauer og slå dette fast i traktaten. Det er derfor udmærket f.eks. at integrere lovgivningen om lokale og regionale myndigheder.
Jeg ser gerne, at der kommer så få ændringer som muligt i denne betænkning. Jeg er overbevist om, at det vil blive et udmærket grundlag til diskussioner i bl.a. konventet.

Staes (Verts/ALE).
Hr. formand, mine damer og herrer, kernen i denne debat om regionernes rolle i den europæiske struktur er den nødvendige anerkendelse i den europæiske forfatning af, at EU ikke kun omfatter stater, men har en mere kompleks sammensætning. For 10 år siden, da Maastricht-traktaten blev forhandlet, var der efter min mening tilsyneladende et mere gunstigt klima for de regionale krav, end der er i dag. Der er endda tegn på et modtræk i Det Europæiske Konvent nu. Udkastet til forfatningsmæssig traktat, som blev fremsat af Valéry Giscard d'Estaing, er meget bekymrende i denne sammenhæng. Det indeholder ingen henvisninger overhovedet til lokale regeringer og er et skridt baglæns i mange henseender. Alt dette sker på baggrund af udvidelsen. Mange af de stater, der snart tiltræder, er mindre end de eksisterende regioner og områder med lovgivningsbeføjelser. Kandidatlandene vil snart deltage fuldt ud i den europæiske struktur. Det er derfor kun retfærdigt, at områder som Flandern, den vallonske provins, Baskerlandet, Catalonien, Wales, Skotland og Galicien også kan deltage. Hr. Napolitanos betænkning er kommet på et gunstigt tidspunkt her et par uger før debatten om dette i konventet den 6. og 7. februar. Jeg støtter fuldt ud den styrkede version af Napolitano-betænkningen, som hr. MacCormick nævnte.
Kommissær Barnier og hr. Méndez de Vigo har netop kommenteret forslaget om at tilbyde regioner med forfatninger direkte adgang til Domstolen. Hvis jeg forstår det korrekt, argumenterer de for en kontrolleret adgang under den pågældende medlemsstat. Dette lille trick er dog ret gennemskueligt. Det betyder i praksis, at f.eks. de tre historiske områder, nemlig Baskerlandet, Catalonien og Galicien, mere eller mindre vil blive nægtet adgang til Domstolen af den centralistiske regering i Madrid. Som repræsentant for Flandern, der er et af de historiske områder, der har opnået næsten fuld selvstændighed uden brug af vold, vil jeg gerne anmode Dem om ikke at følge den retning, hr. Méndez de Vigo udpeger.

Wuermeling (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær Barnier, mine damer og herrer, Parlamentet har fået en god start på det nye år med denne betænkning - så godt, at jeg næsten har glemt, at jeg har glemt mit slips i dag. Mine damer og herrer, det politiske budskab i denne betænkning er, at Europa-Parlamentet kommer regionerne et kæmpe skridt i møde og opgiver sin tidligere lidt reserverede holdning.
Hvad regionernes ret til at anlægge sag angår, er jeg glad for, at vi allerede er blevet enige om så meget. Vi er enige om, at situationen byder, at regionerne skal have mulighed for at lade deres sager prøve ved EF-Domstolen. Vi er også enige om, at medlemsstaterne på den anden side skal have en vis kontrolfunktion i den forbindelse. Det vil i praksis sige, at det eneste, der mangler at blive truffet afgørelse om, er, hvilken rolle medlemsstaterne skal have. Hr. Corbett, ifølge Deres kompromis skal regionerne kun kunne fremsætte en slags anmodning til medlemsstaterne, men det bringer os desværre ikke videre, og det er ikke et kompromis. Kendsgerningen er, at regionerne naturligvis allerede kan gøre det nu. Desuden er det forbundet med den store ulempe, at vi ville gøre nøjagtigt det, som De fraråder os at gøre, idet vi ville gribe ind i det interne forhold mellem regionerne og medlemsstaterne og foreskrive dem, hvordan relationen skal være.
Derfor vil jeg gerne endnu en gang anbefale kompromisforslag 24, hvorefter regionerne så ville kunne anlægge sag under medlemsstaternes tilsyn. Det ville muliggøre fleksible løsninger i alle medlemsstater, løsninger, som kan være anderledes i Tyskland end i Storbritannien. Derfor vil jeg virkelig anmode Dem indtrængende om at overveje det. For regionerne er det et meget sensibelt spørgsmål. De venter på et signal fra os, og det ville glæde mig, om vi kunne sende dette signal i fællesskab i morgen.
Poos (PSE).
Hr. formand, i sit udkast til den oprindelige betænkning nævnte ordføreren hr. Napolitano meget rigtigt den dobbelte udfordring, der består i at tage hensyn til borgernes tilknytning til deres regionale og lokale rødder, samtidig med at institutionernes funktion ikke må svækkes, når man går fra 15 til 25 medlemsstater.
Således burde de regionale og lokale myndigheder gribe muligheden for at deltage i udarbejdelsen af fællesskabspolitikker og eventuelt komme med input uden nogensinde at erstatte medlemsstaternes og Unionens befolkninger, der er det eneste, den politiske og juridiske legitimitet hviler på.
EU skal ikke på nogen måde blande sig i det, der er medlemsstaternes territoriale organisation. På den anden side står det medlemsstaterne helt frit at organisere, hver på deres område, regionernes deltagelse i beslutningstagningen. Høringen og forsvaret af regionernes interesser burde gå via Regionsudvalget. Denne procedure burde ligeledes gælde med hensyn til overvågning af subsidiaritetsprincippet. I modsætning til det, som hr. Wuermeling lige sagde, havde Regionsudvalget indtil for nylig ikke ret til at anlægge sag ved Domstolen. Enhver løsning i modsat retning vil være hæmmende og medføre ineffektivitet i Unionen.
Efter den tætte afstemning i udvalget, der ændrede den fine balance, som ordføreren forsvarede, er det nu op til Parlamentet at genoprette ligevægten ved at stemme for hr. Corbetts ændringsforslag 17, der skal erstatte de kontroversielle stk. 8 og 9 i beslutningsforslaget.

Sánchez García (ELDR).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, vi skal tænke på, at vi drøfter en vigtig og omfattende betænkning om regionalpolitik, der er fortaler for, at regionerne bliver aktive medspillere i Europas fremtid.
Det er derfor nødvendigt at blive ved med at insistere på, at Parlamentet fastholder hr. Napolitanos betænkning, der er udarbejdet af Udvalget om Konstitutionelle Anliggender, og som bl.a. omfatter en styrkelse af regionernes rolle i beslutningsprocessen, tilpasning af EU-lovgivningen og retten til at indbringe sager for De Europæiske Fællesskabers Domstol.
Det ville være på sin plads, som jeg påpegede i et ændringsforslag til Napolitano-betænkningen, at konventet blev nmodet om at garantere, at det berømte stk. 2 i EF-traktatens artikel 299, der anerkender den særlige situation, som EU's regioner i den yderste periferi befinder sig i, blev medtaget.

Fiori (PPE-DE).
Hr. formand, det er ikke noget let emne, som behandles i hr. Napolitanos betænkning, især hvis man ser det i sammenhæng med EU's igangværende integrationsproces. Men selv om det ikke er noget let emne, må jeg jeg sige, at ordføreren behandler det med en bemærkelsesværdig ligevægt, ja, jeg vil næsten sige en bemærkelsesværdig pragmatisme. Det kan nemlig ikke benægtes, at der er en konflikt mellem den overstatslige og den regionale dimension, og det er en konflikt, som har rod i en historisk kendsgerning, for jo mere den europæiske udvikling har fået et overstatsligt præg, i jo højere grad har vi desværre glemt, at der i mange lande fandt regionaliseringsprocesser sted med decentraliseringskarakteristika og -filosofier, som var anderledes end det, vi var i færd med at skabe i EU. Derfor opstod der en slags gråzone, som på nogle punkter også var problematisk ud fra et juridisk synspunkt, hvis man tænker på det, der er sket i de senere år. Vi har oplevet en europæiseringsproces for de beføjelser, som forfatningerne giver regionerne, vi har været vidner til regionernes manglende eller kun delvise deltagelse i EU's beslutningsprocesser, og når det gælder de områder, hvor medlemsstaterne har afgivet deres kompetence til Fællesskabet, har vi set, at de deltagelsesbeføjelser, som de nationale forfatninger giver regionerne, er gået tabt. Her behøver man blot at tænke på, at de tyske delstater via Forbundsrådet deltager i Forbundsrepublikkens lovgivningsprocedure, og man behøver blot at tænke på det statslige lovgivningsinitiativ, som de italienske regioner har, eller på endnu et negativt aspekt, nemlig garantiernes ophævelse, navnlig når det gælder retsbeskyttelsen mod en krænkelse af deres kompetencer.
Ud fra et juridisk synspunkt forsøger man efter min mening at give et meget interessant svar på alt dette i hr. Napolitanos betænkning. Den er grundlaget for de drøftelser, der formodentlig skal finde sted i konventet i starten af februar, og via ændringsforslagene - måske burde man tage nogle af dem op til nærmere overvejelse, inden man giver for store muligheder for at klage til en forfatningsdomstol - får Parlamentet mulighed for at præsentere konventet for opbygningen af det borgernes Europa, som vi ønsker.

Martin, Hans-Peter (PSE).
Hr. formand, vi kender alle den historiske appel "Sire, giv os frihed til at tænke!" I dag, når vi skal stemme om hr. Napolitanos betænkning, kunne vi ændre den og sige "Sire, giv os frihed til at stemme!" Men hvem er "Sire" i dette tilfælde? De to herrer, der står derovre, hr. Corbett og hr. Wuermeling, hr. Corbett og hr. Méndez de Vigo, de der, selv hvor der er noget så centralt på spil som nationalstaternes ret til at indbringe en sag for Domstolen, forsøger at gøre en kvinde til en mand eller omvendt, selv om de er udmærket klar over, at man ikke kan være en lille smule gravid?
Det er jo ikke tilfældigt, heldigvis, at der endnu ikke er blevet stillet et kompromisforslag fra dem, som igen har overvejet disse ting. I stedet for er afgørelsen meget enkel: Stem ja til forslaget fra Leinen/Martin, som et flertal i Udvalget om Konstitutionelle Anliggender har godkendt, og regionerne får adgang til at anlægge sag. Jeg siger dette i bevidstheden om historien og om den kendsgerning, at EU's nuværende forfatningsmæssige indretning, i meget høj grad, er blevet til ved en tilfældighed, hvorfor jeg, hvis jeg kommer fra det lille Luxembourg, selvfølgelig kan være modstander af retten til at anlægge sag - og ryste i bukserne, når jeg gør det - men vil være i en helt anden situation, hvis jeg kommer fra Baskerlandet eller andre regioner.
Her forsøger vi at fremme dette store europæiske projekt ved ikke at stabilisere privilegier, som vi har fået ved historiske tilfældigheder, men ved at åbne døren for noget nyt. Jeg beder indtrængende alle kolleger, som måtte se dette på tv-skærmene - der er jo stadigvæk et par stykker i parlamentsbygningen - om at presse på for en fri afstemning og se til, at de får en i morgen eller i overmorgen, og at sørge for, at Parlamentet får en chance for at stemme om punkt 8 i hr. Napolitanos betænkning, så vi ikke får endnu et slapt, valent pseudokompromis og i sidste ende ikke har opnået noget, ud over at have blameret os.
"Sire, giv os frihed til at stemme!" - og husk på ceterum censeo: Et demokrati eksisterer kun, hvis der er gennemskuelighed og åbne og fair afstemninger.
Poignant (PSE).
Hr. kommissær, hr. formand, jeg går ind for lighed mellem regionerne. Selv om nogle af dem har lovgivningskompetence, burde dette ikke give dem bedre eller flere rettigheder i forhold til andre. Dette ville betyde indførelse af et statsborgerskab med to hastigheder - med europæere på første og anden klasse. Det er op til hver stat at give regionerne de beføjelser, de ønsker. Spørgsmålet er genstand for debat i mange af vores lande, navnlig - men ikke kun - i mit land Frankrig. Det er op til hver stat at høre egne lokalsamfund og regioner inden for rammerne af de europæiske politikker og gennemførelsen heraf i national lovgivning. Staterne gør det ikke nødvendigvis godt, de kunne gøre det bedre, men det er et godt udgangspunkt.
Jeg minder om, at EU ikke er lig med summen af dens regioner. Det er en union af stater og befolkninger. Og hver stat skal fortsat bestemme over sin interne organisation, både på institutionelt og territorielt plan. Det fastsættes i traktatens tekster, i den nuværende tekst, og vi må både bevare tankegangen bag og indholdet i traktaterne. Ingen lande kan påstå at have et bedre system end andre. Intet land kan påtvinge andre lande deres system. EU er grundlagt på traktater, ikke på tvang.
Så hvis jeg skal resumere, vil jeg sige ja til stærke og solidariske regioner i EU, ja til regioner, der samarbejder på tværs af grænserne, men nej til et regionernes Europa, der i dette tilfælde vil være uretfærdigt og med to hastigheder.

Méndez de Vigo (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne bede Dem sørge for, at vores ændringsforslag 24, som ikke er blevet omdelt sammen med de andre ændringsforslag til betænkningen af Napolitano, bliver omdelt til alle Parlamentets medlemmer før afstemningen i morgen.

Formanden.
Hr. Méndez de Vigo, jeg er enig med Dem, og hvis ændringsforslaget ikke er blevet omdelt, vil vi sørge for, at det sker, så det får samme muligheder som de øvrige 23 ændringsforslag.
Jeg giver ordet til hr. MacCormick, som har en bemærkning til forretningsordenen.

MacCormick (Verts/ALE).
Blot for at bekræfte det, så finder afstemningen ifølge det endelige forslag til dagsorden ikke sted i morgen, som hr. Méndez de Vigo antydede, men på onsdag.
Er det blevet ændret tilbage til i morgen?
Godt, så må vi have ændringsforslag 24 meget hurtigt.

Formanden.
Ja, hr. MacCormick, for ifølge mine oplysninger vil afstemningen i henhold til plenarforsamlingens beslutning finde sted i morgen.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0451/2002) af Swiebel for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om respekten for de grundlæggende rettigheder i Den Europæiske Union (2001) (2001/2014(INI)).

