Den europæiske samvittighed og totalitarismen (forhandling) 
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelser fra Rådet og Kommissionen om den europæiske samvittighed og totalitarismen.
Alexandr Vondra
formand for Rådet. - (EN) Hr. formand! Jeg er meget taknemmelig for at få mulighed for at tale om et emne, som har særlig betydning for både formandskabet og for os alle. Det er også et emne, som er helt centralt for, hvad det betyder at være en del af EU.
For 20 år siden lykkedes det store dele af Central- og Østeuropa, herunder mit eget land, at kaste kommunismens åg af sig. Det var et vendepunkt for os og for Europa. Det banede vejen for genopdagelsen af den personlige frihed: ytrings- og handlefrihed - og ligeledes frihed til at forbedre vores livskvalitet.
Det tjekkiske formandskab mente, at 20-året for denne begivenhed skulle mindes som en vigtig milepæl i europæisk historie. Det er en mulighed for ikke bare at mindes jerntæppets fald, men også for at tage ved lære af Europas totalitære fortid som sådan.
Man blev efterfølgende enig om at udnævne 2009 til 20-året for de demokratiske forvandlinger i Central- og Østeuropa. Det tjekkiske formandskab glæder sig især over, at dette er medtaget som en af kommunikationsprioriteringerne, der blev aftalt mellem institutionerne for 2009. Det var rent faktisk vores forslag. Medlemsstaterne er blevet opfordret til og har accepteret at medtage dette tema som relevant for deres kommunikationsaktiviteter for i år.
Jeg er Parlamentet taknemmelig for dets støtte til det tjekkiske formandskab og dets vilje til at deltage i en række begivenheder i forbindelse med dette tema. Jeg vil navnlig gerne takke mange medlemmer for deres støtte til afholdelsen af en offentlig høring om temaet "den europæiske samvittighed og forbrydelser begået under den totalitære kommunisme" i sidste uge i Bruxelles, hvor vi var sammen med kommissær Figeľ.
Parlamentet har foreslået, at der indføres en mindedag for ofrene for nazismen og den totalitære kommunisme. Det er op til de enkelte medlemsstater at beslutte, hvorvidt og hvordan de ønsker at deltage i en sådan begivenhed. På det tjekkiske formandskabs vegne kan jeg forsikre Parlamentet om, at vi er villige til at støtte et sådant initiativ.
Formandskabet har også iværksat et initiativ med henblik på oprettelse af en platform for den europæiske erindring og samvittighed med henblik på at øge den offentlige bevidsthed om den europæiske historie og de totalitære regimers forbrydelser. Det glæder mig, at dette initiativ har givet anledning til betydelig interesse blandt medlemsstaterne, hvoraf mange har understreget betydningen af at fokusere på demokratiske værdier og respekt for grundlæggende rettigheder som nøgleprincipperne for EU.
Der er flere grunde til, at det er værdifuldt at mindes en sådan begivenhed og etablere et permanent kommunikations- og forskningsprojekt som den platform, det tjekkiske formandskab har foreslået.
For det første skylder vi ofrene for de totalitære forbrydelser ikke bare at huske deres erfaringer i hænderne på overbærende og uansvarlige statslige regimer, men også at konfrontere fortiden kollektivt. Kun gennem en udsoning med vores egen historie kan vi virkelig bryde ud af de lænker, som fortidens regimer smedede os i.
For det andet er det kun ved fuldt ud at erkende de lidelser, som den slags regimer medførte, at vi kan forstå nutiden fuldt ud. EU står for alt det modsatte af totalitarisme. For de af os, der slap ud af kommunismens greb, er medlemskabet er EU en af de vigtigste garantier for, at vi aldrig vil vende tilbage til totalitarismen. Dette er en garanti, som vi alle er fælles om. Det er noget, vi skal værdsætte og aldrig tage for givet. En kollektiv samvittighed og erindring i forhold til fortiden er vejen til at styrke værdien af nutiden.
For det tredje skylder vi vores børn det. Vi har lært lektien af vores totalitære fortid. Den vigtigste del af dette er behovet for respekt for menneskerettigheder og grundlæggende værdier. Man kan ikke undervise i menneskerettigheder og frihed i et tomrum. Kimen til krænkelser af menneskerettighederne ligger i historien, undertiden i den fjerne historie. Kendskab til historien og en forståelse af farerne ved totalitarismen er vigtige faktorer, hvis vi skal undgå at gentage nogle af fortidens mere skrækkelige begivenheder. Det er ikke bare kynisme og manipulation, der skal undgås: apati og ufølsomhed skal også bekæmpes.
Valget til Europa-Parlamentet finder sted om nogle få måneder, og jeg håber, at det vil blive præget af en levende og energisk debat. Det er demokratiets varemærke. Det er noget, vi skal værdsætte. Jeg mener virkelig, at temaet for dagens diskussion hæver sig over partipolitik. Det drejer sig om værdier, der er vigtigere end partiforskelle. Det drejer sig om, hvordan vi organiserer vores samfund, så vi sikrer os, at alle kan komme til orde og får mulighed for at udtrykke deres synspunkter.
I lyset af mit eget lands nyeste historie har jeg især fokuseret på tragedien med det totalitære kommunistiske styre. Men der er forholdsvis få lande repræsenteret i Parlamentet i dag, som ikke har været berørt af totalitarismen i den ene eller anden form i løbet af det seneste århundrede. Ethvert system, hvor staten er hævet over enhver kritik og anfægtelse, ethvert system, der lader menneskers kreativitet være underlagt regimets nåde, ethvert system, der bagatelliserer den enkelte, har ingen plads i den type samfund, vi søger at opbygge inden for rammerne af EU.
Derfor støtter jeg selv og det tjekkiske formandskab de initiativer, som Parlamentet har fremlagt, og vi ser frem til at arbejde sammen om at støtte dem gennem en øget offentlig bevidsthed og anerkendelse.
Ján Figeľ
Fru formand! For et år siden, i april 2008, afholdt man for første gang en høring i EU om de forbrydelser, som totalitære regimer har begået. Høringen blev afholdt i fællesskab af Kommissionen og det slovenske formandskab og markerede indledningen på en proces, og Kommissionen er fast besluttet på at gennemføre denne proces skridt for skridt.
Det er en vanskelig, men nødvendig proces, for dette er ikke kun et vigtigt spørgsmål, der vil hjælpe os med at forstå EU's fælles historie, fortiden, bedre, men også et spørgsmål, der påvirker den europæiske integrations fremtid - en proces, der ikke bare er økonomisk, men naturligvis også har kulturelle og historiske følger.
Det er naturligvis op til medlemsstaterne at finde deres egne metoder til at træffe beslutninger i forbindelse med ofrenes forventninger og fremme forsoningen. EU's rolle kan kun bestå i at lette denne proces ved at tilskynde til diskussion og fremme udveksling af erfaringer og bedste praksis.
Kommissionens anser Parlamentets skriftlige erklæring om indførelsen af den 23. august som en europæisk mindedag for stalinismens og nazismens ofre som et vigtigt initiativ, som vi støtter med henblik på at bevare minderne om de totalitære forbrydelser og øge den offentlige bevidsthed, navnlig hos de yngre generationer.
Høringen den 8. april 2008 viste, at medlemsstaterne i Vesteuropa skal være mere bevidste om medlemsstaterne i Østs tragiske historie, som også er en del af vores fælles europæiske historie. Vi skal reagere på denne manglende bevidsthed, hvis vi skal undgå, at EU bliver delt i et alvorligt spørgsmål, som i stedet burde forene os.
Kommissionen håber, at medlemsstaternes parlamenter, som denne erklæring er rettet til, vil anvende erklæringen på den mest hensigtsmæssige måde i lyset af deres egen historie og bevidsthed.
Kommissionen retter nu sin opmærksomhed mod den rapport, som den skal forelægge i 2010 - til næste år - således som Rådet har bedt om. Denne rapport vil give mulighed for yderligere politisk debat om behovet for nye EU-initiativer.
For at forberede denne rapport har vi iværksat en undersøgelse med henblik på at få et faktuelt overblik over de forskellige juridiske instrumenter, metoder og praksisser, som medlemsstaterne anvender til sikre, at de totalitære forbrydelser ikke bliver glemt. Undersøgelsen vil blive afsluttet ved udgangen af året.
