Genoptagelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt den 3. april 1998, for genoptaget.

Mindeord
Formanden
Mine damer og herrer, jeg har den sørgelige meddelelse, at vores kollega Spalato Belleré afgik ved døden den 21. april. Hr. Belleré var dr. med. og oberst af reserven. Han blev valgt til medlem af Europa-Parlamentet i juni 1994 og havde sit virke i Udvalget om Transport og den interparlamentariske delegation for forbindelserne med Kasakhstan.
Som De alle ved, afgik Constantino Caramanlis, tidligere præsident for Den Græske Republik, ved døden den 23. april i Athen. Denne statsmand, ophavsmand til demokratiets genoprettelse i sit land og landets indtræden i Den Europæiske Union, fortjener alle europæeres anerkendelse.
Jeg beder Dem om at iagttage et minuts stilhed sammen med mig.
(Parlamentet iagttog et minuts stilhed)

Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Striby
Hr. formand, på lørdag, den 2. maj i Bruxelles, skal vi træffe en beslutning, der i mange henseender er historisk, om ikrafttrædelsen af den fælles mønt. Uanset min personlige holdning og min gruppes holdning til euroen minder vi udtrykkeligt om, at det med Edinburgh-aftalerne blev endeligt fastslået, at Parlamentets sæde er i Strasbourg, og det er i Strasbourg, vi bør befinde os på lørdag. Som medlem af dette Parlament og som alsacer protesterer jeg mod valget af Bruxelles til det ekstra møde. Endnu en gang fordrejer Parlamentet traktaterne og lader hånt om Strasbourg.
(Bifald fra forskellige pladser)

Roth
Hr. formand, som europæer er jeg glad for, at vi mødes her i Bruxelles på lørdag. Hr. formand, jeg vil indstændigt anmode Dem om, at De på Europa-Parlamentets vegne tager skridt til at få Vincent Cochetel løsladt. Hr. Cochetel er medarbejder ved Højkommissariatet for Flygtninge. I dag for præcis tre måneder siden blev han bortført i Rusland. Natten til den 29. januar blev han bortført af bevæbnede mænd og er ikke set siden. Hr. Cochetel er 37 år. Han har to børn, og han er leder af delegationen fra Højkommissariatet for Flygtninge i Vladikafkas, som tager sig af hundrede tusinde flygtninge og fordrevne fra Kaukasus-området. Jeg anmoder Dem indstændigt om at gå i brechen for og gøre alt, hvad der står i Deres magt også i den russiske føderation, for, at Vincent Cochetel bliver løsladt igen.

Formanden
Tak, fru Roth. Det vil jeg gøre med det samme.
Hr. Imaz San Miguel har ordet.

Imaz San Miguel
Hr. formand, for knap tre uger siden indgik man en vigtig fredsaftale i Nordirland, hvilket vi skal lykønske særligt det nordirske samfund og alle de politiske aktører, der har haft mod til at indgå denne aftale, med, inklusiv den tidligere britiske regering under hr. Major, den nuværende under hr. Blair og regeringerne i Den Irske Republik.
I Baskerlandet har størstedelen af befolkningen fulgt denne aftale med politisk interesse i håbet om, at der snart kan sættes punktum for den triste voldelige konflikt, vi lever i. Vi håber, at ETA vil udvise samme mod som IRA til at give afkald på våbnene og via deltagelse i politiske forhandlinger forsøge at opnå aftaler, og vi håber også, at den spanske regering vil have det mod, som de britiske regeringer har udvist ved at åbne mulighed for en proces af denne type. Jeg håber, at vi her i forsamlingen snart kan fejre en fredsaftale for baskerne, og jeg forventer seriøs støtte fra de europæiske institutioner i denne henseende.

Formanden
Mange tak, hr. Imaz.

Velkomstord
Formanden
Det er mig en stor glæde at kunne byde velkommen til en delegation fra det australske parlament, som består af medlemmer af Senatet og Repræsentanternes Hus. Delegationen ledes af fru West, næstformand i Senatet.
Vores australske kolleger er i Bruxelles for at deltage i arbejdet med det 23. interparlamentariske møde mellem det australske parlament og vores institution. Dette møde ledes af hr. Nicholson.
Fru næstformand, ærede australske kolleger, på parlamentsmedlemmernes vegne byder jeg Dem velkommen til EuropaParlamentet.

Nordirland
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Rådets og Kommissionens erklæringer om den nyligt indgåede fredsaftale i Nordirland.
Det glæder mig meget at byde velkommen til fru doktor Marjory Mowlam, Det Forenede Kongeriges minister for Nordirland og hr. David Andrews, udenrigsminister i Den Irske Republik, samt hr. Santer, formand for Kommissionen.
Vi er alle meget glade for at kunne tage imod Dem i dag.
Under de samtaler jeg havde i London, Belfast og Dublin, fik jeg lejlighed til at forstå og konstatere den store beslutsomhed, som begge regeringer har udvist i deres engagement i fredsprocessen og forsoningen. I dag har vi mulighed for at give udtryk for vores faste solidaritet med dem og befolkningen i Nordirland. Jeg nærer, som De alle gør, det største håb om, at dette triste og blodige kapitel i den nyere tids historie en gang for alle kan afsluttes.
Fru Mowlam, ordet er Deres.

Mowlam
Hr. formand, mine damer og herrer, det er mig en stor glæde og ære at være her i dag for at tale om den aftale, der blev indgået langfredag og for at få mulighed for at takke folk her for deres hjælp i forbindelse med at få skubbet fredsforhandlingerne i Nordirland frem imod, hvad jeg håber er en stabil og varig aftale. En del af dette har været den økonomiske hjælp, som Den Europæiske Union så venligt har ydet, men lige så vigtig er den støtte, vi har fået fra individuelle medlemmer af Parlamentet, individuelle kommissærer og formanden for både Rådet og Kommissionen i løbet af det forgangne år. Pengene skal i allerhøjeste grad være velkomne. De gør en stor forskel. Men det gør også en forskel, når mennesker bruger tid og energi på at støtte det, der foregår i Nordirland. Det gør en kæmpe forskel. Jeg takker derfor alle, der bibragte håb, en tro på fremtiden, visioner om hvor vi kunne gå hen samt deres assistance.
Jeg anerkender ligeledes den hjælp, som de tre medlemmer af Europa-Parlamentet fra Nordirland - John Hume, Jim Nicholson and Ian Paisley - har ydet ved at samarbejde i Europa for at opnå støtte til Nordirland.
Jeg ved, at det muligvis ikke er retfærdigt, men jeg vil gerne have lov til specielt at takke John Hume for det arbejde, han har præsteret.
(Bifald) Det skal siges, at det arbejde, han har præsteret i løbet af årene, da dette ikke var et populært emne, har gjort en forskel i dag. Jeg er også glad for at kunne tale ved siden af min kollega, David Andrews, fra Republikken Irland. Det er, når de to regeringer har arbejdet sammen, som folk gør i Europa-Parlamentet, at vi har gjort fremskridt. Det må vi aldrig glemme.
(Bifald) Endelig anerkender jeg kommissærernes og ikke blot Jacques Santers arbejde. Jeg vil gerne rette en speciel tak til Monica Wulf-Mathies. Jeg skal senere referere til det arbejde, hun har gjort for os i Nordirland. Jeg ønsker også at takke Padraig Flynn samt vores gode ven og kammerat, Neil Kinnock, for deres støtte.
(Bifald og latter) Med kammerat mener jeg på »kammeratlig« vis. På en måde er vi alle kammerater, og det er i den betydning, jeg mener det.
På »kammeratlig« vis takker jeg også Rådet for den støtte, de gav den historiske aftale, der opstiller, hvad vi håber er en frisk start, chancen for at opnå hvad vi håber vil være en varig fredsaftale. Som Rådet anerkendte, er det modet og beslutsomheden hos partilederne og befolkningen i Nordirland, der har været det afgørende for denne mulighed for fred. Vi er blevet hjulpet af det mod og den beslutsomhed, som disse partiledere har udvist og af den økonomiske hjælp, som vi fået gennem EU-programmerne. Den aftale, der er blevet indgået, er baseret på principperne - der var af afgørende betydning i aftalen - om samtykke, samarbejde, retfærdighed og rimelighed. De er de grundlæggende principper, der leder aftalen.
Det er en unik aftale. Den er unik på den måde, at den er resultatet af forhandlinger mellem de irske nationalister, unionister, loyalister og republikanere. For første gang i 70 år har de siddet ved forhandlingsbordet og nået til et forlig. Som mange i Parlamentet er klar over, er der ingen tvivl om, at vi stadig står over for vanskeligheder i de kommende uger, måneder og år. Vi vil i den nærmeste fremtid stadig have nogle udbrydergrupper på begge sider, der ikke er gået med til en våbenhvile og forhandlingerne. Faktisk er det deres mål at forpurre det. Det er et vedvarende problem med den vold, det medfører. Mange af jer vil i sidste weekend have set, at det sidste nye mordoffer var en ung 22-årig studerende, der var på vej hjem. Det er sådanne problemer, vi fortsat vil stå over for i fremtiden, men vores respons skal være, som formanden for Parlamentet i forbindelse med hans nylige besøg i Belfast sagde, at der altid vil være forsøg på at stoppe processen med at nå en fredelig aftale. Det er nødvendigt at være forberedt på det og være fast besluttet på ikke at lade sådanne forsøg ødelægge tingene. Jeg gentager formandens udtalelse i denne forbindelse.
Jeg vil ikke gå i detaljer omkring aftalen, men lad mig blot sige, at ingen af partierne opnår 100 % af det, de ønsker. Men alle parter får gevinst. Den både respekterer alles kulturelle og politiske identitet og baner vejen for et retfærdigt, arbejdsdygtigt og varigt forlig. Aftalen er blevet nået, fordi alle var indstillet på at gå på kompromis. Alle har givet sig lidt, og som et resultat heraf kan alle - og jeg mener alle - vinde som følge af denne aftale. Den inkluderer samarbejde inden for Nordirland, inden for samfundene i nord, mellem nord og syd og mellem Det Forenede Kongerige og Republikken.
Jeg vil gerne kort nævne visse aspekter i aftalen, der henviser specifikt til Europa. Som en del af det generelle forlig skal der være et Nord-syd-råd, der skal forsøge at opbygge et større samarbejde end det nuværende. Det skal bringe medlemmer af den irske regering og medlemmer af det nye nordirske parlament, forudsat folkeafstemningen går igennem den 22. maj, sammen med organer under rådet for at gennemføre beslutninger. Et af disse skal vedrøre europæiske emner. Grænseoverskridende EUbeslutninger falder ind under det pågældende udøvende organ. Der skal også være et nyt organ, der bringer den britiske og irske regering sammen med nye overdragede institutioner i Nordirland, Skotland og Wales, der skal behandle emner af fælles interesse, herunder emner vedrørende Den Europæiske Union. De skal ligeledes drage fordel af, hvad, jeg mener, er de radikale strukturelle ændringer, der finder sted i Det Forenede Kongerige, hvor vi ser et større samarbejde med henblik på handel og EU-samarbejde mellem Skotland, Wales, Nordirland og England.
Jeg skal ikke gå i detaljer, men alle her i Parlamentet kender størrelsen på den økonomiske støtte, I har ydet Nordirland i de seneste år via forskellige programmer. I løbet af de sidste seks år har vi modtaget langt over GBP 1, 3 milliarder. Det har gjort en enorm forskel, og vi takker jer for det. Når det til tider har været lige hårdt nok, har det været en stor hjælp at vide, at Den Europæiske Union til enhver tid har været der. Visse mennesker får succes sent, og jeg vil gerne i dag give klart udtryk for min anerkendelse af, at da det var lige hårdt nok, stod Den Europæiske Union bag os. Jeg mindes tidspunkter, hvor jeg, efter en helt forfærdelig weekend, og Monica skulle komme, tænkte: «Kommer hun, aflyser hun?« Og hun kom. Og det viser, at hvis man fortsætter med selvsikkerhed og beslutsomhed, kan man komme til det punkt, vi er nået til i dag. Derfor, en tak til dem, der kom personligt, og tak for den hjælp, de ydede.
(Bifald) Strukturfondene har været og vil fortsat være et vigtigt aspekt af finansieringen for Nordirland. Der blev givet status under mål nr. 1 til Nordirland på grund af de specielle politiske og økonomiske omstændigheder, som vi befandt os i. Det har gjort en enorm forskel for os. I de forslåede post-1999 reformer anerkender vi, at vi får sværere ved at kvalificere os til status under mål nr. 1, men jeg vil gerne understrege over for jer i dag, hvilke forskel det har gjort i Nordirland med henblik på at skabe mulighed for fred.
Jeg vil også gerne benytte lejligheden til at takke folk for det særlige beløb i Freds- og Forsoningsfonden, der er til for at hjælpe med til at udvikle samfundsøkonomiske politikker, der understøttes af arbejdet med grupper i samfundet. Det har haft en utrolig virkning i Nordirland, og en af grundene til dette er, at projekter skal være enten på tværs af samfund eller grænser. Der har været 19.000 ansøgninger med henblik på støtte fra denne fond. Det er lykkedes fonden at imødekomme 11.500 af dem. Det betyder, at mange mennesker har draget fordel af hjælpen fra Europa. Der findes et krisecenter i Belfast, hvor folk, der har mistet mennesker, de elskede, kan gå hen, når smerten er voldsom, for at snakke og diskutere og for at forholde sig til den smerte, der er blevet skabt. Der er et kvindecenter i Ballybeen. Det har betydet, at kvinder kan blive omskolet, kan skabe sig en fremtid, efter at børnene er fløjet fra reden og ligeledes kan blive hørt. Deres stemme høres ikke altid i Nordirland. Der er Ballymena Business Development Centre, der gør det muligt for små virksomheder at vokse og sørge for det, der er så uhyre vigtigt for freden, nemlig arbejdspladser.
Der er visse som Greysteel Community Centre - folk vil huske skyderiet i 1994 på pubben the Rising Sun Pub, hvor seks tilfældige mennesker blev skudt. Takket være penge fra Freds- og Forsoningsfonden ligger der nu et medborgerhus på stedet, hvor begge parter i striden kan gå hen, og vi er begyndt at genopbygge efter den ulykke. Det er den form for forskel, programmet har gjort, og jeg takker alle, der har gjort det muligt.
Jeg vil også gerne berøre en anden side af den Freds- og Forsoningsfond, der er meget fornyende og konstruktiv. Den udvikledes i Nordirland, men indvirker i mange europæiske lande. Pengene blev ikke udleveret af os i centraladministrationen, de blev ikke givet af ministre eller departementer. Monica Wulf-Mathies skabte et miljø, hvor der udvikledes partnerskaber - 20 af dem i Nordirland - organer bestående af samfundsrepræsentanter, lokale politikere, fagforeningsfolk, forretningsfolk, der sad sammen ved forhandlingsbordet og på vegne af deres lokalsamfund besluttede, hvor pengene skulle anvendes. Den forskel, det gjorde, var, at da vi havde en hård tid under forhandlingerne, og folk ikke spillede med og ikke forhandlede, da var der 26 forhandlingsborde rundt om i Nordirland omkring hvilke folk forhandlede, folk fra begge ekstremer, og uanset hvad der skete, fortsatte de.
Det skal ikke være op til mig men til partierne efter folkeafstemningen at træffe en beslutning, men jeg håber, at strukturen holdes og kommer til at udgøre en model for andre for, hvad der er muligt. Vi takker jer inderligt for at have skabt det.
(Bifald) Afslutningsvis vil jeg gerne nævne Den Internationale Fond, som Den Europæiske Union har bidraget til i løbet af årene: De nylige ECU 17 millioner pr. år for 1998 vil sætte fonden i stand til at fortsætte sit vigtige arbejde. Derfor er beskeden i dag så sandelig en tak for jeres støtte. Vi ville ikke været nået til, hvor vi er i Nordirland uden Europa-Parlamentets hjælp. I har været der så længe, at tilstrækkeligt mange mennesker har draget nytte af de programmer, der er blevet iværksat, at de er villige til at støtte og opfordre mennesker til at nå til den aftale, vi nåede til langfredag. Europa har været en inspiration for befolkningen i Nordirland. I har støttet os på et praktisk niveau, hvilket gør en forskel for folk, og som er, hvad EU-formandskabet handler om: arbejdspladser, kriminalitet, uddannelse. Men I har også givet os håb om og en tro på, at vi kan bygge en fremtid, at vi i Nordirland kan gøre os langt bedre sammen, end vi kan individuelt. I har vist, at hvis vi ser ud i fremtiden og tror og stoler på en vision, kan vi nå vores mål. I har gjort en forskel hidtil. Jeg ved, at vi vil fortsætte med at arbejde sammen i fremtiden. Tak til jer alle for jeres støtte.
(Kraftigt og vedvarende bifald)
Andrews
 - (EN) Hr. formand, mine damer og herrer, jeg er meget beæret over jeres invitation til i dag sammen med min britiske kollega, ministeren Mo Mowlam, at markere den aftale, der blev nået ved flerpartiforhandlingerne i Belfast langfredag, den 10. april. Det vil være rimeligt at sige, som Mo Mowlam gav udtryk for, at den fantastiske velkomst, som aftalen har fået af vores venner i hele verden, og særligt i Den Europæiske Union, understreger aftalens i sandhed historiske og vigtige betydning. Som Mo, vil også jeg gerne give udtryk for min dybe taknemmelighed for jeres solidaritet og opmuntring. Begge kvaliteter værdsættes i høj grad og tages ikke for givet.
Det er rimeligt at sige, at aftalen i sig selv er kulminationen ikke blot på to års vanskelige forhandlinger, men på årtiers fælles bestræbelser fra britisk og irsk regeringsside samt fra politiske ledere med visioner og mod. Jeg skal særligt hylde det fremtrædende parlamentsmedlem, som min ven og kollega, og fra tid til anden »kammerat«, Mo Mowlam, allerede har nævnt, nemlig John Hume. Jeg vil gerne fastslå min ven og kollega John Humes centrale og afgørende rolle på alle stadier i processen fra start til slut. Under hele forhandlingsforløbet har den irske regering været inspireret både af det europæiske ideal og af Unionens konkrete resultater. Vi er dybt taknemmelige for den afgørende rolle, Unionen har spillet i forberedelsen af fundamentet for aftalen. Specielt Europa har vist, hvordan ældgammel rivalisering og blodige konflikter kan overgås af nye partnerskabsstrukturer.
Vi har også måttet indse, at for at tilpassse ordene i traktaten om oprettelsen af Kul- og Stålfællesskabet kan et nyt Irland hverken bygges op gennem tvang eller retorik. Det kan kun ske gennem praktiske resultater, der først og fremmest skaber ægte solidaritet. Vores erfaring som et lille land i Unionen har vist, at der er mange sektorer, hvor der er sande fælles interesser mellem de to dele af øen Irland. Ligeledes her i Parlamentet, har de tre medlemmer fra Nordirland - John Hume, Ian Paisley og Jim Nicholson - til trods for dybe politiske forskelle imellem dem, været i stand til at samarbejde om mange emner, der er vigtige for dem, de repræsenterer. EU-strukturer har i sig selv været en rettesnor for os under forhandlingerne om aftaler vedrørende samarbejde og fælles handling i Irland, nord og syd.
Den Europæiske Unions økonomiske støtte gennem f.eks. freds- og forsoningsprogrammet og dens bidrag til den Internationale Fond for Irland har været af afgørende betydning for at gøre fredsprocessen til en håndgribelig realitet for mange mennesker og samfund, både i Nordirland og grænseområderne på den sydlige del af øen. Vi er vores partnere, Kommissionen og EuropaParlamentet dybt taknemmelige for deres konstante og gavmilde støtte. Jeg vil gerne gentage Mo Mowlams tilkendegivelse af taknemmelighed over for formanden for Kommissionen, Jacques Santer, og kommissær Wulf-Mathies, Kinnock og Flynn. Samt over for alle de kolleger, der på den ene eller anden måde hjalp til med og støttede fredsprocessen. Vi hilser formanden for Parlamentet velkommen i Belfast, og vi hilser særligt Jacques Santer velkommen. Lad mig som medlem af Udenrigsministerrådet (almindelige anliggender) sige, at hans støtte i mandags var uhyre vigtig for den glimrende erklæring, der kom ud af det møde. Det værdsættes i høj grad.
Den Europæiske Unions økonomiske støtte til programmerne har været fantastisk. Det europæiske eksempel har også haft stor moralsk betydning. Konflikten i Nordirland, der har ført til så mange frygtelige og unødvendige dødsfald og kvæstelser, har været en krænkelse mod den fælles europæiske civilisations værdier. Men Europa har vist, at intet samfund er dømt af en eller anden jernhård historisk lov til at vade rundt i sin historiske trædemølle. Umiddelbart før aftalen blev underskrevet, talte lederen af Unionistpartiet i Ulster, David Trimble, om, hvordan aftalen kunne repræsentere en epokegørende afslutning på vores interne kolde krig, hvilket ville være enormt befriende for øens befolkning som helhed.
Inden for det sidste årti har vi været vidne til afslutningen på den kolde krig i Europa og set den erstattet af en ny æra af partnerskab. Vi har set Berlin-muren blive revet ned og Jerntæppet kollapse. Der er stadig fysiske barrierer mellem samfundene i Belfast. Der er en grænse mellem nord og syd, men den sande grænse er den, der løber gennem folks hjerter og sind. Den virkelige forskel er mellem dem, der ser ud i fremtiden, mod nye freds- og samarbejdsområder, og dem, der hænger fast i fortiden, i de gamle voldshandlinger og splittelser. Det er det skel, vi ønsker at nedbryde.
Aftalen foregiver ikke at være endelig og definitiv, men den skaber institutioner inden for hvilke, et nyt forhold baseret på tillid kan blive udviklet og tilbyder både individuelle og fælles garantier om grundlæggende interesser og rettigheder for alle. Som Mo har sagt, er det en kompleks og vanskelig aftale, og den indeholder mange elementer, der i praksis skal ensrettes og gribe ind i hinanden. Overgangen til iværksættelse af strukturerne og de indeholdte politikker bliver en udfordrende og vedvarende proces. På den måde er aftalen lige så meget en mulighed som et resultat.
Den Europæiske Unions fortsatte støtte bliver altafgørende, hvis vi skal kunne imødegå de nye udfordringer i aftalen. Min regering, sammen med den britiske regering, ser frem til at samarbejde med Kommissionen, Europa-Parlamentet og vores partnere samt til at imødegå udfordringerne om fred og forsoning. Jeg bifalder derfor mandagens aftale i Rådet (almindelige anliggender) om, at Unionen fortsat skal spille en aktiv rolle i fremme af varig fred og velstand i Nordirland. Som I ved, skal der være samtidig folkeafstemning i nord og syd den 22. maj. Når befolkningen i Irland kommer til valgurnerne, vil de først og fremmest blive bedt om at stemme for fred. De bør have det indgående eksempel i tankerne, den triumf der tilbydes med Europas transformation. Jeg er sikker på, at befolkningen vil finde sammen og side om side godkende aftalen og tillade realiseringen af dens store potentiale.
Jeg vil igen gerne udtrykke min dybe taknemmelighed på egne og min regerings vegne for invitationen fra formanden for Parlamentet til at komme her samt endnu en gang takke jer og jeres kolleger.
(Kraftigt bifald)

Santer
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg er meget beæret over i dag at være i Parlamentet og deltage i denne debat, der er vigtig og betydningsfuld for os alle i Den Europæiske Union. For knap to uger siden blev der indgået en aftale ved flerpartiforhandlingerne i Belfast om Nordirlands fremtid. Denne aftale krævede betydeligt politisk mod og stor beslutsomhed. Jeg vil gerne i dag her i Parlamentet, på vegne af Europa-Kommissionen, hylde alle dem, der spiller en rolle i denne fredsproces: den britiske og irske regering, ministeren for Nordirland, dr. Mo Mowlam, og Irlands udenrigsminister, David Andrews, som begge hilses særligt velkommen i dag, partierne i forhandlingerne, senator George Mitchells enestående formandskab samt hans uafhængige formænd - forhenværende premierminister Harri Holkeri og general John de Chastelain.
Vi hilser aftalen velkommen, selvom det ikke er vores job at afsige dom over den. Det er op til befolkningen i det nordlige og sydlige Irland at afgøre ved folkeafstemningen den 22. maj. Men vi kan - som vi altid har gjort det - fortsætte med helhjertet at støtte freds- og forsoningsprocessen. I politik kan der da ikke være en mere ædel sag end at forsøge at bringe folk sammen til fremme af fred og forsoning - uanset baggrund, rig eller fattig, uanset religion eller etnisk oprindelse, og at forsøge at slå bro over hullerne af intolerance og had, at få bugt med frygten og usikkerheden, at opbygge selvtillid og en tro på en ny fremtid og at tilbyde håb, muligheder, frihed, chancen for lykke og chancen for en anstændig fremtid for fremtidige generationer. Ingen sag er mere ædel. At forsøge og forsøge igen med denne opgave og at være besluttet på at få succes til slut: Det er det, vi priser i dag.
Afspejler dette ikke den ånd, der symboliserer hele i historien i Den Europæiske Union? Som engagerede og idealistiske europæere er dette så ikke trosbekendelsen i vores hverdag - at bringe alle europæiske folkeslag sammen i venskab, fred og forsoning, i en ånd af tolerance og gensidig respekt, hvor vi opfylder de vejledende principper i vores traktat? Ja, det er vores eksistensberettigelse og vores varige succes. I dag glæder vi os derfor over de fremskridt, der bliver gjort. Jeg mener, at Den Europæiske Union under forhandlingerne, der førte til aftalen, spillede en vigtig rolle på tre måder.
For det første har Den Europæiske Union sørget for et stabilt politisk referencepunkt for begge samfund, et referencepunkt, der har vist, hvordan tidligere delte samfund og delte europæiske lande kan samarbejde, have tillid til hinanden og vokse med succes i fællesskab i den moderne verden. For det andet fordi vores institutioner - Parlamentet, Ministerrådet, det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget - alle har sørget for vigtige politiske steder, hvor medlemmer af den britiske og irske regering og politikere fra Irland, nord og syd, har kunnet mødes og arbejde konstruktivt sammen om mange emner. Men den europæiske politiske proces har vist, at disse uoverensstemmelser kan løses i mindelighed uden at resultere i ondsindethed eller gensidige beskyldninger. Så vores institutioner har spillet deres rolle.
For det tredje mener jeg, at vi har spillet en udtalt rolle i en dyb og varig europæisk involvering for i bogstavligste forstand at understøtte begge regeringers bestræbelser på at opnå fred og forsoning. Det har vi gjort ved hjælp af en tosporet hjælpeforanstaltning med henblik på økonomisk og social genopbygning og direkte støtte til forsoning på tværs af samfund. I 1988 var vi en stor bidragsyder til den Internationale Fond for Irland. Alt i alt har vi bidraget med ECU 135 millioner. Der er blevet skabt 25.000 arbejdspladser. Efter våbenhvilen i 1994 lancerede vi det specielle freds- og forsoningsprogram i Nordirland og Irlands grænseområder, et program, som nordirske parlamentsmedlemmer fra Nordirland utvetydigt har støttet. Dette har været en stor succes.
Ved mit nylige besøg i Nordirland fik jeg førstehåndskendskab til nogle af projekterne, der kører på tværs af samfund og grænser - f.eks. mit besøg på kvindecenteret Shankill (Shankill Women's Centre) eller da jeg hørte koret Ray of Hope Choir. Begge var bevægende oplevelser. Kun få mennesker ved, at det specielle program finansierer ikke mindre end 11.000 projeter, hvilket bringer mere end 2.000 mennesker sammen, en syvendedel af Nordirlands befolkning! Det er mig derfor en stor glæde at kunne bekendtgøre i dag, at Kommissionen her til morgen er blevet enig om at foreslå yderligere ECU 100 millioner til freds- og forsoningsprogrammet i 1999 i det foreløbige budgetforslag.
Dette bringer det samlede beløb til dette program op på ECU 500 millioner over fem år. Jeg er overbevist om, at EuropaParlamentet støtter dette.
Lad os heller ikke glemme den rolle andre fællesskabsmidler har spillet: det generelle program for Nordirland under strukturfondene, INTERREG, Urban og andre fællesskabsprogrammer. Over ECU 1, 3 milliarder er øremærket under strukturfondenes mål nr. 1 til Nordirland. Vores praktiske bistand til Nordirland har været konstant, engageret og supplerende. Vi har sørget for vedholdende støtte til alle samfund over en lang periode - og det med rette. Lad mig tilføje, at freds- og forsoningsprogrammet har fungeret som et laboratorium for nye samarbejdsformer og gennemførelse af vores strukturfondsprogrammer og en inspirationskilde til en mere decentraliseret gennemførelse i den næste programperiode.
Den Europæiske Union vil i fremtiden fortsat støtte social og økonomisk genopbygning i Nordirland, som vi også har gjort det hidtil. Fællesskabsfinansiering vil være at finde i den tidlige fase i 1999 sammen med vores forslag om at udvide vores bidrag til fredsprogrammet, og dets virkninger vil kunne mærkes i endnu længere tid. Derudover er jeg sikker på, at man ved at samarbejde med begge regeringer, samtlige politiske partier og forskellige meninger vil være i stand til at finde nye, kreative måder at støtte de nye muligheder på, som en aftale vil medføre. Jeg kan forsikre jer om vores engagement i den henseende.
Lad mig afslutte mine bemærkninger denne eftermiddag med at sige, at vi bør hylde den irske befolknings store mod, det være sig i nord eller syd, samt alle dem, der er involveret i fredsprocessen. Vi støtter de store bestræbelser, der er blevet gjort på vejen mod fred og forsoning. Og vi fortsætter med at give løfte om vores støtte for at underbygge denne stærke og modige proces - nu og i fremtiden. Václav Havel forsyner mig med de ord og tanker, som jeg har brug for, for at udtrykke mine følelser og afslutte mine bemærkninger denne eftermiddag. Han sagde »Je crois profondément en la coexistence de communautés régionales au sein d'une communauteé globale de tous les hommes «. Det gør jeg også.
(Bifald)
Formanden
Mange tak, hr. Santer.
Hr. Hume har ordet for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe.

Hume
Hr. formand, jeg må sige, at det glæder mig meget, at ledelsen i min egen gruppe har bedt mig tale på vegne af gruppen i dag, fordi jeg er helt sikker på, at størstedelen af befolkningen i Nordirland ville ønske, at jeg taler på deres vegne i dag for at give udtryk for deres dybe taknemmelighed over for samtlige europæiske institutioner for den store styrke og støtte, de har ydet med henblik på fredsbevægelsen i vores gader.
Lad mig begynde med at give udtryk for deres taknemmelighed over for og min tak til jer for at repræsentere Parlamentet og komme ud i vores gader for derved at styrke ønsket om fred og lysten til fred ved at vise folket på gaden, der i så lang tid er blevet negligeret, at Europa og den øvrige verden virkelig bekymrede sig. Det styrkede i høj grad ønsket om fred blandt folket. Ved at gøre dette bygger I videre på det solide fundament, Kommissionen allerede har lagt, og lad ikke nogen mennesker undervurdere dets styrke.
Da der blev indgået våbenhvile, henvendte Jacques Delors sig umiddelbart efter og spurgte, hvad han kunne gøre for at hjælpe, og han startede det specielle freds- og forsoningsprogram. Hans efterfølger, Jacques Santer, kom ud i vores gader for at mødes med folket lokalt, og det var naturligvis et fantastisk udtryk for ikke blot velvilje men også positiv støtte og styrke til fredsprocessen, at formanden for Kommissionen kom ud blandt folket.
Den kendsgerning, at hans kollega, kommissæren for regionalpolitik med stort ansvar for Nordirland, Monica Wulf-Mathies, ofte er kommet ud i vores gader og har besøgt de områder, der har den højeste arbejdsløshed og har bragt mennesker sammen fra begge sider på fælles grund - økonomisk genopbygning - har været en meget vigtig faktor i den helingsproces, som, vi mener, nu er i gang. Selvfølgelig har de to regeringer, der er repræsenteret her i dag og særligt de to personer, der repræsenterer dem, som har været involveret i udførligt arbejde under forhandlingerne, der førte til aftalen, lagt enorme kræfter i det sammen med tidligere regeringer, der også har taget store skridt mod fred i vores land.
Vi har her, mener jeg, en historisk mulighed for en frisk start, hvor vi kan lade vores frygtelige og tragiske fortid bag os. Det er en ny start, hvor der ikke vil være tale om sejr til den ene eller anden part, fordi i splittede samfund er sejre ikke løsninger.
Hvad vi har her, er en aftale, der understreger og foreslår forlig mellem og respekt for begge befolkningsgruppers identitet og moral og skaber omstændigheder, hvorunder begge grupper kan samarbejde i fælles interesse, således at fortidens barrierer kan nedbrydes. Også her ser vi Den Europæiske Unions store indflydelse, fordi, som jeg ofte har sagt, Den Europæiske Union har været en stor inspiration for tanken om at skabe fred. Folk taler ofte om Den Europæiske Union som økonomisk det ene og økonomisk det andet, men grundlæggende er det, som jeg så ofte har sagt på gaden, det flotteste eksempel i verdenshistorien på konfliktløsning.
Forestil jer blot for halvtreds år siden: For anden gang i et århundrede, efter millioner af mennesker er blevet dræbt, hvem kunne da have forudset, at vi alle ville stå sammen i dag? Men det gør vi. Hvordan blev det gjort? Måden indebærer den filosofi, jeg taler om, ikke kun i Nordirland, men i ethvert konfliktramt område i verden, fordi når alt kommer til alt omhandler alle konflikter det samme - de handler om at betragte forskel som en trussel.
(Bifald) Befolkningerne i Europa afgjorde den forskel - hvad enten den består i race, religion, nationalitet eller etnisk oprindelse - er det en tilfældighed ved fødslen og ikke noget, man skal slås om. Det er noget, man skal respektere. Hvad angår de filosofiske principper, der skaber fred, oprettede befolkningerne i Europa institutioner - og de tre institutioner er repræsenteret her i dag - som fuldt ud respekterer forskellene mellem befolkningerne. Ingen i Europa har givet afkald på sin identitet, men, og det er det vigtige punkt, fået dem til at samarbejde ud fra grundlæggende fælles interesser, som er både sociale og økonomiske, som jeg ofte siger »lader sveden løbe og ikke blodet flyde«, hvorved vi kan nedbryde århundreders barrierer, og det nye Europa vil have udviklet sig.
Det er de principper, som går til hjertet af denne nye aftale, når man læser den. De skaber institutioner i Nordirland og mellem nord og syd og mellem Storbritannien og Irland, der respekterer vores forskelle, men som gør det muligt for os at samarbejde ud fra fælles interesser baseret på partnerskab, lighed, gensidig respekt, enighed og aftale. Ved at skabe fundamentet nu, ved at de to regeringer har skabt fundamentet via deres arbejde i forbindelse med denne aftale, lad os da håbe, at den sande helingsproces vil begynde i Irland gennem samarbejde, og at vi kan nedbryde århundredgamle barrierer af fordomme, og at det nye Irland udvikles på samme måde, som det nye Europa har gjort det, uden sejr til nogen af siderne og i stedet baseret på aftale og respekt for forskellighed.
Faktisk, hr. formand, efterhånden som det sker, er jeg ikke i tvivl om, at den fortsatte støtte fra Den Europæiske Union, EuropaKommissionen og i særdeleshed Ministerrådet, gennem økonomisk genopbygning, vil spille en stor rolle i styrkelsen af enigheden, når vi fortæller folket, at der findes et massivt internationalt ønske om fred på Den Europæiske Unions kystnære ø. Repræsentanterne for alle befolkningsgrupper står over for udfordringen om at udnytte det massive internationale ønske og omdanne det til virkelige fordele for folket, og ved at gøre det, nedbryde århundreders barrierer.
Vi ser i Nordirland frem til fortsat støtte fra vores venner i Den Europæiske Union, og vi takker jer for den. Vi er meget fortrøstningsfulde, og jeg ved, at jeg taler på vegne af størstedelen af befolkningen fra begge sider, når jeg siger, at vi ser frem til permanent at lægge vores fortid bag os. Når vi bevæger os ind i næste århundrede, lad det da være det første århundrede i øens historie, hvor der ikke vil være drab i gaderne, og hvor de unge mennesker ikke flytter udenlands for at tjene til livets ophold.
(Kraftigt og vedvarende bifald)
Banotti
Hr. formand, der er meget håb og stor taknemmelighed i Irland i disse tider: håb om fremtiden i forbindelse med de to snarlige folkeafstemninger, taknemmelighed over for alle vores venner og kolleger, der gennem årene har ydet os stor støtte. Der skal også lyde lykønskninger til alle dem, der i de sidste par år og særligt i de sidste par måneder har været direkte involveret i at få denne process til, hvad vi håber vil være, en god afslutning. Og særlige lykønskninger til dem, der vælger den lange, vedvarende og tålmodige vej, på trods af de mange skuffelser og store sorger, de har mødt undervejs: Tak, John.
Under hele denne proces har Europa stået ved vores side. Ikke kun i forbindelse med økonomisk støtte, men også i forbindelse med menneskelig og politisk støtte, som vi har fået fra vores besøgende kolleger samt den meget virkelige og ægte bekymring, der har mødt os på tværs af alle politiske grupper i Parlamentet. Denne aftale er et stort skridt, men der er lang vej endnu, som det allerede er blevet sagt af begge ministre, og den lange proces, som jeg mener, vi kommer til at skulle stå over for i løbet af de næste par år, er, hvordan vi bringer befolkningen i Nordirland i begge samfund sammen. Ikke kun samfundene i Nordirland, men lige så vel samfundene i nord og syd, mellem hvilke der desværre stadig er stor afstand. Det var ikke kun en fysisk grænse, det var også en psykisk grænse, der delte os, og det vil være vores største udfordring i løbet af de næste par år. Der er så mange ting, vi kan gøre sammen. Der er så mange store muligheder - lad os udnytte dem.
Afslutningsvis vil jeg gerne ud over at hylde samtlige involverede, specielt fremhæve de nordirske kvinders bidrag, både over for hinanden og over for den sydlige del. Women's Coalition bidrog betydeligt til denne process, og jeg mener, de ligeledes skal anerkendes. Tak til jer, kolleger og tak til alle, særligt Kommissionen og dem, der arbejdede så hårdt på at nå til denne store dag.

Collins, Gerard
Allerførst, hr. formand, vil jeg gerne hylde minister Mo Mowlam og udenrigsminister David Andrews for det meget vigtige personlige bidrag, som de begge har ydet i forbindelse med de forhandlinger, der har ført til fredsaftalen. Jeg vil også gerne komplimentere kommissionsformand Santer og hans kolleger i Kommissionen for den vedvarende støtte, som de har ydet under hele forløbet.
Det umiddelbare mål er at få aftalen godkendt af vælgerne i begge dele af Irland den 22. maj, og jeg håber, at Europa-Parlamentet kan anbefale vælgerne i begge dele af Irland at godkende aftalen, når vi vedtager vores beslutningsforslag i morgen tidlig. Jeg glæder mig over, at der er opnået enighed om at nedsætte et Nord-syd-råd og om at underbygge rådets funktion med lovgivning i Westminster og Dublin. Nord-syd-rådet vil have en række funktioner, som skal sikre et tættere samarbejde mellem de folkevalgte repræsentanter i offentlige myndigheder på begge sider af grænsen, således at der kan frigøres potentiale til yderligere økonomisk vækst og jobskabelse på hele den irske ø.
Den Europæiske Union har spillet en meget betydelig rolle i fredsprocessen, især gennem sin støtte til initiativer, som har forbedret samarbejdet mellem de forskellige befolkningsgrupper. Der kan endnu opnås meget gennem en fortsættelse af disse initiativer i de kommende år, og det er mit håb, at Kommissionen vil indlede drøftelser med myndighederne på begge sider af grænsen med henblik på en hurtig vurdering af, hvilke mekanismer der vil være mest velegnede til at fremme den forsoningsproces, som nu er i gang i Irland.
Den Europæiske Union er selv et bevis på, hvad man kan opnå, når man beslutter at lægge de traditionelle konflikter bag sig og i stedet samarbejde om at finde løsninger på fælles problemer. Befolkningen i Nordirland har været splittet i mange år. Begge befolkningsgrupper har lidt under denne splittelse, men nu er der i det mindste en chance for at påbegynde en heling af den splittelse, der stadig eksisterer.

Cox
Denne eftermiddag er vi vidner til en ganske særlig parlamentarisk begivenhed. Den er historisk, fordi både den britiske og den irske regering anbefaler Parlamentet og befolkningen i Irland og på De Britiske Øer generelt at godkende en unik aftale, som hylder idéen om en ny start for Nordirland og dets relationer med omverdenen. Aftalen fra Belfast styrker demokratiets rolle, retsstatsprincippet og forfatningspolitikkens overlegenhed. Af disse årsager anbefaler De Europæiske Liberale befolkningen i Irland, både i nord og syd, at godkende aftalen. Vi mener, at alle de politiske ledere, som har haft mod til at frigøre sig fra fortidens mislykkede politiske klichéer, fortjener stor anerkendelse.
Denne aftale byder på den bedste chance i nyere tid, måske i en hel menneskealder, for som allerede nævnt at sikre et partnerskab, der bygger på enighed, lighed og gensidig respekt. Vælgerne i begge dele af Irland vil ved folkeafstemninger have magt til at fratage voldens mænd på alle sider enhver form for legitimitet. Disse folk har aldrig handlet på flertallets vegne, uanset hvad de hævder. Et overvældende »ja« er den bedste måde, hvorpå vi kan slå dette budskab fast og sikre varig fred.
Folk, som i månedsvis var tavse, ser vi nu råbe højest og fremføre fortidens gamle og slidte klichéer. Den nye chance skal udnyttes, og vi glæder os over den støtte, som hr. Santer og Kommissionen igen i dag har givet udtryk for. Det er rart at se, at solidariteten fortsat eksisterer og er blevet styrket.
Til slut, hr. formand, var det Jean Monnet, der om Europa bemærkede, at vi ikke skaber koalitioner mellem stater, men fællesskab mellem folkeslag. De Europæiske Liberale er af den opfattelse, at Parlamentet ved afstemningen i morgen bør anbefale Irlands befolkninger at sige ja til Monnets vision om et fællesskab mellem folkeslag, og det er vores politiske budskab under denne forhandling.

Puerta
Hr. formand, min gruppe har med stor begejstring, ligesom de øvrige grupper i Parlamentet, fulgt den aftale, der den 10. april blev underskrevet i Belfast af den britiske regering, regeringen i Den Irske Republik og de partier, der repræsenterer samfundene i Nordirland. Det er meget tilfredstillende at konstatere, at fru Mowlam og hr. Andrews kommer her sammen, med den samme filosofi og det samme løfte. Deres velvijle, fasthed og aftale vækker en stolthedsfølelse i EuropaParlamentet.
Vores gruppe har demonstreret vores forpligtelse over for freden i Nordirland, i den tidligere lovgivning, gennem repræsentanter for Demokratisk Venstre i Irland og gennem næstformand, Gutiérrez Díaz' personlige arbejde som ordfører for den internationale fred i Nordirland og som medlem og formand for Udvalget om Regionalpolitik. Dette personlige arbejde repræsenterede vores gruppes forpligtelse, for vi er overbeviste om, at der i Irland er mange mænd og kvinder med gode hensigter, mange demokratiske mænd og kvinder, mange mænd og kvinder, som betragter dem selv som europæere. Det er derfor sandsynligt, at de i dag ikke frygter hverken freden eller demokratiet. Formanden for Kommissionen, hr. Santer, har nævnt det her: Man skal ikke frygte freden. Risiciene ved freden vil altid være meget mindre end risiciene ved volden.
Derfor vil vi som Europa-Parlament aflægge et fast løfte. Vi vil tilskynde Kommissionen og Rådet til at udvikle alle disse programmer og alle disse solidaritetsplaner, fordi vi ønsker at dele resultatet af freden. Vi ønsker, at de europæiske repræsentanter fra Irland om nogle år kan hilse venligt på hinanden, og at de arbejder for det samme politiske projekt for demokrati i Europa og for alle befolkningsgrupper i Europa. Der er forskellige løsninger på ethvert problem og i ethvert land. Filosofien om at afstå fra voldelige handlinger og forpligte sig til fred og dialog er dog til gavn for alle. Andet kan vi ikke udlede af det. Vi kan ikke blande flere problemer sammen og foreslå en generel løsning, men hvad der forekommer helt klart, er, at den europæiske forpligtelse, den demokratiske forpligtelse og afståelsen fra voldelige handlinger er til gavn for alle, og derfor glæder vi os i dag over denne aftale og over, at hele den irske befolkning fra nord til syd vil være europæiske, når freden og en fremtid i demokrati er sikret for deres børn og for fremtiden.

Ahern
I alt for lang tid har vi i Storbritannien og Irland kun været forenet i sorg, og jeg glæder mig derfor helhjertet over aftalen, der blev indgået langfredag, og jeg byder varmt minister for Nordirland, Mo Mowlam, og vores egen minister, David Andrews, velkommen her i dag.
Aftalen betegner en udvikling af stor historisk betydning, og den skal støttes af alle, som ønsker en ende på denne ældgamle konflikt. De, som fortsat siger nej, har ingen anden løsning end fortsat vold. Der kan ikke herske tvivl om, at et ja ved de to afstemninger betyder et ja til at stoppe volden, og det er noget, vi alle bør ønske.
De to regeringer har sammen med de fleste af regionens politiske partier opnået enighed om en række forslag, der sprænger både den britiske og den irske nationalismes snævre rammer. Jeg håber, at vi med tiden kan udarbejde et politisk system, hvor identitet og territorium ikke længere er de grundlæggende kriterier for statsdannelse. Det politiske mørke i Nordirland skyldtes for en stor del, at Nordirland stod i den lange, mørke skygge, som både den britiske og irske nationalisme kastede i deres dødbringende kamp. Kun ved, at de to regeringer tog fat på de vigtigste forfatningsmæssige spørgsmål, der lå bag, blev denne skygge flyttet, og en del af mørket lettede.
Aftalen, der omfatter en politireform, løsladelse af fanger, støtte til ofre, menneskerettigheder og lovgivning om ligebehandling, er af afgørende betydning og skal modtages med åbenhed og fantasi. Vi er alle lige borgere i Den Europæiske Union, og som min kollega, John Hume, har udtalt, skal vi lære at behandle hinanden med tilsvarende respekt.
Blot en enkelt lille advarsel. Som de er struktureret nu, bidrager det nye parlaments beslutningsprocedurer til at cementere og institutionalisere den aktuelle splittelse. Der er noget usmageligt ved, at offentlige repræsentanter, der jo skal forestille at repræsentere hele samfundet, følger regler, som i højere grad bygger på en etnisk gruppering end på demokrati. Jeg håber, at disse elementer forsvinder fra aftalen, efterhånden som forsoningen slår rod, tilliden vokser, og der begynder at opstå en ægte demokratisk konsensus.
Jeg ved, at dette endnu kun er ønsketænkning, at det pinefulde skridt væk fra konfliktens vej endnu ikke er taget, men det er især vigtigt, at vi ikke lader de kvinder, som har gjort så meget for at skabe og bevare et samarbejde på tværs af befolkningsgrupperne i de konfliktfyldte år, blive udelukket fra fredsskabelsesprocessen. I den forbindelse vil jeg navnlig takke kommissær WulfMathies for den måde, hvorpå hun har struktureret det freds- og forsoningsprogram, der er blevet så dybt forankret i Fællesskabet, som vi har hørt fra Mo Mowlam i dag. Det har på en afgørende og vigtig måde bidraget til løsningen af denne konflikt, og jeg kan anbefale det til alle, hvor som helst i verden.

Ewing
Hr. formand, jeg vil gerne takke min gruppe for, at den giver mig mulighed for at tale på dens vegne ved denne i sandhed historiske lejlighed. Måske er det, fordi jeg repræsenterer Skotland, som med hensyn til både geografi og kultur ligner Irland. Vi havde tidligere samme sprog og kultur som Irland, og vi føler et stærkt engagement i alle dele af den prægtige ø. Lovet være dem, som fandt ordene. Jeg læste engang, hvad en britisk ambassadør i Dublin havde udtalt, nemlig at dette var et land, hvor ord kan blive til våben. Under de vanskelige drøftelser, der fandt sted, bemærkede jeg, hvor omhyggeligt Mo Mowlam måtte vælge sine ord, og alligevel kom hvert et ord fra hjertet. Hun spillede en enorm rolle. Jeg må også komplimentere min gamle ven fra 1960'erne, John Hume, som har viet sit liv til tålmodige og fredelige drøftelser. Og alle de andre, de tidligere og nuværende premierministre, politikere som David Andrews, der er til stede her i dag, og David Trimble, for ikke at have givet efter, da mange unionister blev grebet af panik.
Krigstrætheden har sat ind. 3.600 er døde, heraf er de fleste civile. Jeg har læst en IRA-mands udtalelse: «Jeg gik ind i IRA, da jeg var 20. Nu er jeg i 40'erne, og jeg har været til alt for mange begravelser.« Efterhånden som krigstrætheden satte ind, begyndte alle klart at indse, at volden ikke fører nogen steder hen. Alle sider har opgivet standpunkter, som de gik stærkt ind for, og lagt traditionelle holdninger bag sig. De har med John Humes ord skabt og formet nye forbindelser. Disse fremragende politikere har skabt en håbets vej, og optimisterne har vundet over pessimisterne.
Der er gjort reelle indrømmelser. Irland har opgivet kravet om Nordirland, og nationalisterne i Nordirland har accepteret, at der findes en anden løsning for Nordirland end et forenet Irland. Derfor hylder vi dem alle og Den Europæiske Union. De britiske formiddagsblade kritiserer altid Den Europæiske Union. Til det må jeg sige, at selv hvis det eneste resultat, vi opnåede, var fred i Nordirland, havde Den Europæiske Union ikke eksisteret forgæves.
Vi har givet alle dele af Irland et samlingssted, hvor de kan mødes uformelt og samarbejde til gavn for hele øen. Irlands tavse flertal ønsker fred - lad dem nu stemme for den!