Swiebel (PSE)
Den årlige betænkning om menneskerettigheder i EU medfører hvert år mange forskellige meningsytringer og stor forvirring. Årsagen til dette er to problemer. For det første er det ikke nemt for parlamentsmedlemmer, der er valgt på en national liste, og som ønsker genvalg, at være enig i kritik af hendes eller hans eget land. Hvis de vil handle i overensstemmelse med egen samvittighed, skal de distancere sig fra nationale og partimæssige loyalitetshensyn, og det kan være at forvente for meget. For det andet var det indtil for nylig uklart, hvilke menneskerettigheder disse betænkninger faktisk skulle handle om. Hvilken målestok og hvilken referenceramme skal anvendes?
Tidligere har flere ordførere selv udvalgt problemerne, hvilket ikke altid har gavnet kontinuiteten og troværdigheden. Beslutningen fra udvalget med hovedansvaret og Parlamentet om at gøre Fællesskabets charter om grundlæggende rettigheder til udgangspunkt for disse betænkninger var derfor en god idé. Europa-Parlamentets kontrolfunktion er af politisk og ikke lovgivningsmæssig karakter. Derfor må vi med henblik på disse årlige betænkninger se chartret som et politisk referencerammeværk, en slags indholdsfortegnelse. Det giver os den fordel, at vi kan anvende chartret til at tjekke, om medlemsstaterne overholder de bestemmelser, der handler om menneskerettigheder, som faktisk er bindende og inkluderet i utallige konventioner fra FN, Europarådet, ILO osv.
Menneskerettigheder er universelle, uadskillelige og indbyrdes forbundne. Diskursen om menneskerettigheder er pr. definition global. EU's menneskerettighedspolitik er derfor kun troværdig, hvis menneskerettighedsovertrædelser hjemme måles med samme målestok som overtrædelser andre steder i verden. Europa-Parlamentet taler om specifikke problemer med menneskerettigheder andre steder på hvert møde og bruger mange kræfter på menneskerettigheder i diskussionen om kandidatlandene. Vi må dog kaste et ærligt blik på os selv. Det er derfor, jeg bevidst har valgt en pege fingre-tilgang i min betænkning. Det er måske ikke rart, men det er bestemt ærligt.
EU er et fællesskab af værdier. Det hører vi ustandselig. Men vi må også være villige til at tage overtrædelser af menneskerettigheder i et eller flere medlemsstater i betragtning som en europæisk sag og spørge os selv, hvad EU som sådan kan bidrage med til at forbedre situationen. Det er derfor, henstillingerne i min betænkning ikke kun sigter mod en, flere eller alle medlemsstaterne. De sigter også mod Kommissionen og Rådet. Jeg er glad for som sædvanligt at se kommissær Vitorino, der sidder her igen, men jeg er naturligvis skuffet over, at Rådet glimrer med sit fravær - eller måske er der en embedsmand gemt under sædet.
Hvad er de største menneskerettighedsproblemer i EU? Jeg vil nævne et par stykker og stiller en række specifikke spørgsmål i forbindelse hermed. Først og fremmest er der risikoen for, at borgerrettighederne bliver krænket i den desværre nødvendige kamp mod terroren. Det er derfor vigtigt at sammenkoble særlovgivning med indførelse af tidsbegrænsninger og at registrere og evaluere disse antiterrorforanstaltninger. Mit spørgsmål er: Er Kommissionen og Rådet villige til dette?
For det andet er vi år efter år i større eller mindre grad vidne til, at politi og fængselspersonale i hele EU optræder forkert, hvilket ofte går ud over de mest udsatte grupper. Interne sanktionsmekanismer er ofte ikke særlig effektive. Efter min mening er tiden nu inde til, at dette problem kommer på EU's dagsorden, og at der i det mindste foretages en udtømmende undersøgelse af disse overtrædelser. Mit spørgsmål er: Vil Kommissionen undersøge mulighederne herfor?
For det tredje er racisme, fremmedhad og andre former for diskrimination stigende, men bekæmpelsen er et kludetæppe, der afslører, at der findes et hierarki inden for diskrimination snarere end en sammenhængende tilnærmelse. Jeg ville gerne se en sammenhængende og ensartet europæisk strategi til lige behandling. Mit spørgsmål er: Vil Kommissionen være primus motor i dette?
For det fjerde har jeg - delvis takket være mine kolleger i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender - observeret en betydelig mangel i alle medlemsstater, hvad angår overholdelse af Den Europæiske Socialpagt, ILO-traktaterne osv. Vi må opklare, hvordan forpligtelserne i traktaterne i den sociale sfære relaterer til samme medlemsstaters forpligtelser i medfør af den afledte fællesskabsret. Mit spørgsmål er: Vil Kommissionen også være primus motor her?
Endelig vil jeg gerne spørge Rådets repræsentant, der ikke er til stede, men måske den embedsmand, der er gemt et eller andet sted, om denne kan give beskeden videre, hvad der er sket med beslutningen fra Rådet (almindelige anliggender) i juni 2001 om en bedre koordinering af vores interne og eksterne menneskerettighedspolitikker? Kommissionen og Parlamentet selv skulle faktisk også kunne besvare dette spørgsmål. Hvis De ville tillade mig at komme med en sidste bemærkning til hr. Ribeiro e Castros alternative udkast til forslag, må jeg sige, at jeg finder det ret morsomt. Man skal virkelig være optimist for at fremsætte sådan et forslag. Alle, der støtter dette, lukker tydeligvis øjnene for realiteterne. Det er et fint eksempel på ønsketænkning. Men det er for godt til at være sandt.

Vitorino
Hr. formand, ærede medlemmer, jeg vil gerne først takke Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og ordføreren, Joke Swiebel, for, at vi i dag i plenarforsamlingen kan diskutere respekten for de grundlæggende rettigheder i EU i 2001.
Den betænkning, som Parlamentet har fået forelagt, er et stort og ambitiøst dokument, der søger ikke blot at give et samlet billede af respekten for de grundlæggende rettigheder i EU og dens medlemsstater, men også at opfordre de nationale myndigheder og EU's institutioner til konkret indsats. Som eksempel kan jeg nævne behovet for at fortsætte en sammenhængende politik til bekæmpelse af diskrimination - alle former for diskrimination - og fremme integrationen i de europæiske samfund for at undgå udslag af racisme og fremmedhad og forsvare de rettigheder, som borgerne i EU nyder godt af.
Europa-Parlamentets årlige betænkning om menneskeret-tig-hederne i EU er et vigtigt instrument for, at disse rettigheder iagttages, såvel på europæisk plan som i de enkelte medlemsstater, såvel i Unionen af i dag som i den kommende Union med 25 medlemsstater.
Kommissionen har for sin part en direkte interesse i den betænkning, som Parlamentet skal stemme om, fordi den - som Joke Swiebel netop har nævnt - anmoder om, at vi gennemfører en række konkrete tiltag. For mit eget vedkommende forpligter jeg mig til nøje at analysere de forskellige henstillinger, som Parlamentet finder det formålstjenligt at rette til os, og vi vil naturligvis vedtage de nødvendige foranstaltninger, der skal sikre, at de føres ud i livet. Kommissionen har altid været parat til at besvare de udfordringer, som Parlamentet har givet os, og jeg tror, at vi sammen har formået at besvare dem på en så positiv måde, at der har udviklet sig et frugtbart samarbejde mellem de to institutioner på dette område.
Et ganske givet fremragende eksempel på dette samarbejde er, at Kommissionen som opfølgning på Parlamentets beslutning fra juli 2001 har etableret et netværk af men-neske-rettighedseksperter. I den beslutning, der tog udgangspunkt i Parlamentets betænkning om år 2000, udarbejdet af hr. Cornillet, gav Parlamentet klart udtryk for sit ønske om for alvor og konkret at anvende en indfaldsvinkel, der omfattede EU's charter om grundlæggende rettigheder som referenceramme, med opfordring til, at der blev skabt et passende kontrolinstrument, og at respekten for de grundlæggende rettigheder i EU blev vurderet i såvel medlemsstaterne som på europæisk plan. Kommissionen er, ligesom Parlamentet, overbevist om, at vi må have kendskab til, hvorledes det faktisk står til med beskyttelsen af de grundlæggende rettigheder, for at vi kan vurdere kvaliteteten af denne beskyttelse, en evaluering, der altid bør være både omhyggelig og effektiv. Dét er opgaven for netværket af men-neske-rettighedseksperter. Dette netværk vil sætte begge parter - Parlamentet og Kommissionen - i stand til at fastholde vores årvågenhed og sikre, at chartret om grundlæggende rettigheder respekteres og overholdes. Vi mener, at dette netværk skal have lov til at arbejde og begynde at producere resultater, før vi går videre til mere komplekse institutionelle løsninger som eksempelvis oprettelse af et overvågningscenter.
Dette netværk har ligeledes til opgave at oplyse Parlamentet og Kommissionen om det følsomme spørgsmål vedrørende balancen mellem sikkerhed og frihed i forbindelse med bekæmpelsen af terrorisme, et område, der vil blive lagt særlig vægt på i den rapport, som netværket har under udarbejdelse som led i dets arbejde. Dette netværk af menneskerettighedseksperter trådte i funktion i oktober 2002, og i den rapport, som det skal udarbejde, skal det tage hensyn til udviklingen i medlemsstaternes lovgivning og den måde, som denne gennemføres på, ligesom til udviklingen i retspraksis ved domstolene i Luxembourg og Strasbourg samt relevant retspraksis ved almindelige og forfatningsdomstole i medlemsstaterne. I denne sammenhæng er betydningen af den rolle, som Parlamentet og Kommissionen skal spille, tosidig. Dels får vi et endnu tydeligere billede af respekten for de grundlæggende rettigheder i medlemsstaterne, så vi målrettet og præcist kan iværksætte aktioner og beslutninger på dette område i henhold til de beføjelser, som traktaterne giver EU's institutioner, og dels kan vi vise EU's borgere, at beskyttelsen af de grundlæggende rettigheder ikke blot er en politisk erklæring, men også en reel bestæbelse fra de europæiske institutioners side.
Her vil jeg så gerne minde om, at det at gøre de grundlæggende rettigheder til selve kernen i opbygingen af EU er ensbetydende med at hævde den opfattelse, at Konventet om Den Europæiske Unions Fremtid og den efterfølgende regeringskonference må integrere chartret om grundlæggende rettigheder i Unionens forfatningstraktat og tillægge det bindende juridisk karakter.
EU er et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, der også må beskytte de grundlæggende rettigheder nøje. At udarbejde en forfatningstraktat, en egentlig europæisk forfatning, der har chartret om grundlæggende rettigheder som en integreret bestanddel, og som samtidig og parallelt hermed bemyndiger EU til at tilslutte sig den europæiske menneskerettighedskonvention, er en stor udfordring, som vi står over for, og som vi bør kunne klare. På samme tid skal vi dog også foretage en pragmatisk og effektiv evaluering af kvaliteten af beskyttelsen af de grundlæggende rettigheder. Denne betænkning, forhandlingen i plenarforsamlingen og Parlamentets endelige beslutning vil givetvis udgøre et vigtigt bidrag til Kommissionens indsats i det kommende år med hensyn til de grundlæggende rettigheder.

Cornillet (PPE-DE).
Hr. formand, uden at ville nedgøre det betragtelige stykke arbejde, der er udført af fru Swiebel, vil jeg ikke desto mindre udtale mig en smule kritisk om denne betænkning, som jeg ikke mener har udnyttet sin chance ordentlig, og som måske ender med at være værdiløs.
Som kommissær Vitorino således mindede om, fastsatte Parlamentet klart sidste år et antal punkter, hvor der blev lagt vægt på den nye vedtagelse af chartret om grundlæggende rettigheder, som vi håber på og beder til kan være indledningen til en forfatning. Der er tale om tre store punkter: udarbejdelsen af en procedure, som jeg vil komme tilbage til, oprettelse af midler, enten Parlamentets midler eller eksterne midler, der vil kunne hjælpe os, uden dog at erstatte os, og som kan være til rådighed for ekspertnetværket, samt opfordringen til en kollektiv handling, med andre ord til samarbejde mellem de tre ordførere, nemlig fra det indeværende år, forrige år og det kommende år, således at en konsensus kan blive etableret, forudsat at dette arbejde vedrører fakta og altså ikke er for kontroversielt.
Desværre blev idéen ikke fulgt op, og denne betænkning er efter min mening mere en refleksion af ordførernes holdning end en dybtgående arbejdsanalyse, som ville have været ønskeligt. Proceduren kan opsummeres således: hele chartret og kun chartret. Hele chartret, hvilket vil sige, at der først og fremmest er behov for en analyse artikel for artikel, stat for stat - der er 15 i år, og der vil snart være 25 - hvilket giver en mulighed for at kontrollere, hvorvidt chartret om grundlæggende rettigheder overholdes, og dernæst værdi for værdi, om kapitlerne om solidaritet og jura, der gør det muligt at levere et samlet syn på de generelle værdier og finde ud af, om de er respekteret i EU. Det er en lejlighed til at gå ud over den strenge anvendelse af chartret med hensyn Unionens lovgivning for stater, der afviger herfra, og Parlamentet havde her en lejlighed til at kontrollere staternes aktioner, som ingen kan anfægte i et Parlament, med hensyn til offentlig frihed. Man skal altså efter min mening besidde en vis ydmyghed for at udføre dette utaknemmelige arbejde. Selvfølgelig forhindrede dette ikke, at der blev lagt vægt på et vist antal emner, som lå ordførerne nært, som det skete med terrorisme som følge af begivenhederne i september 2001.
Hele chartret altså og intet andet end chartret. Med andre ord artiklerne, som de er, og ikke som vi måske gerne vil have dem til at være. Dette charter var genstand for enighed, og jeg vil understrege, at den betænkning, som vi skal stemme om i morgen, absolut ikke har indflydelse på chartret, eftersom kun et nyt konvent, som skal indkaldes, kan ændre chartrets artikler. Der findes andre aktionsmidler, resolutioner, eventuelt direktiver osv. Man kan også indkalde til et nyt konvent, som jeg lige sagde. Man kan også protestere i sit eget land, eftersom enhver stat er velkommen til at gå under den minimumsstandard, der er sat i chartret om grundlæggende rettigheder.
Jeg vil gerne bruge anledningen til meget kort at påpege en bestemt holdning, som efter min mening er uansvarlig og demagogisk, og som har medført visse ændringsforslag fra den ekstreme venstrefløj og De Grønne takket være det, som jeg vil kalde socialdemokraternes meddelagtighed. Det beklager jeg dybt, fordi det betyder, at man accepterer elementer, der ikke findes i noget program fra noget socialistisk parti i noget land.
Jeg vil afslutte, hr. formand, med at udtrykke beklagelser. Vi har her en betænkning, der har været ventet af pressen og frygtet af staterne, og som kunne have tjent til at understrege vores holdning. Desværre er jeg bange for, at betænkningen 2001, der i øvrigt vedtages alt for sent, blot vil blive arkiveret lodret med andre ubrugelige betænkninger. PPE-Gruppen har ikke tænkt sig at begræde dette og stemmer ikke for betænkningen.
(Bifald fra højre)

