A gázai helyzet
Elnök
A következő napirendi pont az elnök nyilatkozata a gázai helyzetről. A politikai csoportok elnökei fel fogják vázolni saját álláspontjukat erről a kérdésről. Arra kértek azonban, hogy én is nyilatkozzak, én pedig örömmel teljesítem a kérésüket.
Tekintettel a közel-keleti helyzet eszkalálódására, a jelenlegi helyzetet sürgősen napirendre kellett tűznünk még egyszer. Nekünk, európaiaknak ismét fel kell tennünk magunknak a kérdést, hogy mit tehetünk, hogyan kell reagálnunk az egyre növekvő erőszakra, amelynek nyomán a Közel-Kelet újból lángba borul a szemünk előtt.
Hogy egyenesen a tárgyra térjek, az egyetlen válasz az izraeliek és a palesztinok közötti béketárgyalások elszánt folytatása és nyomatékos felgyorsítása. Nem szabad, hogy az Annapolisban elindított békefolyamatot tönkretegye az erőszak és a terrorizmus. Az Európai Parlament képviselőiként minden tőlünk telhetőt meg kell tennünk ennek megakadályozására.
A tévén keresztül napról napra felkavaró képek jutnak el hozzánk a konfliktus áldozatairól. Ha egy héttel ezelőtt bennünk is feltámadt az együttérzés és a felháborodás az ártatlan palesztin lakosok, köztük sok gyermek láttán, akik a katonai erő aránytalan alkalmazása miatt vesztették életüket Gázában, ugyanolyan döbbenten osztozunk most az izraeli nép szomorúságában és dühében a jeruzsálemi iskola ellen intézett múlt csütörtöki halálos merénylet nyomán.
Az együttérzés a politikában is nemes erény, de a puszta együttérzés még nem elég. Az együttérzés nem helyettesítheti a politikai fellépést. Életképes, világos elveken alapuló, racionális politikai megoldásokat kell találni. Az emberi élet védelmében és a nemzetközi jog tiszteletben tartásában ilyen elvek öltenek testet, ezért nekünk is ezek mentén kell haladnunk.
Az Európai Parlament nevében határozottan elítélem a Hamász és más palesztin szélsőségesek által elkövetett erőszakos cselekményeket. Az Európai Parlament nevében arra kérem az izraeli kormányt, hogy hallgassa meg mindazokat - határain belül és kívül egyaránt-, akik arra szólítják fel, hogy retorikáját párosítsa a béke elősegítésére irányuló tettekkel.
A Gázai övezet hosszú ideje a Közel-Kelet érzékeny pontja. Sokaknak szúrja a szemét, mivel itt a szélsőségesek gyakorolják a politikai hatalmat. Sokan legszívesebben hátat fordítanának a problémának, leválasztanák Gázát a világ többi részéről, és úgy tennének, mintha nem is létezne. A már meglévő és az egyiptomi határ mentén most épülő falak mögött azonban emberek élnek - férfiak, nők és gyermekek, akiknek joguk van a rendes életkörülményekhez, és az emberek nem tűrik sokáig a falakat és a megosztottságot.
Az emberek félnek. Mélyen együtt érzünk az olyan helyek lakosaival, mint Sderot és Ashkelon, ahol az emberek nap mint nap rettegnek az újabb aknatámadásoktól. Nagyon komolyan vesszük Izrael biztonságát és mindig meg fogjuk védeni. Az Európai Parlament és én magam az izraeli és palesztin területeken, egyúttal a Gázai övezetben tett 2007. május végi látogatásom során számtalanszor elismételtem ezt az üzenetet. Véget kell vetni a Gázai övezetből induló, Izrael elleni aknatámadásoknak. Az ellenállásnak ezt a módját terrorizmusnak hívjuk, és ez számunkra nem elfogadható.
Mégis, miközben az emberek érzelmeit a félelem uralja, a halál végleges, és senki nem tudja visszahozni azt a több száz embert, akiknek az életét feláldozták Izrael biztonsági szükségletei érdekében, amióta a Gázai övezetet körülzárták. Meg kell kérdőjeleznünk ennek a hozzáállásnak az arányosságát és célszerűségét. Azt a kérdést is fel kell tennünk, hogy összhangban van-e a nemzetközi joggal az, hogy egy terület lakosságának vezetőik szélsőségessége miatt kelljen szenvednie.
