Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Terrón i Cusí
Hr. formand, jeg vil bare sige, at jeg ikke er opført på tilstedeværelseslisten i protokollen fra i går. Det er sandsynligvis min egen skyld, for jeg kan ikke huske, om jeg skrev under, men jeg var her.

Murphy
Hr. formand, jeg vil blot meddele forsamlingen, at jeg var her i går, men ikke er kommet med på tilstedeværelseslisten. Jeg vil være taknemmelig, hvis dette kunne blive ændret.

Formanden
Det er noteret og vil blive rettet, hr Murphy.

Cot
Hr. formand, må jeg bemærke, at en af vore kolleger fra Front national i går opfordrede os til at fejre Bastilledagen, den 14. juli, og danse la carmagnole, medens borgmesteren i Toulon samtidig forbød den fest, der var organiseret af SOS racisme i anledning af frihedsdagen i Frankrig? Der gælder to forskellige former for måling af værdier i Strasbourg og Toulon.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, vi har på dagsordenen for onsdag opført afstemning uden forhandling af en interinstitutionel aftale og finansieringen af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Vi henviser her til forretningsordenens artikel 143, hvorefter Budgetudvalget først skal vedtage den betænkning, det forelægger Parlamentet. Men Budgetudvalget holdt møde i går og kunne på grund af tidnød ikke behandle den pågældende tekst. Og selv om Udvalget kunne have gjort dette, kunne den ifølge artikel 143 først have været sat på dagsordenen i den kommende mødeperiode.
Jeg skal endelig tilføje, at der er tale om interinstitutionel aftale, der skal gælde for samtlige institutioner, der ikke har været drøftet i noget nationalt parlament, der ikke har været behandlet i Udenrigsudvalget, og som man ønsker, at vi skal vedtage uden forhandling! Når man med rette påpeger det demokratiske underskud i Den Europæiske Union, vidner denne fremgangsmåde om en åbenlys foragt for alle borgerne i Den Europæiske Union.
Jeg anmoder derfor forsamlingen om undlade at godkende den del af protokollen, der vedrører optagelsen på dagsordenen af dette punkt. Sker dette ikke, må vi anvende de andre muligheder, vi har ifølge artikel 143, for at få denne forhandling gennemført. I øvrigt burde man normalt afvente de forskellige landes vedtagelse af Amsterdam-traktaten.

Samland
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. Fabre-Aubrespys bemærkning kommer ikke som en overraskelse, da han jo allerede bebudede det i går aftes i Budgetudvalget.
Det drejer som om den interinstitutionelle aftale, som inden for rammerne af Maastricht-traktaten er indgået med Rådet og Kommissionen om finansiering af de udenrigspolitiske foranstaltninger som led i anden søjle.
Siden afslutningen af forhandlingerne i Amsterdam har dette dokument foreligget i sin ordlyd. At der som betænkningens dato på forsiden står den 4. juli, skyldes udelukkende, at dokumentet er blevet til en betænkning. Men dokumentet har foreligget siden Amsterdam, dvs. at det har været muligt at indgive ændringsforslag siden den 30. juni.
Vi har i Budgetudvalget aftalt at holde et ekstraordinært møde i eftermiddag med henblik på at drøfte enkelthederne i denne betænkning, da der var stillet forslag om, at denne betænkning behandles uden forhandling på onsdag på grundlag af artikel 143. Jeg antager, hr. formand, at der dermed er taget hensyn til formaliteterne - og derfor er dette jo blevet opført på dagsordenen - og vil gerne anmode Dem om ikke at efterkomme hr. Fabre-Aubrespys anmodning.

Formanden
Tak, hr. Samland. På baggrund af de fremsatte argumenter og under hensyntagen til at Budgetudvalget afholder et ekstraordinært møde i eftermiddag, mener jeg, at dette punkt kan forblive opført på dagsordenen for onsdag.
Er der flere indsigelser mod protokollen?

Ahern
Hr. formand, det fremgår ikke af tilstedeværelseslisten, at jeg var her i går. Jeg vil gerne have dette rettet.

Formanden
Det vil blive rettet, fru Ahern.
(Protokollen fra foregående møde godkendtes)

Afgørelse om uopsættelig forhandling
Formanden
Ønsker repræsentanten for Landbrugsudvalget, hr. Colino Salamanca, at udtale sig om den indholdsmæssige side af i sagen?

Colino Salamanca
Hr. formand, i går besluttede Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter at godkende anmodningen om uopsættelig forhandling af Kommissionens forslag og at lade forsamlingen afgøre, om forhandlingen kan finde sted fredag uden betænkning. Jeg anmoder imidlertid om, at hr. Funck, som er blevet udpeget hertil af vores udvalg, kan fremlægge en mundtlig betænkning for forsamlingen i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 97, stk. 5.
(Uopsættelig forhandling vedtoges)

Retsbeskyttelse af bioteknologiske opfindelser
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0222/97) af Rothley for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om retsbeskyttelse af bioteknologiske opfindelser (KOM(95)0661 - C4-0063/96-95/0350(COD)).

Rothley
Hr. formand, i disse dage har en journalist fra Wall Street Journal spurgt mig, om jeg er patentadvokat. Nej, svarede jeg, jeg er ikke særlig interesseret i patenter. Men at mennesker, som har en genetisk sygdom, bliver helbredt, det er jeg interesseret i! At mennesker finder arbejde, det er jeg interesseret i!
Og at Europa på det bio- og genteknologiske område ikke sakker endnu længere agterud, det er jeg interesseret i!
(Bifald) Vi åbner ikke nogen port med dette direktiv. Vi opfylder vore pligter på grundlag af TRIPS-aftalen. Alle medlemsstater i Den Europæiske Union og Den Europæiske Union selv har deri forpligtet sig til at yde patentbeskyttelse for produkter og fremgangsmåder på alle teknologiske områder. Denne patentret har man indført i USA, man har indført den i Japan. Det drejer sig kun om, at Den Europæiske Union bringer sin patentret op på dette internationale niveau. Det er alt. Den Europæiske Patentmyndighed meddeler patenter på dette område. Disse patenter kan imidlertid anfægtes på nationalt plan, og derfor er der fare for en retssplittelse i Europa, og denne retssplittelse ville være gift for investeringerne i Europa. Derfor har vi brug for dette direktiv.
I øvrigt: Jeg sagde, at denne patentbeskyttelse allerede findes i USA og i Japan. Jeg mener ikke, at amerikanerne eller japanerne er moralsk degenereret. Hvilken latterlig arrogance at tro, at vi er de andre moralsk overlegne! Det vil sikkert blive påstået under forhandlingen, at forskningen hæmmes med dette direktiv. Det er naturligvis forkert! Patentbeskyttelse er en forudsætning for forskning! Hvordan kan forskning overhovedet være mulig uden offentliggørelse af opfindelserne? Vi ved af erfaring, at en effektiv patentbeskyttelse og forskning går hånd i hånd. Eller er forskningen i USA måske gået til grunde, eller er forskningen i Japan måske gået til grunde? Dette er der overhovedet ikke tale om!
Hvis vi ikke indfører denne patentbeskyttelse, vil forskningen naturligvis fortsætte. Men den vil fortsætte for lukkede døre. Vi vil ikke have mulighed for at følge og diskutere udviklingen inden for bio- og genteknologien. Vi vil for øvrigt ødelægge de små forskningsinstitutter ved universiteterne eller de små og mellemstore virksomheder, som lever af at sælge deres patenter til farmaceutiske virksomheder! Den, der ønsker dette, bør stemme imod direktivet! Men vedkommende bør så fremover ikke længere underskrive nogen beslutning til bekæmpelse af arbejdsløshed.
(Bifald) Det påstås, at opdagelser patenteres her. Det er naturligvis forkert. Intet menneske i verden, som forstår sig lidt på patentret, påstår dette, undtagen patentretseksperterne fra Greenpeace. Det påstås, at behandlingsmetoder fremover vil blive patenteret. Det er naturligvis forkert! Diagnostiske og terapeutiske metoder bliver lige så lidt patenteret, som det var tilfældet tidligere. Det er udtrykkeligt anført i betragtningerne til dette direktiv. Det påstås, at dele af det menneskelige legeme vil blive patenteret. Det er naturligvis forkert! Vi har krystalklart foretaget en sondring i teksten i dette direktiv. Dele af det menneskelige legeme bliver ikke patenteret. Det, der bliver patenteret, er produkter, der er skabt af menneskehænder, og ellers intet! Vi har foretaget en krystalklar sondring i artikel 3. Stk. 1 beskriver, hvad der er opdagelser, og stk. 2 beskriver, hvad der er opfindelser. Jeg kan ikke gøres ansvarlig for visse former for læseretardering.
(Munterhed) Europa-Parlamentet har i disse dag været udsat for et betydeligt pres, ikke kun i Parlamentet. Den evangeliske kirke i Tyskland, min kirke, tillod, at Greenpeace på dens Kirkedag organiserede et børnekorstog mod dette direktiv.
(Tilråb) Jeg antager, at de børn, som deltog i det, ved denne lejlighed for første gang hørte ordet »patent«. Lad os afholde os fra sådan noget!
(Bifald) Lad os afholde os fra dette, og lad os vende tilbage til denne patentret. Denne patentret vil ikke kunne løse de etiske spørgsmål, som rejser sig i forbindelse med bio- og genteknologien. Det kan patentretten ikke gøre, det er en opgave, som samfundet og lovgivningsmyndighederne til stadighed står over for at skulle løse. Alene ved hjælp af patentretten kan det ikke gøres. Patentretten har udelukkende til formål at forbyde en anden at udnytte opfinderens opfindelse industrielt. Det er alt! Det er, om De vil, en del af konkurrenceretten. Og derfor har vi brug for dette direktiv for at styrke konkurrencen i Den Europæiske Union. Vi har et presserende behov for det! Derfor beder jeg om Deres støtte.
(Bifald)
Graefe zu Baringdorf
Hr. formand, mine damer og herrer, det drejer sig her om et alvorligt anliggende. Det drejer sig om, at der for første gang i menneskehedens historie skal meddeles patent på levende materiale. Og når hr. Rothley sagde, at det drejer sig om at beskytte produkter, som er skabt af menneskehænder, må vi konstatere, at det, der i dag skal meddeles patent på, er blevet skabt af menneskehænder, hr. Rothley, gennem mange generationer. Generationer af mennesker før os har med en kæmpemæssig kulturel indsats skabt det, som vi lever af i dag, det, som er vort livsgrundlag.
Og nu kommer interesserede kredse og siger, at af denne kage, af denne selvfølgelighed, hvormed landmænd har videreudviklet og sået frø, opdrættet dyr og stillet dem til rådighed til ernæring, af denne kage ønsker vi at få en del.
Til denne genetiske udvikling og kulturelle indsats føjer vi ganske vist en genetisk impuls, men vi ønsker med denne genetiske impuls, som vi så lader patentere, at få adgang til al frø, til hele avlen.
Her drejer det sig om at gøre forretninger, hr. Rothley, med det, som altid har været selvfølgeligt. Dette ønskede Landbrugsudvalget absolut at forhindre. Vi har fremhævet det såkaldte »landmandsprivilegium«. Det er ikke andet end landmændenes ret til at opdrætte deres dyr og så deres frø. Vi har ikke kunnet få dette helt igennem, men vi har forankret noget af denne rettighed. Og, hr. Rothley, Landbrugsudvalget har krævet, at den omvendte bevisbyrde, som findes i dette patentdirektiv, ikke skal finde sted på denne måde. Jeg beder Parlamentet om også i denne forbindelse at følge Landbrugsudvalgets forslag, for at de, der ønsker at gøre krav på et patent, også skal bevise, at de med rette besidder dette patent.

Secchi
Hr. formand, kære kolleger, Økonomiudvalget har med stort flertal tiltrådt det forslag til direktiv, vi forhandler om i dag, men anmodet Retsudvalget om at finpudse det. Jeg kan kun erklære mig helt enig med hr. Rothley i hans betragtninger og vil kun understrege to eller tre sider af spørgsmålet. Der er en helt fast efterspørgsel efter genteknologiforskningens frembringelser fra borgernes, særlig de vanskeligst stilledes side, og denne efterspørgsel ligger navnlig i lægemiddelsektoren, samt tillige efterspørgsel fra sektorer, som f.eks. landbruget, hvor produkter af denne type kan indebære betydelige fordele fra mange synspunkter. Det drejer sig derfor om at fastslå, om Europa, Den Europæiske Union, vil nøjes med alene at være forbruger og følgelig importør af resultater af den bioteknologiske forskning gennem produkter, der rummer disse resultater, eller tillige producere og følgelig potentielt eksportere.
Den beskyttelse af opfindelser inden for den bioteknologiske forskning, der kræves, også for at gøre enhedsmarkedet mere funktionsdygtigt, er absolut nødvendig for at skabe en ramme, der begunstiger den europæiske industris udvikling inden for sektoren med helt åbenlyse fordele til følge for beskæftigelsen, således som det allerede er understreget af ordføreren, hr. Rothley, og som jeg kun kan gentage, samt for udviklingen af en sektor, der er i hurtig vækst, og skabelse af merværdi, indkomster og velfærd med henblik på - må det være mig tilladt at sige - at gøre det muligt at opretholde en bedre kontrol med denne sektor over for de bekymringer af etisk og anden art, mange giver udtryk for, og som vi absolut ikke kunne lægge for dagen, dersom vi fortsat var afhængige af andre og følgelig marginale i henseende til det forskningsarbejde og den industrielle udvikling andetsteds i verden eller - som man allerede har erindret om - hovedsageligt i USA og Japan.

Telkämper
Hr. formand, ca. 40 % af verdens økonomi er i dag baseret på genetiske ressourcer fra udviklingslandene. I de såkaldte udviklingslande finder man på den anden side 86 % af alle plantearter i verden. Hvert fjerde lægemiddel udvikles af genetiske ressourcer fra tropiske planter. 83 % af den kendte genetiske mangfoldighed og in-situ -viden findes i Afrika, Latinamerika og Asien. Det tyske forbundsministerium for økonomisk samarbejde skriver, at ifølge skøn fra det internationale etnobotaniske selskab besidder de indfødte folkeslag, som lever der, i alt 99 % af den forhåndenværende viden om den biologiske mangfoldighed, der kan udnyttes.
Det vil med andre ord sige: En stor del af de ressourcer, som vi nu taler om, ressourcer til bioteknologiske opfindelser og patenter, der er meddelt eller potentielt skal meddeles i den forbindelse, stammer fra den tredje verden. Disse biologiske ressourcer bliver temmelig tit udnyttet, man kunne også sige, røvet, uden at de indfødte folkeslag eller lokale samfund, fra hvis land de stammer, har givet deres samtykke, eller det sker endog mod deres vilje.
Udnyttelsen af disse ressourcer til bioteknologiske opfindelser omfatter anvendelsen af traditionel viden, f.eks. på det medicinske område eller landbrugsområdet. Dvs. at de multinationale koncerner opnår enorme fortjenester på grundlag af den biologiske mangfoldighed og den traditionelle viden fra udviklingslande, uden indflydelse, uden samtykke, uden retlig beskyttelse og inddragelse af den berørte befolkning, og det går så vidt som til patentering af menneskeligt eller biologisk materiale. De mest kendte eksempler herpå er måske Guayami-indianerne i Panama, Hagahai-befolkningen i Papua Ny Guinea eller på Solomon-øerne. Derfor er det særlig vigtigt at styrke de intellektuelle og kulturelle ejendomsrettigheder, for så vidt angår landene i den tredje verden og især de indfødte folkeslag.
Når hr. Rothley påstår, at det drejer sig om arbejdspladser, er dette ikke andet end polemik. Her får de multinationale koncerner fingrene i verdensbefolkningens ejendomsrettigheder! Vi har således brug for en aftale om traditionelle rettigheder. Derfor har udvalget forkastet denne betænkning. Vi har opnået enighed med hr. Rothley om at overtage artikel 8, litra j, i overensstemmelse med konventionen om den biologiske diversitet af 1993. For udvalget er afstemningen åben. Hvis artiklen overtages, er situationen ændret. Som politiker i forbindelse med den tredje verden kan jeg personligt sige, at der her ikke skabes nogen arbejdspladser, tværtimod øges de multinationale koncerners kapital. De hidtidige bestemmelser i den europæiske patentkonvention var bedre. Denne harmonisering er ikke nogen harmonisering for menneskene i denne verden med henblik på en fælles aftale.

Sandbæk
Hr. formand, Miljøudvalgets udtalelse prøver at begrænse hr. Rothleys betænkning. Når almindelige mennesker hører, at vi drøfter patenter på gener, så er den umiddelbare reaktion overalt den samme, nemlig at noget sådant kan man da ikke tage patent på, uanset at en substans kan patenteres, hvis den kan karakteriseres gennem sin struktur. Denne instinktive modvilje bør vi tage alvorligt og i hvert fald gøre patentbarheden af gener så begrænset som overhovedet muligt, så patentet kun omfatter den specifikke industrielle udnyttelse, der er søgt patent for. Det bør vi også gøre for patienternes skyld. Patienter med sjældne sygdomme eller med kræft, som involverer viden om mange forskellige gener, er dybt bekymrede for, at forskning ellers ikke vil kunne betale sig. Hvad angår metoder til diagnosticering, bør disse ikke være patentbare.
Fra officiel dansk side har det været vigtigt at sikre, at fremgangsmåder til modificering af menneskets kropscellers genetiske identitet ikke kan patenteres. Herved undgår man, at der eksempelvis kan tages patent på kosmetiske indgreb i mennesker. Jeg vil derfor opfordre til, at man stemmer for mit ændringsforslag til artikel 9, stk. 2a - og ikke 2b, som det fejlagtigt er blevet angivet. Ændringsforslaget udelukker en sådan patentering.
Endelig bør det i overensstemmelse med konventionen om den biologiske diversitet sikres, at der er blevet truffet aftale om en retfærdig økonomisk fordeling, før der bliver meddelt patent, i de tilfælde hvor der er tale om biologisk materiale fra et udviklingsland.
I mit ændringsforslag nr. 65 vil jeg af grunde, der ikke er tid til at anføre her, da taletiden jo desværre er meget, meget kort, bede om, at sætningen om offentliggørelse udelades.

Cot
Hr. formand, efter otte års forløb kan vi nu endelig håbe at få vedtaget dette vigtige direktiv, hvis betydning på alle områder er nævnt af hr. Rothley, og dette takket være den fælles indsats, der er gjort af ordføreren, som jeg siger tak, og de skiftende formænd for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder, nemlig indtil for nylig hr. Casini og i dag hr. De Clercq.
Jeg har tre kommentarer, fordi jeg har tre minutter. Den første er, at det forslag til direktiv, der ligger foran os, imødekommer de tre væsentligste indvendinger, der - som De vil erindre - medførte, at vi forkastede det første forslag i marts 1995, nemlig forbudet mod genterapi, beskyttelse af dyrenes rettigheder og nedsættelse af et etisk udvalg og sidst, men ikke mindst forbudet mod at patentere det menneskelige legeme, og på dette punkt finder jeg ikke, at den ordlyd, der er affattet af vort Udvalg, og som fjerner uklarhederne i Kommissionens oprindelige formulering, kan være klarere.
Min anden kommentar har forbindelse med sloganet »Intet patent på livet«, som er blevet fastslået på en lang række måder, som jeg sætter spørgsmålstegn ved, i en strøm af ord, kort og meddelelser, som er tilgået os alle. Som om modstanderne af direktivet havde monopol på at beskytte livet, og forkæmperne for det på sin vis var dødens apostle!
Jeg vil sige, at beskyttelsen af livet for mig ligger i at muliggøre fremskridt inden for den medicinske forskning. At beskytte livet er at give håbe for børn, der lider af cystisk fibrose. At beskytte livet er at åbne nye perspektiver for bekæmpelsen af malaria. At beskytte livet er endelig at betvinge sulten i verden ved at øge mængden af de levnedsmidler, der er til rådighed. At beskytte livet er at finde nye former for dyrkningsmetoder, der i højere grad skåner jordbunden, med mindre mængder af kunstgødning og pesticider. Det såkaldte forsigtighedsprincip er en luksus for velbjærgede vesterlændinge!
Min tredje kommentar er et par ord om undtagelsen fra patenterbarhed af metoder, der har forbindelse med indgreb i fostre. Lad os tale klart på dette punkt: Der er ikke på nogen måde tale om patent på fostre, der er undtaget fra patentering på samme måde som mennesket og dets bestanddele. Det er givet. Men lad os sige, at denne bestemmelse giver anledning til vanskeligheder mellem PPE og os. Det er en bestemmelse, der er resultatet af et initiativ fra vore kolleger i PPE, og som, lad os erkende det, ud over patenterbarheden vedrører forskningen, idet den nævner den offentlige orden og de gode skikke.
Forskning i fostre er som bekendt forbudt i Forbundsrepublikken Tyskland, og jeg respekterer dette standpunkt, jeg respekterer denne ordning, men denne forskning er tilladt, men strengt reguleret ved lovbestemmelser og etiske regler i Det Forenede Kongerige, Spanien, Belgien og Frankrig. Den er nødvendig ikke blot med henblik på fremskridt - og sådanne er gjort på områder som f.eks. befrugtning i reagensglas - men tillige for at åbne muligheder inden for bekæmpelsen af nervesygdomme eller Alzheimers sygdom.
Kære kolleger, De vil forstå, at min gruppe ikke kan acceptere forbudet i dette stykke. Vi respekterer Deres overbevisninger, der udspringer af Deres historiske baggrund, Deres kulturer og Deres religion, men De må også forstå vore synspunkter, og hvorfor vi stemmer imod dette stykke. Vi vil naturligvis stemme for hr. Rothleys betænkning.

