Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Needle
Hr. formand, dette er ikke specielt til protokollen, men til den Brussels Notebook , som vi netop har fået i vore omdelt. Det er et lille, men væsentligt punkt: Dokumentet fra publikationskontoret henviser til vigtige forhandlinger om Den Økonomiske Og Monetære Union, der fandt sted i går aftes. Parlamentet er naturligvis meget interesseret i at kende den britiske holdning til dette emne.
Men udgiverne af de relevante referater og dokumenter fra det britiske parlament har netop denne uge meddelt, at der vil blive gennemført omfattende afskedigelser, blandt andet hundredvis i Norwich og andre steder. Det kan være en alvorlig trussel mod, om Parlamentet og dets medlemmer får disse oplysninger. Jeg vil bede Dem om sammen med mig at kontakte det nyligt privatiserede publikationskontor i Storbritannien, så vi her kan få bekræftet, at alle medlemmer af dette Parlament kan få samme service som den, de fik, da det var et offentligt organ, nemlig adgang til alle relevante dokumenter fra Parlamentet og regeringen i Storbritannien, for eksempel om Den Økonomiske og Monetære Union.

Formanden
Jeg tror ikke, dette spørgsmål hører under Parlamentets beføjelser.
Vi vil undersøge sagen og gribe ind, hvis det er muligt.
(Protokollen godkendtes)

Beskæftigelse - Sociale sikringsordninger -
Strukturinterventioner
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0369/96 af Wolf for Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse om beretning fra Kommissionen om beskæftigelsen i Europa 1996 (KOM(96)0485 - C4-0553/96) og om meddelelse fra Kommissionen om en indsats for beskæftigelsen i Europa - en tillidspagt (CSE(96)0001 - C4-0341/96); -A4-0278/96 af Ribeiro for Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse om forslag til Rådets forordning (EF) om ændring, med henblik på efterlønsmodtagere, af Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, og Rådets forordning (EØF) nr. 574/72 om regler til gennemførelse af forordning (EØF) nr. 1408/71 (KOM(95)0735 - C4-0108/96) - 96/0001(CNS)); -A4-0358/96 af Lage for Udvalget om Regionalpolitik om meddelelse fra Kommissionen om EU's strukturinterventioner og beskæftigelse (KOM(96)0109 - C4-0230/96).
Wolf
Hr. formand, kære kolleger, hr. kommissionsformand, jeg tror, emnet, vi skal diskutere i dag, i virkeligheden er det centrale skæbnetema i Den Europæiske Union. Hvis Den Europæiske Union formår at gøre det klart for dens borgere, at gennem Den Europæiske Union er det muligt at overvinde svøben massearbejdsløshed, at Den Europæiske Union kan være et væsentligt bidrag til at løse problemet, så har Den Europæiske Union en god fremtid.
Hvis den ikke formår det, hvis borgerne får indtryk af, at Den Europæiske Union er en del af problemet, så må vi ruste os til hårde tider for den europæiske integration. Jeg vil endnu en gang minde om, hvad der ud fra De Grønnes synspunkt er de tre store opgaver, som vi skal tage fat på, og hvor beskæftigelsesproblemet så at sige udgør den knude, der skal løses op, før man overhovedet kan tage det første skridt.
Det første er problemet med den økologiske krise, som kræver en økologisk ombygning af vores produktionsmåde. For det andet, problemet med ødelæggelse af det samfundsmæssige sammenhold og solidariteten i vores samfund i de sidste femten år, hvortil vi behøver en ny samfunds- og kønsoverenskomst til rekonstruktion af samfundsmæssig solidaritet på et bæredygtigt grundlag. For det tredje, den opgave, der her er specielt stillet os som europaparlamentarikere og europæiske institutioner, nemlig omsider at placere den europæiske konstruktion på et socialt og økologisk bæredygtigt grundlag.
Jeg siger, beskæftigelsen er her det første skridt, det første centrale punkt, vi skal løse for at komme frem til de andre. Europa-Parlamentet har, siden det ikke permanente beskæftigelsesudvalg blev nedsat, udviklet konturerne til en selvstændig beskæftigelsespolitik, som jeg nu på ny repræsenterer og forelægger i min betænkning, som er møntet på alle dem, der siger, at beskæftigelse er den automatiske sekundære følge af økonomisk vækst og valutastabilitet, der siger: Vi skal vente, indtil konjunkturen bevæger sig i positiv retning, måske skal vi også gøre noget for den, vi skal realisere Den Monetære Union, og så vil beskæftigelsesproblemet løse sig automatisk på en eller anden måde.
Af alle dem har Europa-Parlamentet hidtil konsekvent krævet en selvstændig, aktiv beskæftigelsespolitik som en del af et policy mix , der tager beskæftigelse alvorligt som selvstændigt mål for erhvervspolitiske aktiviteter. Der har udviklet sig følgende elementer i dette policy mix , denne selvstændige dimension beskæftigelsespolitik: For det første, de økologisk bæredygtige fremtidsinvesteringer, der også specifikt skal finansieres og bæres på europæisk plan. For det andet, nyordningen, nedsættelsen og også fleksibiliseringen af arbejdstiden til omfordeling af arbejde. For det tredje, oprettelse af en tredje sektor, et tredje system for den sociale økonomi mellem marked og stat, der for mange, som ikke længere finder beskæftigelse i den kommercielle industri i et beskæftigelsesspektrum, der indsnævres som følge af rationalisering samt konkurrencen på verdensmarkedet, åbner nye kvalificerede, eksistenssikrende beskæftigelsesmuligheder. I den forbindelse er kvalificering, videreuddannelse og uddannelse vigtige som dimensioner, der skal styrkes selvstændigt.
Med henblik herpå har vi i denne betænkning endnu en gang accentueret kraftigt, at der efter femten år med en politik, der har affundet sig med massearbejdsløshed, nu eksisterer en social eksplosion, der nødvendiggør særlige reintegrationstilbud. Med disse elementer har vi, tror jeg, også på bredt plan givet grundtrækkene i et selvstændigt forslag fra Europa-Parlamentet om, hvordan en europæisk beskæftigelsespolitik kunne se ud. Dermed har vi også grundlaget for kritisk at støtte hr. Santers initiativ, der i et samarbejde mellem arbejdsmarkedets parter sigter mod at komme frem til en reel udnyttelse af potentialerne på europæisk plan.
Europa-Parlamentet har ved at stemme for min betænkning chancen for at konkretisere og bekræfte sin position som subjekt i en europæisk koordinering af beskæftigelsespolitikken og dermed give Kommissionen den kritiske støtte i dette spørgsmål, som den har så hårdt brug for. Jeg anmoder om tilslutning til betænkningen og specielt også til vores ændringsforslag, der understreger nødvendigheden af at acceptere presset fra de demonstrationer mod massearbejdsløshed, der vil blive organiseret i det kommende år i hele Europa, som en velkommen støtte.

Ribeiro
Hr. formand, hr. kommissionsformand, hr. kommissær, mine damer og herrer, for en gangs skyld råder jeg over tilstrækkelig taletid til at præsentere den betænkning, jeg har fået til opgave at udarbejde. Det heri omhandlede emne er udvidelsen af anvendelsesområdet for koordineringen af de sociale sikringsordninger til at omfatte efterlønsordningerne, hvilket EuropaParlamentet allerede anmodede om sidste år (Oomen-Ruijten-betænkningen). Kommissionens forslag bør vinde tilslutning i plenarforsamlingen, da der ikke er nogen som helst grund til yderligere at forsinke denne udvidelse af muligheden for at udøve retten til fri bevægelighed til at omfatte en gruppe arbejdstagere, der hidtil har været forhindret i at forlade det land, hvor de er gået på efterløn, da de dermed ville fortabe retten til efterlønsydelser.
Kommissionens forslag til gennemførelsesbestemmelser har som foreslået i min betænkning vundet generel tilslutning i Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse. Det eneste ændringsforslag, der er stillet til Kommissionens forslag, har til formål at benytte lejligheden til at gøre opmærksom på grænsearbejderes situation, et problem, som ligeledes blev rejst i ovennævnte betænkning af fru OomenRuijten; ændringsforslaget tager sigte på at forbedre situationen for grænsearbejdere, for så vidt angår en videreudvikling af samarbejdet mellem medlemsstaterne vedrørende koordineringen af de sociale sikringsordninger, herunder betaling af socialsikringsbidrag og retten til ydelser og udbetalinger.
Alt i alt et forslag, som jeg håber Parlamentet kan vedtage på stedet, således at der uden yderligere forsinkelser kan tages skridt til at sikre efterlønsmodtagernes rettigheder, hvad der er af stor betydning for mange arbejdstagere, som efter at være emigreret til en anden medlemsstat har måttet forlade arbejdsmarkedet før tiden, og også for at henlede opmærksomheden på grænsearbejderes særlige problemer, som der endnu ikke er fundet en fælles løsning på.
Med formandens tilladelse vil jeg bruge min resterende taletid til som led i forhandlingen under ét at fremsætte et par bemærkninger til hr. Wolfs betænkning, hvorom det vil være vanskeligere at opnå konsensus på trods af emnets vigtighed, betænkningens generelt afbalancerede holdning og de enkelte punkters og forslags pertinens. Jeg vil starte med at takke hr. Wolf for hans store arbejde med denne betænkning, hvori det er lykkedes at nå frem til formuleringer og kompromisforslag, som har gjort det muligt at få den vedtaget i Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse, uden at der er givet køb på nogen af de principper og nøgleideer vedrørende beskæftigelse og arbejdsløshed, som opvurderer det sociale aspekt, der i øjeblikket er underordnet andre interesser eller henvises til nærhedsprincippets ressourcefattige gråzoner.
For det andet vil jeg understrege samarbejdet med Økonomiudvalget, hvis udtalelse er blevet behandlet i Udvalget om Sociale Anliggender på vilkår, man kunne have ønsket mere præget af gensidighed. Der må kæmpes for en sådan gensidighed for at imødegå den tendens til overvurdering af det økonomiske aspekt i forhold til det sociale, der hyppigt gør sig gældende her i Parlamentet, idet de ansvarlige herfor - som klart nok ikke kun findes i Parlamentet - synes at have glemt, at økonomi også er en socialvidenskab og ikke alene en interessant og nyttig finansiel og budgetmæssig teknik.
For det tredje glæder det mig, at Socialudvalgets debat om Økonomiudvalgets udtalelse, der er udarbejdet af hr. Cassidy, resulterede i en utvetydig afvisning af forslaget om at omdøbe Kommissionens beretning til »Arbejdsløsheden i Europa«, da det ikke kun drejer sig om stigningen i arbejdsløsheden og antallet af arbejdstagere, der, selv om de kan og vil arbejde, ikke har noget job, men også om kvaliteten af de beskæftigedes arbejde, hvad angår uddannelse, indhold, stabilitet, sikkerhed og arbejdsvilkår. Så meget mere tilfredsstillende er det, at der er stillet ændringsforslag, som lægger større vægt på arbejdsstrukturernes kvalitative aspekt. Vi er, hr. formand, i gang med at forberede afstemningen om en betænkning om et alvorligt problem, som alle siger bekymrer dem dybt, selv om kun få tager konsekvensen af denne bekymring og tilslutter sig, om ikke andet, så dog principholdninger, som på længere sigt kan føre til ændringer i en politik, der har fået arbejdsløsheden til at stige og arbejdets kvalitet til at falde.
Af ovennævnte grunde håber jeg, at vedtagelsen af hr. Wolfs betænkning vil være en klar tilkendegivelse af Parlamentets vilje til seriøst at beskæftige sig med arbejdsløsheds- og beskæftigelsesproblemet på grundlag af en kritisk analyse af Kommissionens dokument, som ikke gør andet end nødtvungent at konstatere de seneste års skuffende resultater med hensyn til økonomisk vækst og beskæftigelse. Der er ubetinget behov for meget mere, og det foreliggende forslag til beslutning er da også meget mere.

Lage
Hr. formand, mine damer og herrer, i den hegelianske dialektik opfattes mennesket som et produkt af sit arbejde. Denne opfattelse af arbejdet som en emancipatorisk faktor står i skarp kontrast til den bibelske forbandelse, hvormed mennesket, fordi det havde spist af kundskabens brød, dømtes til at spise sit brød i sit ansigts sved. Man kan så spørge, om mennesket ikke i fremtiden vil kunne vende tilbage til den mytiske guldalder, som San Isidro taler om, en mytisk tid, hvor mennesket ikke behøvede at arbejde, og hvor arbejde og poesi var ét og det samme? Men indtil denne mytiske guldalder vender tilbage, måske hidbragt på videnskabens og teknologiens vinger, er den virkelige forbandelse at være uden arbejde og den møje, der er forbundet hermed. Europæernes opdagelse af, at arbejdsløsheden er et massivt og langvarigt fænomen, svækker selve grundprincipperne i de vestlige samfund, nemlig medborgerskab og solidaritet. Derfor er det vigtigt, at Den Europæiske Union engagerer sig i en samlet strategi til bekæmpelse af arbejdsløsheden, en strategi, som omfatter alle, stater såvel som borgere.
Den Europæiske Unions strategi og diskurs, som bør være ambitiøs og innovativ, må efter min mening undgå to fælder. For det første at tillægge Unionen beføjelser, som på beskæftigelsesområdet hovedsagelig henhører under medlemsstaterne. Dette er ikke ensbetydende med at negligere de indvirkninger, som det indre marked, fællesskabspolitikkerne og Den Økonomiske og Monetære Union har på beskæftigelsen, men man må undgå at falde for den retoriske fristelse til at i overdreven grad at puste Den Europæiske Unions ansvar op og dermed gøre den til syndebuk. Den anden fælde, der må undgås, er ensidigt at basere kriterierne for tildeling af strukturfondsmidler på arbejdsløshedsniveauet. Det forekommer mig, at en sådan - ganske vist velmenende, men skævvridende - tankegang præger Kommissionens seneste udtalelser - det skal dog i sandhedens interesse siges, at denne tendens ikke gør sig gældende i den meddelelse fra Kommissionen, som er emnet for min betænkning. Den logiske følge af ovennævnte »skævvridning« af fællesskabsdiskursen vil være, at ressourcerne fordeles i forhold til arbejdsløshedsniveauet. Et sådant fordelingskriterium vil være dybt uretfærdigt og tilmed have en skævvridende effekt, da fattige regioner med et lavere arbejdsløshedsniveau dermed ville risikere at blive mindre tilgodeset end rigere regioner med et højere arbejdsløshedsniveau.
Den centrale tankegang i Kommissionens meddelelse, som min betænkning støtter, er positiv og afbalanceret. Den går ud på at øge beskæftigelseseffekten af strukturfondene, som sammen med Samhørighedsfonden råder over et budget på 170 mia ECU i 1995-priser, således at de bidrager til at intensivere vækstens beskæftigelsesindhold og til at styrke vækstkilderne på baggrund af en mere effektiv udnyttelse af strukturmidlerne, end der på indeværende tidspunkt, og endelig understreges nødvendigheden af en omorientering, ikke alene med henblik på at øge den økonomiske vækst men også for at intensivere vækstens indhold af bæredygtig og varig beskæftigelse. En sådan omorientering af strukturinvesteringerne vil være positiv, hvis der, uden at de nødvendige infrastrukturanlæg forsømmes, i højere grad satses på initiativer til forbedring af adgangen til faglig uddannelse, støtte til små og mellemstore virksomheder og lokale beskæftigelsesinitiativer, en aktiv politik til fremme af kvalitetsturisme, støtte til kulturaktiviteter og miljøforanstaltninger. Altsammen under hensyntagen til princippet om lige muligheder for mænd og kvinder og for de forskellige områder i Den Europæiske Union. Hr. formand, mine damer og herrer, et monetært Europa uden et socialt Europa vil slet ikke være Europa, og et økonomisk og socialt Europa uden territorial samhørighed vil være et uretfærdigt Europa uden mange chancer for at overleve.