Nicholson
Hr. formand, først vil jeg gerne tilslutte mig den hyldest, der er blevet Dem, kommissionsformand Santer, Monica Wulf-Mathies og andre involverede til del. I 30 år har den nordirske befolkning ikke haft et normalt samfund, som de kunne have glæde af. I den periode har de lidt alvorligt under utallige onde og modbydelige terrorhandlinger. Det er ligegyldigt, hvilke bogstaver terroristerne benytter til camouflering af deres ugerninger. Der er lang vej endnu, for der er stadig folk, som ønsker at holde Nordirlands befolkningsgrupper i totterne på hinanden. Jeg vil gerne i dag understrege min beundring for den nordirske befolkning, som har modstået presset og formået at bevare kontrollen og roen i denne modgang.
Jeg vil også gerne understrege, at vi, den nordirske befolkning, står i enorm gæld til sikkerhedsstyrkerne og Royal Ulster Constabulary, Royal Irish Regiment, det tidligere Ulster Defence Regiment, og hæren, som ved mange lejligheder i de sidste 30 år har stået mellem den sunde fornuft og ragnarok. Jeg må sige, at de ved mange lejligheder ikke har fået den anerkendelse, som de fortjener. Der er lang vej endnu. Tro endelig ikke, at alle vores problemer er løst. Der er mange dybe sår i begge befolkningsgrupper, som vil være længe om at hele. Mange familier vil aldrig komme over deres personlige tab, og det håber jeg, at vi har forståelse for.
Vi bør ikke tro, at denne aftale vil blive accepteret af alle. Mange af de folk, som jeg repræsenterer, er dybt bekymrede over, at de, som har myrdet og bombet i de sidste 30 år, ikke har nedlagt en eneste kugle eller et eneste gram sprængstof. Der er mange, som er yderst skeptiske over for disse reaktionære terroristers langsigtede motiver og tvivler på deres vilje til at følge den demokratiske vej. Den Europæiske Union har været meget konstruktiv i sin støtte i de seneste år. Det vil kræve vedholdende og positiv handling fra Den Europæiske Unions side, hvis vi skal kunne genopbygge vores splittede samfund og genskabe den tillid. Nordirlands fremtid og endelige skæbne hviler i hænderne på dem, som lever og bor i Nordirland. Denne løsning er ikke og må ikke anses for midlertidig; den er permanent.
Jeg ved, at der vil komme vanskelige dage. Vejen til fred vil ikke blive let - det er den aldrig. Men der kommer et tidspunkt, hvor man må gribe chancen. Det er altid lettest at sige nej, at nedbryde og ødelægge. Den vanskelige vej fremad er at sige ja og tage imod udfordringen og skabe en ny fremtid for hele Nordirlands befolkning.
Nordirerne er et varmt og gavmildt folk. De fortjener en bedre skæbne, end de har haft. Fremtiden er i deres hænder. De beslutter sig, de stemmer, og jeg er sikker på, at de træffer et klogt valg. Jeg prøvede tidligere i dag meget ihærdigt at opnå enighed om et fælles beslutningsforslag. Det kunne desværre ikke lade sig gøre på grund af Den Socialdemokratiske Gruppes holdning. Det er en dårlig start. Jeg håber, at den tænker sig om en ekstra gang og indtager en mere positiv holdning i fremtiden. Hvis vi ikke kan opnå enighed om et fælles beslutningsforslag her i Parlamentet, går vi vanskelige tider i møde.

Paisley
Hr. formand, jeg taler på vegne af de mennesker i Nordirland, der ikke længere selv kan tale. De kunne tale, da de valgte mig med stort flertal - sådan har det været, hver gang jeg er blevet valgt til dette Parlament - og meget stor valgdeltagelse. Og hvorfor kan disse folk så ikke tale? Fordi de er blevet slagtet og dræbt af IRA og andre såkaldt loyalistiske grupper. Jeg ved ikke, hvor mange af de tilstedeværende her i Parlamentet i dag der har læst aftalen eller ved, hvad den indeholder, men visse af de ting, som nogle talere har tilskrevet den i dag, indeholder den i hvert fald ikke. De kan ikke have læst den.
Det foreslås, at alle ikke-omvendte terrorister skal løslades inden for 24 måneder. Ministeren siger, at forslaget er baseret på retfærdighed, og at det kun har vindere. Hvem er det, som vinder, og hvilken slags retfærdighed taler vi om? Jeg har ikke tid til at tale om ret mange i dag, men jeg vil gerne give et enkelt eksempel. I 1993 - det er ikke ret længe siden - blev Paul Magee fra Belfast dømt for drabet på betjent Glen Goodman i Tadcaster i det nordlige Yorkshire. Han var også medlem af IRA's aktive enhed, der fik øgenavnet M60-banden, efter at de havde dræbt fem medlemmer af sikkerhedsstyrken i Belfast. Det er den type hærdede terrorister, som skal slippes løs på Nordirlands gader.
Foran mig har jeg kopier af en liste over alle de politibetjente, som de har myrdet i deres kamp. Her har vi alle disse unge mænd, der har givet deres liv for at forsvare både den romersk-katolske og den protestantiske befolkning i Nordirland, alle myrdet af IRA. Og de, som sidder inde for mordene, skal løslades inden for 24 måneder. Men der er én undtagelse. I Irlands sydlige del, hvor et medlem af republikkens politistyrke blev skudt, har regeringen gjort det klart, at de ansvarlige ikke vil blive omfattet af amnestien. Jeg spørger: Hvad er forskellen mellem ham og de medlemmer af Royal Ulster Constabulary, som kæmpede og døde for at forsvare det nordirske folk? Hvad er forskellen?
En eller anden her i Parlamentet hævdede, at dette er fred. Når disse gangstere løslades, vil de have adgang til det største terrorvåbenarsenal i hele den vestlige verden - ikke ét skydevåben, ikke ét gram sprængstof er blevet afleveret - og når de ikke får, hvad de ønsker, vil de ikke lade det gå ud over dette Parlament eller Europas befolkning, men over det hårdt prøvede nordirske folk. En eller anden sagde: Frygt ikke freden. Sig det til enkerne. Sig det til de forældreløse. Sig det til de nedslagtede i Nordirland. Hvordan kan de sove roligt, når de ved, at de, som myrdede deres venner og slægtninge, skal slippes løs på gaderne med adgang til mordvåben? Dette er en alvorlig sag.
Lad det nordirske folk tale. Regeringen bruger IEP 3 millioner på at vinde denne afstemning. Men Ulsters befolkning lader sig ikke kue eller bestikke. Og når de oplader deres røst, får vi det ægte Ulster at høre.

Moorhouse
Hr. formand, befolkningen i Nordirland og i høj grad Storbritannien og republikken Irland har, som vi netop har hørt, lidt alvorligt under konstante terrorhandlinger i de sidste over 25 år. Det har ganske givet været hårdt for dem, som det er gået ud over. Men nu - og her må jeg erklære mig uenig med hr. Paisley, som jeg på mange måder respekterer højt - er der takket være den britiske og irske regerings utrættelige bestræbelser, takket være vores parlamentskolleger, takket være Kommissionen, virkelig grund til at fatte håb. Jeg mener oprigtigt, at det er en ny start for Nordirland, som vi skal bygge videre på. Som britisk konservativ vil jeg gerne udtrykke håb om, at befolkningen både nord og syd for grænsen godkender aftalen.
Der vil uundgåeligt være uafklarede spørgsmål, som giver anledning til berettiget bekymring. Under forhandlingen af dette beslutningsforslag forsøgte jeg at få indsat henvisninger til dem, men mine kolleger var ikke enige. Samtidig har jeg underskrevet kompromisbeslutningsforslaget, fordi det er en chance for at lade sådanne spørgsmål komme til udtryk. Jeg må også bede om Deres overbærenhed på to meget vigtige punkter. Jeg tænker på spørgsmålet om nedlæggelse af våben, ikke kun i Nordirland, men også i republikken Irland og måske andre steder. Desuden er der løsladelsen af dømte fanger og i øvrigt, men ikke uvæsentligt, Royal Ulster Constabularys fremtid. De hårde kendsgerninger er, at terrorgrupperne fortsat er godt bevæbnede, og der sker desværre - og det bør Parlamentet være opmærksomt på - stadig mord næsten hver dag, selv nu. Det bør vi være opmærksomme på. Befolkningen i både Det Forenede Kongerige og Irland kan ikke undgå at blive bekymret, hvis morddømte fanger sættes på fri fod, inden de har afsonet deres straf, som tilsyneladende er tilfældet. Jeg vil gerne bede de tilstedeværende ministre give tilsagn om, at disse spørgsmål vil blive undersøgt grundigt.

Gallagher
Hr. formand, først vil jeg gerne takke mine kolleger, fordi de har givet mig mulighed for at sige nogle få ord på denne dag, som er en historisk dag for Europa-Parlamentet. Jeg vil gerne lykønske alle dem, som har medvirket til at skabe fred og udarbejde langfredags fredsaftale. I særdeleshed vil jeg gerne byde vores egen udenrigsminister, David Andrews, og minister Mo Mowlam, som begge har spillet en afgørende rolle og tilbragt lange og vanskelige timer med forhandlinger, der har kulmineret i denne aftale, velkommen til Europa-Parlamentet. Parlamentet, Kommissionen og især Kommissionens formand og kommissærerne Wulf-Mathies, Flynn og Kinnock har hele tiden støttet bestræbelserne på at nå til en fredsaftale og vist deres sympati, og de har løbende ydet en positiv og praktisk indsats gennem Den Internationale Fond og Freds- og Forsoningsfonden, og jeg er overbevist om, at Parlamentet varmt vil godkende Kommissionens henstilling om, at der afsættes yderligere IEP 100 millioner inden dette års budget.
Jeg ved, at Unionen fortsat vil støtte processen, og det er bydende nødvendigt. Men det bør man på nuværende tidspunkt gøre ved at give mål 1-status på tværs af grænsen. Dette vil give prioritetsadgang til europæiske midler til egns-, social-, landbrugsog fiskeriudvikling - og jeg understreger på tværs af grænsen. Dette vil skabe yderst nødvendige arbejdspladser til de mange arbejdsløse i regionen.
Afslutningsvis vil jeg som repræsentant for grænseregionen gerne forpligte mig til at fremme fredsprocessen på en positiv og praktisk måde.

Watson
Hr. formand, ved at hjælpe med at løse problemer som dem, der eksisterer i Nordirland, viser Europa sin store værdi for den enkelte borger. Den tanke, som ligger bag Den Europæiske Union, er ikke alene tanken om fred, men tanken om, at det, som forener os - vores fælles menneskeværd - er vigtigere end det, der skiller os. Denne grundlæggende tanke er sammenfattet i et digt af min landsmand Robert Burns: «A man's a man for a' that«. Hvis man havde lyttet til dette Parlament for 14 år siden, ville de tanker, som vores tidligere danske kollega Niels Haagerup fremførte, måske have vundet fodfæste. Hvis det forslag, som blev forelagt Downing Street i begyndelsen af 1980'erne, om et ungdomsforum for De Britiske Øer efter samme model som Europarådets eller EU's Ungdomsforum, var blevet vedtaget, havde vi været meget nærmere freden.
Jeg glæder mig over formandskabets anerkendelse af den rolle, som Den Europæiske Union og andre har spillet for opnåelsen af denne historiske aftale. Jeg håber, at Unionen kan tjene som eksempel for Nordirland på, at man kan opnå så meget mere i fællesskab end hver for sig. Jeg ser frem til den dag, hvor ministrene ikke taler om de to befolkningsgrupper i Nordirland, men om Nordirlands befolkning. Mit parti i Nordirland - Alliancepartiet - har arbejdet utrætteligt på at skabe et udelt samfund. Det er passende, at Den Europæiske Union supplerer og underbygger fredsprocessen gennem Freds- og Forsoningsfonden.

McCartin
Jeg vil også gerne i den korte taletid, jeg har, hilse aftalen velkommen og sige, at jeg oprigtigt håber, at den vil få støtte af et stort flertal i den irske befolkning i både nord og syd. Jeg vil naturligvis gerne især komplimentere John Hume for den tid og de kræfter, som han har investeret i denne aftale. Desuden skal det anerkendes, at det først og fremmest var David Trimbles fortjeneste, at det lykkedes at få størstedelen af Nordirlands unionister til at slutte op omkring aftalen, og jeg vil også gerne takke et andet medlem af dette Parlament, Jim Nicholson, for hans betydelige støtte og indsats i forbindelse med David Trimbles bestræbelser.
Jeg vil også gerne mindes alle Storbritanniens og Irlands tidligere premierministre, som har gjort en enorm indsats, og jeg tror, at deres bidrag er en af årsagerne til, at denne aftale er kommet i stand. Også den amerikanske præsidents bestræbelser på dette område fortjener anerkendelse. Han ydede et stort bidrag lige til det sidste, og jeg mener, at det, som USA her har gjort, også viser Europa, hvad en stormagt kan opnå i verden gennem sin indflydelse og sit gode diplomati.
Vi vil gerne især takke EU for den diskrete og upåtrængende rolle, som den har spillet i Nordirland, for at danne en ramme, der har givet irske og britiske ministre mulighed for at samarbejde om den fælles landbrugspolitik, for de fælles politikker, som er fundamentet for det indre marked, hvor befolkningen i nord og syd nu samarbejder uden en grænse, der forhindrer dem i at vokse sammen og samarbejde og handle med hinanden. Det har Europa gjort for os, og det er en stor præstation.
Jeg vil gerne takke Jacques Santer og Monica Wulf-Mathies, som har været EU's ansigt udadtil i Nordirland, og jeg håber, at vi kan fortsætte med at yde den støtte, som vi hidtil har gjort, og som har betydet så meget.

Cushnahan
Hr. formand, jeg har jo været politiker i begge dele af Irland, så jeg er kun alt for godt klar over vanskelighederne ved at forsøge at forhandle en aftale, som er acceptabel for alle konfliktens parter. Langfredags aftale er en historisk sejr, og jeg lykønsker af hele mit hjerte alle dem, som har bidraget til den, både regeringerne og partilederne, især John Hume, som er blevet hyldet her i dag, John Alderdice og navnlig David Trimble, som havde mod til at føre unionisterne til forhandlingsbordet og få dem til at indgå en hæderlig aftale med deres medborgere i Nordirland. Jeg vil gerne sige til hr. Paisley, der talte om de stemmer, som han havde fået, at én stemme for fred og forsoning og en ende på konflikten er mere værd end tusind stemmer for en fortsættelse af konflikten.
I betragtning af, hvor komplekst problemet er, vil alle uvægerligt have betydelige forbehold over for en eller anden del af aftalen. Der er imidlertid tale om en pakkeløsning, og man kan ikke bare udvælge sig de dele, man helst vil have - valget står mellem at godkende pakken i sin helhed eller at forkaste den. Hvis det værste skulle ske, og aftalen bliver forkastet, skal vi gennem endnu 20 års forhandlinger, som vil resultere i en lignende pakkeløsning og de samme forbehold, som allerede er fremført. En lignende aftale blev forelagt i 1974, for 25 år siden, og tusinder har måttet dø og lide forgæves. Vi må ikke dømme det britiske og irske og især det nordirske folk til endnu en periode i voldens tegn.
Jeg støtter kraftigt denne aftale. Den er rimelig og hæderlig og bør helhjertet godkendes i begge dele af Irland. Det er passende, at Europa-Parlamentet får lejlighed til at godkende den. Dette Parlament repræsenterer symbolsk to verdenskriges konflikt og mange andre europæiske uoverensstemmelser, og lad os håbe, at vi kan være et eksempel for den nordirske befolkning.
(Bifald)
Gillis
Jeg er glad for at få lejlighed til at give udtryk for min helhjertede støtte til denne historiske aftale, der skaber et helt nyt grundlag, som bygger på partnerskab, enighed og gensidig respekt, for de interne forhold i Nordirland, forholdet mellem de to dele af Irland og forholdet mellem Irland og Storbritannien.
Siden undertegnelsen af Rom-traktaten er det lykkedes Den Europæiske Union at skabe et forum, hvor EU-medlemmerne sætter sig til forhandlingsbordet og drøfter deres indbyrdes forskelle uden at gribe til vold. Denne aftale er et resultat heraf.
Jeg glæder mig over den nordirske befolknings historiske chance for at løse deres uoverensstemmelser alene med demokratiske og fredelige midler. Jeg modsætter mig kraftigt brugen af eller truslen om magt til opnåelse af politiske mål.
Jeg vil gerne benytte denne lejlighed til at takke alle de politikere, der har medvirket under denne lange og smertelige proces, som har omfattet skiftende regeringer på begge øer, og jeg vil navnlig rose de nordirske politikere, hvis ekstra indsats har gjort, at vi er, hvor vi er i dag, for deres mod. Desuden vil jeg gerne takke Den Europæiske Union for dens konstante støtte og opmuntring. Jeg håber, at denne støtte videreføres i en praktisk form.
I min funktion som folkevalgt repræsentant tilslutter jeg mig aftaleparternes anbefaling til befolkningen i Irland, både i nord og syd, om at godkende aftalen.

Formanden
Jeg har modtaget otte beslutningsforslag, jf. forretningsordenens artikel 40, stk. 5.
Fru Mowlam har ordet.

Formanden
Mange tak, fru Mowlam.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Gruppen for Etik, Videnskab og Nye Teknologier
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Kommissionens meddelelse om spørgsmål i forbindelse med arbejdet i Den Europæiske Gruppe for Etik, Videnskab og Nye Teknologier.
Hr. Santer har ordet.

Santer
Hr. formand, de herrer og damer parlamentsmedlemmer, det glæder mig i dag at kunne præsentere en ny europæisk Gruppe for Etik, Videnskab og Nye Teknologier som efterfølger af Gruppen af Rådgivere i Bioteknologisk Etik.
Dette initiativ er opstået som følge af Kommissionens interesse for alle videnskablige og teknologiske emner, der rejser etiske spørgsmål. Afslutningen på århundredet er kendetegnet ved bemærkelsesværdige nye videnskaber og teknologier, og dette især inden for to områder, nemlig biologi og information. Disse udviklinger betyder store ændringer både med hensyn til samfundet generelt og med hensyn til den enkelte borgers hverdag. Fremskridtsperspektiverne er enorme med hensyn til beskæftigelse, vækst og forbedring af levestandarden. Alligevel giver disse perspektiver anledning til en frygt, der er forbundet med fremskridtets hastighed og teknologiernes globale dimension. Derfor er det nu mere end nogensinde nødvendig med en etisk opfølgning for at sørge for, at de opnåede fremskridt harmonerer med de grundlæggende værdier og den menneskelige værdighed.
Allerede på et tidligt tidspunkt var Parlamentet optaget af at tilføje en etisk dimension til videnskaben og til de anvendelser, der fulgte fremskridtene inden for området. Jeg er overbevist om, at oprettelsen af en etisk gruppe stemmer overens med Parlamentets bekymringer. Jeg ville gerne præsentere Den Europæiske Etiske Gruppes nye egenskaber, som er en fortsættelse af den foregående gruppes egenskaber. I denne anledning vil jeg gerne fremhæve den gamle gruppes og især gruppeformand fru Noëlle Lenoirs rolle og kompetence. Gruppen var på bemærkelsesværdig måde i stand til at fuldføre sin opgave, bl.a. ved at fremme dialogen mellem vores institutioner.
Først og fremmest vil jeg gerne minde om de fælles karaktertræk mellem den gamle og den nye gruppe. Disse karaktertræk er klassiske for en etikgruppe. I lighed med den foregående gruppe er den nye gruppe rådgivende, uafhængig, multidisciplinær og multinational.
Den er rådgivende, fordi dens primære opgave er at udarbejde udtalelser til Kommissionen, der ikke er bindende, og som på en hensigtsmæssig måde baner vejen for beslutningerne.
Den er naturligvis uafhængig, eftersom den hverken repræsenterer en økonomisk eller politisk magt. Derfor er hver af dens medlemmer udvalgt personligt efter vedkommendes omdømme og kompetence. Derfor er gruppen sammensat af 12 eksperter, et antal som netop ikke svarer til antallet af medlemsstater. Gruppen kan frit organisere sit arbejde. I kraft af en ny bestemmelse skal gruppen i øvrigt vedtage sin forretningsorden i løbet af maj måned.
Endelig er gruppen multidisciplinær og multinational. Alle medlemmerne har hver deres indfaldsvinkel, som varierer alt efter deres speciale: videnskab, lovgivning eller humaniora. Gruppens flersidighed er ligeledes værdifuld for den etiske betragtning.
Men hvad er den nye gruppes vigtigeste karakteristika? Jeg mener, at der er tre: Den første nyhed er udvidelsen af gruppens aktivitetsområde. Således var den foregående gruppe solidt forankret i bioteknologiens område. Bioteknologien har fortsat en central rolle i den videnskablige udvikling og er hermed også central for vores bekymringer. Kloning var det stærkeste billede på dette, men der er behov for at gå endnu videre. Hvordan kan man være uberørt af informationssamfundets udvikling og beskyttelsen af menneskets værdighed på Internettet, eller rettere, hvordan kan man undlade at reagere på den frygt, der er opstået i forbindelse med adgangen til personlige genetiske data eller banker for menneskeligt væv.
Vi ville tage disse nye udfordringer op ved at give gruppen til opgave også at beskæftige sig med udviklingen inden for videnskaben generelt, herunder forskning og informationssamfundet. Disse nye kompetencer skal bygge på en passende ekspertise. Dette er den anden nye egenskab i gruppen, hvis medlemsantal er øget fra 9 til 12 medlemmer, der udpeges for tre år.
Til sidst, og denne tredje nyhed er af en vis betydning, skal gruppen arbejde i endnu tættere samarbejde med de andre institutioner. Gruppen hører ganske vist under Kommisssionen og sender sine henstillinger til Kommissionen. Jeg forstår dog godt de andre institutioners ønske om at have adgang til eller deltage i de betragtninger, gruppen fremsætter. Europa-Parlamentet gav udtryk for et ønske herom i sin beslutning af juni 1997. Personligt opmuntrer jeg gruppen til at fortsætte med den dialog og gennemsigtighed, som den foregående gruppe indledte. På dens initiativ blev der organiseret adskillige debatter med aktiv deltagelse af Deres institution, og disse debatter har fremmet et frugtbart samarbejdsklima. Jeg lægger således særlig vægt på, at enhver udtalelse omgående sendes til Dem og til Rådet. Det er denne tanke, der ligger bag, når Kommissionen på mit forslag har opfordret Europa- Parlamentet og Rådet til at præcisere de forskellige temaer, som burde være genstand for en undersøgelse eller en udtalelse fra gruppen. Jeg vil gerne understrege, at denne nye mulighed for at indbringe en sag er en fornyelse, der ikke er set tidligere.
Hr. formand, vi har brug for en europæisk Gruppe for Etik. Dens udtalelser vil være værdifulde for udarbejdelsen og gennemførelsen af fællesskabslovgivningen. I denne sammenhæng vil jeg gerne minde om, at den gamle gruppe i 1991 muliggjorde en udvidelse af debatten til europæisk plan ved at involvere de berørte parter, herunder den brede offentlighed. Den var i stand til at forene den videnskabelige ekspertise og offentlighedens forståelse for, hvad der står på spil i denne forbindelse, hvilket er vanskeligt med hensyn til etik. Jeg er overbevist om, at den europæiske Gruppe for Etik vil fortsætte denne vigtige opgave.

Cot
Hr. formand, jeg takker hr. Santer for at komme og personligt præsentere denne europæiske gruppe for bioetik, som i øvrigt er tilknyttet Kommissionens formandskab. Vil De samtidig tillade mig, inden jeg stiller mit spørgsmål, at takke Gruppen af Rådgivere i Bioteknologisk Etik, ledet af fru Lenoir, for sit gode arbejde, og især for den hjælp, den har ydet institutionerne i forbindelse med direktivet om patenterbarhed for bioteknologiske opfindelser i kraft af præcise, kortfattede og velfunderede udtalelser.
Den nye gruppe, som De netop har præsenteret, hr. formand, er en udvidet gruppe med vidtrækkende kompetencer. De ved, at Parlamentet havde foretrukket et tværinstitutionelt udvalg for mere præcist at orientere vores samlede arbejde, ikke med henblik på de individuelle patentansøgninger, det har vi aldrig bedt om, men for at denne institution kunne tillægges større betydning end at være en simpel rådgivningsinstans for Kommissionen.
De havde juridiske indvendinger mod dette, som jeg forstår, og som jeg bøjer mig for. Ikke desto mindre har jeg følgende spørgsmål: Hvordan vil Europa-Parlamentet i praksis kunne stille spørgsmål til denne nye gruppe, og vil der være en form for filter fra Kommissionen, som vil være til hinder, om jeg så må sige, for det samarbejde, vi kunne forvente?

Santer
Jeg takker hr. Cot for hans spørgsmål. Det er rigtigt, at vi tillægger det stor betydning, at Parlamentet har alle muligheder for at kontakte gruppen, og således er det vores opfattelse, at det frit kan vælge, hvorledes det vil stille spørgsmål til gruppen. Det er naturligvis Parlamentets ret at beslutte retningslinjerne for denne procedure, men fra vores side er der intet filter, som De sagde, til hinder for Europa-Parlamentets anmodninger. Det er udelukkende op til Parlamentet at beslutte, hvordan det har tænkt sig at kontakte gruppen. Det vil vi ikke blande os i. Men De kan muligvis udvikle en procedure, det er op til Dem at beslutte, for jeg vil ikke blande mig i Deres interne procedurer. Under alle omstændigheder er gruppen åben, og dens medlemmer har erklæret sig villige til at samarbejde så aktivt som muligt med de andre institutioner og især med Parlamentet.

Heinisch
Hr. formand, jeg vil med det samme tilslutte mig det spørgsmål. Vi nedsatte jo i sidste uge efter Parlamentets og parlamentsformandens ønske en arbejdsgruppe om bioetik i Forskningsudvalget. Jeg vil gerne spørge Dem, hvorledes De ser på samarbejdet mellem Kommissionens gruppe for etik og den etikgruppe, som nu har konstitueret sig officielt i Forskningsudvalget.

Santer
Hr. formand, selvfølgelig er denne Gruppe for Etik parat til at samarbejde aktivt med de andre grupper, som fungerer her. Det er, som jeg sagde, en uafhængig og neutral gruppe, som er knyttet til Kommissionen, men den vil selvfølgelig være åben for at sikre et tæt samarbejde med alle de andre organer, som vil blive skabt på grundlag af andre initiativer og andre lovgivningsmæssige procedurer. Dette forekommer mig at være en selvfølge. Et koordineringsarbejde bør ligeledes garanteres inden for disse forskellige grupper. Således vil gruppen ganske bestemt undersøge alle spørgsmål, der fremlægges for den af mere specielle og specifikke grupper, der er blevet oprettet.

Ahern
Under førstebehandlingen af patentdirektivet krævede Europa-Parlamentet nedsættelse af et etisk udvalg, der skulle vurdere alle bioteknologiens aspekter, især i forbindelse med patenter. Kommissionens reaktion er ikke, hvad Parlamentet bad om. Vi bad Kommissionen om at forelægge forslag for Europa-Parlamentet, men Kommissionens reaktion har været at udvide sit eksisterende udvalg.
En bioteknologisk evaluering er ikke det samme som en evaluering af patentansøgningers etiske konsekvenser. Som eksempel kan jeg nævne, at man ved hjælp af bioteknologi skaber helbredende behandlinger, som skal komme patienterne til gode. Det er dog ikke nødvendigvis i patienternes interesse at tage patent på disse behandlinger, og det kan være forbudt af hensyn til almenvellet, bl.a. for at bevare lægernes ret til at behandle uden af være afhængige af en monopolleverandør eller forskernes ret til at udvikle alternative behandlinger på grundlag af samme genetiske materiale.
Jeg vil gerne spørge kommissionsformand Santer: Hvordan kan udvalget prøve de etiske aspekter af bioteknologiske opfindelser, som Parlamentet ønsker, når dets beføjelser kun omfatter en undersøgelse af de grundlæggende etiske principper og ikke en undersøgelse af de individuelle spørgsmål, som patentansøgningerne giver anledning til? Hvor mange timer og ressourcer vil der blive afsat til detaljeret prøvning af bioteknologiske opfindelser? Hvilke ressourcer vil der blive afsat til omfattende offentlige høringer om væsentlige etiske spørgsmål?
Vi har nu hørt om adgang, men adgang er ikke, hvad Parlamentet ønskede. Vi ønsker, at udvalget skal afgive en direkte udtalelse til Parlamentet om specifikke spørgsmål. Vil medlemmerne få direkte adgang til at bede udvalget afgive udtalelse om et specifikt spørgsmål, uden at det skal gå gennem Kommissionen? Tak.

Santer
Først og fremmest vil jeg gerne understrege, at gruppen er et rådgivende organ, der har til opgave at undersøge generelle spørgsmål med hensyn til grundlæggende etiske principper. Derfor er det ikke meningen, at den systematisk skal afgive udtalelser om enkeltstående tilfælde, som f.eks. den etiske dimension ved en patentansøgning eller tilladelse til at markedsføre et specielt produkt. Gruppens opgave er at undersøge samtlige spørgsmål, som jeg har sagt, i lyset af grundlæggende etiske principper. Under alle omstændigheder vil den også kunne undersøge andre spørgsmål. Det er altså muligt at give Gruppen for Etik til opgave at vurdere alle de etiske aspekter, der er forbundet med bioteknologi. Det drejer sig allerede om en begrænsning af beføjelser, men det kan heller ikke nytte, at gruppen overbebyrdes af de opgaver, den bliver stillet.

Thors
Hr. formand, jeg er lidt bange for, at denne nye gruppe måske vil få en noget vag opgave i og med, at mandatet er blevet udvidet. Jeg vil derfor spørge, om man kan tænke sig, at gruppen også giver generelle råd til andre, det vil sige en fiche d'impact d'éthique , som man ville kunne tænke sig ved bedømmelse af alle politiske spørgsmål. Jeg håber f.eks., at vi kunne undgå en situation, hvor der bruges økonomiske argumenter ved bedømmelsen af menneskeværdier, hvilket af og til er sket i tidligere faser her i Europa. Hvordan har Kommissionen tænkt sig at sørge for, at arbejdet bliver vel afgrænset, og at der tages etiske synspunkter med ind på andre områder, f.eks. ved denne bedømmelse?
Endelig vil jeg sige, at det var glædeligt at høre, at vi omgående får disse udtalelser fra gruppen og ikke behøver at nøjes med treårsrapporter. Jeg vil forvisse mig om, at vi omgående får udtalelser fra gruppen.

Santer
) Jeg deler overhovedet ikke det ærede parlamentsmedlems bekymring. Gruppen har allerede erfaring fra tiden under fru Lenoirs formandskab, og dens arbejde blev værdsat. Vi har udvidet dens kompetence til andre spørgsmål, og dens medlemsantal er sat op. Medlemmerne er uafhængige, højt kvalificerede, velrenommerede, og deres ekspertise gør det muligt at klare udvidelsen af aktivitetsområder. Desuden gør gruppens meget væsentlige pluralisme det muligt at garantere en etisk betragtning, der er tilpasset den vifte af spørgsmål, gruppen kan blive stillet overfor. Alle udtalelser videresendes i øvrigt omgående, og ikke kun med en rapport hver fjerde måned.
Desuden vil Deres spørgsmål om tættere forbindelser til Europa-Parlamentet kunne tages op på næste møde mellem gruppeformanden og formanden for Europa-Parlamentet, og ved denne lejlighed - jeg tror, at det er den 29 april, altså i morgen - vil det ligeledes være muligt at diskutere samtlige spørgsmål med formanden, såfremt De fortsat har bekymringer med hensyn til gruppens drift.

White
Der findes planter, der er genetisk forprogrammerede til formentlig kun at holde i én sæson, hvorefter de dør, og den pågældende landmand er nødt til at købe nye hos leverandøren. Jeg mener, at det giver anledning til et etisk spørgsmål, hr. formand, og jeg vil derfor gerne spørge, hvordan jeg som parlamentariker kan opnå en udtalelse fra dette nye udvalg?
Hr. kommissionsformand Santer, De kender min bekymring i forbindelse med dette spørgsmål, for jeg sendte Dem jo en fax i mandags, hvori jeg spurgte, hvordan jeg som parlamentariker kunne opnå en udtalelse fra det nye udvalg. Det kunne jeg godt tænke mig, og jeg er klar over, at der ikke findes nogen gældende regler, og at situationen derfor kan være lidt vanskelig. Ikke desto mindre vil jeg meget gerne høre Deres råd.

Santer
Jeg kan bekræfte, at jeg faktisk har modtaget Deres spørgsmål om dette emne, og jeg kan ligeledes bekræfte over for Dem, at jeg omgående videresendte Deres brev til gruppen, som vil træffe en afgørelse. Det er nu gruppens opgave at organisere sit arbejdet for at give Dem et svar. Jeg lægger vægt på, at proceduren ikke må blive for tung, og at parlamentsmedlemmerne kan tage direkte kontakt til gruppen. Derfor svarede jeg lige før på et spørgsmål af hr. Cot, at det er Europa-Parlamentets opgave at fastsatte en procedure for at gøre det muligt for medlemmerne at henvende sig direkte til gruppen. Vi har ingen problemer med at acceptere sådan en procedure.

Liese
Hr. formand, jeg takker formand Santer for hans personlige engagement i dette spørgsmål. Hr. formand Santer, vi var jo ikke helt tilfredse med den oprindelige gruppes arbejde. Det viste debatten her også i fjor. Men jeg tror, at vi takket være optagelsen af nye medlemmer og takket være øget pluralitet i gruppen også vil blive mere tilfredse med arbejdet. Set ud fra min synsvinkel var det et problem, og det trådte navnlig frem i forbindelse med udtalelsen om kloning af mennesker, at der ikke var tilstrækkelig tid til en harmonisering med de videnskabelige institutter, som i Europa arbejder inden for området etik og videnskab. Mit spørgsmål er: Hvorledes vil gruppen for fremtiden - f.eks. gennem en førstebehandling, som efterfølges af, at de institutter, der arbejder inden for det pågældende område, inddrages i arbejdet og dernæst en andenbehandling - inddrage det arbejde, der udføres i Europa, og som for en dels vedkommende støttes af Kommissionen, i denne rådgivende gruppes arbejde?

Santer
Hr. formand, gruppens arbejde, såvel som den foregående gruppes arbejde, kan sikkert ud fra et videnskabeligt synspunkt sammenlignes med det arbejde, der er blevet udført af etiske grupper i andre lande. Jeg håber, at arbejdet vil kunne sammenlignes med det arbejde, der udføres på national plan. Vi kan altså ikke kræve mere af den gruppe, vi har oprettet, end af de grupper, der er oprettet på national plan. Ærligt talt kan man også kritisere dem, men eftersom ingen er fuldkomne, så lad os nøjes med at have en procedure og lade gruppen arbejde fuldkommen uafhængigt. Vi ønsker en uafhængig gruppe, så lad os bestræbe os på, at gruppemedlemmerne garanteres denne uafhængighed. Vi har udnævnt dem, og vi har udvalgt dem. Jeg tror, at der er meget dygtige personer med i gruppen, som hver for sig er specialiceret inden for et særligt område. Lad gruppen arbejde selvstændigt uden nogen indblanding i sit arbejde, for ellers kan den ikke være uafhængig.
På den anden side er der ingen tvivl om, at gruppen vil omgive sig med alle de videnskabelige råd og ganske bestemt sætte sig i forbindelse med udenlandske videnskabelige institutter. Der vil ganske sikkert finde samarbejde sted i denne henseende, og jeg håber at resultaterne af gruppens arbejde vil kunne kaste lys ikke bare over Kommissionens arbejde, men også de andre institutioners arbejde og således også Europa-Parlamentets. Men spørg mig for guds skyld ikke om, hvilke procedurer der skal gælde for gruppen, for således ville den køre fast i en bestemt fremgangsmåde og miste den nødvendige uafhængighed. Gruppes værdi ligger netop i, og jeg gentager mig selv, fordi dette er vigtigt, at den kan arbejde fuldstændig uafhængigt, og at den hverken er underlagt intern indflydelse fra Kommissionen eller ekstern indflydelse gennem pres fra økonomiske grupper eller andre.

Gebhardt
Hr. formand, hr. formand Santer, De er fuld af lovord om den nye rådgivende etikgruppe. Bravo! Således taler en god fader om sine børn, selvom de er mislykkede. Det ser imponerende ud, så højt den nye rådgivende gruppes bue af opgaver er spændt. Den går nu lige fra kommunikationsteknik over informationsteknik til bioteknologi. Derved har De ikke opskrevet værdien af det arbejde, der skal ydes, men givet fagfolk af høj karat mundkurv på. Det er ganske vist optisk forgyldt, men det er og bliver en mundkurv, som hindrer den rådgivende gruppe i at bide fra sig. Eller tror De virkelig, at tolv videnskabsfolk af høj karat, som er vant til at arbejde uhyre grundigt, stadig kan arbejde så godt, når man udvider deres opgaveområder i det uendelige?

Santer
Jeg synes ikke, at vi har givet denne rådgivende gruppe mundkurv på. Jeg er ikke af den opfattelse. Jeg er heller ikke så stolt over de personer, vi har udnævnt. Vi mener, vi har udvalgt de personer, som netop har et godt ry i forskellige organisationer, et ry, som tillige er videnskabeligt begrundet. Det kan godt måle sig med det ry, forskellige videnskabelige institutter eller forsamlinger i udlandet har. Det har arbejdet bevist. Jeg har også i den sidste tid, i de sidste to til tre år, været nødt til at affinde mig med forskellige videnskabelige responsa, selvom jeg ikke selv er videnskabsmand. Ganske vist må jeg tilstå over for Dem, at heller ikke disse videnskabelige responsa altid er blevet lavet således, som jeg som jurist havde forestillet mig det. Derfor bør man også udvise en smule ydmyghed, endog over for store videnskabsmænd. Jeg mener, at denne gruppe gør sit arbejde. Lad den arbejde, i fuld uafhængighed, og bringe de enkelte medlemmers personlighed til fuld udfoldelse, så er jeg overbevist om, at De også bagefter ikke kun vil hilse udnævnelsen af denne gruppe velkommen, men også sætte pris på dens arbejde. Jeg vil under alle omstændigheder protestere imod, at vi på nogen måde skulle have givet denne gruppe mundkurv på!

Eisma
Hr. formand, det drejer sig selvfølgelig i høj grad om patentdirektivet. Det vil vi komme nærmere ind på under behandlingen heraf. Jeg har noteret, at det bliver en rådgivende og anbefalende gruppe, og at opgavebeskrivelsen omfatter mere end kun bioteknologi. Men i betragtning af, at Parlamentet ønsker en meget stærk rådgivende gruppe, anmoder jeg om ikke at gøre opgavebeskrivelsen alt for bred, men så specifik som mulig, fordi en alt for generel opgavebeskrivelse vil svække gruppens styrke. Jeg vil gerne have en reaktion fra formand Santer. Endvidere, videnskab er aldrig værdifri. Er der gjort noget for, at Europa-Parlamentet kan få indflydelse på sammensætningen af den rådgivende, anbefalende gruppe?

Santer
Disse to spørgsmål supplerer de spørgsmål, der blev stillet lige før. For det første er gruppen allerede oprettet. Dette er et faktum. Den har indledt sit arbejde, og vi ønskede, at den skulle være fuldstændig uafhængig. For det andet er denne gruppes mandat ikke ret bredt, fordi bioteknologien fortsat er dens primære beskæftigelse, selvom den ud over bioteknologien selvfølgelig også skal beskæftige sig med andre spørgsmål i forbindelse med de grundlæggende etiske principper. Således er dens mandat ikke så omfattende, som nogen gerne vil tro.
På den anden side og især med hensyn til direktivet om patenter, vil jeg ikke selv gå i detaljer, eftersom kommissær Monti vil diskutere dette i morgen eller senere på dagen. Europa-Parlamentet har netop afsluttet betænkningen, og De vil få tid til at diskutere samtlige spørgsmål vedrørende patenter. Jeg ønsker ikke at blande de to ting. Lad os i øjeblikket sige, at den nedsatte arbejdsgruppe er flersidig og uafhængig. Den har et mandat, men er åben og kan således arbejde sammen med Deres Parlament. Det tilfalder Deres Parlament selv at finde den mest effektive procedure til at kontakte gruppen. For vores vedkommende vil gruppen gerne forsikre Dem om, at den sender alle udtalelser direkte både til Parlamentet og Rådet. Derfor er der ikke noget filter mellem Kommissionen og det arbejde, der udføres af Gruppen for Etik, således som den er oprettet.

Formanden
Tak, hr. formand. Med deres indlæg afsluttes denne spørgerunde.

Konvergens og den fælles valuta
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0130/98) af von Wogau for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om Europa-Parlamentets udtalelse om beretningen fra Det Europæiske Monetære Institut om konvergenssituationen (C4-0201/98) og Kommissionens dokument »EURO 1999-25. marts 1998 - beretning om og henstilling om overgangen til tredje fase af Den Økonomiske og Monetære Union« (KOM(98)1999 - C4-0200/98-98/0128(CNS)).

von Wogau
Hr. formand, kære kolleger, i december 1991 blev det i Maastricht-traktaten vedtaget at indføre den fælles europæiske valuta. Som den seneste dato for opnåelse af målet blev i samme traktat den 1. januar 1999 fastsat. Kun de medlemsstater, som allerede selv har en stabil valuta, skulle imidlertid med i Den Økonomiske og Monetære Unions inderkreds. Med henblik på at sikre dette blev der fastsat konkrete stabilitetskriterier i traktaten.
Lige fra begyndelsen har disse kriterier været genstand for heftige debatter. På den ene side var de for vege og ineffektive til at opnå tilstrækkelig stabilitet, på den anden side var de derimod alt for hårde og for restriktive. Udviklingen i årene fra Maastricht til i dag har vist, at kriterierne på fremragende vis har levet op til formålet med dem. I hele Den Europæiske Union udvikler der sig en stabilitetskultur, som er af grundlæggende betydning for den fælles valuta.
I henhold til Kommissionens henstilling har 11 lande kvalificeret sig til at tiltræde Den Økonomiske og Monetære Union den 1. januar 1999. I Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik har vi indgående drøftet denne henstilling. I den forbindelse var beretningen fra Det Europæiske Monetære Institut et meget vigtigt arbejdsgrundlag.
Det har været mit mål at udarbejde en betænkning, der er så afbalanceret som muligt, og hvori de resultater, der ubestrideligt er opnået, anerkendes. De kritiske punkter er imidlertid ikke udeladt. Den egentlige målestok for en valutas stabilitet er inflationstakten. Også de centralbanker, der helt lader sig lede af stabilitet, går ud fra, at inflationstakter på mindre end 2 % i praksis betyder en stabil pengeværdi. Det er mit indtryk, at det endnu ikke i tilstrækkelig grad er gået op for offentligheden, at alle 11 kandidatlande har inflationstakter på mindre end 2 %, altså en stabil pengeværdi.
Fire kandidatlande havde i referenceåret 1997 en inflationstakt på 1, 9 %, nemlig Italien, Nederlandene, Portugal og Spanien. To af landene lå på 1, 5 %, nemlig Belgien og Tyskland. Et land havde en inflationstakt på 1, 4 %, nemlig Luxembourg, et land lå på 1, 3 %, det var Frankrig, og tre lande lå på 1, 2 %, nemlig Finland, Irland og Østrig. I gennemsnit lå inflationstakten i de 11 kandidatlande på 1, 5 % i referenceåret 1997. Det viser, at der med henblik på Den Økonomiske og Monetære Union allerede i dag i hele Den Europæiske Union udvikler sig en stabil pengeværdi. At markederne regner med en fortsættelse af denne udvikling, fremgår af de langfristede rentesatser. I alle 11 kandidatlande ligger de klart under referenceværdien på 7, 8 %. Så sent som for et år siden regnede sammenslutningen af europæiske hypotekbanker med, at de hypotekrenter, der var fastsat for en periode på 10 år, ville stige i forbindelse med indførelsen af euroen. Det er ikke sket. Også det viser, at finansmarkederne regner med, at euroen får en stabil start, og dermed er euroens stabilitet ved starten af den i januar 1999 sikret ud fra den synsvinkel, som Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik anlægger.
For euroens vedvarende stabilitet er det imidlertid af stor betydning, at medlemslandene sørger for stabile forhold, også for så vidt hvad angår deres budgetunderskud og deres gæld. Vi har derfor kontrolleret opfyldelsen af disse kriterier særlig omhyggeligt. Budgetunderskuddene er i alle kandidatlande under 3 % af bruttonationalproduktet, og budgetforslag og prognoser tyder på fortsat tilbagegang.
Bedømmelsen er knap så entydig, når det gælder den offentlige gæld. Det gør Det Europæiske Monetære Institut også klart opmærksom på. Her gælder det om at vurdere, om refencemærket på 60 % af bruttonationalproduktet er blevet overholdt, eller om det pågældende lands samlede gæld tilstrækkelig hurtigt nærmer sig referencemærket. I den sammenhæng er det spørgsmål, om gælden overvejende finansieres af landet selv, eller om der er tale om en kort- eller langsigtet finansiering af forpligtelserne, af betydning. Her gælder det om at fastholde, at i de to lande, der har den største gæld, findes samtidig en opsparingskvote, der ligger over gennemsnittet, og at forpligtelserne i vidt omfang finansieres internt. Det var vigtigt for vores bedømmelse. Endvidere kan man fastslå en forbedring af strukturgælden, for så vidt som løbetiderne gradvis, om end langsomt, forlænges.
Den betænkning, jeg forelægger Dem, kræver for disse landes vedkommende, at disse landes regeringer forpligter sig til at videreføre konsolideringsprocessen. Det forslag, der er forelagt Parlamentet, kræver derudover af alle deltagere i Den Økonomiske og Monetære Union, at de nøje overholder stabilitets- og vækstpagten. Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik har taget hensyn til disse forhold og givet udtryk for den mening, at Kommissionens positive vurdering, hvad angår opfyldelsen af gældskriteriet, skal bifaldes for alle 11 kandidatlandes vedkommende.
Yderligere et formelt kriterium for deltagelse i Den Økonomiske og Monetære Union er, at hvert enkelt medlemslands centralbank er uafhængig. De lovgivningsprocedurer, der er nødvendige med henblik herpå, er endnu ikke afsluttet i alle kandidatlande. Men jeg er sikker på, at de nødvendige foranstaltninger vil være tilendebragt i god tid inden oprettelsen af Den Europæiske Centralbank den 1. juli 1998.
Udviklingen i arbejdsløsheden er ganske vist ikke noget formelt kriterium i Maastricht-traktaten, men den er den største udfordring, som Den Europæiske Unions lande i dag står over for. Derfor har vi også inddraget spørgsmålene vedrørende beskæftigelsen i vores samlede bedømmelse og kræver en konsekvent gennemførelse af de beslutninger, der blev vedtaget på topmødet i Luxembourg. Efter afvejelse af alle disse udviklinger er Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik med et bredt flertal kommet til det resultat, at alle 11 kandidatlande skal stå ved Den Økonomiske og Monetære Unions startlinje den 1. januar 1999.
Den 1. januar 1999 får Den Europæiske Centralbank eneret til at formulere og gennemføre Fællesskabets monetære politik. Med en fælles monetær politik bliver imidlertid også et øget samarbejde om den økonomiske politik stadig vigtigere. Medlemslandenes budgetpolitik, udformningen af skattepolitikken, de afgørelser, arbejdsmarkedets parter træffer om lønninger og gager, arbejdsmarkedspolitikken og udformningen af bestemte sociale og økologiske rammebetingelser vil få stadig stærkere indflydelse på vækst og beskæftigelse, og det vil gælde i alle Unionens medlemslande.
Europa-Parlamentet er det egnede og demokratisk legitimerede forum, hvor den offentlige drøftelse af udformningen af den europæiske økonomiske politik skal finde sted. Derfor vil for os den vigtigste udfordring være yderligere at uddybe den dialog, der allerede er i gang i dag om dette spørgsmål med Kommissionen, Rådet og medlemslandenes økonomi- og finansministre, og at få en tilsvarende dialog i gang med formanden for Den Europæiske Centralbank. Vores forslag desangående har EuropaParlamentet allerede fremsat. Nu forventer vi, at Rådet i den kommende weekend foreslår en kandidat til formandsposten i Den Europæiske Centralbank, og det skal være en kandidat, der skal sidde i alle de otte år, der er fastsat i traktaten som embedsperiode.
Indførelsen af den fælles valuta er en milepæl i nyere europæisk historie. Med den beslutning, vi drøfter i dag, forbereder vi den udtalelse om denne epokegørende beslutning fra Europa-Parlamentet, som er fastsat i traktaten. I overensstemmelse med denne beslutnings altoverskyggende betydning skal vi finde en bred parlamentarisk overensstemmelse, for kun med den kan vi gøre det klart, at det direkte valgte Europa-Parlament lever op til sit ansvar for Den Europæiske Unions fremtid.
(Bifald)
Hughes
Hr. formand, beslutningsforslaget i Karl von Wogaus navn er en pakkeløsning, og punkt 24-33 i forslaget er en væsentlig del af denne pakke. Det er et tegn på det gode arbejdsforhold mellem vores to udvalg, Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik og Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender, at udtalelsen fra mit udvalg er blevet indarbejdet i beslutningsforslaget i sin helhed. Det viser vores fælles interesse og vores interesse som institution i at understrege vigtigheden af, at en sund makroøkonomisk politik knyttes sammen med en større samordning af den økonomiske politik og strukturpolitikken. Dette skal naturligvis afspejles i den overordnede forvaltning af valutaunionen.
Jeg opfatter anerkendelsen af vækst og beskæftigelse på linje med stabilitet i Rådets beslutninger og indarbejdelsen af et beskæftigelsesafsnit og en ny procedure for retningslinjer for beskæftigelsen i Amsterdam-traktaten som gode, klare signaler på, at vigtigheden af denne overordnede sammenhæng er blevet anerkendt i forbindelse med forvaltningen af Unionens anliggender, nu hvor vi nærmer os valutaunionen.
Efter vores egen opfattelse opfordrer vi medlemsstaterne til at styrke samordningen mellem den økonomiske politik og en aktiv arbejdsmarkedspolitik og fremskynde gennemførelsen af beskæftigelsesafsnittets bestemmelser og iværksættelsen af de initiativer, der blev vedtaget på det ekstraordinære beskæftigelsestopmøde i Luxembourg i november sidste år. Vi mener navnlig, at behovet for at skabe gunstige rammebetingelser for en styrkelse af den indenlandske efterspørgsel og de indenlandske investeringer er af afgørende betydning.
Prisen for at opnå eller bevare valutaunionen må ikke være en fortsat stor arbejdsløshed. Denne Union bygger på principperne om bæredygtig udvikling og et højt beskæftigelsesniveau. Disse princippers store betydning anerkendes klart i dette beslutningsforslag, og som formand for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender anbefaler jeg med glæde Parlamentet at stemme for forslaget.