Casini, Carlo
Hr. formand, jeg tror, at al den møje, vi har haft med dette direktiv, har været berettiget, fordi der hermed er tale om at give mennesket, der har set ind i og lagt hånd på stoffets mindste bestanddel, atomet, nu ser ind i og lægger hånd på de levende celler, et sæt retsregler, der er til at anvende og inden for rækkevidde. Problemerne findes, og de er ikke ubetydelige. Vanskelighederne forværres også af, at området er svært at sætte sig ind i, fordi det både er juridisk og biologisk. Patentområdet er et vanskeligt retsområde, stofområdet er nyt, og biologien er svær at forklare for folk, der ikke arbejder med den. Endelig er der tale om stærk pression fra den europæiske medicinalindustri, der kræver at blive sat i stand til at hamle op med konkurrencen fra USA og Japan og forudser muligheder for øget beskæftigelse, men er nødt til at foretage store investeringer, fordi opfindelser i dag ikke længere er resultatet af en lys idé, men af lang tids målrettet indsats af mange mennesker.
På den anden side øves der en anden form for pression fra miljøfolks og kulturpersonligheders side. De frygter miljøforurening, og at nogle få skal tilrane sig fordele på de manges bekostning. Hvorledes skal vi forsøge at tage stilling hertil? Jeg har i dag tilfældigvis læst et interview med den tidligere borgmester i New York, Cuomo, der synes mig at give en ledetråd, og som jeg vil citere for Dem: «Jeg mener, at der kun er et punkt at holde sig til«, siger den tidligere borgmester, når han taler om bioteknologien, «nemlig livet, der er det kosteligste, mennesket skal beskytte. Hvis det lykkes os at sætte livet, der er det helligste, vi har, i centrum for vore politiske, filosofiske og videnskabelige overvejelser, vil fremskridtet kunne ske smertefrit.«
Jeg går følgelig ind for alt, hvad der indføres ved direktivet, fordi jeg tænker på livet, livet for de mange syge, der venter, og som har skrevet til os. Nogle har måske også forbindelse med den industri-lobby, der ønsker direktivet vedtaget for enhver pris, men det står fast, at der findes syge mennesker, og at der allerede er opdaget nye lægemidler ved de nye former for genmanipulation, og at flere og mere betydningsfulde midler vil kunne opdages. Men den samme grund, der gør mig gunstigt indstillet over for hele systemet i dette direktiv, siger mig, at der skal være tale om skilleveje og grænser, der ikke må overskrides. Disse grænser er dem, der er fastlagt af Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder i ændringsforslaget til artikel 9. Med erklæret vilje til at forsvare direktivet mener jeg, at dette ville komme i vanskeligheder på sin lange vej, der ikke standser i dag, dersom alle de begrænsninger, der er fastsat i artikel 9, blev ændret eller udgik.
I denne henseende må jeg sige, at hr. Rothley har ret, når han siger, at vi med patentet ønsker at beskytte opfindelser, og ikke genlinjer. Men i dette tilfælde må vi drage de yderste konsekvenser af princippet om, at det, der skal beskyttes, netop er opfindelsen og ikke genet, hvilket betyder, at opfindelsen er bundet til en særlig tilkendegivelse i den industrielle tilladelse. Dette har vi allerede sagt i Retsudvalget, vi gentager det her, og vi håber, at den endelige tekst vil gå i denne retning. I samme retning beder jeg, netop på grund af direktivets store betydning, ligeledes forsamlingen overveje nødvendigheden af at bibeholde Udvalgets ændringsforslag til artikel 9, således som det står.
Hr. Rothley, det er ikke en gammel ideologi, der står på spil, der er ikke tale om abort eller forsøg i almindelighed med fostre. Det siges kun, at menneskefostre ikke må udnyttes med økonomisk vinding for øje, og dette sker i en artikel, der med rette fastsætter, at der ikke må voldes dyr lidelser. Dette er alt, hvad der siges! Jeg finder, at Europa-Parlamentet, der betragter menneskelivets værdi som grundlag for at anmode om investeringer i menneskehedens tjeneste, bør have mod til at foretage noget, der alene tjener til beroligelse, ved også at acceptere denne begrænsning i tilslutning til de øvrige.

Florio
Hr. formand, kære kolleger, affattelsen af hr. Rothleys betænkning er resultatet af en brydsom og vanskelig proces. Som vi alle husker, forkastede forsamlingen forligsudvalgets tekst, idet den ikke fandt, at de nærmere regler og fornødne grænser på et så ømtåleligt område som patenterbarheden af bioteknologiske opfindelser tilstrækkeligt klart angivet.
Takket være det nye og intense arbejde, der er udført af hr. Rothley - som jeg siger tak på min gruppes vegne - har vi i dag foran os en betydeligt klarere tekst, der kan imødekomme både dem, der på den ene side ønsker at sikre de europæiske virksomheder et gunstigt retligt miljø, der ikke fortsat stiller disse ugunstigt i forhold til deres amerikanske og japanske konkurrenter, og dem, der på den anden side med rette ikke ønsker at give afkald på garantier for beskyttelse af mennesket og alle andre levende væsener.
Det nye forslag til direktiv, der bygger på EØF-traktatens artikel 100 A, har visse betydelige holdepunkter. Navnlig sondrer det mellem opdagelse og opfindelse, det støtter sig på de eksisterende retsprincipper for patenterbarhed, det udelukker patentering af genterapier af mennesker, det fastslår, at det menneskelige legeme og dets dele i deres naturlige tilstand ikke kan betragtes som patenterbare opfindelser, og det tager - som et krav, der er stillet og skal haves for øje - hensyn til beskyttelsen af landbrugernes interesser på avldyrområdet.
De ændringsforslag, der er vedtaget i Retsudvalget, har til formål at udelukke patenterbarhed af bl.a. plante- og dyrevarieteter, biologiske fremgangsmåder for plante- og dyreavl, dele af menneskelegemet på dets forskellige udviklingsstadier, den rene og skære opdagelse af sekvenser i selve generne, fremgangsmåder for kloning af mennesker eller for ændring af den menneskelig kimlinje, metoder, inden for hvilke der benyttes menneskefostre, og opfindelser, hvis benyttelse og offentliggørelse strider mod den offentlige orden og de gode skikke.
Sidstnævnte forhold er givetvis noget, der vil give retterne og advokaterne meget arbejde, fordi vi udmærket ved, hvor forskellige begreberne den offentlige orden og de gode skikke kan være fra tidsalder til tidsalder og fra breddegrad til breddegrad. De indgår imidlertid i et samlet kompromis, man er nået frem til i Retsudvalget, og som vi finder bør støttes i sin helhed, idet vi ellers kunne risikere, at Parlamentet på ny endte i en blindgyde. Vi mener, at det alvorligste, der kunne hænde i dette øjeblik, hvor alles øjne i Europa er vendt mod det arbejde, der foregår her i Parlamentet, ville være, at vi endnu engang viste vor manglende evne til at træffe beslutninger.

Monfils
Hr. formand, dette direktiv er, som man har nævnt, særdeles vigtigt, fordi det harmoniserer patentretten i medlemsstaterne på området for bioteknologiske opfindelser med det formål at fjerne retlig usikkerhed og undgå risiko for splittelse.
I denne henseende er der grund til, således som hr. Rothley, som jeg siger tak, har gjort det i sin fremragende betænkning, at erindre om patentets eksistensberettigelse. Den består i at belønne opfinderne for deres kreative aktivitet og anspore til opfindervirksomhed og fremme tekniske fornyelser som væsentlige forudsætninger for den økonomiske vækst. Det er takket være den beskyttelse, der ydes ved patentet, at man sikrer investeringer og lønsomheden af kostbare, ja enorme investeringer på forskningsområdet og den industrielle udnyttelse af resultaterne.
Markedet for bioteknologiske frembringelser er i betydelige udvikling. Man anslår dette til 80 mia ECU i år 2000, heraf en fjerdedel for de nye lægemidler. Men beklageligvis står Europa stadig i stampe. Inden for bioteknologien og immunologien overgås vi på vort eget kontinent af de amerikanske virksomheder. Det første spørgsmål er derfor: Skal vi gøre det muligt for den europæiske industri at indhente sit efterslæb og gøre os mindre afhængige af USA på området for nye lægemidler og produkter inden for landbruget? Vil man på en eller anden måde skabe de redskaber, der gør det muligt for os at tage vor sundhed i egen hånd? Dette er formålet med direktivet. Men da der er tale om forskning i og patentering af levende celler, har det etiske aspekt naturligvis været genstand for vor opmærksomhed i lange tider. Dette er som allerede nævnt grunden til, at det i direktivet klart hedder, at menneskelegemet ikke kan være genstand for patentering, at kloning af mennesker er forbudt, og at man ikke må modificere genbestanddele i efterslægten. Alle forsigtighedsforanstaltninger med henblik på at forhindre eventuelle former for afartet anvendelse er truffet, og følgelig er indvendingerne vedrørende risiciene for genmanipulationer ubegrundede, så meget mere som direktivet nævner nedsættelse af et etisk udvalg.
Som konklusion vil jeg herefter sige, at direktivet i den foreliggende form med de ændringsforslag, der er vedtaget i Udvalget for os skaber ligevægt mellem vilje til at forfølge det videnskabelige og bioteknologiske fremskridt og hensynet til beskyttelsen af menneskets værdighed og integritet. Til dem, der endnu engang, således som de for nogen tid siden har forsøgt at gøre det med forslaget om et forskningsmoratorium, måtte ønske at stoppe ethvert fremskridt for den menneskelige erkendelse, vil jeg simpelthen sige, at de påtager sig et stort ansvar ved at berøve patienter, for hvilke den eneste mulighed for ikke at skulle leve som handicappede eller endog at skulle dø, består i genetiske indgreb, ethvert håb.
Man kan altid se en bagside af ethvert menneskeligt fremskridt og risikoen for en afartet brug af opfindelser. Det tilkommer os, der lever i lande med demokrati og demokratiske institutioner, at undgå denne risiko, ikke ved at gøre historiske tilbageskridt, men ved gennem passende reguleringer at sikre os, at det stadig dybere kendskab til mennesket alene kommer til at tjene kampen imod de fysiske og psykiske dramaer. Dette er hensigten mede direktivet med de foreliggende ændringer, og dette er grunden til, at ELDR-Gruppen naturligvis vil stemme for hr. Rothleys betænkning.

Sierra González
Hr. formand, det angivelige formål med dette direktiv og dermed med Rothleybetænkningen er hensynet til den offentlige interesse, som man ønsker at beskytte ved at udvide patenteringsmulighederne til at omfatte det biologiske materiale.
Man skal imidlertid se på dette formål med en vis forsigtighed, eftersom patenterne på gener og celler giver private hænder en næsten ubegrænset kontrol med livets grundlæggende elementer, og dette er en fare, som man ikke kun undlader at tænke over, men også undgår at behandle i betænkningen, idet man i stedet hævder, at de etiske problemer ikke vedrører patentretten.
Faktisk udelukker man de moralske spørgsmål fra debatten. Og dette er betænkeligt, når man tager i betragtning, at al lovgivning, også patentretten, vedrører ansvar og forpligtelse. Og alt hvad der vedrører livets grundlæggende elementer, giver anledning til moralske betragtninger. Men hvis det er betænkeligt at udelukke moralske spørgsmål, så er det endnu mere betænkeligt at foregive, at man ud fra en samhørighedsbetragtning beskytter den offentlige interesse, når man i virkeligheden skaber juridiske instrumenter, der giver industrien mulighed for at påberåbe sig, at den har opfundet naturens processer, og man støtter, at industrien kan få en monopolistisk kontrol med alt dette.
Hvilke garantier har vi for, at denne kontrol kan udøves til gavn for den offentlige interesse. Ingen, bortset fra den gode vilje hos den, der udøver kontrollen.
Økonomiske - og ikke offentlige - hensyn vil komme til at bestemme, hvordan og hvornår man en opfindelse skal udnyttes, og hvem, der skal drage fordel af den, eftersom kontrollen med, om en patenteret opfindelse udnyttes, gives til patentindehaveren, som indlysende nok træffer beslutning herom i overensstemmelse med sine egne interesser.
Det er foruroligende udsigter, og Rothley-betænkningen understreger også nødvendigheden af at fjerne de juridiske usikkerhedsmomenter og sikre, at loven om patenter fortolkes på samme måde i alle Unionens medlemsstater. Men i praksis vedbliver denne usikkerhed med at bestå, eftersom dette direktiv kolliderer med principperne i den europæiske patentkonvention ved at lade patenternes rækkevidde gå ud over de nuværende fastsatte grænser.
Jeg mener, man skal gøre sig nogle overvejelser. Tildelingen af patenter bør ikke udelukkende afhænge af tekniske betragtninger. Ansøgningerne bør undersøges til bunds i relation til deres videste sociale konsekvenser.
I Kommissionens nye forslag har man ikke forsøgt at undersøge de videste sociale konsekvenser, ej heller undersøgt alternative former for intellektuel ejendomsret, som belønner den ægte innovation uden at garantere de monopolistiske kontrolbeføjelser, som patenterne giver.
Alle disse spørgsmål giver anledning til alvorlige overvejelser og tilskynder til en politisk beslutning, som går langt ud over anmodningen om at dække behovet for bioteknologiske produkter. Det er også nødvendigt at træffe en politisk beslutning, som tilgodeser det etiske aspekt. Min gruppe ønsker, at Parlamentet træffer beslutninger ud fra moralske principper.

Roth
Hr. formand, mine damer og herrer, her er alt det, der er muligt, tilladt, har alt det, der er muligt, lov til at være tilladt, hr. Rothley! Vi fører i dag en principdebat, som overskrider grænser og alligevel behøver helt nye grænser. Under denne forhandling drejer det sig om ikke mindre end ansvar. Det drejer sig om moral og etik. Det drejer sig om levende organismers værdighed. Det drejer sig om naturens ukrænkelighed. Det drejer sig om menneskerettigheder. Bringer man ikke med dette ønske om vækst og fremskridt og det bedrageriske løfte om flere arbejdspladser såvel den sociale retsstat som respekten for naturen i fare? Patenteringen af levende organismer og nægtelsen af individets ukrænkelighed er nemlig resultatet af en hybris, som ikke længere kender nogen grænser. Hvem er vi egentlig, når vi betragter evolutionen som privat ejendom og ønsker at anmelde ejendomsret til et liv, som har udviklet sig i millioner af år i millioner af levende organismer, og som er vor fælles arv, hvis artsdiversitet udgør en ubeskrivelig rigdom? Hvem er vi egentlig, når vi tror, at vi har ret til at hæve os over dyr og planter for i sidste instans at beherske og nyttiggøre mennesket og reducere det til blot at være et biologisk materiale?
Ansvar over for os selv og vore børnebørn kan kun bestå i en ufravigelig og konsekvent afvisning. Ingen patenter på gener, planter, dyr, mennesker eller dele deraf! Vi går ind for en fri forskning og udvikling. Men vi afviser, at sidstnævnte netop snarere forhindres gennem en overdreven patentbeskyttelse, da videnskabelige resultater ikke længere er frit tilgængelige, men er derimod til disposition for enkelte koncerner og således for økonomiske interesser, og spørgsmålet om adgang til og deltagelse i resultaterne bliver et spørgsmål om penge. Og vi går ind for moralen i politik. Moral, dvs. frem for alt også uafhængighed. Vi er ikke forvaltere af en uhæmmet konkurrenceideologi, som underordner og indretter sin politik efter disse interesser.
Jeg appellerer til vort samfundspolitiske ansvar, som er noget andet end afhængighed af den politik, som BASF, Boehringer osv. fører. Denne uafhængighed havde jeg ønsket fra ordførerens side, for hvis politik og moral adskilles, er resultatet umoralsk politik.

Scarbonchi
Hr. formand, kære kolleger, for to år siden forkastede Europa-Parlamentet ved tredjebehandlingen det første forslag til direktiv om retlig beskyttelse af bioteknologiske opfindelser. Som noget enestående i historien for proceduren med fælles beslutningstagning lod denne forkastelse forstå, at vort Parlament endnu ikke var rede til at vedtage en lovgivning med vagt definerede konturer, der berørte noget af det, mennesket er mest følsomt over for, nemlig dets genetiske arvemasse og åbningen af livets bog.
For et år siden hørte vi under den offentlige høring, der var arrangeret af Retsudvalget, debatter, der i lige høj grad var lidenskabelige og modsætningsfyldte, mellem eksperter, der var indbudt til at udtale sig om, hvorvidt der var grund til at indføre patenter på området for den videnskabelige forskning o udviklingsforskning. Det var i går, vil De sige, ja, men fra i går til i dag har debatten beklageligvis kun udviklet sig lidt, og der findes stadig gråzoner. De økonomiske interesser, der står på spil, bliver stadig mere presserende, de samme lobbyer har vist sig med de samme argumenter, og Kommissionen har i to år under sammenblanding af begreberne hurtig handling og hovedkulds handling udarbejdet en ny tekst, der vel er væsentlig anderledes, men ikke har ændret en tøddel i den oprindelige affattelse.
Kommissionen tager nemlig sit udgangspunkt i et postulat, hvorefter patensretten under alle omstændigheder er en teknisk ret, der som følge heraf, kun har lidet at gøre med etiske spørgsmål, selv om den finder anvendelse på menneskeceller. Kommissionen trækker således alene grænsen for patenterbarhed på grundlag at sondringen mellem opfindelse og opdagelse. En smart metode til med en håndbevægelse at afvise enhver filosofisk og politisk debat om menneskehedens fremtid.
Men der melder sig spørgsmål. Hvorfor har Kommissionen ikke på noget tidspunkt spurgt sig selv, om det var relevant at anvende principperne i patentretten på levende celler, og særlig levende menneskeceller, eller om det var relevant at tilpasse disse principper? Det er dog et fundamentalt spørgsmål. Hvad skal man sige om den betænkning, der er vedtaget i Retsudvalget? Der er tale om en ufuldstændig klone af Kommissionens forslag. En klone i den forstand, at Retsudvalget har den samme snævert juridiske opfattelse som Kommissionen af anvendelsen af patenter på menneskelige celler. Ufuldstændig, fordi man trods alt må understrege de betydelige forbedringer, der er tilføjet af parlamentsmedlemmerne ved ændringsforslag 3 og 9 til teksten, og som omhandler de etiske principper på området. Men det står ikke desto mindre fast, at bekræftelsen af de etiske principper stadig er lige utilfredsstillende. Intet overordnet princip, som f.eks. at menneskelegemet ikke kan gøres til et handelsobjekt eller om respekt for den menneskelige værdighed tjener som grundlag for bestemmelserne af etisk karakter.
Ændringsforslag 81, der er fremsat af ARE-Gruppen, har til formål at genindføre reglen om, at mennesket går frem for alt, og tanke om, at videnskaben frem for alt skal stå i menneskets tjeneste. Det er bioteknologien, der står i menneskehedens tjeneste, og ikke omvendt. Selv når de etiske principper er nedfældet skriftligt - jeg henviser her til ændringsforslag 11 fra Retsudvalget om udelukkelse fra patentering af det menneskelige legeme, dets bestanddele og frembringelser - er princippet om udelukkelse fra patentering af disse frembringelser, som f.eks. blod, tårer, sved og sperma, ikke nævnt i artikel 3 i ændringsforslag 49, der omhandler patenterbarhed af det menneskelig legeme. For jurister, der kræver streng anvendelse af patentretten, forekommer denne mangel på stringens mig overraskende.
Endnu en mangel på sammenhæng: I artikel 4 udelukkes principielt patentering af plante- og dyrearter, men begrebet dyrearter er end ikke defineret. Jeg beklager ligeledes, at de etiske principper udvandes i en heterogen samling af regler. Hvilken interesse har man i at henvise til retlige standarder som f.eks. den offentlige orden og de gode skikke, opstille en udtømmende liste over genmanipulationer, der er strengt forbudt, og følgelig ikke patenterbare, og angive mål for den smerte, der voldes forsøgsdyr? Begrunder en vis retlig stringens ikke en særlig ordning for mennesket? Det er ubehændigt og fejlagtigt at fremkomme med en etik, der er fælles for levende celler af dyr, planter og mennesker. Men Kommissionen og Retsudvalget har ikke gjort dette. De vil således blive kritiseret af vor gruppe, dersom man fortsat undlader at tage hensyn til vore forslag.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, det emne, der er behandlet af hr. Rothley er et vanskeligt emne, der, som man af og til har sagt, direkte berører hvert enkelt parlamentsmedlem og hver enkelt dybeste overbevisning. Jeg erindre i øvrigt vore spørgsmål under den vanskelige afstemning den 1. marts 1995. Om dette emne synes det mig ikke muligt at nå frem til en gruppeafstemning, således som jeg har hørt her og der. Enhver må stemme efter sin inderste overbevisning og samvittighed, og jeg vil kun udtale mig på egne vegne.
Jeg er først og fremmest modtagelig for argumentet om, at det er nødvendigt at give et direktiv inden for Den Europæiske Union. Der findes ganske vist regler om patenter på internationalt plan, således som det er omtalt i det forslag, vi har fået forelagt, og der findes ligeledes de muligheder, der er omhandlet i nationale bestemmelser, i Frankrig f.eks. i lov af 29. juli 1994, men der kræves sandsynligvis mere til en minimumsharmonisering og større effektivitet på europæisk plan.
Jeg er ligeledes, må jeg tilstå, lydhør over for argumentet om, det er nødvendigt at råde over terapier, der ikke kan undværes i behandlingen af mange sygdomme. Alvorlige sygdomme, ofte af genetisk oprindelse, rammer mange millioner af mennesker. Men i lighed med mange af mine kolleger spørger jeg mig selv, hvilke etiske betænkeligheder vi nærer. Er de taget tilstrækkeligt i betragtning?
Der er givet behov for et direktiv der giver mulighed for patentering af bioteknologiske opfindelser, når, men også kun når de har en reel nytteværdi for samfundet, et direktiv, der giver et reelt svar på lidelsen. Menneskelegemet vil ikke kunne patenteres, det er alene dets frembringelser, der kan patenteres. Retsudvalgets arbejde har været nyttigt. Er vi gået tilstrækkelig langt? Jeg spørger særlig mig selv om patenterbarheden af dyr.
Det er således på grundlag af resultatet af afstemningerne om ændringsforslagene, at vi hver især vil beslutte os. Selvom jeg på forhånd i dette øjeblik nærmest er gunstigt indstillet, afventer jeg dog afstemningsresultaterne, førend jeg beslutter mig endeligt.