Nem nevezhető tartós és életképes megoldásnak az, ha Gáza lakosságának megadjuk a minimális humanitárius segélyt, de egyébként nem veszünk róluk tudomást. Az Európai Unió a humanitárius segítségnyújtás révén segít enyhíteni a gyötrelmet, most azonban a nagyobb arányú, hosszú távú politikai befektetésre kellene helyeznie a hangsúlyt, hogy pénzügyi nagyvonalúságát a stratégiailag leginkább kívánatos irányba terelje.
A tavaly decemberi párizsi donorkonferencián, ahol az Európai Parlament is képviseltette magát, az Európai Unió 2008-ra 540 millió EUR-ra vállalt kötelezettséget az Annapolisban elindított folyamat támogatására. Az új Pegazus támogatási mechanizmus már működik.
Az Európai Parlament azt szeretné, ha az Európai Unió határozott támogatást és segítségnyújtást adna a békefolyamatnak. Költségvetési hatóságként azonban azt is biztosítanunk kell, hogy a pénzügyi kötelezettségvállalásunk ne tévesszen célt. Mindegyik félnek fel kell ismernie, hogy az Európai Unió nem fogadhatja el, hogy a katonai fellépések tönkretegyék pénzügyi szolidaritásunk eredményeit.
Az Európai Parlament őszinte közvetítőhöz méltón keményen akar dolgozni a közel-keleti konfliktus megoldásán. Új közel-keleti munkacsoportunk célja, hogy hozzájáruljon e cél megvalósításához. Két héten belül a párizsi donorkonferencia nyomon követő csoportjával együtt - ez Bernard Kouchner francia külügyminiszterből, Jonas Gahr Støre norvég külügyminiszterből, Benita Ferrero-Waldner biztosból és a közel-keleti kvartett különmegbízottjából, Tony Blairből áll - fogjuk megtárgyalni a segélyeink tényleges eljuttatása terén elért előrehaladást.
Ha az Európai Unió őszinte közvetítőként akar közreműködni, muszáj egyenlő mércével mérnie. Ha azonban arra a folyamatos diplomáciai erőfeszítésre koncentrálunk, ami az izraeli és a gázai helyzet eszkalálódásának kiegyensúlyozott leírásához kell, hajlamosak vagyunk elfelejteni, hogy a politikánk középpontjában az embereknek, nem a szavaknak kellene állnia. Az annapolisi folyamatnak nevezett dolgot nem használhatjuk olyan, mindent elfedő lepelként, amely mögött a telepes politika zavartalanul megy tovább, és a palesztin területeket továbbra is körülzárva tartják, az emberek szabad mozgását számtalan biztonsági zónával akadályozva.
A palesztin lakosság helyzete addig nem lesz jobb, amíg az emberek nem mozoghatnak szabadon Gázában és Ciszjordániában. A szabad mozgás nélkül elképzelhetetlen a stabil palesztin állam megalakulása. A biztonságnak nemcsak katonai vonatkozásai vannak, a biztonságot csak úgy lehet elérni, ha Izrael és Palesztina népei elismerik és tiszteletben tartják egymást. A biztonság a megbékéléssel kezdődik. Annak is eljött az ideje, hogy a palesztinok között is megkezdődjön a tartós megbékélés. A Hamásznak változtatnia kell az álláspontján, és a mérsékelt palesztinokkal együtt kell dolgoznia a béke megteremtésén. Ismételten szeretném kifejezni támogatásunkat Mahmúd Abbász elnök és Szalem Fajed miniszterelnök felé.
A siker egyik kulcsa az átkelőhelyek szabályozása a Gázai övezet határai mentén, ezen belül is kiemelten kezelve a gyors megoldáskeresést a Karni és Rafah átkelőhelyeken áthaladó forgalom számára. Ez olyan terület, ahol az Európai Unió is különös felelősséggel bír.
Hölgyeim és uraim, tegyünk meg minden tőlünk telhetőt annak érdekében, hogy a pénzügyi kötelezettségvállalásunkat következetes politikai fellépéssel is támogassuk, hogy ezáltal hozzájárulhassunk a Közel-Kelet békéjéhez és - ami mindennél fontosabb - támogathassuk a Közel-Kelet lakosságát.