Santer
Hr. formand, mine damer og herrer, kære ordførere, jeg er ikke kommet her i dag blot til en simpelt rutinemøde. Jeg er her, fordi De i dag skal vedtage tre betænkninger om spørgsmål, som jeg er meget optaget af. Jeg er optaget af dem, netop fordi de er kernen i den tillidspagt, som jeg for nu et år siden forelagde for dem, og som vi er i færd med at virkeliggøre.
Mine damer og herrer, om 25 dage vil vi i Dublin anmode stats- og regeringscheferne om, at de også virkeliggør de overordnede retningslinjer i denne pagt. Det er derfor, at jeg er her. Fordi jeg vil hilse den genlyd, som jeg har fundet i Parlamentet på mit initiativ velkommen, fordi jeg gerne vil høre Parlamentet og tale til Dem inden mødet med stats- og regeringscheferne.
Jeg sagde det til Dem for en måned siden, da jeg forelagde Kommissionens arbejdsprogram for 1997: Denne pagt er jeg meget opsat på! Betænkningen opfordrer os til at gå fra ord til handling. Det er netop målet med pagten. Det drejer sig ikke om store erklæringer eller om papirer, der skal underskrives. Det drejer sig om at give sig selv konkrete mål, der et for et, indgår i en samlet strategi for beskæftigelsen. Hvor er vi i dag i denne proces? Budskabet begynder, jeg siger rigtigt begynder, at blive hørt. I de seneste måneder har der været konkrete gennemførelser.
Det første opmuntrende element, som vi må fastholde, er anerkendelsen i hele Europa af betydningen af den lokale dimension. Og det er et væsentligt aspekt ved tillidspagten: At involvere aktørerne på alle niveauer. Hidtil har den lokale dimension for ofte være forsømt, mens den er mere og mere afgørende for beskæftigelsen. Jeg glæder mig over det arbejde, der er udført af det irske formandskab, der har kunnet give den genlyd, det har fortjent. Det har navnlig arrangeret to konferencer, der har gjort det muligt med nogle fremskridt, som vil give sig udslag mentalt og praktisk. Jeg vil tale om konferencen om landbrugsudviklingen og konferencen om den lokale udvikling.
Kommissionen selv har arbejdet med medlemsstaterne og opfølgningskomiteerne. I Dublin blev første generations territorialpagter lanceret. Også her glæder jeg mig over, at disse fremskridt opfylder Parlamentets forventninger, som betænkningen beskriver dem.
Med disse territorialpagter for beskæftigelsen anvender vi konkret et andet væsentligt aspekt af pagten: At stille de europæiske strukturpolitikker til tjeneste for beskæftigelsen. Og som ordføreren understreger det, kan Kommissionen foreslå realistiske retningsændringer i den igangværende planlægning navnlig med hensyn til brugen af margener for finansiel fleksibilitet for at maksimere deres virkning på beskæftigelsen.
Det andet opmuntrende motiv vedrører de fremskridt, der er sket i forbedringen af arbejdsmarkedets funktion. Det er også et af de centrale mål i pagten. Den opfordrer faktisk til at fremskynde reformen af beskæftigelsessystemerne, fordi fremtiden for arbejdet besluttes i dag.
Betænkningen stiller et vist antal forslag til at gå videre af denne vej: Forslag af skattemæssig art, forslag om reduktion eller i det mindste omorganisering af arbejdstiden, støtte til udviklingen af nye forekomster af jobs inden for kultur-, miljø- eller endog servicesektoren.
Det er klart, at der stadig er meget at gøre, for at ændringen skrider frem både mentalt og praktisk. Men man må understrege bidraget til proceduren, der blev lanceret i Essen. I den fælles beretning om beskæftigelsen vil Rådet af økonomi- og finansministre og Rådet af socialministre for anden gang i Dublin forelægge en fælles beretning. Det er et yderligere skridt i retning af en sammenhængende og fælles indfaldsvinkel, som betænkningen anbefaler det. For de fem prioriterede områder, der blev fastlagt i Essen, er der registreret betydelige fremskridt i de flerårige programmer, der er forelagt af medlemsstaterne. Staterne konfronteres med de samme problemer: Stivhed i beskæftigelsessystemerne, udfordringen med en stadig vægtigere og dog ufuldstændig social beskyttelse og den påtrængende nødvendighed af igen at give de unge tillid til fremtiden.
Med hensyn til alle disse emner begunstiger den procedure, der blev lanceret i Essen, udvekslingen af information mellem staterne. Den strategi, der blev fulgt i Essen, henviste ikke hvert land til sine egne bestræbelser. Den ville især inspirere en gensidig lærlingeproces. Og de resultater, der blev opnået i den forbindelse i 1996, er opmuntrende, men de skal uddybes mere.
Der er lagt stor vægt på initiativerne fra visse medlemsstater for at fremme en større fleksibilitet. Tiden er fremover til administrativ fleksibilitet, forenkling af reglerne, fleksibilitet i lovgivningen om arbejde for eksempel for at åbne vejen til nye individuelle eller kollektive forvaltninger af arbejdstiden. Og det er netop denne fleksibilitet, der også skal gøre det muligt for os at drage fordel af det jobpotentiale, der er indeholdt i servicesektoren.
Det er rigtigt, at der stadig er meget at gøre, men Europa er blevet bevidst, tror jeg, om nødvendigheden af moderniseringen. Derfor skal denne fleksibilitet være en mulighed for arbejdstagerne og ikke bare en jagt på færre regler. Og det er her, at arbejdsmarkedets parter har en nøglerolle. Det er her, hvor jeg også er glad for den mobilisering, de har vist i forbindelse med denne pagt. Det var ikke klart i begyndelsen. Men vi er også her nået frem til resultater.
Kommissionen glæder sig over det fælles bidrag, som arbejdsmarkedets parter vil fremlægge i Dublin for stats- og regeringscheferne. Det viser, som jeg altid har troet det, og jeg vil også tilføje oplevet det, at med hensyn til fremtidsemner kan arbejdsgivere og fagforeninger overveje tingene sammen og finde en fælles ledetråd.
1996 har også været et fremskridtsår på den makroøkonomiske front. Pagten fastslår nødvendigheden af en stabil makroøkonomisk ramme, der er gunstig over for beskæftigelsen. Medlemsstaternes konvergensprogrammer er nu godt iværksat. Disse iværksættelser må registreres i længden. Jeg forventer, at vi i Dublin når frem til en enighed om de væsentlige elementer i stabilitetspagten. Men der eksisterer allerede på dette stade en enighed om mange af dens elementer.
På det tidspunkt, hvor væksten igen stiger, gør konvergensen os i stand til at maksimere virkningen heraf på beskæftigelsen. Perspektivet med den fælles valuta har i år taget en afgørende drejning. Den kommer os nærmere reelt og mentalt. De europæiske borgere ser projektet konkretisere sig. Det er nu nødvendigt, at de fornemmer de gavnlige følger heraf for beskæftigelsen. For det er det, den fælles valuta skal bruges til.
Men den fælles valuta er ikke det eneste instrument, der er til vores rådighed for at fuldende det indre marked og udnytte hele potentialet heri. Alt hænger faktisk sammen: Strukturreformer, makroøkonomiske politikker og det indre marked. Vi vil kun maksimere virkningerne af disse politikker, hvis vi holder roret hele vejen. Og De har ret i at understrege, at man ikke udelukkende skal følge en makroøkonomisk strategi, selv om den er en absolut nødvendig betingelse.
Den nylige beretning om det indre marked har sandelig udsendt et positivt budskab: Der er skabt næsten en million arbejdspladser. Og det udførte arbejde er imponerende: Afskaffelse af over 100.000 tekniske normer, der berører over tre fjerdedele af handelen inden for Fællesskabet, øget tiltrækning af udenlandske investeringer, og det er kun nogle af de positive virkninger. Men dette potentiale kan udnyttes endnu mere, og Kommissionen vil bringe yderligere muligheder på bordet på Det Europæiske Råd i Dublin. For pagten understregede den bydende nødvendighed af at prioritere fremtidssektorerne, at stimulere udviklingen af dem og fjerne blokeringerne, som hører en svunden tid til. Man må nægte af vende ryggen til fremtiden ved at gå uden om de særlige chancer for Europa.
Der er taget to skridt til i denne retning: Vedtagelsen af det flerårige program for små og mellemstore virksomheder med et budget på 127 millioner ecu og forelæggelsen på Det Europæiske Råd af beretningen om tjenesternes markeder. Det er her, at der frigøres nye jobs, at grænserne for arbejdsløsheden, for en stor del takket være nye teknologier, rykker mod nye muligheder.
Men der er stadig arbejde, der skal udføres, for at drage fordel af virkningen med dimensionen af det indre marked. Og jeg vil bare nævne to eksempler, men hvilke! Vi har nu i tredive år, hr. formand, diskuteret det europæiske samfunds status. Rådet må tage sit ansvar alvorligt med hensyn til dette emne. Kommissionen har igen taget initiativet ved at danne Davignon-gruppen. I 1997 må der drages operationelle konklusioner af denne gruppes arbejde. Det andet eksempel, der ligger mig på sinde, er de transeuropæiske net. For mig var det vigtigt at sige, at man skal koncentrere de disponible budgetmidler om de politikker, der er fordelagtige for væksten og beskæftigelsen. Naturligvis beklager jeg, at mine forslag som sådan ikke er blevet godkendt af ØKOFIN-Rådet. Det er et signal om manglende samhørighed mellem retningslinjerne i Det Europæiske Råd og Rådets mekanismer.
Jeg konstaterer dog med en vis tilfredsstillelse, at af budgetmyndighedens to parter, for øvrigt under indflydelse af Europa-Parlamentet, ser ud til delvis at imødekomme mine forslag ved at øge de beløb, der er fastsat til nettene og forskningen i budgettet for 1997. Det ville være et positivt signal, et opmuntrende signal, som intet vil forhindre os i at gentage, måske endda udvide, i 1998.
Hr. formand, Unionen har for nylig sat sig nogle store mål på højde med sine midler. Som den største økonomiske magt i verden må den faktisk have den største fordel af sine rigdomme, uanset om det drejer sig om de menneskelige, intellektuelle eller tekniske. Og for at gøre det skal den overbevise og anspore. Og for at opnå det individuelle og kollektive engagement, for at fremkalde et mobiliserende projekt er det nødvendigt med tillid. Tillid i optræden, i viljen til reelt at handle og i legitimiteten af de iværksatte politikker.
Pagten skal skabe betingelserne for en fornyet mobilisation og en tilbagevenden til tillid. Den opfordrer til en ny og bred alliance mellem regeringerne, arbejdsmarkedets parter, de lokale myndigheder og de europæiske institutioner. Ideen med pagten forudsætter konsensus. Indsatsen og vores fælles mål er skabelsen af en økonomisk, legal og politisk ramme, der er gunstig for beskæftigelsen. Indsatsen er at gøre det muligt for individuelle initiativer at indføres i dette generelle mål.
Tillidspagten for beskæftigelsen har allerede medført en bevægelse. Fremskridtene på de fire områder, vi har fastlagt, og som De har fastlagt i Deres betænkninger, er lovende. Vi må opbygge og fortsætte på grundlag af disse første udviklinger. Det er det, jeg vil anmode stats- og regeringscheferne om på Det Europæiske Råd i Dublin.

Cassidy
Hr. formand, det glæder mig, at jeg kom i tide til at høre formanden for Kommissionens interessante indlæg. Jeg henviser Kommissionens formand og hr. kommissær Flynn til side 18 og 20 i Wolfbetænkningen og især til tre punkter i udtalelsen om beskæftigelsen fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, som desværre ikke er kommet med i den endelige beslutning fra Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse.
Jeg vil for øvrigt gerne tilføje, at hr. Wolf og jeg har arbejdet meget tæt sammen om betænkningen om beskæftigelse, lige som vi arbejdede tæt sammen tidligere på året om den årlige økonomiske beretning. Hr. Wolf har gjort et fortrinligt stykke arbejde. Han kontaktede Økonomiudvalget og stemte for og støttede alle dette udvalgs konklusioner. Jeg ved, at han er lige så skuffet som jeg over, at Socialudvalget ikke ønskede at støtte Økonomiudvalgets synspunkt om, at Kommissionens årsberetning om beskæftigelsen i Europa fremover skal kaldes årsberetningen om arbejdsløsheden i Europa. For det er jo trods alt arbejdsløsheden, der bekymrer os.
Det andet punkt, som Socialudvalget desværre ikke har kunnet acceptere, er punkt 14 i Økonomiudvalgets konklusioner, hvor det slår fast, at det »er af den opfattelse, at Den Europæiske Union og dens medlemsstater ikke skal være for stolte til at se med kritiske øjne på manglerne ved det europæiske sociale mønster, eller til at tage ved lære af andre landes, navnlig USA's, Japans og Norges gode resultater med jobskabelse og opnåelse af et lavt arbejdsløshedsniveau.« Det er beklageligt, at dette punkt ikke er medtaget.
Mit sidste punkt er, at vi specifikt nævnte alder - diskrimination mod folk på over 40 år i arbejdsstyrken - i vort forslags punkt 15, og vi bad Den Europæiske Unions institutioner om at foregå med et godt eksempel i den retning. Desværre har Socialudvalget ikke medtaget dette punkt eksplicit.

Hatzidakis
Hr. formand, det skulle ikke være nødvendigt hele tiden at gøre opmærksom på, at arbejdsløshedsproblemet er yderst vigtigt, og at vi må udnytte de muligheder, strukturfondene giver os, på den bedst mulige måde, så vi kan bekæmpe problemet.
På denne baggrund er Kommissionens initiativ til udgivelse af denne meddelelse om strukturelle aktioner vedrørende beskæftigelse positivt og værd at lægge mærke til. Der er dog to ting, som vi ikke bør glemme:
For det første, at strukturfondene ikke er et universalmiddel, der kan løse beskæftigelsesproblemet. Når det kommer til stykket, råder de over 0, 46 % af EU's bruttonationalprodukt til deres arbejde, hvilket giver en meget lille manøvremargen. Dette er også tilfældet med Den Europæiske Socialfond, som bruger ca 30 % af strukturfondenes bevillinger på sit forsøg på at koordinere udbud og efterspørgsel på arbejdsmarkedet.
Den anden ting, som vi ikke må glemme, er, at vi ikke kender strukturfondenes nøjagtige effekt på jobskabelsen, fordi der ikke findes nogen præcis metodologi. Vi er nødt til at arbejde i denne retning, hvor svært det end er.
Hvad kan der gøres fremover? To ting er mulige: for det første, at vi anvender deflatoren på strukturfondene, så alle pengene kan gå til arbejdsløsheden, og den anden ligger i mål 2, hvor der i perioden 1997-1999, med den nye planlægning, er mulighed for at afsætte alle midlerne til beskæftigelsesaktioner.
Fremover bør der naturligvis også lægges vægt på konkrete sektorer - vi har fremhævet nogle enkelte i Udvalget om Sociale Anliggender - jeg tænker f.eks. på de målrettede beskæftigelsespolitikker, foranstaltninger, der vedrører tilpasning af arbejdstiden, støtte til lokale beskæftigelsesinitiativer, aktioner til fordel for miljøet, som bør støttes, foranstaltninger med relation til ny teknologi og oprettelsen af net med oplysninger om udbud og efterspørgsel på europæisk plan, så der kan skabes balance på netop dette område.

McCarthy
Hr. formand, som hr. Wolf korrekt fremførte, er det et spørgsmål om EU's troværdighed i den måde, vi tackler arbejdsløsheden på, og det er en kendsgerning, at EU generelt har en rystende bundrekord i jobskabelse. Fra min politiske gruppes synspunkt er samhørighed og solidaritet et mål, og vi mener, at de alvorligt undermineres af den kroniske arbejdsløshed. Derfor glæder jeg mig over dagens forhandling og bifalder det positive bidrag, vi forsøger at komme med i kampen mod arbejdsløsheden. Jeg glæder mig også over hr. Lages betænkning, der vedrører strukturfondene.
Strukturfondene er et økonomisk nøgleinstrument. De kan få en virkning. Men jeg vil gerne opfordre medlemsstaterne til at arbejde tættere sammen med Kommissionen og hjælpe med at fokusere og målrette disse aktioner for at få bedre resultater. Jeg vil også opfordre medlemsstaterne til at bruge de eksisterende midler og ikke fortsætte med stigende underforbrug, forsinkelser og bureaukrati.
Kommissionens første beretning om samhørighed understreger og belyser problemet med de fortsatte regionale forskelle i arbejdsløsheden. Den understreger den dramatiske stigning i beskæftigelsen i Sverige og Finland og problemerne i Spanien, hvor 1 ud af 5 stadig er arbejdsløs. Mellem 1983 og 1993 forbedrede de 25 regioner med den laveste arbejdsløshedsprocent denne procent fra 4, 8 til 4, 6, men billedet for de 25 værst stillede regioner var mere nedslående med en stigning fra 17, 2 til 22, 4 %. Virkeligheden er et billede med stadig større forskelle i den regionale arbejdsløshed i Europa.
Jeg glæder mig derfor over initiativerne fra drøftelserne om strukturfonde og jobskabelsesmuligheder under det uformelle rådsmøde i Madrid i december 1995 og den endelige meddelelse fra marts 1996. Den har vi holdt liv i. Vi har sikret, at den fortsat er på dagsordenen. Jeg glæder mig over hr. Santers initiativ vedrørende territoriale, regionale og lokale beskæftigelsespagter. Især glæder jeg mig over, at han ønsker at inddrage arbejdsmarkedets parter heri. Jeg glæder mig over det engagement og den begejstring, det irske formandskab har tilført debatten, og især den irske finansminister hr. Quinns engagement.
Jeg må dog sige, at jeg er skuffet over, at Det Forenede Kongerige ikke er rede til at gennemføre de territoriale beskæftigelsespagter, og jeg vil spørge hr. Flynn om, hvad han vil gøre for at få støtte hertil. Hvis vi ikke kan få medlemsstaten til at støtte det, vil jeg synes, at vi skal tillade regioner og lokale myndigheder, der ønsker at deltage, at henvende sig direkte til kommissæren i Bruxelles og blive aktivt inddraget i disse pagter.
Især irriterer og bedrøver det mig, at Det Forenede Kongerige åbenbart har den højeste jobskabelsesprocent i EU. Jeg er bekymret over, at vi skaber job, der er dårligt betalte deltidsjob, som skaber en underklasse af fattige arbejdstagere, der eksisterer på ydelser på arbejdspladsen og familiekreditter. Jeg beder kommissæren, da Det Forenede Kongerige nu har den højeste fattigdomsprocent i EU - et ud af tre spædbørn fødes i fattige familier - om at se på modellen for jobskabelse og bæredygtige job med stor værditilvækst og høj produktivitet, så EU's regioner kan komme på forkant med konkurrencen i Europa.

Chanterie
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, når vi taler om beskæftigelse, taler vi ikke kun om beskæftigelse som sådan, men også om fleksibilitet, uddannelse og undervisning, skattepolitik, forskning og udvikling, frem for alt økonomisk vækst samt social fremgang. Når vi taler om arbejdsmarkedspolitik, taler vi også om konkurrencepolitik, handelspolitik, industripolitik, monetær politik osv. Kort sagt, at bekæmpe arbejdsløsheden og gøre arbejdsmarkedet sundt er ikke nogen særskilte målsætninger, tværtimod. Denne politik har kun en chance for at lykkes, hvis der samtidig med medlemsstaternes foranstaltninger også udvikles en europæisk politik, og både Kommissionens beretning »Beskæftigelse i Europa 1996« og kommissionsformand Santers tillidspagt bekræfter dette.
Der opfordres i disse to vigtige dokumenter ikke blot til aktive i stedet for passive foranstaltninger, men også til private initiativer foruden offentlige foranstaltninger. Jeg har imidlertid med hensyn til Wolf-betænkningen indtryk af, at denne betænkning ensidigt koncentrerer sig om offentlige foranstaltninger og ser bort fra andre meget vigtige dele, bl.a. beretningen »Beskæftigelse i Europa 1996«. Jeg vil nævne tre.
For det første foretages der i Kommissionens beretning en dobbelt sammenligning mellem De Forenede Stater og Den Europæiske Union i forbindelse med servicesektoren på den ene side og industri- og landbrugssektoren på den anden side. Når der i Den Europæiske Union og i USA fra 1980 til 1993 oprettes henholdsvis 18 og 22 mio job i servicesektoren, så kan det godt sammenlignes. Hvis imidlertid i samme periode USA mister to mio job i industri- og landbrugssektoren, medens EU mister tretten mio job, så udgør dette en betydelig forskel. Vi har i denne Wolf-betænkning fuldstændigt set bort fra dette spørgsmål. Hvordan får vi os taget sammen til på ny at fremme beskæftigelsen inden for industrien i Unionen.
Jeg nævner et andet eksempel. Spørgsmålet om erhvervsmobiliteten og fleksibiliteten samt spørgsmålet om lønudgifterne. Også det har vi for en stor del set bort fra i betænkningen. Det tredje eksempel: sårbare befolkningsgrupper. De unge, som ingen adgang får til arbejdsmarkedet, og hvor jeg opfordrer til at gøre systemet med erhvervsuddannelsespladser i virksomhederne mere udbredt, således at den uddannelse, som de har fået, ikke går tabt. Jeg tror også, at vi må revidere vor politik med hensyn til folk i halvtredserne. Der udstødes i massevis af mennesker mellem 50 og 55 fra arbejdsmarkedet. Dette er efter min mening både en fejl samfundsmæssigt set og en fejl med hensyn til den erfaring, viden og kompetence, som findes i virksomhederne.
Jeg bør fortsætte med at tale om den strukturelle arbejdsløshed, men det har jeg ikke tid til. Jeg støtter, hvad kommissionsformand Santer for lidt siden sagde: Tiden er inde til at gå over til handlinger i stedet for ord. Tiden er inde til, at vi i Dublin, og jeg håber, hr. kommissær, at der dér træffes definitive beslutninger om tillidspagten, kan tale om gennemførelsen af en global strategi for beskæftigelse.