Gebhardt
Hr. formand, mine damer og herrer, der er overhovedet ingen fornuftig grund til, at EuropaParlamentet slår sig selv oven i hovedet. Det er der fare for i dag. Den 1. marts 1995 forkastede vi efter vanskelige og seriøse forhandlinger med et klart flertal et direktiv om patentering af bioteknologiske opfindelser. I dag beskæftiger vi os igen med det. Formuleringerne er nye, indholdet er gammelt. Jeg kunne gøre det let for mig selv og sige, lad os som dengang stemme »nej«. Det ville være forkert. Bioteknologiske opfindelser tjener menneskene, ikke kun inden for medicin, men også på andre områder. De skal således beskyttes, men ikke til fordel for den interesserede kapital, men derimod til fordel for vore medborgere.
De opdagede dele af det menneskelige legeme må ikke omdefineres til opfindelser, som kan patenteres. Det kan ikke accepteres, at det kun er nogle, der kan råde over dem! Gener og gensekvenser skal forblive menneskehedens almeneje, stå til fri disposition for forskerne, til gavn for alle mennesker. Det er den politiske beslutning, som vi står over for. Den gældende patentret spiller her ingen rolle. Den er orienteret mod kapitalen og ikke tilrettelagt ud fra hensynet til mennesket. Det er vor opgave som medlemmer af Europa-Parlamentet at tjene 370 mio børn, kvinder og mænd. Denne forpligtelse er grundlaget for forslag nr. 71-76. Derfor har vi stillet dem.
Endnu en gang: Jeg er ikke imod patentering af bioteknologiske opfindelser. Jeg er imod, at dele af det menneskelige legeme, at dyr, planter, at opdagelser deklareres som opfindelser og skal kunne patenteres.

Mosiek-Urbahn
Hr. formand, direktivet om retsbeskyttelse af bioteknologiske opfindelser er nu allerede blevet drøftet og behandlet i ti år.
Den omstændighed, at drøftelserne ikke kan blive tilendebragt, skyldes også, at man gang på gang ikke er opmærksom på dette direktivs retlige systematisering som et direktiv vedrørende det indre marked med henblik på at harmonisere patentretten i Europa. Der er gang på gang gjort forsøg på at begrænse eller endog udhule omfanget af den industrielle ejendomsrets beskyttelse, idet man forsøgte at overlæsse direktivet med bestemmelser, som ikke hører til patentretten. Direktivet behandles på grundlag af tre aspekter: det retlige, det økonomiske og det etiske. Det er blevet nødvendigt at foretage en indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes bestemmelser på dette område for at modvirke den forskellige udvikling med hensyn til lovgivning og retspraksis i medlemsstaterne. Risikoen for en yderligere retssplittelse skal modvirkes. Vi har i denne henseende brug for retssikkerhed. Ud fra økonomiske aspekter er det vigtigt at stimulere opfindelser og innovationer og ikke fremme imitation. Den europæiske industris konkurrenceevne skal styrkes, de europæiske forskere skal motiveres til at blive i Europa, forske i Europa og ikke udvandre til udlandet uden for Europa. I den henseende er direktivet absolut også til fordel for den europæiske beskæftigelsespolitik.
Hvordan og i hvilket omfang etiske aspekter skal integreres i direktivet, var og er det egentlige sprængstof i forbindelse med dette direktiv. Dette afspejles også i dag igen i de forskellige indlæg. Den industrielle ejendomsret indeholder bestemmelser vedrørende retsstillingen mellem opfinder og tredjemand. Den indeholder ikke bestemmelser vedrørende den egentlige brugsret. Ifølge patentretten kan opfindelser ganske vist ikke patenteres, hvis en offentliggørelse og anvendelse er i strid med den offentlige orden. Men såvel forskningen som udnyttelsen af forskningsresultaterne er reguleret i andre love, f.eks. loven om genteknik og loven om beskyttelse af embryoer. Den offentlige orden fastsættes på baggrund af de centrale bestemmelser i de enkelte nationale forfatninger og de love, der er afledt deraf. Med andre ord: Det er ikke patentkontorernes opgave at styre teknologien.
Direktivet fortjener fuld støtte i den foreliggende form, som Retsudvalget har vedtaget. Det er nu afgørende, at de kræfter, der er bevidste om betydningen af, men dermed også grænserne for den industrielle ejendomsret, sætter sig igennem, og at direktivet nu snart kan vedtages.

Malerba
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, da vi i marts 1995 stemte om det første direktiv om patenterbarhed af bioteknologi, stemte jeg for. Men i dag er jeg i det mindste af to grunde glad over, at dette direktiv er blevet revideret, for det første fordi jeg er overbevist om, at det foreliggende direktiv er bedre, for så vidt som det er mere præcist med hensyn til definitionerne, således som det også er blevet understreget af de foregående talere, og for det andet fordi der er sket den formidable videnskabelige begivenhed med det klonede får, og det senere er blevet meddelt, at man kan fremstille blodplasma ad bioteknologisk vej. Disse nyheder har gjort det muligt at uddybe den offentlige debat og konkret sammenholde fantasien og det mulige og opfattelser og viden. Man kan spørge, om den bioteknologiske forskning og industri i Europa i på grund af dette halvandet års tids forsinkelse har lidt skade i forhold til de amerikanske og japanske konkurrenter, og om der er sket tab af kapital og arbejdspladser. Jeg frygter, at industriens svar vil være bekræftende.
Betydningen af dette direktiv og det nye livsområde, hvorpå vi ser den mistro, hvormed befolkningen følger videnskabens og teknologiens fremskridt og af og til forveksler dem med bedrifter af tvivlsom betydning inden for sektoren for den menneskelige forplantning, maner os til stor forsigtighed og respekt for befolkningens følelser. Det synes mig derfor særdeles vigtigt, at alle, der er beskæftiget på dette indviklede grænseområde, ud over det direktiv, vi står for at skulle vedtage, uddyber informationsvirksomheden for at lette forståelsen og fjerne den tvivl, der følger af uvidenheden. Jeg nærer stor tillid til det etiske udvalg, der er nedsat, og i debatten i Forskningsudvalget vil vi fortsat fremme forskningen i den levende celler inden for Det Femte Rammeprogram.

De Clercq
Hr. formand, i mere end 10 år har patentbeskyttelsen af bioteknologiske opfindelser været genstand for diskussion inden for de europæiske institutioner. Og siden jeg har haft den ære at være formand for Retsudvalget, er der mellem januar og juni i år brugt ikke mindre end 15 møder på Kommissionens nye forslag, som resulterede i 250 ændringsforslag og 47 kompromisændringsforslag. Alt dette for at sige Dem, at vore institutioner i al almindelighed og Parlamentet i særdeleshed bestemt ikke har vovet sig ud på tynd is i forbindelse med behandlingen af dette ømfindtlige emne, hvor det er normalt, at alle meninger høres.
Er vi i øjeblikket med hensyn til den bioteknologiske forskning på grænsen af det menneskeligt opnåelige? Nogle hævder »ja«, videnskabsfolk tror, at vi kun befinder os i den indledende fase. Det er derfor op til os politikere at skabe rigtige, men samtidig tydelige rammer herfor. Og i al objektivitet tror jeg, at den nuværende tekst stræber efter en rimelig balance mellem dem, som vil gå videre, og dem, som modsætter sig enhver forskning. Teksten stræber efter en balance mellem den tekniske dimension og den etiske dimension. Jeg vil gerne her opfordre alle til, at vi som mennesker også tør tage den nye udfordring op, nemlig at sørge for, at vi i passende lovbestemmelser tydeligt og rigtigt kontrollerer vor egen opfindsomhed og vor trang til hele tiden at flytte vore grænser.

Ainardi
Hr. formand, alle fornemmer her, at bioteknologien har udviklet sig hurtigt på talrige områder.
De økonomiske og kommercielle interesser er enorme og vækker stor økonomisk appetit. Vi må erkende, at Europa på dette område er sakket afgørende agterud i forhold til sine internationale konkurrenter. En af de måder, hvorpå man kan tage denne videnskabelige, industrielle og handelsmæssige udfordring udfordring op, er at overvinde den nuværende forsinkelse og harmonisere de nationale lovgivninger. Dette vil gøre det muligt at nedbryde skellene inden for forskningen og gøre en ende på segmenteringen.
Ved proceduren med fælles beslutningstagning blev dette direktiv forkastet af Europa-Parlamentet i marts 1995, fordi den etiske dimension ikke var blevet taget tilstrækkeligt i betragtning. Herefter har Kommissionen fremsat et nyt forslag til direktiv om retlig beskyttelse af bioteknologiske opfindelser og nærmere fastlagt berigelserne for og undtagelserne fra patenterbarhed. Parlamentets forslag er ganske vist blevet genoptaget, men endnu engang er der ikke taget tilstrækkeligt hensyn til de etiske krav, som stilles af patenterbarhed på det menneskelige område.
Jeg erindrer om, at lovgivningen i mit land forbyder ikke blot patentering af det menneskelige legeme, det bestanddele og det frembringelser, men tillige af kendskabet til det menneskelige gens samlede eller delvis struktur. Disse etiske principper burde efter min mening genfindes i direktivforslaget. Det er absolut nødvendigt for at udgå afartede forhold og beskytte den menneskelige værdighed.
Det argument, der her er fremsat, er, at sådanne krav skulle lægge forskningen hindringer i vejen. Jeg finder, at dette argument må afvises, idet forskerne selv er de første til at råbe vagt i gevær. Jeg finder således, at dette direktiv, som det nu foreligger, baner vej for alle former for afartethed og alene bygger rent kommercielle begreber.

Ahern
Hr. formand, genetiske ressourcer, patenter og den økonomiske kontrol over disse er hovedspørgsmålene i det kommende årtusinde. Med ubegrænsede muligheder for patentering bliver selve livet og alle levende planter og dyr til industriprodukter. Selv menneskelivet kan blive udnyttet gennem dette direktiv. De genetiske ressourcer på vor planet må ikke monopoliseres i hænderne på nogle få private selskaber.
I øjeblikket drager Den Europæiske Patentkonvention en klar sondring mellem opfindelser og levende celler. For det første kan opdagelser af sådanne ting som gener ikke patenteres. Plante- og dyrevarieteter og fremgangsmåder for plante- og dyreavl er udelukket fra patentering. At fotokopiere gener og herefter kalde dette en opfindelse er en videnskabelig parodi. Den pression, industrien har øvet mod politikerne med henblik på at sikre, at patentsystemet kommer til at indeholde levende materiale, har været intens. Den måde, hvorpå dette direktiv presses igennem, strider imod acceptabel politisk beslutningstagning. Denne kræver åbne drøftelser og beslutningstagning med viden om forholdene hos dem, der har fået mandat af deres borgere.
Dersom Kommissionen har søgt at forbyde sine tjenestemænd frit at udsprede oplysninger til befolkningerne, vil dette være et indgreb, der rammer vort europæiske demokrati i hjertet, og jeg ønsker et svar fra kommissæren herom.
Kommissær Cresson forsikrede Parlamentet, at man ville forbyde kloning af mennesker, men direktivet forbyder ikke patenter på produkter af kloning af mennesker. At en prototype på et menneske skulle kunne dræbes med henblik på at få reservedele, kan overhovedet ikke komme på tale.
Patienter, der lider af arvelige sygdomme har fået at vide, at patentering er nødvendig for udviklingen af behandlingsmetoder, men tilfældet er det omvendte. Patentering af menneskelige gener vil skabe problemer for udviklingen af behandlingsmetoder. Fri og umiddelbar adgang til oplysninger, dvs. inden for projektet vedrørende det humane genom, er forudsætningen for en nyttig brug af disse oplysninger. Patenter på gener betyder, at ét, og kun ét biomedicinsk selskab fuldstændig kan kontrollere al fremtidig forskning og medicinsk udvikling, der stammer fra isoleringen af et specifikt gen. Dette vil ikke fremme forskningen, men dræbe den. Det vil også gøre muligheden for genetisk testning af en lidelse som f.eks. brystkræft så prohibitivt kostbar, at den vil ligge uden for de offentlige sundhedstjenesters muligheder. De nye teknikker vil snart gøre det muligt hurtigt og billigt at analysere gener, men dersom et patent skal betales for hvert analyseret gen, bliver testning for anlæg for brystkræft let prohibitivt kostbar.
Et af nøgleproblemerne er, om læger og medicinsk personale vil blive frit stillet med hensyn til diagnosticering og behandling af folk uden at skulle betale afgift til patentets indehaver. Lovgivningen i dag forbyder patenter på metoder for kirurgisk behandling af det menneskelige legeme eller terapi og diagnosticeringsmetoder, der angår det menneskelige legeme. Dette er fjernet fra udkastet til direktiv. Jeg anmoder indtrængende mine kolleger om at stemme for ændringsforslag 91, der er fremsat af De Grønnes gruppe, og hvori vi foreslår en sådan undtagelse for så vidt angår læger. Et eksempel på de problemer, der opstår, er det brystkræftgen, som jeg allerede har nævnt. Patenthaveren i USA, Myriad, har indgivet ansøgning om et europatent og søger nu at opnå betaling på over 2.000 dollars for dets brug under screening.
Dersom direktivet vedtages, bliver der tale om alvorlige følger for adgang til levnedsmidler og medicin. Vore genceller og legemsdele og vor modstandsevne mod arvelige lidelser vil blive til et monopol for de selskaber, der har patenterne på dem. Dette ville legitimere handel med sådanne ting som blodplasma og organer til transplantering, der nu er forbudt i mange medlemsstater og indgår i et komplekst donornetværk, der er etableret af de nationale sundhedsmyndigheder til varetagelse af almenvellet. F.eks. kan meddelelse af et patent på blod fra navlestrenge blive til hinder for adgang til disse blodceller for enhver, der ikke kan betale for dem.
Kære kolleger, Clinton-administrationen i USA har søgt at bevæge landets sundhedstjeneste i retning af en europæisk model. Hvis vi nu bevæger vor europæiske sundhedstjeneste i retning af en amerikansk model og sætter almenvellet til side, vil borgerne i disse medlemsstater ikke tilgive os.

Hory
Hr. formand, kære kolleger, en forhandling, der fremtræder som værende af rent retlig karakter, kan dække over vigtigere spørgsmål, og vi opdager i dag først de enorme økonomiske interesser, der står på spil, og som netop er blevet nævnt af hr. Monfils og kommet frem under det intense lobbyarbejde, vi har været udsat for. Vi opdager dernæst, hvad man må betegne som et ideologisk sammenstød mellem humanisme og liberalisme, ganske vist tillige med nogle særlige skillelinjer, der dannes af de klassiske politiske modsætningsforhold, og som er blevet afsløret af vor kollega, hr. Casini, i hans indlæg eller af hr. Fabre-Aubrespy i hans indgående indlæg.
Men er der da tale om et retligt problem? I dette tilfælde har vi nationale lovgivninger, en europæisk konvention, udtalelser, der allerede foreligger fra Det Europæiske Iagttagelsescenter, og en aftale, der er indgået inden for Verdenshandelsorganisationens rammer. Jeg tror derfor ikke, at der er tale om et rent retligt problem, men snarere - og vi må være på vagt - om patenterbarhed af levende celler.
Når det drejer sig om et teknisk og økonomisk problem, hviler direktivet på en afgørende opfattelse, nemlig at det er patenterbarheden, der muliggør tekniske fremskridt. Men er det sandt? Jeg finder tværtimod, som hr. Telkämper netop har sagt, at patenter ofte gør det muligt for den stærke at udplyndre den svage. Man kan kynisk af økonomiske grunde vælge at stille sig på den stærkes side, men dette er ikke mit valg på dette område. Og er det i øvrigt rigtigt, at patentteknikken altid sikrer fremskridt? Jeg kender tusind eksempler, der viser, at patentet på grund af muligheden for opkøb kvæler videnskabelige og tekniske fremskridt.
Jeg finder først og fremmest, at der foreligger et etisk problem. Og så siger Kommissionen og ordføreren hver på sin måde: «Hør nu her, lad os ikke tale om etik, lad os ikke tale om humanisme, det er ikke det, der er spørgsmålet, det drejer sig om handel, forretning og madlavning, lad os snakke om det«. Jeg deler overhovedet ikke denne opfattelse, og jeg tror ikke, at man kan rette bebrejdelser om tågesnak mod hr. Monfils og andre talere, der føler en middelalderlig skræk over for teknikkens fremskridt. Jeg har hørt fru Roths, fru Ainardis og hr. Scarbonchis bemærkninger om at vi er mange, der finder, at denne tekst burde have været forsynet med en morals og etisk præambel, der klarlagde de tekniske valg, vi burde træffe senere i forløbet.
Lad os gøre os klart, at mennesket har erhvervet midler til absolut at ødelægge sig selv og til at genskabe sig selv i det uendelige. Denne udvikling kan således ikke begrænses til de tekniske og kommercielle sider. Det er ikke mig, der har sagt: «videnskab uden samvittighed er sjælens ruin«.
Men det er rigtigt, at Retsudvalget har forbedret denne tekst. Vi lytter opmærksomt til debatten her i formiddag. Vi vil lytte til Kommissionens svar og mulighederne for åbninger, og vi vil bedømme den skæbne, der bliver ændringsforslagene til del, for til sidst at tage stilling, men som direktivet foreligger i øjeblikket, er vor gruppe ikke indstillet på at stemme for det.

Van der Waal
Hr. formand, diskussionen om dette direktiv har i det forløbne år mere koncentreret sig om de juridisk-tekniske aspekter end om etiske overvejelser. Det er der i sig selv ikke nogen ulempe ved. Teksten er derved forbedret juridisk. Alligevel har jeg stadig betydelige betænkeligheder. Kommissionen og ordføreren, hr. Rothley, vælger en bred fortolkning af TRIPS-aftalen, derved kan der tages patent på det identificerede og isolerede menneskelige gen. Ifølge dem er denne fortolkning den eneste rigtige tekniske løsning, og enhver anden foreslået løsning er ikke teknisk, men inspireret af følelser.
Herpå har jeg to reaktioner. Den første er jo af etisk art. Ikke baseret på letkøbte følelser, men på den overbevisning, at mennesket er Guds unikke skabning og således aldrig, heller ikke dele deraf, kan kaldes en menneskelig opfindelse. Isoleringen af et gen er i sig selv et teknisk kunststykke. Men derefter at kalde arvemassen uden for kroppen en egen opfindelse, er temmelig arrogant. Desuden er rækkevidden af et sådant patent meget vidtgående med hensyn til nye anvendelser på grundlag af genet.
For det andet mener jeg, at en juridisk-teknisk holdning til et problem ikke medfører, at der kun er mulighed for ét rigtigt svar, således som hr. Rothley siger. Her er der stadig en valgfrihed, som politikere på ansvarlig måde skal gøre brug af. I Kommissionens dokument og i Rothley-betænkningen river man efter min opfattelse med alle midler begreberne opfindelse, nyhed og teknisk anvendelse ud af deres sammenhæng for at klemme det menneskelige gen ned i patentrettens spændetrøje. Hvad det angår, forekommer fortolkningen ifølge Gebhardts ændringsforslag mig mere naturlig. Jeg mener derfor, at det udmærket kan forsvares at foretrække patenter på produktionsmetoder eller produkter, som følger deraf, på grundlag af opdagelsen af et gen.

Belleré
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, betydningen af hr. Rothleys betænkning om forslaget til direktivet om retsbeskyttelse af bioteknologiske opfindelser er efter min mening blevet godt belyst ved de forskellige indlæg, herunder hr. Casinis. Det er rigtigt, at udarbejdelsen af den endelige betænkning har været brydsom, men det forekommer mig, at man er nået til målet, når det fastslås, at livet skal beskyttes, at man ikke må udnytte menneskefostre til økonomisk formål og at industrien skal beskyttes mod den amerikanske og japanske konkurrence.
Jeg vil ikke gå ind på realiteten i ændringsforslagene, som vi skal drøfte i morgen i forbindelse med afstemningen. Vi fra Alleanza Nazionale vil stemme for hele betænkningen i forbindelse med de ændringsforslag, der tilsigter at beskytte livet, fostret og moralen - der denne gang skal forbindes med politikken - men ikke de ændringsforslag, der fra et retligt og biologisk synspunkt fordrejer fysiologien i ordets egentlige forstand.
Må det herefter være mig tilladt at fremsætte en betragtning vedrørende patenterne. Jeg er enig med Udvalget om Udvikling og Samarbejde, når det påtaler, at patenterbarhed af levende celler har negative følger for menneskeheden dyreriget og miljøet på etisk og praktisk plan. Kort sagt er det nødvendigt at undgå patenter for så vidt angår det menneskelige legeme, dele af dette, menneskeligt væv og alt genetisk materiale af menneskelig oprindelse, fremgangsmåder for modificering af gener, planter, frø, plantevæv og andet formeringsmateriale.
Kære kolleger, det er vor pligt at bevare livet, beskytte moralen og ikke ændre det, Vorherre har givet os. Kun på denne måde kan vi tage tidens udfordringer og samtidig gøre fremskridt inden for forskningen. Est modus in rebus!

Verde i Aldea
Hr. formand, jeg mener ikke, det er nødvendigt endnu en gang at understrege vigtigheden af denne debat. Man behøver blot at se den mængde af information - og en gang imellem deformation - vi har fået fra Parlamentets medlemmer omkring dette direktiv.
Principielt vil jeg gerne understrege, at vi bør modstå alle forsøg på manipulation i forbindelse med dette direktiv. Og manipulation betyder at sige ting, som direktivet ikke siger, eller bekræfte ting, som allerede siges at være nødvendige og står i direktivet.
Jeg har hørt indlæg om moral og ret, moral og politik, og jeg kan helt og holdent gå ind for dem alle, men dette har ikke noget med direktivet at gøre. I direktivet bekræfter man moralske principper, man erklærer, at tingene skal være underlagt god skik og den offentlige orden, og man kommer med en række erklæringer om de ting, der ikke kan tolereres.
På den anden side beder man direktivet om noget, som direktivet ikke kan give. I Spanien er der en sang, der siger: «Jeg tog ud på havet efter appelsiner, men havet har ingen«, og det forstår alle. I dette tilfælde beder man somme tider også om appelsiner, når der er tale om et andet træ.
Vi står over for en patentret. Der er tale om andre etiske normer. Kommissionen har en arbejdsgruppe om etik. Her i Europarådet har man vedtaget en konvention om beskyttelse af menneskerettighederne i forbindelse med manipulationer af lægelig art. Alt dette er en del af en sammenhæng, hvori dette direktiv indgår.
Vi skal heller ikke ligge under for slogans. Jeg tror, at det tidligere direktiv navnlig strandede på grund af et slogan, der sagde: «Intet patent på liv«. Der er også nogle, der ønsker patenter, for at livet skal fortsætte.
Og endelig kan jeg ikke lade være med at anbefale alle at læse direktivet inden afstemningen.
Til slut vil jeg gerne lykønske hr. Rothley, som ikke kun i vid udstrækning her fået meningen i ændringsforslagene med, men også har ændret næsten hele direktivet og systematiseret det fra begyndelsen, og jeg tror, at de fleste af medlemmerne i Udvalget om Retlige Anliggender har følt os godt repræsenteret ved hans arbejde.