Terrón i Cusí (PSE).
Hr. formand, for det første vil jeg gerne hilse denne betænkning velkommen og takke ordføreren for hendes indsats, og jeg vil også gerne takke for kommissær Vitorinos ord i forbindelse med den procedure, der bør følges for at kunne afholde en egentlig årlig forhandling om menneskerettighederne i EU. Dette har historisk set været en konfliktfyldt betænkning, hvilket ikke taler til Parlamentets ære.
I Europa-Parlamentet er vi hver uge i stand til at beslutte, hvilke menneskerettighedsproblemer der er i hvilket som helst hjørne af verden, men vi kan ikke blive enige om én gang om året at beslutte, hvilke standarder for grundlæggende rettigheder der bør opfyldes i EU.
Chartret burde være et godt instrument til at måle dem. Vi er på rette vej, der udvikles metoder til at kunne arbejde sammen med Kommissionen. Som nævnt af ordføreren drejer det sig f.eks. om politisk kontrol af, hvad der er kriteriet for at opfylde de grundlæggende rettigheder i EU i hver enkelt medlemsstat.
Mens disse metoder bliver udviklet, burde vi alle være så generøse, at vi kan gøre det i fællesskab og gøre det godt. Jeg synes, at fru Swiebels betænkning er en afbalanceret betænkning, for den er seriøs og gennemsigtig, den nævner kilderne uden at vurdere dem, og den tvinger os ikke til at stemme for eller imod visse kendsgerninger, men henleder opmærksomheden på nogle eksisterende klager, som regeringerne bør efterprøve og vurdere.
Jeg minder hr. Cornillet om, at denne betænkning altid har været polemisk. Så sent som sidste år, hr. Cornillet, blev Deres betænkning, som ifølge Dem selv var på rette vej, vedtaget med alle de socialdemokratiske stemmer og med mere end 100 nejstemmer fra Deres egen gruppe og kun 38 jastemmer.
Jeg tror, at vi i fællesskab skal gøre en indsats for at finde den vej, vi skal følge for at få en positiv udvikling i kontrollen med menneskerettighederne i EU.

Schmidt, Olle (ELDR).
Hr. formand, jeg vil begynde med at takke ordføreren.
De Liberale støtter Swiebel-betænkningen. Vi mener, at der i betænkningen foretages en vigtig og nyttig gennemgang af, hvordan det står til med de grundlæggende rettigheder i Unionen. Ganske vist kan man rejse spørgsmålet om betænkningens udstrækning både med hensyn til emnevalg og politisk indhold. Man kan også diskutere en del formuleringer og eksempler, men jeg tror nok, at vi kan drage erfaringer af arbejdet til næste års betænkninger. Vi deler altså ikke den grundlæggende kritik af betænkningen.
Vi kræver af mange andre lande, at de skal følge kravene til grundlæggende rettigheder. Derfor er det, hr. ordfører, så meget desto vigtigere, at vi fejer for egen dør. Det er fint at kikke på naboen, men sommetider er det bedst at feje for egen dør. Desværre findes der alt for mange eksempler i denne betænkning på, at situationen kunne have været betydelig bedre i vores egne lande.
Vi er alle enige om, hvor vigtigt det er med al kraft at bekæmpe dem, som med vold og terror vil skade vores samfund. Her er der selvfølgelig bred enighed. Alligevel er der måske grund til sommetider at stoppe op og spørge sig selv, om målet altid helliger midlet. Kan demokratiers kamp for demokratiet og det frie samfund også udgøre en trussel mod den verden, vi forsvarer, på grund af de repressive midler, som vi sommetider tvinges til at tage i brug? Hr. ordfører, spørgsmålet fortjener opmærksomhed. Vi synes, det er rimeligt at indføre en sunset clause, det vil sige en tidsbegrænset lovgivning, når det handler om denne type særlig lovgivning, som griber ind i den personlige integritet. 
Hr. formand, et tilsvarende aktuelt emne, som egentlig kun vedrører dette indirekte, nemlig debatten i USA om tortur, som bl.a. The Economist har taget op, påvirker givetvis også os her i Europa. De Liberale hilser også en åben diskussion om de mangelfulde forhold i mange af fængslerne i EU samt politiets handlemåder velkommen. Jeg er af den overbevisning, at de demokratiske institutioner er tilstrækkeligt solide til at klare denne diskussion. Vores demokrati er også tilstrækkeligt stærkt til, at vi kan diskutere midlerne åbent. Endda i mit eget land kritiseres betænkningen for dette. Swiebel-betænkningen er vigtig, og det er vigtigt, at vi her i Parlamentet fører en debat om racisme, om fremmedfjendtlighed og om antisemitisme. Lad os derfor ikke gøre diskussionen til et internt nationalt anliggende. Det handler om noget meget større.
Lad mig afslutningsvis fremhæve asyl- og indvandringspolitikken i Unionen. På disse områder er der desværre sket mange brud på de grundlæggende rettigheder, og det sker fortsat. Det går især ud over flygtningebørn, hvilket burde få alle regeringer til at skamme sig. Hvis vi ikke kan blive enige om noget andet, burde vi i hvert fald her i Parlamentet kunne blive enige om, at alle børn har krav på ekstra beskyttelse.
Hr. formand, meningsdannelse er vigtigt. Det må vi ikke glemme. Lad os eventuelt se det, der skete i USA i weekenden som bevis på, at meningsdannelse faktisk også har en effekt. Den Liberale Gruppe har stillet ændringsforslag i forbindelse med familieanliggender og familiebegrebet. Det er en uddybning.
González Álvarez (GUE/NGL).
Hr. formand, ordføreren indledte sit indlæg med at sige, at retten til livet og den menneskelige værdighed er de mest essentielle rettigheder, og jeg er helt enig med hende. For at have et værdigt liv er retten til arbejde, sundhed, uddannelse og bolig essentielle krav. Det understreges i betænkningen, at der er syv medlemsstater, som krænker principperne i den europæiske socialpagt, f.eks. med hensyn til tredjelandsstatsborgeres adgang til arbejdsmarkedet og deres forsamlingsfrihed og fagforeningsfrihed.
Ordføreren for Udvalget om Sociale Anliggender nævner også, at der er en tendens til at begrænse de sociale og økonomiske rettigheder i forbindelse med arbejdsmarkedsreformerne. Af hensyn til tiden nævner jeg kun et par eksempler, hr. formand.
UNHCR udtrykker også bekymring for den stigende tendens til at forbinde asylansøgere med mulige forbrydere eller terrorister, især efter den 11. september. Jeg synes, og det nævner ordføreren også, at der er meget vigtigt at få en fælles asyl- og indvandringspolitik, som respekterer menneskerettighederne. Følgerne af antiterrorforanstaltningerne for retsstaten og menneskerettighederne, især asylansøgernes og indvandrernes rettigheder, burde også undersøges.
I Spanien er vi daglig, hr. formand, vidner til en forfærdelig tragedie blandt dem, der kommer til landet i håb om et bedre liv.
Endelig minder Udvalget for Andragender, hr. formand, via dets ordførers betænkning om, at familiesammenføring, asylretten og den frie bevægelighed er dagligdags problemer i EU. Jeg har svært ved at forstå forslagene fra nogle af Parlamentets medlemmer, der ringeagter betænkningens grundlæggende karakter.

Lambert (Verts/ALE).
Hr. formand, min gruppe glæder sig bestemt over denne betænkning og vil ikke støtte det alternative beslutningsforslag. Vi mener, at det er et grundigt og omfattende stykke arbejde, som fremhæver mange positive ting om situationen for menneskerettighederne i EU, selv om mange dele af det er meget ubehagelige at læse.
Som andre har sagt, er det af afgørende betydning, at vi ser meget kritisk på os selv, mindst lige så omhyggeligt som vi gør på tiltrædelseslandene og tredjelande i det hele taget. Vi er kritiske over for andre landes forhold til menneskerettighederne, men synes meget uvillige til at kritisere, når det drejer sig om EU selv.
Jeg vil gerne fremhæve nogle eksempler såsom behandlingen af romanibefolkningen. Mit land ser ikke noget problem i at sende romaerne tilbage til deres oprindelsesland. Det truer med at adskille familier. Det hyrer særlige charterfly for at deportere dem i massevis, og så er der ikke nogen opfølgning for at se, hvad der sker med dem, når de kommer tilbage til oprindelseslandene. Og alligevel har vi kritiseret tiltrædelseslandene stærkt for deres behandling af romanibefolkningen.
Man har allerede nævnt asylspørgsmålet. Når man læser kommentarerne i begrundelsen om min egen medlemsstat og andre, så er mange af dem kritiske. F.eks. indførte Det Forenede Kongeriges regering for nylig en menneskerettighedslov. Alle lovforslag skal måles i forhold til denne lov. Men alligevel bliver næsten alt, hvad der kommer igennem, karakteriseret som fuldt foreneligt, selv om det helt åbenlyst ikke er det. Jeg håber, at Kommissionen i punkt 9, hvor vi henviser til Kommissionens beslutning om at tage sine egne lovforslag op til overvejelse i forhold til kriterierne i chartret om grundlæggende rettigheder, vil være strengere i dette spørgsmål end visse medlemsstater.
Kommentarerne om politimyndighedernes ansvarlighed er ubehagelige at læse, særlig når det drejer sig om de basale standarder, som man må forvente i hele EU, f.eks. i forbindelse med gennemførelsen af den europæiske arrestordre. Jeg ved, at denne betænkning i det mindste er en anerkendelse af de slag, der bliver udkæmpet i mit eget land af organisationer som INQUEST, hvor pårørende efter mange år stadig forsøger at finde ud af, hvad præcis der skete, da familiemedlemmer døde i politiets varetægt, men intet bliver offentliggjort, og der er ikke nogen retfærdig gengældelse. 
Vi glæder os over mange af henstillingerne i betænkningen, i særdeleshed punkt 5, hvor vi ser frem til, at betænkningen i fremtiden skal inkorporeres i et early warning system vedrørende artikel 6 og 7 i EU-traktaterne, hvilket ligger i forlængelse af andragender, vi også har haft i Udvalget for Andragender.

Blokland (EDD).
Hr. formand, som fru Swiebel sagde i en nederlandsk avis, vil Europa, hvis vi påtvinger andre strengere standarder end os selv, miste troværdighed. Vi bør derfor kaste et godt blik på os selv, før vi peger fingre ad andre. I lyset af den situation, verden er i, er denne situation dog langt fra virkeligheden. Jeg ønsker ikke at undervurdere overtrædelserne af menneskerettighederne i medlemsstaterne. Vi må fortsat være opmærksomme, så den relativt gode menneskerettighedssituation i EU ikke forværres.
Enhver lægmand kan dog se, at de overtrædelser af menneskerettighederne, der sker her, er af en anden karakter end de overtrædelser, der sker andre steder. I Pakistan bliver folk dømt til døden for at tilhøre en anden religion. Fru Swiebel nævner et parti i Nederlandene, der ikke tillader kvinder som medlemmer, som en alvorlig overtrædelse sammen med det faktum, at den juridiske proces tager for lang tid i nogle stater. Denne form for overtrædelse kan ikke sammenlignes med andre. I øjeblikket er virkeligheden, at Europa påtvinger sig selv strengere standarder. Bare at antyde, at det kunne være omvendt, får os til at miste troværdighed i verden.
Swiebel-betænkningen taler for et klart rammearbejde, helst en forfatning, eftersom vi ellers ikke vil være i stand til at nå til en uafhængig, entydig bedømmelse. Således afslører betænkningen klar politisk farve med de værdier og standarder, der følger med. At disse standarder og værdier tydeligvis ikke er universelle, ses ikke mindst af det antal modstandere, der er i det ansvarlige udvalg, og af det alternative forslag, der er stillet af Gruppen Union for Nationernes Europa.
En europæisk forfatning vil være uønskelig og unødvendig. EU består af solide nationer med deres egne fuldstændig udmærkede forfatninger. Disse er indeholdt i en eksisterende demokratisk orden med kontrol af domstolene og en engageret befolkning.
Hvis EU skulle have sin egen forfatning, ville det højst blive et supplement til de nationale medlemsstaters egne forfatninger. Desuden har vi i Europa den glimrede menneskerettighedskonvention og den tilknyttede domstol. Skal vi nu kontrollere os selv, når det bliver nødvendigt?
Europa er et fællesskab af værdier og ikke kun et økonomisk fællesskab, som fru Swiebel så rigtigt siger. Medlemsstaternes forfatninger og den europæiske menneskerettighedskonvention beviser dette. Kontrollen og kontrolprocesserne findes allerede. Vi behøver ikke en politisk farvet betænkning fra Europa-Parlamentet eller en europæisk forfatning til det.