Vieira
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, når det drejer sig om en så stor del af befolkningen som 18 mio mennesker, svarende til 11 % af den europæiske arbejdsstyrke, er det i sig selv en tilstrækkelig grund til, at Europa-Parlamentet udtaler sig om deres situation, og når dette antal er lig med antallet af arbejdsløse er der grund til, at Parlamentet udtaler sig herom igen og igen.
Under henvisning til hr. Wolfs betænkning vil også vi udtrykke påskønnelse af Kommissionens forslag til forbedring af samordningen af og støtte til medlemsstaternes beskæftigelsesforanstaltninger med henblik på at iværksætte nye foranstaltninger og initiativer til bekæmpelse af denne svøbe, som vi ikke ser en let løsning på, hverken på kort eller mellemlang sigt. Vi tilslutter os ligeledes forslaget om større støtte til oprettelse af mikro- og småvirksomheder og til håndværksvirksomheder, da alle nu anerkender, at dette er en vej til jobskabelse, som må videreudvikles. Dette er efter vores mening en af de vigtigste nøgler til oprettelse og opretholdelse af arbejdspladser, ikke mindst, når der, som i denne betænkning lægges særlig vægt på randområder og øområder i Den Europæiske Union, hvor underbeskæftigelsesfænomenet er af et meget betydeligt omfang.
Men intet er fuldkomment - og jeg forsikrer Dem, hr. Wolf, at det ikke skyldes uvilje mod Dem personligt - men på to punkter må vi sige fra. Det første omhandler spørgsmålet om alternative finansieringskilder til dækning af sociale ydelser, f.eks. beskatning af CO2 -emissioner og energiforbruget. Hvis vi i den ene vægtskål lægger denne afgift og i den anden den europæiske industris konkurrenceevne, vil det umiddelbart kunne konstateres, at Europa står tilbage med afgiften, og amerikanerne og japanerne løber med konkurrenceevnen. Men nu må det være nok med at eksportere liberalisme og importere protektionisme. Vi må for en gangs skyld give os selv præference. Det sociale Europa må finde andre finansieringskilder til at fortsætte ad sin - i øvrigt korrekte - vej.
Det andet punkt drejer sig om nedsættelse af arbejdstiden. Om end princippet på sigt, på lang sigt, som historien viser, er korrekt, tvivler vi på det hensigtsmæssige i en pludselig og brat gennemførelse af dette princip. Vi foretrækker princippet om fleksibel arbejdstid, som hvis det indføres i overenskomstforhandlingerne i medlemsstaterne, ikke vil skabe større problemer af social karakter for den økonomiske aktivitet i Europa.
Af ovennævnte to årsager vil min gruppe stemme imod den foreliggende betænkning i dens nuværende skikkelse. Det vil vi gøre i forvisning om, at dens positive aspekter er tilgodeset i talrige resolutioner fra de forskellige fællesskabsinstitutioner, men grundlæggende ud fra en realistisk opfattelse af, at det foreslåede ikke løser det grundlæggende problem, nemlig beskæftigelsen. Vi siger ja til beskæftigelsesfremmende tiltag her og nu i alle medlemsstater og sektorer. Og til at gøre alt, hvad der er muligt, for at opretholde de eksisterende arbejdspladser, hvilket ligeledes er af allerstørste vigtighed.

Boogerd-Quaak
Hr. formand, kære kolleger, hr. kommissær, jeg tror, at vi kan betragte det som en ære, at hr. Santer i formiddag gjorde sig den umage endnu en gang at forelægge os sine bestræbelser med hensyn til beskæftigelsesproblemet. Jeg tror heller ikke, at det så meget skyldes Kommissionen, at vi ikke gør fremskridt, men det skyldes den kendsgerning, at medlemsstaterne alligevel ikke vil træffe de foranstaltninger, som er så frygtelig nødvendige, og som for en del står i hr. Wolfs betænkning, og som for en del er taget op i andre betænkninger og frem for alt også i går under forhandlingen om den fælles valuta.
Hr. Santer har sagt, at vi har brug for en modernisering af den sociale sikring, skatter og afgifter samt arbejdsmarkedet. Jeg er enig med ham, og vor gruppe er enig med ham. Men når vi taler om modernisering, så må vi også turde tage fat på indviklede spørgsmål, og så er jeg ikke enig med hr. Vieira i, at vi ikke bør turde se på forskydninger af skatter og afgifter på arbejde over på andre mål. Jeg tror virkelig, at vi kan se på ting som CO2 -afgiften, såfremt vi gør det i hele Europa.
En anden ting, som vi er mindre glade for, og for vor gruppe som helhed kunne det være en grund til i sidste instans at stemme imod Wolf-betænkningen, er forslaget om at indføre beskatning af spekulation. Vi mener, at det er i strid med Traktaten og med kapitalens frie bevægelighed, og vi mener også, at det virker modsat af, hvad vi hermed sigter mod. Jeg vil gerne opfordre hr. Wolf til, at han imødekommer os noget på dette punkt.
Jeg vil også understrege det, som hr. Santer har sagt om vedtægten for det europæiske selskab. I eftermiddag rejser Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik til Haag for der at tale med en række ministre om forberedelsen af formandskabet til næste år. Jeg tror, at vi må sætte navnlig de punkter, som hr. Santer nævnte her i formiddag, på dagsordenen. Disse vedtægter er bestemt et af dem ligesom finansieringen af de transeuropæiske net.
Jeg vil gerne lige henlede opmærksomheden på et par andre sager. Den ene er spørgsmålet om udviklingen af landdistrikterne, og den anden er bypolitikken. Når vi taler om kampen mod arbejdsløsheden, så tror jeg, at det er meget vigtigt, at vi ser på mulighederne for vedtægter eller et charter for landdistrikterne, men det samme for byerne og også en forbindelse mellem disse to. Vi har her ideer om industriens konkurrenceevne. Vi har ideer om konkurrenceevnen inden for rammerne af teknologipolitikken, men vi har endnu aldrig udviklet virkelig gode, konkrete ideer, når det drejer sig om, hvilken rolle de store byer og andre byer kan spille, selv om omkring 80 % af befolkningen i Unionen bor i byer. Jeg vil gerne opfordre hr. Flynn til, at han tager dette aspekt i betragtning i Dublin.

Eriksson
Hr. formand, Wolf-betænkningen behandler og peger på en række store mangler ved de foranstaltninger, som træffes imod Den Europæiske Unions gigantiske problem: arbejdsløsheden.
Der tales undertiden om 18-20 millioner arbejdsløse, undertiden om helt op til 30 millioner. Men jeg vil gerne understrege, at der er tale om betydelig flere end som så, idet man også bør medregne alle de kvinder, som i dag ikke har ret til eller mulighed for eget underhold, men som uegennyttigt og ulønnet opretholder store dele af samfundet ved at pleje og passe børn, ældre og deres mænd.
Daglig ser og hører vi om strejker og demonstrationer i medlemslandene, hvor vrede og ofte desperate borgere giver udtryk for deres utilfredshed med den politik, som føres i landene i øjeblikket. Det er på høje tid, at vi lytter til disse protesterende mennesker. De viser os nemlig, til forskel fra de kapitalistiske markedskræfters repræsentanter, hvilke behov der findes i samfundet - behov, som ville skabe adskillige varige og nødvendige arbejdspladser, hvis vi satte os for at opfylde dem.
Det er på tide, at vi indser her i Parlamentet, at liberaliseringer, privatiseringer og den meget omtalt fleksibilitet i virkeligheden ikke fører til nye arbejdspladser, men i stedet øger klasseskellene og de sociale spændinger i vore samfund. Den førte politik skaber regionale skævheder, stigende strukturel arbejdsløshed, stigende arbejdsløshed for kvinder med kortvarige uddannelser og en fortsat stigning i antallet af handicappede uden arbejde. Hr. formand, situationen er katastrofal. Jeg påstår ikke, at der findes simple løsninger, men jeg vil alligevel benytte lejligheden til at pege på nogle muligheder.
Det fremgår af den ene undersøgelse efter den anden, at den svenske befolkning er villig til at betale mere i skat, hvis man forbedrer kvaliteten og tilgængeligheden af de ydelser, der tilbydes inden for den offentlige sygepleje, ældreomsorg og uddannelsessektor. Lad os gøre det!
I langt de fleste medlemslande er der en skrigende mangel på børnepasningsmuligheder. Lad os udbygge denne sektor og gøre den mere tilgængelig!
Inden for miljøpolitikken er der meget at gøre på alle områder, lige fra affaldssortering og genanvendelse til omstilling af energisystemerne. Lad os tage fat på disse livsnødvendige opgaver!
Lad os igangsætte en strukturel ændring af arbejdslivet og gå ind for en 6 timers-dag med begrænsning af overarbejdet, men med uændret løn for at opretholde købekraften.
Lad os iværksætte reparationer, ombygninger og udvidelser af boliger og højnelse af deres standard.
Undlad at afvæbne fagbevægelsen, men styrk dens muligheder for at medvirke til at skabe tryghed for de ansatte på arbejdsmarkedet, således at deres kreativitet og aktive medvirken leder virksomhederne ind på nye, nødvendige baner.
Der er behov for indgreb på bankområdet for at tilvejebringe bedre kreditter og lette adgangen til risikovillig kapital til nye virksomheder og til miljøinvesteringer. Der er også behov for at styre virksomhedernes udbytter, således at de anvendes til investeringer i stedet for til spekulation eller passive, kortsigtede profitinteresser.
Endelig går jeg ind for, at vi følger den opfordring, som de europæiske arbejdsløses netværk fremsatte på sin konference i Irland for nogle uger siden, nemlig at vi lægger planerne om Den Økonomiske og Monetære Union til side og tager fat på de problemer, som borgerne slås med.

Schörling
Hr. formand, Kommissionens »beretning om beskæftigelsen i Europa 1996«, som denne betænkning af Friedrich Otto Wolf drejer sig om, burde vel - som hr. Cassidy netop sagde - egentlig hedde »beretning om arbejdsløsheden i Europa«. Jeg er helt enig i ordførerens kritik af Kommissionens manglende resultater, når det gælder analyser og strategier siden 1995-beretningen. Samtidig vil jeg gerne fremhæve, hvor meget bedre det efter min mening er lykkedes ordføreren at formulere såvel analyser som strategier.
Det er næppe nødvendigt at gentage, at arbejdsløsheden er et alvorligt problem i Europa - så alvorligt, at det faktisk skaber social og politisk uro og truer vort demokrati. Når vi i den sammenhæng drøfter, hvad der kan gøres for at nedbringe arbejdsløsheden, må vi også huske på, at Unionen paradoksalt nok selv skaber arbejdsløshed og udstødelse på grund af den snævre tidsplan for Den Monetære Union og konvergenskravene, som tvinger medlemsstaterne til at stramme deres budgetter, og som fører til nedskæringer i den sociale velfærd.
Jeg er også enig i, at vi ikke skal slå os så meget for brystet og være navlebeskuende, men i stedet lægge mærke til, hvad andre lande har gjort. Hvad har eksempelvis Norge, som har en meget lav arbejdsløshed, gjort?
Hvad kan der da gøres? Her synes jeg faktisk, at betænkningen anviser retningslinjer for en ny strategi. Derfor er jeg meget positiv over for den. Vi må bl.a. overveje de muligheder for arbejdstidsforkortelse og førtidspensionering, der omtales i Ribeiro-betænkningen, da vi jo ved , at der ikke vil blive skabt flere arbejdspladser, selvom der kommer større vækst og flere investeringer. En ny strategi bør omfatte en økologisk omstilling og grønne innovationer, en solidarisk baseret skattereform og en styrkelse af den lokale økonomi. Den må, efter min mening, ikke føre til en fælles arbejdsmarkedspolitik, da regionerne er så forskellige, men vi må alligevel arbejde sammen, Unionen og medlemslandene.

Vandemeulebroucke
Hr. formand, kære kolleger, allerførst vil jeg oprigtigt udtrykke min glæde over for hr. Wolf. Han har gjort et særdeles fortræffeligt stykke arbejde, og det har for øvrigt ytret sig i den store enighed, hvormed denne betænkning blev vedtaget i Udvalget om Sociale Anliggender. Men faktisk føler vi alle sammen en eller anden form for ubehag.
Dette er en af de utallige gange, hvor vi her udfører et ritual. Vi taler igen om arbejdsløshedsproblemet. En af de utallige forhandlinger i en lang række. Lad os blot tænke på f.eks. Delors-hvidbogen, Santers tillidspagt, årsberetningerne om beskæftigelsessituationen, og på den anden side er der rapporterne fra Socialministerrådet, men også fra Finansministerrådet. Det er dér, at der praktisk taget sker en blokering, fordi man ikke kan nå til overensstemmelse.
Vi har officielt 18-20 mio arbejdsløse. I virkeligheden er der mange flere. Det ved vi alle sammen. Der er temmelig mange kategorier, som pænt skubbes ud af statistikkerne. Jeg tænker f.eks. på situationen for førtidspensionerede. Mennesker, som forpligtes til at trække sig ud af arbejdsmarkedet, når de er 50 eller 55 år.
Hvad der også ærgrer mig særdeles meget i forbindelse med de mange strategier med henblik på løsning af arbejdsløshedsproblemet, er den alt for ensidige vækstorienterede strategi. Økonomisk vækst skulle automatisk føre til større beskæftigelse. Vi ved alle sammen, at dette manifest er forkert.
Ordføreren, hr. Wolf, har fat i den rigtige ende, når han kritiserer den gældende makroøkonomiske strategi. Den sigter faktisk kun mod at forsøge at opfylde konvergenskriterierne. Den makroøkonomiske politik prioriterer den slags kriterier højest, og beskæftigelseskriterierne halter fuldstændigt bagefter.
Der er en hel serie praktiske og meget gode forslag i Wolf-betænkningen: f.eks. formindskelsen af ikkedirekte arbejdsomkostninger nederst på lønskalaen, f.eks. vægt på de små og mellemstore virksomheder samt f.eks. deltidsarbejde. Ligeledes opfordringen til nedsættelse af arbejdstiden og omfordeling af arbejdet. Også den vægt, som lægges på efteruddannelse og omskoling, og den vægt, som frem for alt lægges på den tredje sektor for sociale og kulturelle tjenesteydelser. Det er en hel serie forslag, som absolut må fremlægges, og som endelig skal vedtages af Rådet.
Vi støtter fuldstændigt denne betænkning, og vi vil endnu en gang meget oprigtigt over for hr. Wolf udtrykke vor glæde over betænkningen.

Blot
Hr. formand, kære kolleger, der er nogle interessante ting i hr. Wolfs betænkning navnlig med hensyn til strukturpolitikkerne. Men jeg vil gerne her tale om de emner, han har skjult, som han ikke har ønsket eller ikke har kunnet behandle. Han henviser med rette til den europæiske socialmodel, og vi mener, at denne europæiske socialmodel i virkeligheden er helt uforenelig med globale doktriner, der i dag styrer verdensøkonomien.
For det første indebærer globalismen den fuldstændige frihandel. Denne frihandel, det er nu påvist af flere økonomer, giver sig udtryk i en forværring af de dårligst uddannede arbejdstageres job i de mest industrialiserede lande. Det er navnlig den franske professor og Nobelprismodtager Maurice Allais' tese. På dette punkt ved vi, at de europæiske landes interesser og de amerikanske interesser er forskellige. Spørgsmålet er således, om vi politisk ville være i stand til at modarbejde det amerikanske diplomati eller ikke. Vi er yderst skeptiske over for det, der er sket hidtil på dette område.
For det andet indebærer globalismen en ligegyldighed over for ind- og udvandringsfænomenerne. Det er et totalt tabuemne, temmelig forbavsende i dag. Immigrationen er en forværrende faktor for arbejdsløsheden af to årsager. Enten arbejder indvandrerne, og i det tilfælde vil de forøge et arbejdsudbud, der allerede er for stort, eller også arbejde de ikke, og så er de finansieret af de sociale sikringsordninger. Denne omkostning, der i Frankrig er beregnet med tal i Milloz-betænkningen, belaster den samlede konkurrencedygtighed for økonomien. Man kan således ikke forbigå dette emne i tavshed.
For det tredje fører den globale ideologi i dag til skabelsen af integrerede kontinentale helheder. Det er i den forbindelse, at man imødeser Den Europæiske Monetære Union. Men væksten er en divergensproces som livet i øvrigt, og målet med den monetære konvergens medfører en bremsning af væksten.
Derfor kan man ikke på disse tre punkter blive ved med dogmerne og de hellige køer. Man kan kun nedsætte arbejdsløsheden ved at bringe disse globale dogmer i tvivl.