Liese
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne først også takke ordføreren. Det foreliggende direktivforslag er uden tvivl af kolossal økonomisk betydning for Europa. Ni mio arbejdspladser afhænger direkte eller indirekte af, hvilke rammebetingelser vi tilvejebringer til bioteknologien.
Patentretten er dog kun én af disse rammebetingelser, og jeg mener, at der er mange andre ting, der ligeledes er vigtige, f.eks. skal vi også afskaffe alle bureaukratiske hindringer.
Som læge advarer jeg indstændigt mod, at man under denne debat, som i første række er en økonomisk debat, gør patienterne til instrumenter.
Det gælder for begge sider, hvorfor bifaldet måske kom lidt for tidligt. Når man her lader, som om vedtagelsen af direktivet nødvendigvis medfører kæmpemæssige terapeutiske fremskridt med hensyn til de genetisk betingede sygdomme, er der inden for videnskaben i det mindste divergerende opfattelser heraf. Også de, der siger, at en absolut stofbeskyttelse for DNA kan medføre problemer, har gode argumenter på deres side. Jeg siger helt klart til begge sider: Vi ved det ikke! Politikerne ønsker altid klare svar, men videnskaben kan for øjeblikket ikke give klare svar herpå.
Og jeg gør endnu en gang opmærksom på, at netop udviklingen af diagnostikken, en bedre diagnostik, ikke ubetinget er en fordel for patienterne, hvis vi måske først får behandlingsmetoderne om 20-30 år. Her skal man således ganske enkelt udvise forsigtighed og omtanke.
For vor gruppe er det af afgørende betydning, at der findes visse etisk motiverede grænsedragninger i dette direktiv. Heriblandt hører indgrebet i menneskets kønsceller, heriblandt hører patenter på metoder, der indebærer anvendelse af menneskelige embryoer, og også dyrevelfærd. Men det er navnlig vigtigt, at man udelukker muligheden for kloning af menneskelige embryoer. Kloning strider mod menneskeværdigheden. Denne analyse var alle politiske kræfter i Parlamentet enige i, da kloningen af mennesker også kom inden for mulighedernes rammer med fåret Dolly.
Nu skal vi ikke længere tale, men derimod handle! Og derfor skal vi også i dette direktiv entydigt udelukke muligheden for kloning af menneskelige embryoer. Det er ikke tilstrækkeligt kun at udelukke implantation i livmoderen, dvs. reproduktiv kloning, hvilket Kommissionens rådgivergruppe ønsker. For det første er alene det, at der gøres forsøg med embryoer, forkasteligt og i strid med sædelighed og offentlig orden. Men for det andet, og her beder jeg Dem om at lytte godt efter, så kommer jeg til afslutningen: Hvad er egentlig en nyhed? Implantation i livmoderen er kendt. Fødslen er heldigvis stadig en naturlig proces. Derfor kan man vel ikke ønske at patentere disse ting. Skridten til det klonede menneske, som vi i det hele taget stadig kan begrænse et eller andet sted, er kloning af embryoer. Og vejen til fåret Dolly var brolagt med mange fåreembryoer. Vi ønsker ikke, at vejen til det klonede menneske brolægges med mange menneskelige embryoer. Derfor beder jeg om støtte til ændringsforslag nr. 55, navnlig til de to sidste afsnit.

Mezzaroma
Hr. formand, vi havde en stor batalje med hr. Langer i 1995 for at hindre vedtagelsen af dette direktiv. Dengang forsvarede hr. Langer stærkt planterne og dyrene, medens jeg stod på fostrets og følgelig menneskets side. Foreningen af disse to ting, mennesket med dyrene og planterne, har forvirret tankerne betydeligt og bevirket tab af megen tid. Dersom de var blevet adskilt, havde vi allerede for lang tid siden banet vejen for den konkurrence med USA og Japan, der er nødvendig for at udvikle Europa og skabe arbejdspladser.
I dag fremlægges hr. Rothleys betænkning på ny. Det forekommer mig, at Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder har gjort et stort stykke arbejde. Jeg er personlig enig med Udvalget i dette arbejde. Hvad særlig angår artikel 9, kræver jeg denne bibeholdt uændret og opfordrer forsamlingen til at stemme for den, som den er, uden ændringer.

Cox
Hr. formand, det er ikke overraskende, at denne forhandling har vakt enorm offentlig interesse, og jeg finder, at den i denne sammenhæng stiller Europa-Parlamentet over for en stor udfordring som et lovgivende organ, der modent skal se sit ansvar i øjnene.
Hr. Rothleys betænkning er efter min opfattelse som resultatet af en langtrukket debat et effektivt, velafbalanceret og fornuftigt forslag, og jeg siger ordføreren til lykke.
Fru Roth, der tidligere talte for De Grønne, talte om sin tro på nødvendigheden af moral i politik. Jeg deler denne tro, og dette er grunden til, at jeg ved denne lejlighed føler mig tryg ved at støtte denne betænkning og gør det med god samvittighed. Der drages en klar sondring mellem opdagelse og opfindelse. Patenter på det menneskelige legeme, kloning af mennesker, fostre og forandring af den menneskelige kimlinie bandlyses alle i udkastet fra Retsudvalget. Privilegiet for landbrugere beskyttes udtrykkeligt med henblik på frø og sædekorn og dyreopdræt på deres egne ejendomme på samme måde som tilfældet er i dag. Parlamentet lægger vægt på nødvendigheden af, at man respekterer FN-konventionen om biologisk diversitet og beskytter mod bio-pirateri i ulandene og miljøet, og disse to forpligtelser er vigtige og kan ikke tilsidesættes.
Igen i dag er min postboks fyldt med breve, ikke mindst fra grupper i mit eget land, der repræsenterer folk der lider af genetiske og andre medicinske sygdomme, og som ikke kan få nogen behandling i dag og derfor kræver støtte af denne foranstaltning, fordi den giver dem et vist håb. Jeg kan ikke med god samvittighed stemme imod, at man giver dem dette håb. Vi har tillige foreslået nedsættelse af et etisk udvalg, og af alle disse grunde tror jeg, at dette er effektivt, men tillige velafbalanceret, og jeg er denne gang i modsætning til før glad for at give det min støtte.

Eriksson
Hr. formand, indledningsvis vil jeg gerne takke fru Sierra González for hendes indlæg, som har min fulde støtte, da også jeg mener, at lovgivningen i dag må leve op til de nye krav, som samfundet stiller med hensyn til etiske og sociale konsekvenser. Der burde være, og er også, stor forskel på maskinteknologiske, industrielle opfindelser og det, som vi i øjeblikket drøfter. Patenthaverne får nu endnu bedre muligheder for at udøve magt og kontrol i kraft af den monopolstilling, som de vil kunne opnå, og det ser jeg snarere som hæmsko for bl.a. de små og mellemstore virksomheders udvikling.
Jeg mener, at opdagelsen af eksempelvis et gens funktioner bør betragtes netop som den fantastiske opdagelse, som det er, og at den derfor bør komme den globale almenhed til gode - ikke først og fremmest de private, økonomiske profitinteresser. Jeg beklager virkelig, at vi ikke er kommet så langt, at vort konkrete og praktiske arbejde drejer sig om forslag om fremme af et globalt samarbejde i stedet for om konkurrencen mellem virksomheder, især når det gælder så alvorlige spørgsmål som i dette tilfælde, nemlig menneskers sundhed og den biologiske mangfoldighed, ikke alene i Den Europæiske Union, men i hele verden.

Breyer
Hr. formand, hr. kommissær Monti, Europa-Parlamentet vil miste sin troværdighed, hvis det støtter den etisk og moralsk fuldstændig uacceptable Rothley-betænkning. Det gør sig selv til grin, hvis det vedtager en betænkning, som det forkastede den 1. marts 1995, efter mottoet om, at Kommissionen lader stemme så længe, indtil resultatet passer den, og Parlamentet er faldet på knæ for den genteknologiske industri. Også det nye forslag indeholder patentering af levende organismer. Endog menneskelige gener kan patenteres, de skal blot isoleres fra det menneskelige legeme.
Hvis Parlamentet vedtager betænkningen, besegler det en af de største og mest skandaløse omfordelinger af ejendom! Liv bliver til en vare, et produkt. I en guldgraverstemning bliver mennesket reduceret til et råstoflager, der kan udnyttes til det yderste. Dermed krænkes menneskeværdigheden. Mennesket degraderes til et biologisk materiale, det menneskelige legeme gives fri til kommercialisering.
Hvis Parlamentet støtter betænkningen, truer et etisk digebrud. Menneskets værdighed og selvbestemmelse sættes på udsalg. For første gang siden slaveriets afskaffelse kan der igen erhverves ejendomsret til mennesker. Er vi opfundet liv? Liv er ikke genteknologernes opfindelse. Selv kloningen med somatiske celler som i forbindelse med fåret Dolly eller patenteringen af biologiske våben er ikke udelukket i Retsudvalgets betænkning. For første gang vil terapier og diagnoser på mennesker kunne patenteres. Dette vil medføre en livstruende begrænsning af behandlingsmulighederne.
Patenteringen af levende organismer vil resultere i en kolossal øget kommercialisering inden for det medicinske område. Læger kan ikke længere frit vælge behandlingsmetoden. Den såkaldte »toklasse«-medicin cementeres. Med direktivet træffes der ingen principbeslutning om genteknologi. Patenteringen af et genetisk fremstillet lægemiddel ville være fuldstændig uomtvistet. I modsætning hertil er et patent på et gen, der har eksisteret i århundreder, aldrig en opfindelse. En patentering af genetisk materiale ville blokere den anvendte forskning og hæmme innovation. Dette fremgår klart af patenteringen af navleblodceller. Den anvendte leukæmiforskning er blokeret. Gennem patenterne bliver alle - også de fremtidige - udnyttelsesmuligheder i forbindelse med generne monopoliseret. Med direktivet sørger vi for en privatisering af naturen.
Derfor appellerer jeg til Dem om at forkaste betænkningen i den foreliggende form og støtte ændringsforslagene fra Gruppen De Grønne! Kun i så fald kan vi forhindre, at der i Europa-Parlamentet gennembrydes etiske diger!

Blot
Hr. formand, kære kolleger, det synes således ganske nødvendigt i dag at ændre den europæiske lovgivning om retlig beskyttelse af bioteknologiske opfindelser efter otte års tøven.
Den tekst, der denne gang er foreslået af Kommissionen tager i vidt omfang hensyn til naturrettens etiske regler, som absolut må overholdes på dette område, bl.a. ved udelukkelsen af det menneskelige legeme fra patentering. Selvom det på dette område var nødvendigt at udtrykke sig lidt mere nøjagtigt, og i denne henseende kan vi gå ind for tilføjelse af ændringsforslag 84, der er fremsat af fru Sandbæk, således som det nu foreligger, og som klart fastslår forbudet mod enhver opfindelse, der ikke blot angår menneskelegemet, men tillige fostret. I øvrigt må man naturligvis tage hensyn til de syge, der håber på effektiv helbredelse takket være disse nye teknologier.
Endelig skal der erindres om det, der til syvende og sidst er formålet med patentet, nemlig at belønne opfinderne for deres kreative virke med eneret til at råde over deres opfindelser i tyve år. Det er en tilskyndelse til at forny og investere og følgelig skabe arbejdspladser. Men vi ved, at vor lovgivning i dag gør os svage i konkurrencen med USA og Japan.
Ifølge ordførerens redegørelse i begrundelsen er det kun 24 % af de patenter, der godkendes af Det Europæiske Patentkontor, der stammer fra Europa. Jeg mener i øvrigt, at der bag talen om moralsk indignation, som man har hørt, og som for nogles vedkommende er alvorligt ment, ofte står betydelige amerikanske økonomiske interesser. Det ville jo ikke være første gang.
Af alle disse grunde vil jeg følgelig stemme for denne tekst, der betegner et godt kompromis mellem de forskellige krav, der stilles til lovgiver, men jeg insisterer endnu engang på, at fru Sandbæks ændringsforslag 84 skal medtages i ordførerens tekst.

Adam
Fru formand, i de seneste uger er vi parlamentsmedlemmer blevet udsat for et bombardement af fejlagtige oplysninger om dette emne, der er blevet iværksat af den grønne bevægelse. I BBC Prime Time klokken syv her i morges var debatten i vidt omgang unøjagtig for så vidt angår indholdet af direktivforslaget. Den grønne propagandamaskines slogan har været: «Intet patent på liv«. Som nævnt af hr. Verde i Aldea for et øjeblik siden var det det samme for to år siden.
Et af de meget bedrøvelige forhold i den løbende diskussion er, at man i kampagnen mod direktivet har set bort fra kendsgerningerne og fra de meget væsentlige ændringer, man har forhandlet sig frem til for at dæmpe legitime betænkeligheder og frygt for, at den genetiske forskning vil komme til at omfatte forplantningssystemet. Det er en stor skam, at de ændringer, der er sket, ikke er blevet opfattet af modstanderne mod direktivet.
Vi må erkende - og det er en meget ubehagelig tanke - at det meste af den medicin, vi tager, faktisk ikke kurerer, men kun lindrer symptomerne. Vaccination og antibiotika har fået bugt med mange af de livstruende sygdomme i fortiden. Men da vi lever længere, udsættes vi for andre former for sygdomme, kræft, hjertesygdomme og Parkinsons og Alzheimers sygdomme. Alle disse har i sig et genetisk element, og udviklingen inden for bioteknologien og genetisk manipulation giver et vist håb om, at der kan findes helbredelsesmuligheder.
Jeg støtter direktivet ikke blot af lægelige grunde, men også fordi bioteknologien giver en renere verden, nemlig en verden, der er mere energi-effektiv, og jeg tror desuden, at den giver os håb om ikke blot et længere, men også et sundere liv i fremtiden. Modstanderne mod direktivet bør nøje overveje, hvad de prøver på at forhindre.

Trakatellis
Fru formand, hvis vi kunne udnytte alle fordelene ved DNA-teknologierne maksimalt og samtidig kontrollere de medfølgende risici, ville det være den bedste måde at styrke investeringerne i området på. I dag er et vigtigt redskab til at fremme de bioteknologiske investeringer patenteringssystemet, som ved at belønne opfinderne for den tid, de penge og den erfaring, de har lagt i deres opfindelse, også tjener som incitament til sådanne investeringer.
I praksis kompliceres retsbeskyttelsen imidlertid af sociale, etiske, videnskabelige og juridiske faktorer. Siden den fiasko, vi oplevede med Parlamentets lovregulering for to og et halvt år siden, har begrebet beskyttelse af bioteknologiske applikationer været et yderst følsomt offentligt og åbent spørgsmål. Dette er en delvis afspejling af den kendsgerning, at bioteknologien pr. definition omfatter anvendelse af teknologi på levende organismer, også mennesker. En patentering, der har med liv at gøre, fremkalder naturligt nok stærke følelser.
Nærværende forhandling har til formål at præcisere nogle af de elementer, der er tvivl om, så der kan vedtages en lovregulering. Hvad DNA-teknologien angår, bunder konflikten i vanskelighederne med at definere, hvilke elementer af en teknologisk applikation der er opfindelser og hvilke der er opdagelser og hvornår - eftersom kun opfindelser og innovationer og ikke opdagelser efter min opfattelse kan patenteres - idet de jo også bør føre til industriel udnyttelse. For DNA-teknologiens vedkommende gælder det, at genet eller cellen eller det menneskelige legeme og dets dele også eksisterede, da de blev opdaget, hvorfor der ikke er tale om en »opfindelse«, og derfor kan patentretten ikke gælde her. Men hvis det er lykkedes forskerne at finde en metode til at isolere et gen, som kan anvendes ex vivo til fremstilling af det menneskelige protein, som det indeholder koden til, så skal metoden patenteres og beskyttes. Og her er vort krav til Kommissionen og til ordføreren netop, at artikel 3, stk. 2, gøres mere præcis. Artiklen gør det ikke klart, om der kan søges om patentering af gener, som jeg mener er opdagelser og ikke opfindelser.
Her er vi nødt til at understrege, at uanset hvad man kan gøre med et gen, eksisterede dets struktur og dets informationer også før dets anvendelse, og derfor kan genet ikke være en opfindelse. Men anvendelsen af det, hvor man ved hjælp af nye teknikker bliver i stand til at fremstille et nyt stof med industrielle udnyttelsesmuligheder, er derimod genstand for retsbeskyttelse. Også en eventuel ændring af genet, der medfører en ny struktur, patenteres på betingelse af, at det udnyttes industrielt.
Vi giver derfor udtryk for alvorlige forbehold, idet der med direktivforslagets nuværende udformning vil blive søgt om patentering af naturlige gener, som allerede eksisterer, og hvis beskrivelse som sagt er en opdagelse. Hvis vi accepterer en patentering af naturlige gener, vil vi få en oligopolistisk udnyttelse af både generne og de proteiner, de indeholder koden til.
Som helhed - med forbehold af de kommentarer, jeg har fremsat, og som jeg håber vil blive taget i betragtning, idet der er stillet ændringsforslag desangående - kan jeg støtte direktivforslaget, da direktivet via retsbeskyttelsen vil give bioteknologien en beskyttelse, som vil føre til stadig udvidelse, især på områder af stor betydning for spørgsmål som sundhed og sygdom, ernæring, miljøbeskyttelse, landbrug samt andre områder af betydning for menneskets liv og aktivitet.

Pompidou
Fru formand, jeg vil ikke i dag komme tilbage til de tekniske sider af patenterbarheden, men hellere holde mig til de særlige aspekter af patenterbarheden af levende celler. Takket være det bemærkelsesværdige arbejde, der er udført af ordføreren og Parlamentet, tager det nye direktiv nu hensyn til de etiske og samfundsmæssige aspekter og bygger på en sammenhængende tilgang.
Der er forskel mellem en opdagelse og en opfindelse. Et gen er ikke livet, man må sondre mellem helheden og de enkelte dele. genteknikken er ikke fostermanipulation. Man må sondre mellem cellemaskineriet og overførsel af arveanlæg. Kompromisændringsforslagene sikrer respekten for mennesket fra dets undfangelse til dets død, at det selv eller dele af det ikke gøres til genstand for handel, og fastsætter forbud mod fostermanipulation og kimceller og forbud mod kloning i forbindelse med forplantningen.
For mit vedkommende finder jeg det etisk at sikre anerkendelsen af den merværdi, der er forbundet med menneskets intelligens og kreativitet. Det nye direktiv bygger ikke blot på en harmonisering af patentretten, men tager tillige hensyn til menneskets og de levende cellers særlige træk, det sikrer landbrugets fortrinsret, det muliggør udvikling af bioteknologiens frembringelser, med henblik på imødekommelse af forventningerne hos patienterne og deres familier om behandling af former for kræft og leukæmi takket være cellevækstfaktorer, og behandling af blødere og sukkersygepatienter takket være renere og ikke-smittepåførende produkter, jeg gentager, ikke smittepåførende produkter, der er langt mere effektive end dem, der hidtil har været benyttet. Den gør det muligt at behandle ikke blot de store genetiske svøber, som f.eks. cystisk fibrose og myopati, men tillige de sjældne sygdomme, der kaldes de upåagtede sygdomme.
Lad os til slut ikke glemme, at et patent ikke er en tilladelse til udnyttelse. Lad os ikke glemme forskellen mellem beskyttelsen af opfindelsen og forhandlingen af produkter, der stammer fra bioteknologien, der mere specifikt henhører under subsidiaritetsprincippet. I sit forberedende arbejde med et sådant direktiv har Parlamentet iagttaget sit ansvar for den demokratiske kontrol med henblik på at sikre anerkendelse af forskningen og forskerne og Den Europæiske Unions økonomiske konkurrencedygtighed under respekt for livet, mennesket og dets personlige rettigheder.

Thors
Fru formand, dette er reelt et spørgsmål, hvorom alt det, der kan siges, allerede er sagt. Desværre er der også i nogen grad tale om en dialog mellem døve og, som påpeget af hr. Adam lige før, om visse usandheder.
Det, der for mig var afgørende, da jeg og min gruppe skulle tage stilling, var, at dette, som hr. Pompidou også sagde, faktisk drejer sig om patentlovgivning - det er ikke alt, der kan patenteres, som der vil blive givet tilladelse til at anvende, f.eks. på det nationale plan.
Alt for ofte under debatten har vi glemt, at vi befinder os i Europa. Vi har en europæisk patenttradition, som betyder, at man traditionelt har stillet strengere krav til patenterne og forlangt specificerede ansøgninger. Vi har en europæisk konvention til beskyttelse af den menneskelige værdighed i forbindelse med anvendelse af medicin og biologi; den gælder også i relation til patenter.
Jeg håber, at den bioteknologiske forskning fører til fremskridt vedrørende alle de medicinske udfordringer, som eksperterne her i salen har talt om. Den virkelige ulighed er den, som rammer dem, der ville kunne overleve, hvis de betalte 200.000 mark for en medicin, men som ikke har midlerne til det.
Kære venner! På den anden sige skal vi også være ydmyge nok til at erkende, at der er tale om en ny form for patent, og at vi ikke er sikre på, hvad forskningen vil medføre. Det er derfor, vi skal være parate til, hvis der sker noget uacceptabelt, at revidere lovgivningen. Det er derfor, det er vigtigt, at Kommissionen og Den Etiske Komité rapporterer tilbage til Europa-Parlamentet.