Vi trækker også på bidragene fra høringen, som det slovenske formandskab har offentliggjort.
Pragerklæringen fra den 3. juni 2008 om den europæiske samvittighed og kommunisme indeholder en række idéer og forslag, som vi også vil trække på ved udarbejdelsen af denne rapport. Kommissionen er villig til at undersøge, hvilke muligheder den har for at bidrage til projekter som en europæisk platform for erindring og samvittighed, som vicepremierminister Vondra lige nævnte, som er beregnet på at fremme informationsudveksling og netværkssamarbejde mellem nationale organisationer, der er aktive på dette område.
Mere generelt vil Kommissionen undersøge, hvordan Fællesskabets programmer, f.eks. det, som jeg har ansvaret for - Europa for Borgerne - kan bidrage til at styrke den offentlige europæiske bevidsthed om disse spørgsmål.
Jeg ser frem til forhandlingen.
Jana Hybášková
Fru formand, hr. rådsformand, hr. kommissær! Det er en stor ære for mig at få mulighed for at tale i dag. I 2005 vedtog vi en beslutning om 60-året for afslutningen på Anden Verdenskrig. Vi opdagede, at Parlamentet og EU savnede den politiske vilje til at forfølge en fælles forståelse og evaluering af den europæiske historie. Mens ofrene for fascismen og nazismen har modtaget en rimelig erstatning, er ofrene for kommunismen blevet glemt. Derfor glæder det mig at kunne meddele, at beslutningsforslaget om den europæiske samvittighed og totalitarisme, som de fleste politiske familier her i Parlamentet har arbejdet med her i eftermiddag, næsten er klart. Europa vil ikke blive forenet, så længe Vest og Øst ikke bliver enige om fælles undersøgelser, anerkendelse, dialog og forståelse for den fælles historie med fascisme, kommunisme og nazisme. For at vi i Europa skal kunne leve med en fælles forståelse fremover, har vi udformet et spørgsmål til Rådet og Kommissionen. Spørgsmålet er baseret på Europarådets resolution og rammebeslutningen om racisme og fremmedhad, og det er også baseret på processen med Pragerklæringen.
Derfor vil jeg gerne spørge Rådet og Kommissionen: "Hvilke konkrete skridt vil De tage for at oprette platforme af videnskabelige institutter i Øst og Vest, der skal studere kommunismens, nazismens og fascismens forbrydelser? Yder Kommissionen finansiering via instrumentet Europa for Borgerne? Hvordan støtter De indførelsen af den 23. august som "mindedag for totalitarismens ofre"? Hvordan griber Rådet og Kommissionen spørgsmålet om ligelig symbolsk anerkendelse af de uskyldige ofre for den totalitære kommunisme an? Hvilke skridt tager Rådet og Kommissionen for at forlige os med arven efter den totalitære kommunisme som en forbrydelse mod menneskeheden, hvis konsekvenser kan sammenlignes med nazismens og fascismens? Endelig vil jeg høre, om det tjekkiske formandskab vil overdrage denne særlige opgave til det svenske formandskab?"
Jan Marinus Wiersma
Fru formand! Min gruppe er som sådan ikke imod, at vi tager denne forhandling i dag, men vi har store problemer med at sammenfatte resultatet af forhandlingen i en beslutning. Det giver det indtryk, at vi kan indskrive det i en beslutning, hvordan vi skal håndtere Europas historie og især den totalitære fortid. Som det fremgik klart af de forhandlinger, der netop har fundet sted, blev de alt for hurtigt tynget ned af diskussionen om, hvilken ordlyd vi kan eller ikke kan bruge i en sådan beslutning.
Lad os overlade det til historikerne at beslutte, hvordan vores historie skal fortolkes, fordi vi ved, at objektivitet er umulig. Politikerne kan naturligvis bidrage til at sørge for, at man er tilstrækkelig opmærksom på fortiden, og det gælder bestemt også de forbrydelser, som Hitler og Stalin begik. Disse forbrydelser må aldrig blive glemt, og vi skal ære ofrene. Vi skal også være klar over, at vores europæiske medmennesker i Central- og Østeuropa led under to totalitære systemer, og at mennesker, der som jeg er født i Nederlandene, ikke har de samme erfaringer. Hr. Geremek, et tidligere medlem her i Parlamentet, bemærkede en gang helt korrekt, at vi endnu ikke har præsteret at genforene vores erindringer.
Som politikere har vi et ansvar for at tilrettelægge, hvad det er, vi især ønsker at mindes, men lad os gøre det i samarbejde med historikerne. En mindedag for alle ofrene for de totalitære systemer i Europa i det 20. århundrede er et godt forslag i sig selv, men lad os samarbejde med historikerne om at finde ud af, hvad der er det rette format og den rette dato for en sådan dag, så alle vil kunne bakke op om den. Jeg er selv historiker og mener, at hvis vi udelukkende kæder dagen sammen med Molotov-Ribbentrop-pagten, vil vi ikke yde retfærdighed til alt det, der skete i det 20. århundrede.
Det er vigtigt at diskutere dette. Hvad er skillelinjerne mellem politikere og historikere? Hvad ønsker vi at mindes og hvordan? Den diskussion vil utvivlsomt køre videre. Som gruppe vil vi bestemt deltage. Som et eksempel på dette vil jeg vise Dem denne bog, der udkommer om to uger med titlen "The politics of the past, the use og abuse of history", hvor vi specifikt overlader ordet til historikerne, og vi håber, at dette virkelig vil bidrage til kvaliteten af forhandlingen her i Parlamentet og naturligvis også andre steder.
István Szent-Iványi
Fru formand! EU blev født i skyggen af to totalitære regimer. Den var et svar på Anden Verdenskrigs rædsler og grusomhederne under Holocaust, men lige så vigtigt var dens mandat til at bremse stalinismens og kommunismens geografiske ekspansion og holde liv i håbet om, at Europa en dag kan blive genforenet i demokrati og fred.
EU har som et af de mest vellykkede projekter i menneskets historie kunnet udfylde begge disse mandater. Herefter fulgte en lang periode med fred og fremgang, som aldrig har været set før. Det er ikke noget tilfælde, at Grækenland, Spanien og Portugal efter at være sluppet fri af autoritære styrer valgte at blive medlemmer, og det er heller ikke noget tilfælde, at alle central- og østeuropæiske lande efter kommunismens sammenbrud valgte EU og ikke en tredje vej.
Et andet tegn på succes er det forhold, at Balkanlandene også kigger mod EU for deres fremtid, og det samme gælder visse lande i Østeuropa eller i Sydkaukasus, som i mange tilfælde stadig lever under undertrykkende regimer.
Når vi taler om totalitarismen, er det ikke, fordi vi ønsker at leve i fortiden. Nej, vi ønsker at kigge fremad, men vi kan kun undgå fortidens fejl og synder, hvis vi gør os fortrolige med fortiden, hvis vi behandler fortiden. Fredeliggørelse er ikke mulig uden at behandle fortiden og erkende sandheden. Dette er noget af det vigtigste, vi kan lære af de seneste årtiers historie, og derfor er det vigtigt, at vi husker på totalitarismens rædsler.
Der er meget at gøre endnu. I nogle medlemsstater - desværre er mit eget land Ungarn en af disse - er der stadig ikke fuld adgang til de kommunistiske regimers hemmelige politiarkiver. Det er simpelthen en skændsel, at en befolkning ikke kan få adgang til oplysninger om sin egen fortid. EU har en vigtig opgave, nemlig at opfordre disse lande til at rette op på denne uacceptable situation.
For det andet er folk med ekstremistiske synspunkter ved at vinde bedre og bedre fodfæste i en række medlemsstater, herunder også mit hjemland. I dag er det især den yderste højrefløj, i det mindste i vores land, men i andre lande er det den yderste venstrefløj, der vinder terræn. Det er vigtigt, at vi også gør dem opmærksom på rædslerne under begge regimer.
Blandt vores nærmeste naboer finder vi også undertrykkende regimer - et af disse, Belarus, diskuterede vi for lidt siden - og snakken om undertrykkelse er slet ikke begrænset til den forgangne historie.