(Taps)
Joseph Daul
a PPE-DE képviselőcsoport nevében. - (FR) Elnök úr, a Bizottság elnöke, hölgyeim és uraim, néhány hónappal ezelőtt Annapolisban az izraelieknek és a palesztinoknak volt egy álma: hogy a konfliktus, a gyászoló családok és a tragédiák évtizedei után ez a két nép biztonságban élhet a saját államában, nemzetközileg elismert határok között. Pár hónappal ezelőtt a párizsi konferencián a nemzetközi közösség késznek mutatta magát arra, hogy támogassa ezt az álmot és a megvalósulását.
Európa, a fő nemzetközi adományozó hisz ebben a békés, biztonságos jövőben, és a kvartett keretében minden lehetséges erőfeszítést megtesz annak érdekében, hogy segítsen a két félnek kitörni az erőszak és a meg nem értés ördögi köréből. Néhány nappal ezelőtt azonban az erő aránytalan használata és a fegyveres provokáció palesztinok tucatjait ölte meg a Gázai övezetben, és a fegyveres összeütközésekben számos izraeli katona is életét vesztette. Múlt csütörtökön egy palesztin nyolc diákot ölt meg az egyik vezető vallási iskolában, majd magával is végzett. A fanatikusok és a bosszúvágytól, intoleranciától és mások elutasításától fűtött személyek töltényei tovább nehezítik a párbeszédet, a megegyezésre és békére törekvést.
A nemzetközi közösség és mi itt Európában nem ítélkezhetünk, és nem szabad, hogy ítélkezzünk egyik oldal felett sem. Nekünk az a feladatunk, hogy az annapolisi aláírókat rávegyük az ésszerű magatartásra, más szóval, hogy leültessük őket a tárgyalóasztalhoz. A PPE-DE jeruzsálemi és ramallahi küldöttsége, amelyet néhány hete én vezettem, három dologra tanított meg.
Az első az Európával szembeni elvárás volt a Közel-Keleten: nemcsak azt várják Európától, hogy pénzügyileg támogassa a békefolyamatot - noha erre feltétlenül szükség van -, de azt is, hogy sokkal inkább éreztesse a jelenlétét, és politikai szempontból legyen erősebb. Többet kell cselekednünk és hatékonyabban kell fellépnünk.
A második tanulság, hogy bátorítanunk kell a mérsékelt izraeli és palesztin pártokat, és biztosítanunk kell őket a politikai támogatásunkról. Az a kockázatos útvonal, amelyet ezek a pártok választottak, a béke, a párbeszéd és népük iránti felelősség útja választási szempontból gyakran nem válik a javukra. Ezek azok a pártok és mérsékelt szereplők, akiket a lehető legnagyobb mértékben bátorítanunk kell, mivel ők és csakis ők jelentik a békés és fenntartható megoldás kulcsát a régióban.
A harmadik tanulság, hogy Európának mindkét oldal felé tudatosítania kell, hogy a biztonság, a védelem és az erőszak ördögi köréből soha nem tudnak kimenekülni azzal, ha falakat építenek, rakétákkal ölik az embereket, megalázzák a másik oldalt. Nem, az érdemi körforgás, az eredmények csak akkor jöhetnek létre, ha a szomszédaiknak, különösen a fiataloknak megengedik, hogy felépítsék a jövőjüket, megvalósítsák a szándékaikat és fejlesszék saját földjüket.
Képviselőcsoportommal együtt üdvözlöm azt a friss fejleményt, hogy az izraeli és a palesztin vezetők egyaránt a párbeszéd folytatására szólítottak fel, az annapolisi útitervet követve. Európának fokoznia kell politikai támogatását. Hangsúlyozom, a hatalmon lévő, mérsékelt csoportoknak nyújtott politikai támogatását. Ez az egyetlen kiút, és tegnap, a templomi szertartás alkalmával is hallhattuk, ahogy a palesztinok és a zsidók képviselője ugyanarra szólít fel: a népeik békéjére.
(Taps)
Martin Schulz
a PSE képviselőcsoport nevében. - (DE) Elnök úr, hölgyeim és uraim, ami a helyzet elemzését illeti, tényleg nincs mit hozzátennem az Ön és Joseph Daul által elmondottakhoz.