Lannoye
Fru formand, mange kolleger har brillant fremhævet, hvad der er uacceptabelt for os i denne betænkning af Rothley. Jeg vil for mit vedkommende holde mig til en side af denne.
Den europæiske patentkonvention der danner grundlaget for de nationale lovgivninger udelukker i artikel 52, stk. 4, metoder til kirurgisk og medicinsk behandling af mennesker og dyr samt diagnosticeringsmetoder. Denne bestemmelse er ikke gentaget i direktivforslaget fra Kommissionen og ej heller af hr. Rothley og Retsudvalget, selvom den stod i det foregående forslag.
Med to af sine ændringsforslag tilsigter De Grønne genindsættelse af denne bestemmelse. Hvorfor? Fordi vi for vort vedkommende finder det farligt at patentere sådanne metoder, både for patienternes rettigheder og for fremskridt for lægevidenskaben og den almindelige erkendelse.
Et eksempel til illustration af dette område. Det amerikanske selskab »Biocyte« har fået et patent på menneskelige blodceller hidrørende fra navlestrengen. Dette patent dække ikke blot de pågældende blodceller, men tillige den brug til behandling, der kan gøres af disse. Talrige læger og forskere, der arbejder med knoglemarvstransplantationer, er imod dette af både de etiske grunde, jeg netop har nævnt, men også fordi de siger, at der i virkeligheden ikke er tale om en opfindelse, men om et teknisk resultat, det ganske enkelt består i at isolere cellerne og nedfryse dem, og som ikke føjer noget virkeligt nyt til vor erkendelse.
Jeg finder, at den øjeblikkelige debat om patentet, der bestrides af talrige forskere og læger, meget vel kan blive tungen på vægtskålen til fordel for »Biocyte«. Den sammenblander interesserne hos navnlig dem, der lider af genetisk betingede sygdomme, og interesserne hos den lægemiddelindustri, der tager dem som gidsler. Vi finder den derfor fuldstændig uacceptabel i denne henseende.

Raschhofer
Mine damer og herrer, i betragtning af det foreliggende direktivforslags betydning for nutiden, men endnu mere for fremtiden, vil jeg ikke komme ind på de muligheder, der skabes dermed. Disse er i forvejen behandlet tilstrækkeligt. Jeg vil derimod gøre opmærksom på de farer, som kunne vente os - såfremt forslaget vedtages - og som vi bør holde os for øje under afstemningen. Jeg mener nemlig ikke, at man på baggrund af kortsigtede fordele bør trække for store veksler på fremtiden. Man bør derimod tage de betænkeligheder, som mange eksperter har givet udtryk for, alvorligt og beskæftige sig indgående med dem.
Jeg vil ved hjælp af et eksempel gøre rækkevidden af beslutningerne begribeligt for Dem: Ifølge det foreliggende forslag skal det menneskelige genom og de deri indeholdte gensekvenser kunne patenteres. Dette skal absolut forkastes, da det menneskelige genom i enhver form er almeneje, som alle bør have uhindret adgang til. At nægte nogen denne ret vil være det samme som at monopolisere kendskabet til udnyttelsen og anvendelsen. Mod patenterbarheden af menneskelige DNA-sekvenser taler desuden, at man dermed vil hindre, at andre og dermed forskningen kan udnytte specifikke sekvensvarianter. Vi vil af den nævnte grund forkaste direktivet, og som østrigere med 1, 2 mio landsmænd, der har underskrevet folkeafstemningen, er vi på disses side.

Barzanti
Fru formand, jeg vil ikke i mit korte indlæg gå i detaljer med mange passager i dette meget vigtige direktiv og ej heller teknisk-videnskabelige udredninger, som det ikke her er stedet til at afklare.
Vi italienske medlemmer af De Europæiske Socialdemokraters Gruppe finder alt i alt det resultat, Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder er nået frem til, først og fremmest takket være ordføreren, hr. Rothley, velafbalanceret som frugt af en engageret og omhyggelig afvejning af de forskellige standpunkter. Efter vor opfattelse bør det støttes, også selvom der naturligvis kan fremkomme ændringsforslag til forbedring eller afklaring af det. Kære kolleger, vi må have for øje, at vi her i det væsentlige beskæftiger os med et meget præcist aspekt, nemlig patentretten, og at direktivet faktisk drager en klar sondring mellem opdagelse og opfindelse. Opdagelsen er ikke og kan ikke være genstand for patentering. Kun opfindelsen, dvs. en intellektuel proces og resultatet af forskning, der har behov for denne beskyttelse for at få et grundlæggende udgangspunkt for den videre industrielle udvikling, kan være genstand for patentering.
Vi finder, at det etiske udvalg, der agtes nedsat, skal have en betydelig rolle at spille, selvom denne ikke skal være af direkte lovgivningsmæssig karakter. Vi står over for en debat, der ikke er af ideologisk eller teologisk karakter, vedrørende livet men en verdslig garantiforanstaltning, men et redskab for regulering og harmonisering af et europæisk område for bioteknologi, som i dag er så meget mere nødvendigt, når man betragter, hvad der sker på internationalt plan. Hvis Europa følger det amerikanske eksempel og går i takt, vil bioteknologien - efter eksperternes forudsigelser - undergå en eksplosiv udvikling inden år 2005 og blive konkurrencedygtig og give arbejde til mellem 1, 5 og 3 mio mennesker og samtidig garantere retten til sundhed og forskningens og industriens udvikling.
Hvis vi ikke gør dette, dvs. hvis industrien, politikken og massemedierne ikke finder sammen, vil bioteknologiens netop udsprungne blomst visne, og Europa vil, som det allerede er sket på edb-området&#x25AA;, blive et bioteknologisk koloniområde.

Palacio Vallelersundi
Fru formand, at komme med et indlæg på dette tidspunkt af debatten medfører, at man kan være ret enkel: Man kan sige »jeg afviser« eller »jeg tilslutter mig«. Jeg afviser den tomme retorik, vi har lyttet til her i forsamlingen i dag, jeg afviser de gratis udtalelser, hvis mål kun er - jeg vil næsten sige den personlige - diskvalificering, og jeg tilslutter mig de vigtige ting, som også er blevet sagt. De første er blevet sagt af Dem, hr. Rothley, og jeg vil gerne give udtryk for min anerkendelse og min beundring af Dem. Jeg tilslutter mig også de vigtige ting, som er blevet sagt af hr. Casini, som jeg også sætter pris på og beundrer, de klare udtalelser fra hr. Fabre-Aubrespy samt de meget velbegrundede udtalelser fra hr. Pompidou. Jeg kunne egentlig bare afslutte mit indlæg her, men jeg vil gå lidt videre. Jeg vil stemme for Rothley-betænkningen, selv om den efter min mening lider af nogle tekniske mangler, som f.eks. ændringsforslag 42 og 43 til betragtning 39 og 40, som ud fra mit synspunkt er forkerte, eller ændringsforslag 45 til artikel 9, stk. 2, dvs. problemet omkring udnyttelsen eller patenteringen af opfindelser, hvor der er anvendt fostre.
Og hvorfor gør jeg så det? Det gør jeg, fordi de sorteste, mørkeste og mest atavistiske overbevisninger gør sig gældende i denne fagre nye verden, som den bioteknologiske forskning er i dag, en industri, som i år 2000 vil have en skønnet omsætning på 83.000 millioner ecu. Desuden er dette en situation, der berører os alle, og hvor Europa bliver ved med at se på fortiden, og hvor lovgivningen endnu en gang ikke kun er tre skridt bag den sociale virkelighed - som den tyske klassiker sagde - men meget langt bag den sociale virkelighed. For vi må ikke glemme noget, som er nemt at bevise: At mellem 1981 og 1995 blev der givet 1175 DNA-patenter i hele verden. Vi lovgiver ikke med henblik på fremtiden. Vi skal komme virkeligheden i forkøbet, en virkelighed som skal ledes henimod lovgivningen. Jeg vil også stemme for af de nævnte økonomiske grunde, men frem for alt, fru formand, vil jeg stemme for af en fundamental grund, som efter min mening er hele essensen i denne debat.
Dette direktiv er ikke et udkast til et regelsæt, der skal regulere bioteknologien. Dens mål er meget mere begrænset, og som det er blevet sagt, drejer det sig om at beskytte de bioteknologiske opfindelser, hverken mere eller mindre. Dette direktiv forsøger ikke og kan ikke forsøge at være en lovgivning for bioteknologien, det vil - og bør kun - være en patentret, og dette tvinger os selvfølgelig til at huske på, hr. Casini - og jeg er på Deres side i denne kamp - at vi mangler en systematisk og generel juridisk ramme for dette direktiv, og at de lindrende midler i direktivet er få og dårlige, samt at vi bør imødegå bebrejdelsen om, at man ikke startede med fundamentet, da man gik i gang med bygningen.
På trods af alt dette - og hermed vil jeg slutte - vil jeg stemme for dette direktiv i overbevisning om, at det er et nødvendigt skridt, og at vi stadig har rigelig tid til at forbedre det.

Plooij-Van Gorsel
Fru formand, kære kolleger, der er to industrisektorer, som i de kommende år på verdensplan vil sørge for megen beskæftigelse, og det er informationsteknologi og bioteknologi, og på begge områder har Europa-Parlamentet magt til at bestemme, hvor denne beskæftigelse skabes. I Europa eller andre steder i verden? Væksten inden for den bioteknologiske industri har Parlamentet indtil nu ikke belønnet med en ordentlig patentlovgivning, som skal støtte denne sektor økonomisk. Efter 9 år er der stadig ingen europæisk harmonisering.
Kære kolleger, Parlamentet lider af et specifikt syndrom, nemlig patent-på-liv-syndromet. Af de europæiske bioteknologiske virksomheder hører godt 95 % ind under de små og mellemstore virksomheder. Netop hos disse virksomheder findes Europas innovative og jobskabende potentiale. Men denne innovation bremses af den splittede og i forhold til De Forenede Stater og Japan meget kostbare beskyttelse af bioteknologiske opfindelser. En patentansøgning gennem Det Europæiske Patentkontor koster gennemsnitligt 19.000 ECU, hvis det skal gælde i 8 lande, og det er det markedsomfang, som kan sammenlignes med De Forenede Stater. I De Forenede Stater koster dette 1.500 ECU. Videnskabeligt står Europa på toppen, men vi udnytter ikke denne viden, og det koster beskæftigelse, fru formand.
Bioteknologien har meget lovende anvendelser, idet jeg navnlig vil nævne forebyggelsen og helbredelsen af genetiske sygdomme.
Kære kolleger, vi har ikke ret til at vælge for andre, om de vil leve livet sundt eller handicappet. Derfor vil min gruppe stemme for hr. Rothleys udmærkede betænkning og patentdirektivet.

Ullmann
Fru formand, i henhold til en princip i den kristne tro skal alle levende organismer betragtes som medskabninger. Hvis dette ikke kun skal være en from talemåde, vil det således sige, at disse medskabningers fysiske, genetiske og kreative integritet er et retsgode, som skal beskyttes, og det på alle rettens områder, også inden for patentretten, hr. Rothley.
Det foreliggende direktiv gør kun dette i utilstrækkelig grad, og på visse punkter ophæver det endog denne retlige beskyttelse, f.eks. i ændringsforslag nr. 74. Det gør det, fordi det, som ordføreren selv siger på side 32 i sin betænkning, følger dem, der kræver en industriel udnyttelse af liv. Det forkaster vi! Ikke den frie forskning, ikke en videreudvikling af terapierne, ikke fremskridtene inden for den bioteknologiske industri, men derimod den omstændighed, at alt gøres afhængigt af økonomiske særinteresser, som det jo netop igen blev sagt meget klart.
Den, der gør dette, må ikke undre sig, hvis man om kort tid vil være nødt til at ophæve de netop fastsatte kloningsforbud, af nøjagtigt de samme grunde, som nu anføres i forbindelse med dette direktiv. Livet skal ikke tjene den industrielle udnyttelse, derimod skal alle industrielle udnyttelser tjene livet. Dette er formålet med lovgivningen og ikke noget andet!

Martin, David
Fru formand, nogle gange må man i politik såvel som i livet i almindelighed række hænderne i vejret og sige: Der tog jeg fejl. Jeg må sige, at Europa-Parlamentet tog fejl i 1995, da vi forkastede det oprindelige direktiv om bioteknologi, og jeg tog fejl, da jeg den gang stemte sammen med flertallet.
Det afgørende er dog ikke, om man fra tid til anden tager fejl, men om man lærer af sine fejltagelser eller ej. Jeg er glad for at sige, at Europa-Parlamentet har lært af sin fejl, og at hr. Rothley mesterligt har styret dette nye forslag gennem Retsudvalget og Udvalget om Borgerlige Rettigheder. Jeg slutter mig til de mange andre medlemmer, der har bidraget til dette arbejde i det sidste år eller så.
Vi har nu et forslag, der dels skaber balance mellem det virkelige behov for at beskytte opfindelser og de videnskabsmænd og forskere, der arbejder på at skabe disse opfindelser, og naturligvis de selskaber, der anvender ressourcer på finansieringen af forskningen. De har krav på afkast af deres investeringer.
Det foreliggende forslag er også rimeligt i forhold til patientgrupperne. De mest virkningsfulde af de hundreder, ja endda tusinder af breve, jeg har modtaget om dette emne, er kommet fra patientgrupperne. Det er rimeligt over for patientgrupperne. Det giver dem håb om, at denne forholdsvis nye videnskabsgren vil hjælpe dem med behandling af genetiske forstyrrelser og under behandlinger for sygdomme som f.eks. kræft og AIDS.
På den anden side, og det er lige så vigtigt, giver det nye forslag miljøbeskyttelse. Det beskytter på forskellig måde dyrenes velfærd, det overholder de eksisterende internationale aftaler, og det sikrer, at kloning af mennesker udelukkes.
For to år siden var vi forført af og gik i panik over de rædselshistorier, der fortaltes af dem, der var imod bioteknisk forskning. Jeg husker den pointe, hr. Liese kom med før, nemlig at der kun er håb, men denne gang bør vi overveje forhåbningerne hos de tusinder af europæere, der lider af sygdomme, der ikke kan kureres i dag, og give dem et vist håb ved at fremme dette direktiv og tilvejebringe en vis orden på det bioteknologiske område.

Cassidy
Fru formand, i mange henseender giver det, hr. Martin lige har sagt, ekko i mine egne tanker om denne sag, skønt jeg til forskel fra ham er glad over at tilstå, at jeg faktisk støttede forslaget, sidste gang vi stemte om det for to år siden, og jeg har ikke til hensigt at gøre andet denne gang.
Som hr. Adam tidligere påpegede, har de fleste medlemmer af Europa-Parlamentet været udsat for et bombardement af fejlagtige oplysninger om dette emne. Jeg har her et helt arkiv med forkerte oplysninger. Som mange af kollegerne vil vide, er jeg helt enig i at betragte lobbyisternes aktiviteter som vigtige, når vi skal udføre vort arbejde ordentligt, men til syvende og sidst påhviler det os parlamentarikere at tage stilling til begge sider af en argumentation. Det står mig helt klart, hvilken side af argumentationen jeg ville lande på, nemlig patienternes og enhedsmarkedets interesser.
Meget få talere har i dag fremhævet, at dette er en foranstaltning, der vedrører enhedsmarkedet. Den blev først omtalt her i Parlamentet af Kommissionen i 1988. Om ikke længe er vi fremme ved 1998. Det er en industri, der bevæger sig hurtigt, og Det Europæiske Fællesskab har haltet efter de meget hurtige fremskridt, der er gjort i USA. Man har vovet at sige, at de, der vil få størst gavn af de biotekniske patenter, vil blive de store multinationale selskaber. Det er rent sludder. I mit land har vi 165 betydelige små og mellemstore virksomheder, der beskæftiger sig med bioteknologi. USA har 1.300. Vi her i Europa bør naturligvis kunne udrette lige så meget som amerikanerne eller endog overgå dem.
En anden myte er, at der ikke i øjeblikket findes nogen lovgivning vedrørende bioteknologiske patenter her i Europa. Men det er der! Der findes 15 forskellige lovgivninger om bioteknologiske patenter, hvilket volder forvirring og kaos og bevirker enorme forøgelser af omkostningerne ved at registrere et patent. Formålet med dette forslag er at erstatte 15 nationale regelsæt med ét europæisk regelsæt.
For så vidt angår den etiske side af sagen har Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder og dets ordfører - selvom jeg ikke finder, at etiske betragtninger virkelig hører hjemme i dette direktiv - i ændringsforslag nr. 56 indsat en ny artikel 9 A om nedsættelse af et etisk udvalg. Som jeg har gjort opmærksom på, har vi også varetaget dyrenes interesser og naturligvis også menneskets interesser, selvom visse medlemmer af Parlamentet synes at mene, at dyrenes rettigheder er vigtigere end menneskets rettigheder.
Til slut skal jeg bemærke, at jeg vil støtte dette direktiv, og at jeg håber, at Kommissionen vil være i stand til at acceptere de fleste, om ikke alle, de ændringsforslag, der er fremsat af Retsudvalget.

Tamino
Fru formand, det forekommer mig, at det eneste klare ræsonnement, der er fremført af ordføreren, er, at Europa skal vedtage en retsakt om patenter på det bioteknologiske område. fordi USA og Japan allerede har en lignende lovgivning. Dette er latterligt, hr. Rothley, fordi det betyder at underlægge vor rolle valg, der allerede er foretaget i andre lande. Det er derimod ikke latterligt at spørge sig selv om følgerne af et sådant valg, men ordføreren har vogtet sig vel for at gøre dette.
Hvad betyder det at patentere en levende organisme, også selvom den er modificeret genetisk? Det betyder at få eneret på en organisme, der er resultatet af en menneskelig opfindelse, men dette er videnskabeligt og logisk forkert, og forekommer tværtimod at være et udslag af storhedsvanvid hos troldmandens lærling. I realiteten er det eneste formål økonomisk udnyttelse af opdagelser på det bioteknologiske område, ja, opdagelser, fordi gener alene kan opdages eller modificeres, men ikke opfindes. De sofismer, der forekommer i enkelte ændringsforslag, tjener ikke noget formål. Det er virkeligt hykleri fra patenterbarheden at udelukke mennesket og dets enkelte dele, da mennesket fra et biologisk synspunkt er en af dyrearterne. Vi må følgelig konkludere, at det, der ikke er acceptabelt for mennesker, ej heller bør være det for andre dyreorganismers vedkommende. Men tværtimod ønsker man i nogle få multinationale selskabers økonomiske interesse at fastsætte et kriterium, der indebærer nye forsøg med og lidelser for dyr.
Herefter hører man, at det er nødvendigt at patentere gener og genterapier for at opfylde syge menneskers ønsker. Jeg skal erindre om, at sådanne terapier er til rådighed, også uden patentering, og at patenteringen tværtimod betyder, at man alene fremmer forskning i terapier, der er givtige for de multinationale selskaber, ikke til gavn for folk, der lider af lidet udbredte sygdomme, der ikke giver de multinationale selskaber mulighed for at opnå profit. Det er noget andet end at forsvare de syge! Det skal ligeledes nævnes, at disse gener, som det allerede er sket i USA, tages fra deres retmæssige ejere, der, selvom de er bærere af dem i deres eget legeme, ikke kan råde frit over dem efter patentet. Der er tale om alvorlige følger for menneskehedens fremtid, som man ikke kan tage let på, således som ordføreren gerne så det. Derfor stemmer vi imod.

Berger
Fru formand, jeg vil gerne udnytte min taletid til at gøre opmærksom på visse misforståelser, som også under denne forhandling gang på gang er dukket op. I modsætning til mange kollegers opfattelse indeholder Rothley-betænkningen absolut mulighed for, at menneskelige gener, planter og dyr kan patenteres. Alle, som mener det modsatte, beder jeg om at læse artikel 3, stk. 2, og artikel 1b, stk. 9, opmærksomt.
I artikel 3, stk. 2, tales der om et menneskeligt gen, der er isoleret, men det skal fastslås, at også det isolerede menneskelige gen forbliver et gen. Med ændringsforslag nr. 71-75, som jeg har stillet sammen med fru Gebhardt, ønsker vi ikke at forhindre patenter på det bioteknologiske område, vi ønsker dermed kun at udelukke alt for vidtgående patenter, netop også fordi patienterne og helbredelsen af alvorlige sygdomme og arbejdspladserne i Europa også er et vigtigt anliggende for os. For så vidt angår en ansvarsbevidst forskning, muliggør vore forslag absolut proces- og brugspatenter samt produktpatenter på proteiner, lægemidler, vacciner og mange andre ting. Dette skulle være en tilstrækkelig impuls og belønning for den europæiske bioteknologiske industri; og mange af dens repræsentanter er også af samme opfattelse.
Det, vi ønsker at udelukke, er stofbeskyttelsen af det genetiske basismateriale; dette af såvel etiske som forskningspolitiske grunde. Den viden, man opnår om det menneskelige legemes funktion, bør også fortsat være fri tilgængelig for offentligheden. Den bør ikke være genstand for eksklusive beskyttelses- og brugsrettigheder. En stofbeskyttelse af det genetiske basismateriale sikrer nogle få europæiske virksomheder, men især amerikanske og japanske - de vil ganske enkelt være hurtigere her - også monopolet i Europa i mange år. Disse kan så udelukke andre virksomheder fra at udnytte det patenterede genetiske materiale og kræve høje licensafgifter.
For det tredje: De foreslåede bestemmelser vil også komme til at koste den europæiske landbruger, dyre- og planteavlerne og følgelig også forbrugerne meget dyrt. Dyrt efter europæiske forhold, uoverkommeligt efter forholdene i udviklingslandene. Når nu dyr og planter vil kunne patenteres, og dette ikke kun i den første generation, men også når patentbeskyttelsen omfatter alle efterfølgende generationer, som er opstået på baggrund af naturlig formering, er det såkaldte »landmandsprivilegium« også kun en meget lille hjælp.
Jeg beder afslutningsvis alle kolleger, der søger efter et kompromis mellem de forskellige legitime interesser, som det drejer sig om her, at støtte vore ændringsforslag nr. 71-75.