Europas samvittighed kan ikke være ren, hvis vi ikke undersøger og husker fortiden. Når vi mindes ofrene, opfylder vi virkelig vores forpligtelser, for det er vores fælles pligt og ansvar at gøre det 21. århundrede anderledes end det 20., så totalitarismens rædsler aldrig vender tilbage til Europa.
Hanna Foltyn-Kubicka
Fru formand! I diskussionen om totalitære regimers forbrydelser bruger man meget tid på ofrene, mens der siges forbløffende lidt om dem, der ofrede deres liv i kampen mod nazismen og kommunismen.
Jeg vil gerne endnu en gang minde om en mand, der burde blive et symbol på en urokkelig holdning og modstand over for totalitære regimer - kavalerikaptajn Witold Pilecki. Han gik frivilligt ind i udryddelseslejren Auschwitz for at organisere modstandsbevægelsen og samle information om massemordene. Det lykkedes ham at undslippe blot for at dø flere år senere af en kugle i baghovedet, som blev affyret efter ordre fra de sovjetiske slagtere. Jeg vil derfor også endnu en gang appellere til, at den 25. maj, datoen for hans henrettelse, gøres til den internationale mindedag for heltene i kampen mod totalitarismen, fordi mange ukendte, der ligesom Pilecki mistede livet i kampen for grundlæggende rettigheder og friheder, fortjener at blive husket.
Jeg vil gerne tilføje endnu en bemærkning. I går fejrede vi den europæiske dag for hjemmelavet is her i Parlamentet. Jeg gentager, vi fejrede den europæiske dag for hjemmelavet is. Jeg forstår ikke, hvorfor den 25. maj ikke kan være den dag, hvor vi mindes heltene i kampen mod totalitarismen.
László Tőkés
for Verts/ALE-Gruppen. - (HU) Fru formand! Det er 20 år siden, at opstanden i Temesvár (Timişoara) begyndte, som skulle føre til det skændige Ceauşescudiktaturs kollaps. Vi kan ikke tænke tilbage uden følelser eller subjektivitet på den entusiasme, hvormed rumænerne, ungarerne, tyskerne i Temesvár, folk fra forskellige etniske grupper, religioner og samfund slog sig sammen i en modig kamp mod tyranniet.
Det er ikke noget tilfældigt politisk valg, men frem for alt et moralsk spørgsmål, at vi utvetydigt fordømmer det undertrykkende kommunistiske diktatur, der fratog befolkningen stemmeretten. Det er utåleligt og ubærligt, at dette ikke er sket på 20. år.
I sidste uge deltog rumænske, ungarske og bulgarske talere i den offentlige høring, hvor kommunismens forbrydelser blev sat på dagsordenen i forbindelse med Pragerklæringen. I den resolution, der efterfølgende blev vedtaget, hedder det som følger: Det europæiske samfund må opgive den dobbelte standard, der fremgår tydeligt af de forskellige måder, hvorpå man har fordømt nazismen og kommunismen. Begge de umenneskelige diktaturer fortjener lige kraftig fordømmelse.
Jeg beder Parlamentet om at udvise solidaritet med ofrene for den fascistiske kommunisme og bidrage til at bekæmpe kommunismens fortsatte arv i henhold til førnævnte moralske, historiske og politiske krav. Kun på denne måde kan et delt Europa blive virkelig forenet og blive, hvad premierminister Gordon Brown talte om i går i forbindelse med 20-årsdagen: "Mine venner, i dag findes der ikke noget gammelt Europa, intet nyt Europa, intet Øst- eller Vesteuropa, der findes kun ét Europa, vores hjem Europa". Sådan skal det være!
Vladimír Remek
for GUE/NGL-Gruppen. - (CS) Fru formand, mine damer og herrer! Bestræbelserne på at påstå, at kommunisme er lig med nazisme eller fascisme og oprette nye såkaldte institutter eller platforme til forskning smager af politisk opportunisme. Den radikale højrefløj har brug for det, også på grund af de kommende valg. Det har intet med objektive og reelt uafhængige vurderinger at gøre. Det findes allerede tilstrækkeligt med historiske institutter og centre, der beskæftiger sig med dette. Jeg er naturligvis ikke blind, og under den såkaldte kommunisme fandt der også undertrykkelse, uretfærdighed og tvang sted. Ja, det er nødvendigt at undersøge og fordømme disse forbrydelser. Men selv Jan Zahradil fra ODS fremsatte alligevel følgende kommentar ved høringerne: "Det er både rigtigt og forkert at identificere kommunismen med den tyske nazisme. Det skal ske på en måde, hvor man tager højde for forholdene og analyserer dem". Hvis nogen ikke ønsker at se forskellen mellem kommunisme og nazisme, mellem fortidens og nutidens kommunister, der som jeg selv repræsenterer et betydeligt antal kommunistiske vælgere her i Parlamentet efter demokratiske valg, forsøger de måske ganske enkelt at slå mig i hartkorn med nazisterne.
Philip Claeys
(NL) Fru formand! Det er udmærket, at man har taget en række initiativer for at mindes ofrene for totalitære systemer på behørig vis. Men det giver ingen mening at mindes ofrene for hedengangne regimer som kommunismen og nationalsocialismen, mens man samtidig overser ofrene for de nuværende totalitære trusler som islamismen.
En fordømmelse af den totalitære islam betyder på ingen måde nogen fordømmelse af de enkelte muslimer i Europa, der overholder regler, værdier og standarder i en demokratisk stat, der er underlagt retsstatsprincippet, og for hvem tro er en privat sag. Men vi er nødt til at have modet til at erkende, at politisk islam, totalitær islam - ikke bare islamiske stater eller nogle af disse stater, men også terrororganisationer som al-Qaeda og lignende bevægelser - fortsat kræver mange ofre verden over.
Den hensigtsmæssige løsning er derfor, at EU indfører en række stærke initiativer for også at mindes disse ofre og for at sikre, at antallet af ofre for sådanne totalitære islamiske organisationer og lande begrænses så vidt muligt, helst til nul. Vi må trods alt have modet til at indrømme - og dette er også et problem i EU - at kritik af totalitær islam ikke altid er velkommen, fordi en ånd af politisk korrekthed er fremherskende her. Hvad mere er, blev totalitær islam ikke en gang nævnt i Kommissionens og Rådets redegørelser lige før, mens vi rent faktisk burde have modet til også at se dette problem i øjnene og træffe de nødvendige forholdsregler.
Tunne Kelam
(EN) Fru formand! I 1948 skrev præsident Truman: "Nu står vi over for præcis den samme situation, som Storbritannien og Frankrig stod over for i 1939 i forhold til Hitler. En totalitær stat er den samme, hvad enten man kalder den nazistisk, fascistisk, kommunistisk eller Francos Spanien. Oligarkiet i Rusland er et Frankensteindiktatur, der er værre end nogen af de andre, inklusive Hitler".
Så spørgsmålet er, hvorfor vi, 61 år senere, stadig skal skændes om de samme problemer. Jeg mener, at det, vi har brug for i dag, ikke bare er en økonomisk og politisk udvidelse af Europa, men en udvidelse af den europæiske bevidsthed om de massive forbrydelser mod menneskeheden, som fandt sted overalt i Europa i det 20. århundrede. Vi skal integrere en europæisk historisk opfattelse - en integration af fordomme og forskellige syn på historien - for kun på denne måde kan vi komme videre til et bedre Europa i fremtiden.
Nej, vi skal forholde os til og ikke skændes om spørgsmålene vedrørende diktaturer. Vi skal starte med ofrene - med lighed for ofrene - for alle ofre for ethvert totalitært regime skal anses for at have samme menneskelige værdighed og fortjener retfærdighed og at blive mindet og anerkendt i hele Europa samt garantier for "aldrig igen".
Derfor vil jeg sige, at det er hyklerisk at undgå eller udsætte denne diskussion om disse spørgsmål og udarbejdelsen af konklusioner. Det er ikke noget, der skal undersøges af akademikere. Vi har tilstrækkelig mange vidnesbyrd om masseforbrydelser til at komme videre. Jeg er meget taknemmelig både over for det tjekkiske formandskab og kommissær Figeľ for deres erklæringer, som giver håb om, at vi kan nå frem til en fælleseuropæisk forståelse.