Donnelly, Alan
Hr. formand, først vil jeg gerne takke ordføreren for hans betænkning og for den indsats, som han har gjort i udvalget. Afstemningen i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik og de forhandlinger, som vi har deltaget i, sikrer, at vi ved afstemningen om denne betænkning i morgen kan få et bredt flertal i hele Parlamentet.
Dette er en meget vigtig tid for Europa-Parlamentet. I de næste to-tre dage vil Europa-Parlamentet være det eneste demokratiske organ, der kan udtale sig om dette meget vigtige emne, Den Økonomiske og Monetære Union. På Den Socialdemokratiske Gruppes vegne vil jeg gerne starte med at sige, at vi glæder os meget over Det Europæiske Monetære Instituts og Kommissionens henstilling om, at 11 lande skal indlede den tredje fase af ØMU'en fra den 1. januar 1999. Når man ser på de konvergenskriterier, som er fastlagt i Maastricht-traktaten, har opfyldelsesgraden i Den Europæiske Union været bemærkelsesværdig høj. Mange af dem, som så konvergenskriterierne i Maastricht-traktaten, støttede den, fordi de mente, at det ville være umuligt for Den Europæiske Unions medlemsstater at nå denne grad af konvergens. De 15 medlemsstater og især de 11, der indfører den fælles valuta, har gjort denne tvivl til skamme, og det er et bevis på, hvad Den Europæiske Union kan opnå, når den politiske vilje til at samarbejde som et fællesskab er til stede.
Vi har nu en historisk lav inflation, og vi har prisstabilitet. Det betyder, at vi har mulighed for at beskæftige os med en mere generel dagsorden, når den fælles valuta er indført. Min gruppe ønsker at sikre, at vi efter oprettelsen af Den Europæiske Centralbank, og når de 11 medlemsstater har dannet euroområdet, uden præjudice for denne prisstabilitet ret hurtigt begynder at beskæftige os med de mere generelle spørgsmål inden for Den Europæiske Union, ikke mindst spørgsmålet om vækst og arbejdsløshed.
For at vi kan overbevise Den Europæiske Unions borgere om, at dette projekt kan betale sig, at det betyder en konsolidering af vores økonomier, er det væsentligt, at vi kan vise, at ØMU-projektet ikke blot er en valutaunion, men også en økonomisk og en social union, der vil nedbringe langtids-, struktur- og konjunkturarbejdsløsheden i hele Den Europæiske Union. Vi har også lovgivning, der sigter mod et balanceret budget, nemlig stabilitets- og vækstpagten. Jeg vil gerne sige til kommissær de Silguy, at vi har opnået vores budgetlovgivning med meget mindre ståhej end USA. Det betyder, at vi vil få en bæredygtig konvergens. Vi vil bevare prisstabiliteten, og vi vil holde budgetunderskuddet på et rimeligt niveau og forhåbentlig bevare et balanceret budget under hele konjunkturforløbet.
På min gruppes vegne vil jeg dog gerne fastslå, at vi, når vi accepterer stabilitets- og vækstpagtens gyldighed, accepterer den pagt, som blev foreslået under det irske formandskab. Vi vil ikke acceptere nye vilkår, som medlemsstaterne måtte fremsætte fredag aften, når ØKOFIN-rådet mødes, eller på et senere tidspunkt. Vi har en stabilitets- og vækstpagt, og vi accepterer denne pagts gyldighed, men vi accepterer ikke yderligere foranstaltninger, der lægger snærende bånd på Den Europæiske Unions økonomier. Det ville ikke være acceptabelt.
Endelig forventer Den Socialdemokratiske Gruppe med hensyn til formandskabet for den Europæiske Centralbank, at der i denne weekend udpeges en formand og en direktion for banken. Vi forventer, at formanden bliver siddende i otte år og ikke mindre. Jeg kan oplyse, at det er tvivlsomt, om min gruppe ønsker at støtte udnævnelsen, hvis vi i næste uge bliver præsenteret for en kandidat, der ikke kan forpligte sig til at blive siddende i alle otte år.

Friedrich
Hr. formand, mine damer og herrer, kære Karl von Wogau, vi ved alle, at kun en stabil valuta i længden sikrer velstand og arbejdspladser. Derfor skal Europa-Parlamentet i dag sige, så det ikke kan misforstås, at det tager traktaten alvorligt i alle dens bestemmelser og kriterier, ja overholder den strengt og nøje. Den forpligtelse, von Wogau-betænkningen pålægger to EU-stater, nemlig at de skal konsolidere deres samlede gæld i overensstemmelse med traktaten, er derfor rigtig og nødvendig. Samme troskab over for traktaten må endvidere kræves til udpegelsen af den kommende formand for Den Europæiske Centralbank. Når der i traktaten er fastsat en embedsperiode på otte år, skal den også være netop sådan. Enhver udlægning af, enhver manipulation med traktatbestemmelserne er af det onde, og Europa-Parlamentet skal samlet forhindre noget sådant.
Det uværdige tovtrækkeri om, hvem der skal være den nye formand, skal lige så ufortøvet bringes til ophør. Europa har brug for tillid, Europa har brug for klarhed, netop i de meget følsomme spørgsmål om den monetære politik. Vi ved, at i disse dage skuer hele verden på Europas handlemåde netop i disse spørgsmål. Nøje overholdelse af traktaten er det bedste visitkort for den nye euro. Euroen har fortjent ikke kun at få en god, ja en udmærket start, den har også fortjent på langt sigt at tjene alle mennesker - først og fremmest europæerne - som et globalt stabilitetsanker. Det kan den, hvis vi så vidt muligt uden ændringer vedtager von Wogau-betænkningen.

Giansily
Hr. formand, kære kolleger, siden den 15. april har formand Karl von Wogau vidst, at vores gruppe støtter hans glimrende betænkning, og at vi derfor stemmer for Kommissionens henstilling, som fastsætter starten på ØMU'ens tredje fase til den 1. januar 1999 med 11 medlemsstater. Uden således at omtale denne meget væsentlige betænkning, og efter at have sendt velfortjente lykønskninger fra Gruppen Union for Europa til Kommissionens formand, Jacques Santer, kommissær Yves Thibault de Silguy og hele Kommissionen, ønsker jeg at vende tilbage til det absolut nødvendige i Europa-Parlementets tætte tilknytning til den demokratiske kontrolproces af Den Europæiske Centralbank.
Euroen er resultatet af de anstrengelser, der er foretaget siden Antoine Pinays udnævnelse af Jean Monnet den 21. juli 1952 som første formand for Kommissionen for Kul- og Stålfællesskabet, denne spæde start på et Europa, der i løbet af årene kun har udviklet sig, og som fuldendes med ikrafttrædelsen af den fælles mønt. Men afslutningen af denne cyklus er ligeledes en begyndelse. Den fælles mønt åbner en ny æra for valutapolitikken og for den økonomiske og sociale politik i Europa. Derfor har vores gruppe gennem flere år talt for et nyt økonomisk system i Europa, eftersom intet vil være som før med hensyn til den brede økonomiske og budgetmæssige balance.
Af denne grund vil jeg gerne understrege to meget vigtige elementer i den franske europolitik. Først og fremmest har den franske politik gennem tyve år været præget af en meget stærk kontinuitet, som altid har kunnet overvinde kløften mellem de forskellige partier. Således har præsidenten for Den Franske Republik, Jacques Chirac, med vedtagelsen af Den Europæiske Fællesakt i oktober 1986 og udskrivelsen af folkeafstemning med henblik på ratificering af Traktaten om Den Europæiske Union i september 1992 resolut engageret Frankrig i processen til gennemførelse af den fælles mønt og har efter min mening på dette område tilført Europa lige så meget som mange politikere, der i dag er gået over i historien.
Derfor har jeg ingen betænkeligheder ved at foreslå Parlamentet at slutte op om henstillingen af den 21. april fra den franske nationalforsamling om at forsyne fælleskabsinstanserne med en parlamentarisk eurokomité, som skal sammensættes halvt af europæiske og halvt af nationale parlamentarikere, der er medlemmer af finansudvalgene i de lande, der er med i euroen, og udpeges forholdsmæssigt. Denne henstilling blev fremsat efter anmodning af Valéry Giscard-d'Estaing, der om nogen er en stor europæer, eftersom han i juli 1978 spillede en grundlæggende rolle, som ligger til grund for det, vi i dag oplever. Denne komité skulle regelmæssigt udtale sig om retningslinjerne for Den Europæiske Centralbanks valutapolitik og ville fuldende den treenighed, der er baggrunden for opbygningen af Europa, det vil sige et teknisk hold på meget højt niveau, der tager sig af iværksættelsen af den fælles politik, impulsionen fra Ministerrådet, i dette tilfælde vil det sige »ØKOFIN« i sin forbedrede form, kaldet EuroX, der endnu er under udvikling, og endelig den parlamentariske kontrol, som siden oprettelsen af EKSF altid har gjort det muligt for de folkevalgte i Europa at være inddraget i den europæiske politik.
Denne foranstaltning er fuldstændig uundværlig, hvis repræsentanterne for de europæiske lande på nationalt niveau i de 11 nationer, som deltager i euroen, og på europæisk niveau i Strasbourg og i Bruxelles, hvor de er valgt til at forsvare det europæiske folks synspunkter, skal involveres stærkt i denne historiske begivenhed, som euroens ikraftrædelse er.

Cox
Hr. formand, jeg må sige, at jeg ikke kan lade være med at more mig lidt over hr. Giansilys tanker om, hvad Giscard d'Estaing kunne tænke sig. Jeg har hørt meget lidt fra ham, siden han efter at have været formand for Den Liberale Gruppe fik politisk asyl hos PPE-gruppen for nogle år siden. Jeg er glad for at høre, at han lever og har det godt.
Om det emne, som vi drøfter her i dag, vil jeg gerne sige, at vi står over for en weekend af utrolig stor betydning for Unionen. Vi står foran virkeliggørelsen af et fælles strategisk politisk mål i form af ØMU'ens indførelse. Jeg er enig med hr. Donnelly i, at den opnåede konvergens er et stærkt bevis på, hvad man kan opnå med politisk vilje og fælles politisk vilje.
Nu, hvor vi står foran iværksættelsen af dette uigenkaldelige projekt, er det vigtigt at gøre status over nogle af de uløste problemer. Jeg vil gerne på det kraftigste fastslå, at Den Liberale Gruppe ikke kun med beklagelse, men med stigende irritation, kan konstatere, at Rådet ikke har formået at løse striden i forbindelse med udnævnelsen af en formand for den fremtidige Europæiske Centralbank. Traktaten taler sit tydelige sprog. Betingelserne i forbindelse med udnævnelsen ligger fast. Embedsperioden på otte år ligger fast. At gå imod dette af politiske årsager ville være en forfærdelig start på dette store, uigenkaldelige strategiske projekt. Vi forventer, at Rådet skaber tillid til dette system og ikke undergraver det. Dette kan demonstreres ved, at der træffes et klart, strategisk valg i denne weekend i overensstemmelse med retsstatsprincippet og traktatens bestemmelser om embedsperiodens længde. Det gælder ikke den nationale stolthed. Det gælder helt klart en vellykket indførelse af valutaen.
Under udarbejdelsen af denne betænkning havde vi en interessant debat i udvalget. Min egen gruppe har med stor interesse studeret Det Europæiske Monetære Instituts arbejde. Det sendte et politisk signal om, at vi på mellemlangt sigt er nødt til at bekymre os om nogle af pensionsordningerne, og det er vi ud fra et politisk synspunkt enige i. Det sendte et signal om, at behovet for budgetkonsolidering ikke er forsvundet, men her på tærskelen til det nye system snarere er blevet større. Det er vi i Den Liberale Gruppe enige i. Politisk undgår vi ikke at påtage os strategiske ansvar. Jeg kan godt lide von Wogau-betænkningens nuværende udformning. Jeg komplimenterer Karl von Wogau for den balance og styring, som han har tilført den. Ved afstemningen om denne betænkning i morgen vil vi støtte de 11 kandidatlandes kandidatur. Vi ønsker en ordning, hvor alle er ombord, men ikke for enhver pris.

Theonas
Hr. formand, de ledende kræfter i Den Europæiske Union skal i den kommende weekend påtage sig deres ansvar for virkeliggørelsen af det vigtigste element i Maastricht-traktaten, indførelsen af euroen, den fælles mønt, fra den 1. januar 1999.
Både Europa-Kommissionens rapport og betænkningen fra Europa-Parlamentets Økonomiudvalg tager de store ord frem og hilser den forventede konvergens velkommen uden hensyn til de voldsomme konsekvenser i form af arbejdsløshed, fattigdom og social udstødelse for lønmodtagerne og de brede lag i befolkningerne. Men de må i det mindste være klar over, at hverken befolkningerne eller lønmodtagerne fejrer eller klapper i hænderne på grund af euroen. Måske vil det tværtimod fra næste mandag være spekulanterne på de finansielle markeder, de internationale børser og repræsentanterne for de store internationale kapitaldannelser, der har grund til at fejre, fordi de nu ser, at de vil få en ny valuta til rådighed til deres spekulationslege, en valuta, hvis styrke er baseret på befolkningernes ofre og tilsidesættelsen af deres rettigheder.
Lønmodtageren har al mulig grund til at være bekymret for den kommende udvikling. Allerede nu kræver kapitalens talsmænd, opmuntret som de er af den nu sikre oprettelse af ØMU'en, en yderligere stramning af de offentlige budgetpolitikker, en øjeblikkelig anvendelse af stabilitetspagten og tilpasningsforanstaltninger for arbejdsmarkedet og af markedet for produkter for at få styrket euroen yderligere. Desværre ønsker Europa-Parlamentet også at tildele sig selv denne rolle, som det fremgår af flere forslag i von Wogau-betænkningen, en betænkning, der insisterer på at sætte endnu strammere rammer for ØMU'en i forhold til både Kommissionen og traktaterne.
I denne situation, hr. formand, kan min gruppe kun stemme imod von Wogau-betænkningen, men der er en ting, som vi alle må være klar over, nemlig at de europæiske befolkninger ikke blot vil stå med korslagte arme, de vil kæmpe imod den, de vil modsætte sig denne udvikling og åbne vejen for et andet Europa, et demokratiets og det sociale velfærds Europa.

Hautala
Hr. formand, en stor majoritet i Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet er enig i Kommissionens grundlæggende holdning, at 11 lande nu kan påbegynde indførelsen af den fælles valuta. Ved dette forslag undgås også, at der opstår et kerne-Europa, som vil efterlade en væsentlig del af Unionen udenfor. Den slags er vi ikke tilhængere af, og derfor er vi tilfredse med, at euroområdet dannes på et bredt fundament. Vi erkender, at vi står foran et omfattende projekt. Vi vil ikke skabe illusioner. Der vil sikkert opstå problemer, men vi erkender også de muligheder, som en fælles valuta kan skabe. Vi ønsker, at Den Europæiske Union uddybes i en mere social og økologisk retning, og at euroen anvendes til fremme for en verdensomfattende monetær stabilisering.
Von Wogaus betænkning har mange positive understregninger specielt om beskæftigelse og finanspolitik. Det virker som om, at de yderliggående nyliberalistiske understregninger om finanser er sat lidt til side, og den slags tendenser vækker håb om, at vi virkelig kan skabe et socialt Europa. Det er nødvendigt at fortætte det finanspolitiske samarbejde for at skabe en reel modvægt mod den fælles monetære politik.
Betænkningen indeholder dog også problemer. Vi accepterer ikke, at der nu pludselig stilles nye krav til landene, som tilslutter sig til euroen. Vi synes, at det hverken er klogt eller på nogen måde acceptabelt, at stabilitets- og vækstpagten nøje skal overholdes. Enten overholdes den, eller den overholdes ikke, men vi vil gerne spørge, hvad denne "nøje overholdelse« betyder. Vi synes ikke, at det er fornuftigt at sende den slags signaler. Vi ser heller ikke, at udviklingen i Belgiens og Italiens statsgæld i og for sig er så bekymrende, som det konstateres i betænkningen. Efter vores mening er udviklingen gået i den rigtig retning, og vi stoler på, at denne positive udvikling stadig fortsætter i Belgien og Italien.
Det er også et problem, at der i betænkningen ikke nævnes, at den økonomiske udvikling i forskellige områder i Unionen ikke sker samtidig. Der kan forekomme asymmetriske chok, som kan bringe nogle medlemslande i en meget svær situation. Med henblik på dette bør der absolut skabes mekanismer, hvorved situationen i det medlemsland, som er i vanskeligheder, i disse tilfælde kan afhjælpes fra Unionens side.
Og til sidst, den monetære politik kan slet ikke stå helt adskilt fra finanspolitikken. Vi vil fremhæve, at disse to skal føre dialog, og Europa-Parlamentet har en særlig vigtig betydning for dette.

Castagnède
Hr. formand, kære kolleger, efter at have modtaget to rapporter om konvergens, nemlig fra EMI og fra forretningsudvalget, skulle Parlamentets Udvalg om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik hovedsageligt udtale sig om omridset af den første kreds af deltagere i euroen, og til dette centrale spørgsmål er Deres udvalgs analyse klar og utvetydig. Der er meget bred enighed om først at fastslå medlemsstaternes fremskridt i forhold til konvergensmålet, dernæst om at vedtage den omgående adgang til euroen for de 11 stater, som ønsker det, og som i store træk opfylder de kriterier, der er fastsat i Traktaten om Den Europæiske Union. I ordfører von Wogaus betænkning gives meget klart udtryk for denne brede enighed om det væsentlige, og for os er dette allerede tilstrækkelig grund til at vedtage den. De diskussioner, den har givet anledning til, har kun drejet sig om mindre emner, som måske er blevet overvurderet, fordi der var enighed om det væsentlige. Vi mener i hvert fald, at det er aldeles nødvendigt, at alle anstrengelser sættes til indtil i morgen for at sikre en klar holdning fra Parlamentet til det, der endnu en gang er det væsentlige, det vil sige iværksættelsen af euroen med 11 medlemslande.
For det øvrige ønsker vi i anledningen af denne debat at gøre opmærksom på visse betænkligheder. Den første vedrører den såkaldte demokratiske kontrol af Den Europæiske Centralbank, et spørgsmål, der blev berørt under diskussionen om fru Randzio-Plaths betænkning. Vi fik lejlighed til at sige, at Europa-Parlamentet var det passende organ til denne kontrol, der skal udføres i overensstemmelse med Centralbankens uafhængighedsprincip.
Derimod er vi bekymrede over udsigten til den mangedobling af kontrolsteder og -procedurer, som skinner igennem ved læsningen af visse ændringsforslag, som bliver fremlagt for os i morgen, og som foreslår, at Den Europæiske Centralbank skal aflægge regnskab over for de nationale parlamenter. En sådan mangedobling af den demokratiske kontrol vil, ud over at være uanvendelig i prakis, påvirke selve princippet om, og i virkeligheden skade hele opbygningen af en fælles og uafhængig valutapolitik. At de nationale centralbanker rapporterer over for de nationale parlamenter er fuldt ud ønskværdigt. Til gengæld forekommer det os fuldt ud nødvendigt, at kontrollen med Den Europæiske Centralbank forbliver Europa-Parlamentets anliggende.
Den anden bekymring, som jeg hurtigt vil berøre, fordi den er blevet nævnt, drejer sig om Centralbankens direktion. Hvad angår os, mener vi simpelhen, at hvis Centralbanken skal være et legitimt og effektivt instrument for en fælles europæisk skæbne, må den ikke fra begyndelsen fremstå som noget, der er delt blandt nogle få. Og vi ønsker, at dette aspekt tages i betragtning på lørdag.
I hr. von Wogaus betænkning nævnes andre bekymringer. Det drejer sig om at opveje den fælles valutapolitik med andre økonomiske handlingsinstrumenter. Vi ønsker i denne henseende, at Parlamentet og Kommissionen går lidt længere end den fælles overvejelse, vi i dag er nået til, og at man parallelt med iværksættelsen af en fælles valutapolitik i den nærmeste fremtid overvejer at sætte andre økonomiske handlingsinstrumenter end de valutarelaterede til rådighed for Unionen, instrumenter som skal findes inden for budget- eller skatteområdet.

de Gaulle
Hr. formand, aldrig tidligere i historien har Frankrig været så involveret i en koalition, hvor landet i den grad var i mindretal. At påstå, at Europa øger Frankrigs magt i verden, er ikke andet end et elendigt forsøg på med politik at iklæde forfængelighed og behovet for personligt forherligelse politiske klæder.
Denne illigetime og kunstige konstruktion, som man kalder Den Europæiske Union, er et planlagt overgreb på Frankrig, befolkningens suverænitet, statens og samfundets strukturer. Men slaget er endnu ikke tabt, eftersom en folkeafstemning en skønne dag, når revolutionære kræfter har taget magten, vil give folket ordet og fastslå den franske lovgivnings overlegenhed over de europæiske traktater. Og det vil være retfærdigheden, der sker fyldest, når man tænker på, hvilken overlegenhed og endda foragt for disse traktater eurokrater på alle sider udviser, når de påstår, at konvergenskriterierne overholdes. Det gør således ikke så meget, om Belgien og Italien overholder kriteriet om den samlede offentlig gæld, og om Italien overholder kriteriet om det årlige underskud, der på kun ét år skulle være gået fra 6, 7 % til 3 %, og det med en økkonomisk vækst på kun 1, 5 %. Er det ikke utroligt?
Dette rænkespil, dette århundredes største bagholdsangreb er stadig ukendt af det franske folk, for hvem man har skjult, at francen helt kan forsvinde i 2002. Dette falder tilfældigvis sammen med præsidentvalget! Franskmændene vil da straffe den præsident, som i stedet for at rejse Frankrig, sænker det og svigter den mission, man betroede ham ved valget. Medmindre han i et pludseligt anfald af hæderlighed lægger den faktiske ikrafttrædelse af en mønt, der indtil nu kun har haft betydning som møntenhed ved statens eksterne regnskab, ud til befolkningens godkendelse gennem en folkeafstemning.

Randzio-Plath
Hr. formand, med muligheden for, at Den Økonomiske og Monetære Union starter den 1. januar 1999, bliver en drøm til virkelighed: De europæiske nationer går ind for mere fællesskabsånd og et øget samarbejde ud over de hidtidige former. Efter den lovede strenge kontrol med forudsætningerne for deltagelse i Den Økonomiske og Monetære Union vil Europa-Parlamentet derfor på grundlag af von Wogau-betænkningen og efter gennemgangen af Det Europæiske Monetære Instituts og Kommissionens beretninger om konvergensen med rette følge Kommissionens henstillinger og støtte en stor Økonomisk og Monetær Union. Med 11 medlemsstater bliver Den Økonomiske og Monetære Union virkelig en stor Økonomisk og Monetær Union, som vil øge det indre markeds funktionsevne, fordi den omfatter 300 millioner mennesker, som er en tungtvejende økonomisk faktor, der yder en vældig økonomisk indsats, fordi ca. 20 % af verdenshandelen og 20 % af den internationale bruttonationalindkomst så vil stamme fra dette område.
Det er meget vigtigt, at det bliver en stor Økonomisk og Monetær Union, og Europa-Parlamentet er altid gået ind for, at Den Økonomiske og Monetære Union skal starte med et flertal af medlemsstater. Vi tvivlede ganske vist af og til på, om Den Økonomiske og Monetære Unions stabilitetsfællesskab kan omfatte så mange stater. Heldigvis har det europæiske fremskridtskoncept igen en gang stået sin prøve inden for den europæiske integrations rammer. Vi skaber betingelser, og vi opstiller en tidsplan for opfyldelsen af betingelserne. Dette koncept har medført, at konvergenskriterierne opfyldes af et flertal af medlemsstater, og det kan tillige kontrolleres. Det vil altså sige, at Europa-Parlamentet i dag på grundlag af en sikker vurdering med stor optimisme kan sige til den europæiske offentlighed, at Den Økonomiske og Monetære Union bliver et europæisk stabilitetsfællesskab, fordi de historisk lave inflationstakter ikke er nogen døgnflue, men bevisligt er opstået over en årrække, for finansmarkedernes accept af denne proces kan ses i de lave langfristede renter, og også vekselkursstabiliteten understreger i høj grad, hvor alvorligt medlemsstaterne tager deres forpligtelser, og hvor store de politiske, økonomiske, finanspolitiske og tillige valutapolitiske bestræbelser i de forgangne år har været for at nå et resultat, som netop fører til denne store Økonomiske og Monetære Union.
Denne proces var heller ikke bundet til den 31.12.1997, men den aftegnede sig allerede i forbindelse med den første kontrol af konvergensen, hvor vi blev nødt til at sige, at Den Økonomiske og Monetære Union ikke kan starte den 1.1.1997. Allerede dengang stod det klart, at Europa ville bestræbe sig, at Europa var klar over udfordringen, at vi er små på verdenskortet, og at kun en forening af vores bestræbelser vil føre til succes og til en fitnesskur for det kommende århundrede, for det kommende årtusinde.
Derfor kan vi i dag understrege: Det Europæiske Fællesskab bliver et stabilitetsfællesskab, og det kan ses, at de processer, der indledtes tidligere, bekræftes nu. De medlemsstater, som var nødt til at bestræbe sig særligt, fordi det samme mål af stabilitet ikke var så almindeligt i deres monetære politik som i andre medlemsstater, har netop også forpligtet sig til i finansplanlægningen på mellemlangt sigt endnu en gang at bevise, at de ikke kun tager de monetære konvergenskriterier alvorligt, men også de skattemæssige. Derfor forener Den Økonomiske og Monetære Union os i et solidaritets- og skæbnefællesskab. Den succes, vi har nu, skal videreføres!

Secchi
Hr. formand, jeg vil gerne koncentrere mig om emnet den offentlige gældsætning. Det er et vigtigt spørgsmål, da gældsniveauet er direkte knyttet til euroens resultater på finansmarkederne, navnlig hvad den offentlige andel af gælden angår. Det er vigtigt område, når man ønsker at gøre euroen solid og troværdig og sikre, at den fælles mønt rent faktisk får de positive virkninger, som vi alle forventer. Spørgsmålet skal derfor ses fra to vinkler: gælden må ikke kunne påvirke euroens soliditet og troværdighed, og samtidig giver den euro-området mulighed for en stærk udvikling. Derfor er der efter min mening behov for at gennemføre en vurdering af enkelte landes nuværende og kommende finansielle situation, som foruden den offentlige gæld tager hensyn til den finansielle situation i den private sektor, udviklingen i opsparingen, handelsbalancen over for udlandet samt situationen på finansmarkederne.
Derfor er der efter min mening ikke behov for en statisk og udelukkende regnskabsmæssig opfattelse af euroen som et udtryk for de offentlige finansers situation, men en stram skattepolitik bør indordnes i et udviklingsperspektiv, der er den egentlige grund til, at den Europæiske Økonomiske og Monetære Union i det hele taget gennemføres. På den anden side vil man med høje vækstrater og en tendens til at formindske gælden tage hurtige skridt i retning af at opfylde kriteriet om forholdet mellem gælden og bruttonationalproduktet.
Jeg har gerne villet forklare disse begreber, fordi jeg har foreslået tre ændringsforslag, som er medtaget i von Wogaubetænkningen, i punkt 13 og 15. Afslutningsvis, hr. formand, vil jeg gerne insistere på det forhold, at vores vigtigste udfordring nu er at komme igennem med det budskab, at den stramme skattepolitik og stabilitet, der bør karakterisere euro-området, vil udgøre grundlaget for at kunne gennemføre en politisk udvikling, der er den egentlige årsag til, at den Økonomiske og Monetære Union er blevet skabt.

Malerba
Hr. formand, kære kolleger, jeg er blandt de, der har støttet von Wogau-betænkningen i Økonomiudvalget, og jeg mener, at denne betænkning på trods af det knebne afstemningsresultat fortjener en bred tilslutning på alle vigtige punkter. Jeg tilslutter mig den højtidelige bekræftelse, som Europa-Parlamentet skal give til valget af euroen med 11 deltagere fra den 1. januar 1999, og det gør jeg ikke alene, fordi Italien indgår i euroen, men også fordi jeg mener, at en så bred deltagelse som muligt har stor politisk betydning. Ifølge Herald Tribune minder Den Europæiske Union med dette skridt i højere grad om en føderal stat. Det er måske en overdrivelse, men det politiske budskab er klart.
Den politiske impuls, der ligger i Den Monetære Union, bør nu omsættes i incitamenter til at påvirke medlemsstaterne til en større indsats for strukturelle reformer, en nedsættelse af de offentlige udgifter, en lettelse af skattetrykket, en reducering af den overdrevne stivhed på arbejdsmarkedet og en indsats for at øge effektiviteten af tjenesteydelserne, og her tænker jeg især på banksystemet.
Hvis medlemsstaterne med deres egen politik supplerer Centralbankens målsætninger om stabilitet af priser og den fælles mønt, så vil virksomhederne igen få mulighed for at investere og dermed øge beskæftigelsen. Oprettelsen af Den Monetære Union har nydt gavn af den tendens til lavere rentesatser, som den selv har iværksat. Jeg tror, at alle landene - og især de, der har haft størst gavn af sænkningen af rentesatserne - uden særlige instrukser vil fortsætte deres stramme budgetpolitik. Endelig synes jeg ikke, at vi midt i tilfredsheden med denne historiske begivenhed for Europa bør glemme behovet for at øge den demokratiske ånd i de europæiske institutioner gennem en fornyelse af Unionens institutionelle politikker og reformer.

Boogerd-Quaak
Hr. formand, hr. kommissær, jeg har med meget stor tilfredshed konstateret, at ordførerne for de store partier i denne debat har udtalt sig for en embedsperiode for formanden for Banken på otte år. Jeg tror, at det for euroens legitimitet i fremtiden er af stod betydning, at vi skaber tillid hos borgerne, og at der ikke spilles politiske spil med den slags udnævnelser. Derfor er det meget vigtigt, at Parlamentet har mod til i enighed at sige dette. Jeg mener også, at Parlamentet her skal gå foran i forhold til Rådet, og et sådant standpunkt kan også være med til at styrke Parlamentets legitimitet, fordi Parlamentet måske gør det bedre end Rådet. På den anden side vil jeg nødigt medtage hr. de Gaulles indlæg, fordi jeg under hans indlæg fik en ubehagelig fornemmelse af, at nogle partier ikke helt kan komme ud over nationalismen.
Endvidere vil jeg fremlægge et punkt, som jeg hellere havde ladet ligge, men det viser sig, at Den Socialdemokratiske Gruppe har problemer med punkt 16 i betænkningen af von Wogau om den demografiske udvikling. Som medlem af Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender har jeg både som ordfører for pensioner og for demografisk udvikling sat disse forhold på dagsordenen og også sammenkoblet dem med euroen og fået Den socialdemokratiske Gruppes støtte. Jeg vil finde det meget mærkeligt, hvis Den Socialdemokratiske Gruppe den ene gang stemmer i en retning og den følgende gang i den modsatte retning. Herved opfordrer jeg Den Socialdemokratiske Gruppe til at støtte punkt 16 og hele von Wogau-betænkningen. Til sidst vil jeg ønske ordføreren tillykke med hans betænkning.

Ojala
Hr. formand, også jeg vil slutte mig til den glæde, som der er blevet udtrykt over, at Den Økonomiske og Monetære Union skabes meget bredt, men der er tre ting, som jeg vil fremhæve for, at ØMU'en vil blive en succes. Her spiller Parlamentet en meget central rolle.
For det første er det vigtigt, at ØMU-projektet fremover omfatter betydeligt flere velfærds- og beskæftigelsesaspekter. Dette er blevet fremhævet af Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender i dets udtalelse. Retningslinjerne fra det ekstraordinære topmøde om beskæftigelse i Luxembourg må ikke blive liggende i glemmebogen, de skal realiseres. For det andet er det vigtigt, at Parlamentets rolle som et demokratisk organ og som overvåger af Centralbankens aktiviteter fremhæves, og at vi står fast ved, at Centralbanken offentligt skal begrunde sine beslutninger. For det tredje er det uhyre vigtigt, at ØMU'en ikke opdeler medlemslandene i EU, men at den tværtimod forener, og at også landene, som nu forhandler om medlemskab, til sin tid kommer med i ØMU'en. I den henseende bør man være meget eftergivende.
Jeg udtrykker min bekymring for, at der allerede i øjeblikket føres drøftelser om, hvilke nye betingelser der skal stilles med henblik på stabilitets- og vækstpagten. Parlamentet er desværre ikke med i disse forhandlinger, og vi ved, at Rådet i sin anbefaling vil tilføje en meddelelse om, at en nøje overholdelse af bl.a. underskuddet i statsgælden skal fremhæves, når det tværtimod bør være vigtigt at fremhæve væksten og beskæftigelsen.

Wolf
Hr. formand, kære kolleger, veerne er begyndt, euroens fødsel er umiddelbart forestående. Denne ubestridelige konstatering bør imidlertid ikke få os alle til at overse, at denne fælles valuta stadig er et barn i risikogruppen, og at den så hurtigt som muligt skal om ikke i kuvøse så dog ind i det fremmende miljø, som en socialøkologisk nyorientering af den europæiske økonomiske politik er, i stedet for ellers at vokse op til et neoliberalt monetaristisk uhyre i form af en angivelig upolitisk valuta, som imidlertid i virkeligheden ensidigt styres af interesserne hos dem, der ejer kapitalformuer.
Der er tale om en politisk afgørelse på højt plan. Vi bør imidlertid holde to spørgsmål, som er forskellige, adskilt også politisk, nemlig projektet at fuldføre det europæiske indre marked ved hjælp af Den Økonomiske og Monetære Union og det monetaristisk neoliberale projekt, som finansmarkederne dikterer. Til alt held kan vi konstatere, at den første fase af det neoliberale monetaristiske opbrud i vidt omfang er ved at gå i stå. En væsentlig andel deri har de sociale kampe, som i nogle medlemslande har ført til nye regeringer med en ny europapolitisk opgave og en anden debat i Europa. Der tilkommer her den franske reformregering den centrale fortjeneste at have givet debatten et nyt grundlag. De oprindelig monetaristisk anlagte konvergenskriterier er i virkeligheden blevet gennemført med langt større finfølelse. Tietmeyer-tænkemåden er netop ikke blevet toneangivende i Europa. Idéen om et kerneeuropa stødte mod realiteterne og gik til grunde. Det er de gode nyheder. De gør det muligt for os at stemme for euroens start med 11 medlemsstater.
Men det er også nødvendigt at imødegå alle forsøg på gennem et efterfølgende spil tarok på europæisk plan at tale en vildledt tysk DM-nationalisme efter munden. Der må ikke stilles ekstra krav til Belgien og Italien, og derudover skal den vanvittige idé, at windfall profits skal reserveres til gældssanering, og franskmændenes og andres beskæftigelsespolitik forbydes, tages af bordet, for alt andet ville betyde, at euroen rent faktisk indføres på de arbejdsløses bekostning, og dét kan vi ikke forsvare!
Vi har brug for - det er en kendt sag - rettelser, vi har brug for en beskæftigelsespolitik, vi har brug for en effektiv koordinering af den makroøkonomiske politik. Vi har brug for, at Den Europæiske Centralbank forankres i demokratiet, og med henblik herpå vil traktatændringer sandsynligvis også blive nødvendige. Vi bør gøre os klart, hr. Friedrich, at traktaten skal anvendes, punktum! Uden kvalificerende tillæg! Pacta sunt servanda er ikke noget carte blanche til et efterfølgende spil tarok!

Dell'Alba
Hr. formand, kære kolleger, også jeg vil gerne takke ordføreren, hr. von Wogau, for denne betænkning og samtidig give udtryk for en kritik - en enkelt - og en henstilling til ham og de kolleger, der hører på. Tillad mig denne lille kritik, også selvom jeg fuldt ud er klar over, hvor vanskeligt arbejdet i Økonomiudvalget med denne betænkning har været. Vi er tydeligvis stillet over for et historisk øjeblik i opbygningen af et fælles Europa. Vi står foran en overgang, der for blot få år siden, ja for få måneder siden, virkede umulig og uopnåelig, vi står over for en indsats fra mange medlemsstaters side for at kunne erobre dette trofæ, for at kunne give liv til håbet om, at der ud af Den Monetære og Økonomiske Union - nødvendigvis, hvis man tror på det, hvis man er overbevist om, at dette er fremtidens projekt - kan fødes Europas Politiske Union.
Fra dette synspunkt har nogle lande måttet gøre sig større anstrengelser, mens andre lande har befundet sig i en situation - jeg tænker også her på kollega von Wogaus eget land - hvor det konfronteredes med denne tærskel på 3 %, der viste sig at være vanskelig at overholde, selv for lande, der først syntes at være ganske pletfrie på det monetære område. Så lad os derfor ikke i det øjeblik, hvor den europæiske familie står over for dette vendepunkt - og jeg bliver næppe den sidste, der omtaler det - ødelægge det ved at fremkomme med og gentage kritik, tvivl, uklarheder, der kan føre til vanskeligheder for både dette og hint land. Efter min mening bør vi derfor foretage en evaluering - som vi bedre end Det Europæiske Råd er i stand til at gøre, da vi kan udtrykke os uafhængigt - af alle landene og herunder undersøge de lande, der for at nå de 3 % har måttet anvende metoder, der måske ikke har virket helt krystalklare. Men man kan ikke i et dokument, der på godt og ondt skal give indtryk af streng samhørighed og også anerkendelse af deres bestræbelser, ramme to lande - og et især, så vidt jeg kan se - hårdere end de øvrige. Ikke fordi det ikke er rigtigt at sige dette, men fordi der måske er andre måder at gøre det på. I øvrigt ønsker også vi, at EuropaParlamentet overdrages rollen som mægler eller i det mindste dommer og privilegeret samarbejdspartner med Den Europæiske Centralbank i forbindelse med den politik, der skal følges.
Afslutningsvis, kære kolleger, mener jeg, at den henstilling, eller det håb, som mit ændringsforslag er udtryk for, hvori Parlamentet opfordres til at anmode Rådet om at udpege bankens formand under dette Europæiske Råd - der bør være en formand, der sidder i otte år - er den henstilling, der skal gives, og som vi kan give på vegne af de folk, som vi repræsenterer.

Blokland
Hr. formand, i denne uge træffes der indgribende beslutninger, der direkte berører Europas og borgerne i medlemsstaternes fremtid. Den historiske betydning af disse beslutninger er først og fremmest, at de tages uden, at der er virkelig klarhed om følgerne og uden, at det er klart for borgerne, hvorfor de træffes. Kommissionens anbefaling af at iværksætte ØMU'en med 11 lande fjerner grundlaget for ethvert fornuftigt økonomisk argument for sådan en monetær union.
De deltagende landes heterogenitet er af en sådan karakter, at det bliver vanskeligt, for ikke at sige umuligt at realisere ØMU'ens målsætninger. At man har snydt med tiltrædelseskriterierne er soleklart. Otte lande har gennemført engangstransaktioner. For to landes vedkommende var dette endog nødvendigt for at kunne opfylde tre procentsnormen for budgetunderskuddet. Det er disse to lande - jeg hentyder til Frankrig og Italien - der bliver ØMU'ens problembørn. Det vidner om letsindighed, når regeringerne i disse lande på kort sigt gennemfører 35-timersugen, som om de forventede virkninger af den stigende levealder ikke er katastrofale nok.
Håndhævelse af en solid budgetpolitik er af stor betydning for ikke yderligere at undergrave den sparsomme tillid til ØMU'en. Stabilitetspagten er i sig selv et godt middel til det formål. Men i grunden er denne pagt også en demonstration på den indbyrdes mistillid mellem deltagerne i ØMU'en. De fleste borgere undrer sig over, at politikkerne alligevel bliver ved med at understrege nytten og nødvendigheden af ØMU'en lige så kraftigt som Cato ønskede Kartagos undergang. Årsagen til dette problem er, at der anvendes et kraftigt økonomisk middel for at nå et omdiskuteret politisk mål. Vågne borgere ved, at de kommer til at betale for de risici, der er forbundet med denne handling på trods af, at de hverken er eller vil blive spurgt om deres mening.
ØMU'en bestående af 11 lande opfylder ikke Maastricht-traktaten. Dilemmaet er nu, at afblæsning af ØMU'en fører til økonomisk kaos, mens gennemførelse af ØMU'en er et stort skridt med mange politiske og økonomiske risici. De europæiske politikere har på uforsvarlig vis anbragt sig selv i en fælde. Vi har ikke og vil ikke deltage i en så kontroversiel handling.

Martinez
Hr. formand, med hr. von Wogaus betænkning fjernes samtlige spørgsmål om den fælles mønt, det vil sige trosbekendelsen til den euromonetære religion, eftersom der er tale om en religion.
En religion, hvis dogme lyder: Centralbankens uafhængighed, det er åbenbaringen. Takket være Centralbankens uafhængighed vil vi opnå prisstabilitet, fuld beskæftigelse, vækst, alle disse ting, som Tyskland, med en centralbank, har, eftersom Tyskland, som alle ved, ikke har nogen arbejdsløshed, og Storbrittannien, der har en afhængig bank, har arbejdsløshed. Denne religion har sin ypperstepræst, som er ufejlbarlig. Ingen taler til ham, og han taler ikke til nogen, jævnfør artikel 107 til 109. Jeg taler ikke om styrelsesrådet, der tjener som kurie. Som i alle andre religioner er der brug for mirakler, og de findes i massevis. Italien havde et underskud på 7 % og har nu et underskud på 3 %. Før havde Torino kun Kristi ligklæde, nu har byen en valutahelgen, nemlig Prodi, og minsandten om Prodi ikke indleder det franske ord for vidunder (prodige). Og så er det åbenbart lige meget, at Italien har en gæld på 122 % i forhold til landets BNP og er langt fra de 60 %. Det er uden tvivl et aflad, ligesom dem paverne uddelte, og som Luther fordømte, men Luther var jo tysker, hvilket giver mulighed for aflad til Belgien.
Som i alle religioner er der brug for ofre. Og vi har ofre: Med stabilitetspagten eller budgetrationeringen ofres væksten, den sociale beskyttelse, de store bygningsarbejder, det sociale minimum og beskæftigelsen. Der er brug for martyrer: Vi har de 12 millioner arbejdsløse og de 50 millioner udstødte. Portugiserne, spanierne og folk fra Languedoc vil i fleksibilitetens navn tage nordpå for at arbejde, og de rige finansfolk fra nord vil opkøbe vores gårde og landområder i syd. Der er brug for hyklere og farisærer: Det Europæiske Monetære Institut ser en høj grad af konvergens mellem staterne. Der er ikke konvergens mellem Estramadur og Barcelona, men der er konvergens mellem Tyskland og Italien.
Men det kan jo ikke komme bag på nogen, religion er opium, der gør det muligt at glemme. Takket være euroen kan vi glemme usikkerheden, arbejdsløsheden og udstødelsen. Når alt kommer til alt, lovede Cecchini-betænkningen os allerede i 1985 vækst og fem millioner arbejdspladser. Cecchini holdt ikke ord, men det gør ikke noget, for en religion er ikke en rationel sag, det er en trossag. Lad os derfor bede, håbe, tro og i øvrigt amen.

Formanden
Godt, efter hr. Martinez' tale ..., undskyld, indlæg, har hr. Metten ordet til et indlæg på tre minutter.

Metten
Hr. formand, vi står foran en historisk weekend. Startskuddet til den ene møntenhed, euroen, affyres for en bred gruppe af lande på et tidspunkt, hvor de finansielle og økonomiske forhold ser meget lovende ud. Ærlig talt: Hvem havde for kun et år siden troet, at forberedelserne til euroen ville blive afsluttet på så gode vilkår. Ikke kun de 11 lande, der er med fra starten, men også tre af de fire andre lande opfylder allerede de vigtigste konvergenskriterier. Den Europæiske Centralbank, der som sin vigtigste opgave har at holde inflationen nede, påbegynder sit arbejde på et tidspunkt, hvor inflationen i de 11 deltagerlande er historisk lav. Det betyder, at tyngdepunktet i den økonomiske politik, særligt i de store lande, ikke kun kan forlægges fra primært besparelser til i højere grad fremme af vækst og beskæftigelse, men også at Den Europæiske Centralbank med det samme vil kunne tage sig af sin sekundære opgave, nemlig støtte af den generelle økonomiske politik i Fællesskabet med henblik på større vækst og beskæftigelse. Det betyder kort sagt, at den ved den nuværende lave inflation skal holde renten lav. Det er imidlertid en stor fejl at tro, at ØMU'en ikke har brug for andet end én monetær politik. Netop fordi de økonomiske forhold i medlemsstaterne er forskellige og den monetære politik ikke mere har mulighed for at tune sig rigtigt ind på disse forskelle, skal medlemsstaternes økonomiske politik være mere aktiv. Individuelle medlemsstater skal i højere grad føre en anticyklisk politik, fordi ECB ikke i så høj grad kan tage hensyn til de forskellige cykluser, som medlemsstaterne befinder sig i, og mere må fokusere på en gennemsnitlig inflation.
ECB's næsten fuldstændige uafhængighed, som blev vedtaget i Maastricht, implicerer, at de øvrige makroøkonomiske spillere på banen, staterne og fagforbundene, skal føre en politik, der ikke tvinger ECB til restriktive indgreb. Det betyder, at de globale rettesnore for den økonomiske politik først nu bliver virkelig vigtige. Et af de budskaber, der i denne weekend sendes ud i verden, er, at Den Europæiske Union faktisk er i stand til at realisere meget ambitiøse målsætninger, og at kun formuleringen af disse ambitiøse målsætninger, for det var konvergenskriterierne, er i stand til at skabe den politiske vilje, der kan gøre dem til virkelighed. At ville er at kunne. Det virker ikke altid, men i dette tilfælde fungerede det.
De samfundsmæssige omkostninger for at realisere dette euro-projekt var imidlertid ikke små: store besparelser og dårlig udvikling af vækst og arbejdsløshed. Men vendepunktet er nået. Læren af denne monetære samling kræver nu en lige så ambitiøs målsætning for vækst og beskæftigelse. Hvis den politiske vilje er til stede, må det i de kommende år være muligt at halvere arbejdsløsheden i Europa gennem en målrettet og koordineret økonomisk politik. Nu har vi brug for et spring fremad på det økonomiske og sociale område. Lad ikke euroen blive et "Fremdkörper«.

García-Margallo y Marfil
Hr. formand, som alle talerne har nævnt, er det en højtidelig dag, nogen har sagt, at den næsten er religiøs. Betænkningen af von Wogau understreger denne højtidelighed med lethed og elegance. Betænkningen af von Wogau understreger dog først og fremmest, at euroen er et fremskridt, et big bang i dette kontinents politiske integrationsproces, som indledtes for 40 år siden. Betænkningen af von Wogau opfordrer os til at bevare stabilitetskulturen, indlede en institutionel dialog, hvor Parlamentet skal være midtpunktet i koordineringen af de økonomiske politikker, reducere de skattemæssige forskelle, og - vigtigst af alt - foretage, hvad der måtte være nødvendigt til bevarelse af velfærdsstaten ved at skabe arbejdspladser og bevare de sociale ydelser, som er den europæiske socialmodels mærkesag.
Men, hr. formand, hvis jeg med et religiøst udtryk håber og tror, vil jeg samtidig sige - tillad mig denne enkelte sidebemærkning, da jeg er den første spanske taler - at dagen i dag er et særdeles stort øjeblik for vores land, for mit land. Da Spanien tidligere i historien vendte ryggen til Europa, henfaldt landet i egne tanker, tænkte kun på sig selv, og der opstod en lang række konflikter borgerne imellem, hvilket ude i verden skabte billedet af et todelt Spanien. Da Spanien på opfordring af lærerstanden, bl.a. Ortega, atter vendte sig mod Europa, kunne vi gennemføre en fredelig overgang, en national forsoning, som kulminerede med vores indtrædelse i det demokratiske Europa.
I dag har Spanien, hvilket ingen i denne lille familie omkring den fælles mønt ville have troet for knap to år siden, gjort en religiøs indsats - for "at tro er at kunne« - for at være indenfor. Det glæder mig, og jeg vil slutte med at sige, at jeg som spanier - og som kristen forstår lige så meget som hr. Martinez - tror, håber og er enig i det, vi er i gang med.

Garosci
Hr. formand, hvis man for otte eller ni år siden havde forestillet sig den uge, som står foran os nu, ville man være blevet kaldt en utopist. I dag er det lykkedes os at føre det skib i havn, der indeholder alle de nødvendige varer for at iværksætte den fælles mønt: Tillid, stabilitet, fælles forpligtelse og det kollektive hensyn, der sættes over det individuelle hensyn. Som for alle skibe, der har sejlet langt, har også nogle sygdomskim sneget sig om bord i form af usikkerhed og skepsis, som vi kun kan overvinde med den store medicin, som håbet er.
Jeg gentager hr. von Wogaus ord - samtidig takker jeg ham for det store arbejde, som han har udført, hvor han i sin betænkning siger: "For første gang siden romertiden vil europæerne fra Det Irske Hav«- Irland, der i dag har været den lykkelige hovedrolleindehaver i denne mødesal på grund af den opnåede fred - "frem til Det Ægæiske Hav anvende samme valuta« - selvom der stadig er meget mere at gøre, er det ikke kun vores fortjeneste, vi må især takke de, der har troet og arbejdet på dette lige fra starten. Vores gruppe vil som Økonomiudvalget støtte von Wogau-betænkning, og vi hilser det arbejde, som Økonomiudvalgets formand nu forelægger, den syntese af alt det arbejde, der i disse år er blevet udført i de europæiske institutioner, og især af tusindvis af ukendte mennesker i hverdagen, velkommen.
Hovedtanken i kommissær de Silguys arbejde, som også må takkes for hans store indsats og tålmodighed er, at nu, da vi har skabt euroen, må vi skabe Europa. Vi er naturligvis enige heri, men vi må også gøre alt, hvad vi kan, for at bekæmpe de store problemer i Fællesskabet. Vi må få borgerne i Europa til at forstå, at Europa i dag er en monetær union, men at det senere vil blive en politisk union. Vi skal også sammensætte ledelsen i Den Europæiske Centralbank på den mest logiske og fornuftige måde for snarest muligt at sikre, at alle forudsætningerne for at overdrage ECB den totale og uafhængige suverænitet på det økonomipolitiske område fra den 10. januar 1999 er til stede.
I dag har vi skabt den fælles mønt, og det er et meget stort skridt fremad, men der er stadig andre skridt at tage. De europæiske borgere har store og vigtige forventninger til os. De forventer, at vi kæmper for også på det sociale område at opnå de sejre, som vi opnår på det økonomiske område, og som er så vigtige for at løse hverdagens store problemer. Men i dag kan vi med ro i sindet bruge Gandhis ord: "Et skridt ad gangen er nok for mig«.