Cabezón Alonso
Hr. formand, beskæftigelsen er endnu en gang på Europa-Parlamentets dagsorden, denne gang med det formål at sende et vigtigt budskab til Rådet, som det gør klogt i at tage seriøst. Så vidt jeg er orienteret, afholder Rådet af Økonomi- og Finansministre og Rådet af Socialministre den 2. december et fælles møde, der bør resultere i nogle klart definerede beskæftigelsespolitiske fremskridt, som nogle dage senere kan overtages på topmødet i Dublin.
På ovennævnte fælles rådsmøde - økonomi og finans og sociale anliggender - bør man rette opmærksomheden mod det centrale indhold i de foreliggende betænkninger: nedsættelse af de indirekte lønomkostninger og opvejning af denne nedsættelse med andre finansieringsformer for at hindre en forringelse af de sociale ydelser; støtte til oprettelse og drift af små og mellemstore virksomheder på baggrund af deres jobskabende potentiale; nedsættelse og omlægning af arbejdstiden, et yderst påtrængende spørgsmål, der snarest bør tages op til seriøs forhandling; begrænsning af hindringerne for innovation; større vægt på investeringer i menneskelige ressourcer; effektiv beskatning af spekulation og incitamenter til produktiv investering af opsparingen; styrkelse af det lokale beskæftigelsespotentiale, osv.
Det fælles rådsmøde bør også seriøst overveje muligheden af at traktatfæste et afsnit om beskæftigelse, herunder retten til arbejde, og det må sikres, at samhørighedsprincippet fastholdes som et koncept, der orienterer og inspirerer hele traktaten om Den Europæiske Union. Evalueringerne må gennemføres på grundlag af fælles indikatorer for den kvalitative og kvantitative udvikling på arbejdsmarkedet og medlemsstaternes beskæftigelsespolitik. Forslagene fra de tidligere Europæiske Råd må videreudvikles og uddybes, i særdeleshed forslagene fra Essen og Madrid.
Beskæftigelsen er af fundamental betydning for at bevare velfærdsstaten, sikre det sociale beskyttelsessystem og imødegå fremkomsten af nye former for fattigdom og marginalisering. Strukturarbejdsløshedens tal taler deres eget tydelige sprog, men vi formår ikke at reducere dem, end ikke i økonomiske opgangstider. Vi må derfor udvise større dristighed. De gamle formler, der kunne være nyttige i tidligere tider, duer ikke længere. Det er derfor ikke overflødigt at insistere på nødvendigheden af at udveksle erfaringer og samordne indsatsen for at gøre noget ved det største problem, som vore samfund i dag er konfronteret med.
Den Europæiske Union bør kunne tilføre medlemsstaternes beskæftigelsesfremmende initiativer en merværdi gennem fremme af og støtte til videreudvikling af aktive beskæftigelsesforanstaltninger og innovative tiltag og gennem en samordning af politikkerne, således at de får en større virkning på de produktive investeringer og beskæftigelsen.

Menrad
Hr. formand, hr. kommissær, beskæftigelsespolitik og social sikkerhed hører sammen. For så vidt er forhandling under ét fornuftig om beskæftigelsesberetningen 1996 og den nye udformning af Den Europæiske Unions vigtigste socialsikringslov - forordning nr. 1408. Store arbejdsløshedsprocenter truer vores sociale ordninger. Der er ingen kongevej til at bekæmpe arbejdsløsheden, men kun vejen med de tusind små skridt, sådan som foreslået i hvidbogen om beskæftigelse og i mange andre af Den Europæiske Unions dokumenter om tillidspagten, f.eks. fleksibel arbejdsorganisation, positiv fleksibilitet i arbejdstiden, deltidsarbejde. Her er der på ingen måde kun tale om daglig deling, men også om livsdeltid. Ældre arbejdstagere får mulighed for en glidende overgang til pensionsalderen. I Tyskland modtages efterløn på grundlag af en lov om aldersdeltid. Hvis arbejdsgiveren forhøjer deltidsarbejdsvederlaget og bidragene til pensionsforsikringen, så refunderer forbundsinstitutionen Bundesanstalt für Arbeit arbejdsgiveren for denne ydelse, hvis denne ansætter en arbejdsløs eller en lærling. Den allerede nævnte forordning nr. 1408 har til opgave at koordinere de lovpligtige sociale sikringsordninger for arbejdstagere, der flytter inden for Fællesskabet. Til koordineringsopgaverne har hidtil ikke hørt harmonisering af de meget forskellige efterlønsordninger, der er indført i syv EU-stater.
Ribeiro-betænkningen beskriver udmærket de problemer, der er optrådt som følge heraf og på grund af det voksende antal ordninger, først og fremmest hvis arbejdstagerens arbejdsplads og bopæl ligger i forskellige lande, f.eks. ved grænsearbejdere, eller hvis bopælen flyttes til en anden medlemsstat, det vil sige, at den vandrende arbejdstager vender tilbage til sit hjemland.
Den udvidelse, der er påtænkt med kommissionsforslaget, af anvendelsesområdet for forordning nr. 1408 til også at omfatte efterlønsydelser er ufravigelig, idet overenskomstbaserede ordninger nu også omfattes. Kommissionen har foreslået fornuftige løsninger, som f.eks. eksport af ydelsen fra det seneste beskæftigelsesland, hvori retten til ydelsen er erhvervet. Det diskuterede princip om, at bopælslandets institution udbetaler ydelserne, ville være meget problematisk for EU-stater, der ikke har indført en efterlønsordning.
I ændringsforslag nr. 1 og i begrundelsen går ordføreren ud over førtidspensionsproblematikken. Han antyder perspektiver for en koordinering af de særlige ordninger i den offentlige sektor og de ikke-lovpligtige socialsikringsordninger, hvor for vidtgående europæiske bestemmelser efter min bedste overbevisning unægtelig ville være kontraproduktive. Ribeiro-betænkningen giver et vigtigt bidrag til udformning af Unionens sociale dimension. Det Europæiske Folkepartis Gruppe vil stemme for den.

Van Bladel
Hr. formand, beskæftigelse og ikke arbejdsløshed er mottoet for denne formiddag. Parlamentet vil således ikke finde sig i det negative billede af arbejdsløsheden. Alligevel har man indtryk af, at man er på genoptræningsøvelse for ved hjælp af alle foregående hvidbøger, Europæiske Råd og stabilitetspagt at beholde et Europa med fremgang og med et socialt ansigt. Det er positivt, at de små og mellemstore virksomheder har skabt flest job. Det er negativt, at Europas blomst, de unge under 25 år, desværre ikke har noget arbejde. Og desværre udgør ØKOFIN i denne forbindelse snarere en hindring end en stimulering. Det kan ikke fortsætte sådan.
Lage-betænkningen konstaterer, at økonomisk vækst alene ikke er tilstrækkelig for vedvarende beskæftigelse. Må vi så ikke spørge os selv, hvorfor det inden for verdensøkonomiens samme rammer er lykkedes Japan og De Forenede Stater at omsætte deres vækst i job. Med eurocentrisk navlebeskuelse kommer vi ikke uden om at negligere disse lærestreger. Hvilket for øvrigt ikke betyder, at vi vil have et wildwestarbejdsmarked her.
Med Ribeiro-betænkningen tages der et konkret skridt over de nationale grænser i Europa. Alligevel findes der her og der modstrid i vor strategi. Wolf-betænkningen opfordrer til arbejdstidsnedsættelse, Lage konstaterer, at kvinder med et højt uddannelsesniveau ikke accepterer deltidsjob og taler endda om spild af ressourcer. Ligesom liberalisering kan føre til færre job, kan også arbejdstidsnedsættelse gøre det.
I 50'erne var vore forældres indsats fleksibel. Heller ikke i 90'erne kan alt reguleres ovenfra. Lad os give arbejdstagere og arbejdsgivere mulighed for at nå frem til disse løsninger. Kun myndigheder har til opgave at forbinde aktive og passive foranstaltninger i en strategi med politiske valgmuligheder med hinanden. Det er den vigtigste opgave for topmødet i Dublin og også for det kommende nederlandske formandskab.

Vallvé
Hr. formand, Europa-Parlamentet behandler i dag det efter min mening største problem i Den Europæiske Union, nemlig arbejdsløshed og beskæftigelse. Som hr. Wolf sagde under præsentationen af sin betænkning vil de europæiske borgere værdsætte et europæisk statsborgerskab, hvis det bidrager til at løse beskæftigelsesproblemet. Det er og bør være et væsentligt anliggende for Unionen, og det glæder mig derfor, at kommissionsformanden, hr. Santer, er til stede under denne forhandling.
Det er allerede blevet sagt flere gange under forhandlingen, men jeg vil alligevel gentage det: der findes ingen mirakelkur mod arbejdsløshed. Der må søges løsninger i mange forskellige retninger, og i den forbindelse finder jeg de regionale og lokale beskæftigelsespagter positive, for så vidt som de indebærer et samarbejde mellem statslige myndigheder, arbejdsmarkedets parter, regionale og lokale myndigheder og Den Europæiske Union. Man kan ikke nok understrege vigtigheden af et samarbejde med de regionale og lokale myndigheder i henhold til nærhedsprincippet med henblik på at bekæmpe arbejdsløsheden og skabe beskæftigelse.
Endvidere er det vigtigt, at der gradvis sker en harmonisering af arbejdsmarkeds- og socialsikringslovgivningerne, således at der ikke er nogen hindring for at finde arbejde på den anden side af grænsen og fordelene ved Den Europæiske Union dermed kan udnyttes fuldt ud. Dette kræver selvfølgelig en harmonisering af medlemsstaternes arbejdsmarkedslovgivninger.
Endelig tror jeg, at Den Europæiske Union bør forfægte mere fleksible arbejdsstrukturer. I den verden, vi lever i, med dens hurtige teknologiske udvikling, vil det kun være muligt at oprette arbejdspladser, og dermed at øge beskæftigelsen, hvis den fornødne fleksibilitet er til stede.

Wolf
Kære kolleger, vi er da enige! Vi har her at gøre med politik og taler ikke om en naturproces. Politik har naturligvis ikke kun staten som subjekt og slet ikke kun øvrigheden. Men demokratisk politik har også visse krav til det, de politiske instanser skal yde. Betænkningen af hr. Lage påviser realistiske spillerum i tilslutning til fru kommissær Wulf-Mathies' indlæg og på hans område også kommissær Flynn for en strukturpolitik til fordel for beskæftigelsen og specielt også med henblik på at fremme lige muligheder, for vi ved jo, at kvinder er særlig ramt af massearbejdsløsheden.
Finansielle, innovative og administrative spillerum kan og skal vi virkelig udnytte. For i virkeligheden er en mere effektiv udnyttelse, en mere målrettet anvendelse af de eksisterende instrumenter det allerførste, vi altid skal gøre. Alt i alt bevirker det også mere end ingenting. Men det er nødvendigt at tage et virkelig første skridt ud af det neoliberale projekt, som ved bekæmpelse af arbejdsløsheden fører til nedsættelse af lønningerne, forværring af arbejdsvilkårene og social udstødelse hen imod - og her giver jeg hr. Cassidy absolut ret - et europæisk modstykke, men et solidarisk, forhandlet, afbalanceret modstykke til det amerikanske forbillede med indkomst- og arbejdsomfordeling. I USA er det gjort uden nogen form for kompensation og solidaritetsmekanisme. Vi ønsker at udforme det solidarisk, i stedet for usolidarisk, fragmenterende og udstødende, sådan som det efter min mening er sket i Det Forenede Kongerige. Det betyder naturligvis, at vi først vil satse på solidaritet inden for det afhængige arbejde, men vi skal naturligvis også afsætte den tilsvarende offentlige støtte hertil, og det afhængige arbejde skal også have del i produktivitetstilvæksten. Ellers fungerer det ikke!

Castagnède
Hr. formand, det er ikke stedet her at gå i detaljer med de forskellige betænkninger, der har været debatteret i dag, hvis ikke for generelt at glæde sig over den prioritet, der nu tydeligt er givet beskæftigelsesspørgsmålet. Fordi vi er overbeviste om, at man stadig må gå nye veje og gå lidt længere, vil vi dog her komme med nogle forslag.
I sin fremragende betænkning anfører hr. Lage først, at tiden ikke er inde til at diskutere reformen af strukturfondene. Vi ønsker dog, fordi det er understreget, navnlig i denne betænkning, at beskæftigelsesaktionen stadig forekommer mere effektiv, når den er centreret omkring de økonomiske og sociale aktører og de territoriale samfund, vi ønsker, at Kommissionen i det mindste delvis overvejer muligheden for i fremtiden at gøre de bevillinger, der nu gives inden for rammen af strukturfondenes mål 3 og 4 territoriebestemt.
Anden vej: Vi ønsker, at Kommissionen mere præcist udforsker muligheden for at skabe og udvikle arbejdspladser af samfundsmæssig og offentlig relevans, der skal knyttes til dens mål om oprettelse af tjenester eller beskyttelse af tjenester af generel interesse for Det Europæiske Fællesskab, for vi tror ikke, at markedet alene vil leve op til beskæftigelsesspørgsmålet, i det mindste ikke i dets nuværende form. Man må ikke alene tænke på markedet i dag, men på markedet i morgen.
Endelig det tredje forslag vedrørende kommunikation, vi mener, at Fællesskabet burde vise sin aktion med hensyn til beskæftigelsen mere læsbart, måske ved oprettelsen af en slags europæisk beskæftigelsesetiket, der kunne være forbundet med ethvert job, der reelt skabes takket være den europæiske aktion.

Carniti
Hr. formand, det er således, at vi flere gange om året drøfter dette vigtige emne, nemlig beskæftigelsen. Det lader til, at Europa-Parlamentet og de øvrige europæiske institutioner i almindelighed er enige om én ting, nemlig at det står skidt til, og at resultaterne - i det omfang der er nogen overhovedet - er absolut skuffende. Jeg vil i den forbindelse sige til kommissionsformand Jacques Santer - som jeg nærer stor respekt for og finder særdeles sympatisk - at når han her i Europa-Parlamentet erklærer, at der vedrørende de fem prioriterede målsætninger på beskæftigelsesområdet, som blev opstillet i Essen og bekræftet på de efterfølgende topmøder, er blevet gjort positive fremskridt, må det retfærdigvis siges, at også ledigheden har gjort fremskridt på samme tid. Dette faktum burde i det mindste så en smule tvivl om den kur, der blev foreskrevet i Essen, måske ikke vil være i stand til at få bugt med den sygdom, vi lider af.
Jeg er personlig overbevist om, at den traditionelle farmakopé, man anvender for at kurere arbejdsløsheden ikke længere indeholder effektive midler, som egner sig for tilfældet. Og det af en væsentlig grund, nemlig at hovedårsagen til den strukturelle ledighed, vi slås med, er den teknologiske bølge, en stor omvæltning og omfattende teknologiske innovationer, som med hensyn til omfang, intensitet og mængde er enestående i historien og bevirker, at vi i forhold til tidligere kan producere flere varer og flere tjenesteydelser med mindre arbejdskraft.
Hvis vi er enige om dette, bør vi drage to konsekvenser: for det første bør vi nedsætte arbejdstiden og fordele arbejdet anderledes. For to måneder siden vedtog Europa-Parlamentet Rocard-betænkningen, der pålagde Kommissionen at fremme forsknings- og analyseaktiviteterne; og det eneste, vi indtil videre har opnået, er en erklæring fra kommissær Bangemann om, at han ikke tror på denne type instrumenter.
Det andet, der burde gøres, hr. formand, er at fjerne paradokset med et samfund præget af utilfredsstillede sociale behov og en voksende ledighed. Det er følgelig nødvendigt at sætte gang i aktiviteter til beskyttelse af miljøet og den kulturelle arv samt omsorgsaktiviteterne i den sociale sektor, fordi vi sandsynligvis på denne måde vil kunne yde et vigtigt bidrag til løsningen af arbejdsløshedsproblemet.

Schröder
Hr. formand, jeg har ikke noget at tilføje til de mange rigtige udtalelser; det, der allerede er sagt, behøver jeg ikke at gentage. Det drejer sig vel for alle om, hvilke instrumenter vi skal finde frem for at bekæmpe arbejdsløsheden. Hr. Wolf talte om, at vi ikke vil have amerikanske forhold. Det er sikkert rigtigt. Men vi vil på den anden side heller ikke have nogen statsdirigisme og da slet ikke nogen europæisk dirigisme!
Jeg kommer fra et område i Tyskland, der har lidt under socialismen i 40 år, og jeg ønsker mig ikke nogen europæisk socialisme. For så vidt er det heller ikke efter mine begreber rigtigt, hvis der skal være et beskæftigelseskapitel i Traktaten, der - som hr. Lage skriver i sin betænkning - foreskriver en forpligtelse til at koordinere fællesskabspolitikken med henblik på at skabe arbejdspladser. Men hvis der skal være et kapitel om beskæftigelse i Traktaten, så skal det i bedste fald indeholde en forpligtelse til at koordinere de nationale beskæftigelsespolitikker.
For at være sikker på nummeret vil jeg gerne bede mine kolleger om at stemme for mit ændringsforslag til Lage-betænkningen, som jeg har indgivet på Det Europæiske Folkepartis Gruppes vegne, det er ændringsforslag nr. 1, hvorefter hele passagen med indføjelse af beskæftigelseskapitlet i Traktaten skal stryges.