Józef Pinior
(PL) Fru formand, hr. kommissær! Jeg vil gerne indlede mit indlæg med at citere et digt af Osip Mandelstam, en af de største russiske digtere i det 20. århundrede. Jeg citerer ordene på det sprog, de blev skrevet, nemlig russisk:
(Medlemmet talte russisk)
Det er forfærdelige ord. Osip Mandelstam blev sendt i eksil for dette digt. Han døde nær Vladivostok på vej til sit bestemmelsessted. I december 1938 blev hans lig anbragt i en fællesgrav. Osip Mandelstam symboliserer de millioner af ofre for det 20. århundredes totalitære regimer i Europa.
Dagens Europa skal mindes ofrene for det 20. århundredes totalitære regimer verden over. Disse ofre udgør i dag et fundament for vores erindringer, et varigt åndeligt grundlag for europæisk demokrati. Samtidig ser vi hele det 20. århundredes historie. Vi husker ofrene for autoritære systemer, ofrene i europæiske lande, i nationalistiske og militaristiske regimer, i Spanien, Portugal og Grækenland.
Jeg vil gerne henlede opmærksomheden på et seminar, som vores gruppe, Den Socialdemokratiske Gruppe i Europa-Parlamentet, afholdt og på en bog om problemer med historie og politik, som vores gruppe vil udgive. Vi ønsker at tage dette problem alvorligt. Vi er imod manipulation af dette minde og tilsmudsning af dette minde, når det i dag bruges i en ideologisk kamp, i en partipolitisk kamp i det europæiske politiske system. Vi husker ofrene. Ofrene for det 20. århundredes totalitære regimer skal være grundlaget for det moderne demokrati i Europa.
Ģirts Valdis Kristovskis
(LV) Fru formand, mine damer og herrer! Desværre vil Europas fælles værdier stadig ikke omfatte et krav om en omfattende og sandfærdig vurdering af de forbrydelser, der er blevet begået af de forskellige totalitære regimer i Europa og deres konsekvenser. Halve sandheder, ensidige fortolkninger og fornægtelsen af historiske sandheder svækker europæerne. Med rammeafgørelsen om racisme og fremmedhad er det kun en alvorlig trivialisering af de nazistiske forbrydelser, der gøres strafbar, mens der ikke siges noget om den totalitære kommunismes forbrydelser i Europa. Det er på høje tid at anvende en objektiv metode til vurdering af totalitære forbrydelser. Vi kan gøre brug af erfaringerne fra Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol. Den tager udgangspunkt i universel anerkendelse af internationale rettigheder og principper, som er kendte for alle og har fundet anvendelse siden Nürembergprocesserne. Vi skal i det mindste komme med en sandfærdig gengivelse af Europas nyeste totalitære historie af hensyn til Europas fremtid og Europas fælles værdier!
Gisela Kallenbach
(DE) Fru formand, mine damer og herrer! Næsten 20 år efter jerntæppets fald er dette den første forhandling her i Parlamentet om et spørgsmål, der kunne drive en kile ind mellem folk i Øst og Vest, selv her i Fællesskabet. Hvorfor? Synet på et totalitært regime udefra er meget forskelligt fra synet indefra. Der var stor forskel på, hvordan man behandlede og genfortalte det 20. århundredes europæiske historie, navnlig i de enkelte medlemsstater. Desuden sidder personer i visse central- og østeuropæiske medlemsstater, der så stort på menneskerettighederne eller sendte mennesker i lejre eller i døden uden en forudgående retssag, stadig i embedet og er højt agtede. Det er gift for vores fælles fremtid, hvis vi ikke anerkender dette på rette vis. Derfor bør Europa ikke forblive inaktivt.
Jeg glæder mig over, at vi nu har givet dette spørgsmål en europæisk platform. Jeg er sikker på, at dagens forhandling ikke bliver den sidste, og at vi og Kommissionen i fællesskab skal indlede en proces for at gennemføre de projekter, som De nævnte. Jeg håber, at det gennem denne proces vil lykkes os at få straffet de skyldige, der stadig er i live, og at mindes ofrene for at udvikle en større forståelse for hinanden i vores fælles fremtids interesse.
Athanasios Pafilis
(EL) Fru formand! Eskaleringen i EU's usle antikommunistiske strategi er en uforskammethed over for befolkningen: med historieforfalskning, bagvaskelse og løgne sidestilles fascismen med kommunismen. Det mest reaktionære og barbariske regime, som kapitalismen har affødt, nemlig fascismen, sidestilles med den mest progressive idé, som mennesket har undfanget, nemlig kommunismen og afskaffelsen af menneskets udnyttelse af sin næste.
Det er en hån mod mindet om 20 mio. sovjetborgere, der ofrede deres liv for at bekæmpe fascismen. Denne vulgære antikommunisme er ikke så meget rettet mod fortiden, men især mod nutiden og fremtiden. Målet i dag er at mindske græsrøddernes modstand og flytte byrden fra den kapitalistiske krise over på arbejderne, og målet for i morgen er at foregribe den uundgåelige overordnede udfordring mod og omstyrtning af det kapitalistiske system. Derfor slår man ud efter kommunisterne og spolerer de socialistiske/kommunistiske udsigter. Man ønsker også at presse de kommunistiske partier, der står fast på deres principper, til at opgive dem og integrere sig.
De stikker blår i øjnene på Dem selv. Kommunisterne har ikke til hensigt at bøje nakken. De har forsvaret deres ideologi sågar med deres liv. Vi vil ikke underskrive nogen bodserklæring til imperialisterne. Deres omstyrtning er en nødvendighed for samfundet, og vi vil tjene dette mål. Vi er ikke bange for Dem. Den sociale evolution vil fortsætte. Det er det, der forfærder Dem, og derfor fører De denne kampagne.
Roberto Fiore
(IT) Fru formand, mine damer og herrer! Jeg mener, at vi i dag kan identificere dem, der praktiserer totalitarismen. Det første land, man kommer i tanker om, er Kina. Kina er i dag et land, hvor man foretager tvangsaborter, et land, der har Laogai, en rigtig koncentrationslejr, hvor mennesker arbejder for de store multinationale selskaber eller den kinesiske stat, og hvor præster og politiske modstandere fængsles. Kina er derfor det første land, jeg tænker på.
Det andet, jeg vil nævne, er den islamiske totalitarisme, frem for alt i forbindelse med sharialovgivningen. Her bliver islam rent faktisk til totalitær lovgivning, så andre religioners eller kvinders eller alles rettigheder undertrykkes. Så sker der en genopblomstring af en bestemt form for totalitarisme også i Europa, og jeg vil gerne dvæle ved det et øjeblik.
Ungarn blev nævnt tidligere - jeg var personligt til stede ved demonstrationerne i Ungarn til minde om den nationale opstand i 1956, og jeg så undertrykkende handlinger fra politiets side mod demonstranterne, og jeg blev selv visiteret og bedt om at vise id, selv om de udmærket vidste, hvem jeg var.
En form for totalitarisme er derfor ved at opstå her, men der er også en anden på vej frem i erklæringerne fra premierminister Zapatero, men også fra kansler Merkel og præsident Sarkozy om pavens udtalelser i Afrika og andre begivenheder i forbindelse med den katolske kirke. Disse stats- og regeringschefer har aldrig angrebet andre religioner, men er temmelig radikale, når det drejer sig om at angribe den katolske kirke. Dette medfører en atmosfære af intolerance i visse lande, som vi så det forleden ved Notre Dame f.eks., hvor troende blev angrebet af antikatolske aktivister.
József Szájer
(HU) Fru formand! Kristendommen og doktrinen om universelle menneskerettigheder giver os ét enkelt mål, nemlig menneskelig værdighed og ubetinget respekt for menneskelivet. Derfor skal vi fordømme ethvert forsøg, som er blevet moderne i dag, på at beregne, hvilket umenneskeligt diktatur, der har dræbt eller ydmyget flest mennesker.
En demokrat, en europæer, kan ikke acceptere, at selv i dag, selv her i Parlamentet, findes der mennesker, der tilgiver og undskylder de kommunistiske diktaturers forbrydelser. En dobbelt standard, hvor man skelner mellem offer og offer, forbrydelse og forbrydelse, lidelser og lidelser, død og død, er uacceptabel.