Schörling
Hr. formand, i von Wogau-betænkningen gennemgår man medlemslandenes evne til at opfylde de forskellige kriterier. Det er imidlertid et kriterium, som ikke omtales, men som burde være det vigtigste, og som jeg vil tro er - eller i hvert fald burde være - hovedårsagen til, at mit hjemland, Sverige, ikke går med i ØMU'en, nemlig demokratisk forankring. Borgernes skepsis over for ØMU'en burde få enhver politiker og enhver parlamentariker, finansminister og regeringschef til at spekulere over, hvad man er i færd med at gennemføre.
I betænkningen står der, at ØMU'en er det måske største skridt siden underskrivelsen af Rom-traktaten. Det er et skridt, som tages, uden at man har borgerne med sig. Jeg synes ikke, at dette er et bevis på politisk vilje, men derimod en ren magtdemonstration. En så gennemgribende forandring i medlemslandene, som ØMU'en indebærer, burde kun være mulig, hvis man har en kraftig støtte fra borgerne. I Tyskland siger mindst 60 % af befolkningen nej til euroen og ØMU'en. I Sverige er dette procenttal endnu højere end i Tyskland. Borgerne er bange for, at centraliseringen af økonomiske og politiske beslutninger skal føre til en politik med voksende arbejdsløshed og stadig større problemer med at udvikle en retfærdig og offentligt finansieret velfærd.
I betænkningen siges det videre, at vi ikke skal glemme den politiske betydning af ØMU'en, og at det er første gang siden Romerriget, at europæere fra Det Irske Hav til Det Ægæiske Hav vil bruge samme valuta. Men, kære kolleger, De har vel ikke glemt, hvad der skete med Romerriget, dets opgang og fald?
ØMU'en er et meget risikabelt politisk prestigeprojekt, som kan skabe store spændinger i Europa. At 11 lande ser ud til at komme med i ØMU'en siges at garantere, at vi ikke får en opdeling af Unionen, men får vi ikke det alligevel? Hvad sker der med østudviklingen? Skaber den fælles valuta ikke nye spændinger, netop når forhandlingerne er indledt? Drømmen om Romerriget eller »EU-dollaren«, som skal gøre Europa stort og stærkt, sættes forud for demokrati, folkevilje, kravet om arbejde, velfærd og et godt miljø. Derfor vil bl.a. vi miljøpartimedlemmer stemme nej til ØMU'en!

Berthu
Hr. formand, kære kolleger, rapporterne fra Kommissionen og Det Europæiske Monetære Institut om overgangen til den fælles mønt er stadig fastlåst i de finansielle kriterier, der er fastsat i Maastricht-traktaten og er derfor en fuldstændig overfladisk analyse af konvergensen mellem de europæiske lande. Det er nødvendigt med en nærmere undersøgelse af de underliggende nationale realiteter for, ud over de finansielle konvergenskriterier, at få øje på tre store divergenskriterier.
Først og fremmest varierer divergensen mellem de forskellige landes økonomiske behov, arbejdsløshedsniveau, lønomkostninger, beskatning og socialsikringsbidrag, sociale og skattemæssige strukturer og de økonomiske cyklusfaser meget fra det ene land til det andet. I begyndelsen af næste år skal den fremtidige Centralbank f.eks. indføre en fælles harmoniseret rentesats i lande, der er på grænsen af en overophedning, og andre lande med langsom vækst. Dette, mener vi, simpelthen er umuligt.
For det andet divergensen mellem med de politiske opfattelser. På tæsklen til den fælles mønts ikrafttrædelse er de vigtigste spørgsmål om forvaltning af den fremtidige Monetære Union endnu ikke løst. Hvad indebærer f.eks. den demokratiske kontrol. Nogle ønsker en mikroskopisk kontrol af Centralbanken, således som det blev fastsat i Maastricht-traktaten, under påskud af Centralbankens uafhængighed og endda suverænitet ifølge det ekstraordinære udtryk fra von Wogaus betænkning. Andre vil indføre en kontrol, der ikke er fastsat i traktaten, og som skal foretages af Europa-Parlament, og andre igen vil have en national parlamentarisk kontrol. Hvem får til sidst ret? Vi springer ind i harmoniseringen af valutaerne med lukkede øjne.
Sidst men ikke mindst divergensen mellem de offentlige meninger. Projektet med den fælles mønt har i de europæiske lande ikke den massive tilslutning, som er en absolut forudsætning for succes. I visse afgørende lande er offentligheden ligefrem fjendtlig stemt. Derfor opfordrer Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa Rådet til ikke at begrænse sig til de finansielle kriterier og til at betragte situationen samlet, som artikel 109J i traktaten giver mulighed for. Vi opfordrer Rådet til at blive bevidst om, at en harmonisering af valutaerne ikke er mulig i dag uden store risici i en zone som Europa, hvor forskellige befolkninger lever side om side.

Blot
Hr. formand, kære kolleger, vores kollega Karl von Wogaus betænkning er på linje med den ilmarch mod euroen, som påtvinges de europæiske befolkninger. De glæder Dem over konvergensens succes, men man må se på prisen for disse resultater i form af arbejdsløshed. Den Monetære Union mellem lande, der er vidt forskellige med hensyn til produktivitet, vil fremkalde en stigning af arbejdsløsheden i de lande, der er mindre produktive, og tvinge de andre lande til at betale betragtelige solidaritetsoverførelser, hvilket vil medføre en stigning i skattetrykket. Historisk set har dette fænomen allerede vist sig Tyskland: arbejdsløshed i øst, stigende skattetryk i vest for at støtte øst. Dette var resultatet af den tyske monetære genforening.
Kommissionen blev i sin beretning af 25. marts 1998 tvunget til at anerkende dette. I beretningen står der, at de ekstraordinære omkostninger, der var forbundet med den tyske monetære genforening, fortsat kan mærkes kraftigt. Men den monetære genforening var ønsket af politiske grunde, som jeg ikke vil tage stilling til, vel vidende, at den ville have en dårlig indvirkning på økonomien. På samme måde er euroen i Europa et resultat af en politisk vilje til at udslette alt, der er nationalt, uden at høre befolkningerne ved folkeafstemninger og uanset de økonomiske omkostninger af operationen. Dette vil skabe en politisk situation, der er vanskelig at styre. Når det går op for franskmændene, at magten til at skabe arbejdsløshed i deres land ligger i Frankfurt, vil dette ødelægge sammenholdet mellem vores folk.
Man leger i øvrigt allerede med demokratiet. I vores kollegas betænkning fremgår det klart, at den monetære suverænitet - han anvender ordet suverænitet - vil ligge i Frankfurt. Den budgetmæssige og skattemæssige suverænitet vil blive hæmmet af stabilitetspagten, der iøvrigt iværksættes. Arbejdsløshed og teknokratisk magt er det, man giver os. Jeg tvivler på, at befolkningerne vil acceptere en sådan politik. De taler om fremgang og demokrati. Men De vil øge arbejdsløshedens uretfærdighed og bevare den løgnagtige fiktion om et facadedemokrati, der i højere og højere grad skjuler de statsløse teknokraters reelle magt.
Den store græske taler, Demosthene, sagde, at enhver uretfærdig og løgnagtig magt hurtigt vil falde. Dette forudser jeg vil ske for de nuværende magthavere, der vil tvinge de europæiske befolkninger til at afgive deres nationale suverænitet.

Berès
Hr formand, jeg tror, at vi tager fat på det store eventyr, der venter europæerne, under gode betingelser. Og dog har vi endnu et stort arbejde foran os. Det er den opgave, vi skal påbegynde i dag. Under gode betingelser først og fremmest fordi vi påbegynder euroen med deltagelse af 11 lande. Hvem havde turde tro det for blot få år siden. Og vi kunne have været endnu flere, hvis visse lande ikke havde anmodet om at gøre brug af en opting-out, eller hvis andre lande ikke frivilligt havde sat sig uden for deltagelse.
Anden bemærkning: Jeg konstaterer desuden, at vi alligevel har fortolket disse berømte kriterier rigtigt og - dette fremgår meget præcist af von Wogaus betænkning - ikke på en streng regnskabsmæssig måde, men i tendenser, selvom jeg måske undrer mig over, at det ikke altid har været de samme, der har været lige vigtige.
Tredje bemærkning: Vi har ændret den økonomiske politiks retningslinjer. Ja, i dag anerkender alle, at den monetære politik har en effekt på realøkonomien, og at Den Økonomiske og Monetære Unions tredje fases succes er betinget af den økonomiske og sociale samhørighed og af, at de mål, der fastsættes i artikel 2 i traktaten, overholdes. Det er uden tvivl her, at fremtidens bygningsarbejde skal begyndes. Og jeg vil gerne understrege to punkter. Det første er harmoniseringen på det skattemæssige, sociale og miljømæssige område. Hvis vi ønsker, at denne harmonisering skal ske i opadgående retning, skal den være ønsket og foregå under vejledning fra den politiske sfære. Ellers vil den blive gennemført af markedet, og vi ved, at den så vil ske i nedadgående retning. En sådan harmonisering bør indledes uden at skade medlemsstaternes kapacitet til at føre budgetmæssig arbejds- og beskæftigelsespolitik, der svarer til de demokratiske valg, der er truffet af borgerne. Hermed tænker jeg naturligvis på den politik, der i mit land skal føre til en reducering af arbejdstiden. Men det er især koordineringen af økonomiske politikker, således at vi fremover vil få større vækst, større intern efterspørgsel, investeringer og beskæftigelse.
I denne forbindelse, og hermed kommer jeg til min fjerde bemærkning, fremgår det meget rigtigt af vores kollega von Wogaus betænkning, at de procedurer og værktøjer, som vi i dag råder over, skal forbedres og styrkes. En etape er allerede påbegyndt med iværksættelsen af Euro-Rådet, forløberen til en kommende økonomisk regering, som stadig lader vente på sig. Og så er der selvfølgelig Parlamentets rolle. Jeg hører til dem, der mener, at en føderal instans, som Centralbanken vil være, en europæisk politik, som den monetære politik vil være, kun kan kontrolleres effektivt af en europæisk instans. Hvis de, der ønsker andre kontrolformer, vil dræbe Parlamentet som instans, skal de sige det. Under visse betingelser, som vil udvikles, er der en lighed mellem formerne. Det er her, det demokratiske ansvar med hensyn til en monetær og økonomisk union skal udøves.

Herman
Hr. formand, kære kolleger, selv inden den er blevet en realitet, har Den Monetære Union allerede medført to bemærkelsesværdige resultater. Den har tvunget medlemsstaterne til at få orden på deres offentlige finanser. Dette var ikke nemt i begyndelsen. Og den har bragt det europæiske monetære system i beskyttelse af de store finansielle omvæltninger, som har ramt landene i Fjernøsten. Det er første gang, at en krise af dette omfang ikke medfører et angreb på de svage valutaer, som pundet og den franske eller belgiske franc, og en stigning af den tyske mark, der i sådanne tilfælde er redningsvalutaen.
Ud over de talrige argumenter, som regelmæssigt gentages til fordel for euroen, er der et argument, der sjældent nævnes, og jeg har endnu ikke hørt det i dag, nemlig genoptagelsen af valutainstrumentet, der i dag er fuldstændig blokeret af behovet for at opretholde stabiliteten i vekselkurserne inden for Fællesskabet under markedernes strenge formynderskab. Disse kurser berører i dag halvdelen af det europæiske BNP. Efter Den Monetære Union berøres kun 10 %. Det, der før var USA's eneprivilegie, bliver nu europæernes, hvis de ønsker det. Den bedste måde at møde globaliseringsudfordringen på, er at give den politiske magt mulighed for at udgå markedstyranniet.
At kommunisterne og Front National i dag står sammen i en nostalgi, der vender ryggen til verdenssamfundet, kan ikke overraske nogen. Vores talentfulde offentlige spøgefugl, visesangeren Martinez, har fortjent den kommentar, han har fået i en leder af Claude Humbert, der skriver, at de gamle fjender altid finder hinanden i det nationalistiske skrabsammen under de væltede gudebilleder af Marx og Déroulède. Rød og hvid, det er kirsebærtid og den gamle nationalstat Frankrig med dens grænser og fanfaremusik.

Formentini
Hr. formand, kære kolleger, den betænkning, som vi skal udtale os om, indeholder uanset kritikken omkring en større eller mindre opfyldelse af kravene i dette eller hint medlemsland en godkendelse af stats- og regeringschefernes kommende afgørelse om ikrafttrædelsen af Den Monetære Union. De vælgere, som jeg her repræsenterer, udtrykker deres modvilje mod det Europa, der er ved at blive skabt, og som repræsenterer en virkelig lussing for erhvervslivet i Padania. Fastsættelsen af konvergenskriterierne førte i sin tid til, at man internt i de enkelte stater gennemførte en frenetisk sanering af udgifterne, der ofte var mere tilsyneladende end reel. Den italienske stat har navnlig kunnet få sine udgifter til at se troværdige ud - på trods af en vis kunstig indgriben - takket være en stærk vækst i skattebyrden, der har ført til et hårdt skattemæssigt pres på produktive kategorier i samfundet. Nu kræver forblivelsen i Europa yderligere stramninger, og dette vil føre til en yderligere forværring af systemets konkurrenceevne. Konkurrenterne i og uden for EU gnider sig i hænderne ved tanken om, at erhvervslivet i Padania vil blive tvunget til at gøre sig gældende på et stadigt mere konkurrencepræget marked, samtidig med at det skal bidrage til at finansiere velfærdsstaten, den italienske nationale politiske magtklasse og Syditalien. Det er klart, at i Padania, og det vil sige blandt en befolkning, der er klar over sit værd, vil dette medføre spændinger af uforudsigeligt omfang, og det kan derfor ikke undre nogen, at Padania allerede har indledt institutionelle skridt, der vil føre til dets uafhængighed.
Jeg tror derfor, at disse befolkninger, som ingen har rådspurgt om denne monetære union, snart vil lade deres egen opfattelse blive hørt.

Ruffolo
Hr. formand, vi er i færd med at tage et historisk skridt i ordets egentlige forstand, som vil føre til en klar sondring mellem et "før« og et "efter«. Et skridt fuldt af problemer. Ikke så meget det, som nogle med en vis frelsthed peger på vedrørende visse landes mulighed for at opretholde deres gældssituation, selvom de nu i flere år har været i gang med en troværdig finansiel sanering, der ikke kan tilbagekaldes, og som er uden mirakler - Italien udførte mirakel, da det fra at være et fattigt og tilbagestående land blev verdens femtestørste økonomiske magt - men snarere problemet med det politiske tomrum mellem overførelsen af den monetære suverænitet og den strenge bevarelse af den nationale beskatningsmæssige og politiske suverænitet. Efter vedtagelsen af den fælles mønt vil intet i Europa være som før.
I dag kan vi måle den voldsomme kløft, der ville have åbnet sig i Unionen mellem de lande, der ville være med i en hård kerne, som stort set falder sammen med det tyske mark-område, og de lande, der måtte se sig henvist til en frygtsom og ustabil situation i periferien. Nu er det nødvendigt at følge den udviklingslinje, som Den Monetære Union peger på: konsolidering af stabiliteten, garanti for Den Europæiske Centralbanks demokratiske ansvarlighed, oprettelsen af en makroøkonomisk politik på unionsplan og demokratisk styrkelse af de politiske institutioner. En berømt amerikansk økonom, der er kendt for sine fejlagtige forudsigelser, har ligefrem set en risiko for krige mellem de europæiske lande i euroens fremtid. Vi, der nu står overfor at skulle stemme euroen ind, ser snarere en solidarisk fremtid mellem Europas folk og en mere fornuftig ligevægt i forhold til dollarens dominans.

Stevens
Jeg komplimenterer hr. von Wogau for hans indsats i forbindelse med denne betænkning. De britiske medlemmer af Det Europæiske Folkepartis Gruppe nærer stor beundring for hans indsats som formand for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål. Det er derfor med beklagelse, at vi vil undlade at deltage i afstemningen om denne betænkning. Det gør vi først og fremmest, fordi Det Forenede Kongerige ikke er med til at grundlægge valutaunionen, hvilket jeg, som medlemmerne ved, personligt beklager meget dybt. Men jeg mener, at det er korrekt at vise, at den britiske regerings håb om, at det er muligt både at være med, hvor de europæiske anliggender afgøres, og samtidig undgå beslutningen om britisk medlemskab af ØMU'en, er en farlig illusion.
Vi vil også gerne vise, at vi forstår Parlamentets ønske om at opnå den bredest mulige politiske tilslutning til denne betænkning, men at prisen har været, at man benægter de alvorlige vanskeligheder, som de deltagende regeringer vil få ved at forvalte deres offentlige finanser i overensstemmelse med stabilitetspagten.
Der skal ikke herske tvivl om, at de britiske medlemmer af De Europæiske Folkepartis Gruppe ønsker, at valutaunionen skal blive en succes. Jeg har personligt brugt en stor del af min tid her i Parlamentet på at skabe euroen. Det er ud fra dette standpunkt, at vi støtter finansminister Waigels bestræbelser på at opnå yderligere tilsagn fra alle medlemsregeringer om et balanceret budget under hele konjunkturforløbet og en reduktion af den samlede statsgæld til 60 % af BNP.
Jeg ville ønske, at Parlamentet i højere grad havde støttet hr. Waigel. Det er en skam, at medlemmer af Den Socialdemokratiske Gruppe og andre har kritiseret Centralbankens absolutte uafhængighed, der var grundpillen i Maastricht-traktaten, men står tøvende over for at forbedre vores indsigt i medlemsstaternes budgetforhold. Dette er især en skam, fordi det ville skabe mulighed for et seriøst samarbejde mellem Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter. Deri ligger den bedste chance for at rette op på det demokratiske underskud.
Jeg er selv helt overbevist om, at euroområdet på langt sigt bliver en succes. Det er muligt, at det vil blive en hårdere kamp, fordi vi i dag har udtrykt os i blidere vendinger, end vi burde.

Pérez Royo
Hr. formand, kære kolleger, den forhandling, vi fører lige nu, sker i kulminationen på en proces, som i dette årti har mobiliseret de største kræfter i Den Europæiske Union. Vejen, som indledtes med underskrivningen af Traktaten om Den Europæiske Union, og tidligere endnu, med Delors-udvalgets indledende arbejde, har været lang, og Unionens institutioner og medlemsstaterne har brugt vigtige kræfter for at skabe adgangsbetingelserne til Den Monetære Unions tredje fase.
I dag deltager vi i det øjeblik, hvor successen proklameres. 11 lande, som forener omkring 300 millioner indbyggere, deltager i den fælles mønt fra den 1. januar næste år. Da fødes en vidtrækkende og ligeværdig Monetær Union, som muliggør udsendelse af en stærk og stabil fælles mønt, og i løbet af de næste år vil endnu fire medlemsstater med sikkerhed blive medlem.
I disse dage afholder man afstemninger og vedtager beslutninger i de forskellige medlemsstaters parlamenter, og i morgen skal vi her i Parlamentet stemme om denne betænkning som en slags indledning til den højtidelige afstemning den 2. maj. I forbindelse med denne afstemning vil jeg gerne fremhæve følgende.
For det første: Denne afstemning finder ligesom afstemningen på lørdag sted i den eneste af Unionens institutioner, hvis retsgyldighed er direkte affødt af almindeligt valg.
For det andet: Som følge af ovennævnte gør denne afstemningsform det muligt at identificere de europæiske politiske kræfter, der støtter dette banebrydende skridt mod den europæiske konstruktion. Som socialdemokrat vil jeg gerne give udtryk for min tilfredshed med min gruppes stemme for, og som spansk socialist vil jeg gerne tilføje min tilfredshed med, at det socialistiske parti, først i regeringen og siden i oppositionen, har støttet Spaniens optagelse i Unionens tredje fase.
For det tredje: Jeg vil gerne understrege, at den beslutning, vi i dag skal stemme om, er en afbalanceret tekst, som sammenfatter de fundamentale grunde, som fastholder Parlamentets støtte til introduktionen af den fælles mønt.
Nu vil jeg slutte, hr. formand. Jeg begyndte mit indlæg med at tale om kulminationen på en proces. Jeg vil slutte med at understrege, at vi også står over for indledningen af en ny epoke, hvor denne forsamlings rolle som den monetære myndigheds samtalepartner og som garant for kontrollen med dennes handlinger uden tvivl vil blive styrket.

Andersson
Hr. formand, den fælles valuta har haft mange bagtalere, ikke mindst i mit eget land. Nogle har sagt, at det er et umuligt projekt, som aldrig kan gennemføres. Andre har sagt, at kun nogle få lande vil være med ved starten. Disse bagtalere har fået uret! Det er nemlig sådan, at hele 11 lande vil være med fra starten. Alt tyder nu på, at det vil blive et vellykket projekt.
Mit eget land, Sverige, vil ikke være med fra starten, hvilket jeg for mit vedkommende beklager. Det indebærer imidlertid ikke, at man ikke vil arbejde aktivt for, at det bliver et vellykket projekt. Det indebærer heller ikke, at mit land ikke vil komme med i fremtiden. Selv vil jeg arbejde aktivt for dette.
Endvidere er det sådan, at hvis man har deltaget i de to første etaper af ØMU'en, så har det også haft betydning. Da Sverige blev medlem af Den Europæiske Union for godt tre år siden, havde vi store underskud på vores budget og høje renter. I dag har vi balance på budgettet, lave renter og en stabil økonomi. Det giver os muligheder for fremtiden. At det, vi har været med i de to første etaper, har altså haft betydning.
Jeg vil imidlertid sige, at der er behov for mere end ØMU'en. Bekæmpelsen af arbejdsløsheden skal også samordnes. I den forbindelse er Amsterdam-traktaten og Luxembourg-mødet en succes. Jeg kan for resten oplyse, at det svenske parlament netop har stemt for Amsterdam-traktaten med 226 mod 40. Det er dog heller ikke nok med dette. Vi behøver mere samordning omkring den makroøkonomiske politik, mere samordning af skattepolitiken samt flere investeringer i infrastruktur. Det er nemlig sådan, at hvis vi skal gøre ØMU'en og anden økonomisk politik til folkenes projekt, så skal vi se resultater. I dag har folkene endnu ikke set disse resultater.
Endelig mener jeg, at banken skal være uafhængig, men samtidig stå under demokratisk kontrol. Det naturlige sted for den demokratiske kontrol er Europa-Parlamentet.

Rübig
Hr. formand, hr. von Wogau, mine damer og herrer, da jeg efter den sidste session i Strasbourg kørte tilbage til Østrig, var jeg mere end lykkelig, fordi grænsebommen mellem Tyskland og Østrig var fjernet. Når jeg denne gang kommer tilbage til Østrig fra Bruxelles, vil der være en fast vekselkurs mellem DM og østrigske schilling, men også i forhold til den belgiske franc og overhovedet inden for de 11 stater. Det bringer omgående enorme fordele for vores virksomheder. Risiciene i forbindelse med vekselkurserne bortfalder, man kan kalkulere bedre, man kan kalkulere mere nøjagtigt, og allerede i næste uge vil vi få den fordel. Den 1. januar vil vi så få en fælles valuta. Også det vil endnu en gang give store fordele, ikke kun i forbindelse med koncernernes balancer, men også i sammenligneligheden mellem de forskellige tilbud, og derved vil Europa blive mere konkurrencedygtig. Hvem skulle dengang, da vi i begyndelsen talte om, at vi ønsker og har brug for en euro, have troet, at 11 lande ville deltage fra første færd? Pessimister talte om seks eller syv lande. I dag har vi 11, og min prognose er, at vi inden 2002 vil være 15!
Jeg tror ikke, at nogen får råd til at stå udenfor, og vi vil tillige blive nødt til at bekymre os om, hvorledes vi også på dette område kan bistå de lande, der gerne vil være med. Store opgaver venter os, og jeg er stolt af, at de bliver løst her i Europa!

Fayot
Hr. formand, når man i disse dage ankommer til Bruxelles, kan man på plakater se sloganet "Lad os være konkrete og positive« fra et belgisk politisk parti. Jeg kan godt lide dette slogan, fordi det er rimeligt og velovervejet. Med hensyn til Den Monetære Union tror jeg, at det er den rette ånd til at imødegå den nationalistiske demagogi og det ekstreme højres katastrofeteorier, som udløses mod Den Monetære Union. Derfor vil jeg gerne tage sloganet op.
Ja, lad os være positive med hensyn til Den Monetære Union. Som alle ved, har socialisterne stemt mod hr. von Wogaus betænkning i udvalget, ikke på grund af ordførerens fremragende arbejde, men på grund af visse ændringsforslag, som blev vedtaget i udvalget, og som har overbelastet skuden. Jeg mener ikke, at Europa-Parlamentet skal være mere rettænkende end den mest rettænkende direktør i Centralbanken. Ja, man skal respektere stabilitets- og vækstpakten, i vores betænkning tilføjes »omhyggeligt«. Jeg kan foreslå jer en masse adverbier: formelt, absolut, klart, oprigtigt, nøjagtigt, og jeg kunne fortsætte. Dette er kun stilitiske effekter og gestikulationer, som ikke tilføjer noget. Socialisterne vil være positive og stemme for hr. von Wogaus betænkning, såfremt stabilitetskriterierne anvendes på en seriøs og rimelig måde. Jeg mener, at dette endelig er opnået.
Vi vil også gerne være konkrete. I den nuværende situation er der på det finansielle og monetære plan masser af muligheder. Dette skyldes udviklingen mod euroen, og euroen har allerede skabt og vil skabe nye muligheder for at dæmme op for konjunkturusikkerhederne og skabe beskæftigelse. Den vil også udvide den politiske union og få nationalismens krigere til at trække sig tilbage.
Lad os altså, hr. formand, udvise en klar vilje til at udnytte disse muligheder. Lad os være positive og konkrete over for den enorme chance, som euroen giver os.

Harrison
Jeg vil gerne afvise John Stevens' påstand om, at Den Socialdemokratiske Gruppe har et svagt punkt, hvad angår ECB's uafhængighed. Det har vi ikke, men vi går meget stærkt ind for at sikre, at banken står demokratisk til ansvar. Her på tærskelen til historiske beslutninger for Europa og euroens indførelse bør vi træde et skridt tilbage og betragte og glæde os over de enestående resultater, som de 11 medlemsstater, der har kvalificeret sig til at deltage i ØMU'en, har opnået.
Den lave inflations og lave rentes milde skær er en eklatant hyldest til de lande, der tiltræder ØMU'en. Somme tider ser kommentatorerne ikke skoven for bare træer - navnlig to lande er blevet genstand for febril opmærksomhed alene i forbindelse med spørgsmålet om deres statsgæld i forhold til BNP. Når man nærlæser Maastricht-traktaten, fremgår det, at de sagtens kan kvalificere sig, som også bekræftet af Kommissionen, EMI og den tyske Højesteret, der er en respektabel instans, som ikke står i gæld til nogen.
Desuden har vi stabilitets- og vækstpagten som bagstopper, der skal sikre, at denne finansielle dydighed fortsætter, og Belgiens og Italiens eget løfte om, at de vil fortsætte konsolideringen af deres statsgældsgrad.
Nu er det på tide, at vi løfter øjnene fra petitesserne i forbindelse med konvergenskriterierne. Lad os vende blikket mod euroens solbeskinnede bakker, der drager stærkere og stærkere. Den gyldne præmie, som vi kan vinde, er et dynamisk europæisk indre marked, der fremskyndes af indførelsen af den fælles valuta. Det er det marked, verdens største marked, som vil bringe vores befolkninger arbejdspladser og velstand, og lad os aldrig glemme, at vi har et marked, der sætter os i stand til at skabe en valuta til gavn for Europas befolkning, ikke omvendt. I en ikke alt for fjern fremtid, når Storbritannien har lagt Thatcher- og Majorårenes bedrøvelighed bag sig, vil Det Forenede Kongerige også slutte sig til "Enhver på hans lange vandring mod den gyldne fremtid«. Vi kommer også til at benytte den fælles valuta på et fælles marked i vores fælles Europa.

Paasilinna
Hr. formand, jeg takker ordføreren for et kyndigt og fast håndelag. Jeg vil gerne dreje Den Økonomiske og Monetære Union i en mere social og retfærdig retning. En almen, fælles valuta forstærker vores muligheder i den internationale økonomi og politik. Euroen bliver en storvaluta, men af en storvaluta kræver jeg det modsatte af, hvad valutaspekulanter og nogle banker har budt på.
Som det konstateres i betænkningen. er arbejdsløsheden vores største problem, og Den Europæiske Centralbank kan ikke undlade at tage hensyn til det. Banken er selvstændig, og dens ledelse kan ikke afskediges, uanset hvilke fejl de begår. Der bør ikke være nogen magt uden ansvar. Heldigvis har vi i Parlamentet truffet beslutninger om at skabe ansvar og åben diskussion i ECB.
Det er nødvendigt, at der findes fælleseuropæiske løsninger med henblik på det asymmetriske chok, som et medlemsland rammes af. Jeg håber, at euroen bliver en sådan forkæmper i den verdensomfattende økonomi, som ud over de sociale aspekter også tager hensyn til retfærdigheden. Demokratiske staters fælles valuta skal have demokratiske krav. Det er ikke nok, at markedet skaber euroen, der er også brug for tillid fra nationerne, og det kan opnås ved at tjene medborgerne.
Tonen i von Wogaus betænkning er monetaristisk. I forhold til flere medlemslandes opstilling er hans opstilling meget strengere og mindre eftergivende. Hr. von Wogau skal dog roses for, at hans rapport indeholder et beskæftigelsesformål. Netop derfor lyder ikke-eftergivende taler om en for nøje overholdelse af stabilitets- og vækstpagten som en tom snak i en betænkning, som handler om indførelsen af en fælles valuta.

Lukas
Hr. formand, de afgørelser, der træffes i Bruxelles i løbet af de kommende dage, imødeses - som vi nu har erfaret - af mange blandt os med spænding, af nogle med begejstring. En stor del af Unionens borgere afventer imidlertid indførelsen af euroen med skepsis og tillige med bekymring. Den kendsgerning, at niveauet for den samlede gæld kun i tre kandidatlande ligger under 60 % og i to kandidatlande ligger på over 120 %, er virkelig yderst foruroligende. Så meget desto tydeligere skal, som von Wogau-betænkningen også gør - opmærksomheden henledes på den absolutte nødvendighed af, at alle deltagere i Den Økonomiske og Monetære Union nøje overholder stabilitets- og vækstpagten.
Europa-Parlamentet skal kræve garanti for, at euroen bliver lige så stabil som den mest stabile af de valutaer, den træder i stedet for. Jeg vil gerne benytte mit lille minut til helt objektivt personligt at gratulere hr. von Wogau med denne betænkning og hans afbalancerede arbejde.

de Silguy
Hr. formand, mine damer og herrer, her dagen før det historiske Europæiske Råd, hvor stats-og regeringscheferne vil beslutte at iværksætte Den Økonomiske og Monetære Union, gør den fremragende betænkning af formand von Wogau det muligt for os at gøre status over, hvor langt vi er kommet. Lad os for en gangs skyld glæde os over dette, og jeg glæder mig over den meget positive modtagelse af Kommissionens henstilling, der fremsætter forslag om 11 medlemsstater. Således har jeg, i løbet af denne lange debat, hvor omkring 40 parlamentsmedlemmer har udtalt sig, ikke hørt kritik af kvaliteten af Kommissionens arbejde eller af selve indholdet af forslagene, selvom selve den økonomiske debat er bred og åben, hvilket er almindeligt i et demokrati.
Jeg slutter mig til hr. Giansily, fru Randzio-Plath, hr. Rübig, hr. Harrison og fru Berès, som har sat debatten lidt i perspektiv, efter min mening et historisk perspektiv, eftersom det således drejer sig om fuldførelsen af dette store værk, som Europa har arbejdet på nu i 40 år. Det er en stor tilfredstillelse at se dette arbejde fuldført. Hvem havde forestillet sig et sådant resultat for bare et år siden selv endda i denne ærede forsamling?
Dette resultat er ikke tilfældigt, og ud over bemærkelsesværdige anstrengelser med hensyn til konvergens fra samtlige medlemsstater er denne succes resultatet af fælles politisk vilje til at respektere betingelserne og den tidsplan, der blev fastsat med traktaten om Den Europæiske Union. Tillad også mig i denne forbindelse, eftersom debatten har været generel, et øjeblik at vende tilbage til den metode, der har ført os til denne succes, og som fortjener overvejelse, inden vi udleder de nødvendige bemærkninger og erfaringer for den lige så vigtige opgave, der nu venter os. Således skal vi nu ikke koncentrere os om den 2. maj, men om tiden efter 2. maj. Euroen må ikke blive et problembarn, men det vil i morgen være en nyfødt, og vi må give den en harmonisk og afbalanceret udvikling.
Først og fremmest skyldes euroens tilbliven altså en vellykket metode, der især hviler på en politisk velvilje. Uden denne politiske velvilje ville det aldrig have været muligt at gennemføre et sådant foretagende. Den har været det vigtigste aktiv i dette enestående værk i Europas historie. Det Europæiske Råd har siden 1995 over for alle givet udtryk for denne urokkelige vilje hos stats- og regeringscheferne. De har alle evnet at tage de politiske og praktiske konsekvenser med henblik på f.eks., og dette var vigtigt, at sanere de offentlige finanser og bringe underskuddet ned under 3 %.
Og jeg tror, at det er samme politiske vilje, der i dag gør det muligt for mig at sige, at de nationale centralbankers vedtægter, som i henhold til konvergensrapporten for en måned siden endnu ikke var bragt i orden, er det i dag. De fire pågældende lande, Østrig, Spanien, Luxembourg og Frankrig, har afsluttet, eller for Frankrigs tilfælde skal afslutte i aften, de lovgivningsmæssige parlamentariske procedurer, som tillader at bringe samtlige centralbankers vedtægter i orden.
Med hensyn til Den Europæiske Centralbank vil jeg gerne sige, eftersom adskillige blandt Dem har berørt dette spørgsmål og for at udrydde enhver eventuel misforståelse, at traktaten ifølge Kommissionen skal anvendes til punkt og prikke. Rådet kan ikke dele et mandat i to, det skal udpege en formand for mandatets løbetid, som det fastsættes i traktaten. Imidlertid, jo mindre man i øjeblikket taler om Den Europæiske Centralbanks vanskeligheder des bedre. Lad os overlade det til stats-og regeringscheferne at gøre deres arbejde, eftersom det er dem, der har beslutningsansvaret. I forbindelse hermed sagde hr. Friedrich tidligere på dagen: "Europa har brug for tillid«. Men jeg tror, at tilliden kommer helt naturligt, når stats-og regeringscheferne ensstemmigt udpeger direktøren for Centralbanken og bestyrelsesmedlemmerne.
Det andet vigtige element i denne metode er konvergensen. Jeg vil kun komme med et eksempel. De kender tallene lige så godt som jeg: saneringen af det offentlige underskud. Jeg minder Dem alligevel om, at det anbefalede gennemsnit af det offentlige underskud for de 11 lande var på 5, 5 % i 1993, og at det er reduceret til 2, 5 % i 1997. Det er min pligt at oplyse bl.a. medlemmerne af den ekstreme højrefløj her i Parlamentet om, at disse tal ikke er blevet forfalsket, at de er kontrolleret, at de er pålidelige. Som repræsentant for Kommissionen kan jeg ikke acceptere den mindste mistanke til kvaliteten af det arbejde, der er udført, særligt med hensyn til det statistiske og de elementer, De har modtaget for at danne Dem en mening.
Dette resultat, der er så meget mere imponerende, som konjunkturen har været ugunstig, betyder altså, at saneringen af de offentlige finanser fortrinsvis er sket takket være en effektiv nedbringelse af udgifterne: Ud af en reducering på 3, 7 % for hele Unionen, repræsenterede reduceringen af udgifterne hele 2, 8 %. Som De ser, er det altså nedbringelsen af udgifter, der i høj grad har muliggjort at opnå denne reducering af det offentlige underskud, i meget højere grad end konjunkturerne, i meget højere grad end «one off measures« , som blev ændret til definitive foranstaltninger, og ligeledes i højere grad end stigningen i indtægter. Dette får os til at konkludere, at saneringen af de offentlige finanser er vedvarende, og markederne har anerkendt den varige karakter af denne konvergens.
Jeg har ikke hørt meget om konvergensens holdbarhed under denne debat, og dette forekommer mig at være et vigtigt element for overgangen til den fælles mønt. Markederne har bemærket den, eftersom renten i dag er på et historisk lavt niveau. Dette tillader mig at sige, at der fra nu af i Europa eksisterer en sand stabilitetskultur, som vi nu må styrke, det vil sige uden yderligere forsinkelse iværksætte de aftaler, der blev indgået bl.a. i Amsterdam, og, hr. Donnelly, jeg forsikrer Dem, uden at tilføje nye forpligtelser.
Metodens tredje element: Den systematiske forberedelse til euroen. Jeg vil alligevel gerne minde Dem om, bl.a. fordi vi har arbejdet meget sammen i tre et halvt år, det fantastiske arbejde, som vi sammen har udført med hensyn til teknisk lovgivning, et omhyggeligt arbejde, der er uundværligt, hvis Den Økonomiske og Monetære Union skal fungere. For fra starten at sikre en stærk mønt var det således nødvendigt med gode lovgivningsmæssige rammer, en godt regelsæt. Dette var et væsentligt element for dens troværdighed, og for at gøre dette måtte vi garantere den gennemskuelighed og læsbarhed, som aktørerne havde brug for med henblik på at forberede sig i tide. Dette er i dag udført, og Deres Parlament har i høj grad bidraget hertil. I dette forberedelsesarbejde vil jeg også nævne det bemærkelsesværdige arbejde udført af Det Europæiske Monetære Institut, som om nogle dage vil blive konkretiseret i kraft af en række beslutninger fra Den Europæiske Centralbank.
Endelig metodens fjerde element, og det overrasker mig kun at have hørt meget lidt om dette i aften, nemlig mobiliseringen af de bærende kræfter i Europa. Ville vi have nået en sådan mobilisering uden bl.a. Parlamentets initiativ til uden yderligere ventetid og allerede fra 1996 at udvikle en specifik informationskampagne i samtlige medlemsstater? Når de europæiske, nationale, regionale og lokale offentlige myndigheder, når banker, virksomheder, arbejdsmarkedets parter i dag er mobiliseret, er det i høj grad takket være dette initiativ, der blev taget i fællesskab mellem Parlamentet og Kommissionen.
Med dette vil jeg sige, at jeg mener, at vi kan være stolte. Og hvorfor ikke for en gangs skyld. Euroen har været en model for tværinstitutionelt samarbejde. Dette bør fortsætte, og det straks fra dagen efter Det Europæiske Råds møde, for at sikre den demokratiske kontrol, som mange blandt Dem nævnte for lidt siden, og som så effektivt som muligt bør føre til vækst og beskæftigelse, for dette er målet med Den Økonomiske og Monetære Union, men også for Unionen her kort før euroens tilbliven. Det er dette andet punkt, som jeg gerne vil fremhæve for at dele mine bemærkninger med Dem omkring det, som, jeg mener, skal være vores arbejdsplan for de næste måneder.
Først og fremmest er der fortsættelsen af den budgetmæssige sanering. En genetablering af balancen på de offentlige finanser på mellemlangt sigt er den eneste måde at frigøre opsparingerne til jobskabende investeringer og genfinde det budgetmæssige spillerum. Derfor er dette det centrale mål for stabilitets- og vækstpagten, men De må vide, at i forhold til underskuddets aktuelle niveau for hele Den Europæiske Union, der er på 2, 5 %, vil en genetablering af balancen kræve, at næsten 150 milliarder euro frigøres, og dette til fordel for investeringer. Og jeg tror, at vi skal benytte os af den nuværende periode med økonomisk vækst til at fremskynde den budgetmæssige konsolidering. Lad os ikke tage forskud på glæderne, saneringsindsatsen skal fortsættes. Det hårdeste er overstået, og Europa høster allerede frugterne, vi må ikke slække på vores anstrengelser.
Desuden vil jeg på dette område og som svar til fru Berès gerne understrege vigtigheden af koordineringen af de økonomiske politikker, som ikke udelukkende skal finde sted på det budgetmæssige område, men ligeledes inden for beskæftigelse og konkurrenceevne. Vi har instrumenterne: den økonomiske politiks overordnede retningslinjer, stabilitetsprogrammerne. Vi har instanserne: Parlamentet, ØKOFIN-Rådet, Euro-Rådet. Det gælder nu om, at vores regeringer udviser politisk vilje til at sætte alt dette i værk.
Den økonomiske politiks anden vigtige prioritet er beskæftigelse.Til hr. Hugues og hr. Paasilima vil jeg gerne sige, at det ikke er muligt, at Den Europæiske og Monetære Union kan medføre større arbejdsløshed. Tværtimod vil den betyde flere arbejdspladser, og dette er grunden til, at Det Europæiske Råd i Luxembourg, hr. Thomas Mann, hentydede til dette, at Unionen gør beskæftigelse til et fælles anliggende, en prioritet for vores økonomiske politik, og at det ud over udviklingen af en sund makroøkonomisk politik kun kan lade sig gøre at reducere arbejdsløsheden i Europa på langt sigt ved hjælp af passende og samordnede strukturreformer. Euroen skal i denne henseende fungere som katalysator i bekæmpelsen af arbejdsløsheden. I morgen skal vi tale om de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik. I år vil Kommissionen give den fælles strategi for beskæftigelse en central plads i sine overordnede retningslinjer. Desuden undersøger Kommissionen i øjeblikket de nationale planer, der netop er blevet notificeret, og vil fremlægge sine konklusioner på mødet i Cardiff.
Der findes to andre vigtige emner for fremtiden. Jeg vil kun nævne overskrifterne, da der ikke er tid til at beskrive dem nærmere: Det er euroens internationale dimension, som vi har talt lidt om i aften. Hvordan vil Europa i kraft af euroen kunne tale med én stemme? Der er også her en stor udfordring, hvis vi vil høste alle fordelene ved indførelsen af den førende økonomi- og handelsmagts egen valuta.
Endelig er den sidste udfordring alles accept af den fælles mønt. På ét punkt er jeg således enig med fru Shörling, og det er med hensyn til befolkningernes betydning. Vi må ikke glemme befolkningerne, og det er i denne forbindelse vigtigt, at enhver borger hurtig kan blive fortrolig med den nye mønt og benytte den nemt og tillidsfuldt. Derfor skal oplysningsstrategierne fremskyndes i alle medlemsstaterne.
Til sidst, hr formand, mine damer og herrer, vil jeg endnu en gang glæde mig over det glimrende samarbejde, som vi nu har haft i tre et halvt år, og som har været en af nøglerne til dette historiske projekts succes. Tillad mig personligt at takke især formand von Wogau samt fru Randzio-Plath for deres utrættelige engagement og deres støtte til fordel for euroen i løbet af disse måneder, der ikke altid har været lette. Jeg tror, at Europa-Parlamentet nu vil få en større rolle, hvad enten det drejer sig om koordineringsprocessen for de økonomiske politikker, om den demokratiske kontrol af Den Økonomiske og Monetære Union eller om arbejdet for at overbevise offentligheden. Jeg kan sige Dem, at jeg indtil nu har været glad for vores samarbejde. Jeg glæder mig også over Deres ansvarsfølelse, og eftersom hr. Garosci lige før udtalte: "Vi har euroen, vi må skabe Europa«, vil jeg sige, at dette er en smuk ambition. Hr Fayot, De sagde: "Lad os være positive og konkrete« - dette er en smuk indstillling.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Økonomisk årsberetning for 1998
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling om betænkning af Gasòliba i Böhm (A4-0133/98) for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om meddelelse fra Kommissionen til Rådet, Europa-Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget om "Vækst og beskæftigelse i en stabilitetsorienteret ØMU - økonomisk-politiske betragtninger med henblik på de kommende overordnede retningslinjer for 1998« (KOM(98)0103 - C4-0135/98).

Gasòliba i Böhm
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil først takke for samarbejdet i Udvalget om Økonomi under udarbejdelsen af denne betænkning og for, at betænkningen praktisk talt blev vedtaget enstemmigt i samme udvalg. Derfor er det ikke min betænkning, det er udvalgets betænkning, og den reflekterer en række spørgsmål, som er blevet behandlet under de tidligere forhandlinger, og som orienterer om, hvad der skal gøres - og det holder jeg fast ved - efter euroen.
Jeg vil også påpege, at udvalget under forhandlingen om min betænkning allerede var i besiddelse af udtalelsen fra Udvalget om Sociale Anliggender, hvis væsentligste forslag vi har indarbejdet i denne betænkning. Det samme var ikke tilfældet med udtalelsen fra Udvalget om Regionalpolitik, som kom senere. Som ordfører ville jeg imidlertid ikke have noget imod, at de forslag, som Udvalget om Regionalpolitik fremsætter, blev indarbejdet i konklusionen på nærværende betænkning ( "Hughes«-proceduren).
For at kommissær de Silguy ikke skal bebrejde os, at vi ikke har tillagt Kommissionens rapport betydning, vil jeg sige, at den betænkning, jeg her forsvarer, åbenlyst henviser til Kommissionens årlige rapport, en årlig økonomisk rapport med nogle særlige kendetegn, eftersom den ikke opfylder den sædvanlige struktur i institutionens årlige økonomiske rapporter. Den svarer derimod til den særlige situation, vi kan kalde "året for oprettelsen af euroen«. Derfor anstifter den sine betragtninger over to aspekter: vækst og beskæftigelse, og anvender en af os vedtaget metodologi. Vores betænkning fremhæver dog, at det bør være anderledes for fremtiden, og at man skal overveje og tilbyde en analyseform, der er anderledes end i dette års beretning f.eks. ved, at man introducerer en analyse på mellemlangt sigt; en metodologi, som anvendes inden for økonomien, som danner ramme herfor, og som ikke overvejer en lineær udvikling i den europæiske økonomi, men derimod er opmærksom på de resultater, som vi kalder "asymmetriske chok«, ikke blot på statsplan, men også på regionalplan.
Efter disse overvejelser, som viser kommissæren, at vi har været opmærksomme på Kommissionens rapport, vil jeg i de få minutter, jeg har tilbage, komme med nogle betragtninger over to aspekter. Det første er væksten. Vækst er et udgangspunkt, men ikke det eneste for fremgang og beskæftigelse. I nærværende betænkning nævnes nogle aspekter, som den egentlige linje om stabilitet og solvens, som er påkrævet for at deltage i opbygningen af Den Monetære Union og euroen, måske har set bort fra, men som det er nødvendigt at genoptage. Eksempelvis at være opmærksom på nødvendigheden af at øge de offentlige og de private investeringer med henblik på øget produktion, som er et væsentligt element til at forbedre produktiviteten og konkurrenceevnen for den europæiske økonomi; at være opmærksom på og styrke vigtige elementer på forsknings- og udviklingsområdet, på områderne undervisning og faglig uddannelse og selvfølgelig tage hensyn til alle de aspekter, som skal bevirke, at dette Europa, som er styrket gennem euroen, kan være konkurrencedygtigt på internt plan, det vil sige tilbyde flere muligheder for de økonomier, der forstår at tilpasse sig de nye krav, samt på internationalt plan, for jeg er enig med hr. de Silguy i hans forsikring om euroens betydning på internationalt plan.
Det andet aspekt, jeg vil komme ind på, er beskæftigelsen. I den betænkning, vi har udarbejdet, har vi på baggrund af Kommissionens beretning været meget opmærksomme på euroens betydning som beskæftigelsesmotor. Vi har også diskuteret nødvendigheden af at gøre arbejdsmarkederne mere fleksible, nedsætte de indirekte omkostninger, der påvirker jobskabelsen, være opmærksom på skattemiljøet og naturligvis nødvendigheden af, at en konsekvens af hele denne proces må være fornyelse af erhvervslivets initiativer, idet man især må fremhæve de små og mellemstore virksomheders rolle som igangsættere af udvikling, fremgang og jobskabelse.

van Velzen, Wim
Hr. formand, dette er den første årsberetning efter Amsterdam-traktaten og topmødet i Luxembourg. I sig selv er det forståeligt, at beskæftigelsesrettesnorene, som de der er nævnt, kun vies lidt eller ingen opmærksomhed. Jeg håber, at det i de fremtidige årsberetninger vil være en integral del af årsberetningen, men jeg håber også, at det vil blive benchmarking for arbejdsmarkedsstrategien.
Et af de vigtigste mål i Amsterdam, men også i Luxembourg, var at skabe koordination, balance mellem den makroøkonomiske politik og beskæftigelsespolitikken. Jeg må erkende, at jeg har meget lidt forståelse for, at der i den foreliggende årsberetning ikke er skænket denne koordination nogen opmærksomhed. De vil bemærke, at vi i vores betænkning indtrængende anmoder om, at der så hurtigt som muligt fremsættes forslag om denne koordination. ØKOFIN og Det Sociale Råd - jeg skal ikke nu kunne sige hvor ofte, men flere gange om året - skal sammen drøfte dette emne og ikke blive siddende i hver sin container.
Jeg er blevet forskrækket over en artikel i "European Voice«, der er sivet ud om den erklæring, som man forelægger på topmødet i slutningen af denne uge, og hvori regeringscheferne anmodes om frem for alt at udtale, at reduktion af statsgælden har førsteprioritet og ikke reduktion af arbejdsløsheden. Det sker ofte med det argument, at man så i fremtiden har mere plads til at gøre noget ved arbejdsløsheden. Jeg vil gerne vide, hr. kommissær, hvornår denne fremtid så begynder? For nylig, sidste weekend, blev der faktisk afholdt nogle forfærdelige valg i Tyskland, hvor højrekræfterne uventet opnåede et gigantisk valgresultat. Hvis man ikke forbinder det med den enorme arbejdsløshed derovre, så lukker man øjnene for virkeligheden. Jeg vil indtrængende henstille til, at man nu får øjnene op for, at fremtiden for mange mennesker bør begynde nu, og at det er vanvittigt at forvente, at euroen får nogen betydning, hvis man ikke nu træffer konkrete foranstaltninger, så borgerne kan se, at regeringerne arbejder konkret med beskæftigelsen. Denne betænkning opfylder endnu ikke dette kriterium, og jeg finder, at det, jeg har læst om forslagene til slutningen af denne uge, i lyset heraf faktisk er en skandale.

Donnelly, Alan
Hr. formand, jeg glæder mig over hr. Gasòlibas betænkning og lykønsker ham med indholdet. Som han sagde, er det resultatet af en fælles indsats, og vi i Den Socialdemokratiske Gruppe er i det store og hele meget tilfredse med indholdet. Jeg vil også gerne, hvad der måske er endnu vigtigere i dag, takke kommissæren og hans tjenestegrene, for vi i Den Socialdemokratiske Gruppe har længe krævet en bedre type økonomisk årsberetning, der omhandler de reelle problemer, som vores borgere står over for. Jeg er glad for at kunne sige, at vi for første gang i de senere år nu har en beretning, som ikke alene kan læses og forstås af folk uden for de europæiske institutioner, men som også omhandler deres bekymringer. Jeg vil gerne takke Kommissionens embedsmænd for det arbejde, som de har lagt heri.
Jeg vil især gerne påpege en række punkter, som Kommissionen har fremhævet, og som hr. Gasòliba har behandlet i sin egen tekst. Det første spørgsmål vedrører investeringer. Kommissionen anerkender i den økonomiske årsberetning, at vi i denne konsolideringsperiode har oplevet et meget kraftigt fald i investeringerne, især de offentlige, i Den Europæiske Union, og Kommissionen henstiller selv til medlemsstaterne om at være meget opmærksomme på, at de ikke fuldstændig underminerer de offentlige investeringer i konsolideringsperioden. Vi bør søge måder at øge dem på, navnlig i form af offentlig-private partnerskaber. Jeg håber, at kommissær de Silguy vil forfølge dette spørgsmål, når han mødes med finansministrene for at drøfte konklusionerne i Europa-Parlamentets betænkning og Kommissionens tekst.
Med hensyn til den monetære politik fremførte vi under forhandlingen om Den Økonomiske og Monetære Union tidligere navnlig, at den monetære myndighed i henhold til traktatens artikel 105 efter opnåelse af prisstabilitet kan føre en politik, der sigter mod en gennemførelse af Den Europæiske Unions generelle mål. Vi ønsker en monetær politik, der bidrager til at fremme beskæftigelse og vækst i Den Europæiske Union. Kommissionen har meget tydeligt gjort opmærksom herpå i sin tekst, og vi vil gerne være sikre på, at de monetære myndigheder i Europa, især Den Europæiske Centralbank, også beskæftiger sig med dette spørgsmål.
Endvidere understreges det for første gang i Kommissionens beretning, at Den Europæiske Union overvejende er et samfund baseret på intern samhandel. 90 % af vores BNP stammer fra samhandel inden for Den Europæiske Union. For første gang har Kommissionen givet udtryk for, at Den Europæiske Unions makroøkonomiske politik skal bygge på en styrkelse af den interne efterspørgsel i de 15 medlemsstater.
I de overordnede økonomiske retningslinjer ønsker vi specifikke forslag fra Kommissionen til, hvordan vi stimulerer den interne efterspørgsel i Den Europæiske Union. Det drejer sig ikke om international handel, men om intern efterspørgsel.
Endelig vil jeg gerne sige, at jeg er meget glad for, at vi har gennemført disse to forhandlinger i dag. Jeg mener ikke kun, at vi står foran en valutaunion, men også en økonomisk union, og det er passende, at vi i dag behandler indførelsen af valutaunionen samtidig med Den Europæiske Unions økonomiske årsberetning.