Mindannyian egyetértünk abban, hogy mire van szükség, és mind jól ismerjük a jelenlegi helyzetet. Ezért arra semmi szükség, hogy az Európai Unió szempontjából összefoglaljam a követelmények listáját, vagy bármit elismételjek az EU által betöltött szereppel kapcsolatban. Hangsúlyoznom kell azonban, hogy nem nézhetjük némán, ha az, amit az Európai Unió által adott forrásokból építettünk, rövid idő alatt értelmetlenül elpusztul.
Mindez elhangzott már. Ez okból azzal fogok foglalkozni, ami a vita jelen állása mellett a mi mondanivalónk a szocialista képviselőcsoportban, és a következő megfontolásra érdemes gondolatot ragadnám ki: ha az erőszakról való lemondás elvét nem lehet prioritásnak tekinteni, Gáza számára nem lesz megoldás, és soha nem ér véget a fokozódó erőszak, amely immár évtizedek óta sújtja a Közel-Keletet.
Ezért meglehetősen kategorikusan ki kell mondanunk, hogy az erőszakról való lemondást - annak bejelentését mindkét oldalról, hogy tartózkodnak az erő további használatától, és minden erőfeszítésükkel a békés rendezés megvalósításán fognak dolgozni - nem ez a Ház találta fel, hiszen az elmúlt évtizedek ismételt próbálkozásainak mindig ez állt a hátterében, Annapolis pedig voltaképpen csak egy újabb próbálkozás volt ugyanezzel a céllal, hogy a párbeszédet erőszak nélkül lehessen folytatni.
Miért fulladnak kudarcba folyton ezek a kísérletek? Az okok nyilvánvalóak, ezért ki kell mondanunk őket. Azért fulladnak kudarcba, mert mindkét oldalon vannak olyan emberek, akik érdekeltek a harc folytatásában, vagy éppen erőszakot prédikálnak. Az egyik oldalon, különösen a terroristakörökben, ott vannak azok, akik Izrael létjogosultságának megtagadását propagálják, és ezért elvi alapon az erőszak alkalmazása mellett érvelnek, míg a másik oldalon, Izrael állam demokratikus felépítményében, valahányszor az izraeli kormány készen áll a tárgyalásra a békés megoldás reményében, az egész folyamatot túszul ejtik a parlamenti taktikázók.
Ez természetesen pontosan az, amit most ismét tapasztalhatunk. Annapolisban a miniszterelnök azt nyilatkozza, hogy tárgyalni akar, a knesszet tagjai és a kormányának miniszterei pedig - mindannyiunk számára felismerhető pártpolitikai okokból - korlátozzák a tárgyalási mandátumát.
A Gázában élők végzete és az értelmetlen blokád, amely a területen kialakult káoszt és szenvedést előidézte, a törvénytelen úton hatalomra jutott Hamász által támogatott nézet eredménye, miszerint az erőszak az egyetlen válasz. Erre a pontra egyértelműen fel kell hívni a figyelmet, ahogyan arra az észrevételre is, hogy az általuk bitorolt hatalmat ne arra használják, hogy a saját soraikban lévő radikálisokat visszatartsák az erőszak alkalmazásától. Voltaképpen ebből eredeztethető a Gázai övezet polgári lakosságának szenvedése.
Ugyanilyen egyértelműen levezethető az a tény is, hogy az izraeli oldal azon szereplői, akik minden kis előrelépésnél szabotázsra törekszenek, mivel saját agendájukat követik, a provokáció segítségével újra és újra sikeresen aláaknázzák a legminimálisabb előrelépést is. Nem tudok semmilyen más magyarázatot az olyan eseményekre, mint a telepek építésének folytatásáról szóló bejelentés.
Végül kik lesznek a vesztesek? A nők, a gyermekek, a védtelen emberek, különösen a Gázai övezetben, de természetesen a határ közelében élő izraeliek is. Összefoglalva mindazt, amit tapasztaltunk, azt kell mondanom, hogy a radikálisoknak arra kell ez a konfliktus, hogy igazolja a létezésüket. Ez a jelenség évtizedek óta nyilvánvaló, mindkét oldalon. Meg kell mondanunk ezeknek a radikálisoknak - mindkét oldalon -, hogy soha nem érhetnek célt. Fenntarthatják az erőszakot, de a politikai célkitűzéseiket soha nem fogják elérni, mert a politikai célkitűzéseket soha nem lehet erőszakkal megvalósítani.