De, der forsøger at retfærdiggøre de kommunistiske diktaturers forbrydelser, argumenterer med, at alle disse rædsler blev begået af disse regimer i ædle idealers navn, i ligheden og broderskabets navn. Mine damer og herrer, fru formand, dette er en stor løgn, og alt, hvad de har gjort, skal ikke tælle til deres fordel, men skal bruges mod dem, for det var med løfter om ædle mål, at de sveg befolkningen, som forfatteren István Örkény sagde på ungarsk radio i forbindelse med revolutionen i 1956: "Vi løj om natten, og vi løj om dagen, vi løj på alle bølgelængder".
Derfor beder vi om, kræver vi i frihedens, demokratiets og det fælles europæiske princips navn, at der indføres en fælles europæisk mindedag og etableres et monument for kommunismens ofre, og at der oprettes et europæisk museum, arkiv og forskningsinstitut for at dokumentere kommunismens forbrydelser. Lad os udeslutte dem, der den dag i dag retfærdiggør kommunismens handlinger fra demokraternes rækker, og lad Europa bakke helhjertet op om fordømmelsen af enhver form for umenneskelighed. Måtte flest mulig af os støtte Pragerklæringen.
Katrin Saks
(ET) Fru formand! Jeg er sikker på, at ingen her i salen - ikke en gang dem, der har bedre ting at give sig til i øjeblikket - vil bifalde det, der fandt sted for 60 år siden i de baltiske stater, hvor næsten 100 000 mennesker, mest kvinder og børn, blev deporteret til Sibirien. Dette er så meget desto mere beklageligt, fordi nogle i forbindelse med den allerede igangskudte valgkamp peger fingre ad socialdemokraterne og hævder, at vi ikke forstår det kriminelle ved disse begivenheder.
Ordene "socialisme" og "kommunisme" kan rigtig nok betyde forskellige ting for forskellige medlemmer af vores parti, men ingen vil retfærdiggøre de forbrydelser, der blev begået.
Hvorfor er det nødvendigt for os at tale om dette - ikke kun for historierne, men også for politikerne? For uden at komme med en rimelig vurdering af fortiden kan vi ikke være sikre på, at vi har gjort alt, hvad der er muligt for at forhindre, at den gentager sig. Dette er vigtigt, for fortidens skygger er der stadig. Selv om det i dag er vanskeligt at forestille sig Hitler opstillet på en piedestal, står Stalins monument stolt på det største torv i hans hjemby Gori. I Rusland blev Stalin sidste år stemt ind som en af de 12 største personligheder i historien.
Wojciech Roszkowski
(PL) Fru formand! Man siger undertiden, at den nazistiske totalitarisme kommer fra højrefløjen og den kommunistiske totalitarisme fra venstrefløjen. Det er ikke særlig præcist. Racehad og klassehad er kun to afarter af det samme - had - som ødelægger menneskets samvittighed og de sociale relationer. Vi hørte en sådan udtalelse for lidt siden fra hr. Pafilis.
Had fører til undertrykkelse, og undertrykkelse er det modsatte af en republik, et demokrati og en retsstat. Både venstre og højre findes i et demokratisk system. Den nazistiske og kommunistisk totalitarisme ødelagde demokratiet. Derfor er det ikke sådan, at nazismen fandtes på højrefløjen og kommunisme på venstrefløjen. Nazismen og kommunismen var overalt.
Når man i dag relativiserer totalitarismens forbryderiske karaktertræk, hvad enten der er den nazistiske eller den kommunistiske totalitarisme, modsætter man sig traditionerne i en retsstat og i et demokrati. Det er i øvrigt kendetegnende, at mens den europæiske højrefløj ikke relativiserer de nazistiske forbrydelser i dag, relativiserer den europæiske venstrefløj kommunismens forbrydelser. Dette fremgår med al ønskelig tydelighed af holdningen hos socialdemokrater og kommunister til forslaget til beslutning om det spørgsmål, vi har forhandlet om i dag. Her i salen stemmer vi ikke om sandheden om historien. Vi stemmer om sandheden om os selv og om vores moralske vurderinger.
(Bifald)
Christopher Beazley
(EN) Fru formand! Hvordan kan det være, at demokrater er så tilbageholdende med at sætte navn på diktatorer og på dem, der viede deres karrierer til at bekæmpe demokrati, slavebinde lande, forfølge dem, der vovede at sige dem imod, og er ansvarlige for forbrydelser?
I aften taler vi ikke om totalitarismen, vi taler ikke i eufemismer: Vi taler om Hitlers fascistiske, forbryderiske diktatur og Joseph Stalins kommunistiske forbryderiske diktatur. Da jeg var 16 år gammel, boede jeg i Frankfurt am Main, der ligger to timer i kampvogn fra Prag.
Hr. minister, Alexander Dubček, som vi ærede her i Parlamentet, forsøgte virkelig hårdt at liberalisere systemet. Han talte om kommunismens menneskelige ansigt. Kommunismens umenneskelige ansigt var Leonid Bresjnev og hans forgængere og efterfølgere.
Hr. kommissær, jeg mener, at hvis vi skal stå ved vores holdninger, skal vi ære ofrene for kommunisme og fascisme. Vi bør ikke sondre mellem disse to kriminelle - det er, hvad de var. Den eneste forskel er, at Hitler tabte krigen, og Stalin vandt krigen.
I dag har formanden for Parlamentet æret mindet om dem, der blev deporteret fra de tre baltiske stater - Estland, Letland og Litauen. Men, hr. minister, Deres land led også: Jan Palach mistede livet. Han forsøgte desperat vise, hvilke grænser han ville gå til for at vise, at det regime, han levede under, var uacceptabelt. Jeg kan huske, da jeg var 16 og lyttede til Radio Prag, mens kampvognene besatte Deres hovedstad på Wenceslaspladsen. "Glem os ikke", sagde Deres tapre landsmænd. I aften, hr. kommissær, glemmer vi ikke dem, der led. Vi skal have modet til at sætte navn på de ansvarlige, men vi skal sørge for, at dette kontinent aldrig igen kommer til at lide under regimer som Hitlers og Stalins.
(Bifald)
Luis Yañez-Barnuevo García
(ES) Fru formand! Jeg er enig - vi må ikke glemme, og vi skal ikke foretage for mange subtile sondringer: Ud fra et politisk synspunkt fortjener alle former for totalitarisme at blive fordømt, og kommunismen og fascismen gjorde ubodelig skade på dette kontinent.
I dag er vi et forenet kontinent med 27 nationer og 500 mio. mennesker, som er fælles om værdierne frihed, demokrati og menneskerettigheder, og vi burde ligeledes fordømme den totalitære kommunisme, der ødelagde Central- og Østeuropa, og nazi-fascismen, der år forinden havde ødelagt mange europæiske lande, herunder mit eget.
Jeg levede under Francos diktatur i 32 år, og det vil jeg ikke glemme, og andre talere, f.eks. fra Grækenland eller Portugal, har glemt deres fortid.
Jeg har aldrig glemt, selv ikke som ung, de lidelser, som folk oplevede under kommunistiske diktaturer. Jeg har aldrig været kommunist, og jeg har altid fordømt kommunismen. Dette hindrede mig ikke i at kæmpe imod Franco og fordømme Francos system.
Kampen er den samme. Vi må kæmpe for de samme principper, de samme værdier og hele tiden huske på ofrene for alle disse former for totalitarisme.
Inese Vaidere
(LV) Fru formand, mine damer og herrer! For 60 år siden blev 43 000 uskyldige mennesker, herunder børn og gamle, deporteret fra Letland uden rettergang. Hvis dette skulle ske i dag i Frankrig, ville det dreje sig om 1,3 mio. mennesker. Derfor er det vigtigt, at vi i dag kan tale om den totalitære kommunismes forbrydelser.
Det ville ikke være rigtigt at overlade disse forbrydelser til historikerne, som det er blevet foreslået her, indtil vidnerne til og ofrene for forbrydelserne er afgået ved døden. Vi må ikke nedtone betydningen af disse forbrydelser, og vi må heller ikke fornægte dem.
Parlamentet gav i sin skriftlige erklæring klart udtryk for, at den 23. august bør gøres til mindedag for stalinismens og nazismens ofre, og ingen her burde afvise dette. Rådet skal gennemføre denne beslutning fra Parlamentet med det samme, så sådanne forbrydelser aldrig vil kunne gentage sig.