Lis Jensen
Hr. formand, jeg vil gerne sige noget til Ribeiros betænkning om efterløn. Jeg vil godt indledningsvis gøre opmærksom på, at Folkebevægelsen ikke har stemt for betænkningen under Socialudvalgets behandling på mødet den 10.9., som det fejlagtigt fremgår af betænkningen. Vi har stemt imod. Det vil jeg også gøre, når vi skal stemme om betænkningen her i parlamentssalen. Og jeg kan i øvrigt ikke forestille mig, at nogen danske medlemmer overhovedet kan stemme for denne betænkning, idet det foreliggende forslag vil undergrave grundlaget for den danske efterløn. Det er sådan, at der findes ret strikte regler for, hvornår danske a-kassemedlemmer opfylder betingelserne for at komme på efterløn. Det er således kun en ret, danskerne har, når de opfylder de her strikte betingelser, og er altså ikke en ret, som alle danskere automatisk har.
Jeg mener, at der med denne betænkning ses stort på de store forskelligheder, der er EU-landene imellem, og også på EU's manglende kompetence på socialpolitikkens område. Det forstærkes af, at der lægges op til, at efterlønsordningen skal åbne vejen for at inddrage en lang række andre ikke-lovpligtige sikringsordninger. Kommissionens forslag gælder nemlig også for efterlønsordninger, der er baseret på overenskomster, hvad der ifølge Socialudvalgets egne ord traditionelt ikke omfattes af fællesskabsreglerne. Set med danske øjne må jeg sige, at det er noget af en udenomstraktatlig nyskabelse, hvis EU vedtager regler, der kan ændre på betingelserne og omfanget af de aftaler, som arbejdsmarkedets parter indgår. På den baggrund kan vi ikke stemme for den foreliggende betænkning.

Frutos Gama
Hr. formand, mine damer og herrer, arbejdsløsheden er klart det største problem Europa står overfor i øjeblikket. Det er lige så klart, at strukturfondenes potentiale skal anvendes i fuldt omfang til at bekæmpe dette problem. Økonomisk vækst i sig selv er ikke nok til at nedbringe arbejdsløshedsprocenten, men, som ordføreren, hr. Lage, konstaterer, ved vi på den anden side heller ikke præcist, hvilken indvirkning strukturfondsmidlerne har på beskæftigelsen.
Evalueringen af regionalpolitikkernes indvirkning på beskæftigelsen må forbedres. Der må fastlægges nye indikatorer, og om nødvendigt må der foretages en revision af fondene for maksimalt at udnytte deres potentiale, forenkle procedurerne, koncentrere ressourcerne og målene. Dog uden at glemme, at nominel konvergens og reel konvergens skal følges ad.
Det er af allerstørste vigtighed, at de lokale og regionale myndigheder og arbejdsmarkedets parter inddrages som dynamiserende elementer, og at bestræbelserne på at finde nye beskæftigelsesområder, bl.a. inden for kultur- og miljøområdet og nærhedsservice, fortsættes, ligesom det er absolut nødvendigt at styrke støtteforanstaltninger til fordel for SMV.
Endelig vil jeg, ligesom betænkningen gør det, understrege betydningen af at fremme lige muligheder. Arbejdsløsheden rammer som bekendt kvinder særlig hårdt. Den gennemsnitlige arbejdsløshed i Den Europæiske Union er for mænds vedkommende 9, 5 %, medens den for kvinder er 12, 4 %. Og i nogle lande, f.eks. Spanien, kan forskellen i nogle områder være så stor som 18 % for mænd og 30 % for kvinder. Det siger sig selv, at der er behov for en særlig strukturindsats for at mindske denne forskel.
Jeg har nu kun tilbage at takke hr. Lage for hans fremragende betænkning.

Schiedermeier
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, den store arbejdsløshed er fortsat en stor udfordring for Den Europæiske Union. Resultaterne af den europæiske beskæftigelsesstrategi har været skuffende indtil dato. Trods alle forsikringer i Rådet støtter medlemsstaterne Kommissionens og Europa-Parlamentets bestræbelser utilstrækkeligt. Så længe forslagene i tillidspagten som f.eks. regionale beskæftigelsespagter, nedsættelse af ikke-arbejdsrelaterede lønomkostninger, integrering af de unge, undgåelse af langtidsarbejdsløshed, lige muligheder for mænd og kvinder ikke omsættes energisk og hurtigere, opnår vi ingen fremskridt for beskæftigelsesområdet.
At ændre titlen på beretningen fra Kommissionen fra beskæftigelse til arbejdsløshed ville heller ikke ændre noget ved det. Vi er nødt til at ændre den hidtidige praksis således, at de gode forslag - jeg understreger de gode - i de tre betænkninger bliver andet end ord og omsider også bliver virkeliggjort i hele Europa. Arbejdsgivere og -tagere skal omsider erkende, at de er i samme båd. De bør ikke gensidigt overgå hinanden i deres jammer over de dårlige placeringsbetingelser, men omsider smøge ærmerne op i fællesskab og gå optimistisk i gang med arbejdet med at skabe bedre beskæftigelsesvilkår.
I den forbindelse må den ene part opgive den rene shareholder value -mentalitet, og den anden part skal ved forhandlingerne ikke blot tænke på de ansatte, men også på de arbejdsløse. Det er ikke blot regeringerne, hr. Wolf, der skal sættes på en prøve, men også arbejdsmarkedets parters solidaritet til fordel for almenvellet i Europa og ud over Den Europæiske Unions grænser.

Amadeo
Hr. formand, nødvendigheden af at fastholde konvergens, prisstabilitet, vækst og sociale forbedringer er sammen med den økonomiske krise, som begrænser muligheden for at udvide produktionen og forbruget, årsag til, at man i dag sætter en stopper for kampen imod beskæftigelseskrisen i Den Europæiske Union.
For at give den enkelte borger et konkret signal burde man indføje et kapitel om beskæftigelsespolitikken i den nye traktat, et kapitel, som foreskrev en mindre restriktiv valutapolitik, en fornuftig budgetdisciplin og fiskale foranstaltninger, som i sidste ende ville føre til oprettelse af nye arbejdspladser. Kun på den måde ville det lykkes at tage et skridt videre end de smukke erklæringer frem imod den konkrete gennemførelse.
Det er på tide at gøre en ende på de fine ord og skride til handling. De større virksomheder har i de senere år gennemgået en storstilet modernisering - især inden for informatik - med nedskæringer i arbejdsstyrken til følge. Der bør gøres en kraftig indsats for at iværksætte foranstaltninger med henblik på oprettelse af flere små og mellemstore virksomheder, specielt inden for tjenesteydelser, for at fremme beskæftigelsen; for indeværende gælder det om at styrke de erhvervsfaglige uddannelser for unge, for kvinder og for langtidsledige, men ikke for dem, der ikke gider yde en indsats.

Andersson
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at takke hr. Wolf for en virkelig god betænkning; den er faktisk aldeles fortræffelig. Man må konstatere, at det er mislykkedes for Europa at løse arbejdsløshedsproblemet. Det er ikke fordi, der mangler analyser, forslag eller erklæringer - dem har der været mange af, siden jeg begyndte i dette Parlament. De er kommet fra Rådet, fra Kommissionen og fra Parlamentet. Men det er jo resultaterne, der tæller, og hvad resultater angår, må man konstatere, at det indtil nu er mislykkedes for EU. Er det da EU som organisation, som det er mislykkedes for? Nej, arbejdsløshedsbekæmpelse er for nærværende et rent nationalt anliggende. Det, der mangler, er en egentlig samordning på europæisk plan.
Medlemsstaterne har ganske vist hver for sig ført nogenlunde den samme økonomiske politik, men det har været en katastrofal politik. Man har forsøgt at satse på eksport og holde igen på den indenlandske efterspørgsel. Det har ikke været godt for nogen, da vi jo handler med hinanden. Det har betydet, at den økonomiske politik totalt set har været mislykket. Intet enkelt land har kunnet afvige fra denne politik. Hvis et enkelt land, f.eks. Sverige, havde gjort det, ville det blot have indebåret, at der var strømmet kapital ud af landet. Derfor er der behov for en samordning på europæisk plan. Men vil en sådan kunne tilvejebringes?
Der er i det mindste på det pengepolitiske område blevet ført en fælles politik, der har nedbragt inflation, budgetunderskud og renter. Denne politik må nu afbalanceres af en politik på det beskæftigelsespolitiske område af tilsvarende vægt og betydning. Jeg henviser i den forbindelse til det forslag, som mit eget land har fremsat på regeringskonferencen. Det gælder nu om, at EU såvel i traktaten som i praksis samordner sin indsats også på beskæftigelsesområdet.
Er der en modsætning - det er der jo en del, der hævder - mellem pengepolitikken og beskæftigelsespolitikken? På lang sigt er der ikke nogen modsætning; lav inflation, små budgetunderskud og lave renter gavner på lang sigt beskæftigelsen. Men hvis vi anvender konvergenskriterierne forkert, for hurtigt og på det forkerte tidspunkt, kan det påvirke beskæftigelsen negativt. Derfor må der hurtigt findes frem til en balance.
Sammenfattende vil jeg gerne understrege følgende: Kampen mod arbejdsløsheden må føres på alle niveauer, dvs. ikke alene på det lokale, det regionale og det nationale niveau, men nu også på EU-niveau. Man må i højere grad samordne makroøkonomi og arbejdsmarkedspolitik. Der skal være flere aktive foranstaltninger inden for arbejdsmarkedspolitikken. Beskatningen må omlægges, således at skatten på arbejde nedsættes, mens skatten på miljø sættes op. Der må gennemføres en arbejdstidsnedsættelse, og Europa må følge med i den tekniske udvikling, således at det kan hævde sig i konkurrencen.

Costa Neves
Hr. formand, hr. kommissær, hvis man skal gøre sig håb om at afhjælpe strukturarbejdsløsheden, er det bydende nødvendigt at sikre oprettelsen af stabile arbejdspladser. Det kan vi naturligvis alle være enige i. Der er derfor god mening i at inddrage beskæftigelsen i fællesskabspolitikkerne og at undersøge strukturfondenes indvirkning på jobskabelsen, ligesom det er relevant at drøfte, hvorledes strukturfondene bedst kan bidrage til at forbedre beskæftigelsessituationen.
En sådan undersøgelse skal imidlertid være præcis, og til det formål er det afgørende, at arbejdsløshedstallene er pålidelige, hvilket de ikke er i øjeblikket. Bortset fra det fælles træk, at man i alle medlemsstater betragter arbejdssøgende, som tilmelder sig en bestemt offentlig tjeneste - og kun disse - som arbejdsløse, er der stor variation i kriterierne. Og hvad siger det om indkomstniveauerne, underbeskæftigelsen og de store forskelle i kvindernes arbejdsløshedsniveau?
Ligeledes af hensyn til evalueringernes stringens er det vigtigt, at strukturfondenes territoriale dimension ikke fordrejes. Den grundlæggende målsætning for strukturfondene er at befordre den økonomiske og sociale samhørighed gennem støtte til de mindst udviklede områder for således at fremme lige muligheder for de europæiske borgere. At evaluere strukturinterventionernes indvirkning på beskæftigelsen er vigtigt, men arbejdsløshedsniveauet må ikke blive et kriterium for tildelingen af strukturfondsmidler. At have arbejdsløshedsbekæmpelse som referenceramme er fornuftigt og rimeligt, men at gøre denne aktion til kriterium for tildelingen af midler er en stor misforståelse. Det er utænkeligt, at områder med det højeste BNP pr. indbygger, altså de rigeste, modtager hovedparten af strukturmidlerne. Det er et eksempel på den velkendte dikotomi mellem places prosperity og peoples prosperity . Der må træffes et valg til fordel for det første led i dikotomien, da det i modsat fald vil resultere i endnu større rigdom for de rigeste områder og endnu større fattigdom for de fattigste med alle de heraf følgende - bl.a. demografiske - konsekvenser. Det er nødvendigt at støtte og fremme oprettelsen af virksomheder, adgangen til undervisning og faglig uddannelse, og at bringe uddannelserne i overensstemmelse med markedets reelle behov. Og det er nødvendigt, at medlemsstaterne påtager sig deres ansvar herfor og inddrager offentlige og private aktører, regionale og lokale myndigheder og alle andre relevante kræfter i processen.

Izquierdo Collado
Hr. formand, jeg vil koncentrere mig om hr. Lages betænkning om strukturinterventioner og beskæftigelse. Det er en god betænkning, ikke mindst fordi den er afbalanceret og fri for retorik, og fordi der - som enhver opmærksom læser vil konstatere - skelnes mellem socialpolitik og strukturpolitik. Det er korrekt, at målet må være at optimere strukturfondenes beskæftigelsesfremmende potentiale. Vi må ikke bortødsle til andre formål den mindste smule af det, som strukturfondene kan bidrage med til at øge beskæftigelsen i Den Europæiske Union.
Men det er på den anden side lige så vigtigt at indse, at jobskabelse ikke kan anses for at være et grundlæggende og prioriteret kriterium for strukturpolitikken; at strukturoverførslerne er overførsler, der skal anvendes til investeringer i menneskelige ressourcer og infrastrukturer og til at øge de produktive investeringer. Det vil sige til en langsigtet beskæftigelseseffekt i den forstand, at de skal bidrage til at forbedre det miljø, hvor investeringerne efterfølgende foretages.
Hvis det ikke forholdt sig sådan, hvis vi sammenblandede socialpolitik med strukturpolitik, ville vi nå frem til en konklusion, som jeg helst vil undgå i de fremtidige debatter og i debatten om de kommende finansielle overslag, nemlig at de høje arbejdsløshedstal, der kan registreres i de rige landes storbyer, kan resultere i, at de rige lande får tildelt hovedparten af strukturfondsmidlerne. Hr. Lage undgår en sådan konklusion i sin betænkning, og vi må følge hans eksempel.

Thomas Mann
Hr. formand, er devisen om at skabe økonomisk og socialt sammenhold i Europa kun egnet til perioder med vækst? Solidariteten mellem generationerne og mellem medlemsstaterne svinder i samme målestok, som tiderne bliver hårdere. Når man alle vegne taler området Europa ihjel, udebliver investeringerne, og borgernes tillid strander!
Kommissionens årsberetning kan ikke være anledning til gentagne krisediskussioner. Det skal fremover være chancediskussioner. For det første: Den europæiske sociale model er ikke nogen undværlig størrelse. For det andet: Dialog mellem arbejdsmarkedets parter, arbejdsalliance og rundbordssamtaler er for værdifulde til uden videre at blive opgivet. For det tredje: Beskæftigelseschancerne for vores vigtigste aktiv, menneskene, skal øges. Enhver ecu i dag og euro i morgen, der stik imod betænkelighederne i Wolfbetænkningen vil komme rettidigt og stabilitetsfremmende, enhver investering i kvalificeret uddannelse, videreuddannelse og livslang uddannelse gør samfundet fit til globaliseringen. LEONARDO og SOKRATES, ADAPT og NOW og mere effektivt anvendte strukturmidler er realitet, ikke vision.
For det fjerde: Markedschancerne for SMV skal øges. De har jo substans, fleksibilitet, innovationskraft og gode sociale strukturer! Endnu er den bedre adgang til kapital og forskningsresultater vision, ikke realitet. For det femte: Lad os opbygge en langsigtet tillid. Det nødvendige beskæftigelseskapitel skal ikke vække nogen falske forventninger. Lad os ikke løse medlemsstaterne fra deres eget ansvar. Men lad os udvikle retningslinjer, der bevirker mere koordinering. Den omfattende strategi med henblik på medlemsstaternes samarbejde - besluttet i Essen - investering i erhvervsuddannelse, forøgelse af beskæftigelsesintensiteten er det rigtige grundlag. Europa har hovederne, kapaciteten og kreativiteten. Lad os udnytte dem!

Hernández Mollar
Hr. formand, jeg kunne godt indlede mit indlæg med en henvisning til alle de initiativer, dokumenter og betænkninger vedrørende bekæmpelse af arbejdsløsheden, som Parlamentet har udarbejdet og debatteret, men jeg ville ikke kunne nå at kommentere blot en minimal del af dem, før mine to minutters taletid var udløbet.
Siden den første oliekrise har arbejdsløsheden haft en fremtrædende, og måske endda den øverste, plads på de nationale regeringers dagsorden. Problemet har været aktuelt i de sidste 20 år, og det ser ud til, at pessimismen er begyndt at få tag i mange samfundsgrupper. På denne baggrund er det min agt at supplere med et - velbegrundet - optimistisk budskab baseret på følgende fakta:
For det første: arbejdsløsheden er ikke et verdensomspændende problem. Arbejdsløsheden er i modsætning til handelen og konkurrencen ikke blevet globaliseret. Arbejdsløshed i den udformning, den har i Den Europæiske Union, er et unikt problem. Det er ikke rigtigt, at maskinerne skubber menneskene ud af arbejdsmarkedet, men det er nødvendigt at forberede menneskene på maskinerne, og derfor er det nødvendigt at investere i uddannelse. Hvert år skabes der på verdensplan flere arbejdspladser, end der nedlægges. Og desuden er der stadig for mange uopfyldte menneskelige behov.
For det andet: Europa er ikke uafhængig af handel med omverdenen. Det vil det aldrig blive, Europa er ikke selvforsynende, vi har brug for råmaterialer, som vi ikke selv er i besiddelse af. Den eneste måde at erhverve dem på er ved at sætte vor økonomi i stand til at tilbyde forbrugerne - såvel på de hjemlige markeder som i tredjelande - varer og tjenesteydelser, som kan konkurrere på verdensmarkederne. Vi er allerede konkurrencedygtige på mange markeder. For så vidt angår den vigtigste produktionsfaktor, den menneskelige faktor, er kvaliteten meget høj. De europæiske borgeres uddannelsesniveau er blandt de højeste i verden, hvilket ikke betyder, at vi kan slå os til tåls hermed, da man altid kan nå endnu længere på dette område.
For det tredje: Europa er ved at overvinde de seneste års økonomiske krise. Ikke så overbevisende, som vi kunne have håbet. Den optimisme, jeg omtalte i indledningen, skal imidlertid ses på baggrund af, at vi har de bedst uddannede menneskelige ressourcer på kloden, og når vi dertil føjer den kendsgerning, at vi er ved at etablere et miljø af høj kvalitet, der bidrager til at skabe makroøkonomisk stabilitet, vil det klart nok give gode resultater. Aktørerne har vi allerede, og snart vil miljøet også være etableret. Det miljø, jeg refererer til, mine damer og herrer, er Den Økonomiske og Monetære Union. Den stabilitet, som hermed vil blive skabt, vil sætte vore aktører i stand til - som et minimum - at konkurrere på lige vilkår.
Til sidst anmoder jeg om, at Europa-Parlamentet fortsætter samarbejdet med regeringerne med henblik på at nå de fastsatte mål, og at det ligeledes fortsætter med at oplyse offentligheden om, hvorfor dette historiske projekt er nødvendigt.