Gallagher
Først vil jeg gerne hilse Gasòliba-betænkningen om den økonomiske årsberetning velkommen, hvoraf det efter min mening tydeligt fremgår, at Den Europæiske Union har oplevet en stabil økonomisk vækst siden 1996. Stigningen i investeringer skønnes at komme til at ligge på ca. 4, 7 % i 1998 og forhåbentlig 5, 5 % i 1999. Den indenlandske efterspørgsel forventes naturligvis at stige med 2, 5 % inden for de næste to år.
Der er noteret en lille, men stabil stigning i arbejdsløsheden, som ligger på et nyt niveau i 1997. Det makroøkonomiske grundlag for en fremtidig samordning af de nationale økonomiske politikker vil naturligvis bygge på en monetær politik, der sigter mod prisstabilitet og en nedbringelse af statsgælden.
Det, som er vigtigt i denne sammenhæng, er, at vi kan være sikre på lav inflation og lave rentesatser, og i mit eget land, Irland, er underskuddet på statsbudgettet faldet med 11 % af BNI siden 1980'erne, og statsgælden er i samme periode faldet fra 115 % til 65 %. Men situationen er heldigvis også ved at blive bedre andre steder i Unionen.
Det er klart for Irland, at ØMU'en vil medføre fortsat vækst, jobskabelse, lav inflation, lave rentesatser og afskaffelse af transaktionsomkostningerne. Det er godt for folk med pant i fast ejendom, virksomheder og et land som Irland, der eksporterer en betydelig procentdel af sine varer til andre dele af Europa, at vi nu får samme valuta.
Det vil naturligvis gavne turismen, som også er så vigtig for vores land. Det vil naturligvis også hæmme valutaspekulanterne, og vi husker kun alt for godt den situation, som vi oplevede for nogle få år siden.
Til slut vil jeg gerne lykønske hr. Gasòliba med præsentationen af en glimrende betænkning om den økonomiske årsberetning.

Ribeiro
Hr. formand, den økonomiske årsberetning for 1998 ville udgøre en lejlighed til at vurdere, hvilken vej man er nået, til at korrigere strategier og politikker. Det ville være spildt ulejlighed. Thi vejen mod euroen har antaget en sådan symbolsk og virkelig betydning, at den har fordrejet, hvis den ikke ligefrem har udvisket evnen til at vurdere og, endnu mere, til at korrigere og fortryde den vej, som man har gået.
Gasòliba-betænkningen antager det næsten-dogme, at euroen og stabilitetspagten er uundværlige redskaber til vækst og til jobskabelse, og at hindringerne for at udnytte dette nye værktøj er de indirekte lønomkostninger, arbejdernes manglende tilpasningsevne, den overdrevne regulering. Når disse hindringer var knust, ville vi med en konjunkturafhængig ECB og en samordning af økonomiske politikker befinde os i "el(euro)dorado«.
Dette er ikke vores perspektiv. Det, der bekymrer i denne dynamik, er den vedvarende henvisning til lønspredning med USA som eksempel. Der er en klar tendens til forøgelse af uligheden - og det amerikanske "eksempel« ville forstærke dem. Derfor bemærker vi med tilfredshed, at ordføreren betragter det som for overdrevet til at kunne være et eksempel. Vi gentager endnu en gang vores ændringsforslag: beskatning af spekulationskapital, sænkning af arbejdstiden uden lønnedgang, vurdering af den valgte ØMU-konstruktion, hvad angår udviklingen i beskæftigelsen.

Soltwedel-Schäfer
Hr. formand, det drejer sig ikke kun om økonomisk vækst, men om økonomisk vækst med mening og forstand. En europæisk økonomisk politik betyder socialøkologisk markedsøkonomi. Dertil hører ikke kun hurtig indførelse af energiafgiften, og på det punkt er jeg hr. Monti meget taknemmelig for hans energiske gennemførelse, men dertil hører en social- og miljøsituation og dermed også en union. Hvad har den økonomiske årsberetning at gøre med et tysk højrepartis foruroligende procenter? Meget, rigtig meget. Arbejdsløshed og ungdomsarbejdsløshed skaber hjælpeløshed, og højrepartierne nyder godt deraf ikke kun i Tyskland, men i hele Europa.
Den 2. maj vil vi i Europa-Parlamentet etablere den historiske situation, at der skabes en fælles europæisk valuta, og også fejre det. Det er godt, og jeg er meget glad for det. Til slut vil jeg gerne sige: Jeg er glad, fordi vi så har den som en historisk kendsgerning, og fordi så alt det mukkeri mod Den Økonomiske og Monetære Union, som om ti år vil være en selvfølge for os, og alt det mukkeri også i min gruppe omsider vil ophøre!

Angelilli
Hr. formand, jeg glæder mig over Gasoliba-betænkningen om den økonomiske årsberetning, fordi den klart fremhæver, hvad der efter Kommissionens opfattelse er de største hindringer for en økonomisk vækst og en forbedring af den beskæftigelsesmæssige situation i Europa: alt for voldsomme skattebyrder og administrative byrder især for de små og mellemstore virksomheder, der i forvejen er presset af en stadig stærkere international konkurrence, et utilstrækkeligt fagligt uddannelsesniveau, arbejdsmarkedets overdrevne stivhed, der hindrer udvikling af nye beskæftigelsesmuligheder samt de høje lønomkostninger, der ikke skyldes lønudgifterne i sig selv, og som formindsker virksomhedernes evne til at investere og vokse.
Nogle punkter i betænkningen kan vi imidlertid kun til dels tilslutte os, navnlig vurderingen af arbejdstidsnedskæringerne i punkt 39 og 40 i betænkningen. Mens punkt 39 indeholder en bekræftelse i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet af det uladsiggørlige i at gennemføre en samlet arbejdstidsforkortelse for hele EU, giver det efterfølgende punkt 40 anledning til en række overvejelser. I første del af punkt 40 kan man således læse, at man "går ind for arbejdstidsnedskæringer, når det er hensigtsmæssigt«. Det er tydeligt, at denne definition giver mulighed for en række fortolkninger. En så almen og abstrakt formulering af et princip om hensigtsmæssighed af arbejdstidsnedskæringer synes egnet til at skabe yderligere tvivl og usikkerhed, da det ikke blot er en meget generisk definition, men den indeholder heller ikke nogle præcise henvisninger til hvilke muligheder for arbejdstidsnedsættelse på grundlag af nødvendighedskriterier, der kunne komme på tale.
Derfor kan punkt 40 i princippet læses som en åbning over for hver enkelt stat til frit at udpege et generisk nødvendighedsprincip for at gennemføre en ensartet arbejdstidsnedsættelse på hele det nationale område. Denne sidste hypotese er i strid med de betragtninger, som Kommissionen giver udtryk for i sin beretning, hvor den fremlægger farerne ved de såkaldt lovbefalede 35 timer, men kun ønsker at indrømme arbejdstidsformindskelser på lokalt plan eller gennem forhandlinger mellem arbejdsmarkedets parter.
Afslutningsvis er vi af den opfattelse, at punkt 40 netop på grund af sin almenhed synes at være resultatet af en uklar politisk aftale. I lyset af disse betragtninger opfordrer jeg derfor Parlamentet til at stemme imod punkt 40 i Gasoliba-betænkningen. Desuden vil jeg gerne have kommissær de Silguys udtalelse om dette punkt.

Metten
Hr. formand, de, der tror, at euroen og den fælles valutapolitik, som indføres fra 1. januar næste år, straks vil give os alle mulige fordele, tager alvorligt fejl. Monetær politik kræver en velkoordineret og intelligent økonomisk politik. Hvis den mangler, kan meget gå galt. Kort sagt, det uforpligtende ved koordinationen af den økonomiske politik må nu afskaffes.
Kun ét eksempel: Den Europæiske Centralbank skal i praksis koncentrere den monetære politik om den gennemsnitlige inflation i eurozonen. For det enkelte land betyder det, at en lav indlands inflation kombineret med stigende inflation andre steder alligevel kan medføre en højere rentefod og virke hæmmende på den økonomiske udvikling. Kort sagt, alle ØMU-deltagere har interesse i, at de andre eurolande også holder inflationen nede, i modsat fald straffer den uafhængige ECB ubønhørligt med negative foranstaltninger, der også rammer lavinflationslandene.
Heldigvis har medlemsstaterne tilstrækkelige midler til disposition til at holde inflationen nede, f.eks. ved at træffe målrettede skatteforanstaltninger, hvis økonomien trues af overophedning. Ind imellem vil det dog sikkert blive nødvendigt at udøve pres for også af hensyn til de andre at få truffet disse utvivlsomt upopulære foranstaltninger i tide. De globale rettesnore for den økonomiske politik, der drejer sig om "policy mix« på EU-plan og i medlemsstaterne, får på den måde en altdominerende betydning. Hvis det skal blive til noget, kræver det også, at der skabes et politisk bæregrundlag. For at opnå dette skal parlamenterne have reel indflydelse herpå. For at afhjælpe denne demokratiske mangel er en interinstitutionel aftale, som den Parlamentet for to uger siden har anmodet om, også meget påkrævet.
Et vigtigt kendetegn for den europæiske møntenhed er, at den kun for 10 % er afhængig af ekstern handel. Det indebærer, at vi i meget høj grad selv kan bestemme vores frem- eller tilbagegang. Mixen af politikkerne på EU-plan skal derfor også tage hensyn til, at eurozonen selv skal sørge for vækstimpulser. Væksten i eksporten bidrager ganske vist, men i meget begrænset omfang, og i år er den nul.
Kerneanbefalingerne i de globale rettesnore i de sidste år, nemlig fortsatte besparelser, stram monetær politik og tilbageholdenhed med lønningerne, hvor lønstigningen mindst er 1 % mindre end produktivitetsstigningen, kan derfor ikke fastholdes uændrede. Enten skal tempoet i sparepolitikken dæmpes, eller også skal den monetære politik eller løntilbageholdenheden lempes. Det politiske budskab skal være, i øvrigt uden at der skabes et pludseligt brud med den nuværende politik, at vækst og beskæftigelse nu prioriteres højst. Det vil i praksis sige, at det enkelte land får anbefalet sin egen passende "policy mix«, så Europa som helhed kan føre en politik rettet mod vækst og beskæftigelse, som ikke skaber fare for inflation.

Alavanos
Hr. formand, jeg vil gerne sige, at den økonomiske politik for 1998 er præget af euroens oprettelse, og efter min mening er processen frem mod euroen gennemsyret af et stort problem. På den ene side har vi en ensidig ambition fra lederne af medlemsstaterne og af Den Europæiske Union om at overholde budgetkriterierne og kriterierne om den offentlig gæld. Det har allerede nu antaget voldsomme dimensioner: Der er tale om stabilitetspagter, der skal vare 10 år. På den anden side har vi konflikten i de europæiske samfund om bekæmpelsen af arbejdsløsheden, som vi for nylig har fået et tydeligt fingerpeg om i forbindelse med valget i Sachsen, for her kan vi ikke bare overse det forhold, at hver fjerde af de unge vælgere stemte på det yderste højre.
Fra dette synspunkt er jeg helt uenig med udvalgets holdning. Jeg ser i Gasòliba i Böhm-betænkningen, at man forsøger at rette indsatsen mod spørgsmål omkring udvikling og beskæftigelse, men jeg frygter, at denne fornuftige retning fra ordførerens side vil blive ofret på kompromisets alter. I denne forbindelse har vi også store indvendinger: i punkt 40 er de for en formindskelse af arbejdstiden, i punkt 39 går man imod dette, i punkt 25 ønsker vi ikke en lønforringelse for de lavestuddannede lønmodtagere, men i punkt 26 ønsker vi denne forringelse. Jeg tror, at der er behov for en klarere tilkendegivelse, at vi bringer denne ensidige politik til ophør og forsøger at gøre euroen til noget, som de europæiske borgere ikke hader, men sætter pris på.

Randzio-Plath
Hr. formand, Kommissionens beretning og hr. Gasòliba i Böhms betænkning understreger meget klart, at vi forbereder os på at udnytte chancerne for globalisering og ny europæisk integration til fordel for vækst, investeringer og beskæftigelse og på at bidrage til øget velstand og tillige mere social retfærdighed i Den Europæiske Union. Det bliver klart i denne årsberetning, og det bliver også klart i hr. Gasòliba i Böhms betænkning, at vi er ude over tiden med konfrontationer - udbudspolitik her, efterspørgselsstyrede foranstaltninger på den anden side. Vi er af den mening, at vi i Den Europæiske Union har brug for både foranstaltninger inden for makro- og mikropolitik og for efterspørgsels- og udbudsstyrede politikker.
Derfor ligger der en hel vifte af foranstaltninger på bordet, som bør udnyttes, og vi ved, at vi kun kan nå frem til styringen hen imod et højt beskæftigelsesniveau, således som traktaten om Den Europæiske Union med rette kræver det af os i artikel 2, og som den med rette fremhæver, via kapitlet om beskæftigelse i Amsterdam-traktaten, vedtagelserne på topmødet om beskæftigelse og de forhåbentlig fremtidsorienterede strategier under det britiske rådsformandskab og det kommende østrigske rådsformandskab, at vi altså kun kan nå frem til denne styring, hvis ud over strukturpolitikken, hvis ud over foranstaltninger inden for arbejdsmarkeds-, skole- og uddannelsespolitik yderligere foranstaltninger muliggør en økonomisk vækst, som ligger på 3 % til 3, 5 %.
Den rettidige indførelse af Den Økonomiske og Monetære Union er givet uundværlig med henblik herpå, fordi de i nationaløkonomisk henseende skadelige svingninger i vekselkurserne på det indre marked så vil ophøre, fordi der bliver mulighed for bedre policy mix , og fordi konflikter mellem budgetpolitik og monetær politik kan undgås. Men frem for alt, og det vil jeg gerne endnu en gang udtrykkeligt støtte, bliver der omsider mulighed for en koordinering af de økonomiske politikker, som lever op til sit navn. Hidtil har den økonomiske politiks grundtræk ikke forlangt noget af nogen medlemsstat. Jeg håber, at koordineringen af de økonomiske politikker i Den Europæiske Union som følge af den økonomiske årsberetning og som følge af denne debat i Europa-Parlamentet omsider gør det klart, at politisk union også betyder, at der skal føres fælles økonomisk politik, økonomisk politik i fælles interesse, som har virkninger på væksten, investeringerne og beskæftigelsen. Jeg vil gerne endnu en gang udtrykkelig fremhæve, at omfanget af nedskæringen i de offentlige investeringer er uforsvarlig! Derfor bliver vi også nødt til at tage mere hensyn til den stimulerende effekt, de offentlige investeringer har på de private investeringer, og gøre fremskridt på dette område. Uden det vil det ikke være muligt at nå frem til den vækst i beskæftigelsen, vi har så hårdt brug for i Den Europæiske Union.

Carlsson
Hr. formand, valutaunionen er allerede blevet en succes, før den er trådt i kraft. Den har påskyndet en nødvendig gældssanering, som nu fører til større vækst i den europæiske økonomi, og som også har forøget selvtilliden i EU.
For at vi skal drage fuld nytte af ØMU'en samt styrke konkurrenceevnen og forudsætningerne for velstand i Europa, må politikken indrettes på strukturreformer. Budgetsaneringen har påvirket borgernes hverdag. Nu kan strukturpolitikken, rigtigt udformet, skabe bedre forudsætninger for EU og dens borgere. Det mærkelige er da, at strukturreformer, som ikke koster noget, synes at være sværere at vedtage end en budgetsanering - formodentlig fordi man udfordrer stærke særinteresser. Det er derfor, jeg vil lykønske Kommissionen med et modigt dokument, i hvilket betydningen af reformerede og bedre fungerende arbejdsmarkeder diskuteres. Det er jeg glad for og vil ligeledes lykønske ordføreren, Gasòliba I Böhm, hvis betænkning faktisk viser, at vi i Parlamentet er rede til at vedtage og konstruktivt bidrage til den nødvendige debat samt fremskynde de beslutninger, der skal træffes, for at man skal kunne reformere stive markeder med alt for mange tilbageblevne monopoler.
Jeg synes endvidere, at det er værd at fæste opmærksomhed ved Kommissionens rapport, for så vidt angår bilaget med de statistiske oplysninger. Formålet med rapporten er ikke at vurdere de enkelte landes udvikling, men tallene taler for sig selv. Vi kan se, hvordan lande, hvis politiske ledelse har forsømt og forsinket især moderniseringen af arbejdsmarkederne, har forøget skattebyrden og dermed drevet beskæftigelseniveauerne ned og reduceret de fælles ressourcer. På den anden side kan vi se, hvordan andre lande, som udnytter de nye forudsætninger på en rigtig måde, kan forøge væksten, beskæftigelsen og velstanden. Gid disse tal og Kommissionens ræsonnement måtte blive både et vækkeur og en gulerod, når arbejdet med de økonomiske retningslinjer fuldføres!

Caudron
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil gerne begynde mit indlæg med at takke vores kollega, Gasòliba, for den lydhørhed, han udviste ved udarbejdelsen af betænkningen. Han har på trods af vores forskellige opfattelser eller ligefrem uoverensstemmelser gjort en stor indsats for at samle vores Parlament om en holdning, en fælles og stærk økonomisk analyse. Det er i øvrigt det, jeg selv forsøger med min betænkning om den industrielle konkurrenceevne i Europa, som kommer op på mødet i Strasbourg om to uger.
Jeg vil også gerne takke Kommissionen og glæde mig over udviklingen i vores institutioner, Rådet, Kommissionen og Parlamentet, på dette område. I både tanke og handling arbejder vores institutioner således nu mod at udlede en stærk europæisk økonomi ved at undgå simple men fastlåste modsætningsforhold med hensyn til to eller tre knudepunkter. I dag anerkender man endelig den europæiske økonomis styrke, man analyserer skarpsindigt svaghederne, og alle gør derfor en indsats for at finde løsninger til at styrke de første og reducere de andre. Jeg tilslutter mig derfor i høj grad Gasòlibas betænkning, således som den er blevet ændret af Økonomiudvalget. Jeg deltog i øvrigt i disse ændringsforslag, og jeg stemte for den endelige betænkning. Jeg vil altså blot i aften fremhæve fem punkter.
Første punkt er betydningen af europæisk forskning. Det er en grundlæggende betingelse, og det er derfor nødvendigt, at man tildeler det femte rammeprogram tilstrækkelige midler og i hvert fald mere end ECU 16 milliarder. For det andet Europas sociale dimension, der, uanset hvad nogen siger, ikke er til gene for væksten. Den er tværtimod en fordel. En arbejdstager, der har det godt, er mere konkurrencedygtig, og han vil øge sin virksomheds konkurrenceevne. Under alle omstændigheder vil Europa altid i den globale konkurrence tabe til den lavestbydende inden for det sociale område. For det tredje den grundlæggende og vedvarende uddannelse, som i højere grad skal finde sted i forbindelse med den tekniske, teknologiske og økonomiske udvikling. For det fjerde den nødvendige tilpasning af alle til udviklingen inden for teknik, markeder, behov og hele samfundet, hvilket ikke kan sammenfattes i den klassiske debat om arbejdets fleksibilitet. Endelig for det femte, arbejdsdelingen, og hermed en nedbringelse af arbejdstiden for at give mere plads til livet og for at undgå, at stigningen i produktiviteten medfører større arbejdsløshed. Som socialist er jeg derfor tilhænger af en nedbringelse af arbejdstiden i Frankrig, og jeg håber, at vores positive resultater med hensyn til beskæftigelse hurtigt vil sprede sig til Europa. Jeg er derfor personligt indstillet på at støtte ændringsforslag 5, der er fremsat af den forenede europæiske venstrefløj.
Dette var, kære kolleger, mine få bemærkninger til hr. Gasòlibas betænkning, som jeg stemmer for. Jeg håber, at vi, i forlængelse af denne betænkning, i forlængelse af euroen, som er et fantastisk føderalistisk udtryk for integration, i fremtiden vil være i stand til at udvikle et politisk Europa og et socialt Europa. Nogen vil mene, at det er en anden historie. For mit vedkommende, som evig overbevist føderalist, er dette det centrale i dagens debat.

Hernández Mollar
Hr. formand, mine damer og herrer, det er vigtigt, at rapporten fra Kommissionen for første gang benævnes "Vækst og beskæftigelse i en stabilitetsorienteret ØMU«, og jeg vil, ligesom mine kolleger tidligere har gjort det, fremhæve den historiske betydning, som den banebrydende beslutning, vi som repræsentanter for den europæiske befolkning vil vedtage i denne forsamling den 2. maj om indførelsen af den nye mønt, vil få for alle europæere.
Det er også rigtigt, at Amsterdam-traktaten og topmødet i Luxembourg har markeret et før og efter i hvert medlemslands beskæftigelsespolitik. Vi må være beviste om, at borgerne i Europa forventer, at vores politiske taler udmønter sig i konkrete aftaler, således at vores unge, vores kvinder, de langtidsledige og de uarbejdsdygtige - de grupper der er hårdest ramt af arbejdsløsheden - får opfyldt deres naturlige forventninger om arbejde og personlig og social udvikling i det nye Europa, vi alle er med til at opbygge.
Det er også vigtigt, mine damer og herrer, at man næsten opnåede konsensus om de foranstaltninger, der skal iværksættes med henblik på at afhjælpe det foruroligende arbejdsløshedstal, som er udbredt i hele Europa. Men det er også nødvendigt, at man sammen med den allerede opnåede nominelle økonomiske konvergens gør fremskridt med den sociale konvergens, som medfører et styrket indre marked, fremskridt med nedbrydningen af de sproglige og kulturelle barrierer, som forhindrer arbejdskraftens mobilitet, og fremskridt med harmoniseringen af de sociale sikkerhedssystemer, som sammen med en gennemgribende reform af undervisnings- og uddannelsessystemerne muliggør, at vores borgere tilpasses ikke blot efterspørgslen på det nationale arbejdsmarked, men på hele det europæiske marked. Samtidig skal det nye europæiske samfund med næsten svimlende hastighed tilpasse sig den nye teknologi, som dag for dag overrasker os og indebærer en radikal ændring af de traditionelle begreber arbejde og virksomhed. Eksempelvis kræver telearbejdet, den elektroniske handel, telemedicin og udviklingen af Internettet en stor indsats af medlemsstaterne, for at især de unge kan tilpasse sig denne samfundsforandring.
Kort sagt, hr. formand, kære kolleger, omdanner vi euroens Europa til et arbejdets, solidaritetens og velstandens Europa. Hvis disse mål mislykkes, vil det være en skuffelse for os, som på lørdag vil tilføre Europas historie en afgørende ændring.

Paasilinna
Hr. formand, Kommissionens økonomiske årsberetning konstaterer, at det langsigtede økonomiske opsving er begyndt. Eksportindustrien er voksende, og euroen vil i forhold til US-dollaren stå i positiv vekselkurs. Vores opgave er nu at udforme Den Europæiske Økonomiske og Monetære Union med hovedvægt på beskæftigelsen, offentlige investeringer og højnelse af den europæiske konkurrenceevne.
Selvom Kommissionens årsberetning ikke tager hensyn til indvirkninger fra krisen i Asien på den europæiske økonomi, er det lykkedes for Kommissionen at udarbejde en særdeles indsigtsfuld og dækkende beretning. Det er dog lidt storstilet at behandle en økonomisk situation over seks år uden f.eks. at udarbejde detaljerede risikoanalyser. Jeg håber på, at det sker i fremtiden.
Ordføreren fremhæver, at det er vigtigt at skabe en sådan referencemetode om forholdet mellem investeringer og beskæftigelse, som dækker hele Unionen. Jeg synes, at niveauet for offentlige investeringer i Unionen i dag er lang fra tilstrækkeligt med henblik på en forbedring af den europæiske konkurrenceevne. Det er nemlig klart, at offentlige investeringer animerer til private investeringer f.eks. på infrastrukturinvesteringsområdet.
Kommissionens forslag om at reducere merværdiafgiften på områder med stor beskæftigelse bør absolut bakkes op. Selv taler jeg ofte om en transaktionsskat for den produktive valutahandel. Også Jacques Delors og mange andre har taget dette frem. Ved hjælp af den er det muligt at kompensere for skattelettelser på de beskæftigelsesfremmende områder.

Pérez Royo
Hr. formand, kære kolleger, først og fremmest vil også jeg gratulere min kollega og gode ven, Carles Gasòliba, med den betænkning, han har udarbejdet, og med den fleksibilitet han har udvist ved at indarbejde de ændringsforslag, der er blevet fremsat til betænkningen. Der er tale om en velafbalanceret betænkning, som på en god måde fremstiller de overordnede økonomisk-politiske linjer på samlet unionsplan, og som knytter nogle fornuftige kommentarer eller præciseringer til rapporten fra Kommissionen.
Jeg vil tilføje nogle bemærkninger som begrundelse for ovennævnte. For det første henvisningen til beskæftigelsen, som er en bred aftale med hovedvægt på væksten, investeringerne, de strukturelle reformer, og som indarbejder en interessant henvisning til begrebet "arbejdsdygtighed«, employability , som er ved at blive et af nøglepunkterne i debatten om beskæftigelsen, og som er sat i omløb af New Labour, Tony Blairs arbejderparti.
For det andet; fastholdelsen af nødvendigheden af en koordinering af Den Monetære Unions medlemslandes økonomiske politik. En koordinering, som vi gerne vil gennemføre i den udstrækning, at vi får en faktisk økonomisk regering i Unionen som modvægt til den monetære myndighed. Og ikke kun som modvægt, men for at få en økonomisk regering, som muliggør, at alle ressourcer anvendes til det nye panorama, der opstår med indførelsen af den fælles mønt.
For det tredje mener jeg, at det er vigtigt at fremhæve fastholdelsen af investeringer som et uundgåeligt element for væksten og forbedringen af konkurrenceevnen. Jeg gør min kollega Alan Donnellys ord på dette område til mine.
For det fjerde; et andet punkt, der skal fremhæves i betænkningen af Gasóliba, er den bestræbelse mod bevarelse af den europæiske sociale model, som nævnes i betænkningens stk. 25.
Selvom der kunne tilføjes mange andre bemærkninger, vil jeg slutte mit indlæg med at påskønne den realistiske tilnærmelse til spørgsmålet om nedsættelse af arbejdstiden til 35 timer.

Hendrick
Hr. formand, jeg lykønsker ordføreren med en fremragende betænkning. Kommissionens beretning var yderst optimistisk. Den omtaler et nyt opsving i foråret 1996, der nu for alvor er ved at bide sig fast, og som forventes at gå over i en vedvarende ekspansion. Jeg foretrækker at udtrykke mig lidt mere forsigtigt. Kommissionen taler om, at dette skyldes efterspørgselen uden for EU, og den har naturligvis taget den seneste udvikling i Asien i betragtning. Udviklingen i Asien er ikke standset, især Japan har problemer, og jeg forventer, at disse problemer bliver værre.
Jeg ved ikke nøjagtig, hvor meget Kommissionen har revideret sine væksttal som følge af krisen i Asien, men risikoen for en katastrofe er ikke drevet over. Kommissionen taler også om en økonomisk god cirkel, der bygger på tre faktorer: de gunstige monetære forhold, en styrket intern efterspørgsel og en øget tillid. Min kritik af Kommissionens beretning går på, at den ikke gør meget for politisk at fremme den interne efterspørgsel på en positiv måde. Hvordan kan vi bekæmpe arbejdsløsheden, hvis vi ikke skaber de rette betingelser for intern efterspørgsel, især nu, hvor den eksterne efterspørgsel fra Asien måske falder betydeligt. Kommissionen sætter sin lid til endogen vækst, og denne tillid er jeg bange for, at mange af Europas borgere ikke deler.
Jeg blev valgt til dette Parlament i 1994, da Delors-beretningen skabte furore, og vi havde som mål at nedbringe arbejdsløsheden med 15 millioner inden år 2000. Vi er ikke helt ærlige over for den europæiske befolkning, for arbejdsløsheden i Den Europæiske Union er ikke blevet nedbragt med noget, der ligner det tal. Folk husker godt, og vi accepterer en vækst på 2-3 %, men det er ikke tæt nok på de 4 %, som USA konstant har haft for at kunne skabe de millioner af arbejdspladser, som er nødvendige. Jeg vil også gerne se Europa skabe millioner af arbejdspladser.

de Silguy
Hr. formand, mine damer og herrer, først og fremmest vil jeg lykønske hr. Gasòliba i Böhm for hans glimrende betænkning, hvori vi opfordres til at overveje mulighederne for de overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker i 1998, som Kommissionen fremlægger den 13. maj. De overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker er de første overordnede retningslinjer efter euroen og er derfor betydningsfulde. Det er også de første retningslinjer, der finder sted inden for rammerne af konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Luxembourg om beskæftigelse.
Således fremstår Kommissionens årlige økonomiske beretning i år som den første etape i udarbejdelsen af disse overordnede retningslinjer. Det er et betydningsfuldt arbejde, og jeg glæder mig over høringen af de økonomiske eksperter, som De organiserede den 17. marts i år for at forberede betænkningen. Jeg kan forsikre Dem om, at Kommissionen vil tage behørigt hensyn til Deres bemærkninger og forslag i denne forbindelse, når den udarbejder sit forslag. Jeg vil meget hurtigt, eftersom det er relativt sent og for at svare på samtlige spørgsmål, der er blevet fremsat, sige nogle ord om den europæiske økonomis tilstand, inden jeg minder om eller gør rede for hovedpunkterne i Kommissionens henstillinger.
Med hensyn til den europæiske økonomis tilstand spreder opsvinget, der begyndte i 1996, sig og bør føre til en selvforstærkende vækst. Dette skulle have en positiv effekt på beskæftigelsen, der, jeg gentager, til stadighed er vores største bekymring. Hr. Hendrick, jeg kan sige Dem, at vi ikke er ret optimistiske. Vores forudsigelser for væksten svarer generelt til de forudsigelser, de store internationale institutioner fremkommer med. I marts måned nedskrev vi den en smule, nemlig med 0, 2 point for 1998 og 0, 1 point for 1999 bl.a. for at tage højde for krisen i Asien. Men væksten vil alligevel være på 2, 7 % i 1997, 2, 8 % i 1998, 3 % i 1999, hvilket må siges at være en forbedring. Kommissionen følger nøje situationen i Asien, bl.a. hvad angår Japan, den internationale handel og krisens sektorrelaterede aspekter, hvor vi især har udpeget otte sektorer, der forekommer os specielt udsatte. Vi følger dette nøje.
Jeg vil gerne her gentage en anmodning fra Deres ordfører i øvrigt i forbindelse med det, hr. Paasilinna nævnte, tror jeg. De må ikke tro, at Kommissionen ikke vurderer de risici, der vil kunne true dens centrale scenario. Tværtimod mærker Kommissionen sig Deres forslag om et alternativt scenario og om en analyse på mellemlangt sigt. Jeg kan forsikre Dem om, at den vil anstrenge sig for at leve op til dette i de næste år. Men væksten i Europa hviler i dag i højere og højere grad på dens egen styrke, på den interne efterspørgsel. Dette spørgsmål blev rejst af fru Randzio-Plath, hr. Paasilinna, hr. Pérez Royo, hr. Donnelly, hr. Metten med flere. Det private forbrug steg med 2 % i 1996 til 2, 6 % i 1998 og 1999. Det er betryggende for udviklingen af den interne efterspørgsel.
Desuden er der blevet investeret mere end forventet, og investeringer i udstyr vil stige med 6, 4 % i 1998 og med 7 % i 1999. Dette skal sammenholdes med 4, 4 % i 1997.
Disse tal viser, at tilliden er ved at vende tilbage. På dette punkt kan jeg bekræfte over for hr. Donnelly, at den offentlige investerings andel i BNP er faldet fra 2, 9 % i 1990 til 2, 2 % i 1997, og denne tendens må ikke fortsætte. Kommissionen har ved enhver lejlighed mindet om dette, og vi insisterer bl.a. på dette punkt i de nye overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker i 1998. Når det er sagt, må man ikke undervurdere investeringernes virkning som følge af samfinansieringen af visse investeringer i den private sektor, som kan give et lidt forvrænget billede af tallene.
Endelig med hensyn til efterspørgsel, vil jeg svare hr. Metten, at man trods alt ikke må skabe en kunstigt stimuleret efterspørgsel med nye budgetunderskud eller for hurtige lønstigninger. Dette ville bringe den sanering, som vores økonomi har nydt godt af i de senere år, i fare, og vi vil igen opleve underskud med de konsekvenser, dette har i form af renteforhøjelse med en deraf følgende negativ indvirkning på vækst og beskæftigelse. Således er den økonomiske strategi, som Kommissionen taler for, og som medlemsstaternes linje gennem mange år taler for, begyndt at bære frugt, bl.a. med hensyn til jobskabelse. Jeg vil svare hr. van Velzen: Lad os se på tallene. Europa har skabt 600.000 arbejdspladser i 1997. Ifølge vores forudsigelser vil der blive skabt 2.800.000 i 1998 og 1999, det vil sige, at vi på tre år skaber 3.400.000 arbejdspladser. Dette er opmuntrende, selvom jeg er bevidst om, at det ikke kompenserer for de 4.500.000 tabte arbejdspladser, der blev registreret i løbet af 90'erne. Tallene viser behovet for at fremme en hurtigere vækst, der i endnu større grad støtter beskæftigelsen.
Hr. Gasòliba, De foreslår at anvende bench-marks i denne forbindelse. Jeg vil tillade mig at minde Dem om, at Kommissionens henstilling om de første retningslinjer for beskæftigelse indeholder kvantificerede målsætninger, og at det er Rådet, som ikke har fulgt Kommissionen på dette område. Men at fremme en vækst, der giver endnu mere beskæftigelse forbliver det væsentligste mål for de økonomiske politikkers overordnede retningslinjer, og det er det andet punkt, som jeg meget hurtigt vil nævne.
På anmodning af Det Europæiske Råd i Amsterdam lægges der i de overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker for 1998 vægt på en bedre koordinering af de makroøkonomiske og strukturelle politikker. Disse to politikker er uadskillelige, hvis man vil fremme væksten og beskæftigelsen, som Deres ordfører ganske rigtigt understreger. Vi havde mulighed for at diskutere den makroøkonomiske politik i forbindelse med den foregående betænkning, og jeg vil ikke beskæftige mig længe med dette punkt. Lad os undgå, og fru Randzio-Plath har ret, lad os undgå en konfrontation mellem udbuds- og efterspørgselspolitik. Kommissionen har altid betræbt sig på dette. Jeg kan konstatere, at de overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker i nogle år har anbefalet en stabil makroøkonomisk ramme inden for Den Økonomiske og Monetære Union, hvis tre søjler naturligvis er en monetær politik rettet mod prisernes stabilitet, vedvarende sanering af de offentlige finanser og en lønmæssig adfærd, der er kompatibel med prisstabilitet og rentabiliteten af investeringerne. Den Økonomiske og Monetære Union, euroen, vil styrke disse makroøkonomiske rammer for alle medlemsstaterne.
I denne henseende glæder jeg mig over Europa-Parlamentets støtte til denne strategi. Men ud over denne makroøkonomiske politik og for at opnå en maksimal effekt med hensyn til beskæftigelse, skal disse rammer suppleres med strukturreformer, først og fremmest hvad angår markedet for forbrugsgoder og tjenesteydelser. For at realisere investeringerne må virksomhederne ikke allerede fra begyndelsen miste modet på grund af alt for bureaukratiske regler. Desuden skal en betydelig vækst ligeledes medføre en større efterspørgsel på arbejde. Der findes dog i Europa stadig for mange administrative stivheder, for mange administrative formaliteter, for mange forhindringer for adgangen til kapitalmarkederne for de små og mellemstore virksomheder, som ordføreren understreger. Ikke desto mindre minder jeg om, at Kommissionen den 31. marts i år fremlagde en handlingsplan om små og mellemstore virksomheders adgang til investeringskapital. Denne handlingsplan bliver sat i kraft i starten af 1998, hvis, naturligvis, stats- og regeringscheferne godkender den i Cardiff.
Reformer er ligeledes nødvendige på arbejdsmarkedet. Flere muligheder skal undersøges: muligheden for nedbringelse af ikkelønrelaterede omkostninger, idet kun en sådan nedskæring, som er rettet mod de laveste løntrin, er mulig af budgetmæssige grunde. Under alle omstændigheder kan dette kun ske, hvis den følges op af en styring af udgifterne på det sociale område. En anden mulighed er lønforskellen: Er det således normalt, at arbejdsløshedsprocenten i 25 regioner inden for Unionen er under 5 %, mens den i andre 25 regioner er over 22 %? Dette fører til en overvejelse af problemet med lønforskel afhængig af produktivitetsniveauet efter regionernes eller aktivitetsområdernes kvalifikationer.
Til sidst en anden mulighed, der blev nævnt, og som jeg gerne vil sige et par ord om, nemlig nedbringelse af arbejdstiden. Jeg mener, at det især var fru Angelilli, som forhørte sig om denne mulighed. Vi må tage os i agt for slogans og hjemmestrikkede idéer om dette emne. En nedbringelse af arbejdstiden kan have komplekse og modstridende effekter på beskæftigelsen, for i modsætning til en meget udbredt opfattelse er beskæftigelse ikke en fast størrelse. Det er tværtimod en indbygget variabel i det økonomiske system, som svinger afhængigt af alle de andre variabler. Man skal altså være forsigtig og tage mål af alle konsekvenserne af de foranstaltninger, der træffes. En nedbringelse af arbejdstiden kan fremme beskæftigelsen, men kun under visse omstændigheder. Man må også huske på, at den ikke må få konsekvenser med hensyn til saneringen af de offentlige finanser, og at den bør være neutral i forhold til de omkostninger, der afholdes af virksomhederne. Man skal således undgå at mindske virksomhedernes rentabilitet, hvilket kunne medføre et fald i investeringerne og i sidste ende en negativ indvirkning på beskæftigelsen, ligesom man må undgå, at en sådan nedbringelse indebærer lønnedskæringer i de pågældende virksomheder.
Under alle omstændigheder vil jeg i forbindelse med en nedbringelse af arbejdstiden sige, at dette emne ikke kan behandles generelt og under alle forhold. Det skal vurderes i en mere generel kontekst af arbejdets organisation. Spørgsmålet hører under forhandlingerne mellem arbejdsmarkedets parter på mikroøkonomisk niveau - branchen, virksomheden - som, jeg i øvrigt mener, Deres ordfører sagde. Men ud over den særlige interesse for disse specifikke foranstaltninger, kan en reduktion af arbejdsløsheden kun ske gennem en fortsat forfølgelse af globale, sammenhængende og beslutsomme politikker, og som hr. Caudron understregede, der selvfølgelig skal omfatte aspekter som forskning, undervisning og uddannelse.
Som afslutning vil jeg sige, at dette arbejde med de overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker er styret af beskæftigelsen, og at målet er at fastsætte gunstige rammer for væksten og beskæftigelsen, samtidig med at Den Økonomiske og Monetære Union garanteres. Alt dette er ikke selvmodsigende.
Hr. formand, hr. ordfører, mine damer og herrer, Kommissionen glæder sig over Parlamentets bidrag til disse overvejelser, og jeg kan forsikre Dem for, at den vil tage Deres henstillinger i betragtning ved udarbejdelsen af de overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker.

Soltwedel-Schäfer
Hr. formand, hr. kommissær, der er her to eller endog tre gange, også med bifald fra salen, blevet gjort opmærksom på sammenhængen mellem arbejdsløshed, håbløshed og højrefløjsvælgere. Jeg vil gerne anmode Dem om at tage emnet op, for jeg tror, at De i anledning af resultatet i Tyskland på 13, 6 % af stemmerne til "Deutsche Volksunion« - finansieret af en eneste mand, et højreparti uden program - bliver bange og får mavepine nøjagtig ligesom vi. Jeg anmoder Dem om at sige noget derom.

de Silguy
Jeg kan svare meget klart, at arbejdsløsheden er Europas plageånd. Vi kan ikke løse arbejdsløshedsproblemet ved at øge underskuddet, tværtimod har erfaringer fra tidligere vist os det modsatte. De lande, der har reduceret deres underskud, har oplevet den største vækst og har været i stand til at skabe flest arbejdspladser. F.eks. Nederlandene og Irland. Det er dog ikke nok til at løse arbejdsløshedsproblemet, man må gribe ondet om roden. Derfor skal man føre sammenhængende politikker på det strukturelle område.
På politisk niveau forekommer det mig en smule letkøbt ud fra populistiske motiver at lede efter syndebukke, at lede efter ansvarlige, hvor der ikke er nogen ansvarlige. Lad os ikke gøre Europa ansvarlig for arbejdsløsheden, når det, i den aktuelle situation, netop er gennem Europa, gennem et tættere Europa og flere aktioner på europæisk plan, at man bekæmper den plage, arbejsløsheden er. Men dette vil tage tid.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Tekstil- og beklædningsindustrien
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende mundtlige forespørgsler til Rådet og Kommissionen om tekstil- og beklædningsindustrien, af:
B4-0273/98 og B4-0274/98 af Soltwedel-Schäfer, Hautala og Wolf for V-Gruppen; -B4-0275/98 og B4-0276/98 af Puerta og Ribeiro for GUE/NGL-Gruppen; -B4-0277/98 og B4-0278/98 af Ferrer for PPE-Gruppen; -B4-0284/98 og B4-0285/98 af Gasòliba i Böhm for ELDR-Gruppen; -B4-0386/98 og B4-0387/98 af Pasty m. fl. for UPE-Gruppen; -B4-0462/98 af Sainjon til Kommissionen for ARE-Gruppen.
Soltwedel-Schäfer
Hr. formand, jeg henvender mig nu til Rådet og Kommissionen. De har mine ændringsforslag på bordet foran Dem. Det drejer sig kort fortalt om en økologisering af tekstilindustrien som helhed. I dag er ikke første gang, jeg bringer det emne på bane. Der har været udførlige debatter og drøftelser desangående, bl.a. med hr. kommissær Bangemann. Mit spørgsmål er: Hvilke programmer har Kommissionen, hvilken fremgangsmåde planlægger Rådet, hvad angår en hårdt tiltrængt økologisering i tekstilindustrien, f.eks. med hensyn til fjernelsen af skadelige stoffer i selve tekstilerne, som medfører allergi, med hensyn til risikoen for arbejdstagerne, når de fremstiller disse produkter og risikoen for miljøet ved luft-, jord- og vandkontakt? Hr. Bangemann sagde for et år siden i Europa-Parlamentet til mig, at der var en arbejdsgruppe, som beskæftiger sig med dette emne. Der blev arbejdet på direktiver. Det er det ene. På forespørgsler, som jeg også skriftligt har stillet til Kommissionen, har jeg til dato kun tomt papir, det vil sige, der er ikke kommet svar på dem. Det vil jeg gerne høre Deres mening om.
Sidste punkt: Det drejer sig om børnearbejde. De ved, at der i forskellige udtalelser fra Europa-Parlamentet er nævnt børnearbejde - navnlig i Portugal - i tekstil- og beklædningsindustrien. Dette fænomen i Europa er foruroligende, og også det anmoder jeg Dem om at tage stilling til.

Ribeiro
Hr. formand, ærede repræsentanter for Rådet og Kommissionen, de mundtlige forespørgsler og den beslutning, som de følges af, vil give et klart signal fra dette Parlament til Rådets møde om industripolitik den 7. maj, som forventeligt skal vurdere Kommissionens forslag vedrørende en "aktionsplan for den europæiske tekstilindustris konkurrenceevne«.
Denne henvisning til forretningsordenen skal tjene til at gøre det tydeligt, at Parlamentet ikke hverken ved undladelse eller ved blot at gennemføre et rent ritual afstår fra sin opgave, nemlig at give sin mening til kende om konkurrenceevnen i en så betydningsfuld sektor som tekstil- og beklædningsindustrien, der er af så afgørende betydning for økonomien og beskæftigelsen i visse medlemsstater.
Den tjener også til at give udtryk for utilfredshed med det, som Kommissionen har kaldt en "aktionsplan«, men som ikke er det. Det giver sig ud for at være et dokument, hvor der skal lægges strategi, men for at være en aktionsplan mangler det projekter, tidsramme og en oversigt over de midler, der skal tages i anvendelse. Det ville i øvrigt være tilstrækkeligt at have benyttet nogle af de anbefalinger, som arbejdsmarkedets parter havde fremsat i en betænkning, for at have denne status og blive diskuteret som sådan.
Den tjener endvidere til at give udtryk for det, som Parlamentet anser for nødvendigt og påtrængende. For vores vedkommende går vi ind for en sammenhængende og afbalanceret behandling, men af sektoren som helhed, som en produktionskæde , og med særlig opmærksomhed på de arbejdsintensive aktiviteter. Vi mener, at sektorens konkurrenceevne kræver kamp mod svindelagtig og forvredet konkurrence, især med hensyn til de sociale betingelser, af hvilken grund det er nødvendigt på bi- og multilateralt plan at indføre sociale bestemmelser på grundlag af WTO. Vi går ind for godkendelse , hvad angår oprindelse og de sociale og miljømæssige produktionsbetingelser, og for, at de nationale godkendelser anerkendes på EU-niveau.
Med hensyn til sektorens konkurrenceevne går vi endvidere ind for, at der tilskyndes til nye produkter og teknologier, at der gives støtte til adgang til eksterne markeder, især for SMV'erne, og at der sker en styrkelse af uddannelsen, særlig hos den kvindelige arbejdskraft, men opregningen af disse og andre aspekter må vente til den betænkning, som vi er ved at udarbejde.
For denne henvisning til forretningsordenen tjener endelig til at gøre det tydeligt, at der i Parlamentet er ved at blive udarbejdet en betænkning på grundlag af Kommissionens dokument. Det foregår med den alvor, som en institutionel forankring betinger, og som kræver, at der tages hensyn til institutionens deltagelse i processer som disse og til dens arbejde. Også fordi den "europæiske opbygning« ville være meget dårligt stillet, hvis behandlingen af et spørgsmål som konkurrenceevnen hos en sektor med den relevans, som tekstil- og beklædningsindustrien har, blev afsluttet med det dokument, som Kommissionen har fremlagt. Processen må fortsætte, og Europa-Parlamentet skal tage del i den, sådan som det bør, og som sektoren kræver og har brug for

Ferrer
Hr. formand, jeg vil begynde mit indlæg med at beklage, at Rådet (industri) har udtalt sig om meddelelsen fra Kommissionen om foranstaltningerne til styrkelse af tekstil- og beklædningsindustriens konkurrenceevne uden at afvente Parlamentets holdning til meddelelsen. Derfor har denne forhandling et meget klart formål: at fastlægge de overordnede retningslinjer, som iflg. Parlamentet skal foreslås med henblik på at øge konkurrenceevnen og følgeligt sikre den europæiske tekstil- og beklædningsindustris fortsatte eksistens. Tekstil- og beklædningsindustrien er, i modsætning til hvad nogle måtte tro, hverken en kriseramt eller en uddøende sektor. Takket være de gennemførte omstruktureringer, kvaliteten af produkterne og deres udformning, og en hurtig behandling af forespørgsler, er tekstil- og beklædningsindustrien i dag rustet til at stå over for den udfordring, der ligger i den internationale konkurrence og møde fremtiden med optimisme.
Deraf kommer det, at Kommissionen og Rådet iflg. Det Europæiske Folkepartis Gruppe burde lægge mere vægt på den faktiske markedsadgang for tredjelande i gensidighedsforhold end tilfældet er i den handlingsplan, der følger meddelelsen. Er Kommissionen og Rådet klar over, at man har fundet frem til 600 toldmæssige barrierer, der hindrer fri eksport af fællesmarkedets tekstilprodukter? Hvis Rådet og Kommissionen virkelig vil støtte tekstil- og beklædningsindustriens konkurrenceevne, bør de kræve tredjelandenes respekt for GATT's regler og discipliner; de bør foreslå effektive og smidige foranstaltninger, som gør det muligt at bekæmpe svindel og forfalskning af oprindelsescertifikater; de bør beskytte industriejendom og få tredjelandene til at overholde de grundlæggende sociale og miljømæssige normer.
Det er klart, at der kræves mange andre tiltag, f.eks. på forsknings- og udviklingsområdet samt på uddannelsesområdet, men ingen af tiltagene vil være effektive, hvis der ikke er reel adgang til de internationale markeder og de spilleregler, der gælder for alle, ikke overholdes.
Hr. formand, jeg vil slutte med at fastslå, at min gruppe er skuffet over Rådets udkast til konklusion, som overhovedet ikke afhjælper de behov, denne nøglesektor har, hvorfor jeg anmoder Rådet om at genoverveje og inddrage den holdning, som Parlamentet har udarbejdet.

Gasòliba i Böhm
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg synes, det er af stor betydning, at hele Parlamentets politiske spektrum bekymrer sig om Europas tekstil- og beklædningsindustri. Jeg mener, at denne fælles bekymring fra de forskellige politiske retninger tydeliggør betydningen af en industri, som på den ene side har en lang tradition i den europæiske industrielle udvikling, og på den anden side har en særlig egenskab, som i disse tider er så vigtig, at den ikke kan undgå nogens opmærksomhed, og som vi har behandlet tidligere i eftermiddag: evnen til at skabe arbejde. Også derfor skal man være opmærksom på tekstil- og beklædningsindustriens sociale dimension.
Det centrale punkt i alle indlæggene er, at Kommissionen og Rådet skal anmodes om at iværksætte en hensigtsmæssig aktion til sikring af kontinuiteten på de bedst mulige betingelser i tekstilindustrien. Det handler ikke om at fastholde den nuværende situation. Det handler ikke kun om overlevelse. Det drejer sig om at udstyre industrien med en række mekanismer, som sikrer konkurrenceevnen på et åbent og mere og mere konkurrendygtigt marked i den verdensøkonomi, vi befinder os i.
Derfor fremsætter vi en række forslag til Kommissionen. Det drejer sig først og fremmest om at sikre, at den teknologiske udvikling, de teknologiske forbedringer og midlerne til ny teknologi, primært til information og elektronisk handel bliver anvendt korrekt inden for tekstilindustrien; det skal Kommissionen undersøge. Et andet væsentligt aspekt er, at den samlede produktion skal tages i betragtning, og ikke blot nogle specielle undergrene af industrien. Et tredje vigtigt emne er at sikre en korrekt uddannelse, således at den europæiske tekstilindustris konkurrencevne bibeholdes - det fastholder jeg - samt at sikre det beskæftigelsesniveau, som vi alle ønsker.