Rihards Pīks
(LV) Fru formand, hr. Vondra, hr. kommissær, mine damer og herrer! De, der har studeret Europas historie, de fleste, tror jeg, ved, at Anden Verdenskrig startede den 1. september 1939, da Hitler invaderede Polen. Langt færre ved, at Hitler var i stand til dette, fordi han og Stalin den 23. august 1939 havde underskrevet en aftale: en ikkeangrebspagt. Endnu færre ved, at Stalins regime leverede brændstof og industrimaterialer til Hitler og Hitlers hær, så han kunne erobre Vesteuropa. Endnu færre ved, at gennem hele årtiet fra 1930 var offensive våben, kampvogne og faldskærmstropper blevet gjort klar til Stalin. Mens Hitler havde 400 faldskærmstropper klar, havde Stalin 1 mio. faldskærmstropper parat til erobring. Denne udenrigspolitik var desuden blevet støttet gennem beslutningerne i Sovjetunionens kommunistisk-bolsjevistiske parti. På forskellige lukkede møder i kommunistpartiet vedtog man resolutioner om, at landene i Vesteuropa skulle ryge i totterne på hinanden, så Sovjetunionen kunne komme og befri dem. Der er mere endnu: På det indenrigspolitiske område begyndte man den 5. december 1937 at arrestere og udrydde alle de letter, der fortsat boede i Sovjetunionen. Over en toårig periode blev 70 000 letter, der boede i Sovjetunionen dræbt, blot fordi de var letter. Så hvordan skal vi omtale dette regime, hvis udenrigspolitik var aggressiv, og hvis indenrigspolitik gik på at udrydde landets egne indbyggere? Det var et totalitært, forbryderisk regime, ligesom nazismen.
Csaba Sándor Tabajdi
(HU) Fru formand! Det er vanskeligt at skrive en fælles europæisk historie, for siden Anden Verdenskrig har den vestlige og østlige halvdel af Europa oplevet hver sin historie. Central- og Østeuropa og de baltiske stater var ofre for både det nazistiske og det sovjetiske diktatur, men vi kan alligevel ikke sidestille nazismen med stalinismen.
Ingen kan benægte, at millioner blev ofre for det stalinistiske diktatur, hele befolkninger blev fordrevet, og ingen kan undskylde eller relativisere dette. Shoahen, Nazitysklands organiserede industri til udryddelse af jøder udelukkende på grund af deres oprindelse, var en grusomhed uden sidestykke i menneskehedens historie.
I Vesteuropa forstår man ofte ikke, at for os bebudede befrielsen fra nazismen samtidig en ny besættelse, starten på den sovjetiske undertrykkelse. Derfor anskues den 9. maj forskelligt i de gamle og de nye medlemsstater, især i de baltiske lande, som mistede deres status som uafhængige stater, og hvis intelligentsia blev udryddet.
Det ville være godt at anerkende fortiden uden politik, uden nutidige politiske vinkler, og formulere en fælles historisk fortælling. Med den ungarske digter Attila Józsefs ord: "Det er en stor nok kamp at indrømme fortiden".
Roberts Zīle
(LV) Fru formand! Flere af mine kolleger har allerede nævnt, at vi i dag mindes deportationerne for 60 år siden, som det sovjetiske regime foretog, da det fragtede mennesker til Sibirien. Vi ved imidlertid også, hvor vanskeligt det er at udtrykke samme fordømmelse af det kommunistiske regime som af andre totalitære regimer. Dette skyldes, at vi ikke kun taler om fortiden, men også om fremtiden. I denne uge kom det frem, at topkandidaten for den lettiske sammenslutning Harmonisk Centrum til valget til Europa-Parlamentet, hvis nyvalgte repræsentanter skal sidde i Den Socialdemokratiske Gruppe her i Parlamentet, bliver Alfrēds Rubiks, den tidligere leder af den lettiske afdeling af Sovjetunionens Kommunistparti, som blev stillet for retten i Letland for regimets forbrydelser. Dette er en person, der støtter kommunistisk ideologi og modsatte sig genindførelsen af Letlands uafhængighed til det allersidste; nu er han blevet valgt i et land, som han selv har nægtet at vedkende sig. Dette giver også svaret på, hvorfor det også fremover bliver vanskeligt for Parlamentet at fordømme forbrydelser ligeligt, og hvorfor der altid vil findes gode og onde totalitære regimer.
Marian-Jean Marinescu
(RO) Fru formand! Kommunismen er en bedragerisk filosofi. I teorien taler man om velfærd, lighed og respekt for menneskerettigheder, mens den i praksis har betydet løgne, diskrimination, had og sågar forbrydelser.
Vi skal fordømme kommunismen med alle midler. Det skete i Rumænien i 2006 med udtalelserne fra landets præsident som følge af en rapport, der blev udarbejdet af en præsidentiel kommission, der var oprettet til dette formål.
Kommunismen annullerer alt, hvad der står for frihed, og gør mennesker afhængige af et system. Ingen, der aldrig har levet under kommunismen, kan forstå, hvor meget ens liv og tankegang kan blive påvirket af et totalitært system.
Hvis jeg kunne skrue tiden tilbage, ville jeg lade dem, der har levet hele deres liv under kapitalismen, men længes efter kommunismen, leve i 1980'ernes Rumænien.
I Rumænien blev det kommunistiske regime indført med bistand fra russiske tropper og kostede hundredtusinder livet i arbejdslejre og fængsler. Deres eneste forbrydelse var, at de ikke underkastede sig det totalitære system, og politikere, intellektuelle, bønder, repræsentanter for forskellige religiøse trosretninger og generelt mønsterborgere i samfundet, forsvandt.
Mens de store problemer, der skyldes et økonomisk system, der er gået fallit, kan løses gennem hensigtsmæssige foranstaltninger, har mennesker brug for tid til at glemme, tilgive og tilpasse sig en ny levevis, selv om den uden sammenligning er bedre.
Demokrati har medført tankefrihed, ytringsfrihed og bevægelsesfrihed. Det skal også skabe sikkerhed fremover. Der er ingen forskel på fattigdom, der skyldes mangel på materielle goder, og fattigdom, der skyldes mangel på ressourcer til at købe varer. Den dag, hvor det endelig lykkes at slippe af med fattigdommen, vil kommunismens spøgelse forsvinde for altid.
Kære kolleger, Rumænien og de øvrige lande i Østeuropa endte under dette system som følge af beslutninger, der blev truffet af verdens ledere, hvoraf kun én var kommunist. Resten repræsenterede demokratiske systemer.
Glem ikke denne historiske sandhed, når De evaluerer, vurderer eller træffer beslutninger om den nuværende situation eller om fremtiden for de tidligere kommunistiske stater, hvad enten de er medlemmer af EU eller ej.
Ljudmila Novak
(SL) Fru formand! Jeg bemærker med beklagelse, at ingen af de tidligere kommunistiske lande endnu fuldt ud har undersøgt og anerkendt kommunismens forbrydelser i perioden efter Anden Verdenskrig.
Fordi disse regimer var ved magten i årtier efter krigen, lykkedes det dem at ødelægge størstedelen af beviserne. Derfor er der ikke en gang blevet sat navn på forbryderne eller gerningsmændene, og de er slet ikke blevet dømt. Historien blev skrevet af sejrherrerne.
EU skal opfordre alle de lande, der tidligere var styret af kommunistiske regimer, til at give deres historikere mulighed for at gennemføre forskning og medtage hele sandheden om efterkrigstiden i skolernes lærebøger. De skal også skrive om de vestlige allierede styrkers ansvar for at overdrage eller udvise mennesker i eksil til kommunisterne.
EU bør også opfordre alle medlemsstaterne til at overveje at omdøbe de gader og pladser, der er opkaldt efter kontroversielle helte som Tito i Jugoslavien, som var ansvarlige for mange drab efter krigen på grund af deres daværende roller.
Ewa Tomaszewska
(PL) Fru formand! Når jeg hører her i salen, at kommunisterne ikke er parat til at bøje nakken trods de over 10 mio. ofre for anlæggelsen af kanalen mellem Det Hvide Hav og Østersøen, de millioner af mennesker, der blev deporteret til Sibirien fra mange nationer (herunder også russere, men alene polakkerne skulle tælles i millioner), og dødsdommen over hele nationer, f.eks. Krimtartarerne, bliver jeg forbløffet og oprørt.