Bennasar Tous
Hr. formand, hr. kommissær, at kvindeliggøre strukturinvesteringerne og integrere lige muligheder i gennemførelseskriterierne for strukturfondene er det forslag, som Udvalget om Kvinders Rettigheder og PPE-Gruppen stiller til meddelelsen om EU's strukturinterventioner og beskæftigelse. Målsætningen for strukturfondene er at mindske de regionale forskelle, der bestemmes i forhold til indkomst og arbejdsløshed. Det står helt klart, at kvinder er langt hårdere ramt af arbejdsløshed.
Vi ønsker således innovative kriterier og større fleksibilitet i anvendelsen af strukturfondene. Det er nødvendigt at forenkle de meget restriktive og bureaukratiske regler og bestemmelser for strukturfondene, at fremme lige muligheder som et livskvalitetskriterium for anvendelsen af fondene, lige adgang til faglig uddannelse og uddannelse i anvendelse af ny teknologi, håndværk og igangsætning af ny virksomhed.
Gennemførelsesbestemmelserne for fondene bør revideres, således at en mindre del anvendes til store infrastrukturinvesteringer, og der i stedet lægges større vægt på investeringer i den arbejdskraftintensive produktion, menneskelige ressourcer og lokale beskæftigelsesinitiativer.
Vi takker ordføreren, hr. Lage, for i sin betænkning at have medtaget et forslag om særskilte foranstaltninger til fordel for arbejdsløse kvinder, omlægning af arbejdstiden, deltidsbeskæftigelse og støtte til SMV oprettet af kvinder.
Jobskabelse er forbundet med udvikling af infrastrukturer og tjenester, som gør det muligt at kombinere arbejdslivet med familielivet, således at kvinder kan komme ud af den sociale isolation og finde alternativer til de traditionelle arbejdsstrukturer.
Kvinder er pionerer inden for de nye former for arbejdstilrettelæggelse, som er uomgængelig nødvendige, for at beskæftigelsen gennem en samordnet strategi for økonomiske og strukturelle foranstaltninger, kan udvikle sig til den ønskede »tillidspagt«.
Det er inden for en sådan innovativ ramme, at vi opfordrer til integrering af lige muligheder i de strukturelle beskæftigelses- og lokaludviklingspolitikker, da kvinderne er hårdest ramt af arbejdsløshed.

Flynn
Hr. formand, jeg vil gerne takke alle, der bar bidraget til forhandlingen og rette en særlig tak til hr. Wolf for hans fortrinlige betænkning. Beskæftigelse er ikke kun et meget stort problem for Unionen, det er også meget kompliceret med mange indbyrdes forbundne aspekter, hvilket den meget interessante forhandling her i formiddag også har vist. Hr. Wolf har fremlagt en meget omhyggelig analyse af Kommissionens beretning om beskæftigelsen i Europa, og det glæder mig især, at vi er enige i så mange aspekter af den strategi, vi forfølger. Hr. Wolf og mange andre ærede medlemmer har stillet en række yderligere forslag og også fremført en vis kritik. Jeg glæder mig over begge dele og mener, at de danner grundlag for, at vi fortsat kan forfølge vor strategi i fremtiden.
Beretningen om beskæftigelsen i Europa er blevet en større sag i Kommissionens årlige tidsplan, og den har i de seneste år ændret både struktur og udseende. Ændringerne modsvarer mange af de bemærkninger, Europa-Parlamentet har fremsat i de tidligere år. Den er kortere og omfatter politiske overvejelser baseret på analysen. Den omhandler især følgende: en kort beskrivelse af de vigtigste politiske budskaber i beretningen; et indtryk af medlemsstaternes politik og især de forskellige politikområder og endelig sidst - og vigtigst af alt - Kommissionens holdning til de vigtigste politiske konklusioner, som vi har kaldt »Behovet for handling«.
Mange talere har understreget behovet for handling og har givet en lister over aktioner, som kan og bør gennemføres af medlemsstaterne. Alle skal inddrages i denne proces, og det vil sikkert glæde Dem at vide, at de flerårige programmer netop sikrer dette; de er for nylig blevet forelagt Kommissionen. Så vi gør fremskridt, men det er ikke nok.
Hr. Wolf skriver i sin betænkning, at strategiens makroøkonomiske aspekter giver anledning til en vis bekymring, og medlemsstaterne står over for problemer med at gennemføre deres politik. De står over for nogle vanskelige valg, men vi skal holde ud, ellers mister vi fortsat troværdigheden på dette område. Medlemsstaterne har nu integreret strategien i deres flerårige programmer, og vi har forpligtet os til at gøre noget mod arbejdsløsheden. Vi håber, at der sker store fremskridt i Dublin, hvor det drejer sig om at sætte skub i alt dette. Lage-betænkningen skal føre os derhen, at beskæftigelsen og problemet ikke alene handler om makroøkonomiske aspekter; Lage-betænkningen fører os ind i andre strukturelle aspekter af strategien. Jeg vil gerne lykønske hr. Lage med dette forbilledlige dokument.
Vi accepterer hovedindholdet af den deraf følgende beslutning, og vi har et par kommenterer til den. Parlamentet har fuldt ud forstået Kommissionens sigte mod at styrke strukturfondenes beskæftigelsesaspekt. Mange af dem, der har bidraget til forhandlingen i dag, har talt om at få mere ud af og gøre bedre brug af strukturfondene, og det er jeg enig i. Hr. Lage understreger også, at det er en langsigtet politik, og han belyser navnlig behovet for at sikre den lokale udvikling og skabe små virksomheder. Det er jeg også enig i.
Dette mål nås mest effektivt gennem partnerskaber. Partnerskab med medlemsstater, der samfinansierer de programmer, som er forbundet med strukturstøtten. Partnerskab med forvaltningsudvalget for at styrke dets forvaltning af programmerne. Kommissionen ønsker at uddybe og udvide partnerskabet, så det kan rumme alle de implicerede parter i den sociale og økonomiske sfære. Territorialpagterne er blevet nævnt af mange medlemmer i dag. Der overvejes omtrent 60 pilotforanstaltninger, og jeg vil gerne sige til fru McCarthy, at det eneste land, der endnu ikke har fremlagt et pilotprojekt, er Det Forenede Kongerige, men vi arbejder på det og håber, at det ændrer sig.
Det er ligeledes vigtigt at forbedre systemerne for måling af virkningen af beskæftigelsesstøtten. Det er et kompleks emne, der omhandler skabte og sikrede job, direkte og indirekte skabte job, faste og midlertidige job, fuldtids- og deltidsjob samt spørgsmålet om delokalisering og naturligvis inertieffekten. Kommissionen forventer at gøre fremskridt på dette område gennem den tværgående fællesgruppe og MEANSprogrammet. I den sammenhæng er det værd at bemærke, at Kommissionen har stillet forslag om kvantificerede retningslinjer til medlemsstaterne for en ny mål II-periode med henblik på at forbedre den forudgående og efterfølgende vurdering af støtten til jobskabelse og vedligeholdelsen af beskæftigelsesniveauet. Kommissionen benytter sig af den lejlighed, der ligger i midtvejsevalueringen, til især at lægge vægt på gennemførelsen af de forskellige punkter i Kommissionens meddelelse.
For at afslutte mine kommentarer til denne betænkning vil jeg gerne atter udtrykke min tak til Parlamentet og hr. Lage for den opbakning, som de har givet Kommissionen gennem denne betænkning.
Endelig Ribeiro-betænkningen og spørgsmålet om efterløn. Kommissionen glæder sig over EuropaParlamentets positive holdning til dette forslag, og vi er helt enige med Europa-Parlamentet i, at Fællesskabets koordinering af de nationale sikringsordninger bør udvides til at omfatte efterløn. De nationale ordninger for denne form for ydelser til arbejdsløse arbejdstagere, der ikke har nået pensionsalderen, er meget forskellige og ukoordinerede, hvilket kan forårsage problemer for arbejdstagere, der bor i en anden medlemsstat end den, efterlønnen udbetales i.
Hr. Ribeiro foreslår i sin betænkning at sikre, at Den Administrative Kommissionen for Vandrende Arbejdstageres Sociale Sikring behandler vandrende grænsearbejderes problemer. Kommissionen er fuldt klar over nødvendigheden af at behandle disse arbejdstagere som en særgruppe. Den administrative kommission er imidlertid allerede kompetent til at behandle alle problemer med anvendelsen af Fællesskabets koordineringssystem, herunder grænsearbejderes problemer. Efter Kommissionens mening er det ikke hensigtsmæssigt at nævne en særlig kategori som dens arbejdsområde uden at henvise til andre såsom pensionister, udstationerede arbejdstagere og studerende, og under alle omstændigheder kan Kommissionen ikke følge ordførerens forslag om en ændring af dette punkt.
Jeg vil gerne slutte med at sige til hr. Cassidy, at jeg ikke støtter et nyt navn til beretningen. Jeg ser snarere på det fra en mere positiv synsvinkel, hvor vi kan behandle problemerne med arbejdsløshed og have en ægte beskæftigelsesberetning at tale om, når vi regelmæssigt forelægger Parlamentet den. Jeg er helt enig i det, han sagde om aldersdiskrimination, og jeg mener, det er noget, der skal drøftes indgående her i Parlamentet på et senere tidspunkt.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Vi går nu over til afstemningen.

Afstemning
Christodoulou
Hr. formand, under gårsdagens forhandling gik kommissær De Silguy med til at se endnu en gang på de ændringsforslag, der blev vedtaget i dag, for at undersøge, om han kunne acceptere flere end dem, han nævnte i går. Jeg håber, det bliver tilfældet, og at en stor del af de ændringsforslag, der er vedtaget i dag, kan accepteres. Jeg vil også gerne gentage, at årsagen til, at vi har stillet disse ændringsforslag, er, at vi gerne vil lette Kommissionens arbejde, så de to forordninger kan gennemføres, for den form, de fra starten er blevet præsenteret i, giver ingen anvendelsesmuligheder.
Jeg vil bede kommissæren tænke grundigt over dette.

Flynn
Han vil blive underrettet om medlemmernes bekymring.

Cornelissen
Hr. formand, jeg ved, hvordan De gør Dem umage for at lade vore afstemninger forløbe hurtigt. Det hylder jeg Dem for, hr. formand. Men alligevel lægger jeg vægt på, at De, når De taler om ændringsforslag fra vort udvalg, taler om Udvalget om Transport og Turisme.

Wolf
Kære kolleger, jeg er virkelig nødt til at bede Dem om overbærenhed. Vi har nemlig måttet behandle denne betænkning temmelig hurtigt i udvalget. Her var der så nogle kompromisforhandlinger tilbage. Jeg kunne blive enig med de liberale om, at deres ændringsforslag overtages, ganske vist i modificeret form. Det ville så se sådan ud - jeg tager den engelske tekst, som vi forhandlede om: ... are leading to extraordinary increases in productivity. Resten slettes og erstattes af følgende ord: ... so that a policy is needed to make sure that there is a positive balance between productivity development and job creation. Det er også mere klart end originalteksten. Derfor anbefaler jeg Parlamentet at overtage det sådan. Det er måske ikke helt tilfredsstillende for de liberale, men de fleste vil vel kunne støtte det.

Boogerd-Quaak
Hr. formand, det er vi blevet enige om. Det er rigtigt.
Vedrørende punkt 19

Wolf
Hr. formand, vi havde her det problem, at der var vanskeligheder på grund af den tilspidsning, der er indeholdt i forslaget, og vi er så blevet enige om et kompromis. Anden del af sætningen lyder sådan: ... reiterates its call for seriously studying new models of taxation capable of counteracting this tendency as well as an improved control of derivatives. Denne indføjelse seriously studying new models of taxation capable of counteracting this tendency erstatter den omstridte formulering, der var i originalteksten; den kan vedtages og ville også være tilstrækkelig for mig.

Boogerd-Quaak
Hr. formand, de afledte finansielle produkter var vi ikke blevet enige om, og jeg ville sætte pris på, at der først stemmes om vort ændringsforslag, og hvis det forkastes, så vil vi acceptere denne tekst. Det er overordentlig afgørende for os, fordi dette bestemmer vor endelige afstemning.

Wolf
Så vil jeg gerne spørge fru Boogerd-Quaak, om hun accepterer, at vi afholder en særskilt afstemning om punktet as well as improved control of derivatives og på det grundlag går ud fra kompromiset.

Giansily
Hr. formand, jeg vil gerne protestere mod denne måde at arbejde på. Det, der sker her, er et arbejde, der burde foregå i udvalg, og jeg finder det helt unormalt, at gruppeuenighederne kommer for Parlamentet på afstemningstidspunktet, når vi er i færd med at stemme. Jeg anmoder om, at De sørger for overholdelse af forretningsordenen, der ganske enkelt består i at stemme, uden at man bruger timer på at stemme om sætningsformer, som grupperne ikke er enige om.

Oomen-Ruijten
Hr. formand, vi har netop aftalt med hinanden, og det har fået en varm tilslutning her, at vi ikke længere taler om mundtlige forslag. Det kan der således heller ikke stemmes om nu. Vi stemmer altså enten om den originale tekst eller om noget andet. Hr. formand, hvis De lader os stemme om noget andet, så rejser vi os alle sammen, og så vil vi gøre det umuligt.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Langenhagen
Først vil jeg gerne takke ordføreren for hans fremragende betænkning. Aftalens betydning for den europæiske fiskerisektor gøres der klart rede for. Antallet af skibe, der i fremtiden må fiske i mauretanske farvande, bliver væsentlig større; den tilladte tonnage i bruttoregistertons bliver langt mere end fordoblet. Aftalen sikrer mange direkte arbejdspladser og endnu flere indirekte arbejdspladser i Europa og Mauretanien. Derfor vil min gruppe også stemme for aftalen i dag.
Der er ganske vist et aspekt, der bekymrer os meget. Det er denne gang ikke så meget Rådets alt for sene fremsendelse af forordningen til Parlamentet, der gør arbejdet overordentlig vanskeligt for os i Parlamentet. Parlamentets medvirken i beslutningsprocessen bliver således til en farce. Det hektiske forløb, Rådet herved forårsager, forhindrer også, at vi i dag må træffe beslutning om denne vigtige aftale uden forhandling. Denne ringeagtelse af Europa-Parlamentets rettigheder vil vi heller ikke finde os i fremover.
Jeg vil gerne fremhæve et andet punkt: Retsgrundlaget. Europa-Kommissionen havde for denne forordning som retsgrundlag valgt proceduren med samstemmende udtalelse. Og det også af gode grunde. Ved denne fiskeriaftale drejer det sig ikke kun om det næstvigtigste i Det Europæiske Fællesskab i forholdet til en tredjestat, men denne aftale koster immervæk EF 266, 8 millioner ecu, med en årlig rate på over 55 millioner ecu.
Rådet har imidlertid ændret det retsgrundlag, Kommissionen havde valgt, til en simpel konsultationsprocedure. Det protesterer vi på det skarpeste imod. På anbefaling fra vores Udvalg om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder har Fiskeriudvalget afgivet sin udtalelse på grundlag af proceduren med samstemmende udtalelse. Skulle Rådet ikke acceptere det, må vi overveje, hvilke egnede skridt vi skal tage.
Jeg har i længere tid fulgt dette retsområde. Allerede ved aftalen med Grønland havde EU klogt undgået at gå til EF-Domstolen for som led i en interinstitutionel aftale at få løst fortolkningsproblemet i artikel 228. Da jeg i sin tid skrev udtalelsen om regeringskonferencen for Fiskeriudvalget, var den generelle brug af proceduren med samstemmende udtalelse for internationale aftaler et centralt anliggende. Hidtil har vi fra regeringskonferencen desværre heller ikke fået nogen positive tegn desangående.
Men det kan da ikke være rigtigt, at artikel 228, stk. 3, første afsnit, om de væsentlige finansielle følger skal blive ved med i al evighed at være uden væsentlige lovgivningsmæssige følger for os. EF-Domstolen bør tage stilling til dette spørgsmål.
Betænkning af Belleré (A4-0333/96)
Bernardini
Først og fremmest kan vi takke Kommissionen for at have overholdt sin forpligtelse ved i bilaget til sit forslag at give os en betænkning om anvendelsen af sommertid i Den Europæiske Union. Den viser os vanskeligheden ved øvelsen. Forholdet mellem fordele og ulemper, om det er baseret på økonomiske aspekter eller på sociale aspekter, støtter den idé, hvorefter vi befinder os i den fulde anvendelse af subsidiaritetsprincippet. Det var således logisk, at vores forslag er baseret på en harmonisering, en tilnærmelse og ikke en ensretning.
Jeg understreger således ordførerens arbejde ved at tilslutte mig en harmonisering af anvendelsesperioden for sommertiden, hvor Kommissionen fører tilsyn med, at tidsforskellene mellem medlemsstater, der grænser op til hinanden, ikke overstiger en time.
Betænkning af Christodoulou (A4-0371/96)
Cox
Hr. formand, jeg vil blot have ført Den Liberale Gruppes holdning til protokols. Vi afholdt os fra at stemme om de to Christodoulou-betænkninger for at meddele vor politiske uoverensstemmelser med de andre kolleger om et centralt emne. Vi mener, at Parlamentets ændringsforslag er blevet unødigt udvandede, hvilket er et særdeles følsomt politisk emne her på vej mod Den Økonomiske og Monetære Union. Vi frygtede, at ØKOFIN-Rådet under et vist pres måske ønsker unødigt at skærpe det, Kommissionen har foreslået, hvilket vi håber, ikke sker, men vi mener, at Parlamentet netop har vedtaget et sæt ændringsforslag, som ganske overflødigt går i nøjagtig den modsatte retning. Derfor har vi afholdt os fra at stemme om de to betænkninger.

Ahlqvist, Theorin og Wibe
Da vi ikke mener, at Den Økonomiske og Monetære Union bør føres ud i livet, har vi valgt hverken at stemme for eller imod denne betænkning.
Ganske vist repræsenterer betænkningen en opblødning af Kommissionens forslag om et stabilitetsprogram for medlemsstaterne, men en »stabilitetspagt« vil efter vor opfattelse være så skadelig for økonomien, at vi ikke kan støtte noget forslag, opblødt eller ej, der har en sådan pagt som udgangspunkt.