Novo Belenguer
Hr. formand, tekstilindustrien er en meget vigtig, men samtidig meget skrøbelig sektor for Den Europæiske Union, som mine kolleger tidligere har sagt. Vigtig fordi den er en grundlæggende industri i mange af strukturfondenes mål nr.1-regioner, og den beskæftiger mere end to millioner borgere i Den Europæiske Union. Skrøbelig på grund af dens store modløshed. Inden for de seneste seks år har industrien mistet mere end 600.000 arbejdspladser, og ifølge forudsigelserne vil den på kort sigt miste mere end 800.000 stillinger. Det er en dramatisk tid for denne industri. Dette forum bør kritisere situationen og indføre uopsættelige tiltag. Den ulige konkurrence og vedvarende dumping på det europæiske marked, som påvirker vores virksomheder og i sidste ende vores borgere negativt, kan ikke fortsætte, uanset hvilken industri det måtte dreje sig om.
Den europæiske tekstilindustris nuværende situation er en konsekvens af bl.a. den sårbarhed, der er forbundet med de internationale og fællesskabets markedsnormer, som f.eks. miljømæssige hensyn, socialbeskyttelse og intellektuel beskyttelse.
Jeg har tidligere omtalt tekstilindustriens betydning i størstedelen af mål nr.1-regionerne, de mindst udviklede i Den Europæiske Union. Det er måske grunden til, at regionerne er så sårbare, ikke kun på grund af virkningerne af dumping, som vi fordømmer, men på grund af fællesskabets egen markedspolitik i forbindelse med den nylige ikrafttrædelse af aftaler med tredjelande som Tyrkiet eller liberaliseringen over for østlandene.
Særlig betydning skal tillægges ikrafttrædelsen af anden fase af Verdensorganisationens tekstilaftale, som giver anledning til større liberalisering af markedet. Alle disse faktorer vil være et slag for fællesskabets tekstilindustri.
Det dokument, der er fremlagt af Kommissionen om tekstilen i Europa er nødvendigt og vigtigt. I dokumentet savner man dog en egentlig handlingsstrategi, som er opmærksom på alle de vanskeligheder mål nr.1-regionerne og tekstilindustrien gennemgår for tiden, og som realiserer en egentlig økonomisk og social samhørighedspolitik. Det er på det punkt, vi må stå fast og anmode Kommissionen om at gennemføre en fællesskabspolitik i overensstemmelse med forholdene for vores tekstilindustri og, fremfor alt, forholdene for de implicerede regioner. Et godt initiativ fra Kommissionens side ville være at hæve finansieringsrammen i Agenda 2000 og gennemføre et kontinuert fællesskabsprogram af lige så stor betydning for industrien som RETEX. Der ville ikke ske andet end, at vores tekstilindustri og de berørte regioners konkurrenceevne blev forbedret, hvilket som allerede nævnt ville bidrage positivt til den økonomiske og sociale samhørighed i Den Europæiske Union.

Griffiths
Hr. formand, først vil jeg gerne takke de fem ærede medlemmer, der har stillet og begrundet deres forespørgsler, og de fem andre ærede medlemmer, som er blevet for at lytte til svarene, og jeg vil gerne takke for, at Rådet har fået mulighed for at bekræfte sin støtte til denne europæiske industri, som er af vital betydning. Rådet er meget opmærksomt på de udfordringer, som hele den europæiske industri står over for i en verden præget af stigende globalisering og ny teknologi. Det anerkender, at den europæiske industris konkurrenceevne danner selve grundlaget for vækst, jobskabelse og en højnelse af levestandarden for os alle. Den europæiske tekstil- og beklædningsindustri er en økonomisk nøglesektor i Europa, hvad angår produktion og beskæftigelse. Rådet har altid anerkendt, at der er behov for fællesskabsstøtte for at sikre denne økonomiske sektors konkurrenceevne.
I denne forbindelse er det måske en god idé, hvis jeg beskriver en del af baggrunden for de aktuelle initiativer. Retningslinjerne for Fællesskabets politik på dette område blev opstillet af Rådet i 1994. Disse retningslinjer skabte en overordnet ramme for den europæiske industristrategi i tekstil- og beklædningssektoren. Strategien havde til formål at tage særligt hensyn til den enkelte sektors særegenhed. Disse retningslinjer skabte en overordnet ramme for den europæiske industristrategi i tekstil- og beklædningssektoren, og de aktuelle initiativer i tekstilsektoren kan spores tilbage til Rådets (industri) konklusioner af 28. marts og 14. november 1996. Disse vedrørte den internationale udviklings indvirkning på Fællesskabets tekstil- og beklædningssektor og på konkurrenceevnen i forbindelse med underentrepriser i Den Europæiske Unions tekstil- og beklædningsindustri.
Disse konklusioner blev den 3. november 1997 fulgt op af en meddelelse fra Kommissionen med titlen "Handlingsplan til fremme af den europæiske tekstil- og beklædningsindustris konkurrenceevne«. Meddelelsen blev udarbejdet i forbindelse med den dialog, som på Kommissionens initiativ er blevet ført mellem parterne i tekstil- og beklædningssektoren og især de nationale og Fællesskabets offentlige myndigheder og arbejdsmarkedets parter. I Kommissionens handlingsplan defineres en række prioritetsområder, som de berørte parters aktioner bør rettes mod. Planen behandles for tiden i de relevante rådsorganer og er på dagsordenen for Rådets (industri) næste samling den 7. maj 1998. På nuværende tidspunkt forventer formandskabet, at Rådet (industri) som sin første reaktion på Kommissionens meddelelse vil udarbejde et sæt konklusioner. Heri vil Rådet tilkendegive sin holdning til de initiativer, som Kommissionen har defineret som prioritetsområder.
Alle de spørgsmål, som de fem ærede medlemmer har rejst i dag, vedrører områder, som er fremhævet som aktivitetsområder i handlingsplanen. Rådet ønsker især at behandle fem nøglespørgsmål: jobs og uddannelse; udvikling og udbredelse af nye produkter, metoder og udstyr inden for kommunikations- og informationsteknologi; det indre markeds effektive funktion; adgang til tredjelandes markeder og streng overholdelse af de bestemmelser og regelsæt, som frivilligt er accepteret i henhold til internationale aftaler; og egnsudvikling. De ærede medlemmer og især hr. Ribeiro har spurgt, nøjagtig hvilke ressourcer der kræves til uddannelse, hvis tekstil- og beklædningsindustriens konkurrenceevne skal forbedres.
Kommissionens handlingsplan indeholder ikke detaljerede oplysninger, som kan danne grundlag for en vurdering af dens økonomiske konsekvenser. Det foreslåede initiativ vil blive finansieret inden for den aktuelle budgetramme. Jeg kan anbefale det 91 sider lange fremragende dokument, der er udarbejdet af GD III i forening med Eurotex, det europæiske tekstil- og beklædningsforbund, og som sektor for sektor giver nærmere oplysninger om finansiering inden for den enkelte medlemsstat. Selvom der ikke er foreslået en tidsplan for handlingsplanens initiativer, håber vi på et støt fremskridt. Vi forventer også, at den dialog, som føres under Kommissionens ledelse mellem alle sektorens parter, herunder medlemsstaterne og arbejdsmarkedets parter, videreføres. Dette vil bidrage til at sikre en konstant overvågning af fremskridtet og give os mulighed for at tilpasse foranstaltningerne efter den strukturelle og økonomiske udvikling.
Jeg vil nu gå over til nogle af de mere specifikke spørgsmål, der er blevet stillet i dag, og som ikke direkte er omfattet af handlingsplanen. Først er der fru Soltwedel-Schäfers spørgsmål. Emnet børnearbejde er behandlet i mange ILO-konventioner, som alle EU's medlemsstater har tiltrådt, herunder især konvention nr. 28 om tvangsarbejde og konvention nr. 138 om børnearbejde. Dette spørgsmål har også været behandlet på fællesskabsplan i Rådets direktiv nr. 94/33/EF om beskyttelse af unge på arbejdspladsen. I direktivets artikel 1 foreskrives det, at medlemsstaterne skal træffe de nødvendige foranstaltninger for at forbyde børns arbejde. Det er op til de enkelte medlemsstater og Kommissionen at sørge for, at direktivet gennemføres korrekt.
De ærede medlemmer har også udtrykt bekymring vedrørende sundhed, sikkerhed og miljøet. Dette er aspekter, som Rådet lægger vægt på at tage hensyn til i alle sine politikker. Alle foranstaltninger, der træffes med henblik på at modernisere tekstil- og beklædningsindustrien i Den Europæiske Union, skal overholde Fællesskabets gældende bestemmelser om arbejdstagernes sundhed og sikkerhed og beskyttelse af miljøet. Disse omfatter bl.a. rammedirektiv nr. 80/1107/EØF om beskyttelse af arbejdstagere mod farerne ved at være udsat for kemiske, fysiske og biologiske agenser under arbejdet og alle efterfølgende direktiver. Rådets rammedirektiv nr. 89/391 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet og alle efterfølgende direktiver er også omfattet.
Der blev rejst to andre spørgsmål, som jeg gerne vil besvare med det samme. Det blev hævdet med bekymring, at EuropaParlamentet ikke har fået lejlighed til at give udtryk for sin holdning. Jeg ved, at Parlamentet vedtager et beslutningsforslag i morgen, og jeg skal sørge for, at Rådet behandler det indgående, før det behandler sin handlingsplan på Rådets (industri) samling den 7. maj. Medlemmerne udtrykte bekymring angående markedsadgang. Dette er et af de væsentligste mål i handlingsplanen, der kræver streng overholdelse af de bestemmelser og regelsæt, som gælder i henhold til internationale aftaler.
Afslutningsvis skal det siges, at Kommissionens meddelelse har haft den værdifulde effekt, at den har sat gang i en bred diskussion vedrørende tanken om en ægte europæisk strategi for tekstil- og beklædningsindustrien, der kræver fuld deltagelse af alle Fællesskabets institutioner og organer samt medlemsstaterne og arbejdsmarkedets parter. I den forbindelse vil Rådet sørge for at tage hensyn til de udtalelser, som Europa-Parlamentet afgiver om dette emne. Jeg ser især frem til at høre Deres synspunkter under denne forhandling.

de Silguy
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg glæder mig over at kunne meddele Dem Kommissionens holdning til hele den politik, som den fører, eller som den forsøger at føre, inden for tekstil- og beklædningssektoren. Jeg vil forsøge at svare successivt på de forskellige aspekter ved de spørgsmål, der er blevet stillet såvel mundtligt som skriftligt, og jeg skal forsøge at gøre det så kort som muligt.
Først vil jeg gerne sige noget om udviklingen i den finansielle støtte, der gives til tekstil- og beklædningssektoren. Støtten til denne sektor sker ikke inden for rammerne af en ordning, der er specifik for denne sektor. Vi har i øjeblikket flere horisontale programmer: RETEX, SMV, ADAPT, Beskæftigelse samt aktioner inden for målrettede teknologier og inden for de traditionelle sektorer. Det antal anvendelser, man bestemmer sig for, afhænger faktisk af projekternes kvalitet og af evnen til koordination mellem industrien og arbejdsmarkedets parter. Med hensyn til alle fællesskabsinitiativerne er man i øjeblikket i færd med at udarbejde vurderingsrapporter, der burde gøre det muligt for os at studere disse initiativers indflydelse på moderniseringen af industriens struktur i de pågældende regioner og sammenhængen med industripolitikkens mål.
Det andet spørgsmål drejer sig om tilpasningen af denne sektor her på tærskelen af verdenshandelens liberalisering. Først vil jeg sige, at liberaliseringen allerede har fundet sted, og at den har givet sig udslag i en kraftig omstrukturering og modernisering af denne sektor, men overordnet set medfører en stigning i produktiviteten, en styrkelse af de konkurrencemæssige fordele, knowhow'en, merværdien og innovationen, at den europæiske tekstil- og beklædningssektor bevarer sin dominerende position på verdensmarkedet, eftersom sektoren stadig er verdens førende med hensyn til eksport af tekstilprodukter og nummer tre med hensyn til beklædning.
Hvad angår de planlagte foranstaltninger for at mindske omlægningsindsatsens økonomiske og sociale konsekvenser på regionalt plan, så kan jeg fortælle Dem, at vi har mange instrumenter til rådighed for at ledsage og støtte ændringerne inden for denne sektor. Her tænker jeg navnlig på strukturfondene og Samhørighedsfonden, der spiller en vigtig rolle i regionerne, hvor investeringsudgifterne og de sociale udgifter ved omlægningen netop er særligt høje. Det er RETEX' rolle, og det er fællesskabsinitiativrammernes og fællesskabsstøtterammernes rolle. Desuden er der de uddannelsesprogrammer for arbejdernes tilpasning til industriens forandringer, der gør det muligt at bevare stabile arbejdspladser i Unionen.
Med hensyn til den nye programmering, der kommer til at dække perioden 2000-2006, godkendte Kommissionen den 18. marts i år et forordningsforslag, der drejer sig om generelle bestemmelser for strukturfondene. I dette forslag foreslår Kommissionen navnlig at iværksætte et nyt mål nr. 2, der skal støtte den økonomiske og sociale omlægning i de områder, der står over for omstruktureringer, og navnlig de områder med omfattende tekstilindustri. Disse aktioner, der i dag finder sted inden for rammerne af RETEX-initiativet, vil kunne videreføres i forbindelse med det nye mål 2.
Det fjerde spørgsmål er børnearbejdet. Jeg minder Dem om, at direktiv 94/37 om beskyttelsen af unge forbyder børnearbejde i medlemslandene. Ifølge dette direktiv er minimumsalderen fastsat til 15 eller 16 år, alt efter det gældende skolesystem. Medlemsstaterne fik to år til at omsætte dette direktiv til national lovgivning. Kommissionen er i øjeblikket i færd med at undersøge alle medlemsstaternes notifikationer netop for at se, i hvilke stater det er sket, og hvordan omsætningen til national lovgivning har fundet sted. Desuden gør jeg opmærksom på, at fagforeningerne og arbejdsgiverne i forbindelse med dialogen på arbejdsmarkedet har underskrevet en adfærdskodeks om arbejdsforhold i den europæiske tekstil- og beklædningssektor. Arbejdsmarkedets parter har forpligtet sig til at sørge for at fremme anvendelsen af denne adfærdskodeks og hele tiden at følge overholdelsen deraf, navnlig via en årlig evaluering.
Det femte spørgsmål er miljøet og folkesundheden. De er naturligvis et nøglebegreb i moderniseringen af tekstil- og beklædningssektoren. Man må dog sikre sig, at de nationale lovgivninger, der undertiden er forskellige, ikke skaber nye, uberettigede tekniske forhindringer for fællesmarkedets virksomhed. Det er derfor, at Kommissionen foretager denne undersøgelse, idet vi selvfølgelig tager det største hensyn til forbrugerbeskyttelsen og miljøet. I visse tilfælde er harmoniseringen på fællesskabsplan utilstrækkelig, det er f.eks. tilfældet med azofarvestofferne. I andre tilfælde, og her tænker jeg særligt på tungmetallerne, er det stadig nødvendigt at fortsætte analysearbejdet, og der foretages i øjeblikket en undersøgelse af de risici for helbredet, som brugen af disse farlige stoffer medfører.
Det sjette spørgsmål er, om man kan sætte et tal på de finansielle midler til uddannelse, der er nødvendige for at forbedre tekstilsektorens konkurrenceevne. Kommissionen kan ikke fastlægge det nødvendige beløb til sektorens omstrukturering. Det tilkommer nemlig virksomhederne selv at definere deres finansielle behov til de nye investeringer og at anvende de beløb, der er sat af til dette formål i strukturfondene, i forbindelse med forsknings- og udviklingsprogrammerne eller i forbindelse med fællesskabsinitiativerne, såsom ADAPT med ECU 1.400.000.000 eller Beskæftigelse med samme beløb. Alle disse programmer kan følge ændringerne inden for denne sektor på nært hold, navnlig med hensyn til uddannelse.
Og nu til det syvende punkt. Fru Ferrer og hr. Gasòliba spurgte Kommissionen om den tidsplan, der er opstillet i forbindelse med disse fællesskabsinitiativer, og om handlingsplanen. Kommissionen har i sin handlingsplan beskrevet alle de initiativer, der allerede er taget, eller som vil blive taget. Jeg minder om, at disse aktioner er medlemsstaternes og arbejdsmarkedets parters ansvar, og Kommissionen kan således ikke fastlægge en nøjagtig tidsplan. Kommissionen er derfor i færd med at udarbejde en situationsoversigt, der skal dække de konkrete aktioner. Med udgangspunkt i denne situationsoversigt vil Kommissionen, arbejdsmarkedets parter og de nationale politiske instanser evaluere de opnåede fremskridt, og det vil vi gøre inden for rammerne af et møde, som Kommissionens tjenestegrene vil indkalde til sidst på året.
Sektorens udvikling i løbet af de sidste par år har vist mange stærke punkter og en række svage punkter. Problemet består i at integrere denne nye sektor i den teknologiske revolution, der giver den dens moderne karakter. Derfor er Kommissionen i sin handlingsplan overbevist om, at de konkurrencemæssige fordele, der er forbundet med innovation, kreativitet, kvalitet og knowhow, gør det muligt for den europæiske sektor at spille en førende rolle på de internationale markeder, selvom tekstil- og beklædningsindustrien i løbet af de sidste par år har vist en betydelig konkurrenceevne. Det er en sektor, der lover godt for fremtiden, og den industripolitiske strategi for beklædningssektoren skal derfor, alt imens den integreres i en overordnet strategi for industrien, tage hensyn til denne sektors særlige karakter. Og jeg vil svare hr. Novo Belenguer, at dens indflydelse og dens måde at fungere på i stor udstrækning er blevet diskuteret i arbejdsgrupperne med alle de implicerede økonomiske aktører i Europa. Det er på baggrund af disse resultater, at Kommissionen har udarbejdet en meddelelse, der beskriver retningslinjerne for en handlingsplan. Denne meddelelse er blevet fremlagt for Parlamentet, Rådet og Det Økonomiske og Sociale Udvalg, og den ledsages af en analytisk fortegnelse over de konkrete aktioner, der skal iværksættes indtil år 2000.
Det sidste spørgsmål drejer sig om den finansielle indsats og støtten til forskning og udvikling. Med hensyn til Fællesskabets aktiviteter er flere områder berørt, herunder det sociale område. I den forbindelse er det klart, at overholdelsen af arbejdsrettens grundlæggende bestemmelser er væsentlig. Kommissionen understreger, at det er nødvendigt, at disse grundlæggende bestemmelser bliver overholdt, og den forkaster naturligvis enhver form for protektionisme under henvisning til disse bestemmelser.
Og endelig med hensyn til miljøet, så er der drøftelser i gang i WTO's Handels- og Miljøudvalg. Unionen deltager i disse, og den vil påbegynde en analyse af de miljømæssige konsekvenser, der er forbundet med liberaliseringen af handelen, og af de handelsmæssige konsekvenser af lovgivningen på det område, der vedrører sektoren.
Afslutningsvis vil jeg gerne sige, at hvad angår den intellektuelle ophavsret, så deltager Kommissionen i øjeblikket i drøftelserne om anvendelsen af TRIP-aftalerne (Trade Related Intellectual Property) inden for Verdenshandelsorganisationen.

Formanden
Jeg har i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 40, stk. 5, modtaget et fælles forslag til beslutning af syv politiske grupper om de mundtlige forespørgsler om konkurrenceevnen i tekstil- og beklædningsindustrien .

McCarthy
Jeg vil gerne sige, hr. kommissær, at den meget rosenrøde situation, der beskrives i GD III's dokument, sandelig ikke svarer til, hvordan jeg oplever tekstilsektoren i min region, og jeg er sikker på, at hr. Caudron også har en anden opfattelse af tekstilsektoren i den franske region, som han repræsenterer.
Jeg hører faktisk hver dag om tabte arbejdspladser i tekstilsektoren i East Midlands-området, som jeg repræsenterer, og så sent som sidste måned hørte jeg om tabet af yderligere 350 arbejdspladser i dame- og børnetøjssektoren i Huthwaite i Nottinghamshire. Jeg må sige, at størstedelen af disse problemer og omstruktureringsbehovet rent faktisk skyldes udviklingslandenes store konkurrencedygtighed på pris. De omkostningsfordele, som disse lande har, forsvinder ikke. Markederne oplever en stigende liberalisering, som også andre medlemmer har nævnt under denne forhandling, og dette vil uundgåeligt betyde, at konkurrencen fra oversøiske lande øges. Vi i EU kan ikke forlade os på vores traditionelt store told- og kontingentbeskyttelse.
Den europæiske tekstilindustri har globale fordele, og disse skal udbygges og styrkes. Desværre er Kommissionens handlingsplan ikke vidtgående nok i denne retning. Det Forenede Kongerige har for nylig gennemført en undersøgelse, som jeg er sikker på, at rådsformanden kunne tænke sig at kommentere, og som drejede sig om benchmarking og vores samarbejde med erhvervslivet i tekstilindustrien. Vi undersøgte Det Forenede Kongeriges styrke på verdensplan, vi undersøgte mode, design, IT, "just in time«teknikker og forsyningskæder, som hr. Ribeiro nævnte, og vi opdagede, at vi faktisk kan lære af andre lande. Det er f.eks. lykkedes italienerne at komme ind på oversøiske markeder på grundlag af deres styrke og kundeservice, og de har faktisk undgået at konkurrere direkte med lavprisimporten.
Endelig vil jeg gerne sige, at jeg mener, at Kommissionen fører en inkonsekvent politik. Jeg er meget skuffet over, at Kommissionen i sin antidumpingpolitik ikke altid tager hensyn til Fællesskabets interesser. Jeg føler, at der bør være større sammenhæng i den måde, hvorpå Kommissionen forsøger at opfylde tekstilindustriens behov. De skal lytte til industrien, og De skal lytte til medlemsstaterne, når De træffer antidumpingforanstaltninger. Når medlemsstaterne med 10 stemmer mod fem går imod antidumpingprocedurer, som, de ikke mener, vil være i industriens interesse, må De og Kommissionen acceptere disse beslutninger. Jeg beder derfor Rådet om at behandle disse spørgsmål på Rådets (industri) samling den 7. maj. Af denne årsag har vi socialdemokrater anmodet Europa-Parlamentet om at blive tilknyttet antidumpingundersøgelsen, så Parlamentet kan være med til at sikre større gennemsigtighed og kontrol og hindre, at Kommissionen træffer uafhængige beslutninger i modstrid med subsidiaritetsprincippet.

Chanterie
Hr. formand, når en virksomhed som Renault sidste år i medlemsstaten Belgien sætter 3.000 mennesker på gaden, kommer landet i oprør og med rette. Man spørger: Hvad gør EU? Hvis vi på den anden side konstaterer, at der i tekstil- og beklædningsindustrien mellem 1991 og 1996 er gået ca. 600.000 arbejdspladser tabt, så er man tilbøjelig til at overse dette, fordi det ikke foregår i en enkelt virksomhed.
Jeg tror imidlertid, at vi kan fastslå, at Kommissionens meddelelse og særligt aktionsplanen for tekstil- og beklædningsindustrien er meget nødvendig, at den kommer i tide og giver et godt udgangspunkt for at opretholde og øge sektorens konkurrenceevne. Betingelsen er dog, at de foreslåede foranstaltninger iværksættes inden for en rimelig tidsfrist og med tilstrækkelige finansielle midler. Et tabt år for tekstil- og beklædningsindustrien betyder trods alt et tab af, lad os sige, 100.000 arbejdspladser.
Jeg ser fem prioriteter for aktionsprogrammet. For det første, at vores handelspartnere gennemfører og respekterer de regler, der er aftalt i Uruguay-runden, hvorunder markedernes tilgængelighed er det vigtigste. Jeg stiller to konkrete spørgsmål til Kommissionen. Hvordan ligger det med Brasiliens dumpingpolitik? Jeg stiller spørgsmålet: Hvordan står det til med gennemførelsen af den aftale, som for nylig blev indgået med Rusland i forbindelse med indførselskvoten for tæpper?
Anden prioritet: Udviklingen af et undersøgelses- og udviklingsprogram og om en informationsteknologi, der gør det muligt at nå ud til alle 120.000 tekstil- og beklædningsvirksomheder i EU. Jeg er glad for, at repræsentanten for Rådet lagde vægt på dette. For det tredje, beskyttelse af den intellektuelle ejendomsret gennem bekæmpelse af efterligninger. For det fjerde, intensivering af industri- og socialpolitikken på basis af systematisk forhandling med arbejdsmarkedets parter. Jeg kan forsikre Dem om, hr. formand, ærede kommissær, at arbejdsmarkedets parter i tekstil- og beklædningsindustrien er i stand til at opnå enighed på et bredt grundlag. For det femte, udarbejdelsen af skemaer for polivalent uddannelse, en bedre forberedelse på den industrielle omstilling, der vil blive en nødvendighed.
Jeg håber, hr. formand og formand for Rådet, at drøftelserne den 7. maj vil føre til en styrkelse af politikken både industrielt og socialt til fordel for tekstil- og beklædningsindustrien.

Moreau
Hr. formand, Rådets og Kommissionens udtalelser svarer ikke til virkeligheden, sådan som en af mine kolleger sagde. Siden 1992 er der nemlig blevet nedlagt 100.000 arbejdspladser hvert år. Krisen i tekstilsektoren skyldes hovedsagelig de virksomhedsflytninger, som arbejdsgiverne beslutter, og den stigning i importen, der ud over nedlæggelsen af arbejdspladser har bidraget til alvorlige forsinkelser med hensyn til uddannelse, forskning og modernisering af udstyret. Det er meget mere praktisk at få produceret varerne i lande med lave lønninger og stor arbejdskraft end at forbedre udstyret. Vanskelighederne med købekraften har ligeledes bidraget til et fald i forbruget. Med mere end to millioner ansatte i Europa, fordelt på 120.000 virksomheder, er tekstilindustrien dog stadig en sektor med lyse fremtidsudsigter. Vi må derfor træffe foranstaltninger på nationalt plan og på fællesskabsplan for at standse det store tab af arbejdspladser og bidrage til tekstilsektorens udvikling.
Hr. de Silguys bemærkninger om den planlagte støtte til omlægningerne beroliger mig dog ikke. Man skal først og fremmest stoppe virksomhedsflytningerne og bremse importen, der risikerer at stige endnu mere som følge af den asiatiske krise og den gradvise afskaffelse af multifiberaftalerne frem til år 2005. Vores gruppe foreslår, at man indfører sociale bestemmelser i handelsaftalerne. Det kunne være i form af en social antidumpingsafgift på de produkter, der genimporteres i Den Europæiske Union af de firmaer, som etablerer sig i lande med lave lønninger. Dette nævnes med rette i den fælles beslutnings stk. 5. Under alle omstændigheder bør den europæiske og nationale offentlige støtte ikke gælde for de virksomheder, der flytter. Hvis jeg har forstået det rigtigt, så består den eksisterende støtte i øvrigt også i afskedigelsespræmier, og det kan vi ikke acceptere.
I sin meddelelse følger Europa-Kommissionen desværre arbejdsgivernes anbefalinger, eftersom forslagene har til hensigt at forbedre virksomhedernes konkurrenceevne, hovedsagelig ved at presse arbejdsomkostningerne ned og ved at skabe fleksibilitet. Dette er en løsning, der har vist sig at være ineffektiv, hvilket i øvrigt også var tilfældet med skattelettelserne. Alt imens man afhjælper konkurrenceforvridningerne og bekæmper den sociale dumping - og jeg ville gerne høre Rådets og Kommissionens mening om de nøjagtige foranstaltninger, man planlægger at iværksætte på dette område - er det ligeledes nødvendigt at tage vigtige midler i brug på europæisk plan for at fremme investeringerne, forskningen, udviklingen, uddannelsen og moderniseringen af udstyret. Man kunne indføre lån med en særligt favorabel rente til de virksomheder, der skaber arbejdspladser; den europæiske lovgivning, og navnlig proceduren for passiv forædling, bør tages op til revision; og på nationalt plan ville en forbedring af købekraften naturligvis gøre det muligt at øge forbruget, hvilket ville være en måde, hvorpå man kunne skabe et nyt opsving inden for tekstilsektoren. Som svar ville jeg således gerne høre Kommissionens mening om disse forslag og ligeledes om niveauet for de anvendte midler, eftersom vi ikke har så mange nøjagtige oplysninger i den forbindelse.

Caudron
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg gjorde personligt opmærksom på det i min betænkning om den europæiske industris konkurrenceevne, og for mig er den europæiske tekstil- og beklædningssektor stadig en vigtig del af vores europæiske industri og af dens styrke og fremtid. Hvis man hertil lægger, at denne sektor har hjemme i regioner, der er udsat for mange og svære vanskeligheder oven i hinanden, der begyndte med omlægningen af minerne, stålindustrien og nu tekstilindustrien, så forstår man, hvor vigtig denne sag er, og således også, hvor alvorlig vores debat er for regionerne.
Før vores Parlament forhandler om betænkningen af vores kollega Ribeiro om handlingsplanen for tekstilindustrien, er det således nødvendigt at vide helt præcist, hvilke intentioner Kommissionen og Rådet har med hensyn til denne industri, og som følge heraf også med hensyn til de regioner, der slider i det for at komme ud af en dyb økonomisk, social eller endog psykisk krise.
Kommissionens svar på dette spørgsmål er af afgørende vigtighed, eftersom vi har fået at vide, at hundrede tusinder af arbejdspladser stadig er i fare for at blive nedlagt, og det på trods af, at mere end 600.000 arbejdspladser allerede er blevet skåret væk. I dag er grænsen nået i vores regioner. Under disse omstændigheder er det nødvendigt, at man iværksætter kraftige og tydelige særforanstaltninger for denne sektor med henblik på at reducere de udgifter, der tynger arbejdspladser med en lav merværdi. Man skal også - og det vil jeg gerne gentage - bekæmpe de uvarslede og økonomisk ubegrundede virksomhedsflytninger. Jeg kender de rendyrkede liberalisters tilbageholdenhed over for de skræmmende udsigter til en sådan støtte. Men det er den eneste måde, hvorpå man kan bekæmpe den sociale dumping, der praktiseres af visse lande, og som er en illoyal konkurrence over for Den Europæiske Union, dens industri, dens arbejdspladser og dens sociale model.
Jeg er sikker på, at hr. Ribeiros betænkning vil være et vigtigt dokument. Det er lige så vigtigt, at Kommissionen og Rådet allerede fra i aften bevæger sig i denne retning. Her drejer det sig også om at føre beslutningerne fra Luxembourg-topmødet om beskæftigelsen i Europa samt den nødvendige og livsvigtige kamp mod arbejdsløsheden ud i livet. Vi ved godt, at arbejdsløsheden styrker den helt og holdent anti-europæiske nationalisme fra det yderste højre, og det over hele Europa.

Filippi
Hr. formand, i forbindelse med topmødet i Luxembourg om beskæftigelse i sidste november og ØKOFINmødet i samme periode forsøgte man at imødekomme ønskerne om et positivt svar på beskæftigelsesproblematikken og undersøgte ved den lejlighed bl.a. mulighederne for at lette skatte- og bidragsbyrden i de arbejdskraftintensive sektorer. I manufakturindustrien er tekstil og beklædning utvivlsomt det mest arbejdskraftintensive område, især for kvindelig arbjedskraft. Hvis man virkelig ønsker at bevare beskæftigelsen og produktionssektoren, bør man derfor være konsekvent i forhold til de mål, man har sat sig, og ikke straffe lønmodtagerne eller deres lønninger. Det må derfor være op til Kommissionens handlingsplan at fortælle, hvorledes lønudgiftens store andel af de samlede omkostninger i denne sektor skal løses. Det vil endvidere være nødvendigt at yde støtte til højkvalitetsprodukter gennem en støttepolitik til små og mellemstore virksomheder i sektoren for at forøge deres anvendelse af mode- og kvalitetsindhold i de anvendte råmaterialer. Med henblik herpå bør der gennemføres en integreret sektorpolitik i områder med mange tekstil- og beklædningsvirksomheder, som Carpi-området, hvorfra jeg kommer.
Vi har ofte i Europa-Parlamentet talt om lige muligheder. Hvis vi virkelig ønsker at fremme beskæftigelsen, især for kvinder, er dette en sektor, der bør forsvares og sikres gennem undtagelser og positiv forvaltning af Multifiberarrangementet samt gennem grundige kontroller på særlige grænsepunkter for at sikre misbrug af den passive forædling.
I Økonomiudvalget har vi påbegyndt drøftelserne om Kommissionens handlingsplan for tekstil- og beklædningsindustrien, som er en plan, der endnu ikke synes egnet til at imødekomme problemerne i sektoren. Forslagene bør genovervejes og forbedres og gøres mere konkrete og praktisk gennemførlige.

Burenstam Linder
Hr. formand, denne beslutning må ikke tolkes som et åbent eller skjult krav om protektionistiske aktiviteter for at reducere EU's import af tekstilprodukter. I 60'erne og 70'erne blev f.eks. Sveriges tekstil- og konfektionsindustri udsat for en konkurrence, som førte til omfattende konkurser og krav til omstilling. De lande, som dengang stod for kraftige eksportstigninger, var f.eks. Portugal, Italien og Finland. Disse eksportlande krævede fri handel med tekstilprodukter og tolererede ikke fravigelser fra handelspolitiske forpligtelser, og Sverige modstod også indenlandske krav om handelsrestriktioner.
Hvis EU nu skulle gribe til handelshindringer, f.eks. ved at påberåbe sig sociale klausuler eller behov for antidumpingindgreb, så ville dette skade EU-lande, som allerede har omstillet deres tekstilindustri for at udnytte frihandelen. Det ville også give mindre plads for fattige udviklingslande til at deltage i international handel. Hele EU ville i længden tabe på protektionistiske indgreb. EU ville, hvis man greb til importhindringer, blive mødt med modindgreb fra andre lande. Det ville ramme sådan produktion i EU, som repræsenterer en højere forædlingsværdi end tekstil, og som giver flere arbejdspladser for EU-landene på længere sigt. Der findes ganske vist tilfælde af reel antidumping, men dette argument misbruges ofte, hvor det egentlige motiv er rent protektionistisk; det samme gælder for de såkaldte sociale klausuler.
Det er vigtigt at se udfordringerne for de regioner, der udsættes for krav om omstilling. For at håndtere konkurrence fra nye lande kræves der dynamiske virksomheder og fleksible arbejdsmarkeder. Evne til at gennemføre omstillinger og skabe nye industrier er den dynamiske proces, som giver øget velstand. Dette er opgaven, hr. formand, ikke handelshindringer.

de Silguy
Hr. formand, jeg agter at gøre det meget kort, eftersom klokken er mange, og eftersom jeg i mit lange svar for lidt siden allerede tog forskud på en række af de spørgsmål, jeg var blevet stillet.
Det er klart, at tekstilsektoren er en meget følsom sektor. Det er ikke mig, De skal sige det til, fru Moreau, jeg er lige så klar over det, som De er. Det er også en sektor, der har oplevet betydelige omlægninger, men som herved alligevel har forbedret sin konkurrenceevne meget kraftigt og i dag indtager førstepladsen på verdensplan. Når det er sagt, så ser fremtiden selvfølgelig ikke rosenrød ud; det er jeg enig med Dem i. Det er derfor, at vi skal fortsætte den indsats, der hovedsagelig består i at skabe et gunstigt miljø for virksomhedernes udvikling, så de får mulighed for at tilpasse sig og benytte sig af deres stærke sider, og disse stærke sider er i den forbindelse den høje merværdi, innovation og kvalitet. Det er således en opgave for de offentlige myndigheder, der i øvrigt hovedsagelig er nationale på dette felt, i betragtning af det ringe indhold - i det mindste i ordets franske betydning - af industripolitik på fællesskabsplan.
For det andet er det vigtigt, at vi på europæisk plan indfører det indre marked på effektiv vis, for det er kun markedets størrelse, der definitivt gør det muligt for hver enkelt virksomhed at råde over et større potentielt afsætningsmarked. For det tredje, og det forekommer mig at være væsentligt med hensyn til tredjelandene, så er det vigtigt at føre en politik, der både er offensiv og retfærdig. Når jeg siger offensiv, så betyder det, at vi med hensyn til eksporten skal benytte os af alle vores stærke sider i de internationale forhandlinger, så vi sørger for at afskaffe de handelshindringer, som vores virksomheder møder i forbindelse med deres eksport. Det er målsætningen for de tidligere forhandlinger og ikke mindst for de kommende forhandlinger.
Med hensyn til importen er det også vigtigt at sørge for en korrekt anvendelse af reglerne. Jeg kan forsikre Dem for, at hvad angår antidumping, så anvender Kommissionen nøje reglerne og tager de beslutninger, som den skal tage. Hr. Chanterie, De nævnte for lidt siden de russiske tæpper. Jeg kan huske, at man for ikke så længe siden har truffet foranstaltninger. Jeg mener, at Kommissionen undersøger situationen med hensyn til Brasilien. Hvad resten angår, så henviser jeg Dem til det, jeg sagde for lidt siden om de midler, der eksisterer inden for Fællesskabets programmer. Jeg vil ikke komme tilbage til dette spørgsmål. Med hensyn til de forskellige aspekter, vi har nævnt, gør Fællesskabets programmer det muligt for de virksomheder, der ønsker det, og som opfylder betingelserne, at modtage den nødvendige fællesskabsstøtte til at fortsætte moderniseringsindsatsen, der netop giver dem mulighed for at udvikle og fremhæve deres stærke sider.
Afslutningsvis vil jeg komme ind på et punkt, der vedrører de internationale organisationer, nemlig den sociale bestemmelse. Kommissionen lægger stor vægt på denne. Min kollega, Padraig Flynn, ved dette meget bedre end jeg, navnlig i forbindelse med Den Internationale Arbejdsorganisation. Med hensyn til miljøbestemmelserne, så er de, som jeg sagde for lidt siden, i øjeblikket genstand for indgående undersøgelser i Verdenshandelsorganisationens arbejdsgrupper.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Lærlingeuddannelsen i Europa
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0135/98) af Castagnetti for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om forslag til Rådets beslutning om fremme af ophold i andre europæiske lande som led i vekseluddannelse, herunder lærlingeuddannelse (KOM(97)0572 - C4-0064/98-97/0321(SYN)).

Castagnetti
Hr. formand, der er grundlæggende to mål for denne beslutning. For det første at fremme mobiliteten af personer under uddannelse, og i denne forbindelse indgår det i det emne, der kendetegner denne mødeperiode: euroen vil gøre det lettere for os at opnå en større integration i Europa, at gøre det europæiske økonomiske område stadigt mere snævert, at konsolidere det indre marked og dermed konsolidere et område, hvor personers fri bevægelighed rent faktisk kan fremmes, og herunder også den fri bevægelighed for personer under uddannelse.
Det andet mål er at målrette uddannelsen stadigt snævrere til markedets og erhvervslivets krav, besvare de nye situationer, vi stilles i, for virkelig at gøre uddannelse til et nyttigt instrument i arbejdsmarkedssammenhænge, og i denne forbindelse tror jeg, at dette stykke lovgivning er et svar på de mange aktioner, som Det Europæiske Råd i november i Luxembourg pegede på i forbindelse med beskæftigelsen.
Hvordan kan vi nu fremme disse målsætninger? Det har jeg allerede nævnt, nemlig igennem mobilitet: mobilitet mellem skole og arbejde, uddannelsesmæssig mobilitet mellem et land og et andet, erhvervsmæssig mobilitet mellem et erhverv og et andet. Hvilke persongrupper skal modtage denne bistand til mobilitet? Det er helt sikkert arbejdstagerne, unge under uddannelse og underviserne selv, og netop gennem fremme af mobiliteten for unge under uddannelse, undervisere, lønmodtagere, der har mistet deres arbejdsplads og er nødt til og ønsker gennem uddannelse at genskabe sig en plads i erhvervslivet, så vil vi også opnå denne mobilitet, som ikke kun gælder uddannnelsesmodeller, men også fremherskende kulturer og teknikker inden for erhvervslivet. Enhver ung eller lærling, der bevæger sig fra et land til et andet, fra en skole til en virksomhed, er bærer af kompetencer og kulturelle mønstre, der giver fordele til de, der tager imod dem.
Vi er klar over, at der er grænser i traktaten; artiklerne 126 og 127 indeholder bestemmelser til beskyttelse af medlemsstaternes uddannelsessystemers selvstændighed, og i denne forbindelse er denne europæiske uddannelsesmulighed netop en uddannelsesmulighed, der gælder for de allerede eksisterende programmer: det er ikke et nyt program, det er en måde at lave vekseluddannelse, det er en mulighed, der tilbydes medlemsstaterne, som hermed får mulighed for frivilligt at tilslutte sig.
Det forberedende arbejde, som vi har udført i Socialudvalget, har først og fremmest været en dialog for at nå frem til en forståelse om, hvorvidt denne rådsbeslutning også var i overensstemmelse med ønsker fra arbejdsmarkedets parter. Vi har ført dialoger med de øvrige parlamentsudvalg, vi har ført dialoger med de øvrige fællesskabsinstitutioner, med Det Økonomiske og Sociale Udvalg, med handelskamre, med faglige organisationer i forskellige europæiske byer, med producentsammenslutninger, og vi er over alt kun stødt på positive holdninger til forslaget.
Det uformelle møde i Rådet af uddannelses- og arbejdsministre, der fandt sted i London i marts, har vist rigtigheden i denne retning, for så vidt som det har bekræftet forpligtelsen til at fremme vekseluddannelsesaktioner gennem partnerskabserfaringer.
I denne ånd har udvalget næsten enstemmigt forelagt en række ændringsforslag, som, jeg håber, Parlamentet vil vedtage enstemmigt, og som i hovedsagen retter sig mod at skabe en synergi mellem impulserne fra Kommissionen og medlemsstaternes aktioner, for det bør netop ikke være en Kommission, der står og ser til og begrænser sig til at registrere det, som medlemsstaterne gør, men en Kommission, der aktivt fremmer og støtter parterne til at forholde sig positivt til sine forslag. Disse ændringsforslag skal også gennem EURES-nettet overvåge de erfaringer, der er høstet tidligere, evaluere deres effektivitet og konstatere, om der er et net af virksomheder til rådighed til at modtage de unge under uddannelse. Vi bør med andre ord anvende alle de instrumenter, som fællesskabsapparatet har gennemført i de senere år.
Med disse ændringsforslag vil vi også opfordre Kommissionen og medlemsstaterne til at tage initiativ til at finde frem til, hvilke produktionssektorer der er de mest modtagelige, hvad arbejdskraft angår, for at sikre, at den faglige uddannelsessektor bliver stadig mere effektiv til at skabe virkelige arbejdspladser.
Vi vil gennem disse vores ændringsforslag fremme en virkelig anvendelse af denne rådsbeslutning ved at opfordre medlemsstaterne, også de, som endnu ikke i deres eget retssystem har indført denne type uddannelse, til at indføre det. Vi vil opretholde sikkerheden, beskytte disse erfaringer på arbejdspladser, der er hygiejniske og forholder sig positivt til vores børn, hvis de vælger dette vekseluddannelsessystem. Vi ønsker at sikre en minimumsvarighed af disse uddannelser til tre måneder, da der ellers ikke ville være nogen mening i en vekseluddannelse, og da dette også er en måde at undgå, at det bliver en slags uddannelsesturisme. Vi har brug for, at der er tale om egentlige opholdsperioder på arbejdsstederne.
Vores ambition er med denne beslutning fra Kommissionen og Rådet at indlede en moderniseringsproces i form af en egentlig europæisering af det faglige uddannelsesområde.

Wolf
Hr. formand, kære kolleger, jeg synes, at rent sprogligt gør allerede dubleringen "lærlinge« og "elever« det klart, at vi her har at gøre med en temmelig forskellig realitet. Vi har udtryk, som dækker meget forskelligartede realiteter. Fælles er egentlig kun, at der ikke er tale om en primært teoretisk præget uddannelse på en højere læreanstalt. Alligevel er der et par fælles opgaver, der kan formuleres på trods af denne forskelligartethed. Alle lande har brug for en europæisk dimension, europæiske veje til erhvervsuddannelse er en nødvendig port til mobilitet på det indre marked netop også for dem, som ikke lige uddannes på en højere læreanstalt. Der skal skabes incitamenter. Man har brug for en transportabel og fremviselig bekræftelse, "Europass-Uddannelse«. Man har brug for undersøgelse og evaluering for at komme videre i denne proces. Der var en række andre problemer, som min kollega har omtalt. Der er fortsat ikke nogen fælles retsramme, men kun en beslutning om at fremme. Der er stadig den opgave at sikre gennemskuelig kvalitet. Der er stadig den meget vigtig opgave også her at lave mainstreaming og sikre lige muligheder uden nogen form for forskelsbehandling, og der er stadig den opfordring til Kommissionen, at den her skal tilbyde at aflægge beretning med regelmæssige mellemrum som minimalmekanisme til videreudvikling af dette initiativ.
Det er jo en kendt sag: så længe den praktiske og den teoretiske uddannelse ikke integreres - hvad vi måske kommer til at opleve - er de på sigt i hvert fald komplementære adgange. Implicit viden, som erhverves i praksis, forsvinder ikke bare, men antager i takt med det teknologiske fremskridt stadig nye former. Derfor er det fortsat af grunlæggende betydning for dem, som ikke uddannes på de højere læreanstalter, at der tilbydes kvalificeret uddannelse og at den får en europæisk dimension på det indre marked i Europa. For så vidt har Kommissionen indlagt sig fortjeneste, men vi som Parlament har den opgave at føre den videre på det punkt og strukturere den.

Waddington
Hr. formand, mine damer og herrer, dette forslag har potentiale til at fremme udviklingen af lærlingeuddannelser, der også har en europæisk dimension. Det sigter mod at skabe mulighed for, at personer, der tager en vekseluddannelse, og deres arbejdsgivere kan få gavn af lærlinge eller praktikanter, som tager en del af deres uddannelse i en anden medlemsstat, og for, at denne uddannelse anerkendes. Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender søgte under behandlingen af dette forslag til retsakt at indføre betydelige forbedringer, og vores ordfører, hr. Castagnetti, har allerede i sit indlæg redegjort for en del af baggrunden for sine meget nyttige forslag.
Jeg vil gerne fremhæve nogle af de spørgsmål, som vi ønsker, at Rådet og Kommissionen skal behandle. Vi mener, at dette forslag bør ses og gennemføres som led i hele EU's foranstaltningspakke, der har til formål at fremme beskæftigelse, uddannelse og erhvervsuddannelse. Flere af ændringsforslagene drejer sig om nødvendigheden af synergi mellem denne foranstaltning og andre fællesskabsprogrammer og -initiativer. Det er også yderst nødvendigt at sikre, at alle grupper har adgang til sådanne ophold i andre europæiske lande, og at ordningen reelt giver lige muligheder for deltagelse. Da det er meget sandsynligt, at det overvejende vil være de unge, der benytter sig af disse muligheder, er det særlig vigtigt, at sundheds- og sikkerhedsaspekterne tages i betragtning. Unge, der arbejder eller tager en uddannelse i et andet europæisk land, har behov for en vis beskyttelse.
Vi ønsker også, at arbejdsmarkedets parter, små virksomheder og mikrovirksomheder inddrages i dette initiativ. Vi ønsker, at vejlederne selv skal uddannes, og vi ønsker enighed om mindstevarigheden af uddannelsesophold. Vi har afgjort behov for effektive overvågnings- og evalueringsprocedurer og sidst, men absolut ikke mindst, et fællesskabsbudget. Med de forbedringer, som Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender har foreslået, kan denne ordning betyde en forbedring af både lærlingenes mobilitet og kvaliteten af deres vekseluddannelse og således medvirke til at højne kvalifikationsniveauet i EU.

Mann, Thomas
Hr. formand, for knap to år siden anmodede Det Europæiske Råd i Firenze Kommissionen om en meddelelse om vekseluddannelsens prioritering. I mit hjemland har denne uddannelsesform en lang tradition bag sig. Der erhverves viden, opøves færdigheder og indøves social adfærd og vilje til integration. Vekseluddannelsen, som lægger vægt på det praktiske arbejde, kvalificerer de unge til arbejdsmarkedets stadig mere komplekse krav og yder et væsentligt bidrag til at nedbringe ungdomsarbejdsløsheden. Basis er samarbejdet mellem skoler og virksomheder. Når det fungerer og til stadighed undersøges i pædagogisk, indholdsmæssig og organisatorisk henseende med henblik på nye krav, giver og har vekseluddannelsesordningen en fremtid. Men vekseluddannelsesordningerne i Europa er stadig forskellige, hvilket ordføreren for den udmærkede betænkning, hr. Castagnetti, har gjort opmærksom på. Derfor gælder det om at tilnærme dem til hinanden og at tilstræbe europæiske veje til erhvervsuddannelse, og arbejdsmarkedets parter skal deltage aktivt i denne proces.
Medlemsstaternes foranstaltninger får under overholdelse af subsidiariteten og bibeholdelse af ansvaret for erhvervsuddannelsen en europæisk merværdi, som muliggøres af en intensiv udveksling af informationer og erfaringer, gennemførelse af modelprojekter og fremme af mobiliteten, det vil sige udlandsophold, der er specielt tilpasset den enkelte, og som finansieres af fællesskabsprogrammer som Leonardo da Vinci. I dag drøfter vi, og i morgen vedtager vi samtidig to vigtige temaer. Det drejer sig først og fremmest om konvergensbetænkningen, euroen og medlemsstaterne. Men det drejer sig også om erhvervsuddannelsens fremtid. Hvis alt går godt, får vi fra den 1.1.1999 en fælles valuta og en fælles indsats på erhvervsuddannelsesområdet. Vejen fra det indre marked til det europæiske hjemmemarked kræver både store og små skridt.