Kavalerikaptajn Pilecki, som gik ind i Auschwitz som frivillig og senere også blev fængslet af kommunisterne, sagde til sin kone, at "Auschwitz var kun en leg". Mit land blev berørt af begge totalitære systemer, og sårene er stadig ikke helet i dag. Intet sådant system har nogen eksistensberettigelse. Vi bør ære dem, der kæmpede mod totalitarismen, og vi bør ære ofrenes minde.
Bogusław Sonik
(PL) Fru formand! Det Europæiske Fællesskab skal gøre alt, hvad det kan, for at holde mindet om heltene i live og ikke tillade, at totalitære forbrydelser trivialiseres. Vi skal altid huske på skæbnen for dem, der kæmpede imod, der som kavalerikaptajn Pilecki blev dræbt, især fordi tanken om europæisk integration opstod blandt mennesker, der modsatte sig nazisme og kommunisme. Det var desuden denne tanke, der forhindrede fremtidige konflikter og totalitære regimers opståen efter krigens afslutning.
Indførelsen af en international dag for heltene i kampen mod totalitarisme vil være et skridt i retning af en fælles forståelse af det 20. århundredes europæiske historie og en del af den fælles kamp mod gensidige fordomme og uvidenhed om historiske kendsgerninger. Ved at fastholde de totalitære regimers - nazistiske og kommunistiske - forbrydelser i europæernes erindring, kan vi indgyde os selv håb om, at vores kontinent aldrig igen kommer til at danne rammen om sådanne tragiske begivenheder.
György Schöpflin
(EN) Fru formand! Denne forhandling har en yderligere dimension. Det er ikke bare et forenet Europa, der hurtigst muligt skal kigge på fortiden i sin helhed, men det gælder især også den europæiske venstrefløj.
Uden en grundig undersøgelse af fortiden er venstrefløjen i nogle af de tidligere kommunistiske stater nødt til - tvinger den sig selv til - at leve med en falsk fortid, en fortid hvor alle former for smertelige begivenheder er frasorteret. Dette tvinger igen venstrefløjen til at beskytte denne falske fortid, og derved udhules dens demokratiske troværdighed. Når den vestlige venstrefløj fuldt ud accepterer denne uændrede postkommunistiske venstrefløj som en legitim partner, er den også selv nødt til at forsvare en fortid, der ikke kan forsvares. Derfor svækkes dens eget engagement i demokratiet.
Csaba Sógor
(EN) Fru formand! Europa har en turbulent historie med hensyn til totalitarismen og restriktionerne på de grundlæggende friheder. I nogle dele af Europa var det 20. århundrede kendetegnet af sådanne totalitære regimer.
Vi har i dag en moralsk pligt til at sørge for, at alle borgere i EU nyder godt af de samme rettigheder. Det er yderst vigtigt, at EU også støtter mindretallenes rettigheder, især fordi mange lande rundt om i verden ikke respekterer helt grundlæggende rettigheder.
Samtidig vil jeg gerne påpege, at selv om EU protesterer mod diskrimination og krænkelser af menneskerettighederne i lande som Tibet, er det klart for os alle, at selv inden for EU findes der etniske og sproglige mindretal, der meget ofre udsættes for kulturel og sproglig assimilering. Denne praksis i nogle nationalstater inden for EU er et aspekt, som man virkelig bør tage op til revision.
Ungarerne i Rumænien, de mennesker, jeg repræsenterer, er et sådant eksempel.
Zbigniew Zaleski
(PL) Fru formand! Forslaget fra hr. Szájer om at indføre en mindedag for totalitarismens ofre er helt i sin orden. Jeg mener, at det er det rigtige, for mens nazismens rædsler er ret velkendte, og selv nogle tyskere har forsøgt at forholde sig til det, ved man paradoksalt lidt om stalinismen. Paradokset ligger i, at selv sibirerne fra Stalins eget land troede, at han var en god mand, og at årsagerne til Ruslands ulykker lå andetsteds.
Vi kan ikke lytte til de millioner, der mistede livet i Sibirien, og vi får aldrig at vide, hvordan de led, men jeg kender et af ofrene, som stadig er i live. Denne person føler stadig, selv når han bare går ned ad gaden, at han ikke længere er i live. Det er et symptom på at have været sendt til Sibirien. De, der overlevede, ved, hvilke lidelser der var tale om. Der findes en russisk talemåde (medlemmet sagde nogle ord på russisk) - som betyder, "hvis du ikke har været der, kommer du der, og hvis du har været det, glemmer du det aldrig". Jeg mener, at vi bør tale åbent om begge disse former for totalitarisme.
Vytautas Landsbergis
(EN) Fru formand! Vi bør gøre, hvad vi kan for at bremse Europas moralske forfald. Opportunismen er tydeligst, når man ignorerer de grove forbrydelser mod menneskeheden, der blev begået i sidste århundrede. Hvis man ignorerer den kommunistiske totalitarismes forbrydelser, indebærer det desværre eftergivenhed over for alle nynazister i Tyskland, Rusland og andre steder: Enhver af dem kan stille spørgsmålet: Hvis Sovjetunionen bliver tilgivet, hvorfor skal vores forfædre så ikke også tilgives?
Rødderne til dette negative fænomen ligger i Nüremberg, hvor nazisterne simpelthen blev frifundet for at have deltaget i en sammensværgelse med Stalin under Anden Verdenskrig. Den største forbrydelse blev ignoreret ved rettergangen. Hvorfor? Fordi Stalins - Hitlers ligemand - skygge lå over domstolen i to vigtige år. Selv dengang kapitulerede Vesten moralsk til Sovjet, men der er ingen grund til at forblive begrænsede i tanken og være frygtsomme for evigt.
Alexandr Vondra
formand for Rådet. - (CS) Fru formand, mine damer og herrer! I dag vil jeg afslutte min tale her på tjekkisk. Jeg vil forsøge at sammenfatte og samtidig besvare nogle af de spørgsmål, der er blevet rejst her. Jeg mener, at der er tre punkter. For det første vil jeg gerne takke alle, der har deltaget i sidste uges høring og denne forhandling her på plenum. Selv om det har været den første forhandling af sin art i lang tid, kan den kun være positiv, og jeg mener, at den første konklusion er, at vi skal føre an i debatten, og at vi skal fortsætte med den. Det er målet med platformen for erindring og samvittighed. Hvorfor er det vigtigt at have en sådan platform på europæisk plan? Det er vigtigt som et værn mod glemsel. Hvis vi glemmer fortiden, giver vi den naturligvis mulighed for at vende tilbage ad bagdøren en gang i fremtiden. Dette er også en mulighed for at bekæmpe relativiseringen af fortidens forbrydelser. Hitler og Stalin er to alen af et stykke. Naturligvis var der lande, hvor nazismen gav mulighed for efterfølgende at indføre kommunismen og dens tilhørende forbrydelser. Enhver form for relativisering - og her ønsker jeg ikke at politisere - enhver form for relativisering er imidlertid utrolig farlig.
For det andet skal vi holde fast i den historiske bevidsthed som en del af den europæiske uddannelse. Og her mener jeg, at vi skal styrke de økonomiske instrumenter for at sikre, at bevidstheden om Europas totalitære fortid har en plads i undervisningen. Dette var et af resultaterne af høringen i sidste uge. Dette kræver ressourcer, og jeg vil gerne takke Kommissionen og navnlig kommissær Figeľ for, at Kommissionen er indstillet på at samarbejde i denne sag.
Sidst, men ikke mindst er der spørgsmålet om, hvor debatten skal føre hen. Formandskabet er kort, kun seks måneder. Vi er halvvejs, og naturligvis foregiver jeg ikke, at vi, når Parlamentet om kort tid opløses, kan opnå det umulige, men jeg mener, at tanken om at skabe visse institutioner for hele Europa, enten museer, forskningsinstitutter eller stiftelser, er det, vi har brug for. Høringen i sidste uge blev forestået i fællesskab af repræsentanter for flere lignende institutioner, der findes på nationalt plan, og efter min mening findes der et meget påtrængende behov for at have sådanne institutioner på paneuropæisk plan. Men denne opgave tilhører i højere grad instanser, der er ansvarlige for kontinuitet, end et roterende formandskab, der varer seks måneder. Mens vores opgave var at bidrage til at igangsætte bestemte diskussioner, vil jeg gerne endnu en gang takke Dem for at reagere på denne diskussion, og jeg opfordrer dem, der får ansvaret for kontinuitet fremover, til at fortsætte debatten, og måske vil den en dag føre til, at sådanne institutioner bliver oprettet.