Berès (PSE) og Darras (PSE)
Vi er stærkt imod en tilslutnings- og recessionspagt. Det er utænkeligt, både socialt og økonomisk, at føre en monetær og valutamæssig politik og samtidig for stramme budgetpolitikker. Det ville medføre et nedgangsområde, der ville være ufordelagtigt for aktiviteten og således for situationen (både med hensyn til indkomst og beskæftigelse) for de svageste af os. Arbejdstagerne må ikke bruges som tilpasningsvariabel, uanset om det er i form af en overdreven lønmæssig stramhed eller arbejdsløshed. Men strengheden i den budgetmæssige sanktionsmekanisme, der er fastsat i stabilitetspagten, vil føre til disse forkerte virkninger.
Ved at fordømme de nationale myndigheder vil stabilitetspagten mere og mere give Den Europæiske Centralbank (ECB) et alibi til gennem en forhøjelse af den europæiske rentesats at sanktionere en eller flere medlemsstaters tilfældige sidespor. Det vil styrke overvurderingen af vores valutaer i forhold til dollaren, en overvurdering, som allerede er på 40 % udtrykt i købekraft.
En finansiel afstraffelse af en stat med underskud kan for øvrig være ulogisk, for ikke at sige farlig: Den »overtrædende« stat har mere behov for hjælpeprogrammer end en finansiel sanktion, der vil forværre dens underskud endnu mere og gøre opmærksom på det over for det internationale finansielle fællesskab.
Det er til gengæld absolut nødvendigt at etablere en europæisk regering som egentlig »politisk« modvægt til den teknokratiske pol, der udgøres af den fælles monetære myndighed. Kan vi i betragtning af økonomi- og finansministrenes »ortodokse kultur« reelt antage, at ØKOFIN-Rådet vil udgøre en politisk modvægt over for ECB? Er centralbanker og finansministre ikke vidtløftige?
Vi afviser den restriktive udformning af en stabilitetspagt, der ville fratage regeringerne i Den Europæiske Union deres budgetmæssige handlingsmargen. Vi er positive over for en solidaritets- og vækstpagt, der er baseret på en politik for beskæftigelsen, fremskridtet og den sociale samhørighed.
Hr. Christodoulous betænkning går i den retning, som vi ønsker. Den lægger vægt på nogle punkter, som Kommissionens forslag til forordning forsømmer: Vækst, beskæftigelse og nødvendigheden af offentlige investeringer.
Denne betænkning understreger, at det faktum, at det budgetmæssige instrument er underordnet det eneste mål med monetær stabilitet, begrænser mulighederne for en vækstpolitik. Det er således absolut nødvendigt at præcisere i punkt 2 i begrundelsen, at de nationale budgetpolitikker også skal defineres, således at de muliggør tilstrækkelige offentlige investeringer til at bidrage til at støtte væksten og beskæftigelsen.
For øvrigt giver denne betænkning en bedre definition af begrebet »exceptionelt og midlertidigt underskud«, der er omtalt i traktatens artikel 104 C, stk. 2, litra a, der er for restriktivt i Kommissionens definition. En sådan definition skal tage højde for medlemsstaternes fundamentale konstitutionelle forpligtelser, der skal imødegå situationer med stigende arbejdsløshed, eller også for at bevare deres territoriale integritet.
Hr. Christodoulous betænkning har også legitimt til formål at knytte de nationale parlamenter tættere til medlemsstaternes vedtagelse af stabilitetsprogrammerne og muliggøre en større information af EuropaParlamentet.
Endelig giver den større opmærksomhed til situationen for de medlemsstater, der ikke deltager i ØMU'en, men som gerne vil deltage.

Berthu
Stabilitetspagten, som man anmoder os om at godkende, i form af to forslag til forordning fra Rådet, har til formål at garantere, at den budgetmæssige konvergens i de lande, der deltager i euroen, forbliver vedvarende selv efter ikrafttrædelsen af den fælles valuta.
For at nå hertil foreslår man os, under det smukke navn »pagt«, et arsenal af mekanismer med en repressiv og bureaukratisk tankegang, der giver Kommissionen og Rådet mulighed for at rette på staterne som på uansvarlige børn, når deres budgetmæssige gennemførelse ikke er i overensstemmelse med de »stabilitetsprogrammer«, der er indgivet i forvejen og de kriterier, der er fastsat i traktaten. Denne procedure rejser efter vores mening alvorlige problemer både indholdsmæssigt og formelt.
Allerførst røber selv begrebet »stabilitetspagt« manglen i Europa på nødvendige strukturer til etablering af en fælles valuta. I De Forenede Stater for eksempel findes der ikke nogen »stabilitetspagt«. Hvis vores føderalister føler behov for det i Europa, er det, fordi de godt ved, at de bliver nødt til at organisere en stram og fremskyndet konvergens for hurtigst muligt at forsøge at klare forskellene mellem medlemsstaterne og forhindre de spontane forskelligheder. Med andre ord er stabilitetspagten den indsats, som den politiske vilje kan klare forskellighederne med, der følger af de mange forskellige folk og forskellen i deres økonomiske og sociale strukturer; det betyder, at man kan indføre den fælles valuta politisk, selv om de reelle betingelser ikke er der. Denne indstilling, der er såkaldt ansvarlige regeringers indstilling, forekommer os totalt urealistisk.
Hvor kommer denne »politiske vilje« for øvrigt fra, der vil gøre det muligt at gennemføre den fælles valuta uden om dens reelle betingelser? Den kommer ikke fra de folk, der, selv om de har godkendt Maastricht, i dag sår tvivl om den fortsatte proces. Det er i virkeligheden de regeringers vilje, der er fanget i uovervejede forpligtelser, som de nu ønsker at holde uden deres befolkninger og om nødvendigt imod dem.
Til disse grundlæggende spørgsmål, der ikke er ubetydelige, skal tilføjes juridisk tvivl om soliditeten af de foreslåede procedurers lovlige grundlag. Man kan for eksempel ikke se, hvordan artikel 103, stk. 5, vil kunne give grundlaget for en forpligtelse til at fremvise »stabilitetsprogrammer«, der skal pålægges de lande, der deltager i euroen; man kan ikke se, hvordan artikel 104 C, stk. 14, andet afsnit, vil kunne give mulighed for »yderligere bestemmelser« i protokol nr. 5; man kan ikke se, hvilken tekst, der ville tillade Fællesskabet at skærpe og fremskynde de straffeprocedurer, der allerede er tilstrækkeligt beskrevet i traktaterne.
Disse eksempler - og man kan desværre give nogle andre også - illustrerer vanskeligheden ved at få traktatens bogstav til at stemme overens med stabilitetspagten, helt enkelt fordi denne ikke var forudset i starten. Og når den ikke var forudset, var det, fordi Maastricht-projektet blev udfærdiget i fuldstændig manglende forståelse for de egentlige betingelser for gennemførelsen af en fælles valuta.
Denne konstatering kaster tydeligt en tvivl på den juridiske soliditet af den igangværende forening. Navnlig i Frankrig havde det konstitutionelle Råd i 1992 vurderet, at den fælles valuta kunne drage de væsentlige betingelser for udøvelse af den nationale suverænitet i tvivl, således at det var nødvendigt at ændre forfatningen for at indsætte de nye monetære bestemmelser. Men naturligvis skal disse betragtes som begrænsende, da de er en undtagelse til forfatningen. Ved hvilket fiksfakseri ville man så i dag pålægge os en ekstensiv opfattelse heraf ved at tage en repressiv stabilitetspagt med tekster, der ikke udtrykkeligt forudså det?

Dury
Hvad angår den fælles valuta, er det bedste det godes fjende. Mens tolv ud af femten stater er parate til at indtræde i ordningen, ville det være absurd at lade alt kuldsejle for en ideologisk, doktrinær og økonomisk deflationistisk opfattelse af gennemførelsen af kriterierne i Maastrichttraktaten.
Inflationen er i dag hos alle kandidaterne til den fælles valuta styret på bekostning af en vedvarende strukturel arbejdsløshed. Vi må bevare midlerne til en økonomisk opsvingshandling og ikke medvirke til at afslutte den. At tilføje en restriktiv fortolkning til Maastricht-traktaten ville være en social, økonomisk og politisk meningsløshed.
Vi har i ti år accepteret og praktiseret en stram økonomisk politik, og vi gør det i bevidsthed om det nødvendige i at sanere vores finanser og vores økonomi for at sikre grundlaget for en vedvarende udvikling.
At overhale den med en stram, ubelejlig politik ville ikke alene være absurd, men praktisk talt selvmord for Den Økonomiske og Monetære Union, som vi ønsker at etablere.

Gahrton, Holm og Schörling
Betænkningen indeholder ændringsforslag til Rådets forordning om styrkelse af overvågningen og samordningen af den offentlige sektors finanser og til Rådets forordning om fremskyndelse og afklaring af proceduren i forbindelse med uforholdsmæssigt store underskud.
Da vi er imod gennemførelsen af ØMU, og da denne betænkning drejer sig om tekniske konstruktioner i forbindelse med Den Monetære Union, kan vi ikke stemme for nogen del af den.

Kirsten Jensen, Sindal, Blak og Iversen
De danske socialdemokrater i EuropaParlamentet har i dag stemt for Christodoulous betænkning. Betænkningen udtrykker vores ønske om, at hele konstruktionen af Den Europæiske Monetære Union foregår mere afbalanceret og velovervejet. Dette gælder på flere områder.
Som danskere ligger det os på sinde, at man respekterer det forbehold, som den danske befolkning har forlangt over for indtrædelse i ØMU'ens 3. fase. Der er i betænkningen ingen vaklen på dette område. Det slås fast, at lande med forbehold skal respekteres, men behandles på fuldstændig lige fod med de andre, hvis de senere ønsker optagelse. Som socialdemokrater glæder det os, at sociale hensyn indgår i overvejelserne, når der føres økonomisk politik på europæisk plan. Stærke økonomier er ikke bare økonomier med lav inflation, det er også økonomier med vækst, høj beskæftigelse og ressourcer til en anstændig og velfungerende offentlig sektor.
Betænkningen er derfor et skridt på vejen til et EU, som tager sine befolkningers ønsker alvorligt.
Betænkning af Herman (A4-0375/96)
Ahlqvist, Theorin og Wibe
Da vi ikke mener, at Sverige bør deltage i Den Økonomiske og Monetære Union, undlader vi at deltage i afstemningen om den tekniske udformning af euroen. Ændringsforslag 6 i betænkningen er formuleret, som om EU's medlemsstater og deres borgere allerede havde afgjort spørgsmålet om ØMU og besluttet at gennemføre hele projektet. Det hedder, at »medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger i samarbejde med de relevante branche-, erhvervs- og forbrugerorganisationer for at informere, oplyse om og forberede indførelsen af euro«.
I den forbindelse vil vi gerne pege på, at der efter vor opfattelse er mindst tre medlemsstater, som mener selv at have ret til at træffe afgørelse om, hvorvidt de skal indføre euroen. Derudover er der mange flere medlemsstater, hvor de forberende beslutninger er blevet truffet hen over hovedet på borgerne, selvom disse næppe ønsker at blive stillet over for en fuldbyrdet kendsgerning, før spørgsmålet er blevet afgjort ved en folkeafstemning eller et parlamentsvalg.

Berthu
Forslagene til forordning om indførelsen af euroen giver anledning til to manupuleringer, den ene desværre almindelig, den anden uhørt og frygtelig.
Den første består i at bruge artikel 235 - den nederdrægtige bestemmelse, der giver Rådet mulighed for at vedtage aktionsmidler, selv når der ikke står noget i traktaten herom - til juridisk at være grundlag for den ene af de to forordninger i stedet for artikel 109 L, stk. 4, om ikrafttrædelsen af tredje fase, som det havde været naturligt. Kommissionen forklarer os velvilligt, at denne bestemmelse først ville være brugbar på det tidspunkt, hvor tredje fases indledes, og imens må man finde noget andet. Dette svar fjerner ikke vores indvendinger mod artikel 235, og desuden påviser det de utrolige redaktionsfejl, som den monetære del af traktaten lider under.
Hvis man faktisk tilføjer denne mangel på juridisk grundlag til dem, som vi allerede har meddelt i anledning af hr. Christodoulous betænkning vedrørende stabilitetsprogrammerne, supplementerne til proceduren om de uforholdsmæssigt store underskud, sanktionerne uden gensidighed og de skærpede procedurer, er det meget, og man kan til sidst spørge sig selv, som ordføreren, hr. Fernand Herman, meget ærligt foreslår det med hensyn til navnet på den fælles valuta, om det ikke ville være bedre åbent at komme tilbage til de nationale parlamenter for at afklare alle uklarheder.
Den anden manipulering består i at ville ændre navnet på den fælles valuta fra ecu til euro - hvilket juridisk svarer til en revision af traktaten - netop gennem artikel 235. Men De Europæiske Fællesskabers Domstol har i sin udtalelse af 28. marts 1996 specificeret, at denne artikel ikke kan bruges til at bestemme »en ændring af traktaten, der ligger uden for den procedure, som denne træffer bestemmelse om i den forbindelse«. Rådet og Kommissionen befinder sig således i en blindgyde, hvis konsekvenser for øvrigt går ud over den begrænsede ramme for betegnelsen af valutaen, men viderefører forgreninger helt til betegnelsen for de fremtidige rettigheder for debitorer med forpligtelser i ecu.
For at gøre indsigelse mod denne manipulering har jeg selv som fransk statsborger indleveret en klage om annullering, registreret den 4. november af Domstolen, over ændringen af navnet på den europæiske valuta. Reaktionerne vil uden tvivl blive mangedoblet. Hvis Rådet vil undgå frygtelige problemer med hensyn til denne sag og til resten, råder jeg det endnu en gang til at komme tilbage til de nationale parlamenter. Vi vil få at se, hvad de mener herom.

Gahrton, Holm og Schörling
Betænkningen drejer sig i det store og hele om tekniske ændringer af Kommissionens forslag til Rådets forordning om visse bestemmelser vedrørende indførelsen af euroen. Undertegnede medlemmer har valgt at undlade at stemme, da vi er imod Den Monetære Union og indførelsen af euroen som fælles valuta. Betænkningen indeholder dog forbedringer af Kommissionens forslag i form af øget information til forbrugerne og forlængelse af perioden med dobbelt prismærkning.
Betænkning af Metten (A4-0379/96)
Ahlqvist, Theorin og Wibe
Da vi ikke mener, at Den Økonomiske og Monetære Union er nogen særlig god idé for Europa, undlader vi at deltage i afstemningen. Dog finder vi det sympatisk, at betænkningen går ind for en generøs fortolkning af, hvornår konvergenskriterierne er opfyldt.
Samtidig ønsker vi at påpege, at der ikke alene gælder en særbestemmelse om Danmarks og Storbritanniens deltagelse i ØMU, men at også Sverige har erklæret, at afgørelsen om, hvorvidt Sverige skal deltage, skal træffes af svenskerne selv. Efter vor opfattelse gøres dette mest hensigtsmæssigt ved en folkeafstemning.

Berthu
Under dække af at godkende henstillingen fra Rådet, der i slutningen af året 1996 må konstatere, at et flertal af medlemsstaterne endnu ikke har de nødvendige betingelser for at vedtage den fælles valuta, giver Metten-betænkningen Europa-Parlamentet lejlighed til at videregive et andet budskab, der er meget mere politisk: Rådet skal ikke begrænse sig til en »strengt aritmetisk anvendelse« af konvergenskriterierne, men det skal tværtimod »uden forbehold udnytte« de vurderingsmargener, der er indeholdt i traktaten. Men disse viser sig til sidst at være mange. Det mål, der er meddelt af Parlamentet, består således i at gøre det muligt for »et flertal af medlemsstater« at indtræde i den tredje fase af ØMU'en fra den 1. januar 1999.
Parlamentet deltager således i en strid, der regelmæssigt er på forsiden af aviserne, men ikke desto mindre stadig er en forkert strid.
Dels plæderer Tyskland og de strengeste forvaltere for en streng fortolkning af kriterierne med risiko for at begrænse euroen til et afgrænset geografisk område, hvor den i sidste ende ikke vil bringe andet end en yderligere stramhed. Dels synes et flertal af medlemsstaterne at foretrække en mere fleksibel fortolkning, der gør det muligt at etablere en valuta med bredt europæisk fundament med en tydelig risiko (men betragter man den som sådan?) for, at dens stabilitet bliver dårligere på de internationale valutamarkeder.
Det drejer sig for os om en forkert strid, for de kriterier, man diskuterer, hvor interessante de end er, strejfer kun det essentielle argument, det eneste, der gælder, og som dog aldrig er nævnt i traktaten: Udgør de pågældende lande et optimalt valutaområde?
Et sådant område defineres ved homogeniteten af dets strukturer, mobiliteten af produktionsfaktorerne navnlig arbejdet, omfordelingskapaciteten mellem regionerne, befolkningernes tilslutning til fælles værdier og mål, der betinger ikke divergerende reaktioner fra dem over for problemer, der måtte opstå. Kort sagt danner indbyggerne i disse lande et eneste folk? Hvad angår Europa i dag, er svaret nej. På disse betingelser er det lidt indholdsløst i en uendelighed at diskutere, om for eksempel et underskud »i nærheden af 3 %« (i henhold til artikel 104 C, stk. 2) kan gå op til 3, 2 eller til 3, 6 %.

Gahrton, Holm og Schörling
Betænkningen beskæftiger sig med, hvordan man skal fortolke konvergenskriterierne, og foreslår en noget blødere fortolkning end hidtil, således at så mange som muligt kan komme med i ØMU fra begyndelsen. Men da vi mener, at ØMU i både politisk og økonomisk henseende er et højst risikabelt projekt, som vil føre til social udstødelse, arbejdsløshed og uro i samfundet, og som derfor ikke bør gennemføres, vil vi ikke stemme for betænkningen.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater kan, med henvisning til det nationale kompromis og Edinburgh-aftalen, naturligvis ikke tilslutte sig betænkningen, der går imod det danske forbehold på området. Det krænker ganske enkelt den nationale selvbestemmelsesret, når man blander sig i, hvordan medlemsstater med forbehold over for ØMUkonstruktionen skal forvalte disse.
Betænkning af Hoppenstedt (A4-0352/96)
Ahlqvist, Andersson, Lööw, Theorin, Waidelich og Wibe
Vi kan ikke tilslutte os betænkningens fortolkning af det konvergenskriterium, hvorefter et land skal have været medlem af valutakursmekanismen under EMS i to år uden at have foretaget en devaluering.
Vi mener, at det eneste, der kan læses ud af artikel 109 J, er, at det krav, som medlemsstaterne skal opfylde for at kunne deltage i tredje fase af gennemførelsen af ØMU, består i, at deres valuta, ud over at have overholdt de normale udsvingsmargener, ikke må være blevet devalueret over for en anden medlemsstats valuta. Ingen steder, hverken i traktaten eller den tilhørende protokol, kræves der formelt medlemskab af EMS.