Akkor talán nekünk, európaiaknak az a fő feladatunk, hogy megfogadjuk egy izraeli, mégpedig Jichák Rabin szavait. 1995-ben ő tette a legbölcsebb nyilatkozatot az általam hallottak közül: "Úgy fogunk küzdeni a terrorizmus ellen, mintha nem lenne békefolyamat, és úgy folytatjuk a békefolyamatot, mintha nem lenne terrorizmus”. Mindkét oldal felé ez az üzenet. Egy ilyen üzenet nélkül soha nem lesz béke.
(Taps)
Graham Watson
az ALDE képviselőcsoport nevében. - Elnök úr, a gázai helyzet mindenekelőtt humanitárius katasztrófa. Ezt nem oldja meg, ha elítéljük a konfliktusban részt vevő feleket, akármilyen határozottan is tesszük.
Gáza tavaly június óta áll ostrom alatt. Másfél millió ember rekedt ott, reménytelenül rosszul ellátva, ami a vizet, az elektromos áramot, az üzemanyagot és a szennyvízelvezetést illeti. Két évvel ezelőtt öt gázai lakosból három az ENSZ segélyeire volt szorulva, most viszont már ötből négy az arány. A vállalkozások csődbe mentek, állást találni szinte lehetetlen, a helyzet pedig rosszabb, mint bármikor azóta, hogy Izrael 1967-ben elfoglalta a területet. Az izraeli katonát, Gilad Shalitot 2006. június óta tartják fogva, és úgy hiszem, mintegy 11 000 palesztin sínylődik izraeli börtönökben.
Az Európai Uniót mindebben leginkább amiatt érheti bírálat, hogy vakon követtük az amerikaiak stratégiáját. Marc Otte, az Európai Unió különleges képviselője a Palesztin Törvényhozó Tanáccsal való kapcsolatokért felelős küldöttségünknek tartott beszédében nemrégiben azt mondta, hogy stratégiáját tekintve az Európai Unió az USA-t követi. Ennek az a legnyilvánvalóbb eredménye, hogy az európai adófizetők pénzéből finanszírozott palesztin infrastruktúrát rendszeresen lerombolja az amerikai fegyverekkel harcoló izraeli hadsereg. Tényleg így kell európai pénzt felajánlanunk, ilyen körülmények között? Ha az Európai Uniónak valamikor szüksége volt a közös kül- és biztonságpolitikára, hát most van az a pillanat!
Képviselőcsoportom üdvözli a mai ebédidőben elért nem hivatalos fegyverszünetet. Kívánjuk, hogy Egyiptom járjon sikerrel a közvetítő tárgyalásokon, ugyanakkor meggyőződésünk, hogy erőszakkal nem lehet megtörni az erőszakhullámot, amely legutóbb 56 halálos áldozatot követelt Gázában, 2008. március 1-jén, szombaton pedig nyolc halálos áldozatot Jeruzsálemben.
Ahhoz, hogy a békét sikerre vigyük, párbeszéd kell. Annapolis 10 hónapon belül békét ígért, de sokan közülünk úgy vélik, hogy Izrael újfent megpróbálja legitimitásától megfosztani a párbeszéd minden résztvevőjét. A Hamász továbbra is cinikus politikát folytat a rakétatámadásokkal, tudva, hogy a válasz aránytalan lesz.
Minden oldalról elítéljük az erőszakot. Igen, Izraelnek joga van megvédeni magát a polgári lakosság elleni, válogatás nélküli támadásokkal szemben, de demokrácia lévén az is kötelessége, hogy igazságosabb legyen, mint amennyire a rendelkezésére álló hatalomból következik. Úgy tűnik, egyre távolodunk a kétállamos megoldástól - akár az Ashkelon elleni rakétatámadásokat vesszük, akár azt az 530 új, telepeseknek szánt otthont, amelyeket most jelentettek be a Ramallahhoz közeli Givat Ze'evben.
A Nyugat politikája három feltételezésen alapult: az első, hogy a Hamásszal nem lehet tárgyalni; a második, hogy a régióban Izrael az egyetlen demokrácia, és rendes demokráciaként kell kezelni; a harmadik pedig, hogy Abbász úr a racionális palesztinok hangja. A képviselőcsoportomból sokan megkérdőjelezik ezt a három feltételezést, és úgy vélik, hogy a politikánkat sürgősen felül kell vizsgálni, hogy találjunk egy olyan helyzetet, amelyben ezek a közösségek együtt tudnak élni.