Gollnisch (NI).
Hr. formand, kære kolleger, i stedet for at gennemgå de yderst diskutable udtalelser i Swiebel-betænkningen i detaljer - der er rigeligt af dem - vil jeg gerne med et eksempel illustrere den forskel, der findes mellem de intentioner, der fremsættes, og det, der sker i virkeligheden. Vi tilhører i princippet Europa, der er et område med fælles lovgivning, som teoretisk set er et frihedsområde - et område med menings- og ytringsfrihed. Men denne frihed gælder tilsyneladende ikke for alle. Og jeg vil bevise dette med et eksempel fra min by Lyon, hvor en ung historiker, som jeg allerede har henledt Deres opmærksomhed på tidligere, hr. Jean Plantin, i øjeblikket står over for at få sin betingede dom gjort ubetinget og blive den første samvittighedsfange i Frankrig.
Hvilken forbrydelse har hr. Plantin begået? Han har redigeret et tidsskrift. Et fuldstændig korrekt tidsskrift. Et tidsskrift uden injurier. Et tidsskrift, der er seriøst og videnskabeligt. Det er sandt, at han i dette tidsskrift frit diskuterer historien og navnlig det, der åbenbart er et tabu i historien, nemlig Anden Verdenskrig.
Visse lobbyer, pressionsgrupper, politiske kræfter og udenlandske stater har så store interesser på spil, at man sagtens forstår deres ønske om at sikre en officiel ensidig version af denne del af historien. Tillad mig at sige, at dommerne ved Lyons appelret, ved at dømme Jean Plantin, har afsagt en dom, der mildest talt ikke gør de grundlæggende rettigheder ære, og som i historiebøgerne vil forblive et eksempel på dette utålelige tankepoliti, som det påpeges af en af vores bedste journalister.
Jeg kan ikke acceptere, at historikere i dag måske fængsles, som i andre europæiske lande, for deres overbevisninger og analyser. Situationen er fuldstændig uacceptabel, ligesom det er uacceptabelt efter 10 år at tilbagekalde de universitetsgrader, som Jean Plantin har. Denne utålelige situation må ophøre.
Hernández Mollar (PPE-DE).
Hr. formand, beskyttelsen af de grundlæggende rettigheder er uden tvivl en af drivkræfterne bag den aktuelle udvikling i EU. Derfor var proklamationen af chartret om grundlæggende rettigheder i december 2000 en begivenhed uden sidestykke, der viser, at EU kommer stadig tættere på borgerne og bliver mere og mere opmærksom på deres behov.
Europa-Parlamentet, der er særlig opmærksom på beskyttelsen af vores borgere, tøvede ikke med at gøre beskyttelsen til et nøgleelement i dets årlige betænkning om de grundlæggende rettigheder i EU, som har til formål at vurdere, i hvilket omgang rettighederne i chartret bliver overholdt i et givet referenceår.
I denne kontekst mener jeg, at den årlige beslutning er en fantastisk lejlighed for Europa-Parlamentet til at vise sin interesse i at beskytte de grundlæggende rettigheder og til at kontrollere, at de bliver overholdt, ikke mindst når det til sin hjælp har de uvurderlige netværk af eksperter, som kommissæren nævnte, og hvis arbejde jeg havde æren af at indlede sammen med ham.
For ikke at hindre Europa-Parlamentets arbejde på dette område synes jeg, at det er vigtigt, at Parlamentet forsøger at opnå størst mulig konsensus og forene de politiske gruppers holdninger, så det på denne måde bliver et reelt kontrolorgan med hensyn til de grundlæggende rettigheder i EU.
Jeg må dog beklageligvis erkende, at dette ikke har været tilfældet, tværtimod. Medtagelsen af partipolitiske udlægninger af f.eks. familieområdet eller den behandling, som udlændinge skal modtage inden for EU, har kun medvirket til at kaste skygge over andre meget vigtige spørgsmål, som nævnes i teksten, f.eks. bekæmpelsen af terror eller tortur.
Betænkningen, som vi skal stemme om i plenarforsamlingen, går faktisk længere end dens egentlige mål og bortleder opmærksomheden fra det væsentlige, nemlig at vurdere, om rettighederne er blevet krænket eller ej - og fokuserer i stedet på partipolitik, der består i at vedtage holdninger til spørgsmål, der stadig drøftes inden for rammerne af andre betænkninger, og som også afspejler holdninger, der afviger fra den holdning, som ordførerens regeringsparti fastholder i Rådet.
Jeg må derfor beklageligvis meddele, at min gruppe ser sig nødsaget til at stemme imod betænkningen, da den ikke kan støtte en tekst, der ikke henholder sig til sit formål eller fortsætter den kurs, de tidligere betænkninger har lagt.

Evans, Robert J.E. (PSE).
Hr. formand, først og fremmest vil jeg gerne undskylde over for ordføreren, at jeg ikke kunne være her i begyndelsen. Jeg er på grund af forsinkelser først lige ankommet til Parlamentet.
Jeg glæder mig over, at vi kan have en debat om de grundlæggende rettigheder i EU. Det er meget vigtigt, særlig når vi opfordrer ansøgerlandene - og faktisk også lande, der endnu ikke er ansøgerlande - til at tage fat på visse problemer - at vi er parat til at se åbent på os selv.
Når det er sagt, beklager jeg nogle af udtalelserne i betænkningen, der kritiserer Det Forenede Kongerige og andre lande i sager, hvor der ikke er nogen lette svar. Jeg hentyder især til det, der bliver sagt om asyl og indvandring med hensyn til Det Forenede Kongerige, som ikke er fuldkommen på disse punkter, men som står over for en reel udfordring. Det er ikke nogen let situation. Det Forenede Kongerige har ligesom mange andre lande i Europa mange asylansøgere, og der er et stort antal mennesker i bevægelse, der forsøger af flytte fra det ene land til det andet.
Vi må arbejde hen imod en fælles europæisk asylpolitik. Når den er på plads, vil vi være i stand til at sikre os, at ikke blot de 15 medlemsstater, men de 25 lande, har politikker, der virker og er fair over for landene selv og for ansøgerne.
Betænkningen henviser (på anden hånd) til fængselsforhold i Det Forenede Kongerige og i andre medlemsstater. Men det er meget vanskeligt at bruge store beløb på fængsler, når der er krav fra andre områder. Det er faktisk karakteristisk for et civiliseret land, at det tager sit fængselsvæsen alvorligt, og alle påstande i Det Forenede Kongerige, og formodentlig også i andre lande, om uregelmæssigheder eller grusomhed i fængslerne bliver ordentlig undersøgt. Det samme gælder politimyndighederne, og det britiske politi tager enhver påstand om uregelmæssigheder eller racisme fra politifolks side alvorligt.
Det er godt, at vi kan have denne debat, det er godt, at vores opmærksomhed bliver henledt på disse ting, men jeg tror ikke, at Det Forenede Kongerige bør fremhæves mere end andre lande.

Ludford (ELDR).
Hr. formand, fru Swiebel har gjort et godt stykke arbejde i sin oversigt over overtrædelser af menneskerettighederne i medlemsstaterne, og jeg er ked af, at PPE-DE-Gruppen har så meget imod det. Hr. Cornillet har selv tidligere forelagt en glimrende betænkning.
Menneskerettighedsspørgsmålene er stærkt politiske, men det er en skam, når de bliver gjort til genstand for partipolitisk splittelse. Jeg håber, vi kan komme tilbage til samarbejdet i Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender, for i de kommende år vil vi se øgede udfordringer til, og dilemmaer angående, de grundlæggende rettigheder, og vi må være endnu mere systematiske i vores arbejde.
Kort vil jeg blot nævne og forklare, hvorfor Den Liberale Gruppe søger at fjerne ordlyden i punkt 83 og 84, der opfordrer medlemsstaterne og EU til at sikre muligheden for ægteskab mellem personer af samme køn. Vi er bestemt ikke imod dette i princippet, men det er virkelig noget, der må afgøres på nationalt plan, som i Nederlandene. At indføre spørgsmålet om ægteskab distraherer fra det, som vi virkelig må prioritere højt, og som vi liberale står helt fast på, nemlig at give juridisk anerkendelse af partnerskab mellem personer af samme køn og mellem ugifte. Det er virkelig grundlæggende rettigheder.

Laguiller (GUE/NGL).
Hr. formand, vi skal stemme om de få henstillinger, der forsvarer de grundlæggende rettigheder, afslører racisme and fremmedhad, eller som modsætter sig dødsstraf, selv om disse sikkert vil forblive henstillinger. Hvordan kan vi tale om grundlæggende rettigheder, når retten til et arbejde og en hæderlig løn ikke er garanteret, fordi beslutninger træffes af et pengestærkt mindretal, der har den guddommelige magt, at de kan nedlægge deres forretninger og kaste deres ansatte ud i fattigdom?
Hvad nytter bemærkninger om solidaritet, når man i Frankrig under påskud af sikkerhed udvider lovene mod de fattige i stedet for at bekæmpe fattigdom? Betænkningen selv illustrerer, hvad disse råb om lighed og værdighed er værd, når den vil øge kampen mod illegal indvandring, fordi disse indvandrere fortrinsvist bliver udnyttet, frataget deres rettigheder og underlagt uacceptable ansættelsesvilkår. Så hvorfor foreslår betænkningen ikke at bekæmpe dem, der er skyld i disse uacceptable vilkår? Hvorfor foreslår den ikke at bekæmpe de regeringer, der fratager flygtningene deres grundlæggende rettigheder?
De taler om rettigheder og frihed. Men for de fattigste og endda for størstedelen af arbejderklassen er det hule ord. I et samfund, der er baseret på handel, er penge lig med rettigheder, endda rettigheden til at knuse andres rettigheder og frihed.
Turco (NI).
Hr. formand, først vil jeg gerne takke fru Swiebel for det glimrende stykke arbejde, hun har udført, eller i det mindste for det, som efter vores mening er et glimrende stykke arbejde. Vi bifalder betænkningens indhold og ikke mindst den modige indfaldsvinkel, hun har anlagt, eftersom hun objektivt og præcist angiver de stater, som har krænket menneskerettighederne, eller som ikke har ratificeret de internationale konventioner, der tager sigte på at beskytte og forsvare menneskerettighederne.
Blandt de mange problemer, der påpeges i betænkningen, er der - hvilket forhandlingen viser - to særligt vigtige og vanskelige problemer. Det første problem er bekymringen for, at en blind bekæmpelse af terrorismen risikerer at medføre - hvis det da ikke allerede er tilfældet - at man ikke er lige så opmærksom på at fremme, beskytte og forsvare de ufravigelige menneskerettigheder og borgerlige rettigheder. I den forbindelse er der i USA allerede nogen, som foreslår, at der indføres lovlig tortur. Det er en debat, som interesserer os meget, og som vi skal gøre kraftig modstand imod ved at bruge lov og ret som våben imod volden, uanset om den bliver anset for at være lovlig eller ej.
Det andet emne, som ordføreren er så modig at tage op, er anerkendelsen af ægteskab mellem personer af samme køn. Her gælder det efter vores mening om, at man i lovgivningen også indfører retten til personlig frihed i bred forstand, da dette netop er et udtryk for sand frihed.
Sådan som andre af parlamentsmedlemmerne var inde på, bliver det nødvendigt at være mere opmærksom på Kommissionens og Rådets indsats på menneskerettighedsområdet. Vi radikale parlamentsmedlemmer har længe klaget over, at EU-institutionernes manglende handlekraft, når det gælder respekten for menneskerettighederne såvel i tredjelandene som i EU-landene, har alvorlige og endda katastrofale følger for borgerne og for EU-institutionerne selv. EU-traktatens artikel 6 og 7, men også den såkaldte demokratiklausul er - hvilket først og fremmest er Rådets og Kommissionens ansvar - blevet tømt for enhver form for indhold. Sagt på en mere konkret måde er princippet om respekt for menneskerettighederne og deres beskyttelse rent teoretisk. Hvad traktatens artikel 6 og 7 angår, er det desuden første gang, at Europa-Parlamentet anvender proceduren i forretningsordenens artikel 108 for at anmode om, at Fællesskabet anlægger sag mod Italien for grov og vedvarende overtrædelse af menneskerettighederne og retsstatsprincippet i forbindelse med den længerevarende og ulovlige mangel på det plenum i parlamentet og forfatningsdomstolen, som forfatningen foreskriver. Italiens overtrædelser fortsætter på dramatisk vis. For et par dage siden vedtog det italienske parlament den såkaldte artikel 41 a, der er en særlig fængslingsordning, hvis anvendelse har vist sig at være en sand demokratisk tortur. Det er en lov, som den italienske ministerpræsident, Silvio Berlusconi, selv har kaldt for udemokratisk, men nødvendig. Alt dette kommer vi dog tilbage til ved en senere lejlighed. I mellemtiden stemmer de radikale parlamentsmedlemmer med største overbevisning for fru Swiebels betænkning.

Santini (PPE-DE).
Hr. kommissær, De kaldte denne betænkning for omfattende og ambitiøs. Jeg vil tage udgangspunkt i disse to adjektiver og komme med et par korte bemærkninger. Der er ingen tvivl om, at den er omfattende, og at den er alt for omfattende i forhold til de emner, der behandles. Er den ambitiøs? Den er alt for lidt ambitiøs i forhold til de konklusioner, som man når frem til, og som begrænser sig til nogle få politiske målsætninger, for ikke at sige de sædvanlige målsætninger. Ordføreren ryster nemlig nogle ingredienser sammen, der er alt for forskellige og alt for langt fra hinanden til, at det kan blive til en fordøjelig og harmonisk cocktail med en indfaldsvinkel, som alle medlemsstaterne kan acceptere, nemlig en indfaldsvinkel, der bygger på fælles principper, som alle er enige om, og som man skal basere sin lovgivning og sine handlinger på for at sikre alle borgernes grundlæggende rettigheder. Ud over at komme med nogle prisværdige principper, f.eks. når det gælder bekæmpelsen af diskrimination og fremmedhad, er ordføreren nemlig alt for partisk i kapitlet om frihed, hvor hun tillader sig at sætte ordensmagten, retssystemet og medierne i visse medlemsstater- og vær opmærksom på, at det kun er visse medlemsstater - i gabestokken på grund af episoderne i forbindelse med de demonstrationsuroligheder, som den sorte blok og deres hvidklædte støtter var årsag til.
Ordføreren har lyttet til nogle dårlige rådgivere, som det er nemt at forestille sig, hvem er - partiske rådgivere og rådgivere fra partier - og derfor går hun glip af den lejlighed, hun havde til at skrive om menneskerettighederne på en seriøs måde, og fortaber sig i stedet i indholdsløs polemik og letkøbte beskyldninger, der er som taget ud af en useriøs debat. Dommerne og lovens beskyttere i nogle medlemsstater bliver beskrevet som personer, der torturerer og slår uskyldige mennesker. Det er uacceptabelt, og det hører ikke hjemme i en vigtig betænkning som denne, ligesom vi absolut heller ikke kan acceptere den familiemodel, som ordføreren foreslår, og som er i tråd med hendes personlige overbevisning, men i klar modstrid med holdningen hos den altovervejende del af de europæiske borgere, der bestemt ikke betragter homoseksuelle partnerskaber og fri adoption som det ideelle grundlag at bygge fremtidens europæiske samfund på.