Gahrton
Fru formand, jeg er under debatten om patentdirektivet blevet særdeles ilde berørt af, at visse patientorganisationer, bl.a. den danske cystisk fibrose-forening, har påstået, at der findes en »grøn lobby«, som giver pokker i de alvorligt syges behov. Det er naturligvis forkert! Særligt opsigtsvækkende er påstanden om, at de store virksomheder uden patentdirektivet vil hemmeligholde deres forskningsresultater. Men i et demokratisk samfund med fri forskning er det vel en selvfølge, at forskningsresultater er frit tilgængelige for alle forskere, uden at der skal betales licensafgift. Patentdirektivet indebærer, som påpeget af Nordiska Samfundet mot Plågsamma Djurförsök, at firmaer kan meddeles monopol på vigtige gener, hvilket kan vanskeliggøre udviklingen af nye lægemidler.
Desuden åbner hr. Rothleys betænkning mulighed for patentering af behandlingsmetoder, idet den såkaldte lægeundtagelse mangler. Dette betyder ifølge Sveriges Kristne Råd, at forskningen blokeres, og at ressourcesvage grupper udelukkes fra at få den bedst mulige behandling.
Hr. Adam sagde før, at der findes en »grøn propagandamaskine«, som har øvet pression forud for denne forhandling. Det er jo fuldstændig latterligt , når man tænker på, hvilken enorm propagandaindsats den bioteknologiske industri har gjort for at få et lille antal medlemmer af dette Parlament til at skifte standpunkt i forhold til den holdning, som Parlamentet indtog for to år siden. Derfor må jeg sige, at hvis dette direktiv bliver vedtaget, vil det ikke alene være et nederlag for demokratiet, men også vanærende for Europa-Parlamentet!

White
Fru formand, jeg er på ingen måde i tvivl om, at bioteknologien vil blive selve videnskabens fremtid. Efter at dette er sagt finder jeg, at den frembyder betydelige etiske dilemmaer, og det etiske dilemma, jeg kan se, kan kort sammenfattes som følger: Hvad siger jeg til forældrene og familien til et barn, der lider af cystisk fibrose, hvis der ikke gives dem noget håb om seriøs videnskabelig forskning på dette område. På den anden side, hvad sker der, når vi hører tale - og det kan være alvorlig tale - om folk, der ønsker selv at udforme deres afkom, der ønsker at sige »Mit barn skal have gult hår og en mindre næse?« Hvordan møder vi dette dilemma? Det er et etisk dilemma, hr. Cassidy, og dette behandles faktisk i etikken. Da jeg i marts 1995 var en af dem, der stolt stemte mod det sidste direktiv, skyldtes dette, at jeg ikke fandt, at det indeholdt tilstrækkelige etiske beskyttelsesregler. Det var det klare ræsonnement bag dette. Og jeg må sige, at jeg, da vi modtog direktivforslaget i miljøudvalget, var forbavset over at se, at den etiske dimension ikke var nævnt. Denne kom ind i et ændringsforslag fra Miljøudvalget, som hr. Rothley som ordfører medtog i Retsudvalget, og som senere er blevet suppleret af hr. Cot og undertegnede.
For så vidt angår det etiske udvalg har vi ikke sagt i dette andet ændringsforslag, hvad det skal omfatte, men alene at Kommissionen skal fremsætte et forslag. Når dette fremsættes, kan vi overveje, hvad det etiske udvalgs grundlag skal være, og hvem der skal sidde i det. Lad os gøre det til en forudsætning for dette direktivs ikrafttrædelse, at der nedsættes et etisk udvalg, der skal være et centralt punkt i vor beslutningstagningsproces.

Hautala
Fru formand, når der tales om bioteknologi gentager industrien mantraen om konkurrenceevne lidt i stil med kirken i middelalderen. Jeg er af den opfattelse, at de politiske beslutningstagere bør forholde sig meget mere kritiske til disse løfter om millioner af arbejdspladser i fremtiden på dette område. I virkeligheden er der slet ingen klare beviser for, at forbedringen af virksomhedernes aktivitetsområde med netop dette direktiv vil kunne være med til at forøge antallet af arbejdspladser. I dagens avis erklærer en østrigsk økonom, at der kan være tale om et direkte tab af arbejdspladser i små forædlingsvirksomheder, fordi de store virksomheder vil konkurrere dem ihjel. Patentet betyder en slags monopol.
Kommissionen kunne også have valgt en anden fremgangsmåde i spørgsmålet om retsbeskyttelse. Den havde f.eks. kunnet behandle de mikrobiologiske processer og transgene dyr hver for sig, men nu er alle disse meget forskellige livsformer optaget i det samme direktivforslag, selv om de faktisk havde fortjent en meget mere nuanceret behandling. F.eks. har planteforædleren pr. tradition ret til retsbeskyttelse og retsbeskyttelsen for så vidt angår dyr havde man også kunnet basere på dette grundlag.

Desama
Fru formand, efter denne lange forhandling vil jeg sætte prikken over nogle i'er, og særlig over to i'er.
Den første vedrører patentbegrebet. Det skal understreges, at patentet er en væsentlig ting, der både giver en retlig og en økonomisk sikkerhed, uden hvilken der ikke ville være tale om opfindelser. Hver gang vi drøfter disse problemer, understreger vi her Europas svaghed på opfindelsesområdet. Men fornyelsesprocessen er snævert forbundet med opfindelsesprocessen og dermed beskyttelsen af denne.
Vi har for et halvt år siden vedtaget en betænkning, for hvilken jeg var ordfører, og hvori vi understregede det paradoksale i, at Europa er mester i opdagelser, men svag på opfindelsesområdet. Denne betænkning blev vedtaget enstemmigt. Men så må jeg konstatere, at når visse her, som hr. Rothley netop har sagt, lider af »Legasteni«, lider de tillige mærkværdigvis af hukommelsestab, og jeg frygter på deres vegne, at genteknikken ikke kan udrette meget for dem.
Det andet punkt, jeg vil understrege, er følgende: Man har talt meget om humanisme og moral. Humanismen betegner klart, at mennesket et målestokken for alt, og særlig dem, der i dag lider af de legemlige og psykiske sygdomme, man ikke kan kurere, og som genteknologien giver betydelige forhåbninger. Denne humanisme har intet at gøre med den naturalisme, man taler om i dag, og som gør den til guddom ophøjede natur til målestok for en hvilken som helst bedømmelse. Jeg vil sige til fru Roth, at moralen rigtig nok gør politikken levende, men at det er endnu mere givet, at moraliseren dræber den.
Dersom vi i dag skulle diskutere Pasteur og hans opfindelser, frygter jeg stærkt, at en del medlemmer af denne forsamling ville fordømme ham på samme måde som andre fordømte Galilei for nogle århundreder siden!

Tannert
Fru formand, mine damer og herrer, ordføreren og jeg har under lange og fair kompromisforhandlinger opnået enighed om ændringsforslag nr. 16 og 49. De vedrører betragtning 16a-e og artikel 3. De har bl.a. til formål at hindre misbrug. Dette misbrug, som absolut også allerede er forekommet, kunne bestå i, at man patenterer gensekvenser uden mulighed for videnskabelig påviselig udnyttelse.
Med formlen »mulighed for kommerciel udnyttelse« foretages der helt klart en afgrænsning: DNA-sekvenser kan ikke patenteres, blot fordi de blev opdaget. Det kan patenteres på grundlag af den konkret beskrevne udnyttelse, f.eks. til produktion af virksomme stoffer.
Har man undersøgt, hvilke enorme udgifter udviklingen af sådanne virksomme stoffer kræver, vil man forstå og være nødt til at acceptere den sædelige retfærdiggørelse, ja nødvendigheden af, at forskning og udvikling stimuleres gennem udsigten til et patent. Det drejer sig i den forbindelse, som det demagogisk påstås, ikke om patenter på liv, men derimod om patenter for liv.
Genteknologisk fremstillede menneskelige hormoner bliver f.eks. et epokegørende fremskridt for blødere, for personer med anæmi og arvelige stofskiftesygdomme.
Da Parlamentet i 1995 forkastede forslaget til et såkaldt biopatentdirektiv, var der mange kolleger, der kaldte det et stort øjeblik i Europa-Parlamentet. Men bioteknologerne i Europa var bestyrtede, for naturligvis har forkastelsen uden noget alternativ ikke kunnet gøre det, som var sigtet med forslaget, nemlig at sætte skub i motivationen. Derfor, mine damer og herrer, lad os således i dag bidrage til et virkeligt parlamentarisk højdepunkt! Lad os omsider efter ni års diskussion vedtage en lov!

Ettl
Fru formand, fru Rothley, De har i dag på en meget, meget veltalende måde argumenteret til fordel for beskæftigelsesspørgsmålet og rent faktisk givet hele dette spørgsmål en fremtidsvision. Men mellem Deres mundtlige redegørelse og Deres skriftlige betænkning er der dog visse mindre uoverensstemmelser. Lad mig gøre opmærksom på nogle af dem! Det drejer sig i forbindelse med dette spørgsmål naturligvis fortsat om lægemiddelproducenternes monopolstilling, som f.eks. forårsages af de langvarige patentperioder. Vi hindrer de smås forskning. Licens- og stofindehavere vil i første række forske de steder, hvor det f.eks. drejer sig om store patientgrupper. Dette har hidtil været realiteten, og den kan vi heller ikke komme uden om.
Opdagere af gener skal ifølge Deres betænkning fortsat sidestilles med stofindehaverne. Muligheden for at markedsføre nye forskningsresultater overlades næsten udelukkende til stofindehaveren, og med de næste oligopolagtige koncentrationer på dette område findes der jo netop den særlige risiko, at SMV'erne og de små forskningsenheder går til grunde. Det modsatte af Deres argumentationslinje er tilfældet, og derfor ser jeg for at kunne støtte denne betænkning en mulighed for at foretage visse justeringer, og disse ligger i ændringsforslagene fra Gebhardt og Berger.

Collins, Kenneth
Fru formand, jeg tror ikke, at der hersker nogen som helst tvivl om, at denne debat har været hyldet i forkerte oplysninger og helt overlagt sensationshungrende udtalelser om patentering af dele af menneskelige legeme og lignende. Vi må se bort herfra og se på realiteten i debatten.
Bioteknologien er en vigtig industri i Den Europæiske Union. Den er en overordentlig vigtig sektor, og vi skal være overordentlig varsomme med den måde, vi behandler den på. Skulle vi forkaste dette, ville patenteringen naturligvis fortsætte. Den vil ikke fortsætte i Den Europæiske Union, men andetsteds, og vi vil få mindre kontrol med den.
Patenter er jo en belønning for at løbe en risiko og investere i udviklingen af nye lægemidler, og vi bør belønne vore virksomheder for at løbe sådanne risici.
Men alt stopper ikke her. Hvis vi skal patentere bioteknologiske opfindelser, må vi tage hensyn til etiske betragtninger. Det er ikke tilstrækkeligt ganske enkelt at ty til, hvad jeg ville beskrive som »et stort teknologisk cirkus«. Man må erkende, at der skal stilles etiske spørgsmål og findes svar herpå. Dette er grunden til, at hr. Whites ændringsforslag om et etisk udvalg vil give os den form for direktiv, vi ønsker og har behov for. Vi har behov for dette, fordi det er et spørgsmål, som ikke blot vedrører virksomhedernes rettigheder, men tillige patienternes ret til lindring af deres lidelser på grund af genetisk betingede sygdomme. Dette er uhyre vigtigt, men vi må erkende, at der er disse etiske spørgsmål.
Man kan ikke få en etisk vurdering af enhver patentansøgning, fordi jeg forstår, at der hvert år er tale om 10.000 ansøgninger i Den Europæiske Union, og så mange filosoffer har vi ikke gående rundt. Men vi må have en ramme, inden for hvilken sådanne afgørelser kan træffes. Dette er førstebehandlingen, og det er af betydning, at vi viser Kommissionen, Rådet og publikum i almindelighed, at vi tager dette ganske alvorligt, og at vi vel anerkender nødvendigheden af et direktiv, men et direktiv med en etisk dimension. Dette er en absolut forudsætning for fremskridt.

Monti
Fru formand, ærede parlamentsmedlemmer, Europa-Parlamentet bestræber sig for at gennemføre denne førstebehandling af det nye forslag til direktiv om retsbeskyttelse af bioteknologiske opfindelser, og det var en vanskelig udfordring! Vi husker alle, og nogle blandt Dem har erindret om afstemningen den 1. marts 1995. Ved denne lejlighed og i det hele taget under hele proceduren med behandlingen af det foregående forslag havde Parlamentet givet udtryk for uro vedrørende de følger, forslaget kunne have fået, og fremsat væsentlige spørgsmål. Ved afstemningen den 1. marts 1995 og trods de bestræbelser, der blev udfoldet under forligsproceduren, gjorde Parlamentet én ting klar, nemlig at det ikke var overbevist af de begrundelser og forklaringer, det havde fået. Der var øjensynligt ikke givet lige så klare svar på enkle etiske og politiske spørgsmål.
Med det nye forslag til direktiv har Kommissionen grundlæggende sat sig et væsentligt mål, nemlig at tage stilling til de bekymringer, der er kommet til udtryk, og trække grænselinjerne for de forhold, hvorom der ikke var skabt tilstrækkelig klarhed tidligere. Dette ligger naturligvis inden for det område, et sektordirektiv om patenter kan gøre. At sikre, at der tages hensyn til forskningen, industrien og konkurrencedygtigheden inden for klare retningslinjer, hindre enhver tilegnelse af det menneskelige legeme, og selv dets mindste bestanddele. Jeg erindrer tillige om, at Det Europæiske Råde i konklusionerne på sit møde i Amsterdam klart fastslog det absolutte princip om respekt for menneskets integritet. Der er tale om, hvorvidt biologisk materiale skal kunne patenteres. Forskellen mellem opdagelse af, hvad der findes i naturen, og den opfindelse, der er resultatet af en menneskelig målrettet virksomhed, skal fastslås klart.
Den etiske dimension af bioteknologiske opfindelser, særlig vedrørende enkelte dele af det menneskelige legeme, har derfor været Kommissionens udgangspunkt for dybtgående overvejelser med henblik på at finde den mest hensigtsmæssige løsning på dette følsomme og ømtålelige område.
Kommissionen har rådspurgt gruppen af sagkyndige vedrørende etikken på det bioteknologiske område om de etiske aspekter af patenterbarhed af opfindelser, der vedrører bestanddele af det menneskelige legeme. Udtalelsen kom den 25. september 1996. Den var positiv og bekræftede Kommissionen i dens tilgang og frembragte yderligere synspunkter. Jeg ser for øvrigt, at der i ændringsforslag 1 udtrykkeligt henvises hertil.
Under det forberedende arbejde til dette møde i plenarforsamlingen har hele seks af Parlamentets Udvalg arbejdet med direktivforslaget og afholdt talrige og lange møder. Debatten har været gennemsigtig, åben og gennemgribende og karakteriseret ved en udtømmende udveksling af argumenter. Det er følgelig med alle oplysninger for hånden, at Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder har vedtaget sin betænkning den 18. juni i år, og jeg skal her særlig takke ordføreren, hr. Rothley, for det ekstraordinære arbejde, som han har udført, og som fortjener stor beundring.
Jeg skal ligeledes takke alle, også dem, der har ytret sig mindre positivt, fordi der har været tale om en betydelig debat for hele civilisationen. Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder har således vedtaget 64 ændringsforslag. Kommissionen er rede til at acceptere samtlige disse ændringsforslag, fordi de giver passende afklaringer...
... af en række ømtålelige spørgsmål, der i øjeblikket er under debat. Det drejer sig grundlæggende om følgende punkter: en formel, der meget klart fastlægger forskellen mellem opdagelse og opfindelse i forbindelse med dele af det menneskelige legeme, udelukkelse af patenterbarhed på dyreracer, udtrykkelig udelukkelse af fremgangsmåder for kloning af mennesker og fremgangsmåder for genetisk modificering af menneskelige kimceller, nødvendigheden af, at man aldrig glemmer den etiske dimension og muligheden for at underkaste denne en forebyggende vurdering, opnåelse af ligevægt mellem de lidelser, som visse opfindelser kan volde dyr, og den virkelige nytte af sådanne opfindelser på det lægelige område, og den bedste måde, hvorpå man kan udforme landbrugernes fortrinsret med hensyn til avlsdyr.
På alle disse og naturligvis tillige en række andre punkter finder Kommissionen de bidrag, der er ydet af Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder væsentlige med henblik på opnåelse af hovedformålet, nemlig ligevægten mellem de økonomiske krav og det absolutte krav om overholdelse af etikken. Kommissionen er derfor rede til at acceptere samtlige de ændringsforslag, der er fremsat af Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder, og indsætte disse i sit ændrede forslag til direktiv. Visse redaktionelle småændringer vil være nødvendige, men de vil ikke på nogen måde berøre ændringsforslagenes indhold, men alene have til formål at ændre deres form med henblik på at forbedre deres form under hensyntagen til visse tvingende juridiske og institutionelle krav.
For eksempel er det efter Kommissionens opfattelse mere hensigtsmæssigt at indsætte ændringsforslag 1, som jeg allerede har nævnt, i en betragtning. For så vidt angår ændringsforslag 56, hvorefter der kræves indført et etisk udvalg, vil Kommissionen henholde sig til den allerede nedsatte gruppe af konsulenter på det etiske område inden for bioteknologien.
I øvrigt har Parlamentet for nylig vedtaget en beslutning vedrørende fornyelse af denne konsulentgruppes mandat. Under hensyn til den ligevægt, jeg allerede har omtalt, er Kommissionen tillige rede til at overveje visse af de senere fremsatte ændringsforslag, som f.eks. nr. 67, 69, 77, 79 og 99. Det ændrede forslag vil blive forelagt Rådet med henblik på, at dette kan fastlægge sin fælles holdning. Direktivforslaget er af grundlæggende betydning for Rådet, fordi der er tale om ét af de fire initiativer inden for den handlingsplan for enhedsmarkedet, som medlemsstaterne efter opfordring fra Det Europæiske Råd skal vedtage hurtigst muligt, og senest den 1. januar 1999.
Vi kan følgelig håbe, at det vil lykkes for det luxembourgske formandskab, der er yderst opmærksomt på problemet, at skabe en fælles holdning på rådsmødet om »Det Indre Marked« den 27. november her i år. Ved denne lejlighed vil Europa-Parlamentet kunne påregne, at Kommissionen engagerer sig i at få dets bidrag overholdt og fastholdt. Jeg siger Dem ikke alene på Kommissionens, men også på egne vegne særligt tak for dette bidrag.

Formanden
Tak, hr. kommissær! Dette forekommer mig i dag at være et eksempel på - som det egentlig er vor ønskedrøm - at Kommissionen og Parlamentet kan have et fremragende samarbejde. Det fungerer virkelig! Jeg vil gerne takke mange gange for Deres redegørelse, hr. kommissær!

Telkämper
Fru formand, jeg har et spørgsmål til hr. Monti vedrørende ændringsforslag nr. 49.

Formanden
Vi har for længst overskredet den tid, der var fastsat til denne forhandling. De kan måske henvende Dem personligt til hr. Monti.

Telkämper
Hr. Monti bør erklære, om han støtter dette forslag eller ej, da det dybest drejer sig om, hvorvidt liv kan patenteres.

Formanden
Jeg tillader ikke flere spørgsmål, da diskussionen er meget omfattende. Måske kan De endnu en gang sætte Dem sammen med hr. Monti.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Bioteknologi og hvidbog
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0239/97) af Bowe for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om Kommissionens rapport (KOM(96)0630 - C4-0008/97) om revisionen af direktiv 90/220/EØF i forbindelse med Kommissionens meddelelse om bioteknologi og hvidbogen.

Bowe
Fru formand, vi har allerede haft en omfattende debat her i formiddag om et spørgsmål af stor betydning i forbindelse med bioteknologien. Vi har nu foran os et andet bioteknologisk spørgsmål af lige så stor betydning. I dette tilfælde har vi, førend Kommissionen har forelagt Parlamentet en tekst af lovgivningsmæssig karakter, haft lejlighed til at kommentere Kommissionens tanker i form af en rapport om revisionen af direktiv 92/220, der regulerer udsætning i miljøet af genetisk modificerede organismer. Parlamentet hilser denne mulighed velkommen og ser frem til, at Kommissionen snarest offentliggør et revideret forslag.
Som jeg allerede har sagt, er formålet med direktiv 92/220 at sikre menneskers og miljøets sikkerhed i forbindelse med udsætning og markedsføring af genetisk modificerede produkter (GMO'er) og indføre et bestemt sted for indførsel på Fællesmarkedet af GMO-produkter. Parlamentet er utvivlsomt enig med Kommissionen i, at en revision er nødvendig på baggrund af de nylige problemer i forbindelse med direktivets virkemåde, og vi vil fremsætte følgende kommentarer til Kommissionens forslag tillige med en række yderligere ændringsforslag.
Det synes klart, at vi fortsat må befæste og benytte forsigtighedsprincippet som det grundlag, på hvilket direktivet bygger. Det er, når alt kommer til alt, bedre at forebygge end at helbrede. Ikke desto mindre er der inden for direktivet en klar rolle for risikovurdering af de udbudte produkter med en central definition af mål og midler i risikovurderingen, som vil sikre, at alle potentielle risici for menneskers sundhed og det samlede miljø kommer i betragtning.
Vi anerkender og accepterer, at det på baggrund af erfaringerne er muligt at etablere en klassifikation, der passer til de påviste risici i forbindelse med hver enkelt frigivelse af GMO'er. Men vi kan endnu ikke finde nogen overbevisende argumenter fra Kommissionen til støtte for forslag om udsætning i flere stater, og vi finder, at der bør indhentes flere erfaringer med den forenklede procedure, der er omhandlet i direktivet, førend vi kan overveje eventuelle lempelser af kravene.
Vi er fast overbevist om, at direktivet ville blive endnu bedre, dersom der var mere konsistente og tilbundsgående oplysninger, og dersom der skete indsamling af data under forsøgsudsætningerne. Dette ville muliggøre en rigtig vurdering af risiciene i forbindelse med fuld udsætning på handelsmæssigt plan og være et nyttigt supplement til en database, som Kommissionen skal oprette med henblik på at lette udvekslingen af oplysninger mellem medlemsstaterne og et bedre samarbejde på grundlag af disse oplysninger.
Vi finder ligeledes, at direktivet ville fungere meget bedre, dersom beslutningstagningsprocedurerne i Kommissionen blev gjort hurtigere, mere gennemsigtige og mere demokratisk forsvarlige. Vi finder det derfor vigtigt at sikre, at det videnskabelige tekniske udvalg og procedurerne i det tekniske udvalg bringes på linje med den aftale, der er kendt under navnet modus vivendi , og at møderne i disse udvalg burde afholdes offentligt, samt at referaterne fra disse burde offentliggøres. Borgerne bør have behørig adgang til disse oplysninger om de foreslåede udsætninger og bør høres.
Yderligere erkender vi i stigende omfang, at visse udsætninger vil give anledning til etiske spørgsmål. Vi anmoder Kommissionen om ligeledes at erkende dette og søge en fremgangsmåde, hvorved sociale og etniske spørgsmål kan overvejes i beslutningstagningsproceduren.
Vi må anerkende offentlighedens ret til information og forbrugernes ret til at gøre sig bekendt med oprindelsen til de produkter, man tilbyder dem. Vi priser derfor Kommissionens nylige skærpelse af mærkningsbestemmelserne i direktivet velkommen.
Vi finder, at producenterne af GMO-produkter i sidste instans skal være ansvarlige for deres produkter. Vi anmoder derfor Kommissionen om at indføre en særlig bestemmelse om ansvar i direktivet med henblik på at sikre, at disse producenter holdes ansvarlige og straffes, dersom der opstår ulykker eller problemer.
Til slut vil jeg sige, at Europa-Parlamentet, selvom der er mange alvorlige og betydelige betænkeligheder i forbindelse med brugen af bioteknologi, særlig på området for fremstilling af levnedsmidler og lægemidler, er af den opfattelse, at de, der skaber politikken, bør nærme sig brugen af bioteknologi på disse områder meget seriøst og med stor omtanke og bygge deres afgørelser på sund videnskab og ikke blot uden videre vende ryggen til denne teknologi, der indebærer mange åbenlyse fordele, dersom den benyttes på en sikker og fornuftig måde.