Brian Crowley
az UEN képviselőcsoport nevében. - Elnök úr, kollégáimhoz hasonlóan nagyrészt egyetértek mindazzal, amit előttem Daul úr, Schulz úr és Watson úr előttem elmondott. A valóság, ami itt zajlik a szemünk előtt - eltekintve a konfliktus geopolitikai jellegétől, vagy akár a történelmi jellegétől - az, hogy minden nap ártatlan emberi életeket veszítünk el. Nap mint nap családok veszítik el tagjaikat. Nap mint nap meghal vagy megsérül valaki. A mérsékelt erőket egyre inkább eltávolítjuk egymástól.
Nem kellene újból belefognunk a vádaskodásba, mindannyian visszapörgethetjük, hogy mi is történt Gázában az elmúlt egy hónapban, az izraeli hatóságok cinikus kizsákmányoló magatartásával, ahogy elzárták az emberek víz-, energia- és élelmiszer-ellátását, hogy szó szerint addig éheztessék őket, amíg nem engedelmeskednek. Itt azonban nemcsak a közelmúltról van szó, hiszen ez már évtizedek óta folyik. Hasonlóképpen cinikus reakció volt a Hamász részéről, amikor rakétákat indított a térségbe és egy iskolában brutális módon megölt nyolc embert.
Mindazonáltal - bár a végtelenségig bírálhatjuk mindkét oldal szélsőségeseinek tetteit, függetlenül attól, hogy a hivatalos terroristákról, állami terroristákról vagy államilag támogatott terroristákról van szó - ezzel nem jutunk messzire a végső ténytől, hogy voltaképpen párbeszédre van szükség; hogy megértésre van szükség; hogy mindennél nagyobb szükség van az emberi élet tiszteletben tartására. Hogy tiszteljük minden egyes ember életének értékét, mivel csak akkor tudunk igazán módot találni arra, hogy összehozzuk az embereket. Mert mindannyian egy kétállamos megoldásról beszélünk, de olyan kétállamos megoldásról, amely két életképes államon alapul, nem holmi köztes mintázatú, "mindenből egy kicsit” keverékből, hanem két életképes államból. Hasonlóképpen, ha azt a két életképes államot elismerik, ha vezetőiket is elismerik a tárgyalások és megbeszélések szempontjából. Az ezzel folytatott párbeszéden keresztül remélhetőleg még egy lépést meg lehet tenni a régió békéje felé a most meghirdetett tűzszünettel, az Abbász elnök és Olmert miniszterelnök között esedékes tárgyalásokkal és azzal a vágyunkkal, hogy ehhez minden lehetséges segítséget megadjunk.
Nem vádolom Európát azért, hogy segítséget nyújt az útépítéshez, a vízművek és erőművek, iskolák és egészségügyi központok építéséhez a palesztinok számára, akik mehettek a szélrózsa minden irányába, amikor kiszorították őket saját földjükről.
Mindannyian felelősek vagyunk azért, hogy biztosítsuk valamennyi embertársunk számára a törődést és gondoskodást.
Daniel Cohn-Bendit
a Verts/ALE képviselőcsoport nevében. - (DE) Elnök úr, hölgyeim és uraim, két percben nem tudom vázolni a béketervet, de egy vagy két észrevételt tudok tenni. Ideje, hogy felülvizsgáljuk a szótárunkat, mivel nekünk nem párbeszédre, hanem tárgyalásra van szükségünk. Ez a "párbeszéd” szó nem mond semmit. Itt hadviselés folyik, a háborúk befejezéséhez pedig tárgyalni kell. Ez a lényeg.
Hogyan tárgyal az ember? Graham Watsonnak igaza van: ha az Európai Unió saját stratégiát követ - és nem az amerikai stratégiát -, a következőt kell tennie: először is, azokkal kell tárgyalnia, akik Gázában hatalmon vannak - ami azt jelenti, hogy a Hamásszal -, hogy megtegyék, amit mindig mondtak, azaz hogy tűzszünetet szervezzenek. Akkor a másik oldal is el fogja intézni, hogy a humanitárius segély eljusson Gázába. Ezt hívják tárgyalásnak - ti adtok valamit, és mi is adunk valamit.