Iivari (PSE).
Hr. formand, vores kollega fru Swiebel har valgt en meget speciel metode til udkastet. Hun fremsætter sin kritik ved med navns nævnelse at pege direkte på de lande, som overtræder menneskerettighederne. Metoden giver en bestemt opfattelse af menneskerettighedssituationen i Europa, men enhver, der anvender sådanne metoder, har et enormt ansvar for at sikre, at det billede, der præsenteres, er korrekt. Desværre har dette ikke helt været tilfældet her.
Punkt 27 giver læseren den opfattelse, at der er ikke noget alternativ til militærtjeneste i Finland. Finland og Grækenland opfordres til uden restriktioner at anerkende samvittighedsnægtere, der ikke er nægtere af religiøse grunde. Der har været sådan en rettighed i Finland siden 1931. I den gældende lovgivning kan alle, der er forpligtet til at aftjene værnepligt, i praksis vælge en form for civil tjeneste. Hvert år vælger ca. 2.500 personer dette, hvilket er 7 % af de indkaldte. Ca. 80 % aftjener værnepligt, og lidt over 10 % undtages.
Bekymringen i betænkningen henviser tilsyneladende til det faktum, at i Finland er den tid, man er inde som militærnægter, dobbelt så lang som minimumsperioden for værnepligten. Der udtrykkes også bekymring over, at i alt 20 personer er fængslet, fordi de nægter at udføre deres borgerpligt på nogen måde. Grunden til, at perioden som militærnægter er længere i Finland, er, at de pågældende har en normal 8-timers arbejdsdag og en normal arbejdsuge, mens dem, der aftjener værepligt er på vagt 24 timer i døgnet. Jeg mener, at det fremover er op til parlamentet i Finland at oprette balancen.
Det passer altså ikke, at størstedelen af de unge mænd i Finland aftjener værnepligt, fordi der ikke er andre alternativer. I Finland kan vi stadig huske, hvor vigtigt det er for landets uafhængighed at have en hær. Under Anden Verdenskrig var Helsinki - ud over London og Moskva - den eneste hovedstad i krig, der ikke var besat.

Alyssandrakis (GUE/NGL).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, samtidig med at man gør det til et mesterskab om menneskerettigheder, skræddersyr EU menneskerettighederne, så de passer til Unionens behov. Unionen har f.eks. intet problem med at forsvare de homoseksuelles rettigheder, men siger ingenting om retten til arbejde, sygesikring, uddannelse, kultur eller sport. På samme tid opmuntrer den systematisk til, at eksisterende demokratiske rettigheder undermineres eller ophæves under påskud af terrorisme eller illegal indvandring.
EU's version af menneskerettigheder er fastslået i det såkaldte charter om grundlæggende rettigheder, som kommunistpartiet i Grækenland har beskyldt for at være utilstrækkeligt og misledende. Betænkningen måler menneskerettigheder i forhold til dette charter, og det er derfor, der ikke er den fjerneste henvisning til det slaveri, der er indført med nye arbejdsformer og formindskelsen og kommercialiseringen af sociale goder. Den har ingen indvendinger over for overfloden af nye antiterrorlovgivninger, og den ignorerer de personlige elektroniske filer i Schengen-systemet og det faktum, at idéer, der ikke passer systemet, overses, forvrides eller endda udvises og forfølges. Det gode ved betænkningen er, at den identificerer en række overtrædelser, såsom tortur af fanger, menneskehandel og overtrædelser af menneskerettighederne i Genova. En anden god ting er, at den opfordrer til, at kirke og stat adskilles, kritiserer børnearbejde, fremhæver bagsiden af forholdsregler til bekæmpelse af terrorisme og asyl- og indvandringslovgivninger og diskuterer kvinders sociale frigørelse.
Hverken situationen på området eller betænkningen er dog fordele for EU, og der vil kun komme forbedringer, hvis græsrodsbevægelserne kommer på barrikaderne.

Coelho (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, ærede medlemmer, betydningen af vores debat i dag ligger i EU-traktatens artikel 6, der fastsætter, at Unionen bygger på principperne om frihed, demokrati og respekt for menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder samt retsstatsprincippet, der alle er principper, som medlemsstaterne har til fælles, således at opbygningen af EU er sket under fuld respekt for menneskerettighederne og de borgerlige frihedsrettigheder, hvor borgernes velfærd og værdighed bør være udgangspunkt og mål for enhver foranstaltning, som den enkelte medlemsstat og Fællesskabets institutioner måtte træffe.
Deraf betydningen af Europa-Parlamentets årlige betænkning om menneskeret-tig-hederne, der har tjent som den ideelle anledning til at analysere EU's menneskerettighedspolitik, både inden og uden for Unionen, samt den rolle, som Europa-Parlamentet har spillet, og som vi kan være stolte af. Deraf min skuffelse over den betænkning, der er lagt frem, over dens mangel på balance og stringens.
Den betænkning, der sidste år blev udarbejdet af hr. Cornillet, var rig på idéer og analyse og udgjorde en milepæl og et meget positivt skridt i udformningen af den kontrol- og evalueringsmetodologi, der må være grundlaget for enhver menneskerettighedspolitik, som naturligvis må hvile på chartret om disse rettigheder. Men den betænkning, der er fremlagt i år, giver på nogle punkter efter for demagogi - selv om den indeholder elementer, som vi finder rigtige, f.eks. om terrorisme, menneskehandel og menneskerettigheder samt den meget aktuelle problematik om den nødvendige balance mellem sikkerhed og menneskerettigheder - og fjerner sig som helhed fra de strenge principper, der efter vores opfattelse burde være indholdet i den af Europa-Parlamentet vedtagne beslutning.
Derfor, hr. formand, kære kolleger, er jeg mere enig i den alternative tekst til beslutning, som hr. Ribeiro e Castro har udarbejdet, og som jeg vil stemme for.

Zrihen (PSE).
Hr. formand, personligt er jeg glad for, at fru Swiebels betænkning opsummerer menneskerettighedssituationen i EU og endda inden for de enkelte medlemsstater. Jeg mener, at det er en hjørnesten i Parlamentets arbejde, fordi det sætter os i stand til at tage et skridt tilbage, hvilket er ret usædvanligt her, og betragte en klar sammenhængende politik med specifikke aktioner med henblik på at opnå de mål, vi så ofte påråber os. 
Jeg vil ikke fornærme Dem ved at citere de forskellige konventioner og traktater, som vi skal overholde, eller ved at gentage vores vilje til ubetinget at forankre chartret om grundlæggende rettigheder i europæisk bevidsthed for at fastslå de europæiske borgeres rettigheder og friheder. Men hvert år - når vi udarbejder en betænkning om menneskerettigheder, når vi beklager overtrædelserne, når vi vedtager beslutninger - taler vi kun om tredjelande. Hvordan kan vi være troværdige og i vores forbindelser med tredjelandene kræve disse rettigheder, hvis vi ikke selv overholder dem?
Nogle medlemmer vil blive forfærdet over, at visse lande nævnes i betænkningen. Det må vi dog ikke ligge under for. Som demokrater er vi repræsentanter for vores borgere, vi er ikke beskyttere af vores nationale regeringers politik. Vi må her i Parlamentet slå fast, at forsvaret af de grundlæggende rettigheder og friheder i EU er mere end bare ord. Det påvirker alle aspekter af livet for alle mennesker, hvor de end er, hvad enten de lever i et frihedsområde eller ej. At forsvare menneskerettighederne er en pligt og en rettighed, der ikke må komme i karambolage med princippet om ikke-indblanding i medlemsstaternes interne anliggender. Formålet med denne betænkning er derfor at konstatere fakta. Det er vores rolle at handle, hvis denne situation ikke er tilfredsstillende, så disse grundlæggende rettigheder bliver en realitet i hverdagen i medlemsstaterne.
Jeg vil afsluttende omtale to punkter. For det første er jeg meget glad for, at økonomiske og sociale rettigheder undersøges på europæisk plan, og jeg mener, at konventet skulle lade sig inspirere heraf. Dernæst vil jeg anmode vores medlemsstater om at gøre det nødvendige for at etablere klare statistikker, der er sorteret efter køn i alle områder, og levere disse til de næste ordførere.

Cederschiöld (PPE-DE).
Hr. ordfører, Det er Europa-Parlamentets og EU's medlemsstaters ansvar at forsvare menneskerettigheder og de grundlæggende friheder og rettigheder. Samtidig er det en farlig tendens at sidestille demokratiske friheder, som f.eks. retten til at tale, tænke og stemme, med vidtgående sociale krav. Dermed svækker man demokratiets fundament. Hvis alle rettigheder er lige vigtige, er der til sidst ingen rettigheder, der er speciel vigtige.
Værdien af en årlige betænkning fra Europa-Parlamentet er tvivlsom, hvis det bliver en palet af subjektive opfattelser. Politiske ønskelister resulterer let i, at man finder på nye ting i stedet for at fokusere på de egentlige grundlæggende rettigheder.
Når man nu angriber dette udefra - fra en bred palets perspektiv - forbavser det mig, at retten til god forvaltning og til demokratiske valg mangler. Disse rettigheder burde være mere relevante end mange af dem, som findes i betænkningen. Det har vist sig, at endda nuværende medlemsstater skal påmindes om disse rettigheder. Der burde være sanktioner i EU mod medlemsstater, som ikke kan garantere demokratiske valg, og hvor der beviseligt forekommer valgfusk. Dette burde konventet overveje.
Der findes altså nye positive ting i betænkningen, som er værd at nævne. Beskyttelse af personoplysninger og aktindsigt er medtaget. Disse rettigheder skal udvikles i traktaten. Beskyttelse af personoplysninger og aktindsigt findes i chartret om grundlæggende rettigheder. Borgernes ret til information - artikel 255 i traktaten - er nu moden til yderligere konkretisering.
Til sidst vil jeg sige, at Europa-Parlamentet spiller en vigtig rolle i spørgsmålet, som vedrører menneskerettigheder og grundlæggende friheder og rettigheder. Jeg håber, at konventet bekræfter denne rolle ved at skabe en demokratisk beslutningstagning og give borgerne ret til at gå til domstolene og i visse tilfælde få erstatning, hvis deres rettigheder er blevet krænket. Spørgsmålet skal åbenbart videreudvikles. Fru Swiebel har gjort det klart. Det er godt, men hellere koncentration og fordybning frem for bredde næste gang. Fremover skal vi tydeligvis udvikle metoderne.
Hedkvist Petersen (PSE).
Hr. formand, jeg vil starte med at takke min kollega fru Swiebel for det store arbejde, hun har udført med denne betænkning.
Der er ingen tvivl om, at vi i EU er privilegeret i spørgsmålet om respekten for friheder og rettigheder. Netop derfor er formålet med denne debat til stadighed at forbedre og at bevare et højt beskyttelsesniveau og åbent at diskutere de mangler, som findes. Det er et vigtigt spørgsmål, som berører det mest grundlæggende for et velfungerende EU, nemlig en gensidig tillid mellem medlemsstaterne.
Vi er ikke perfekte. Der forekommer overgreb og manglende respekt for de grundlæggende friheder og rettigheder, og det sker ikke bare "hos alle de andre". Mit eget land, Sverige, udpeges i forbindelse med et opsigtsvækkende dødsfald, hvor politiets, anklagerens og retslægens handlinger har medført hård kritik. Jeg vil fremhæve, at den svenske regering for længst har reageret på kritikken og iværksat en undersøgelse, der blev færdig sidste år. I undersøgelsen findes et klart borgerrettighedsperspektiv.
Et andet meget vigtigt spørgsmål vedrører de europæiske borgeres rettigheder i retssager som f.eks. varetægtsfængslinger. Der findes medlemsstater, hvor mennesker sidder varetægtsfængslet uden dom i lang tid, og vi må diskutere dette spørgsmål. Vores unge rejser i hele EU. Ingen bør være nervøse for, at deres personlige frihed kan indskrænkes af dårligt fungerende rutiner på politistationer og ved varetægtsfængsling. Vi må derfor meget tydeligt markere, at alle europæiske medborgere garanteres visse rettigheder i retsprocesser i alle lande. Jeg ser frem til Kommissionens fortsatte arbejde og forslag på dette område.
Handel med mennesker, navnlig med kvinder og børn, er en del af virkeligheden i EU. EU er i mange tilfælde den endelige destination for mennesker, der i desperation og vildfarelse føres bort fra deres hjemland. Det er moderne slavehandel, og vi må finde ud af, hvordan vi stopper denne udvikling.
Jeg er bekymret over, at mange EU-lande accepterer forskellige former for prostitution. Det gør EU til et fordelagtigt marked for menneskehandlere fra hele verden. Sammenhængen mellem menneskehandlere og prostitution er klar. Det er to sider af samme sag. Jeg havde gerne set, at betænkningen havde været mere tydelig på dette punkt.
Hr. formand, vi må stille store krav til os selv i Unionen, når nu vi stiller krav til kandidatlandene.
Banotti (PPE-DE).
Der er mange meget gode pointer i fru Swiebels betænkning, og der er lagt meget hårdt arbejde i udarbejdelsen af den. Det er uundgåeligt, at den får os til at føle os dårligt tilpas, når vi finder vores egne lande nævnt som ikke havende ratificeret mange af menneskerettighedskonventionerne. På en dag, hvor vi fejrer, hvad guvernøren i Illinois har gjort i forhold til dødsstraffen, er jeg glad for at se, at fru Swiebel komplimenterer den irske regering for endelig at have afskaffet dødsstraffen. Naturligvis har den ikke været brugt i mange år og blev kun opretholdt for drab på politifolk. Men jeg er særlig glad for hendes afsnit om børns rettigheder. Jeg har nok været medlem af Parlamentet i længere tid end de fleste her i øjeblikket. Indtil FN-konventionen om barnets rettigheder blev udformet, blev børns særlige rettigheder ikke anerkendt, drøftet eller set som en del af de grundlæggende menneskerettigheder.
Men FN's frivillige protokol om salg af børn, børneprostitution og børnepornografi nævnes også. Vi tog ikke stilling til nogen af disse spørgsmål, da vi begyndte at drøfte menneskerettighederne og havde den årlige drøftelse om menneskerettigheder. F.eks. var spørgsmålet om udnyttelse af børn på internettet ikke engang noget, Kommissionen overvejede indtil for ganske nylig. Det var ikke et område, som vi vidste særlig meget om. Den sektion, der anerkender disse ting som vigtige rettigheder for børn, må beskyttes, og man må stærkt glæde sig over den. Jeg håber, at vi vil se denne sektion udvidet i årenes løb, efterhånden som vi desværre opdager, hvor farlig verden egentlig er for mange af vores børn. Jeg vil gerne takke fru Swiebel for at have gjort det til en så vigtig del af betænkningen.