Crowley
Hr. formand, jeg vil også gerne byde kommissæren velkommen her til Parlamentet og hylde ham og hr. Castagnetti for deres initiativ til dette forslag om fremme af ophold i andre europæiske lande som led i vekseluddannelse, herunder lærlingeuddannelse. Der er i øjeblikket 18 millioner langtidsledige i Europa. Alligevel er der i alle lande i Europa arbejdsgivere og virksomheder, der råber på medarbejdere og hævder, at de ikke kan få dem. Dette skyldes ikke kun lave lønninger eller mangelen på socialsikring. Det skyldes mangelen på færdigheder og erhvervsrelaterede kvalifikationer.
Vi er ved at ratificere Amsterdam-traktaten, der indeholder et særligt afsnit om beskæftigelsen, og vi er ved indføre denne nye samordningsprocedure, hvor de nationale handlingsplaner for beskæftigelsen sendes til Bruxelles, så Kommissionen kan vurdere og evaluere dem efter det første år. Vi er derfor nødt til at garantere, at vi kan tilbyde folk reelle kvalifikationer og en reel uddannelse, så de kan få reelle jobs, og ikke blot sminke tallene, så de udgår af arbejdsløshedsstatistikken i et par måneder.
Mellem 1994 og 1999 modtog det statslige erhvervsuddannelseskontor i Irland IEP 428 millioner til erhvervsuddannelse og almindelig uddannelse. Dette betød en drastisk forbedring af den disponible arbejdsstyrkes kvalifikationer, så den kunne følge med den voksende produktions- og serviceindustri i Irland. Ud fra et irsk synspunkt er det væsentligt, at denne finansiering fortsætter efter år 2000 og frem til år 2006. Det er også væsentligt, at vi ser på nye modeller og nye uddannelsesformer, og at vi skaber denne synergi mellem arbejdsgiverne, fagforeningerne og de arbejdsløse, så vi udarbejder de bedste modeller for bekæmpelse af arbejdsløsheden.
I Irland er der for tiden 14.000 lærlinge, hvoraf de ca. 11.400 er under den nye ordning, hvor lærlingeuddannelsen er normbaseret, og ca. 2.600 er under den gamle ordning, som var tidsbaseret. Det er væsentligt, at vi her i Parlamentet og Kommissionen holder øjne og ører åbne og er opmærksomme på nye måder, hvorpå vi kan løse arbejdsløshedsproblemet.
Til slut vil jeg gerne meget kort fremføre følgende citat: "Når man giver en mand en fisk, er han sikret mad samme dag. Når man lærer ham at fiske, er han sikret mad hele livet«.

Ghilardotti
Hr. formand, jeg vil gerne takke ordføreren for det glimrende arbejde, der er udført og også udtrykke min tak til Kommissionen for dette initiativ. Et af de problemer, som alle medlemsstaterne stilles over for, når de skal fremme beskæftigelsen blandt de unge, er netop det at fremme og tilskynde til et snævrere samarbejde mellem skolen og virksomhederne, og dette er i øvrigt også en af modsætningerne i hvidbogen om undervisningssamfundet. Lærlingeuddannelsen, der gennemføres på forskellig vis i de forskellige medlemsstater, kan betragtes som en privilegeret måde at sikre, at disse to verdener mødes, og derfor er det et særligt vigtigt område for Unionen at handle på.
Der er sket meget med hensyn til studenternes, lønmodtagernes, undervisernes og de faglige repræsentanters europæiske mobilitet gennem Kommissionens programmer som PETRA, COMETT, FORCE, der alle har fungeret tidligere, eller Leonardo og Socrates, der er de programmer, der tager arven op i dag. Denne tendens må støttes, ja endog fremmes, og der bør navnlig satses på placering af studenter i virksomhederne og på lærlingenes vekseluddannelse.
Men ved siden af de nødvendige kvantitative spring i mobiliteten må der også tages højde for den kvalitative side i forbindelse med de fælles afgørelser, der træffes om regler og adfærdsmønstre, der kan sikre den undervisningsmæssige effektivitet af placeringerne og udvekslingerne. Derfor må det forslag til beslutning, som vi nu drøfter, om oprettelsen af Europass-programmet, der skal fastsætte præcise kvalitetskriterier til at fremme og gennemføre placeringer i virksomhederne og sikre, at der udstedes et bevis, hilses velkomment på et område, der i øjeblikket er alt for ureguleret og ikke indeholder tilstrækkelige garantier for deltagerne.
Dette forslag kan imidlertid ikke i sig selv løse alle de problemer og fjerne alle de hindringer, der er i forbindelse med mobiliteten inden for den faglige videreuddannelse i almindelighed. Kommissionen har selv erkendt dette og har meddelt, at den i forbindelse med det nye LEONARDO-program vil gennemføre et ERASMUS-program for lærlinge med henblik på at fremme mobiliteten i sektoren. Det er ikke alene nødvendigt at skabe et ERASMUS for lærlingene, men også at definere, sådan som ordføreren nævnede i sit indlæg, de sociale sikringsinstrumenter, der skal knyttes til lærlingenes mobilitet, samt sikre en effektiv overvågning.
Som Europa-Parlamentet skal vi være opmærksomme på, at Kommissionen i forbindelse med sine forslag for de kommende generationer af uddannelsesprogrammerne, som jeg forestiller mig snart vil blive forelagt, holder disse løfter

Pirker
Hr. formand, hr. Castagnettis udmærkede betænkning er uden tvivl et bidrag til en bedre beskæftigelse af de unge, idet den fremhæver to væsentlige elementer. Det ene er de unges mobilitet, som skal øges og dermed give de unge flere muligheder. Det andet er kvalificeringen, uddannelsens kvalitet, der som helhed skal gøres bedre, navnlig inden for området uddannelse af faglærte arbejdere, som også er blevet nævnt her flere gange. Forslagene vil uden tvivl øge mobiliteten, ved at der finder en gensidig anerkendelse sted, ved at erhvervsuddannelsen dokumenteres i et "Europass-Uddannelse«, og ved at bureaukratiske hindringer fjernes. Det er endvidere vekseluddannelsen, som øger kvaliteten. Men det er et problem, at vi uddanner alt for mange unge til de forkerte erhverv. I mit land uddanner vi f.eks. 80 % af de unge til kun 11 erhverv. Mulighederne for at finde passende beskæftigelse er tilsvarende ringe.
Derfor vil jeg gerne have lov til at stille endnu et forslag til denne udmærkede betænkning, som måske kan bringe os et skridt videre, nemlig at vi anmoder Kommissionen om årligt at lade udarbejde en kvalitativ analyse af behovet for erhvervsuddannelser, som oplyser om, hvad der rent faktisk efterspørges på arbejdsmarkedet på mellemlangt sigt og måske også på længere sigt. Denne information skulle så stilles til landenes rådighed som en serviceydelse, som landene på frivillig basis kan lade sig lede af. Det vil sige, at de kunne indstille deres erhvervsuddannelsesordning på eller omstille den til, at de unge så kan blive kvalificerede til at dække den faktiske efterspørgsel på arbejdsmarkedet. Det kunne være et ekstra incitament at uddanne de unge specifikt i overensstemmelse hermed og give dem muligheden for virkelig at få en første ansættelse. Dermed ville en ny vej være banet.

Piha
Hr. formand, jeg vil også gerne takke kollega Castagnetti for hans værdifulde arbejde ved udfærdigelsen af denne betænkning. Veksel- og lærlingeuddannelser har to mærkbare dimensioner, som fyldestgør hinanden: den økonomiske og den socioøkonomiske. For det andet er det vigtigt at pointere, at specielt de små og mellemstore virksomheder spiller en betydelig rolle som arbejdsgivere. Funktionsdygtigheden i denne sektor har en mangefoldig betydning for hele den europæiske velfærd og også for de unges beskæftigelse. Derfor bør vi rette fælles ressourcer netop mod denne sektors muligheder for at tilbyde lærlingeuddannelses- og arbejdspraktikpladser for unge.
Castagnetti tager også arbejdsmarkedsorganisationernes tilslutning til processen frem. Kommissionen bør i sit forslag tage højde for, at for SMV-sektoren har iværksætterorganisationerne en central betydning. Iværksætterorganisationernes rolle som en betydningsfuld part i den sociale dialog er allerede længe blevet undervurderet.
Ved harmoniseringen af lærlingeuddannelser er der også tale om bredere forsøg på at harmonisere eksaminerne. En heldig placering af de unge på arbejdsmarkedet og en effektivisering af arbejdskraftens frie bevægelighed kræver, at strukturen, varigheden, indholdet og også kravniveauet for eksaminer er så ensartede som muligt i hele Europa. Hovedansvaret for eksaminer og den dertil knyttede harmonisering af praktik- og lærlingeuddannelsesperioder tilhører medlemslandenes myndigheder. Den fornødne tillid, som er forudsætningen for en tværeuropæisk sammenlignelighed for eksaminer, kan kun skabes gennem direkte samarbejde. Det er ikke en fordel for det europæiske uddannelsessystem, at de skabte standarder altid er såkaldt oppefra bestemte.

Flynn
Hr. formand, jeg vil gerne straks takke hr. Castagnetti for hans store indsats i forbindelse med denne betænkning og alle dem, som har bidraget under forhandlingen. Formålet med dette forslag til beslutning om fremme af ophold i andre europæiske lande som led i vekseluddannelse, herunder lærlingeuddannelse, der her forelægges Parlamentet og Rådet, Kommissionens mål er at fremme mobiliteten for personer under uddannelse i Europa, uanset alder . Dette nævnte hr. Castagnetti specielt, og jeg støtter ham heri.
Dette er i overensstemmelse med tre af fællesskabspolitikkens kernepunkter: færdiggørelsen af det indre marked, skabelsen af et borgernes Europa og skabelsen af et kundskabens Europa. Inden for alle disse områder er de uddannelsessøgendes mobilitet yderst vigtig. Det bilaterale og multilaterale samarbejde mellem Fællesskabets medlemsstater viser tydeligt, at der er stor efterspørgsel efter uddannelse på alle niveauer, herunder videregående uddannelse.
Mellem 1995 og 1997 har 100.000 personer modtaget støtte fra Leonardo da Vinci-programmet til et uddannelsesophold i en anden medlemsstat. Ud fra det erfaringsgrundlag, der er skabt, og i betragtning af den stærke behovs- og efterspørgselsstigning er det vigtigt, at vi nu øger denne mobilitet og sikrer, at den er så resultatgivende som muligt. Til dette formål må vi på europæisk plan blive enige om en fælles kvalitetsramme, der gør det muligt at skabe reelle muligheder for ophold i andre europæiske lande som led i en uddannelse og at gøre disse muligheder mere synlige.
Forslaget, som bygger på traktatens artikel 127, har to formål. For det første sigter det mod at definere indholdet af og de fælles generelle kvalitetsprincipper for vekseluddannelsesophold i en anden medlemsstat i tilknytning til den uddannelse, som personen tager i det land, som han eller hun kommer fra. For det andet sigter det mod at sikre, at uddannelsen bliver mere gennemsigtig og får større anerkendelse i form af udstedelsen af et bevis, det såkaldte Europass-Uddannelse, som er en godkendelse af den erhvervs- eller uddannelseserfaring, som den pågældende har opnået. Som hr. Castagnetti påpegede, er det naturligvis også i tråd med Den Europæiske Unions beskæftigelsespolitik og de retningslinjer, som blev aftalt på beskæftigelsestopmødet i november sidste år.
Jeg vil gerne benytte lejligheden til at takke alle Parlamentets medlemmer, især hr. Castagnetti som ordfører for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender, for deres forslag. Kommissionen har bemærket den interesse, som forslaget har vakt i andre udvalg: Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier med hr. Kerr som ordfører, Budgetudvalget med hr. Bösch som ordfører og Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik med hr. Skinner som ordfører, og jeg vil gerne sige dem alle tak.
Parlamentet har fremsat 28 ændringsforslag, hvoraf de 26 kan godkendes, herunder til dels ændringsforslag nr. 28. Disse ændringsforslag betyder en forbedring af vores forslag og i nogle tilfælde endda en skærpelse. Jeg kan især nævne de ændringsforslag, som understreger SMV'ernes og håndværksvirksomhedernes rolle i forbindelse med oprettelsen af vekseluddannelser, da disse virksomhedstyper på grund af deres særegenhed kræver særlige betingelser, samt de ændringsforslag, der understreger inddragelsen af arbejdsmarkedets parter og lærlingeuddannelsernes andre parter.
Så er der de ændringsforslag, der sigter mod at fremme god oplysning og mere generelle støtteordninger i forbindelse med ophold i andre europæiske lande, f.eks. vedrørende sundhedsaspekter, sikkerhed på arbejdspladsen og sprog. Jeg vil gerne takke fru Waddington, der gjorde os opmærksomme på dette element, som er afgørende for, at opholdene bliver en succes.
For det tredje er der de ændringsforslag, som understreger den frivillige karakter af sådanne ophold i andre europæiske lande. Kommissionen er opmærksom på de forskellige politikker i medlemsstaterne, og dette forslag har hverken til formål at ændre strukturen eller indholdet af medlemsstaternes uddannelsessystemer og -væsener.
De to ændringsforslag, der vedrører varigheden, kan imidlertid give anledning til problemer. Jeg tænker på hr. Castagnettis ændringsforslag nr. 19, som foreskriver, at perioden sammenlagt skal have en varighed på mindst tre måneder, og hr. Ettls ændringsforslag nr. 21, hvormed han søger at sikre, at opholdet ikke forlænger uddannelsesperioden i oprindelseslandet.
Jeg forstår overvejelserne bag disse ændringsforslag; ingen ønsker, at disse ophold i andre europæiske lande skal gå op i den rene turisme, som det blev fremført i indlæggene. Vi må sikre, at der er tale om reelle kvalitetsuddannelsesophold. Derfor foreslår Kommissionen, at opholdenes varighed nøje skal hænge sammen med deres formål og de kvalifikationer, der skal opnås. Disse forhold skal på forhånd fastlægges i en aftale mellem den udsendende partner, værtspartneren og den uddannelsessøgende. De forskellige systemer, visse erhvervs særegenhed, men også de mange forskellige varigheder, der er blevet foreslået under forhandlingen, viser, hvor svært det er at fastsætte en mindstevarighed.
Til slut, hr. formand, kan jeg forsikre Dem for, at Deres fremtidige forslag, navnlig vedrørende de nye programmer, og især Leonardo da Vinci-programmet, vil blive behandlet meget indgående. Sidstnævnte program skal i stigende grad fremme mobiliteten for personer under vekseluddannelse og skal, som min kollega Edith Cresson ved flere lejligheder har sagt, blive et "Erasmus for lærlingeuddannelser«.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Flynn.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Supplerende pensionsrettigheder
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0134/98) af Ettl for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om forslag til Rådets direktiv om sikring af, at arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende, der flytter inden for Den Europæiske Union, kan bevare deres supplerende pensionsrettigheder (KOM(97)0486 - C4-0661/97-97/0265(CNS)).

Hughes
Hr. formand, jeg taler i stedet for ordføreren her i aften. Han kan desværre ikke være til stede, da han har et vigtigt ærinde i Østrig. Det er en skam, for han har gjort et fremragende stykke arbejde i form af denne betænkning. Det er faktisk et bevis på hans succes som ordfører, at betænkningen blev vedtaget enstemmigt i udvalget. Der er kun en enkelt uoverensstemmelse tilbage, som ikke blev behandlet fyldestgørende under afstemningen, og den behandles nu her i plenarforsamlingen i form af ændringsforslag nr. 18, som har Den Socialdemokratiske Gruppes, PPE-gruppens og Den Liberale Gruppes fulde støtte. En så høj grad af enighed opnår man ikke let - det kræver hårdt arbejde, og jeg vil gerne lykønske Harald Ettl med resultatet af dette arbejde.
Forslaget vedrører en sikring af, at arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende, der flytter inden for Den Europæiske Union, kan bevare deres supplerende pensionsrettigheder. Det udgør et vigtigt praktisk skridt mod virkeliggørelsen af den frie bevægelighed. Den frie bevægelighed for arbejdstagere er hjemlet i traktaten, men i praksis hindrer en masse praktiske problemer en reel udøvelse af den frie bevægelighed. Et af de praktiske problemer vedrører den manglende samordning af de supplerende pensionsordninger mellem medlemsstaterne og den principielt forskellige vægtning af statslige og supplerende socialsikringsordninger i de forskellige medlemsstater. Disse forhold udgør yderst reelle hindringer for den frie bevægelighed.
Dette forslag løser bestemt ikke alle problemerne. Problemerne skal ses på baggrund af Kommissionens grønbog om supplerende pensioner fra 1997. Grønbogen har selv sin baggrund i, at det ikke lykkedes at vedtage et forslag til et direktiv om forvaltningsog investeringsfrihed for pensionskasser, der blev forelagt i 1992 og derefter igen trukket tilbage. Det blev i 1995 efterfulgt af et direktiv, der søgte at løse nogle af disse problemer. Direktivet nåede til kommissær Flynns store frustration kun til Kommissionen. Dette medførte igen oprettelsen af en ekspertgruppe på højt plan om fri bevægelighed for personer under forsæde af Simone Veil.
Alle disse forskellige forsøg har været rettet mod tre af de væsentligste hindringer, som arbejdstagerne oplever i forbindelse med den frie bevægelighed og supplerende pensioner. Den første hindring er den lange optjeningsperiode, som kræves i nogle medlemsstater, før man erhverver pensionsrettigheder. Det er klart, at hvis der kræves flere års ansættelse i en virksomhed, før en medarbejder erhverver rettigheder, er dette en hindring for den frie bevægelighed. Det anden hindring vedrører overførsel af pensionsrettigheder, og den tredje spørgsmålet om dobbeltbeskatning.
I en interimsberetning, som Veil-gruppen forelagde i november 1996, fokuserede man på en løsning, der i det mindste betød, at man tog fat på at fjerne nogle af disse hindringer. Den løsning, som foreslås i interimsberetningen, danner grundlag for det forslag, som vi behandler her i aften. Det begrænser sig til at sikre princippet om ligebehandling af arbejdstagere, der flytter. Det lægger vægt på, at arbejdstagere, der flytter, skal bevare deres rettigheder, frem for at rettighederne overføres fra en ordning til en anden.
Forslaget indeholder fire vigtige elementer. Det første er artikel 4, der sikrer, at medlemmer af en ordning bevarer erhvervede rettigheder, hvis de flytter til en anden medlemsstat. Artikel 5, som er det andet element, sikrer, at medlemmer af ordninger, der bor i en anden medlemsstat, får udbetalt samtlige de ydelser, som de har krav på under en sådan ordning. Det tredje element vedrører situationen for udstationerede arbejdstagere, og det behandles i artikel 6 og 7. Det sidste element - som er meget vigtigt - findes i artikel 8, der forpligter lederne af pensionsordninger til i tilstrækkeligt omfang at oplyse medlemmerne om deres rettigheder, når de flytter til en anden medlemsstat.
Alle disse bestemmelser er vigtige. Det væsentligste ændringsforslag i Harald Ettls betænkning er ændringsforslag nr. 4. Heri gøres opmærksom på, at dette direktiv kun skal ses som et første skridt i retning af at skabe forskrifter vedrørende de supplerende pensionsordninger i Unionens medlemsstater, og det anføres, at Rådet fremover, i den udstrækning, det er nødvendigt, vil vedtage yderligere retsakter om karensperioder og den generelle og grænseoverskridende overførsel af erhvervede pensionsrettigheder. Dette forslag er et skridt i den rigtige retning. Jeg håber, at Kommissionen særligt vil bemærke ændringsforslag nr. 4, og lykønsker ordføreren med hans arbejde.

Ferri
Hr. formand, jeg tror, at dette må betragtes, sådan som hr. Hughes sagde, som et første skridt, fordi det er et begrænset direktivforslag i forhold til problemets betydning, som er at sikre lønmodtagerne en virkelig mobilitet ved at sikre dem en række vigtige muligheder. Det er rigtigt, at ændringsforslag fire vedrører erhvervede pensionsrettigheder, men desværre er et ændringsforslag, som Udvalget om Retlige Anliggender og Økonomiudvalget havde foreslået, ikke blevet vedtaget, selvom man heri forsøgte at mægle mellem de lange frister, som nogle stater anvender, og de alt for korte frister, som andre stater anvender; dette ændringsforslag overtog den løsning, som gruppen på højt plan var nået frem til under fru Veils ledelse, som netop foreslog fem år.
I stedet tager Kommissionens forslag udgangspunkt i et ændringsforslag - den overtager det faktisk - fra Retsudvalget om fortolkningen af forordningerne 1408/71 og 574/72, nemlig ændringsforslag 1. Dette er meget vigtigt, fordi det fra et juridisk synspunkt udgør en slags mellemled mellem dette forslag og forordningerne, som Kommissionen havde fortolket alt for snævert ved netop at gå ind for en fortolkning, der var knyttet til de obligatoriske pensionsordninger.
I virkeligheden indeholder ændringsforslag 1 med sin ændring af ordet "udelukkende« til "fortrinsvis« en mulighed for at anvende de frivillige pensionssystemer, der er baseret på kontrakter, og giver derfor mulighed for en integration, der udgør en tilfredsstillende harmonisering af lovgivningen. Efter min opfattelse er dette derfor i sin helhed et fornuftigt forslag, som vi gerne ser integreret i grønbogen, som snart forventes at ankomme til Parlamentet, og som vil udgøre den ramme, hvori det centrale problem vil få sin naturlige plads.

Weiler
Hr. formand, kære kolleger, jeg taler på vegne af De Europæiske Socialdemokraters Gruppe. Som vores formand allerede har sagt, blev det vedtaget enstemmigt i udvalget, og der er stor enighed blandt alle grupper i EuropaParlamentet. Derfor vil jeg også indlede med en tak til hr. Ettl, som har sat sig grundigt ind i dette virkelig komplicerede emne. Jeg vil endvidere - det bør vi ikke glemme - takke ekspertgruppen med Simone Veil som formand, den har ydet et fremragende stykke arbejde for Parlamentet og forhåbentlig også for Kommissionens lovgivningsmæssige forslag, for dem venter vi nu i særlig grad på.
For tiden arbejder ca. 300 000 mænd og kvinder i EU's medlemsstater i et andet land end det, de tidligere har boet i. Det er faktisk færre, end vi engang troede, og siden det indre markeds start er vi egentlig gået ud fra, at antallet ville stige. Der er mange grunde til det, sikkert også personlige grunde, men der er også politiske grunde til det. Disse politiske grunde bliver vi nødt til at se på. Grundene dertil er et tema, vi har beskæftiget os indgående med i de sidste måneder, navnlig i Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse, men også i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder, i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik og tillige i Udvalget om Kvinders Rettigheder. Dette tema er som helhed blevet drøftet indgående i Parlamentet i de sidste måneder, og vi har igen og igen konstateret, at de nationale regler, de nationale bestemmelser bevirker en usandsynlig strøm af hindringer, jeg vil næsten sige chikanerier. Det er en af de politiske grunde.
Den anden grund er også, jeg siger det helt åbent, hr. kommissær Flynn, at også Kommissionen tidligere har beskæftiget sig ret så tøvende og sendrægtigt med dette tema og dér, hvor den har arbejdet med det, har Rådet - som altid, det ved vi jo - blokeret. Men der er taget et lille skridt, og dette skridt er godt. Det sikres under alle omstændigheder, at arbejdstagere i Europa netop ikke stilles ringere, hvis de udnytter den fri bevægelighed, som jo er garanteret dem. Af alderspensionens tre søjler er den, virksomhederne står for, den supplerende pension stadig relativt lav; navnlig i mit land, i Tyskland, vedrører den endnu ikke en gang 5-7 % af kontrakterne. Men vi ved, at de supplerende ordninger helt bestemt vil blive prioriteret højere i fremtiden end hidtil. For os må det være vigtigt, at ...
(Formanden afbrød taleren)

Menrad
Hr. formand, hr. kommissær, på vegne af Det Europæiske Folkepartis Gruppe hilser jeg Kommissionens forslag velkommen. Samtidig gratulerer jeg hr. Ettl med hans saglige og afbalancerede betænkning. Den beskriver meget nøje den problematik, at vandrende arbejdstagere i givet fald kun får reducerede krav på supplerende pensioner, når de arbejder i forskellige medlemsstater, hvilket har en negativ indflydelse på den fri bevægelighed og den ofte nødvendige mobilitet. Derfor er der i de forløbne år gentagne gange blevet rejst krav om, at de supplerende ordninger simpelthen lægges ind under forordning 1408, som hidtil kun har omfattet de lovbestemte pensionsordninger for vandrende arbejdstagere. Mangfoldigheden af de supplerende pensioner giver ikke nogen mulighed for en simpel sammenlægning af bidragsperioderne, som det sker i forbindelse med 1408.
Det foreliggende direktivforslag indeholder kun de første skridt - som flere talere har været inde på - til et fælles regelsæt for supplerende ordninger. Jeg ser prioriteringen og nødvendigheden af dem i denne rækkefølge: For det første opretholdelse af de erhvervede krav på virksomhedsrelateret eller supplerende alderspension. For det andet grænseoverskridende udbetaling af pensionerne fra den virksomhedsrelaterede alderspension, det vil sige, at ydelserne i henhold til forordning 1408 skal kunne eksporteres. For det tredje er det nødvendigt at fastsætte særlige bestemmelser for korttidsbeskæftigelse i et andet medlemsland i forbindelse med udstationering.
Ettl-betænkningen formulerer direktivets målsætninger bedre og erstatter unøjagtige definitioner. Direktivet indeholder en del af de foranstaltninger til supplerende alderspension, der blev foreslået i grønbogen. I grønbogen lægges der derudover særlig vægt på at åbne mulighed for grænseoverskridende investeringer i pensionsfonde og således forbedre den fri bevægelighed. Sådanne fonde spiller allerede nu en stor rolle i en række af EU's medlemslande. I mit hjemland Tyskland er man lige begyndt på at udbygge deres betydning, men et særligt fif i den af flere partier tilstræbte nye formuepolitik går ud på, at man vil gøre investeringsbeviserne fra sådanne kapitalinvesteringsselskaber attraktive netop for arbejdstagere med lave indtægter, og det skal ske gennem en udvidelse af investeringskataloget i loven om overskudsdeling.
Arbejdstageres andel i overskuddet er efter min overbevisning et vigtigt fremstidsperspektiv, om ikke som den anden søjle ved siden af den lovbestemte pension, så dog som supplerende indtægt i alderdommen. Ettl-betænkningen behandler naturligvis ikke dette perspektiv, den koncentrerer sig med rette om Kommissionens forslag til direktiv og forbedrer det på vigtige punkter. Derfor agter Det Europæiske Folkepartis Gruppe at stemme for den.

Boogerd-Quaak
Hr. formand, i denne betænkning drejer det sig først og fremmest om mulighederne for overførsel af pensioner over grænserne, og flere kolleger har med rette påpeget, at det her drejer sig om et første skridt, og at det faktisk er et begrænset direktiv. Jeg var faktisk meget charmeret af det, som kollega Ferri har sagt i sin betænkning om arbejdstagernes mobilitet, og at det kræver en helt anden behandling af overførslen af pensioner. Jeg tror, at vi endnu en gang må kulegrave dette problem i grønbogen, fordi denne problematik vender tilbage her. Ikke desto mindre har kollega Ettl i sit skriftlige bidrag gjort opmærksom på problemer som f.eks. dobbeltbeskatning og den lange pensionsopbygningsperiode i nogle lande, der bestemt burde høre fortiden til. Man kan ikke på den ene side sige til arbejdstagerne, at de skal være mere fleksible og så på den anden side binde arbejdstagerne med meget lange pensionsopbygningsperioder, og her henvender jeg mig særligt til kollega Menrad. Jeg finder ærlig talt, at der er tale om en form for tyveri fra arbejdstagerne. Det burde vi i EU have mod til at løse.
En række forhold er blevet forbedret med denne betænkning. Særligt med hensyn til definitionen af udstationering mener jeg, at der er fremsat gode forslag. Jeg håber, at Kommissionen vil overtage dem.
Jeg vil også gerne takke kollega Ettl, og denne tak må nu overbringes af vores formand, hr. Hughes, for det gode samarbejde, fordi jeg finder, at samarbejdet har været meget fint i denne sag. Men, endnu en gang, kolleger, hr. formand, hr. kommissær, dette er kun det første skridt i en sag om pensioner, som vi må have løst. Hvis vi samarbejder, som vi nu gør i Parlamentet, så kan Kommissionen forvente både det ene og det andet fra vores side.

Andersson
Hr. formand, jeg vil gerne takke Ettl i hans fravær for en god betænkning. Helt generelt kan jeg vel sige, at jeg tror, at pensionssystemerne er noget, som diskuteres i alle medlemslande, bl.a. med tanke på den stigende andel ældre, som indebærer, at der er behov for at revidere stort set alle pensionssystemer, især de statslige. Det er ikke det, vi behandler her i dag, men disse systemer er de allervigtigste, hvilket jeg gerne vil understrege over for vores borgere.
Her er det de supplerende pensioner, der tages op. Det er, som en tidligere taler sagde, nemlig sådan, at de bliver stadig vigtigere. Problemet med hensyn til de supplerende pensioner er især problemerne vedrørende det indre marked og de begrænsninger, der findes for bevægeligheden. Dette behandles delvis i Kommissionens forslag, hvor det tages op, at arbejdstagere, som udsendes af deres arbejdsgivere, skal kunne tilhøre det system, de tidligere har tilhørt. Der gives endvidere garantier for, at de skal informeres om deres ret til pension og de regler, der findes i EU, når de flytter. Dette er naturligvis, som flere andre siger, vigtige forslag. De er dog ikke tilstrækkelige, men udgør derimod blot et første skridt.
De problemer, Ettl har påpeget, nemlig de lange indtjeningstider, problemerne med overførbarheden samt problemet med dobbeltbeskatning er spørgsmål, som skal tages op i fremtiden og kompletteres i kommende forslag fra Kommissionen, for at den frie bevægelighed skal blive gennemført. Jeg støtter imidlertid naturligvis dette forslag, som er udmærket. Det er dog vigtigt igen at understrege, at dette blot er et første skridt på vejen.

Flynn
Hr. formand, jeg vil gerne takke alle dem, som har givet deres bidrag. Jeg vil gerne starte med at sige, at De alle sammen har helt ret. Dette er blot en begyndelse, en begyndelse i det små, og forslaget skal følges op af yderligere forslag hen ad vejen. I den forbindelse vil jeg gerne lykønske ordføreren. Han er ganske vist ikke til stede, men hr. Hughes har givet en fremragende præsentation på hans vegne. Jeg vil gerne takke alle for det fremragende arbejde, de har gjort.
Vi er alle på samme side, når det drejer sig om at fjerne hindringerne for den frie bevægelighed i forbindelse med supplerende pensioner og at komme et skridt nærmere opfyldelsen af et af traktatens grundlæggende mål. Formålet med dette forslag til Rådets direktiv, som vi gerne vil høre Deres mening om, er at beskytte rettighederne til supplerende pension for arbejdstagere og deres familier, hvis de flytter fra én medlemsstat i Den Europæiske Union til en anden. I dette forslag tages hensyn til de konklusioner, der er udarbejdet af ekspertgruppen på højt plan om fri bevægelighed under forsæde af Simone Veil. Det udgør et første skridt i retning af at fjerne de kendte hindringer på dette område. Forslaget vil have en positiv indvirkning på mobiliteten på arbejdsmarkedet, da arbejdstagerne vil få lettere adgang til at tage arbejde i en anden medlemsstat.
Forslaget vil ligeledes gøre det lettere for virksomheder at udsende arbejdstagere i deres organisation til andre medlemsstater. Som det blev fremhævet i grønbogen om supplerende pensioner i det indre marked fra 1997, udgør supplerende pensionsordninger en vigtig del af de sociale ydelser som supplement til den beskyttelse, der ydes af de statslige ordninger. Efterhånden som flere og flere unionsborgere indtræder i disse supplerende pensionsordninger for at sikre sig en tilstrækkelig indkomst, efter at de er gået på pension, bliver det vigtigere at beskytte rettighederne under disse ordninger.
I denne grønbog behandlede Kommissionen flere spørgsmål, hvoraf en række sigtede mod en mere detaljeret analyse af hindringerne af den frie bevægelighed og faldt uden for det foreliggende forslags rammer. Den beskæftigede sig navnlig med spørgsmålet om lange optjeningsperioder, problemerne i forbindelse med overførsel af erhvervede pensionsrettigheder og beskatningsproblemerne i forbindelse med erhvervelse af pensionsrettigheder i mere end en medlemsstat. Det forslag, som vi behandler i dag, skal, når det er vedtaget, danne grundlag for nye politiske bestræbelser på at fjerne de resterende hindringer. Og det er hovedformålet. Dette er en begyndelse. Forslaget skal føre til en yderligere indsats for at fjerne hindringerne. Jeg kan godkende 11 af ændringsforslagene ud fra den overbevisning, at det vil betyde, at Kommissionens forslag kan gå videre og blive vedtaget af Rådet. Vi håber, at dette sker i juni under det Det Forenede Kongeriges formandskab.
De ændringsforslag, som Kommissionen er villig til at godkende, er følgende: principielt nr. 2 og 3, til dels nr. 4 samt ændringsforslag nr. 5, 6, 7, 8, 9, 13, 14 og 17. Disse ændringsforslag præciserer de eksisterende bestemmelser og afspejler Parlamentets bekymring for retssikkerheden og dets interesse i yderligere aktioner med henblik på at fjerne de resterende hindringer for den frie bevægelighed. Ændringsforslag nr. 1 skaber nogle tekniske og juridiske komplikationer, der kræver yderligere overvejelse. Kommissionen må derfor i dag forbeholde sig sin stilling til dette ændringsforslag. Vi må også forbeholde os vores stilling til ændringsforslag nr. 18, som jeg har set for første gang her i aften, og som ser ud til at kræve meget grundig overvejelse.
Jeg kan ikke godkende ændringsforslag nr. 10, 11, 12 og 15, da de begrænser forslagets anvendelsesområde. Ændringsforslag nr. 10, 11 og 12 medfører en begrænsning med hensyn til de personer, der er omfattet af direktivet. Ændringsforslag nr. 15 medfører en begrænsning med hensyn til direktivets væsensindhold, da det betyder, at udstationerede arbejdstageres mulighed for tværnational tilknytning til en pensionsordning i medfør af artikel 6 kun skal begrænses i forbindelse med ordninger, som giver tilsvarende rettigheder i oprindelseslandet som i værtsmedlemsstaten. Hvad angår ændringsforslag nr. 16, kan det ikke godkendes på nuværende tidspunkt, da det er mere vidtgående end artikel 7, som det bygger på. De vil bemærke, at artikel 7 omhandler beskatningsaspekter i forbindelse med indbetaling af bidrag til en supplerende pensionordning fra eller på vegne af en udstationeret arbejdstager. Dette er det mest følsomme aspekt af forslaget, og det vil under alle omstændigheder blive meget svært at opnå politisk enighed herom i Rådet. Beskatningsaspekterne i forbindelse med supplerende pensionsordninger kræver en bredere fremgangsmåde, så vi kan finde egnede løsninger på de eksisterende problemer og undgå yderligere og samtidig dobbeltbeskatning af personer, der flytter inden for Den Europæiske Union. Disse beskatningsaspekter drøftes i øjeblikket med alle involverede parter i forbindelse med grønbogen.
Jeg regner med, at vi på dette grundlag kan sige, at vi har opnået politisk enighed, og at Kommissionens forslag med de ændringer, som vedtages i Parlamentets udtalelse, kan gå videre til vedtagelse i Rådet. Jeg ser frem til at gøre yderligere fremskridt på dette område på et senere tidspunkt.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Flynn.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Weiler
Hr. formand, De har ledet mødet i aften på en meget fair måde. Derfor er det mig magtpåliggende endnu en gang at gøre opmærksom på, at min gruppe havde anmodet om tre minutters taletid til mig, ellers ville jeg have tilrettelagt mit indlæg på en anden måde. For det andet var der heller ikke efter to minutters forløb nogen rød stjerne at se deroppe. Det ville jeg blot lade Dem vide.

Formanden
Fru Weiler, jeg bør forklare, at den taletid, som De ifølge den opgørelse, som jeg har her, skulle have, var to minutter. Under den forhandling, som er foregået indtil nu, har De været den, der mest har overskredet Deres taletid. Og det var derfor, at jeg så mig nødsaget til at afbryde Dem, fordi De allerede havde overskredet Deres taletid med en tredjedel. Sandsynligvis har vi begge ret, men det er sådan, at det er foregået, og jeg ville gerne give Dem denne forklaring.

Retsafgørelser i ægteskabssager
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0131/98) af Verde I Aldea for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om udkast til konventionen (13245/97 - C4-0063/98-97/0918(CNS)) om retternes kompetence samt om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager. Ordfører for udtalelse:  d'Ancona for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender() () »Hughes«-proceduren

Verde i Aldea
Hr. formand, for 30 år siden indså Det Europæiske Økonomiske Fællesskab, at den stigende internationale handel forpligtede fællesskabets medlemslande til at indgå en aftale om kompetencefastlæggelse og fuldbyrdelse af civilretlige domme. Aftalerne var - hvilket de i endnu højere grad er i dag - internationale aftaler først og fremmest i Unionen, og det var absolut nødvendigt. Man anvendte aftaleformen, fordi Fællesskabet ingen kompetence havde på dette område.
30 år senere kan man sige, at Bruxelles-konventionen fra 1968 under Fællesskabernes Domstols retsbeskyttelse har udviklet sig tilfredsstillende i den mellemværende periode. Så vidt har medlemsstaterne konstateret, at der også er et andet område, nemlig personernes fri bevægelighed, som har afstedkommet omflytninger og kontakter mellem forskellige fællesskabslande, hvilket har givet anledning til et stadigt stigende antal ægteskaber mellem personer fra forskellige europæiske lande. Samtidig er der dukket et nyt fænomen op, jeg vil ikke sige, det er tilsvarende stort, men det er stigende, af ægteskabsbrud ved skilsmisse, separation, ugyldighed osv.
Det har Rådet forstået, og på baggrund af en kommende fællesskabskompetence vedrørende det retslige samarbejde - indtil videre artikel K i traktaten om Den Europæiske Union - har det fremsat et udkast til konvention om ægteskabssager.
Parlamentet har kun høringshabilitet over for aftalen fra Rådet. Rådet er ikke til stede under denne forhandling, og derfor vil jeg heller ikke fremkomme med grundige argumenter for at overbevise det om det formålstjenlige i vores ændringsforslag, men jeg vil påpege, at Parlamentets og Udvalget om Retlige Anliggenders hensigt har været at vedtage denne konvention, som, vi ved, har været under grundig behandling i Rådet, da den har fremkaldt spændinger i nogle lande - især i de nordiske lande, som i lang tid har haft en aftale, men også i andre landre - og har medført udarbejdelse af en meget prekær tekst, hvor enhver ændring kan sætte spørgsmåltegn ved hele konventionen.
De ændringsforslag, som Udvalget om Retlige Anliggender fremsætter, og som udvalget vedtog enstemmigt praktisk talt, tilsigter ikke en omfattende ændring af aftalen. Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder havde fremsat et udkast, som havde til hensigt at udforme en helt ny konvention mere med henblik på Amsterdam-traktatens anvendelsesområde. Men Amsterdam-traktaten er jo endnu ikke trådt i kraft, og derfor er det bedre at koncentrere sig om de enkelte institutioners nuværende kompetence. Derfor nøjes jeg med at gøre nogle af ændringsforslagene fra Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder til mine.
Hr. formand, ændringsforslagene tilsigter på ingen måde at ændre konventionen. De tilsigter at afklare nogle vigtige aspekter, og jeg vil kun henvise til en af disse, da den vil stifte en særlig ret. Det er ændringsforslaget, som refererer til det sproglige i, hvordan disse beslutninger skal meddeles. Og frem for alt vil jeg sige, hvilket kan anses for det mest fornyende, at der er et forslag fra Kommissionen, som drejer sig om praktisk talt det samme, og som henviser til Bruxelles-konventionen. Hvis fornyelsen er gyldig i den konvention, mener jeg, det vil være hensigtsmæssigt også at benytte den i nærværende konvention.
Hr. formand, dette er de overordnede linjer i konventionen, som jeg håber, at Rådet på sin side vil overveje - overvejelser er mere end ændringsforslag - at vi vil fremstille mundtligt og skriftligt, og at vi på den ene eller anden måde vil nå frem til en lykkelig afslutning hurtigst muligt, så konventionen kan offentliggøres i EFT og træde i kraft så hurtigt som muligt, for samfundet har virkelig brug for den.

Oddy
Hr. formand, jeg vil gerne takke hr. Verde i Aldea for hans grundige og omhyggelige arbejde. Dette er et vigtigt punkt i retssamarbejdet og et emne af stor menneskelig interesse. Forslaget søger at lette vanskelighederne for par, der søger at komme ud af mislykkede eller utilfredsstillende ægteskaber og andre retsgyldige forhold med et grænseoverskridende element. Det omfatter også børn af sådanne ægteskaber.
Dette udkast til en konvention, den såkaldte Bruxelles II-konvention, finder anvendelse på civile sager vedrørende skilsmisse, separation og omstødelse af ægteskab og civile sager vedrørende forældremyndighed over ægtefællers fælles børn. Ligesom Bruxelles-konventionen sikrer den, at retsafgørelser, der er truffet i én medlemsstat, anerkendes i en anden medlemsstat uden nogen særlig procedure. På samme måde kan afgørelser vedrørende forældremyndighed, der er truffet i én medlemsstat, fuldbyrdes i en anden. Dette er særlig vigtigt i lyset af det stigende antal tværnationale ægteskaber og den voksende mobilitet og behovet for at beskytte børn af sådanne ægteskaber.
Til slut vil jeg gerne takke Det Forenede Kongeriges formandskab, især min tidligere kollega fra Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder, hr. Hoon, som nu arbejder i det britiske justitsministerium, og den britiske justitsminister for deres overvågning af denne vigtige retssamarbejdsreform. Jeg vil gerne på min gruppes vegne støtte de ændringsforslag, som hr. Verde i Aldea har fremsat. Jeg takker ham atter en gang for hans arbejde.

Banotti
Hr. formand, jeg vil gerne på min gruppes vegne takke hr. Verde i Aldea for denne yderst vigtige retsakt, især fordi den vedrører et spørgsmål af stor menneskelig interesse, der får stigende betydning og skaber problemer for mange af os. På min gruppes vegne vil jeg gerne sige, at vi lykønsker hr. Verde i Aldea med hans betænkning. Jeg fremfører først min gruppes officielle holdning, og derefter fremfører jeg et par personlige bemærkninger som den af formanden udpegede person med ansvar for internationale barnebortførelser.
Gruppen anser ændringsforslag nr. 3, 6 og 10 for yderst vigtige. De henviser til punkt D, E og F. Gruppen er imod udtalelsen fra Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender, da den blev vedtaget uden formel procedure. Den blev endda opført som skrivelse på udvalgets dagsorden på vedtagelsesdagen, og der var ikke fastsat en tidsfrist for ændringsforslag. Gruppen er imod ændringsforslag nr. 4, 5 og 8 af juridiske årsager.
De to foregående talere har beskrevet baggrunden og behovet for denne konvention. Jeg håber meget, at den vedtages enstemmigt af Parlamentet. Grunden til, at jeg har anmodet om at tale netop i aften, er, at min rolle som den af Europa-Parlamentets formand udpegede person med ansvar for internationale barnebortførelser omtales i et af ændringsforslagene. Blandt de mange vanskeligheder, som vi oplever på dette område, er, at domstolene i én medlemsstat meget ofte nægter at anerkende retsafgørelser truffet i en anden.
Dette har to følger. Det forlænger ofte den meget virkelige menneskelige elendighed, men ud fra mit synspunkt er et af de væsentligste problemer, som det fører med sig, at børn bortføres. Det er ofte en stor menneskelig frygt, der ligger til grund for disse barnebortførelser. Vi skal kunne overbevise begge forældre, både den, som har forældremyndigheden, og den, som ikke har, om, at de kan regne med støtte fra domstolene både i deres eget land og i det land, hvor barnet bor, til at få samkvemsret med deres børn. Denne frygt for at miste et barn ender meget ofte med en bortførelse. Somme tider er der ikke kun tale om én bortførelse, men om to og i ekstreme tilfælde tre. Det vil sige, at den ene part bortfører, den anden part bortfører, og derefter bortfører den første igen. Vi skal nå til en eller anden form for ægte samarbejde mellem domstolene. Der er rigtig mange områder inden for retssystemerne i alle vores lande, som trænger til en grundig revision i lyset af dette meget vanskelige og voksende problem.
Når det er sagt, accepterer jeg, at vi ikke kun behøver den styrkelse af juridiske grundlag, som Deres fremragende betænkning giver, men også en betydelig mere omfattende uddannelse af dommerne i alle vores lande. Jeg så naturligvis også gerne det samme gennemført i lande uden for EU, hvor vi oplever meget store problemer i forbindelse med bortførelser af børn, især i de nordafrikanske lande.
I betænkningen anerkendes pragmatisk realiteterne vedrørende den skilsmisselovgivning, der er indført i Irland for meget nylig, og også de historiske realiteter vedrørende omstødelse af ægteskaber og aftaler med Pavestolen. Jeg vil gerne takke ordføreren for hans indsats og lykønske ham.

Sierra González
Hr. formand, vi kender alle til de vanskelige situationer, hvor man har mødt personer, der er involveret i civilsager om separation, skilsmisse eller annullering af ægteskab som sagsøgte, og som ikke har samme nationalitet eller opholdssted som sagsøger, eller de frygtelige situationer, der er opstået på grund af manglende overholdelse af nogle bestemmelser, og som følges af midlertidige foranstaltninger og sikkerhedsforanstaltninger, hvis virkning afhænger af, hvor hurtigt de udøves.
Disse situationer medfører for det første en tilstand af noget nær forsvarsløshed for den sagsøgte, når sagsøger anvender egen lov, og til et regulært tab, når den misligholdte aftale vedrører ordninger om underholdsbidrag. Det er en pligt at stoppe disse situationer. Selvom der er blevet givet velbegrundet udtryk for tvivl, som jeg ikke deler, om nødvendigheden af udkastet, er det uopsætteligt at bringe det til ophør jo før jo bedre.
Selvom man erkender den bydende nødvendighed af at løse disse triste problemer, skal det siges, at dette udkast til konvention, som efter min mening er blevet mærkbart forbedret med ændringsforslagene fra Udvalget om Retlige Anliggender og især Verde i Aldeas ændringsforslag, er et meget tvetydigt og begrænset udkast. Til udkastets fordel kan man sige, at "lidt er bedre end ingenting«, men det havde været ønskeligt om man i dette tilfælde havde ydet en mere ambitiøs indsats, ikke kun til præcisering, men til udvidelse af de forudsætninger, der tale om, som f.eks. økonomisk forpligtelse mellem ægtefællerne og over for deres børn. Det må beklages, at dette til dels er en forspildt chance, men jeg gratulerer hr. Verde i Aldea.

Ullmann
Hr. formand, man kan dele den tvivl, Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder nærer om, hvorvidt det var et passende tidspunkt for dette initiativ fra Rådet i betragtning af, at processen med ratificeringen af Amsterdam-traktaten endnu ikke er afsluttet, og at revisionen af Bruxelles-aftalen fra 1968 stadig er i gang. Jeg mener imidlertid noget andet i denne sag og takker ordføreren, fordi han har anvist os en vej til at indse dette initiativs fortrin. Forslaget bygger på det klare retsgrundlag i artikel K.3. Det er snævert og strengt i sine definitioner, men klart, og trods denne snævre ramme - det siger jeg henvendt til fru Banotti - tager det også hensyn til børns interesser, som fortjener særlig beskyttelse. Da det skal træde i stedet for bestående aftaler, er det et meget vigtigt skridt i retning af en civilret for Unionen. Derfor bør Parlamentet følge forslaget fra Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder samt udvalgets ændringsforslag og støtte dette vigtige initiativ fra Rådet til en civilret for Den Europæiske Union.

Gradin
Hr. formand, jeg hører til dem, der længe har argumenteret for, at det er urimeligt, at det i Den Europæiske Union skal være muligt at blive betragtet som gift i en medlemsstat og som skilt i en anden. Derfor hilser jeg det ærede parlamentsmedlem Verde i Aldeas betænkning om konvention om retternes kompetence samt om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager varmt velkommen. Konventionen udgør et konkret eksempel på, hvad vi på EU-niveau kan opnå for at forbedre livskvaliteten for borgere, familier og børn i Unionen. Det er naturligt, at spørgsmålet om retternes kompetence samt om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser sættes på sin spids, når lande nærmer sig hinanden. Et dybere samarbejde fører til stigende kontakter og relationer mellem personer, institutioner og virksomheder. Dermed følger også, at antallet retssager, som går uden for hjemlandets grænser, stiger.
Allerede i 1968 traf medlemsstaterne i Unionen beslutning om en konvention, som regulerer spørgsmålet om retternes kompetence, anerkendelse og fuldbyrdelse af civilretlige afgørelser. Den retter sig især til virksomheder og andre økonomiske operatører. Ægteskabs- og forældremyndighedssager blev imidlertid stillet udenfor. Siden da er udviklingen gået mod, at borgerne i stigende udstrækning er kommet i centrum for samarbejdet. Fri bevægelighed for personer er en målsætning, som i dag i stor udstrækning er blevet virkelighed. Stadig flere borgere gifter sig med borgere fra andre medlemslande; der er stadig flere, der er som os, det vil sige, de vælger af forskellige årsager i længere eller kortere tid at bo, arbejde eller leve i et andet medlemsland end hjemlandet. Dette er naturligvis en velkommen udvikling. Det er derfor naturligt, at rammen for den internationale civilret også udvikles. En målsætning for os må være, at retssager mellem privatpersoner, som berører mere end en medlemsstats retssystem, kan løses hurtigt og effektivt.
Både ægteskabs- og forældremyndighedssager er ofte opslidende for alle involverede. Det er derfor særlig vigtigt, at disse tvister kan løses, uden at blive kompliceret af procedureretlige problemer. Europa-Parlamentet kender bedre end de fleste de problemer, som procedurereglerne for ægteskabssager forårsager for de enkelte EU-borgere. Der er sendt en stor mængde fremstillinger til Europa-Parlamentet om dette spørgsmål. I praksis indebærer dagens situation, at en beslutning om skilsmisse i en medlemsstat ikke med automatik anerkendes i en anden medlemsstat. Det kan få alvorlige konsekvenser. Et par kan dermed være lovligt skilt i en medlemsstat, samtidig med at de betragtes som gifte i en anden. For den enkelte er dette naturligvis helt uacceptabelt. Det får særlig alvorlige konsekvenser, hvis en af parterne vil indgå nyt ægteskab. Resultatet kan da blive, at det nye ægteskab i en anden medlemsstat betragtes som bigami, hvilket jo er strafbart.
Udkastet til konvention om retternes kompetence samt om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager fastlægger klare og udtømmende bestemmelser om, hvem der skal have kompetence i en privat sag. Grundprincippet er, at kompetencen fastlægges efter, hvor parterne har deres faste bopæl. I undtagelsestilfælde skal også nationalitet eller hjemsted kunne være afgørende. Konventionen omfatter også en række bestemmelser, som forenkler og fremskynder proceduren for anerkendelse af fuldbyrdelse. I praksis indebærer bestemmelserne, at en dom i ægteskabssager nærmes med automatik vil blive fuldbyrdet også i en anden medlemsstat.
Ved skilsmisse eller separation er børnene ofte de mest udsatte. Derfor er det vigtigt, at så vidt muligt skabe forudsætninger for, at børnene efter en skilsmisse også så vidt muligt kan bibeholde en nær kontakt med både far og mor. Når mere end en medlemsstat er berørt, skal reglerne være udformet sådan, at forældremyndighedsspørgsmålet kan løses på en entydig måde. Udgangspunktet må hele tiden være børnenes bedste. Konventionen indebærer i disse henseender en betydelig forbedring i forhold til dagens situation. Den domstol, som beslutter vedrørende skilsmisse, skal i fremtiden også have kompetence til at træffe beslutning i forældremyndighedsspørgsmålet, hvis børnene har deres faste bopæl i denne medlemsstat. Domstolen skal også kunne afgøre forældremyndighedsspørgsmålet, hvis børnene har deres hjemsted i et andet medlemsland under forudsætning af, at i det mindste en af parterne har forældremyndigheden over børnene, og at begge parter accepterer, at domstolen skal have kompetencen.
Ordføreren behandler i betænkningen spørgsmålet om EF-domstolens rolle i fortolkningen af konventionen og konstaterer, at den er begrænset. Præjudicielle afgørelser kan kun begæres enten af en appelinstans eller af de højeste retsinstanser i en medlemsstat. Jeg er enig i ordførerens opfattelse, at det havde været en fordel, hvis domstolen havde fået større muligheder for at træffe præjudicielle afgørelse. Jeg kan notere, at indskrænkningen er mere vidtgående, end det var tilfældet i Bruxelleskonventionen fra 1968.
Konventionen om retternes kompetence samt om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager er et vigtigt skridt mod borgernes Europa. Det er mit håb, at den formelle beslutning om konventionen vil blive truffet på Ministerrådets møde med indenrigs- og justitsministrene den 28. og 29. maj. Det er derfor vigtigt, at medlemsstaterne derefter også ratificerer konventionen.