Görlach
Fru formand, mine damer og herrer, allerførst skal hr. Bowe have tak for, at han i sin betænkning har overtaget praktisk talt alle de ændringer, som Landbrugsudvalget har vedtaget. Dette forekommer ikke særlig tit mellem landmændene og miljøaktivisterne. Derfor er dette særlig positivt for mig.
Jeg mener, at vi skal gøre os klart, at nytteværdi og farlighed naturligvis ligger særlig tæt på hinanden i forbindelse med genetisk modificerede planter og dyr, der udnyttes inden for landbruget. Hr. Bowe gjorde det klart, at forbrugeren, som i sidste instans forbruger slutprodukterne, har krav på, at der finder en ubrudt, gennemsigtig procedure og offentliggørelse sted. Hvor tæt de positive og negative vurderinger fra såvel landmændenes som forbrugernes side ligger på hinanden, fremgår klart af eksemplet med majs. Kun få har ved nærmere eftertanke virkelig noget imod en resistensforædling ved hjælp af en genetisk modificering af majs, når man derved undgår et insekt, som kan spise majsen. Så behøver jeg ikke længere at sprøjte med nogen insektgift - en økologisk fordel! Men når jeg samtidig i forbindelse med majs indavler en herbicidresistens mod et særligt aggressivt ukrudtsmiddel, har jeg betænkeligheder. Dette giver os også anledning til at appellere til industrien om at sørge for accept, således at man kan skelne nyttigt fra mindre nyttigt. Sådan som det hidtil er sket, har man opnået nøjagtigt det modsatte, nemlig en minimal accept eller afvisning blandt forbrugerne.
De samme spørgsmål, som hr. Bowe var inde på, f.eks. spørgsmålene om ansvar, skal afklares. Man kan ikke forlade sig på, at alt er dækket med et generelt ansvar på dette område. Hertil er området for nyt, og spørgsmålene om ansvar skal nøje undersøges.
Når alt kommer til alt, havde forberedelsen af dette dokument med et mere klart alternativ i form af forskellige muligheder måske lettet arbejdet. Vi bør under det videre forløb tillægge det stor betydning, at forslagene er formuleret juridisk korrekt og også kan følges af dem, som skal anvende dem.

Matikainen-Kallström
Fru formand, jeg vil takke ordføreren for det vanskelige arbejde, hvor han har bestræbt sig på i det mindste delvis at tage hensyn til Energiudvalgets synspunkter. Direktiv 90/220 bør ændres således, at de frygteligt uhåndterlige procedurer forenkles. Der bør også tilføjes en mere effektiv og åben udveksling af informationer mellem de nationale embedsmænd og Kommissionen. Betydningen af åbenhed med hensyn til kontrol med genetisk manipulerede organismer i alle faser kan ikke understreges for meget. Forbrugerne må selv kunne vælge, hvilke produkter de vil bruge. Af den grund er det i de tilfælde, hvor genetisk ændrede organismer udgør en del af et produkt eller anvendes til fremstilling af et produkt, tvingende nødvendigt, at det angives på produktet og at der indføres en klar, forståelig og entydig mærkning. Der må udarbejdes regler for mærkning. Jeg anmoder Kommissionen om at respektere Parlamentets standpunkt i denne sag.
Kommissionen bør også inddrage resultaterne af social- og adfærdsvidenskabelig forskning, når det gælder vurderingen af miljørisici og identificering af farerne. Videnskaben går stadig fremad og vor viden tiltager hele tiden. Det er vigtigt, at vurderingerne baseres på videnskabelige data, og ved hjælp af disse resultater må man forsøge at fastlægge og udvide de principper, som anvendes ved bedømmelsen af risici i forbindelse med forsætlig spredning af genetisk manipulerede organismer og deres indvirkning på miljøet.
Ved genteknologien opnås de ønskede nye egenskaber i fødevarer hurtigere og mere præcis end ved den traditionelle forædling. Således kan planters kvalitet og udbytte forbedres ved udvikling af sorter, som er modstandsdygtige mod bakterie-, virus- og svampesygdomme. Brug af pesticider og ligeledes rester af pesticider i fødevarer og i miljøet kan nedbringes, når plantesygdomme forebygges ved hjælp af genteknologi. På den anden side kan genteknologien bevirke, at brugen af bekæmpelsesmidler vokser. Ved de første kommercielle anvendelser af genteknologi var der tale om soja- og majssorter, som tåler pesticider bedre end gennemsnittet.
Genoverførsel kan ved siden af de ønskede egenskaber også føre til farlige egenskaber. Indholdet af naturlige gifte kan være større i de genetisk ændrede planter. I forbindelse med produkter af genetisk ændrede organismer må forsigtighedsprincippet absolut overholdes. Direktivets bestemmelser må selvfølgelig kunne ændres i trit med de øgede erfaringer og videnskabelige data.

White
Fru formand, jeg vil behandle dette emne nærmest i fortsættelse af den foregående forhandling, fordi hr. Bowe i sin indledende forklaring anfører følgende: «Da der sker mange fremskridt inden for denne sektor, er det sandsynligt, at der vil opstå yderligere spørgsmål om etisk forsvarlighed. Derfor må Kommissionen undersøge, hvordan en etisk dimension kan indføjes i beslutningsprocessen i forbindelse med dette direktiv.« Dette er helt rigtigt, men kommissær Monti syntes i sit svar under forhandlingen for nogle få øjeblikke siden at sige, at Kommissionen ville forelægge Parlamentets anmodning om et etisk udvalg for den rådgivende gruppe. Dette er rent ud sagt ikke og vil ikke være godt nok. Hvis man ser på det ændringsforslag til betænkning af Rothley, der er lagt på bordet af Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder, vil man se, at vi har anmodet Kommissionen om at fremsætte forslag. En henvisning af spørgsmålet til en rådgivende gruppe, der er et organ, der ligger uden for Parlamentet, er ikke tilstrækkelig. Lad mig gøre dette klart. Jeg vil sætte stor pris på et svar fra den tilstedeværende kommissær, fordi jeg ved, at også hun var til stede, da kommissær Monti gav, hvad jeg betragter som et utilstrækkeligt svar.
Udsætningen af GMO'er i hele verden er givet et spørgsmål, der giver anledning til videregående etiske problemer. Det er netop spørgsmål af denne art, som burde forelægges et sådant etisk udvalg. Når vi taler om dette på baggrund af betænkningen af Bowe, er der igen ikke nogen særlig henvisning til et etisk udvalg, fordi det endnu mangler at blive nedsat. Vi bør nu før andenbehandlingen af betænkningen af Rothley og den videre udvikling inden for bioteknologien tænke på, hvordan vi skal behandle hele dette spørgsmål. Det vil ikke være nok simpelthen at henvise dette til et rådgivende udvalg, som allerede er nedsat. Dette er et betydeligt første skridt, men det bringer os ikke videre frem i henseende til strukturen af et egentligt etisk udvalg, der før eller senere skal behandle spørgsmålet i et mere verdensomfattende forum på Den Europæiske Unions vegne.

Trakatellis
Fru formand, nærværende betænkning om revisionen af direktiv 90/220 om indesluttet anvendelse af genetisk modificerede mikroorganismer er et led i ajourføringen af fællesskabslovgivningen på bioteknologiområdet. Således vil der blive taget hensyn til de erfaringer og den viden, der er opnået både under dette videnskabelige områdes udvikling og fremgang og under de sidste syv års anvendelse af direktivet. Et af hovedelementerne i denne revision er risikovurderingen med den tilhørende klassificering, der gør det muligt at skabe en forbindelse til de tilsvarende administrative procedurer for godkendelse af udsættelse af genetisk modificerede organismer i miljøet. Naturligvis må forenklingen og fleksibiliteten ikke bringe sikkerheden i fare, og derfor skal den hovedsagelig gælde for de tilfælde, der bevisligt er forbundet med få risici. Når Kommissionen fremlægger sit forslag til ændring af direktiv 90/220, skal det derfor indeholde klare retningslinjer for risikovurdering. Jeg håber, at Kommissionen under sit arbejde for at nå de mål, der hedder opbygningen af offentlighedens tillid, udviklingen af den europæiske industris konkurrenceevne og beskyttelsen af den offentlige sundhed og miljøet - mål, som den selv har opstillet i sin bog - også vil tage faktorer i betragtning som: for det første arten af den genetiske modificering, og især, om den vedrører en simpel egenskab, f.eks. en bestemt farve eller struktur i en frugt, eller om der er tale om en plante, der er gjort resistent over for et ukrudtsmiddel. For i sidstnævnte tilfælde er det muligt både at påvirke økosystemets ligevægt og konkurrencedygtigheden, hvis landmændene bliver afhængige af konkrete firmaer, der har patent på den genetisk modificerede plante eller det ukrudtsmiddel, den er resistent overfor. For det andet skal man se på, om der sammen med overførslen af et eller flere gener også overføres resistens over for et eller flere antibiotika. Her bør det i hvert fald vurderes, om der er risiko for overførsel af resistens til mikroorganismer. For det tredje, hvis den genetisk modificerede organisme er en plante, der dyrkes på forsøgsbasis med handel for øje, skal planter af samme art, som ikke er modificerede, beskyttes. Det skal de, fordi der jo kan ske en overførsel af pollen, hvilket naturligvis vil få nye arter af den pågældende plante til at opstå, som imidlertid kan have andre og/eller uønskede egenskaber.
Her vil jeg gerne understrege, at direktivets gældende bilag 2, 3 og 4 på fremragende vis dækkede forskellige væsentlige elementer, og fejlen var, at disse elementer ikke blev omsat til en konkret håndtering af risikoen. Jeg kommer her med nogle ideer og vil gerne bede om et svar fra kommissæren. For det første vil jeg gerne vide, hvad han bygger risikovurderingen på, og hvordan risiciene klassificeres. For det andet, hvordan han kæder risikovurderingen sammen med de administrative procedurer. Hvad sikkerhedsforanstaltninger angår, er jeg stort set enig med ordføreren, Hvad angår mærkning af fødevarer, er jeg af den opfattelse, at alle fødevarer bør mærkes, så forbrugerne hele tiden ved, hvad det er, de køber. I øvrigt vil næsten alle forbrugere gerne have alle oplysninger om de fødevarer, de køber. Det er den eneste måde, man kan genopbygge forbrugernes tillid på. Også forbrugeroplysningen må styrkes, så de får hjælp til at vælge, hvilke varer de skal købe. Jeg vil gerne understrege, at hele denne sektor kræver overvågning fra både medlemsstaternes og Kommissionens side.

Dybkjær
Fru formand, det her er et emne, som - hvilket andre ordførere også har været inde på - ligger i direkte forlængelse af det emne, vi har diskuteret tidligere på dagen. Man kan vel sige, at de er hinandens forudsætninger. Jeg vil indledningsvis starte med at takke ordføreren for hans arbejde og sige, at jeg er enig i de retningslinjer, der er lagt frem i betænkningen. Det, jeg kunne tænke mig at komme ind på, er derfor nogle enkelte mere specifikke emner, og det første, jeg kunne tænke mig at spørge Kommissionen om, er, om det fortsat er logisk, at dette direktiv fastholdes som ét direktiv. Der er jo tale om dels en forsøgsmæssig udsætning og dels en markedsføring af noget, der på et tidligere tidspunkt har været igennem nogle forsøg. Men der er jo, når det kommer til stykket, på ingen måde tale om de samme regler, og jeg synes, at i lyset af at der er iværksat andre direktiver, må man spørge sig selv, om det fortsat er logisk kun at have ét direktiv, eller kunne man forestille sig, det blev lettere at håndtere, hvis der var tale om to forskellige direktiver?
Jeg vil tillige sige, at jeg selvfølgelig ligesom andre tilslutter mig Kommissionens ønske om en forenkling og dermed også en eventuel opdeling i risikoklasser. Det er jo ikke alle GMO'er, der er lige risikobetonede, og da det også bl.a. er det, vi har gjort i forbindelse med indesluttet anvendelse af GMO'er, vil det være logisk at gøre det. Jeg synes også, at det er rigtigt, når Kommissionen foreslår, at man skal prøve at fastlægge nogle procedurer, således at man kan foretage umiddelbare sammenligninger, og jeg tror faktisk, at det er måden, hvorpå man kan få de enkelte lande til at acceptere andre landes resultater, snarere end ved mere generelt at sige, at hvis produktet først er gennemprøvet i et land, så må dette også gælde i andre lande. Det er i hvert fald nødvendigt, at vi på nuværende tidspunkt sørger for at harmonisere tingene. Når jeg siger dette på denne måde, så er det, fordi det, uanset hvad vi kan mene om det, stadig væk er et meget ømtåleligt emne i offentligheden, og derfor er det vigtigt, at vi tager hensyn til offentlighedens bekymringer på dette område, når vi diskuterer forenklingsprocesser.

Blokland
Fru formand, Kommissionen har omhyggeligt overholdt sit løfte i hvidbogen om først at evaluere direktiv nr. 90/220 i en rapport. Det er ærgerligt, at der ved behandlingen af direktivet om indesluttet anvendelse ikke er sket noget. Det ville have været nyttigt. Emnet er nemlig for vigtigt og for komplekst til lige at blive afviklet hurtigt.
Det ser ud til, at der i Europa i de kommende år vil komme et stort antal nye planter på markedet. I De Forenede Stater er der i de forløbne år introduceret mere end 3.600 planter. Europa kan således forvente det samme. Et sådant tal må imidlertid ikke få os til lettere at acceptere indførelsen af nye produkter. Forsigtighedsprincippet må fortsat være udgangspunktet, og det betyder den størst mulige omhu både i forsøgsfasen og i markedsfasen af indførelsen.
For så vidt angår evalueringen, synes jeg, at Kommissionen har udført et godt stykke arbejde. Den har blot glemt én ting, nemlig at holde et spejl op foran sig selv. Medens medlemsstaterne er bundet til nøjagtige frister, har Kommissionen ikke nogen fast frist, inden for hvilken den skal træffe sin endelige beslutning om tilladelse. På grund af udførlige interne konsultationer vedbliver sagen somme tider at cirkulere i månedsvis på Kommissionens kontorer. Kommissionens forslag i det nye direktiv om også at optage kravet om, at fordelene og risiciene ved indførelsen skal nævnes, tilslutter jeg mig helhjertet. Offentligheden har ret til information. Det er jo den, som skal spise de nye fødemidler.
Beslutningsforslaget synes jeg ikke er lige klart på alle områder. Således er det i de første punkter ikke tydeligt, at det her udelukkende drejer sig om en forsøgsfase. Også i andre punkter anvendes der noget tilslørede formuleringer. I punkt 12 er der ikke taget hensyn til den for nyligt vedtagne ændring af Bilag III.
Jeg er spændt på Kommissionens nye forslag. Denne evaluering har i hvert fald givet mig tillid.

Kronberger
Hr. formand, mine damer og herrer, der findes to risikoteknologier, som er blevet udviklet og udbygget i det 20. århundrede. Den første er atomkraft, den anden er genmanipulation. I dag er der ingen, der kan sige, hvilken af de to der til syvende og sidst vil være den farligste.
Hr. Bowes betænkning viser helt klart: Netop de fejl, som en generation politisk ansvarlige inden os begik, skal nu gentages. I forbindelse med atomkraften var der ingen risikovurdering. Beslutningen om atomenergiens udbygning blev truffet på grundlag af fejlinformationer om den mulige følger. Vi har i dag kun et særdeles ringe kendskab til de konkrete følger af genmanipulation. Alligevel skal den gennemføres med en fuldstændig unødvendig hastighed.
Vi skal her spørge os selv: Hvem har brug for denne teknologi? Hvem har med det samme brug for den, og hvad anvendes den til? Der er et par koncerner, som ønsker at maksimere deres profitter uden samtidig at tage del i risikoen. Kommissionens rapport er et forsøg på at fremme denne fremgangsmåde. Hr. Bowe har efter min mening gjort et stort forsøg på at begrænse skaderne her. Der er én ting, som er fuldstændig klar: Den hastighed, hvormed udsætningen af genmanipulerede organismer sker, har en enkelt grund: I jo højere grad befolkningen har fået oplysninger om mulige følger og risici, desto vanskeligere vil det være at sætte disse teknologier igennem.
Vor opgave som folkevalgte repræsentanter kan kun være at holde enhver form for trussel mod menneskene så lille som mulig.

Tannert
Fru formand, mine damer og herrer, dette direktiv skal garantere sikkerheden for menneske og miljø i forbindelse med udsætninger af genetisk modificerede organismer, i modsat fald må disse produkter ikke tillades på fællesskabsmarkedet. Men hvis forskningen i Fællesskabet skal gøres i stand til at styrke sit bidrag til en højere grad af konkurrence i forbindelse med bioteknologisk fremstillede produkter, skal man garantere og gennemføre fælles bestemmelser og omfattende indsamlinger af data og oplysninger om resultaterne af udsætningsforsøgene, navnlig om vurderingerne af indvirkningen på miljøet. I det omfang, som Kommissionens hensigter tager højde for dette mål, hilses dens rapport udtrykkeligt velkommen. Men det kan ikke accepteres, fru kommissær, at Kommissionen har til hensigt at ændre direktivets anvendelsesområde, dvs. bilaget dertil, uden Parlamentets deltagelse, som den antyder i sin rapport. Jeg kan kun advare den imod det, det ville ikke kun være skadeligt for demokratiet.
Inden for den bioteknologiske forskning er udsætningsforsøgene uomgængelig nødvendige som den sidste kontrol af, at GMO'erne er forsvarlige for menneske og biosfære. Men det skal nu i forbindelse med revisionen af direktivet lykkes at fastlægge klare risikoklasser for udsætninger og ligeledes administrative krav, som entydigt er relateret dertil. Heraf skal det så fremgå, om en såkaldt forenklet procedure i det hele taget er nødvendig. Logisk forekommer det mig ikke at være. For den laveste risikoklasse bør logisk set også indplaceres under den mest enkle procedure, således at der ikke længere er behov for en yderligere forenkling.
Jeg slutter således med en appel til Kommissionen: Afskaf den forenklede procedure, gør derimod direktivet mere klart, og sørg for, at det gennemføres konsekvent!

Bjerregaard
Fru formand, jeg vil starte med at takke ordførerne, hr. David Bowe, fru Matikainen-Kallström og hr. Willi Görlach for betænkningen om Kommissionens rapport om revision af direktiv 90/220, som vedrører udsætning i miljøet af genetisk modificerede organismer. Vi taler her om et proceduredirektiv, som har til formål at sikre et højt sundheds- og miljøbeskyttelsesniveau, således at vi sikrer en regelret udvikling af GMO-teknologien.
Direktivet har stor praktisk betydning, og Kommissionen har i den rapport, vi debatterer i dag, foretaget en analyse af, hvorledes direktivet har fungeret, siden det trådte i kraft. Lad mig pege på nogle af de problemområder, som har været nævnt her i dag, og som vi fremhæver i rapporten. Det er f.eks. en utilstrækkelig vejledning i risikovurdering, hvilket ordføreren hr. Bowe også understregede i sit indlæg. Det er mangel på et system til klassificering af udsætning, det er mangel på et system, der afpasser de administrative procedurer efter udsætningsklassen, og det er manglende adgang til at høre et videnskabeligt udvalg om emner vedrørende sundhed og miljø. Det er også administrativt besværlige procedurer og godkendelsessystemer for markedsføring af produkterne. Der er behov for større gennemskuelighed, og så er der - som vi alle ved, og som vi har haft lejlighed til at drøfte det før - et stærkt behov for mærkning.
Som Parlamentet ved, vedtog Kommissionen på mit forslag en foreløbig teknisk ændring af bilag 3 til direktiv 90/220/EØF, hvorefter der stilles krav om mærkning af alle frigivne produkter. Denne ændring er nu blevet endelig vedtaget, og der vil således pr. 1. august i år gælde tvungen mærkning for alle de produkter, der er omfattet af dette direktiv. Det anser Kommissionen for et meget stort skridt i den rigtige retning, og vi mener, at vi hermed har givet den vejledning til forbrugerne, som især Parlamentet ved adskillige lejligheder har eftersøgt.
Det glæder mig meget at se, at rapporten har været genstand for en meget grundig drøftelse i Europa-Parlamentet. Parlamentets behandling kommer lige netop så betids, at jeg har mulighed for at inddrage Parlamentets forslag i det forslag til revision, som er undervejs i Kommissionen. Jeg har kun nogle enkelte bemærkninger til Parlamentets forslag til beslutning. Den første vedrører den særlige ansvarsbestemmelse, som Parlamentet ønsker at indføre i dette direktiv. Det er et vigtigt emne, og Parlamentet ved, at jeg er enig med det i, at vi har brug for ansvarsbestemmelser på en lang række områder, bl.a. også på bioteknologiområdet. For at nå dertil er Kommissionen i gang med at udarbejde en hvidbog om dette emne, og jeg håber, at hvidbogen vil give os det fornødne grundlag til at etablere fællesskabsregler og hermed gøre det muligt at stille krav herom i den konkrete miljølovgivning.
Det andet punkt, jeg gerne vil fremhæve, hvilket flere af ordførerne også har været inde på, er spørgsmålet om etik. Jeg er atter enig i Parlamentets bemærkninger, men som det også fremgik af den foregående debat, har Kommissionen valgt at behandle den etiske dimension i en bredere sammenhæng og ikke blot i forbindelse med udsætning af GMO'er i miljøet. Derfor må den mere generelle diskussion tages i betragtning, inden vi kan gå i gang med at udmønte spørgsmålet i den konkrete lovgivning.
Vedrørende rapportens forslag, som også blev fremhævet i debatten i dag, om bedre udvekslinger af informationer mellem medlemslandene og oprettelsen af en databank, så er det mig en særlig glæde at kunne oplyse, at GD XI allerede har truffet alle de nødvendige foranstaltninger. Det betyder, at senere i år vil information om GMOudsætninger både videnskabeligt og kommercielt være tilgængelig på Internettet. Jeg støtter altså fuldt ud ordførerens ønske om bedre information og større transparens på dette område.
Derfor vil jeg endnu en gang takke Parlamentet for dets forslag. Forslaget til beslutning har været en betydelig støtte for GD XI ved udarbejdelsen af forslaget til ændring af direktiv 90/220/EØF, og jeg håber at kunne få det vedtaget i Kommissionen umiddelbart efter sommerferien.