Ján Figeľ
Fru formand! Jeg har allerede forklaret essensen af Kommissionens mission i min indledning, og jeg kan kun endnu en gang bekræfte, at vi både er parate og har viljen, hvilket også er en faktor. Hvis Kommissionen er villig til at bistå ved denne proces, har jeg allerede nævnt de næste faser, som vil omfatte færdiggørelsen af undersøgelser af forskellige metoder og mekanismer i medlemsstaterne på dette område samt fremlæggelse af den ventede rapport næste år. Men jeg har også noget at tilføje, som ligger lidt i udkanten af diskussionen. Nogle talere har påpeget, at det er 20-året for kommunismens sammenbrud, Berlinmurens og jerntæppets fald i Europa, og at der er gået lang tid. Efter min mening er det aldrig for sent, og det ville være en forsømmelse af Parlamentet, dette nyligt udvidede Parlament, ikke at fremsætte en udtalelse om den totalitære kommunismes forbrydelser og ikke at indlede en diskussion, for dette er en erfaring, som mange mennesker har bragt med sig til dette sted, og et flertal af indlæggene under forhandlingen kom fra de nye medlemsstater.
Jeg har også levet størstedelen af mit liv under det totalitære system i Tjekkoslovakiet, og det er på grundlag af alle involveredes personlige og generelle erfaringer, at vi skal skabe en europæisk erindring, et europæisk fællesskab, og samtidig styrke de processer, der forhindrer en tilbagevenden til totalitarismen og trivialiseringen og fornægtelsen af dens forbrydelser, eller fornægtelse af sandheden. Fornægtelsen af disse forbrydelser er rent faktisk en relativisering af ikke bare sandheden, men også af etik og moral, hvilket fører til flere og flere problemer og til tanken om, at man ved at fjerne mennesker kan fjerne problemet. Tanken om, at problemer kan elimineres ved at eliminere mennesker, er et af stalinismens principper.
Jeg anskuer EU's udvidelse i et bredere perspektiv, og netop derfor kan jeg identificere de forskellige former for totalitarisme, der er blevet nævnt, de forskellige former i forskellige lande. Vi har et ansvar for at identificere dem, for at huske og for at tage de nødvendige skridt til genopretning, rehabilitering, sikre retfærdighed, garantere sandhedens genindførelse, respekten for menneskelig værdighed og alt det andet, der står for frihed og demokrati.
Jeg vil også gerne sige, at vi ofte føler, at trusler kommer fra fjerne steder og udefra, og at skillelinjerne i verden i dag intet har med religion eller civilisation eller kultur at gøre, men snarere med respekten for livet og for mennesker på den ene side (defineret ved menneskerettigheder) og fanatisme, uanset arten, på den anden. Der findes mange forskellige former for fanatisme. Vi kender dem selv i den moderne verden, og netop derfor er den undervisning, som Alexander Vondra nævnte, er så vigtigt, så både de unge og de ikke-så-unge bliver i stand til at skelne menneskelig respekt fra ekstremisme, populisme, nationalisme eller fanatisme i alle deres mange forskellige former.
Jeg vil gerne slutte med at understrege, at Kommissionen virkelig støtter denne proces, og at vi vil se på, hvordan vi kan understøtte den. Denne forhandling er bare ét skridt, men andre spørgsmål vil følge efter. Vi skal gøre mere på medlemsstatsniveau. Jeg vil også gerne slutte med at sige, at den nuværende udvidelse af EU er mulig takket være mange menneskers ofre, og at det ikke er sket gennem en eller anden automatisk proces. Hverken et forenet Europa, demokrati, frihed eller retsstaten er opstået automatisk, men derimod gennem en kolossal indsats og hyppige blodsudgydelser. Det skal vi huske på.
Endelig vil jeg gerne nævne det, som Tunne Kelam, var det vist, sagde om, at udvidelsen af EU ikke bare drejer sig om geografi, markeder og antal lande, men også en udvidelse af bevidsthed, en udvidelse af erindringen og en udvidelse af respekt og ansvarlighed. Hvis vi kan tage det med i den proces, vi nu fejrer, de fem år siden udvidelsen, vil vi være parate til flere processer og til fremtiden. Hvis det ikke lykkes os at få det med, bliver vejen langt vanskeligere. Mange tak skal De have og held og lykke med udvidelsen af ikke bare erindringen, men også af ansvarligheden.
Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted under næste mødeperiode.
Skriftlige erklæringer (artikel 142)
Slavi Binev  
Retfærdighed er en af Europas grundlæggende værdier.
Jeg støtter mine kolleger fra UEN og deres beslutningsforslag og vil gerne understrege, at EU er baseret på retsstatsprincippet, som er et af grundtrækkene ved demokratiet. Det er netop dette princip, alle parlamentsvalg er baseret på. Men problemet med køb af stemmer i Bulgarien er tegn på det stik modsatte.
Efter at de seneste lokalvalg gentagne gange var blevet kompromitteret gennem åbenlyse køb af stemmer fra GERB (Borgere for Europæisk Udvikling af Bulgarien), DPS (Bevægelsen for Rettigheder og Friheder) og BSP (Det Bulgarske Socialistparti), stod den almindelige borger med en følelse af, at de ikke havde nogen ret til at vælge. Dette betyder, at de er langt mere uvillige til at gå til stemmeurnerne igen.
På trods af den gældende straffelovgivning og de talrige tegn på overtrædelser af lovgivningen er ikke en eneste af de personer, der nævnes i Kommissionens rapport, endnu blevet dømt for disse forbrydelser, fordi de relevante retshåndhævende myndigheder tydeligvis er uvillige til at standse handelen med stemmer. I Bulgarien udviser retsvæsenet stadig manglende beslutsomhed, og de velkendte skurke er igen ved at forberede valgkampen, mens de, der solgte deres stemmer, er på udkig efter de nye købere, som vil give det højeste bud.
Jeg vil gerne understrege, at så længe disse lovovertrædelser tillades i Bulgarien, og staten ikke griber ind i denne sag, fratages de ærlige vælgere rent faktisk deres grundlæggende menneskeret - retten til at vælge! Jeg opfordrer Parlamentet til ikke bare at læne sig tilbage og gøre ingenting.
Filip Kaczmarek  
Mine damer og herrer, problemet med totalitarismen i Europa skyldes det forhold, at de enkelte medlemsstater har vidt forskellige erfaringer på dette område. Mange europæere ved ganske enkelt ikke, hvordan tilværelsen var under de totalitære systemer, og hvis man ikke forstår totalitarismen, har man en naturlig tendens til at se bort fra forbrydelser begået under sådanne systemer og i stedet betragte dem som begivenheder, der fandt sted i historiens løb. Men kommunismen og fascismen bekæmpede ikke bare de fleste europæiske værdier aktivt, men var også parat til at bryde med alle moralprincipper i syge og degenererede idéers navn - og disse systemer brød virkelig med disse principper og forårsagede smerte, lidelse og død for millioner af mennesker.
Jo flere europæere, der kender totalitarismens sande ansigt, jo bedre bliver EU's fremtid. Dette drejer sig ikke om at fejre millioner af menneskers lidelser. Det drejer sig om at forstå de dramatiske konsekvenser, der udsprang af og stadig udspringer af totalitær praksis i mange lande i Europa. Solidaritet, frihed, empati, tolerance, dialog - alle disse værdier ser noget anderledes ud, hvis vi ser på dem på baggrund af erfaringerne med totalitarismen. Lad os huske på dette. Indførelsen af en international mindedag for heltene fra kampen mod totalitarismen vil utvivlsomt bidrage til at øge vores viden om en smertefuld fortid. Dette vil igen bidrage til færre fordomme, begrænsning af stereotyper og et større håb om, at vi aldrig igen vil opleve totalitarisme i Europa.
(Mødet udsat kl. 20.15 og genoptaget kl. 21.00)