Oostlander (PPE-DE).
Hr. formand, fru Swiebels betænkning indeholder et par interessante punkter. Jeg støtter det, som fru Banotti netop sagde om børns rettigheder. Det er en glimrende idé at undersøge dette i detaljer i en betænkning. Jeg vil gerne komme med en tilføjelse til fru Swiebels ønske om, at en sådan betænkning skal spille en rolle i kritikken af og de mulige sanktioner over for medlemsstater, der ikke opfylder deres forpligtelser, når det kommer til at gennemtvinge en konstitutionel stat og et konstitutionelt demokrati. I medfør af Amsterdam-traktaten og Nice-traktaten og muligvis også af en del af konventet har vi faktisk flere muligheder for at drage medlemsstaterne til ansvar, hvis de laver fejltagelser, og endda bortvise dem fra fællesskabet. Det ville være glimrende, hvis Parlamentet kunne spille en rolle i det.
Forslaget om, at det europæiske sociale charter kan sammenlignes med EU's charter om grundlæggende rettigheder, er også godt. Jeg mener, at chartret om menneskerettigheder burde prioriteres, men det er en god idé at måle alt det, vi gør, mod disse chartre. Det må være et absolut minimumskrav. Europa-Parlamentet vil så vinde Rådets tillid f.eks. med hensyn til fællesskabsudviklingen. Rådet, befolkningerne, medlemsstaterne og parlamenterne i medlemsstaterne må vide, at vi bruger vores kræfter på en ordentlig måde. I tilfælde af en proces - med andre ord, hvis vi skulle deltage i kritikken af medlemsstater - ville jeg gå ind for at få rene linjer, hvis vi laver fejltagelser.
Betænkningen kommer dog til kort, når det kommer til, hvor alvorlig behandlingen skal være, og kunne derfor blive en milesten i gennemførelsen af den tredje søjle. Der er, når alt kommer til alt, ingen egentlig konsekvens i gennemførelsen af chartret om menneskerettigheder. Man kan i højere grad betragte fru Swiebels ideologi og synspunkter som en guide til bedømmelse af medlemsstater. Et land kan sagtens være respektabelt, selv om det bliver kritiseret af fru Swiebel. Især når man læser stk. 133. Hvis man fortæller offentligheden, at der i Østrig, Belgien Frankrig, Italien Portugal, Sverige og Storbritannien er ved at udvikles et klima af immunitet, vil folk omkomme af grin. Det er virkelig for latterligt. Ikke desto mindre kan man ikke heller ikke sige - for at give Dem endnu et eksempel på sjusk - at ugifte par skal have samme rettigheder som gifte par. Det er idiotisk, og det vil være meget upopulært hos de ugifte par. Faktum er, at de ikke vil have alle disse rettigheder. Jeg går ind for at fremme homoseksuelles rettigheder, men ikke ved at sige, at de også får de rettigheder, de ikke vil have. Således er betænkningen fyldt med alle mulige eksempler, der er umulige fra en juridisk synsvinkel.

Sacrédeus (PPE-DE).
Hr. formand, den store splittelse, som viste sig ved afstemningen om denne betænkning i det pågældende udvalg, må betyde, at fru Swiebel ikke har søgt efter en bred løsning. Hun har på selektiv vis præsenteret en række områder, som ikke bare er dybt kontroversielle politisk - bl.a. opfattelsen af familien og familielovgivning - men også emner, der beviseligt ikke hører hjemme inden for EU's kompetenceområde. Fru Swiebel må søge med lys og lygte i FN-konventionerne om grundlæggende rettigheder, i Europakonventionen om menneskerettigheder i EU og i EU-lovgivningen om grundlæggende rettigheder for at finde et motiv til, at disse spørgsmål skulle høre hjemme i en betænkning om grundlæggende rettigheder.
Fru Swiebel, indebærer f.eks. det faktum, at flerkoneri ikke accepteres i EU, at muslimer bosat i Europa diskrimineres? Er dette et brud på menneskerettighederne? Det kræver vel et svar, når der er tilføjet så mange nye elementer til dette emne.
Jeg vil også spørge fru Swiebel, hvorfor hun, når hun tager så mange nye emner op, f.eks. intet nævner om, at Nederlandene har legaliseret prostitution. Der findes altså et behov for import af kvinder til et land, hvor man mener, at prostitution er en lovlig og godkendt virksomhed. Hvorfor nævner fru Swiebel intet om sit eget lands aktive dødshjælpspolitik, som medfører misbrug blandt læger, og som betyder, at mennesker slutter deres liv på en uværdig måde? Der forekommer misbrug af den såkaldte aktive dødshjælp. Hvorfor nævnes ingenting om forældres ret til at lade deres børn vokse op i et narkotikafrit samfund, hvor forældrene føler, at loven er på deres side?
Fru Swiebel har været meget selektiv. De Kristelige Demokrater vil naturligvis stemme mod denne betænkning, eftersom fru Swiebel har svigtet en vigtig opgave i Europa-Parlamentet.

Marinos (PPE-DE).
Hr. formand, jeg er enig i de generelle kommentarer, der er fremsat af mine ærede venner i Gruppen for Det Europæiske Folkeparti, og vil begrænse mig til at kommentere på to kritikpunkter, der er rejst mod Grækenland, fordi de er overdrevne og underminerer troværdigheden i betænkningen og de rigtige grundlæggende rettigheder.
Det første vedrører forbuddet for kvindelige pilgrimme mod at besøge Athos-bjerget i Grækenland. Dette forbud blev indført for 1.200 år siden og er medtaget i EU-traktaten og Grækenlands forfatning. Derfor kan det ikke ændres, og det bør det heller ikke, for det ville være at acceptere, at hjemmet ikke er ukrænkeligt. Athos-bjerget er hjemsted for 5.000 munke, og det er deres ret at modtage, hvem de ønsker i deres hjem, ligesom det er vores ret som borgere at modtage og tilbyde gæstfrihed til dem, vi vil have i vores hjem og holde uønskede personer ude. Dette er ikke et turistområde, og enhver kvinde, der er interesseret i, hvordan ortodokse munke lever, kan besøge hundreder af andre klostre i Grækenland og andre ortodokse lande for at få stillet deres nysgerrighed.
Min anden bekymring vedrører samvittighedsnægtere. Desværre bruges religiøs overbevisning eller en modvilje mod vold, som hæren måske står for, som påskud af et antal mennesker for at undgå militærtjeneste, selv om nogle blandt dem ikke har problemer med at bruge vold til at fremme ideologiske sager. Må jeg informere Dem om, mine ærede venner, at nogle af terroristerne fra 17. november-gruppen, der for nylig blev arresteret i Grækenland, og hvis meget omtalte retssag skal starte om et par dage, og som indtil nu har myrdet 50 udenlandske diplomater, ministre, politikere, journalister og dommere, har udtalt, at de er samvittighedsnægtere og er blevet fritaget fra militærtjeneste, mens en anden samvittighedsnægter gjorde tjeneste i en lukket institution for mentalt syge og morede sig med at torturere de indsatte. Det er en skam, at vi altid overdriver og ender med at latterliggøre de grundlæggende rettigheder.

Marinho (PSE).
Hr. formand, denne betænknings svagheder ligger ikke i, at den påpeger krænkelser af menneskerettighederne, når dét er tilfældet, men efter min opfattelse i den måde, som den er udarbejdet på, og i den metodei, der er benyttet til at fremlægge dem. Når der i begrundelsen gives en omfattende og detaljeret beskrivelse af nogle medlemsstaters eventuelle krænkelser af de grundlæggende rettigheder, kommer betænkningen til at fremføre påstande og anklager mod disse medlemsstater, der hverken kan gendrives eller er genstand for demokratisk afstemning, fordi denne beskrivelse ikke indgår i forslaget til beslutning. Disse påstande er urimelige, fordi de ikke tillader modsvar, selv om de selvfølgelig er ligegyldige for plenarforsamlingen, da de ikke er indeholdt i beslutningsforslaget.
Også med hensyn til de anvendte kilder - men uden på nogen måde at ville betvivle troværdigheden hos mange ngo'er - må jeg sige, at en betænkning udarbejdet af Europa-Parlamentet burde distancere og frigøre sig fra de konklusioner, som disse forskellige organisationer drager, og undgå en, undertiden unøjagtig, overtagelse af deres undersøgelsesresultater. Eksempelvis siges det om Portugal, at der er forskelsbehandling på grundlag af seksuel orientering ud fra en ngo's konklusioner og iagttagelser (jeg undlader at citere, for det står i teksten), og ordføreren hævder, at der i den portugisiske straffelov skulle findes en diskriminerende bestemmelse i så henseende, hvad jeg kan afvise ved blot at læse loven. I den portugisiske straffelov foretages der ingen sondring ud fra seksuel orientering, hvad angår den seksuelle lavalder.
Hr. formand, jeg mener, at Europa-Parlamentet bør varetage sine beføjelser med hensyn til beskyttelse af menneskerettighederne på en ansvarlig måde og under ingen omstændigheder blot lade sig nøje med ren og skær afskrift af udenforståendes domfældelser. Det er klart, at det fortsat vil være sådan, så længe vi ikke har et retligt bindende charter om grundlæggende rettigheder. Kun da vil tingene ikke foregå på den facon. Vi vil alle gerne fordømme krænkelser, men der findes ikke politiske krænkelser af rettighederne. Der findes juridiske krænkelser, der findes konkrete krænkelser af rettighederne, og de findes, eller de findes ikke. Ingen politisk elasticitet, intet fortolkningskriterium gør det muligt at opdage krænkelser af rettigheder, hvor de ikke er juridisk relevante. Og omvendt er der heller ikke nogen krænkelse af rettigheder, der kan retfærdiggøres efter politiske kriterier af den ene eller anden art. Det er grunden til, at jeg ikke vil stemme for denne betænkning. Den grundlæggende balance, der er påkrævet, når man fælder dom på så følsomme områder, er ikke til stede i denne tekst, som jeg derfor ikke kan støtte.

Terrón y Cusí (PSE).
Hr. formand, jeg vil blot bede Dem om at notere, at den spanske udgave af punkt 19, næstsidste led, der lyder "opfordrer medlemsstaterne til at optage en udløbsklausul i deres specifikke antiterrorlovgivning", bliver rettet.
Jeg har checket fru Swiebels tekst, og "specifik" bør erstattes af "exceptionel". Specifik lovgivning kan være almindelig lovgivning, som under ingen omstændigheder bør være underlagt sunset clauses eller lignende. Der bør ikke stå "specifik", men "exceptionel".
Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0449/2002) af Pirker for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om Kommissionens meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet: På vej mod en integreret forvaltning af de ydre grænser for medlemslandene af Den Europæiske Union (KOM(2002) 233 - C5-0505/2002 - 2002/2212(INI)).