Formanden
Mange tak, fru kommissær Gradin.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Visse aspekter i forbindelse med verdenshandelen
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0125/98) af Pimenta for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om verdenshandelen og dens miljø-, sundheds- og forbrugerbeskyttelsesaspekter (A4-0125/98)

Pimenta
Hr. formand, kære kolleger, hr. kommissær, forhandlingerne om handel og miljø er ved at nå et kritisk punkt. Siden underskrivelsen af de aftaler, der afsluttede Uruguay-runden, og dannelsen af WTO er der ikke blevet taget nogen positiv afgørelse, selvom dette Parlament og andre lovgivende forsamlinger, bl.a. USA's kongres, kun har godkendt ratificeringen af Marrakesh-aftalerne, fordi de indeholdt bestemmelser om miljøspørgsmål.
Det mandat, som WTO's Komité for Samhandel og Miljø fik, omfattede oprindelig ti punkter, af hvilke ikke ét er blevet genstand for politisk afgørelse fra WTO's besluttende organer. I kraft af den manglende afgørelse fra politikernes side, har det været panelerne, der har defineret politikken, det vil sige WTO's domstole. Denne situation er ikke holdbar. For det første på grund af disse organers manglende retsgrundlag til at træffe afgørelser angående ophævelse af meget vigtig national lovgivning om miljø-, sundheds- og forbrugerbeskyttelse. Reaktionen på denne situation så vi i USA's kongres, da Clinton-administrationen fik afvist sin anmodning om fast track-beføjelser. For det andet, fordi det er panelerne selv, der i anerkendelse af deres begrænsninger har bedt WTO's politiske instanser om retningslinjer, der ikke er kommet.
Og der er fundamentale problemer, hr. formand. For de første er der et problem med de to politikkers målsætning. Miljøpolitikken sigter mod en ændring i adfærd, i borgernes, virksomhedernes og landenes adfærd. Den internationale handelspolitik sigter kun mod fri handel med varer og tjenesteydelser og tillader ikke, at der sondres mellem produkter på grundlag af deres fremstillingsmåde. Det vil sige, den tillader ikke, at der sondres mellem det, der på engelsk hedder "otherwise like products«. Dét er den fundamentale konflikt, som man så må overveje filosofisk og politisk.
Dernæst er der lovgivningskonflikter. F.eks. de internationale miljøbeskyttelseskonventioner, som f.eks. CITES, Washingtonkonventionen, der søger at beskytte truede arter, og som torpederes af en nylig afgørelse fra GATT-panelet. Selvom det er billigt og muligt at beskytte udryddelsestruede arter, der er omfattet af CITES-konventionen, har GATT-panelet truffet den afgørelse, at det ikke kan forhindre USA i at importere rejer, som er fanget under betingelser, der udsætter en art for udryddelse, der er beskyttet af en international miljølov.
Denne mangel på beslutningskraft hos WTO rejser også problemer, hvad angår bæredygtig udvikling. Vi har haft bananpanelet med særdeles alvorlige problemer for visse AVS-lande. Vi har etiske spørgsmål, som det tydeligt kunne iagttages, da den europæiske lovgivning om fælder blev udfordret med trussel fra vedkommende GATT-panel. Vi har spørgsmålet om sundhed og forbrugerbeskyttelse i form af den afgørelse, der blev truffet om hormoner i kød, hvor Europa ikke tillader brug af hormoner til opfedning af dyr, men hvor man vil tvinge os til at tilbagekalde denne lovgivning. Vi har spørgsmålet om produktmærkning, som f.eks. træprodukter fra skove, der ikke bliver behandlet på en bæredygtig måde, men hvor WTO ikke tillader, at vi sondrer mellem træ, der hidrører fra ødelæggelse af urskov, og træ, der kommer fra bæredygtige plantager.
Jeg vil gerne stille et direkte spørgsmål til Kommissionen, og for at der ikke skal opstå misforståelser, vil jeg gøre det på engelsk, så hr. kommissær Leon Brittan, hr. kommissær Marcelino Oreja og de teknikere, der ledsager dem, kan forstå det.
Jeg glæder mig over den tale, som sir Leon Brittan holdt på Bellerive Globe-konferencen i Genève. Men jeg kan kun glæde mig over hans forslag om et handels- og miljøministermøde på højt plan, hvis to betingelser er opfyldt. Den første er, at det ikke må være en forhalingstaktik. Det skal indgå i erklæringen fra den kommende WTO-ministerkonference i Genève i maj. Ellers får det ikke tilstrækkelig politisk opbakning. For det andet må vi have en klar holdning fra Kommissionen til idéen om en særlig procedure, før panelet træder sammen i tilfælde af en konflikt mellem miljø og handel i WTO. Nærmere bestemt ønsker vi, at den skal være mere demokratisk, mere åben for NGO'erne og verden udenfor og for miljøeksperterne, før de såkaldte dommere i et panel begynder at træffe beslutninger om handel og miljø. I denne forbindelse vil vi gerne oprette to ting. For det første, på institutionelt plan, en ministergruppe på højt plan for handel og miljø, der skal give den nødvendige politiske fremdrift, som ikke findes i Komitéen om Samhandel og Miljø i dag. For det andet ønsker vi på operationelt plan en før-tvistbilæggelsesmekanime, hvor det civile samfund, NGO'er og miljøeksperter kan deltage, så der kan mægles, før der skal træffes en beslutning.
Jeg vil også gerne gøre Kommissionen opmærksom dels på punkt 6, 8 og 10, hvor vi anmoder om oprettelse af en gruppe af fremstående personer, der skal overveje de væsentligste filosofiske spørgsmål, dels på den advarsel, som vi giver i punkt 8, og dels på, hvor presserende oprettelsen af en handels- og miljøministergruppe, der skal sikre en bæredygtig udvikling, er.
(PT) Hr. formand, jeg beder om undskyldning for, at jeg har overskredet tiden. Dette spørgsmål er ved at nå bristepunktet, og det er vigtigt, at Kommissionen er klar over, at tålmodigheden hos folkets demokratiske representanter er ved at være opbrugt.
Pollack
Hr. formand, først vil jeg gerne tilslutte mig hr. Pimentas sidste bemærkninger. Jeg håber, at jeg ikke kommer til at gentage dem. Vi ser oftere og oftere appelafgørelser truffet af WTO, som har en negativ indvirkning på miljøet, og miljøbeskyttelse er trods GATT's artikel 20 tilsyneladende et uvæsentligt aspekt for mange af de internationale handelsadvokater, der beskæftiger sig med dette område. I forbindelse med vores eget arbejde her i Parlamentet har vi set beslutninger om skind fra babysæler, saksefælder og testning af kosmetik på dyr strande alene på grund af trusler om WTO, for slet ikke at tale om egentlige sager.
Jeg ved f.eks. ikke, om de tjenestemænd, der udarbejder politikkerne og foranstaltningerne efter Kyoto, tager forholdsregler mod fremtidige WTO-angreb fra f.eks. de olieproducerende nationer. Men det håber jeg sandelig, at de gør. Afgørelserne i tun/delfinsagen og reje/skildpadde-sagen har øget bekymringen blandt NGO'er og i befolkningen for, at WTO udgør en trussel mod en socialt og miljømæssigt bæredygtig udvikling. Men ingen af disse sager er i deres inderste væsen handelstvister og burde ganske enkelt være afgjort ved mægling. Hvis vi havde haft flere stærke multilaterale miljøaftaler, kunne nogle af disse problemer være undgået. Det ville være meget trist, hvis NGO'erne fuldstændig mistede tiltroen til WTO, for de kunne f.eks. bruge WTO's instrumenter til at kæmpe for en nedsættelse af tolden på miljøvenlige varer og tjenesteydelser.
Min gruppe støtter helhjertet hr. Pimentas fremragende betænkning, herunder punkt 8. Den vil være et væsentligt bidrag til det vigtige ministermøde om WTO, og jeg håber, at Ministerrådet vil lytte til vores tanker om behovet for at styrke WTO's Komité om Samhandel og Miljø. Kommissionen har lanceret idéen om et handels- og miljømøde på højt plan i Genève til efteråret, hvor højtstående politikere skal mødes og sætte skub i debatten om, hvordan arbejdet i Komitéen om Samhandel og Miljø kan styrkes. Dette kan sagtens vise sig at være et værdifuldt initiativ. Hr. Pimenta er bekymret for, at det kan være en forhalingstaktik, og at arbejdet på mange måder skal gøres på forhånd af højtstående tjenestemænd. Ikke desto mindre kan det være et værdifuldt skridt i den rigtige retning.
Vi lever i en verden, hvor bioteknologiske innovationer, hvis man ser på et enkelt område, i stigende grad truer landmændenes levebrød i udviklingslandene. Naturmedicin fra disse lande piratkopieres og patenteres af griske multinationale selskaber, som derefter prøver at sælge produkterne tilbage til ubetalelige priser. Den multilaterale investeringsaftale, som muligvis endnu ikke indeholder tilstrækkelig strenge sociale og miljømæssige bestemmelser, er under forhandling. Alle disse problemer har en indvirkning på verdenshandelen og den måde, hvorpå WTO er nødt til at udvikle sig og løse dem. WTO må bringes til at ændre sig, så den kan arbejde på en måde, der indebærer respekt for disse vigtige områder. Hr. Pimentas betænkning indeholder nogle meget vigtige og fornuftige punkter, og jeg anbefaler Parlamentet at vedtage den.

Eisma
Hr. formand, GATT-lovgivningen, det ved vi alle, er af afgørende betydning for fremme af verdenshandelen. Også Unionen, vores egen Europæiske Union, og medlemsstaterne har store fordele heraf. Men gennemførelsen af GATT har hidtil ikke taget hensyn til miljøets interesser. Der tages ikke hensyn til ikke-vedvarende fældning af skov, der tages ikke hensyn til meget intensivt forurenende landbrugsmetoder, der tages ikke hensyn til grusomme fangstmetoder, som f.eks. vildtklemmer, som vi mange gange har drøftet i Parlamentet, og der tages i almindelighed slet ikke hensyn til skader på miljøet. Derfor har Parlamentet allerede siden 1993 presset på for at få denne relation medtaget i GATT. Vi må stadigvæk konstatere, at frihandelen i henhold til de nuværende lovtekster er vigtigere end målsætningen om en miljøteknisk og socialt vedvarende udvikling.
Derfor har Parlamentet også tidligere presset på for at få oprettet et udvalg for handel og miljø, CTE. På grund af den indsats, der blandet andet er gjort af Parlamentet, er der også kommet et udvalg og et arbejdsprogram i stand, der er fastlagt i Marrakechaftalen. Derefter er der desværre sket alt for få forandringer. Der er aldrig kommet en god opfølgning af Marrakech. Med WTO-ministermødet i Genève foran os er tiden inde til at give denne proces en ny impuls. Det gør Pimenta-betænkningen på udmærket vis.
På den en side synes forholdene at blive bedre. Blandet andet på grund af Kyoto er USA's interesse for miljøaspekterne ved handelen på ny stigende. Endvidere ser det ud til, at en række vigtige stridsspørgsmål med WTO, som f.eks. diskussionen om hormoner og skildpadder, vil blive ryddet af vejen. Men på den anden side kan yderligere udsættelse af den formelle regelgivning i WTO-regi medføre unødvendig politisk beskadigelse af samme WTO. Denne initiativbetænkning af kollega Pimenta, som enstemmigt er vedtaget i miljøudvalget, er en vigtig støtte herfor. CTE's arbejde skal gennemføres med stor styrke, og inden udgangen af dette århundrede skal CTE være i stand til at opfylde det mandat, der er givet i Marrakech.
WTO skal også tage hensyn til forsorgsprincippet og princippet om, at "den, der forurener, betaler«. Under alle omstændigheder skal Kommissionen og medlemsstaterne - men jeg vender her særligt blikket mod Kommissionens repræsentant - tage skridt til at få deres WTO-partnere i Genève til at medvirke til en bindende erklæring om beslutningen.
Den Liberale Gruppe støtter fuldt ud initiativbetænkningen af kollega Pimenta, og vi kan ikke forestille os, at den ikke skulle komme uskadt gennem Parlamentet i morgen, fordi miljøudvalget enstemmigt gik ind for denne betænkning, og hvis vi er konsekvente som politisk organ, så må vi fortsætte enstemmigheden fra miljøudvalget på dette plenarmøde. Jeg håber, at vi alle vil stemme for Pimenta-betænkningen.

González Álvarez
Hr. formand, for at begynde hvor hr. Eisma slap, håber jeg også, at den betænkning, som hr. Pimenta har udarbejdet, og som blev enstemmigt vedtaget i Miljøudvalget på det seneste møde, som hr. Eisma også sagde, bliver vedtaget i morgen. Vi håber, den bliver vedtaget, for som ordføreren meget passende sagde, er det sidste mulighed for WTO´s topmøde i Genève i maj at træffe betingede, uundgåelige og nødvendige politiske beslutninger for at undgå de varige konflikter, der er mellem miljø og handel, sundhed og handel, sociale rettigheder og handel. Den forvirring, der opstod i Singapore på grund af den helt tydelige manglende overholdelse af de vedtagne beslutninger på WTO´s topmøde i Marrakech i 1994, må ikke gentage sig.
Både betænkninger af hr. Spencer, hr. Kreissl-Dörfler og en tidligere betænkning af hr. Pimenta, som alle er blevet behandlet her i Parlamentet, og nærværende betænkning gentager altid de samme spørgsmål. Handelsreglerne kan ikke hæves over de nødvendige regler for beskyttelse af sundheden, miljøet og de naturlige ressourcers fremtid. Derfor vil vi støtte betænkningen af Pimenta og, som hr. Eisma sagde, håber vi, den bliver vedtaget i morgen, om ikke enstemmigt - hvilket er meget svært i Parlamentets plenarforsamling - så med et stort flertal, som gør det muligt for Europa-Kommissionen at fremsætte en klar og afgørende holdning på topmødet i Genève, således at vi inden udgangen af dette århunderede har et normsæt til beskyttelse af det, vi forsvarer på alle områder: de miljømæssige bestemmelser, sundhedsbestemmelserne og bestemmelserne for et mere retfærdigt samfund.

Lannoye
Hr. formand, jeg vil ikke få lejlighed til at tale særlig meget på ét minut, men jeg vil under alle omstændigheder sige, at hr. Pimentas betænkning er glimrende, og at vi uden at tøve vil stemme for den.
Hr. Pimenta fremhæver nemlig manglerne ved WTO i sin nuværende form samt den kendsgerning, at frihandelen sættes højere end beskyttelsen af miljøet og sundheden på den aktuelle værdiskala. De tre mest kendte konflikter, der er blevet løst af WTO siden vedtagelsen af statutterne i Marrakech, og som vedrører hormoner, bananer og brændstof i USA, er alle konflikter, der har givet anledning til beslutninger, som er skadelige for folkesundheden og for miljøet, og det forekommer mig at være væsentligt.
Hvis vi ønsker, at denne destruktive proces skal høre op, må vi så absolut tage fat på sagens kerne og ikke tøve med at sætte spørgsmålstegn ved selve WTO's statutter, hvor der helt tydeligt findes en række forkerte beslutningsprincipper. Jeg tænker navnlig på, at når en stat - eller Den Europæiske Union - ønsker at indføre strengere foranstaltninger på miljø- eller sundhedsområdet, så er det den pågældende stat, der skal retfærdiggøre dette. Usikkerheden med hensyn til visse produkters eller visse processers ufarlighed er ikke en tilstrækkelig grund til at indføre strengere foranstaltninger, hvilket forekommer os uacceptabelt. Det er nødvendigt, at man i Genève foretager de indledende skridt mod en ændring.

Pimenta
Hr. formand, først en bemærkning rettet til Parlamentets oversættelsestjeneste: punkt 4 er forkert i alle oversættelserne. Det er ikke sikkerhedsprincippet, men forsigtighedsprincippet. Jeg vil gerne bede Parlamentets oversættelsestjeneste om at rette det, for det er et meget vigtigt spørgsmål.
Hvad angår kommissæren, vil jeg for det første takke ham for at være her og sige, at jeg kender ham godt, og at jeg ved, at han er oprigtig, både på grundlag af det, som han hidtil har udrettet, og på grund af hans måde at være på, når han taler om miljøspørgsmål og om samfundets deltagelse. Jeg vil imidlertid ikke - og jeg håber at kunne regne med Dem, hr. kommissær Oreja, som vores forbundsfælle i Kommissionen i disse spørgsmål - undlade at sige netop til Kommissionen som helhed, at der for det første til maj i Genève skal være en miljøerklæring, for der var ikke nogen i Singapore. For i Singapore blev som bekendt ikke engang den betænkning, som Komitéen for Samhandel og Miljø (CTE) havde udarbejdet, ratificeret, og hvis der ikke er nogen erklæring i maj i Genève, betyder det, at man spilder endnu et år med forhandlinger på embedsmandsniveau. Det er nødvendigt med en politisk tilskyndelse på højeste niveau i WTO, uden hvilken forhandlingerne ikke kommer i gang igen.
For det andet, mødet på højt niveau må ikke være et møde for højtplacerede embedsmænd, det skal have en tilskyndelse fra ministerside. For de, der skal stå til politisk regnskab over for de nationale parlamenter og modtage politiske instrukser, er ikke generaldirektørerne, hvor kvalificerede de end måtte være rent teknisk, men ministrene. Det er handelsministrene, det er miljøministrene, ligesom det er kommissærerne her. Jeg beder kommissæren om at virkelig at meddele Kommissionen, at dette Parlament lægger stor vægt på den politiske tilskyndelse og på, at disse spørgsmål placeres på et politisk niveau, uden at dette dog implicerer, at det fremragende arbejde, som teknikerne, navnlig de europæiske teknikere, har udført, ikke bliver påskønnet.

Oreja Aguirre
Hr. formand, jeg har mærket mig hr. Pimentas indlæg. Jeg skal huske det og fremsætte hans holdning for Kommissærforsamlingen.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Oreja.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Den Europæiske Kulturby«
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0083/98) af Monfils for Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse om et initiativ til fordel for arrangementet "Den Europæiske Kulturby« (KOM(97)0549 - C4-0580/97-97/0290(COD)).

Monfils
Hr. formand, kære kolleger, siden 1985 har det været op til Unionens Ministerråd at udnævne de europæiske kulturbyer. Beslutningerne har ikke altid bygget på projekternes kulturelle værdi. For år 2000 har Europa i øvrigt ikke foretaget noget valg, eftersom ni byer blev godkendt som kulturbyer.
Formålet med Kommissionens direktiv har været at give de europæiske byer større betydning og i højere grad gøre udnævnelsen objektiv. Med hensyn til proceduren foreslås det i direktivet at nedsætte en jury. På grundlag af denne udtalelse, på forslag af Kommissionen og efter høring af Europa-Parlamentet udpeger Rådet med en flertalsafgørelse den europæiske kulturby. Med direktivet udvides emnerne til valget af kulturby til også at omfatte det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde. Desuden øges kravene til ansøgningernes indhold. Efter en meget dybtegående debat, som jeg især vil takke medlemmerne af Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier for - nogen af dem er til stede i dag - må jeg sige, at udvalget næsten enstemmigt vedtog de ændringsforslag, der blev fremlagt, og som i øvrigt er på linje med de forslag, jeg fremkommer med i min betænkning.
Der er efter min mening syv punkter, der er vigtige at gøre opmærksom på. For det første med henblik på udnævnelsen af byen foreslår vi, at den metode, der blev brugt tidligere, og som fungerede på tværs af regeringer, erstattes med en fællesskabsmetode. Som følge heraf skal byerne indsende deres ansøgninger direkte uden at gå gennem de statslige instanser. Jeg ved godt, at der i Ministerrådet findes en stærk modstand mod dette. Der er endda nogen, der ønsker, at den europæiske kulturby på tur udpeges af staterne eller af den stat, der har formandskabet. Således efter Det Forenede Kongerige ville en østrigsk by blive udpeget af Østrig for seks måneder, derefter Sverige, Danmark, Belgien osv.
Hvis man gør det, ødelægger man fuldstændigt idéen med den europæiske kulturby, som ikke skal være en stats tilfældige udnævnelse, men resultatet af en sand kulturel analyse af den ansøgning, byen har indgivet, og en vurdering af ansøgerbyens kulturelle projekts europæiske betydning. Jeg er overbevist om, at en meget stor del af Parlamentet deler dette synspunkt, der næsten er enstemmigt i Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier, og ikke vil tillade, at der sælges ud af selve idéen om en europæisk kulturby.
For det andet ville vi forstærke juryens uafhængighed og lægge vægt på dens kvalifikationer bl.a. med hensyn til den kulturelle kompetence.
For det tredje foreslår vi, hvad angår proceduren, at den fælles beslutningsprocedure anvendes fuldt ud ved udnævnelsen af byen, hvilket betyder, at Parlamentet i meget høj grad deltager i udnævnelsen af byen og ikke blot gennem en enkel udtalelse.
For det fjerde mener vi, at en ansøgerby kan præsentere et specifikt kulturelt projekt i samarbejde med andre byer, selv med byer, der ikke ligger inden for Den Europæiske Union - f.eks. fra Den Europæiske Frihandelssammenslutning, Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde - men det er den by, der præsenterer projektet, der er den eneste ansvarlige over for Den Europæiske Union, og som har titlen af europæisk kulturby.
For det femte ville Kulturudvalget uddybe indholdet af ansøgningerne, der skal indgives af byerne, idet der lægges vægt på udviklingen af den kunstneriske kreativitet, det vil sige, at man ikke stiller sig tilfreds med en simpel fremvisning af kunst fra andre lande og byer ved at kræve, at det kulturelle projekt finder sine rødder i byens sociale netværk, ved at ønske maksimal deltagelse af borgerne og kulturelle projektgrupper, og ved at insistere på, at byen i projekterne præsenterer opfølgningsbetingelser af den kulturelle indsats, der er blevet gjort gennem udnævnelsesåret.
For det sjette kræver den nye betydning, udnævnelsen som europæisk kulturby har fået, og fastsættelsen af strengere betingelser for udnævnelsen en større finansiel støtte. Vi foreslår et beløb på ECU 2 millioner, naturligvis uden dermed at give afkald på mulighederne for at modtage anden støtte, bl.a. via strukturfondene.
Og endelig for det syvende bevarer vi forslaget om en europæisk kulturmåned for de lande, der ikke er med i Den Europæiske Union, men som vil have en unægtelig interesse heri, for så vidt som man stimulerer denne aktivitet.
Hr. formand, kære kolleger, Kulturudvalget og Europa-Parlamentet har arbejdet hurtigt. Vores mål har, som jeg har nævnt, været at gøre udnævnelsen af den europæiske kulturby til et af de stærke elementer i Unionens kulturelle politik. Vi lægger selvfølgelig vægt på, at proceduren ikke rammes af nogen forsinkelse med henblik på at have tingene på plads ved årets afslutning, og at man således vil kunne anvende bestemmelserne i det nye direktiv ved udnævnelsen af den europæiske kulturby i 2002, sådan som Europa-Kommissionen i øvrigt ønsker det, og især hr. kommissær Oreja, som har gjort os den glæde at være til stede i dag.

De Coene
Hr. formand, hr. kommissær, vi er meget glade for at have Dem i vores midte på dette sene tidspunkt. Vi er meget glade, fordi vi faktisk har en meddelelse. Dette er utvivlsomt det mest kendte kulturprogram i Europa. Hvis man spørger borgerne: Nævn ét kulturprogram, så kender de fleste projektet "Den Europæiske Kulturby«. Men det, der er så mærkeligt ved dette program, er for det første, at det besluttes mellemstatsligt, og for det andet, at der faktisk ikke er penge til disposition for programmet.
Det vil Parlamentet ændre. De ønsker også at korrigere dette. For hvad sker der i dag? Kulturministrene beslutter helt arbitrært, hvad der skal foregå. Og De anticiperer herpå og siger: Vi gennemfører en ny procedure, tilpasser artikel 128 og erstatter enstemmigheden med et kvalificeret flertal. Det er et meget godt forslag, men De må ikke tage os det ilde op: I stedet for, at det første og det sidste ord placeres hos Rådet, kommer det med Deres forslag til at ligge hos Kommissionen. Det er allerede meget bedre, fordi det i det mindste passer i Fællesskabet.
Men hvad foreslår Parlamentet? For det første, ordføreren, hr. Monfils, har allerede nævnt det: Flere midler og for det andet, et højere niveau. Vi ønsker, at syv uafhængige eksperter med baggrund i den kulturelle sektor træffer valget, og at de ikke kun har det første ord, men også det sidste. Derfor kræver vi ikke kun, at Parlamentet udtaler sig, men også at Parlamentet får kompetence til at kontrollere, at udvælgelsesproceduren, som fastsat af juryen følges af institutionerne.
Hvad er der så sket i mellemtiden? Det er faktisk en smule trist. Ministerrådet ser ud til at have lavet en aftale, hvor man siger: Ikke for tidligt, vi vil foreløbig selv være med til at udpege, og så kan der måske i år 2005 eller 2006 komme en procedure og foreslå, at det sker efter tur. Som belgier og flamlænder burde jeg faktisk være meget tilfreds, fordi Rådet har udtalt, at det i år 2002 skal være Brugge, men det er jeg faktisk ikke tilfreds med. Fordi udpegelsen bør foregå på grundlag af kvalitetskriterier, indhold, kulturel udstråling og international dimension, men det er ikke på den måde, det foregår. Det foregår faktisk gennem et arrangement, et dårligt arrangement mellem medlemsstater.
Kære venner, lad os forlade den vej og give dette projekt en virkelig kulturel dimension og øge niveauet. Hr. Monfils har nævnt det: I kulturudvalget har vi næsten enstemmigt vedtaget denne betænkning. Det ser ud til, at vi også i morgen med al sandsynlighed vil vedtage denne betænkning mere eller mindre enstemmigt.
Vi inviterer Dem, kommissær, til sammen med os at føre denne kamp mod Rådet og at sørge for, at projektet "Den Europæiske Kulturby« får en fællesskabsdimension, en høj kvalitetsdimension og en høj kulturdimension. Det drejer sig ikke om, at alle og enhver kan betegne sig som sådan, for så har det ingen udstråling. Det drejer sig om, at en kulturby virkelig det år er symbol på, hvad Europa betyder på kulturområdet, og at vi helt går ind for dette.
Kommissær, det var det hele i en nøddeskal, fordi ordføreren allerede indgående og detaljeret har forklaret forslagene. Vi håber, at De kan tilslutte Dem vores forslag, og vi takker Dem.

Vaz da Silva
Hr. formand, hr. kommissær, kolleger, det er godt, at min gruppe har bedt mig indlede forhandlingerne på PPE's vegne, for jeg betragter Den Europæiske Kulturby som en genial idé, et sandt »columbusæg«. Og derfor håber jeg ikke, at vi dræber det, der er ved at komme til verden inde i æggeskallen.
Dette program bør fra år 2002 ophøre med at være et forsøgsprojekt af mellemstatslig karakter, der er blevet forlænget i tid, men i stedet blive et ægte fællesskabsinitiativ, hvor regeringerne, Kommissionen og Parlamentet deles om ansvaret. Det er en ændring, som vi anser for afgørende for at sikre det en særdeles vigtig tredobbelt egenskab: repræsentant for de nationale, regionale og lokale kulturer, som naturligvis er dyrebare for regeringerne, udstillingsvindue for den fælles europæiske kultur, som naturligvis er dyrebar for Kommissionen, og udtryk for samfundets levende kræfter, som naturligvis er dyrebare for Parlamentet. Ikke at gå videre i retning af den fællesskabsgørelse og det samarbejde, som Parlamentet foreslår, vil sætte et så vigtigt programs fremtid på spil.
Monfils-betænkningens forslag udgør et vigtigt signal til borgerne. De beviser, at når et program viser, hvad det duer til, så forstår de europæiske institutioner at anerkende det, i dette tilfælde ved at foreslå en styrkelse af budgettet og en udvidelse af dets deltagerkreds, så programmet kan udfolde hele sit potentiale. Lad os se, om Kommissionen og medlemsstaterne følger op på Parlamentets generøsitet, når det foreslår et referencebeløb på ECU 2 millioner.
Den Europæiske Kulturby har siden sin første lancering i 1985 antaget stadig nye former og har i de seneste år vist en modenhed, der er kommet til udtryk ikke blot i sammenhæng og fornyelse i de fleste af de programmer, som byerne har lagt frem, men fremfor alt i den vægt, som byfornyelsen har haft i visse tilfælde. Det er en afgørende måde at sikre, at investeringen virker ud over det år, hvor der festes.
Den Europæiske Kulturby vil ikke, hvis Parlamentets forslag accepteres, kunne foregå uden medvirken fra byens indbyggere eller fra andre byer inden og uden for Unionen, som den indgår samarbejdsaftaler med. Den vil ikke kunne undlade at forbinde fortiden med fremtiden, idet den, sådan som betænkningen opfordrer til, valoriserer forholdet mellem genudnyttelse af den historiske arv og den nutidige skabelse. Den skal også sørge for, at de initiativer, der skabes på lokalt plan, kommer rundt og når andre byer og andre regioner i Europa.
Den fremtidige kulturby skal præsentere sin kandidatur direkte uden om de centrale regeringer, den skal vælges af en uafhængig jury og endelig godkendes af tre europæiske institutioner. Med dette forslag satser Parlamentet klart på byernes initiativ og ansvarlighed. Det vil kunne bidrage til at profilere mellemstore og perifert beliggende byer, der, hvis det afhang af en national regerings valg, ville have vanskeligere ved at blive kandidater.
Kommissionens gode forslag er modigt blevet suppleret af Parlamentet. Måtte medlemsstaterne kunne se den mulighed, som vi her foreslår dem, for at nå et mål, som vi er fælles om: at forstærke samhørigheden i den europæiske struktur gennem kulturelt samarbejde.

Ryynänen
Hr. formand, hr. kommissær, jeg vil på min gruppes vegne takke og gratulere Monfils for et udmærket betænkning. En kulturbybegivenhed opstået på initiativ af Melina Mercouri for 13 år siden har været en ubestridt succes. Inden år 2000 har alle medlemslande i Unionen fået deres eget kulturbyår. Finland bliver som det eneste medlemsland nødt til at dele sit kulturår med otte andre byer. Dette faktum kan der i og for sig ikke gøres noget ved, men jeg er helt overbevist om, at også Finland, og måske kan man sige specielt Finland, et relativ ukendt, nyt medlemsland, bør have status i form af sit eget kulturbyår. Helsinki har også fortjent sit kulturår, når man tænker på byens internationalt høje standard, og samtidig de egenartede kulturtilbud og det kraftige arbejde, som der nu gøres for år 2000.
Fordelingen af kulturbyåret mellem mange udvander hver bys muligheder for at synliggøre udviklingen af sin kultur. I det kommende program bør kulturbystatus og -ansvar kun gives til én by ad gangen. Det vigtigste udbytte af et kulturbyprojekt er i den sidste ende varige samfundsmæssige indflydelse, og derfor er det vigtigt at få det brede publikum med i begivenhederne, at deltage og få impulser. På den måde fortsætter den aktiverende og kreative påvirkning også efter kulturåret. Kulturåret skal hovedsageligt bygge på byens egne ressourcer og egne særpræg, historie og ændringers udfordringer. På egen kulturbaggrund kan man så bygge international vekselvirkning og udbud som støtte til et udvalgt tema.
Unionens centrale formål er dannelse af varige kultursamfundsprojekter. Selvom der skal skabes samarbejde med forskellige byer, er ansvaret hos den ene by vigtig, og byen kan efter behov vælge en naturlig samarbejdspart til at realisere dens kulturår på basis af egen historie eller kulturforbindelser, f.eks. i ét af ansøgerlandene. Jeg håber, at Kommissionen vil fortsætte og stadig udvikle det europæiske kulturbyprojekt, som tilbyder en udmærket mulighed f.eks. for de associerede lande for at udvikle deres kulturelle traditioner og skabe kreativitet.

Heinisch
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, et fælles marked, fælles politiske institutioner og en fælles valuta, således som vi i disse dage sætter dem i gang, det er alt sammen resultater af en europæisk enhed. De skal føre til, at de mennesker, som bor i Den Europæiske Union, vokser tættere sammen og forener deres kræfter. Men det fundament, som Den Europæiske Unions stater i næsten et halvt århundrede har opbygget deres fællesskab på, den grund, hvorpå det skal vokse, er noget, som allerede i flere tusinde år har forbundet befolkningerne på vores kontinent. Det er deres fælles kultur. Fællesskabsinitiativet "Den Europæiske Kulturby« bygger på den tanke. Det søger at finde det, som overhovedet kunne få europæerne til at indlede en politisk enhed og udnytter det til at styrke enheden.
Europæiske byer har altid været centre for kulturliv. Bildende kunst, musik, litteratur, dans, teater, film og arkitektur, alt det kunne og kan bedst vokse dér, hvor mennesker mødes for at skabe eller tilegne sig kultur. Programmet "Den Europæiske Kulturby« skal vække ny interesse hos Unionens borgere for kulturobjekterne i byerne og åbne deres øjne for deres skønhed. Men det er ikke det indadskuende, der efterspørges, når det gælder om at blive europæisk kulturby. Kun de byer, som sætter deres bys kultur ind i en europæisk kontekst, har chancen for at få denne titel, denne udmærkelse. Hvor har byen modtaget indflydelse fra Europa, og hvor udgik der virkninger på Europa fra den? At redegøre for det og anskueliggøre det i kulturelle foranstaltninger er det, som Europas byer skal være med til. Det vil lykkes dem så meget desto bedre, jo mere de samarbejder med andre europæiske byer om deres projekter, således som det er fastsat i det initiativ, vi skal vedtage, og jo mere de inddrager kulturskabende fra disse byer i deres aktioner.
I alle Den Europæiske Unions medlemsstater hersker der en grundlæggende enighed om, hvor uomgængelig nødvendigt det er at bevare medlemsstaternes kultursuverænitet af hensyn til den europæiske kulturmangfoldighed. Dog gælder det i forbindelse med "Den Europæiske Kulturby« netop om trods al opmærksomhed over for den rigdom, som denne mangfoldighed betyder, ikke at miste den fælles rod af syne, hvorfra denne mangfoldighed er vokset frem. Dette initiativs store chance ligger i, at det kan nå ud til alle Unionens borgere, for skabe kultur og glæde sig over den er noget, alle kan og netop fordi kulturen besidder en sådan stærkt integrerende virkning, understreger vi som Europa-Parlament udtrykkeligt vores krav om, at vi fra 2002 i vores egenskab af demokratisk legitimeret organ skal inddrages i beslutningen om "Den Europæiske Kulturby« og stille ECU 2 millioner til rådighed som årligt støttebeløb til finansiering af initiativerne. Til slut vil jeg gerne sige hjertelig tak til ordføreren for den gode betænkning.

Kestelijn-Sierens
Hr. formand, hr. kommissær, kolleger, jeg vil først ønske kollega Monfils tillykke med hans udmærkede betænkning. Arrangementet »Den Europæiske Kulturby« hører til de få projekter, der taler til alles fantasi, giver byen ikke så få økonomiske fordele, og som kan regne med erhvervslivets støtte.
Ordføreren lægger med rette vægt på, at det ikke er byens størrelse eller dens politiske betydning i et land, der er afgørende. Hidtil har opmærksomheden været rettet mod hovedstæderne. Med det nye direktiv er det hensigten, at mindre byer også får en chance. Det er imidlertid en betingelse, at ansøgerne fremlægger et klart projekt, der fokuserer på byens fremti, d og som tager udgangspunkt i byens særlige kendetegn og rolle i Europas historie.
For at mindre byer kan deltage i programmet, er det vigtigt, at EU stiller tilstrækkelige midler til disposition. Min by Brugge f.eks., der er kandidat for år 2002, har slet ikke de muligheder og den infrastruktur, som hovedstæderne har. Derfor støtter jeg det ændringsforslag, der yder ECU 2 millioner.
Til sidst er jeg enig med forslaget i, at ansøgerbyerne skal kunne anmelde deres kandidatur direkte og ikke via deres regering til Kommissionen. Hvis der endvidere udpeges en uafhængig jury og et parlament, der kan give udslaget ved valget af byen, ser jeg en ægte demokratisering af udvælgelsesproceduren. Vi håber, at godkendelsen af dette direktiv kan afsluttes i år, så valget fra år 2002, som planlagt, kan foregå i henhold til dette nye direktiv.

Matikainen-Kallström
Hr. formand, jeg takker kollega Monfils for et vellykket arbejde ved udarbejdelsen af betænkningen. Det er vigtigt at pointere, at der gennem kulturbyprogrammet bør gives en mulighed for andre end byer i EU's medlemslande for at gøre sig kendt for det store publikum. Dannelsen af varige kulturbyprojekter bør fremmes ikke kun gennem projekter, som koncentrerer sig om en by, men gennem områdemæssige, grænseoverskridende projekter. Én by skal dog have det koordinerende ansvar for gennemførelsen af samarbejdsprogrammet.
Programmerne skal finansieres gennem tilstrækkelig store fællesskabsmidler, men endnu vigtigere er det, at erhvervslivet inddrages i forberedelserne og gennemførelsen af begivenhederne. En kraftig indsats fra erhvervslivet sikrer, at begivenhederne og området kommer i offentlighedens lys og gennem økonomiske forbindelser også fremmer udviklingen af varige, fremtidige projekter.

Oreja Aguirre
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil først gratulere hr. Monfils med den fremragende betænkning og ligeledes Kulturudvalget. Parlamentet understreger betydningen af udnævnelsen af "Den Europæiske Kulturby« i fællesskabet og nødvendigheden af at støtte dette arrangement, som siden sin begyndelse har oplevet en stigende succes.
Kommissionens initiativ har til formål at gøre opmærksom på kulturskattene og de europæiske byers kulturelle forskelligheder og samtidig, som fru Vaz da Silva for et øjeblik siden mindede om, fremhæve den fælles kulturarv. Dette er i overensstemmelse med ånden og ordlyden i artikel 128 i traktaten.
Kommissionen glæder sig over at kunne acceptere de fleste af Parlamentets ændringsforslag, som uden tvivl forbedrer teksten mærkbart. Der er dog nogle ændringsforslag - helt konkret ændringsforslag nr. 7, 10, 12, 13 og 14 samt en del af nr. 9 - som vi ville foretrække ikke at inkorporere i det oprindelige forslag.
Lad os først tage ændringsforslagene nr. 7 og 14. Den finansielle støtte til initiativet "Den Europæiske Kulturby« er påtænkt i Kommissionens forslag om rammeprogrammet, som endnu ikke er blevet vedtaget af Kommissionen. Kommissionen kan derfor på nuværende tidspunkt ikke acceptere ændringsforslag, som vedrører den finansielle støtte, fordi den budgetmæssige støtte skal indgå som en del af rammeprogrammet.
Hvad angår ændringsforslag nr. 8 vedr. ansøgningerne mener Kommissionen, at staternes støtte og initiativ er en nødvendig betingelse for arrangementets udfald. Således kan man undgå det, vi forestiller os kunne være spild af kræfter og penge for de byer, der fra starten ikke regner med at have seriøse muligheder for at blive udpeget, fordi de f.eks. ikke har en tilstrækkelig infrastruktur til modtagelse.
Hvad angår den sidste del i ændringsforslag nr. 9 og 10, tilsigter Kommissionens forslag ikke at holde Parlamentet udenfor, tværtimod ønsker den, at dennes medvirken i processen bliver større fra at have været et mellemstatsligt anliggende til at blive en fællesskabsinitiativ.
Den udvælgelsesprocedure, som Kommissionen har foreslået, går ud på at forene fællesskabsinstitutionerne fuldt ud, og den er tilstrækkeligt fleksibel til, at beslutningerne kan træffes inden for en hurtig frist, hvilket giver de udvalgte byer den nødvendige tid til forberedelserne til arrangementet.
Proceduren for fælles beslutningstagen, jf. artikel 189 b i traktaten, er som regel nødvendig for at fastlægge tilskyndelsesforanstaltninger på det kulturelle område, men den forekommer ikke at være den mest hensigtsmæssige til den konkrete udvælgelse af en by, da den på grund af sin kompleksitet og varighed kunne skade programmets gode funktion.
Med hensyn til ændringsforslag nr. 12 og 13 mener Kommissionen ikke, at fremgangsmåden i ændringsforslagene er i overensstemmelse med de forpligtelser, som Fællesskabet har indgået med de associerede tredjelande om disses mulighed for at deltage i fællesskabsprogrammer og -handlinger.
Sluttelig vil Kommissionen gerne fastholde nødvendigheden af, at vi hurtigst muligt afslutter de samlede procedurer, der er forbundet med igangsættelsen af dette initiativ, og jeg kan i den henseende oplyse Dem, at Kommissionen ikke vil spare sine kræfter, men ved venskabelig mellemkomst forsøge at forene de forskellige institutioners indstilling og finde en tilfredsstillende løsning, som bevarer og forbedrer arrangementets vitalitet og succes.
Jeg vil sige til hr. De Coene - som for et øjeblikkeligt siden, sagde at Rådet havde vedtaget en beslutning - at Rådet ikke kan vedtage nogen beslutning, så længe De ikke har vedtaget Deres. Tillad mig her at iføre mig min institutionskasket. Følgelig kan Rådet ændre indtryk, men ikke beslutte, for der skal først have været en første høring, som den De har lige nu, og derefter skal Rådet udtale sig, og det er der lejlighed til den 28. maj, hvor Rådet kan behandle, såfremt det ønsker det, og eventuelt vedtage en fælles holdning.

Monfils
Hr. formand, jeg vil blot meget kort sige til kommissæren, at jeg er yderst skuffet over hans svar, og dette på tre punkter uden at uddybe det nærmere. Jeg vil ikke komme ind på finansieringsproblemet, én til to millioner, når Den Europæiske Union er nået op på ECU 900 millioner eller en milliard, jeg mener selvfølgelig ECU 100 milliarder om året, er naturligvis latterligt. Men der er to punkter, hr. kommissær, jeg gerne vil gøre Dem opmærksom på.
For det første accepterer De ikke ændringsforslag 8, der gør det muligt for byerne at sende deres ansøgninger direkte til Kommissionen. Jeg troede, at De var forkæmper og fortaler for Den Europæiske Unions kulturelle udvikling. At lægge udnævnelsen af kulturbyen ud til staterne vil være at banalisere den europæiske kulturbys rolle fuldstændigt, og De handler, undskyld jeg siger det, til fordel for staterne og ikke til fordel for fællesskabsaspektet, som De burde.
Det andet element er, at De siger, at den fælles beslutningsproces vil bremse tingene, hr. kommissær, men jeg minder Dem om, at De fremsendte sagen lidt før nytår. Jeg påbegyndte betænkningen omkring den 10. januar. Den 20. januar blev den sendt til oversættelse. Og de forsinkelser, der er opstået, er udelukkende opstået af administrative grunde og af planlægningsgrunde. Kulturudvalget har gjort sit arbejde så hurtigt som muligt. At sige, at man i Europa-Parlamentet ikke er i stand til at udtale sig om en europæisk by, altså sige ja eller nej til Brugge, Salamanca, Helsinki eller andre byer, er at gøre grin med EuropaParlamentets arbejde. Vi har vist, at vi på mindre end tre måneder på trods af en række forsinkelser, der ikke kan tillægges Parlamentet, var i stand til at udarbejde en betænkning, diskutere den, ændre den og vedtage den. Derfor, hr. kommissær, har jeg fornemmelsen af, at De i denne forbindelse gør grin med Parlamentets arbejde.
Jeg vil afslutte, hr. kommissær, med ganske kort at sige dette: I Deres direktiv ønskede De, og vi var enige heri, et tegn, et symbol for Den Europæiske Union med hensyn til kulturen. Ikke alene accepterer vi det, ikke alene foreslår vi det, men vi forstærker det ovenikøbet. Hr. kommissær, ødelæg ikke de kulturelle symboler i en verden som vores. Disse er afgørende for, at vores kultur med dens forskelle kan overleve.

De Coene
Hr. kommissær, jeg tvivler ikke på deres sagkyndighed med hensyn til institutionelle spørgsmål. Jeg ved, at De er specialist på det område. Jeg vil kun gøre Dem opmærksom på én ting: Hvis Rådet i dets fælles holdning ændrer direktivets ikrafttrædelsesdato, i stedet for 2002 kunne man fastsætte 2005, 2006, kommer det i virkeligheden ud på det samme, fordi der allerede nu er givet tilsagn til flere byer, til lande på mellemstatsligt plan. Det ved enhver, det er også offentliggjort i uofficielle blade. Lad os derfor ikke være naive. Jeg ved, at De kæmper imod. Jeg ved, at De ikke accepterer dette, fordi De som kommissær ønsker at føre tilsyn med de faktiske procedurer. Men lad os være realistiske: Kulturministrene kan med denne enkle ændring udhule det, De har til hensigt, og det, vi ønsker. Det er allerede i fuld gang.
Så lad os være fornuftige og reagere med det samme og sige, at det kan der overhovedet ikke blive tale om. Jeg ønskede kun at advare mod en udvikling, der nu er i gang. Jeg har således ikke haft til hensigt at belære nogen.

Oreja Aguirre
Hr. De Coene, jeg tror, der er tale om et fortolkningsproblem. Jeg havde forstået på Dem, at De havde sagt, at Rådet havde vedtaget en beslutning; det eneste, jeg ville sige til Dem var, at Rådet ikke har bemyndigelse til at vedtage en beslutning, eftersom Rådet ikke må tage beslutninger, så længe De ikke har besluttet noget. Jeg refererede ikke til andet. Jeg har selvfølgelig, ligesom De, læst rygter om holdninger, som Rådet forsøger at beslutte. Jeg ville imidlertid blot afvise sådanne rygter, da det er en institutionel sag, som berører mig. Rådet kan ikke vedtage en beslutning, så længe De ikke har vedtaget noget. Det var et principspørgsmål. Det var det eneste, jeg refererede til. Ligesom De ved jeg dog, at der for tiden går rygter om visse forslag, som går i den retning De påpeger. Lad os se, hvad Rådet siger den 28. maj, straks derefter vil jeg, når De indbyder mig til et udvalgsmøde, forklare Dem, hvad der er sket i Kommissionen og i Rådet.
For det andet vil jeg gerne sige til hr. Monfils, at fællesskabstrækket ved initiativet ikke afhænger af, om det er byerne eller staterne, der indgiver ansøgningerne. Det er et spørgsmål om valg. Jeg respekterer i høj grad Deres holdning, som er al ære værd, og som jeg helt sikkert vil behandle. Jeg vil ikke acceptere ændringsforslaget nu, hvilket ikke betyder, at jeg aldrig vil acceptere det.
Jeg vil overveje og behandle det, fordi jeg værdsætter hr. Monfils arbejde. Jeg vil ikke acceptere det i dag, fordi jeg synes, det er en god fremgangsmåde, at staterne ikke beslutter hvilken by, men at de præsenterer byerne, og at først Kommissionen og dernæst juryen udpeger en by. De foreslår, at byerne ansøger direkte. Det er jeg bange for. Jeg ønsker, at der skal være en slags sikkerhed, hvilket en stat bedre vil kunne give mig end en hvilken som helst by. Der er mange byer, jeg ikke ville have problemer med, men der kan være nogle, der ville give mig problemer, og jeg foretrækker statsproceduren. Som De ser, er jeg ikke ubøjelig på dette område. Det er ikke et teologisk emne. De er kommet med nogle bemærkninger, som jeg endnu ikke er i stand til at acceptere. Men jeg kan love Dem, at jeg vil tænke over det.
Med hensyn til det andet emne, mener jeg - det bliver endnu et principspørgsmål - at generelle bestemmelser skal vedtages med fælles beslutningstagen, hvilket er det, De er i gang med nu. De vedtager nu beslutninger med fælles beslutningstagen. Derimod mener jeg, at udvælgelsen af en by er en gennemførelsesforanstaltning, og derfor mener jeg ikke, at man i gennemførelsesforanstaltingen bør operere med medbestemmelse. Det kan der være delte meninger om. De ved, at grænserne, for om noget hører under den fælles beslutningstagen eller ej, ikke altid er veldefinerede. På dette område er jeg tilhænger af at udvide den fælles beslutningstagen mest muligt, hvilket jeg også sagde på den mellemstatslige konference. Det resultat, jeg er kommet til, er velkendt. Jeg sagde det her i forsamlingen efter Det Europæiske Råd i Amsterdam. Men jeg mener, at vi i dette tilfælde står over for en gennemførelsesforanstaltning. I går talte jeg her i Parlamentet en del om komitologi, som også er en gennemførelsesforanstaltning. Derfor mærkede jeg mig, hvad hr. Monfils sagde til mig. Jeg mener, at man skal skelne mellem det generelle og gennemførelsen, og det er grunden til, at jeg ikke har accepteret ændringsforslaget.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Marcelino Oreja.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.
(Mødet hævet kl. 0.05)