Másodszor, meg kell mondanunk az izraelieknek, hogy amennyiben tárgyalni akarnak a palesztinokkal, egy dolgot meg kell tenniük, mégpedig azonnal abba kell hagyniuk a telepek építését, és ezt látható módon kell megtenni, máskülönben nem kapnak több segítséget az Európai Uniótól. Én ezt nevezem tárgyalásnak. Hatalmi helyzetben vagyok, és ezt meg is próbálom kihasználni, máskülönben az egész ügyletnek nincs semmi értelme.
Hiszek ebben a párbeszédben, és folytatni is fogjuk. Hiszek a politikai szerepvállalásban, abban, hogy egyszerűen meg kell mondani a tárgyalópartneremnek, hogy ez így nem mehet tovább. Izrael gyarmati politikája már Izrael államot fenyegeti. Ezt meg kell mondanunk az izraelieknek. A palesztinoknak pedig azt kell megmondanunk, hogy a legutóbbi támadás a palesztinokat veszélyeztette, és hogy a támadásokat le kell állítani.
Ha az Európai Unió a párbeszédtől végre továbblép a politikai tárgyalások felé, amibe a hatalmi pozíciók kihasználása is beletartozik, lesz esély az előrelépésre a régióban. Röviden: a párbeszéd még várhat - előbb játsszuk ki a politikai ütőkártyáinkat.
(Taps)
Francis Wurtz
a GUE/NGL képviselőcsoport nevében. - (FR) Elnök úr, köszönjük a nyilatkozatát. Éppen csak határoztunk erről a hivatalos kezdeményezésről azután, hogy 110 palesztin halt meg a gázai bombatámadásokban, amikor Jeruzsálemben nyolc újabb áldozatot - ezúttal izraelieket - öltek meg. Minden alkalommal elítéltük ezeket a bűncselekményeket, ugyanakkor abban egyetértek az előttem szólóval, hogy mindenki láthatja, hogy ennél többre van szükség, ha legalább remélni szeretnénk, hogy ezt az ördögi kört egyszer és mindenkorra megtörjük.
Az Uniónak kellően bátornak kell lennie ahhoz, hogy a két oldal által elkövetett bűncselekmények elítélésén túl felhívja a figyelmet az összes probléma fő okára is: a megszállásra, a kegyetlenségek és megaláztatások kérlelhetetlen sorozatával, a gyűlölet, az elkeseredés és a bosszúvágy kiapadhatatlan forrásaival.
A megszállás fenntartása ilyenformán nem indokolt. Ezt egyenesen ki kell jelentenünk, és le kell vonnunk a megfelelő konzekvenciákat. Egy prominens izraeli békeharcos, a Szaharov-díjjal kitüntetett Nurit Peled barátunk ezt világosan megmondta, amikor egy palesztin támadás során elvesztette a gyermekét. Az akkori miniszterelnökhöz, Netanyahu úrhoz szólva azt mondta: "Ön megölte a lányomat”. Az "ön” ez esetben nemcsak egy személyre vonatkozott, hanem arra a politikára is, amelyet utódai is követtek és tovább fokoztak. Most ezt nevezzük a "gázai blokádnak”, amely már olyan messzire megy, hogy akár a polgári lakosságot is megfosztja az élelmiszertől és az egészségügyi ellátástól. Általánosabban szólva úgy is szokás emlegetni, mint "a ciszjordániai városok és falvak elzárása”, "meglepetésszerű támadások és bombázások”, "célzott merényletek és tömeges letartóztatások” - a gyermekeket sem kímélve, "a gyarmatosítás folytatása és a fal építése”, "területfoglalás és a befejezett tények politikája Jeruzsálemben” stb. A háborút csak meghosszabbítja, ha ezeket a bűncselekményeket relativizáljuk, és elkövetőiket büntetlenül hagyjuk. Ha el akarjuk érni a béke erőit mindkét oldalon, mernünk kell kimondani az igazságot. Fel kell szólítanunk az Uniót, hogy tegye meg végre ezt a döntő lépést.