Pirker (PPE-DE)
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, det drejer sig her om den integrerede forvaltning af vores ydre grænser, hvor, det er vi sikkert alle enige om, EU's sikkerhed starter. De er også udgangspunktet for afværgelsen af trusler som organiseret kriminalitet, terrorisme, menneskesmuglere og illegal indvandring.
Men vi ved, at vores ydre grænser fortsat er det svage led i systemet med hele den indre sikkerhed, og årsagerne hertil er velkendte. De skyldes de forskellige måder, som Schengen-konventionen fortolkes på, forskellige tekniske standarder, de forskellige vagtkorps, som forestår grænsekontrollen, den forskellige uddannelse og samlet set den kendsgerning, at der ikke findes nogen form for fælles regler for, hvordan de ydre grænser skal overvåges.
Men hvis vi ønsker at øge sikkerheden ved grænserne og dermed gøre EU mere sikker, så har vi brug for lige høje standarder ved alle ydre grænser, ved de nuværende såvel som ved de kommende, idet vi alle ved, at udvidelsen af Unionen står for døren, og at det kræver handling. Den sikkerhed, som vi tilstræber, er forudsætningen for hele den indre sikkerhed som helhed, men også for, at vi kan gennemføre den frie bevægelighed som et grundlæggende princip.
Jeg hilser de initiativer velkomne, som Det Europæiske Råd indledte i december 2001 i Laeken, da det pålagde Kommissionen og Rådet at træffe de fornødne foranstaltninger. Jeg glæder mig over Kommissionens forslag, lykønsker kommissæren med hans glimrende forarbejde, og jeg hilser Rådets handlingsplan velkommen. Her er der bred enighed. Jeg kan også oplyse - og det glæder mig - at der var bred enighed om disse forslag i udvalget.
Jeg vil derfor gerne takke for det tætte samarbejde, som har forenet alle grupper i sikkerhedens interesse. Jeg tror, at vi ved at gå frem på denne måde har statueret et godt eksempel, og det ville glæde mig, om vi kunne demonstrere samme brede støtte og enighed i morgen.
Men hvad er så de centrale punkter i min betænkning, hvor der er så stor enighed? Jeg vil gerne tage fem af dem op. For det første er der behov for at analysere og for at fastlægge opgaveområdet på ny og for at skabe fælles lovgivning. Hertil er der også behov for at analysere den operative praksis inden for gennemførelsen af Schengen-reglerne, som vi ved varierer i stort omfang.
Den fælles håndbog for grænseforvaltning skal revideres og omfatte de fælles standarder og tage hensyn til bedste praksis.
Det forekommer mig særligt vigtigt, at vi ikke kun bør have en fælles håndbog, men at vi også bør etablere en kontrolinstans, som med regelmæssige mellemrum kontrollerer, om bestemmelserne gennemføres og overholdes, hvilket fælles standarder og høj kvalitet handler om.
Som en fortsættelse heraf er den anden prioritet en fælles efter- og videreuddannelse. Vi må endelig føre artikel 7 i Schengen-konventionen ud i livet. Vi er allerede i gang med at udarbejde et fælles uddannelsesprogram for grænsevagter. Men det, vi har brug for, så de høje standarder på lang sigt kan garanteres ved en multiplikatoreffekt, er oprettelsen af et europæisk uddannelsesinstitut for ledende grænsevagter, som bør støttes gennem ARGO-programmet, for at sikre, at disse uddannelsesstandarder, men også de fælles operative standarder kan opretholdes på lang sigt.
Den tredje prioritet vedrører kompatibelt udstyr. Det mangler der i medlemsstaterne, og det er nærmest ikke muligt at gennemføre et grænseoverskridende samarbejde i praksis, fordi de tekniske standarder er fuldstændig inkompatible. Hvis vi går over til at benytte satellit- eller radarsystemer i fællesskab eller at samarbejde hen over grænserne, så er kompatibelt udstyr en absolut nødvendighed. Derudover ville det være hensigtsmæssigt - også af økonomiske grunde - at have disse standarder i fremtiden ved fælles anskaffelse af tekniske systemer, som kan være meget dyre.
For det fjerde bør vi løbende foretage en risikoanalyse. Ligesom Europol også har analysesystemer til organiseret kriminalitet, bør vi også lade Europol foretage en risikoanalyse, idet resultaterne - situationsprofiler og nødvendig bistand - så formidles videre til de enkelte medlemsstater og stilles til deres rådighed, så de fælles standarder bliver en realitet. Det ville være ønskeligt - og det ville samlet set være et mål med henblik på øget effektivitet - at kunne udveksle data mellem Schengen-, Europol- og Eurodac-systemerne, idet alle nødvendige bestemmelser om databeskyttelse naturligvis skal være overholdt. Det ville utvivlsomt kunne skabe synergivirkninger.
Den femte prioritet er, at der bør oprettes et europæisk grænsevagtkorps, der skal bestå af specialenheder, finansieres af fællesskabsmidler, og som i nødsfald og efter anmodning fra medlemsstaterne midlertidigt skal støtte de nationale myndigheder ved farlige grænseafsnit. Dermed kunne vi både opnå en standard for maksimal sikkerhed der, hvor vores ydre grænser har særligt følsomme afsnit, og en fordeling af den byrde, som er forbundet med at håndtere en særlig situation ved den ydre grænse, som det pågældende land ikke kan forventes at skulle bære alene. Dermed ville vi yde bistand og fordele byrden, idet det dog principielt må siges, at den generelle kompetence ved overvågningen af de ydre grænser fortsat skal være et nationalt anliggende.
Jeg håber, at denne store enighed giver os det nødvendige incitament til endelig at få gennemført det, som vi er borgerne skyldige - en højere grad af sikkerhed også efter en udvidelse. Vi kan tage fat på arbejdet. Parlamentet vil støtte Kommissionens og Rådets bestræbelser fuldt ud, hvis de følger denne retning.
Vitorino
Hr. formand, ærede medlemmer, først vil jeg gerne takke Hubert Pirker for hans betænkning, der ikke blot behandler Kommissionens meddelelse om forvaltningen af EU's ydre grænser, men også den handlingsplan, som Rådet har vedtaget. Disse to dokumenter, Kommissionens forslag og Rådets handlingsplan, må jo også siges at have særdeles meget til fælles. Jeg mener i øvrigt, at de fire fundamentale mål, der blev opstillet i Laeken, fremgår af denne handlingsplan: styrkelse den gensidige tillid mellem medlemsstaterne i overvågningen af den ydre grænse, der er en fælles ydre grænse, hvilket betyder, at svag overvågning i én medlemsstat får uundgåelige følgevirkninger for sikkerheden i alle EU's andre medlemsstater, en effektiv bekæmpelse af ulovlig indvandring, en særlig prioritering af overvågningen af de ydre grænser for at undgå, at terrorgrupper eller terrorister får adgang, og endelig sikring af et højt niveau af indre sikkerhed i EU, uden hvilket den frie bevægelighed og afskaffelsen af kontrollen ved de indre grænser ikke kan opretholdes.
Som Hubert Pirker har fremhævet, er denne handlingsplans mål klare, og jeg tror, at vi snarere end at tale om mål mere overordnet bør definere dem konkret og se på, hvad der faktisk står på dagsordenen. For det første med hensyn til lovgivningen, hvor vi har Schengen-bestemmelserne, der, som Hubert Pirker så rigtigt har påpeget, gennemføres på en temmelig varieret måde i de forskellige medlemsstater. Der må ske en harmonisering af Schengen-bestemmelsernes gennemførelsesbetingelser, hvilket vi allerede er i gang med på to måder, nemlig for det første gennem en revision af den fælles Schengen-håndbog, som Kommissionen i dette halvår vil fremlægge forslag om, og for det andet ved også at formulere retningslinjer for god praksis i gennemførelsen af de fælles bestemmelser.
Det andet mål er uddannelse af grænsevagter. Jeg tror, at der netop i dette øjeblik, hvor vi står her og taler, foregår et møde i Wien, med Kommissionens deltagelse, for at udforme et forslag til en fælles uddannelse af grænsevagter, et projekt, som ledes af Østrig og Sverige.
Det tredje mål er anvendelse af moderne teknologi til at forbedre overvågningen af de ydre grænser. Her regner Kommissionen med at forelægge Det Europæiske Råd i Thessaloniki til juli en gennemførlighedsundersøgelse om indførelse af det euopæiske online-visumsystem. Vi vil ligeledes fremsætte de første forslag om overvågning af EU's ydre søgrænser.
Det fjerde mål er udarbejdelsen af en integreret risikoanalysemodel for overvågningen af den ydre grænse. På dette felt har vi allerede en model, der er udformet på grundlag af et forslag fra den finske regering, og under det danske formandskab mødtes for første gang det såkaldte SCIFA+, der er det organ, der samordner alle EU-medlemsstaternes grænseovervågningstjenester. På basis af dette nye EU-organs virksomhed kunne der allerede i 2002 afvikles to konkrete operationer. Den første var operation "Odysseus", der blev samordnet af Spanien, og som involverede fælles hold fra flere medlemsstater til overvågning i Middelhavet. Den anden var en operation med et fælles hold under tysk ledelse til overvågning af Tysklands landegrænser. Disse to operationer blev i 2002 finansieret af ARGO-programmet, og der er allerede fremlagt nye aktioner for operationelt samarbejde i 2003.
Endelig har Det Europæiske Råd i Sevilla støttet princippet om fælles ansvar i overvågningen af de ydre grænser. Det er et fælles ansvar på det finansielle plan, med hensyn til udstyr og for på sigt at få oprettet et fælles grænsevagtkorps. Kommissionen har fremlagt en første vurdering af de finansielle forhold. Vi må erkende, at de data, som medlemsstaterne har givet os for, hvad de faktisk bruger på overvågning af de ydre grænser, er meget forskellige og vanskeligt sammenlignelige. Kommissionen har derfor anmodet om yderligere oplysninger og agter under det græske formandskab at fremsætte et forslag til kriterier for fælles finansielt ansvar for overvågning af EU's ydre grænse. Jeg håber, at Parlamentet med det forslag til beslutning, som Hubert Pirker har fremlagt, og som der skal stemmes om i morgen, kan give et afgørende skub fremad til dette ambitiøse, krævende og meget nødvendige handlingsprogram for overvågning af EU's ydre grænser til gavn for alle medlemsstaternes indre sikkerhed.

Coelho (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, ærede medlemmer, jeg vil gerne først takke Hubert Pirker for den fremragende betænkning, som han har udarbejdet, og også Kommissionen for dens initiativ, hvis kvalitet allerede er blevet fremhævet, og som, denne gang, givetvis også vil få støtte af min gode ven, Christian von Boetticher. Undertegnelsen i 1990 af Schengen-konventionen og afskaffelsen af kontrollen ved landegrænserne har øget betydningen af overvågningen af de ydre grænser for at imødegå, at trusler mod vores borgeres sikkerhed finder adgang til Fællesskabets område.
De stigende trusler fra terrorisme, organiseret kriminalitet, menneske- og narkotikasmugling samt ulovlig indvandring har stået øverst på vores politiske dagsorden og centralt i borgernes bekymringer. Det må derfor beklages, at de ydre grænser fortsat er et af systemets allersvageste led, hvilket ikke blot er til skade for en effektiv beskyttelse af den indre sikkerhed, men også for den fulde gennemførelse af princippet om fri bevægelighed. Disse forhold får endnu større betydning i forbindelse med udvidelsen, hvor de nye lande gradvist skal påtage sig overvågningen af de ydre grænser, så de dermed får en betragtelig del af ansvaret.
Det er derfor ganske afgørende, at Unionen vedtager sammenhængende foranstaltninger for grænsesikkerheden, ikke ved at gribe ind i medlemsstaternes egenbeføjelser, men ved at yde sit bidrag til, at denne beskyttelse bliver mere effektiv. Jeg er enig med ordføreren, Hubert Pirker, om, at det er meget vigtigt at udarbejde en fælles politik til overvågning af de nuværende og fremtidige ydre grænser, hvilket forudsætter europæiske standarder for forvaltningen af de ydre grænser, en fælles vejledning og en fælles grunduddannelsesplan for grænsevagter, et europæisk uddannelsesinstitut for ledende grænsevagter, prioritering af finansiering af projekter til gennemførelse af fælles standarder, og ikke mindst et europæisk grænsevagtkorps, som finansieres i fællesskab, og som i nødsfald og efter anmodning fra medlemsstaterne midlertidigt skal støtte de nationale myndigheder ved farlige afsnit af de ydre grænser.
Disse fælles foranstaltninger bør også bidrage til løsning af de problemer, der i dag ses i forbindelse med gennemførelsen af Schengen-bestemmelserne ved de nuværende ydre grænser, hvad angår grænseovervågningens art og praksis, der er forskellig ved land- og søgrænser, hvad angår de vagtkorps, der er ansvarlige for grænseovervågningen, hvilket varierer fra medlemsstat til medlemsstat og i visse situationer også kan betyde overlapning af beføjelser, og endelig med hensyn til anvendelse af forskellige teknologier, der undertiden ikke er kompatible og derfor vanskeliggør en ensartet høj sikkerhedsstandard.
Jeg slutter med at gentage kommissær António Vitorinos ord om, at disse bestræbelser for en bedre forvaltning af vores ydre grænser skal bidrage til en øget intern sikkerhed i Unionen og i medlemsstaterne.

Terrón i Cusí (PSE).
Hr. formand, jeg tilslutter mig lykønskningerne af hr. Coelho. Fri bevægelighed i EU er en af de af Europa-Parlamentets fortjenester, som borgerne i EU sætter allermest pris på.
De regler, der regulerer den frie bevægelig for personer inden for EU, er fællesskabsregler. Mange af de foranstaltninger, det har været nødvendigt at træffe for at sikre den, er spredt i vores forskellige lovgivning. For at sikre den frie bevægelighed er der brug for en høj grad af tillid og samarbejde mellem medlemsstaterne, især med henblik på forvaltning af de ydre grænser.
Der er mange aktuelle data, der viser os, at det er der, vanskelighederne ligger, lige fra de personer, der kommer til EU's sydlige kyster med håbet om, at det er første etape i en rejse, men som ofte på dramatisk vis ender med at blive den sidste, og til de kvinder, der dagligt reddes fra deres fangevogtere og udnyttere, som tilbyder dem til europæere, som ikke stiller spørgsmål om deres oprindelse, eller det triste skue, vi har været vidne til i de seneste måde i forbindelse med Sangatte-centret.
Vi synes, at Europa-Kommissionen har rejst spørgsmålet om behovet for at behandle dette spørgsmål på et godt tidspunkt. For det første fordi udvidelsen af EU tvinger os til det. For det andet fordi dets forslag er et godt signal til konventet om at løse et lovgivningsmæssigt morads i forbindelse med et så grundlæggende identitetstræk ved EU som den frie bevægelighed i EU. For det tredje fordi den i dag inden for rammerne af den eksisterende lovgivning - jeg ved ikke, om det også gælder den finansielle ramme - rejser muligheden for at tage yderligere skridt mod dette mål.
Jeg er enig i opfattelsen af, at der er plads til at sikre såvel friheden og sikkerheden for dem, der befinder sig inden for EU, som for dem, der ønsker at krydse EU, bedre.
Til trods for vores yderliggående tendenser vil Den Socialdemokratiske Gruppe derfor stemme for betænkningen af hr. Pirker. Jeg håber, at Parlamentets entusiasme og brede opbakning er smitsom, og at Rådet ikke blot kommer med politiske erklæringer, men aktivt og entusiastisk støtter forslaget.

Krarup (GUE/NGL).
Denne sags tema er med Kommissionens egne ord integreret forvaltning af de ydre grænser for medlemsstaterne. Og selv om denne betænknings beslutningsforslag bliver vedtaget, er det jo i sig selv uden direkte retsvirkninger, men forslagets og Kommissionens meddelelse får betydning i lyset af en række andre vedtagelser om udbygning af politisamarbejdet. I denne sammenhæng betegner forslaget en udvikling, der i mine øjne truer den demokratiske kontrol og retssikkerheden. Der er tale om en politik, der radikalt beskærer de nationale myndigheder til fordel for unionsmyndighederne. Den umisforståelige ambition er at opbygge et overnationalt grænsepoliti på længere sigt, et af flere skridt på vejen hen mod et egentligt forbundspoliti. Denne politiopbygning drejer sig på en gang om bevidstløs EU-integration og om at sikre Fort Europa. Denne sikring er en indlysende følge af det pres udefra, der skyldes misforholdet mellem EU-landenes velstand og naboernes sociale elendighed. Et misforhold der i det væsentlige skyldes EU-landenes mangeårige udbytningspolitik over for vore naboer.
Så meget om forslagets reale baggrund. Forslagets substans er ikke mindre skræmmende. Det fælles lovgivningskorpus, systemet for samordning og operativt samarbejde, det interoperative udstyr og den permanente udveksling af informationer og oplysninger, kort sagt den samlede politiopbygning er intet mindre end lemlæstende for den retssikkerhed, som demokratiske aktivister gennem årene har søgt at etablere, jeg taler ud fra erfaringerne i de nordiske lande. Hvad siger Kommissionen om demokratisk og retslig kontrol? En uforpligtende og ureflekteret linje: Kontrollen skal sikres. Hvordan? Intet svar. Hvad siger betænkningen? Ikke et ord. Fælles instans for ydre grænser og EU-grænsepoliti? Nej tak.