Berthu
Som jeg har redegjort for i mine stemmeforklaringer om de forskellige betænkninger om den fælles valuta, der er forelagt i løbet af denne mødeperiode, støder de, der ønsker at iværksætte dette projekt, i dag på mange forskellige vanskeligheder, af juridisk karakter (uoverensstemmelse mellem de lovlige grundlag for mange gennemførelsesforanstaltninger, der dog er nødvendige) eller af indholdsmæssig karakter (den nøjagtige form af det valutasystem, der er vedtaget i Maastricht, ensartet eller differentieret, i henhold til lighedsprincippet eller ikke).
Disse vanskeligheder burde, hvis man lytter til fornuftens stemme, føre til, at man kommer tilbage til de nationale parlamenter for igen at undersøge bestemmelserne om den monetære union. Man vil imidlertid måske svare os, at der ikke er tilstrækkelig tid til rådighed inden begyndelsen af 1998, hvor Rådet skal vælge de medlemslande, der skal deltage i den tredje fase, der starter den 1. januar 1999.
Denne fastholdelse forekommer unøjagtig. Traktatens artikel 109 J, stk. 3 og 4, siger ikke, som det ofte påstås, at den tredje fase begynder automatisk den 1. januar 1999, hvis den ikke er begyndt den 1. januar 1997. Den giver tværtimod en yderligere margen: Hvis Rådet af stats- og regeringschefer ikke inden den 31. december 1996 (det vil således handle om Rådet i Dublin) har godkendt, at et flertal af medlemslandene opfylder betingelserne for at komme med i den fælles valuta, og hvis det ikke har besluttet, at det er hensigtsmæssigt at indtræde i den tredje fase, har det stadig hele året 1997 i henhold til stk. 4 til at fastsætte en dato for ikrafttrædelsen. Og det er kun, hvis det intet har foretaget i den retning pr. 31. december 1997, at ikrafttrædelsen automatisk er fastsat til den 1. januar 1999.
Vi anmoder således Rådet i Dublin om at udvise fuld fornuft i Unionens interesse og sørge for at bekræfte datoen den 1. januar 1999 til forskel fra det, som De Europæiske Råd i Firenze og i Madrid gjorde. Således kunne vi få tid til at opstille de rigtige problemer for de nationale parlamenter.
Betænkning af Harrison (A4-0374/96)
Ahlqvist, Theorin og Wibe
Vi hilser det initiativ i betænkningen, hvorefter pengepolitikken ikke kun skal sammenkobles med prisstabiliteten, men også med arbejdsløshedsniveauet, velkomment.
Vi er dog imod betænkningen af især to grunde: Punkt 5 opererer med en forøgelse af unionsbudgettet. Det er et føderalistisk element, som vi ikke kan støtte. Hovedårsagen til, at vi ikke kan stemme for betænkningen, er dog dens gennemgående tema, hvorefter ØMU skal danne grundlag for en fælles finanspolitik.
Vi mener, at både penge- og finanspolitikken varetages bedst på det nationale plan.

Andersson, Hulthén, Lööw og Waidelich
Ifølge betænkningen må en fælles pengepolitik ledsages af en stadig tættere samordning af medlemsstaternes økonomiske politik. Vi vil med denne stemmeforklaring gerne understrege, at dette ikke må indebære en fælles finanspolitik på europæisk plan og heller ikke en harmonisering af skattepolitikken. Desuden bør pengepolitikken afbalanceres af en højere grad af samordning på det beskæftigelsespolitiske område. Det er netop formålet med det svenske beskæftigelsesinitiativ på regeringskonferencen vedrørende et særligt kapitel i traktaten.
Et punkt, som vi er direkte afvisende over for, er nr. 5, ifølge hvilket arbejdsløshedsbekæmpelsen gør det nødvendigt at forøge fællesskabsbudgettet. Disse foranstaltninger mener vi så vidt muligt skal finansieres gennem en omfordeling inden for de nuværende budgetrammer.

Berthu
Hr. Harrisons betænkning, som Europa-Parlamentet har vedtaget, om de monetære politikkers indvirkning på realøkonomien giver nogle temmelig modsigende retningslinjer - men uden tvivl frivilligt - som der tegner sig en temmelig klar hensigt bagved: At ændre tyngdepunktet i den monetære union og helt enkelt i Unionen ved at give flere beføjelser til fællesskabsinstitutionerne navnlig Europa-Parlamentet.
Blandt de modsigende retningslinjer finder man:
den dobbelte bekræftelse af, at de budgetmæssige politikker i den monetære union skal decentraliseres, men at »der skal udformes instrumenter for en egentlig politik i Unionen med hensyn til offentlige udgifter«; -anerkendelse af berettigelsen af Den Europæiske Centralbanks (ECB) uafhængighed, men samtidig en opfordring til at underlægge den samme bank en »demokratisk kontrol«; -uden at skade ECB's første opgave (fastholdelse af prisstabiliteten, forekomst af forskellige indikatorer (investeringer, lønninger, arbejdsløshed...)), der burde tages i betragtning af »medlemsstaternes monetære politikker i konvergensprocessen«.På grund af tidsnød vil man ikke insistere på analysen af disse modsigelser, der i alle tilfælde er temmelig klare. Til gengæld vil man understrege, at den tilsigtede forvirring, som man alt for ofte ser det i europæiske sager, bruges til at dække over de ideer, hvis omfang, man mener, er ubelejligt at afsløre for tidligt. I det foreliggende tilfælde vedrører de ideer, der endnu er ubelejlige, de politiske og institutionelle supplementer, der måtte være nødvendige for den monetære unions funktion, men som ikke tydeligt var fastsat i Maastricht-traktaten, og som man ikke vover at nævne for åbent af frygt for at ødelægge processen: En større budgetdisciplin; en europæisk koordination af alle de økonomiske politikker, strengere multilateral overvågning, styrkelse på europæisk niveau af centralbankernes demokratiske kontrol (som man præsenterede for os som kætteri på nationalt niveau).
Man begynder således at uddrage essensen af de fantastiske følger af den fælles valuta, der kun skulle indebære fordele, fil vi at vide, og som borgerne nu efterhånden opdager ulemperne og de enorme begrænsninger ved.

Gahrton, Holm og Schörling
Vi har stemt imod betænkningen, fordi vi ikke er enige i, at ØMU skal gennemføres efter tidsplanen, ligesom vi ikke mener, at ØMU på nogen måde vil fremme udviklingen og beskæftigelsen i Unionen.
Vi er heller ikke enige i, at der skal ske en yderligere samordning af den økonomiske politik, og at der skal tilføres unionsbudgettet yderligere midler. Desuden mener vi, at den måde, hvorpå Centralbanken påtænkes opbygget, er dybt udemokratisk, og at forslaget i betænkningen om, at den regelmæssigt skal aflægge beretning til Parlamentet, blot er »demokratisk kosmetik«.
Betænkninger af Metten (A4-0379/96), Christodoulou (A4-0371/96), Herman (A4-0375/96), Hoppenstedt (A4-0352/96) og Harrison (A4-0374/96)
Lindqvist
Jeg har stemt imod de fem betænkninger om ØMU. De går alle ud fra, som noget selvindlysende, at Den Økonomiske og Monetære Union, ØMU, automatisk vil føre til forbedringer for den enkelte EU-borger i form af øget beskæftigelse m.m.
Den ØMU-tilpasningspolitik, som er blevet ført siden udarbejdelsen af Maastricht-traktaten i slutningen af 1991, har desværre vist sig at føre til det stik modsatte. I mange medlemslande og i EU som helhed er arbejdsløsheden steget og udgør nu mellem 18 og 20 millioner. Også i Sverige er arbejdsløsheden steget kraftigt, siden vi begyndte at tilpasse os EU og ØMU. Da Sverige ansøgte om medlemskab i juli 1991, var arbejdsløsheden på 2, 1 %. Dengang sagde man, at medlemskab af EU ville bringe arbejdsløsheden ned på et niveau, som var endnu lavere. Men sådan er det ikke gået. Tværtimod er arbejdsløsheden steget konstant. I dag er den på 10, 7 % eller på 13-14 %, hvis man medregner dem, som er beskæftiget inden for forskellige former for arbejdsmarkedsforanstaltninger.
Nu er det ØMU, der skal løse arbejdsløshedsproblemet. Blot vi kommer med i ØMU, vil arbejdsløsheden falde. Men det skal man ikke tro på. Naturligvis er det vigtigt, at landene har en god økonomi. Men noget af det fundamentalt forkerte ved ØMU er, at femten lande i Europa på samme tid skærer ned i deres budgetter og dermed reducerer den offentlige sektor og beskæftigelsen. Det gøres uden hensyn til konjunktursituationen og uden hensyn til hvilken økonomisk politik, som føres, eller som er blevet ført, i de respektive lande. En fortsættelse af denne politik gennem ØMU, hvor lav inflation og prisstabilitet prioriteres højere end nedbringelse af arbejdsløsheden, vil kun yderligere forværre situationen på arbejdsmarkedet.
ØMU er et stærkt centralistisk projekt, som flytter beslutningskompetence fra de enkelte medlemslandes demokratiske forsamlinger til nogle uafsættelige og for indsigt og demokratisk påvirkning utilgængelige bankdirektører i Centralbanken i Frankfurt. Som det også fremgår af betænkningerne, f.eks. Hoppenstedts, er der en åbenlys fare for, at også finans- og skattepolitikken bliver samordnet og dermed den offentlige sektors størrelse og mål. Beslutningerne hvad dette angår vil i så fald blive truffet af Centralbanken i Frankfurt i henhold til bestemmelserne i Maastricht-traktaten uden mulighed for en demokratisk debat på nationalt plan.
Betænkning af Killilea (A4-0292/96)
Bernardini
Vi står over for en tekst, der forlænger princippet med den frie tjenesteydelse på personbefordringsområdet ad landevej mellem staterne i Den Europæiske Union. Det handler om de fire grundlæggende friheder i Rom-traktaten, som vi ikke kan ødelægge. Derfor modtager jeg med forbehold ordførerens konklusioner, eller snarere, jeg har et social forbehold hertil.
Vi har i Frankrig en betydelig social bevægelse inden for fagfolk på landevejstransportområdet. Krav om køretid, om uddannelse og om en minimumløn... Netop disse krav vil være på dagsordenen for personbefordringschauffører, for betænkningen lægger ikke tilstrækkelig vægt på de sociale bestemmelser. Jeg beklager, at der ikke har været en fælles indfaldsvinkel.
Indstillinger af von Wogau (A4-0372/96 og A4-0373/96)
Wibe
Jeg stemmer for indstillingen om udnævnelse af W.F. Duisenberg til formand for EMI. Jeg er imidlertid meget betænkelig ved hans kandidatur, da han ikke alene i sit tidligere hverv, men også under høringen i Økonomiudvalget, har talt for en antiinflations- og lavskattepolitik, som jeg tror vil øge arbejdsløsheden i Den Europæiske Unions medlemslande.
Betænkning af Wijsenbeek (A4-0289/96)
Wibe
Som helhed er dette en glimrende betænkning. Jeg må imidlertid tage kraftigt forbehold over for punkt 32, hvori det hedder, at den bedste måde, hvorpå man kan fremme effektiviteten, er at udlicitere den lokale kollektive trafik. Denne påstand bekræftes ikke af foretagne undersøgelser. Trafik i kollektiv regi er tværtimod lige så effektiv som trafik i privat regi.
Betænkning af Wolf (A4-0369/96)
Gahrton, Holm og Schörling
Vi er enige med betænkningen i, at der må udarbejdes en fælles strategi mellem medlemslandene for, hvordan man får bugt med det stadig større problem vedrørende høj arbejdsløshed og social udstødelse, og at målene herfor bør nedfældes i traktaten.
En sådan samordning og en fælles indsats for at fremme beskæftigelse, solidaritet og social samhørighed må derimod ikke på længere sigt føre til en fælles arbejdsmarkedspolitik og en harmonisering af socialpolitikken.
Vi er ikke enige i, at medlemsstaterne skal opfordres til at følge målsætningerne i traktatens artikel 2 og gennemføre en høj grad af økonomisk konvergens.

Kirsten Jensen, Sindal, Blak og Iversen
De danske socialdemokrater i EuropaParlamentet stemmer for hr. Wolfs betænkning om Kommissionens beskæftigelsespolitiske initiativer. Vi synes, Kommissionen trænger til den opsang, som betænkningen er udtryk for. Kommissionen har stadig øjnene stift rettet mod fortiden, hvor europæisk beskæftigelsespolitik gik ud på at bekæmpe inflationen i den tro, at arbejdsløsheden så ville forsvinde af sig selv. I dag ved vi, at arbejdsløshed skal bekæmpes aktivt på alle fronter - også den europæiske. Vores formål med det europæiske samarbejde er at forbedre almindelige menneskers velfærd. Hvis Kommissionen ikke kan forstå, hvad det betyder for almindelige mennesker, når de rammes af arbejdsløshed, så er det på tide, at Parlamentet fortæller den det. I EU har vi mulighed for at gøre noget effektivt ved arbejdsløsheden, som kan mærkes der, hvor der er det største behov for, at der gøres noget. Det kræver, at vi begynder at tage folks problemer mere alvorligt og ikke blot henholder os til økonomiske teorier, der har vist sig ikke at slå til.

Wibe
Der står meget godt i betænkningen. Dog mangler de efter min mening væsentlige foranstaltninger, når det gælder om at øge beskæftigelsen i Unionen, nemlig:
1.En satsning på den offentlige sektor. Dette vil skabe beskæftigelse navnlig for kvinder og samtidig styrke den sociale dimension.2.Stop for fortsat liberalisering og privatisering. Det er en myte, at dette øger effektiviteten i økonomien; det eneste, som det øger, er arbejdsløsheden.3.En opblødning af inflationsmålene. Så længe man tillader inflationsbekæmpelsen at dominere den økonomiske politik i medlemslandene, vil arbejdsløsheden være høj. Denne målsætning bør erstattes af en overordnet målsætning om beskæftigelse og vækst. En moderat inflation på 5-7 % skader ikke økonomiens funktion.- Betænkning af Lage (A4-0358/96)
Lindqvist
Jeg har stemt for betænkningen, som indeholder flere gode forslag om bl.a. nedsættelse af arbejdstiden. Jeg er ikke enig i det forslag, hvorefter ØMU vil føre til større beskæftigelse, og argumenteringen bag det. Der er tværtimod stor fare for, at ØMU vil føre til endnu større arbejdsløshed. Jeg er også imod Kommissionens forslag om i højere grad at lade strukturfondene tage sigte på at skabe arbejdspladser og ikke kun forudsætningerne for sådanne. Det kan skabe et kunstigt arbejdsmarked, som er afhængigt af stadige tilskud.

Novo Belenguer
De af Kommissionen foreslåede regionale og lokale beskæftigelsespagter er af særlig relevans på baggrund af erkendelsen af nødvendigheden af at indføre en »bottom-up« strategi og inddrage de lokale og regionale myndigheder.
Anvendelsen af strukturfondsmidlerne må ubetinget tage sigte på at fremme jobskabelsen. I den forbindelse må det imidlertid stå klart, at det primære formål med den fælles strukturpolitik ikke er direkte eller indirekte jobskabelse, da dette er en langsigtet politik; der skal i stedet satses på at etablere grundlaget for konkurrencedygtige økonomier gennem forbedring af infrastrukturer, miljøet, forskningen, osv. På denne måde vil der bidrages til oprettelse af stabile og varige arbejdspladser.
Med henblik på reformen af strukturfondene i 1999 må der tages mere hensyn til beskæftigelseskriteriet i forbindelse med fastsættelsen af udvælgelseskriterierne.
Vi er enige i den udtrykkelige anerkendelse af SMV's rolle som en nøglefaktor for oprettelse og bevarelse af arbejdspladser, hvilket indebærer, at støtten til disse virksomheder skal øges.
Af alle de ovennævnte grunde støtter ARE-Gruppen hr. Lages betænkning.

Vaz da Silva
Den Europæiske Socialfond spiller en vigtig rolle for samhørigheden, men for fuldt ud at opfylde målsætningen er det nødvendigt med visse justeringer. Reglerne og bestemmelserne må således fleksibiliseres i forhold til projekttypen, bl.a. på kulturområdet, og overvågningen og evalueringen styrkes.
Evalueringerne bør ikke alene baseres på antallet af oprettede arbejdspladser under aktioner finansieret af ESF, men også tage hensyn til de menneskelige ressourcers opnåede kvalifikationer, og deres bidrag til at sikre konkurrenceevnen på fremtidens arbejdsmarked. Det er vigtigere at evaluere innovation og kvalitet i erhvervsuddannelsen end at kræve, at hver eneste aktion resulterer i en arbejdsplads - som ofte ikke er af permanent art.
Endelig vil det være yderst nyttigt med en vedvarende dialog og udveksling af erfaringer mellem nationale ESF-missioner og mellem disse og Kommissionens tjenestegrene.
Betænkninger af Wolf (A4-0369/96), Lage (A4-0358/96 og Ribeiro (A4-0278/96)
Eriksson, Sjöstedt og Svensson
Selvom vi er meget skeptiske over for en eventuel fælles arbejdsmarkedspolitik, stemmer vi for disse betænkninger, som indeholder forslag til, hvordan man kan forbedre den nuværende katastrofale arbejdsløshedssituation.

Formanden
Afstemningstiden er afsluttet.

Afbrydelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session for afbrudt.
(Mødet afbrudt kl. 13.05)