Bastiaan Belder
az IND/DEM képviselőcsoport nevében. - (NL) Minden állam elsődleges kötelessége, hogy garantálja népének biztonságát, és ez teljes mértékben összhangban van a nemzetközi joggal. Ez megmagyarázza és legitimálja Izrael válaszát a Gázai övezetből sűrűn hulló rakéták növekvő számára. Sőt, ez a palesztin rakétatűz 2001 óta tart, és jelentősen felerősödött azt követően, hogy az izraeliek 2005-ben kivonultak Gázából. A zsidó államot érő palesztin rakétatámadások száma azóta jó 500%-kal nőtt.
2006 előtt csak ritkán fordult elő, hogy havi 50-nél is több rakétatámadás érje Izrael területét. 2008 elejére már napi 50 volt ez a szám! Ez azt jelenti, hogy ma naponta több mint 250 000 izraeli polgár van kitéve a Gázai övezetből indított palesztin rakétatűznek. Ha az erő aránytalan alkalmazásával vádoljuk Izraelt az erre a halálos fenyegetettségre adott válaszában, akkor nem vesszük figyelembe a Hamász és más palesztin terrorszervezetek kegyetlen taktikáját, hogy rakétatámadásaikat lakóövezetekben lévő bázisokról indítják.
Február végén a holland média hosszan tudósított erről, a Gázai övezet egy palesztin lakosától idézett, sokatmondó főcímmel: "Innen ne lőjetek rakétát Izraelre!”. Azt is ki kell mondani, hogy Izrael katonai eljárásaiban szigorú jogi normákat követ. Egy példa, Elnök úr, hölgyeim és uraim, amit jó lenne, ha az arab világ is utánozna. Mindeközben a Hamász, Gáza vezető hatalmi tényezője a régió "destabilizáló tengelyeként” jelentős támogatásra számíthat Irántól, Szíriától és a Hezbollahtól. Egy nem megnevezett Hamász parancsnok éppen tegnap tette ezt kellően világossá a Sunday Times-ban.
Ha Irán be tudja csempészni Fajr rakétáit Gázába, a Hamász helyzeténél fogva akár még Tel-Avivot is fenyegetheti. Átérzik az európai intézmények ezt az izraeli aggályt, és ha igen, mi Európa stratégiája ezzel a destabilizációs tengellyel szemben? Ez a kérdés, amennyiben a Közel-Keleten stabilitást és a békére bármilyen kilátást szeretnénk.
Jim Allister
Elnök úr, készséggel csatlakozom a közelmúlt gázai és közel-keleti eseményei feletti sajnálkozáshoz és azokhoz a megjegyzésekhez, hogy milyen borzasztó humanitárius tragédia zajlik ott, és milyen mérhetetlen szenvedésnek vannak kitéve minden oldalon. Kénytelen vagyok ugyanakkor különbséget tenni az Izrael állam ellen irányuló megkomponált, állandó, ismételt támadások és az állam önvédelemhez való joga között. Nemzetközileg elismert államról van szó. Elismeri és elfogadja a kétállamos megoldást a Közel-Keleten, ennek ellenére folyamatosan, kitartóan ki van téve a legszörnyűbb erőszaknak a határain túlról, különösen a Hamász ellenőrzése alatt álló területekről.
Ezért saját szempontomból nézve nem kérek elnézést annak kimondásáért, hogy Izraelnek joga van, sőt kénytelen megvédeni magát és fellépni azok ellen, akik - túl az észérveken - a legalapvetőbb engedményre sem hajlandók, hogy elfogadják Izrael létezéshez való jogát.
Ebben a vitában és máshol is sokat hallhattunk a kiegyensúlyozott, igazságos szemléletről. Szó nincs igazságosságról abban az esetben, ha Gáza politikai követeléseit - bármennyire is indokoltak - az Izrael elleni kegyetlen, ismétlődő terroristatámadásokkal állítjuk szembe, amelyeknek jó példája az iskola elleni merénylet. Semmi méltányos nincsen abban, ha mellébeszélünk azzal kapcsolatban, hogy a Hamász nem hajlandó elismerni Izraelt, majd pedig kijelenti, hogy ennek a még csak el sem ismert államnak sem falat építeni, sem más védőintézkedést nem kellene tennie. A zavarok és a feszültségek nagy része a Közel-Keleten Izrael létjogosultságának el nem ismeréséből ered.
Elnök
A napirendi pontot lezárom.