Santini (PPE-DE).
Hr. formand, endelig en betænkning, som har et reelt europæisk omfang, selv om den tager udgangspunkt i et specifikt og teknisk emne som forvaltningen af EU's ydre grænser. Sådan som det allerede er blevet sagt, er det et yderst aktuelt spørgsmål, eftersom de nuværende ydre grænser bliver meget anderledes og meget større i maj 2004, når de 12 nye medlemsstater bliver en del af det nuværende EU's politiske og geografiske landkort.Derfor er det i høj grad hensigtsmæssigt, at vi i dag foreslår den model, som vi hidtil har været tilhængere af på baggrund af erfaringerne i de 15 nuværende medlemsstater, inden de nye kandidatlande bliver optaget.
Inden for disse brede rammer medtager ordføreren, hr. Pirker, nogle konkrete forslag til, hvordan der kan foretages en integreret forvaltning af de ydre grænser uden at gribe ind i de enkelte staters territorielle suverænitet, men hvor man på den anden side angiver de ideelle metoder til et harmonisk samarbejde. Der er tale om en prisværdig indfaldsvinkel, som tager sigte på oprettelsen af et europæisk grænsevagtkorps i de kommende år, hvilket dog ikke skal ske med det samme, men først efter en finpudsning af teknikker og metoder ved hjælp af en passende uddannelse af personalet og et samarbejde mellem de forskellige nuværende grænsevagtkorps. Der har været glimrende resultater på dette felt med de hidtil improviserede forsøg, vi har gjort med blandet patruljering, som man for mit land Italiens vedkommende har indført ved grænserne til medlemsstater som Frankrig og Østrig, men også ved grænserne til tredjelande som Schweiz og et kandidatland som Slovenien.
Det kapitel, der omhandler bekæmpelsen af illegal indvandring, er af meget nyskabende karakter. Denne bekæmpelse er hårdt, dagligt arbejde, navnlig for grænselande som Spanien, Portugal, Italien og Grækenland. Men problemet vedrører alle medlemsstaterne og ikke kun de nævnte lande, for takket være Schengen-konventionen har de illegale indvandrere, som det lykkes at sejle i land på Adriaterhavets kyster, automatisk adgang til mange andre medlemsstater og ikke mindst til dem, der ligger i Schengen-området. Schengen-området giver således ikke bare nogle store muligheder, men også et stort ansvar. Derfor er det rigtigt af ordføreren at foreslå, at alle landene på en eller anden måde solidarisk bidrager til afholdelsen af udgifterne til kontrol ved de ydre grænser, uanset om der er tale om disse landes nationale grænser eller ej. Hvis der skal være en effektiv kontrol og overvågning på navnlig de steder, hvor den illegale indvandring er koncentreret i øjeblikket - der er tale om en voldsom strøm, som også fører nye illegale indvandrere med sig, mens jeg står her og taler - er det således klart, at der er brug for alles bidrag, for problemet går ikke blot ud over dem, som er direkte inddraget i denne bekæmpelse til hverdag, men også over alle dem, som er naturlige mål for denne strøm af illegale indvandrere.

Evans, Robert J.E. (PSE).
Hr. formand, jeg tilslutter mig den tak, som andre har rettet til ordføreren, Kommissionen og Rådet for at lægge dette frem og erkende behovet for yderligere samarbejde på dette meget vanskelige område.
Jeg er i nogen grad uenig med hr. Krarup, eftersom dette er et spørgsmål, som intet land kan håndtere alene. Det er af afgørende betydning, at der findes fælles politikker, aftaler og forståelse mellem de 15 medlemsstater. Når det er sagt, erkender vi, at hver medlemsstat befinder sig i sin egen særlige situation. Fru Terrón i Cusí talte tidligere om situationen ved Spaniens sydgrænse. Mit eget land, Det Forenede Kongerige, består af en stor ø samt det nordlige Irland. Andre lande har hver deres egne omstændigheder, som de må forholde sig til. F.eks. har Grækenland ca. 400 øer, og Luxembourg ligger inde i landet. Vi befinder os alle i forskellige situationer, og hver for sig er de vanskelige at overvåge og forholde sig til. Men vi klarer os ikke særlig godt med 15 lande i øjeblikket. Hr. Coelho henledte helt rigtigt opmærksomheden på, at når vi er 25 lande i EU - og senere 27 eller 28 - vil det blive endnu vanskeligere. Det er vigtigt, at vi i det mindste forsøger nu at få noget på plads, der kan hjælpe med at løse dette problem, at leve op til udfordringen.
Vi må sikre os, at vi respekterer individets rettigheder. Her er jeg enig med hr. Krarup. Det kan vi kun gøre, hvis medlemsstaterne samarbejder, hvis det ene land kopierer det andet lands gode praksis, hvis vi ikke gentager de fejl, som tidligere er blevet begået. Det betyder reelt overvågning af grænserne sammen med fælles asyl- og indvandringspolitik. Det betyder, at man skal være parat til hele tiden at opdatere og opgradere, og det betyder en kontrol med grænserne, der tager hensyn til borgernes ret til fri bevægelighed. Hvis vi lægger alt dette sammen, vil vi kunne tage fat på spørgsmålene i de kommende år i en udvidet Europæisk Union.

Von Boetticher (PPE-DE).
Hr. formand, da kommissær Verheugen aflagde beretning i Udvalget for Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om udvidelsen mod øst, stillede jeg ham to spørgsmål. Det ene gik på, om der efter Kommissionens opfattelse var behov for et fælles koncept for grænsekontrol. Det andet gik på, om Kommissionen troede, at kandidatlandene vil være i stand til at sikre deres grænser til lande uden for EU på samme høje niveau som de nuværende medlemsstater. Kommissæren svarede, at kandidatlandene uden problemer vil være i stand til selv at garantere et tilfredsstillende niveau, og at der ikke var behov for et europæisk initiativ.
Kommissionen har nu ændret mening og fremlagt et fornuftigt forslag til et fælles koncept for forvaltningen af vores ydre grænser. Hr. Pirkers betænkning støtter det og supplerer det på visse punkter, og hr. Coelho er desværre gået og kan ikke høre mig sige, at jeg selvfølgelig også støtter det helhjertet. Det må beklages, at kommissær Verheugen har spildt megen kostbar tid på grund af hans stikken blår i øjnene. Et eksempel på, hvor meget det haster, er grænsen mellem Tyskland og Polen, en 456 km lang flodgrænse, hvor grænsetrafikken for øjeblikket overvåges af ca. 10.000 grænsevagter. Polens grænse til sine ikke-EU-nabolande er mere end 1.200 km lang og forløber hen over marker. Det er fuldstændig illusorisk at tro, at Polen inden for de nærmeste år vil være i stand til selv at sikre denne grænse bare tilnærmelsesvist på samme måde, som de ydre grænser hidtil er blevet sikret.
Her er der brug for europæisk solidaritet, da nogle medlemsstaters forvaltning af de ydre grænser er til gavn for alle medlemsstater. Danmark, Sverige, Belgien og Nederlandene profiterer af et højt niveau i forvaltningen af de ydre grænser. Ethvert europæisk koncept for forvaltningen af de ydre grænser skal i sidste ende forankres i traktaterne, dels ved at tildele EU kombinerede kompetencer, dels ved at give det en institutionel form som et europæisk organ parallelt med Europol og Eurojust.
Og, nutildags, vil jeg som Cato i senatet i det gamle Rom altid ende mine taler med de samme ord: Hr. kommissær Vitorino, jeg ville ønske, at konventet udviste større mod på dette område.

Ceyhun (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, det er mig en ære at få lov til at få det afsluttende ord i dag. Før jeg siger godnat, vil jeg naturligvis gerne benytte lejligheden til at sige min mening og særligt som en, der kommer fra Tyskland, præcisere, hvor vigtigt det er at overvåge de ydre grænser, eftersom Tyskland, som hr. von Boetticher netop har sagt, er et land med en enorm ydre grænse.
Derfor glæder det os meget, hr. kommissær, at De har fremlagt denne meddelelse, og vi glæder os også meget over, at betænkningen fra hr. Pirker fra PPE-DE-Gruppen foreslår det helt rigtige og derfor får vores støtte. Jeg går ud fra, at Parlamentets tilkendegivelse af enighed med Kommissionen på dette område vil, måske med hjælp fra det græske formandskab, gøre det muligt at overbevise Rådet, eftersom det græske formandskab jo allerede har understreget den store betydning, som det tillægger bekæmpelsen af enhver form for illegal indvandring og menneskesmuglerbander. Jeg gør mig store forhåbninger her.
Parlamentet har naturligvis medlemmer, som gang på gang finder det problematisk, når politiet eller grænsevagtenhederne forstærkes, og som fortæller os, hvor meget bedre det skulle have været gjort. Gang på gang spørger de, hvorfor der er behov for så meget politi. Jeg siger ligeud, at jeg hellere vil indsætte så mange politifolk som muligt og have en sikker grænse, som forhindrer flygtninge i at miste livet under en flugt. Jeg har fået nok af det hele og mener, at vi alle bærer et ansvar for det. Vi kan ikke fortsætte med at se passivt til, mens mennesker dør. Og vi kan kun forhindre mennesker i at dø, hvis grænserne er sikre, og de illegale indvandrere ikke længere bliver udnyttet eller misbrugt af menneskesmuglerbander. Derfor håber jeg, at vi alle kan nå vores mål i fællesskab. Godnat.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.
(Mødet hævet kl. 21.00)

Ribeiro e Castro (UEN)
Det ejendommelige ved Swiebel-betænkningen er, at den nøje angiver de grunde, der findes til, at den beslutning, som den foreslår, bør afvises.
Ordføreren påberåber sig "den beslutning Europa-Parlamentets Udvalg om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender sidste år traf om at gøre dette charter til ledetråd for den årlige betænkning om menneskerettighederne i EU", og tilføjer, at "EU's charter om grundlæggende rettigheder (?) (har) i højere grad angivet (dette arbejdes) retning og fokus".
Hvis det er tilfældet, så bør vi nøje følge den samme retning, men ikke gå for langt, længere end de rettigheder, som chartret indeholder, og heller ikke begive os ud i en endeløs inspektion, der fjerner betænkningen fra dens formål og genstandsområde og gør den beslutning, som vi skal stemme om, til et - temmelig hallucinatorisk - misbrugsinstrument til endeløs domfældelse over medlemsstaterne.
Europa-Parlamentet har jo ikke beføjelser til dét, undtagen i præcist afgrænsede situationer, nemlig situationer, der er så alvorlige, at de kunne komme i betragtning med henblik på sanktioner efter EU-traktatens artikel 7. Derudover ved vi alle, at chartret selv angiver sit anvendelsesområde: "Dette charter skaber ingen nye kompetencer eller nye opgaver for Fællesskabet og Unionen og ændrer ikke de kompetencer og opgaver, der er fastlagt i traktaterne" (artikel 51).
Derfor burde såvel betænkningen som beslutningen direkte angå Unionens institutioner og organer, og - med undtagelse af de særlige forhold, der omtales i EU-traktatens artikel 6 og 7 - kun indirekte medlemsstaterne, nemlig for så vidt de gennemfører Unionens ret, og kun da.
Vi forbløffes derfor alle, når ordføreren så alligevel oplyser os om nøjagtig det modsatte, nemlig dels at "betænkningen med forsæt alene vedrører situationen for menneskerettighederne i EU's nuværende medlemsstater" - som netop er det, den ikke skulle gøre, og dels, at betænkningen "ikke omfatter nogen opgørelse eller vurdering af Rådets, Kommissionens eller Parlamentets handlinger" - som er det, den skulle gøre.
Hvis vi til denne flagrante metodologiske afvigelse også føjer den beklagelige lemfældighed i mange af de domme, der fældes om medlemsstaterne, uden et tilstrækkeligt objektivt og troværdigt grundlag (som ordføreren også selv erkender), så har vi de væsentlige grunde til, at Swiebel-betænkningen ud fra dens egne forudsætninger kun kan afvises. I stedet bør vedtages den alternative beslutning, som jeg har stillet forslag om, og som igen sætter tingene på deres rette plads og gør det muligt for Parlamentet at følge de retningslinjer, som vi selv har opstillet.

Sylla (GUE/NGL)
Jeg vil gerne rose fru Swiebel for det meget frugtbare arbejde, som hun har udført i år (navnlig anerkendelsen af udlændinges rettigheder og introduktionen til ophævelse af dobbelt strafbarhed), men jeg beklager, at fristen for betænkningen er langt overskredet, hvilket forstyrrer mit og mine fremtidige kollegers arbejde.
Som fru Swiebels efterfølger vil jeg gerne videreføre ånden bag dette charter om at sikre kontinuitet og gøre chartret så synligt som muligt.
Til dette formål er der fastsat to høringer, men med den fornyelse, at vi vil involvere unge mennesker - gennem delegationer af skolebørn fra de største klasser - og medierne med deltagelse af repræsentanter fra prominente dele af medierne. Det er vores pligt at sikre deltagelse af unge mennesker, at øge deres bevidsthed og informere dem, men også at involvere og mobilisere meningsdannere, eftersom disse er den bedste drivkraft i en tilnærmelse mellem Europa og de kommende borgere og i en involvering af Europa i europæernes dagligdag.
Rent konkret vil min betænkning i forbindelse med undersøgelsen af menneskerettighedssituationen ligesom de foregående basere sig på chartrets struktur og fremhæve visse pointer, som jeg vil behandle som mine politiske prioriteter. Overordnet ønsker jeg, at min betænkning skal være progressiv. 
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 120, stk. 7)