Formanden
Mange tak, fru kommissær Bjerregaard.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.00.

Green
Fru formand, som de fleste her i Parlamentet ved, er dette den sidste lejlighed, hvor De kan sidde i formandens stol i denne plenarforsamling, førend De trækker Dem tilbage for at optage en fuldtidskarriere i Den Franske Nationalforsamling.
På min gruppes vegne, og jeg er sikker på på alle parlamentsmedlemmernes vegne vil jeg ønske Dem alt godt i Deres karriere og særlig sige, at at ingen kan sætte spørgsmålstegn ved Deres integritet og den respekt, De nyder her i Parlamentet, på grund af den måde, hvor De har varetaget hvervet som formand her i plenarforsamlingen i mange år. Vi ønsker Dem held og lykke og vil give Dem denne buket på min gruppes og, ja, hele Parlamentets vegne.
(Kraftigt bifald)

Formanden
Jeg er uendelig rørt og bevæget. Disse seksten år iblandt Dem har for mig været en oplevelse så rig, at jeg håber at kunne øve indflydelse på en række arbejder i Den Franske Nationalforsamling, særlig vedrørende Den Europæiske Union. De kan regne med min fuldstændige trofasthed. Jeg skal gøre alt, hvad jeg kan, for at det, vi sammen har udrettet i disse seksten år, kan komme til nytte. Mange, mange tak!

Afstemning
Graefe zu Baringdorf
Fru formand, vi har at gøre med en noget usædvanlig afstemning. Der blev stemt om betænkningen i foråret 1995, og den blev så, da Kommissionen ikke ville overtage Parlamentets ændringsforslag, henvist til fornyet udvalgsbehandling. I mellemtiden, i disse to år, har vi forhandlet med Kommissionen og er nået frem til et fælles resultat. Dette foreligger nu.
Vi er blevet enige med administrationen om, at der i dag endnu en gang stemmes om de ændringsforslag, som blev vedtaget på daværende tidspunkt. Endvidere stemmes der om de ændringsforslag, som vi nåede frem til sammen med Kommissionen, således at vi i dag forelægger hele betænkningen til afstemning. Kommissionen vil så - det går jeg ud fra - acceptere ændringsforslagene, og følgelig vil vi så også gennemføre den endelige afstemning.
Dette er et eksempel på, at selv om vi i henhold til artikel 43 kun er en høringsinstans, kan vi via en lovlig procedure opnå fælles beslutningstagning, idet vi forhandler med Kommissionen som følge af udsættelsen. Hvis vi nu opnår en fælles holdning mellem Kommissionen og Parlamentet, kan denne kun forkastes enstemmigt i Rådet, og derved opnår Parlamentet også indholdsmæssigt en stor gennemslagskraft.

Fischler
Fru formand, mine damer og herrer, jeg ønsker ikke at forlænge diskussionen her og vil gerne tale i forlængelse af det, hr. Graefe zu Baringdorf sagde. Jeg vil i det væsentlige kun henholde mig til de ændringsforslag, som vedrører genetisk modificerede organismer, ikke kun fordi de sandsynligvis er de vigtigste, men også på grund af, at det er nødvendigt med en række mindre redaktionelle ændringer.
For det første bør der af hensyn til retssikkerheden foretages en mindre ændring af ordlyden i ændringsforslag nr. 22 om miljørisikovurderingen, og således bør stk. 4, litra b, lyde som følger: «De procedurer, som skal sikre, at miljørisikovurderingen svarer til den, der er fastsat i direktiv 90/220, fastlægges efter forslag fra Kommissionen i en rådsforordning med det relevante traktatretsgrundlag.«
For det andet vil jeg gerne komme ind på ændringsforslag nr. 23, som vedrører sortskatalogerne og mærkningen, og som er udtryk for Kommissionens og Parlamentets ønske om at sørge for, at brugeren af frø modtager oplysninger om, hvorvidt det i forbindelse med frø drejer sig om en genetisk modificeret sort eller ej. Mærkningsbestemmelserne skal imidlertid forankres i de dele af retsforskrifterne, som vedrører det pågældende produkt, dvs. i dette tilfælde frø. Derfor bør mærkningsbestemmelsen ikke stå i direktivet om sortskataloget, men derimod i direktivet om handel med frø. Denne ændring berører ikke princippet i aftalen og kan til sin tid tilgodeses i det af Kommissionen reviderede forslag.
Lad mig til sidst kort komme ind på ændringsforslag nr. 8, som vedrører forslaget om indførelse af gensidigt anerkendte inspektioner, dvs. europæiske inspektioner. Efter Kommissionens opfattelse gik man ikke videre med dette ændringsforslag. Men skulle dette ikke være tilfældet, vil dette forslag ikke kunne accepteres, da der allerede findes tilfredsstillende bestemmelser i direktiverne.
I øvrigt glæder det mig også at kunne meddele Dem, at Kommissionen kan acceptere alle ændringsforslag under hensyntagen til disse redaktionelle forbedringer, og jeg vil gerne endnu en gang takke ordføreren, hr. Graefe zu Baringdorf, mange gange for samarbejdet.
Vedrørende ændringsforslag 21
Graefe zu Baringdorf
Fru formand, i forbindelse med ændringsforslag nr. 21 skal der tages højde for to ting: I den franske oversættelse er det åbenbart vanskeligt at tydeliggøre det forhold, som er angivet i andet afsnit. Her anføres, hvad der ikke betragtes som handel, og der er så en dobbelt negering, nemlig at handel med frø, der ikke sker med henblik på at udnytte sorten kommercielt, ikke betragtes som handel. Det synes at have været noget vanskeligt på fransk, fordi ordene på fransk ligner hinanden meget. Jeg beder imidlertid de franske kolleger om at lægge originalteksten til grund og tilpasse teksten redaktionelt. En anden bemærkning: Der blev anmodet om opdelt afstemning, og her drejer det sig i det væsentlige om 3. led, hvor den lokale udveksling af frø mellem landbrugsbedrifter udelukkende til anvendelse på bedriften ikke betragtes som handel. Det var det, man nåede frem til i overensstemmelse med Kommissionen. Men der er i mellemtiden opstået et betydeligt pres fra frøindustriens side med henblik på ikke at medtage denne praksis i direktivet, som er gængs inden for landbruget i alle lande, nemlig udvekslingen blandt naboer, fordi de formoder, at de derved kunne gå glip af nogle forretninger.
Jeg beder kollegerne om at støtte dette 3. led trods presset.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Macartney
Fru formand, et spørgsmål til forretningsordenen. Jeg henviser til artikel 53, stk. 5. Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder har svigtet Parlamentet ved ikke at behandle de ændringsforslag, jeg har fremsat vedrørende retsgrundlaget. Som følge af dette svigt er Parlamentet i fare for at give sig til at beslutte noget, som det ikke retligt er kompetent til. Det ville ikke få os til at se særlig snedige ud, dersom sagen senere blev indbragt for Domstolen.
Jeg ønsker at få protokolført dette spørgsmål til forretningsordenen og indskærpe medlemmerne, at den eneste udvej af dette er at gå ind for ændringsforslag 3 og 4, der ganske klart beskytter den fælles fiskeripolitik mod valg af fejlagtigt retsgrundlag.

Souchet
Fru formand, jeg mener, at det efter hr. Macartneys indlæg måske for at lette bedømmelsen for vore kolleger kan være nyttigt at høre Retsudvalgets mening gennem dets formand.

De Clercq
Fru formand, Udvalget skal ikke nødvendigvis tage hensyn til fremsatte ændringsforslag. Udvalget har udtalt sig, og jeg har intet at tilføje.

McKenna
Fru formand, et spørgsmål til forretningsordenen. Hvad hr. Macartney har sagt, er rigtigt. Det sætter virkelig spørgsmålstegn ved den måde, hvorpå Retsudvalget behandler problemerne.

Ewing
Fru formand, der er tale om, at Retsudvalget ikke har forelagt dokumenterne for udvalgsmedlemmerne. De dokumenter, Retsudvalget havde brug for, for at nå til en retlig bedømmelse, blev syltet. De blev ikke forelagt Udvalget. Dette er kernen i denne sag.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Graefe zu Baringdorf
Fru formand, jeg vil gerne endnu en gang give udtryk for min tilfredshed med, at vi kunne opnå dette afstemningsresultat i forbindelse med betænkningen, og at det under forhandlingerne med Kommissionen lykkedes at få sat visse af Parlamentets indholdsmæssige positioner igennem.
Blandt disse indholdsmæssige positioner hører bl.a. mærkningen af genetisk modificerede frø, en mærkningsaftale, som går langt videre end direktivet om nye levnedsmidler og - forhåbentlig - vil have en forbilledlig virkning, således at vi her får en revision, og der også for forbrugerne snart fastsættes en lignende mærkning.
Men af helt særlig betydning i denne betænkning er det også, at lokale sorter igen tillades, at der må handles med dem, og at man dermed bidrager til at bevare den genetiske mangfoldighed. Det, som jeg beklager noget - og her forstår jeg navnlig ikke PPE-Gruppen, som jo ellers altid i særdeles høj grad fokuserer på landmændenes interesser - er, at dette 3. led, hvor det drejer sig om, at man på det lokale område, på naboområdet, udveksler frø til anvendelse på egen bedrift, blev forkastet af PPE-Gruppen. Dermed blev dette ændringsforslag ikke vedtaget, da der manglede få stemmer. Jeg håber, at Kommissionen nu overtager denne tekst, som vi jo har forhandlet os frem til sammen med den, i sine gennemførelsesbestemmelser, for at vi via gennemførelsesbestemmelserne alligevel opnår en legalisering af den nuværende nabopraksis.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater har i dag undladt at stemme om den ovennævnte betænkning.
Frøpakken bygger på EF-traktatens artikel 43, hvilket de danske socialdemokrater kan acceptere, så længe det kun drejer sig om sammenlægningen af handelsdirektiver under landbrugsområdet. Men i dette tilfælde handler det også om at indføre en del af udsætningsdirektivet vedrørende GMO'er i direktivet om frø. Da udsætningsdirektivet normalt behandles under artikel 100A, hvilket bl.a. giver de enkelte medlemslande mulighed for at anvende miljøklausulen, kan de danske socialdemokrater ikke acceptere, at denne mulighed forsvinder.
Den resterende del af betænkningen er tilfredsstillende.

Souchet
Vor Gruppe har stemt for samtlige de af Landbrugsudvalget fremsatte ændringsforslag vedrørende direktiverne om handel med frø med undtagelse af punkt 3 i ændringsforslag 21.
Vor Gruppe kan kun være tilfreds med det kompromis, der er blevet resultatet af afstemningen i plenarforsamlingen. De virksomheder, der handler med frø skal nemlig opfylde en række berettigede krav om f.eks. mærkning og oplysning af brugeren. Et regelsæt af denne karakter vil gøre det muligt for denne sektor at udvikle sig og udelukke visse mindre skrupuløse forhandlere.
For så vidt angår landbrugerne, gøres der ikke indgreb i princippet om deres fortrinsrettigheder, takket være de ændringsforslag, der er blevet fremsat og vedtaget i plenarforsamlingen.
Hvad angår punkt 3 i ændringsforslag 21 har vor Gruppe stemt imod dette og med tilfredshed bemærkes, at det er blevet stemt ned. Selvom handel med frø mellem naboer vel kan synes at være legitim, må man nemlig undgå indførelse af et parallelt marked og særlig risikoen for at tabe enhver mulighed for eftersporing af frø fra genetisk modificerede planter.
Betænkning af Souchet (A-0144/97)
Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater har i dag stemt ja til betænkningen af Souchet.
De danske socialdemokrater støtter, at den fælles fiskeripolitik bygger på principper om rationalitet og bæredygtighed.
Havbrug er en væsentlig forureningskilde i fiskerisektoren. Derfor ønsker de danske socialdemokrater hverken havbrug som en del af en beskæftigelsesstrategi eller som en del af en miljøstrategi. Det samme gælder lignende forureningskilder i fiskerisektoren.

Macartney
Jeg stemte mod beænkningen af Souchet, da jeg ikke mener, at EuropaParlamentet tilstrækkeligt har overvejet det problem vedrørende retsgrundlaget, jeg har rejst i ændringsforslagene vedrørende retsgrundlaget for Kommissionens forslag om ændring af grundforordningen for den fælles fiskeripolitik.
Jeg mener, at Retsudvalget har svigtet Parlamentet ved kun at undersøge en del af Kommissionens forslag, og ikke den del af forslaget, jeg fandt mest besværlig.
Derfor tror jeg ikke, at Parlamentet tillidsfuldt kan støtte sig på udtalelsen fra Retsudvalget med henblik på udelukkelse af muligheden af, at vedtagelsen af Kommissionens forslag kan kompromittere det grundlæggende princip for den fælles fiskeripolitik om relativ stabilitet og skabe et uheldigt præcedens for den fremtidige udvikling af Unionens fiskeripolitik.
Fremtiden for grundprincippet for den fælles fiskeripolitik med relativ stabilitet står på spil, og det er absurd, at Europa-Parlamentet skal stemme om et så ømtåleligt og kompliceret spørgsmål uden at tage sig fornøden tid til at tænke over den mulige fare, der kan opstå som følge af dette løse og lidet velovervejede forslag fra Kommissionen.

Souchet
De ændringsforslag, hr. Macartney havde fremsat til min betænkning, gav anledning til et retligt problem, der gik ud over rammerne for denne, og som har givet anledning til udsættelse af afstemningen i to måneder. Europa-Parlamentets Retsudvalg har netop gives os sine konklusioner. Udvalget finder med stort stemmeflertal, at det af Kommissionen valgte retsgrundlag er rigtigt. Ved afstemningen havde hr. Macartney givet udtryk for, at Retsudvalget ikke syntes ham at have undersøgt det af ham rejste spørgsmål tilstrækkelig grundigt. Som svar på mit indlæg har formanden for Retsudvalget tilkendegivet, at Udvalgets konklusionen tværtimod var tilstrækkeligt nøjagtige. På dette grundlag har vor gruppe derfor besluttet ikke at tage hensyn til hr. Macartneys ændringsforslag og naturligvis stemme for det endelige beslutningsforslag.
Hvad angår realiteten i betænkningen kan jeg kun beklage, at kommissær Bonino under forhandlingen i plenarforsamlingen ikke kunne se det berettigede i de to ændringsforslag, jeg havde fremsat i min betænkning, og som var blevet vedtaget så godt som enstemmigt af Parlamentets medlemmer. Det er nemlig ikke normalt, at kommissæren søger at tiltage sig rettigheder, hun ikke har, for at undgå enhver kontrol med den måde, hun forhandler på. Når hun i forbindelse med internationale konferencer accepterer nye restriktionen, der skal gælde for fiskerne i Den Europæiske Union, forekommer det os absolut nødvendigt, at Rådet og Parlamentet skal have mulighed for at udtale sig om disse restriktioner. Da Rådet til enhver tid skal kunne udøve kontrol med Kommissionens handlinger, synes det os ikke hensigtsmæssigt at ændre den eksisterende beslutningstagningsprocedure, der indebærer udøvelse af denne kontrol. Jeg konstaterer med tilfredshed, at Parlamentet så godt som enstemmigt har bestemt dette.
Betænkning af Péry (A4-0220/97)
Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Lööw, Theorin, Waidelich og Wibe
Vi vil gerne takke ordføreren for hendes velgennemførte arbejde med denne betænkning. Vi vil imidlertid også gerne fremhæve vor principielle holdning til fiskeriaftaler af denne type. Vi mener, at Den Europæiske Union burde ophøre med at indgå denne form for kostbare fiskeriaftaler og i stedet gå over til først og fremmest at støtte udviklingslandenes eget fiskerierhverv. Dermed ville man i højere grad bidrage til at udvikle fiskeriets betydning for den globale levnedsmiddelforsyning, styrke den økonomiske udvikling i de pågældende lande og undgå faren for, at der med fiskeriaftalen ydes visse medlemslandes fiskerierhverv en indirekte støtte til en fortsættelse af fiskeriaktiviteterne i en situation, hvor der er behov for væsentlige begrænsninger i hele det europæiske fiskeri.

Sandbæk
Vi stemmer om en forlængelse af en protokol til en aftale, der ikke blot er i gang, men allerede er udløbet. En grotesk situation. Jeg undlader at stemme, idet jeg ikke til fulde kan bifalde indholdet af disse fiskeriaftaler med Senegal, når man samtidig ved, at aftalerne ikke ønskes af de lokale fiskere.
Betænkning af Gallagher (A4-0229/97)
Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Lööw, Theorin, Waidelich og Wibe
I anledning af EuropaParlamentets behandling af ovennævnte betænkning vil vi gerne fremhæve vor principielle holdning til fiskeriaftaler af denne type. Vi mener, at Den Europæiske Union burde ophøre med at indgå denne form for kostbare fiskeriaftaler og i stedet gå over til først og fremmest at støtte udviklingslandenes eget fiskerierhverv. Dermed ville man i højere grad bidrage til at udvikle fiskeriets betydning for den globale levnedsmiddelforsyning, styrke den økonomiske udvikling i de pågældende lande og undgå faren for, at der med fiskeriaftalen ydes visse medlemslandes fiskerierhverv en indirekte støtte til en fortsættelse af fiskeriaktiviteterne i en situation, hvor der er behov for væsentlige begrænsninger i hele det europæiske fiskeri. Endvidere mener vi, at Europa-Parlamentet, når lejlighed gives, bør overveje at medvirke til at gennemføre en sådan principiel ændring af politikken.
Betænkning af Papakyriazis (A4-0211/97)
Striby
Fru formand, kære kolleger, Den Europæiske Ombudsmands årsberetning giver anledning til at erindre om det store omfang af den opgave, der påhviler denne mand. Som medlem af Udvalget om Andragender kan jeg således kun prise det arbejde, der udføres af Ombudsmandens kontor som deltager i den proces, der har til formål af at nærme medlemsstaternes borgere til de alt for fjerne europæiske institutioner.
Jeg er dog urolig ved et forhold, nemlig at det i hr. Papakyriazis' betænkning hedder, jeg citerer: «at styrke den institutionelle ligevægt, der er fastlagt ved traktaterne, og særlig den rigtige udøvelse af de skønsmæssige beføjelser, der er tillagt Kommissionen og Europa-Parlamentet samt Domstolen«. Da de skønsmæssige beføjelser jo imidlertid pr. definition skal kunne udøves helt uafhængigt, og altså uden efterfølgende kontrol, er det klart, at de europæiske institutioner og organer ikke i noget tilfælde kan unddrage sig de regler om ret og billighed, som medlemsstaterne selv har fastsat, men det er ikke mindre indlysende, at fællesskabets forvaltning som al anden forvaltning kræver smidighed. Uden denne vil den bevare og endog yderligere udvikle sin tunge og formalistiske karakter.
Vi understreger derfor sammen med ordføreren, nødvendigheden af klart at fastlægge Ombudsmandens opgaver og særlig begrebet kritisabel forvaltning for at holde ham borte fra enhver fristelse til interventionisme. Jeg insisterer kort sagt på, at der skal reformeres, når det er nødvendigt, uden at slå sig til tåls med den gode samvittighed, man kunne trøste sig med ved de sidste korrektioner, der foretages ved Ombudsmandens mellemkomst. Og lad os ikke glemme, at vi som valgte repræsentanter for vore folk, er deres bedste talsmænd i Unionen.
Til slut vil jeg erindre om, at Ombudsmanden ifølge artikel 13 i Parlamentets beslutning af 9. marts 1994 om statutten for Ombudsmanden har samme sæde som Europa-Parlamentet. Men dette er, som man nylig har erindret om på Regeringskonferencen, i Strasbourg. Jeg ser således i oprettelsen, og jeg citerer her Ombudsmandens beretning, at »en lille antenne i Bruxelles« alene en praktisk foranstaltning, der ikke er forløber for en yderligere decentralisering, der med tiden kunne bevirke, at Strasbourg blev en lille antenne for Bruxelles.

Lindqvist (ELDR), Eriksson, Seppänen, Sjöstedt og Svensson (GUE/NGL), Gahrton, Holm og Lindholm (V), Lis Jensen (I-EDN)
Fra nordisk side ser vi det som et fremskridt, at der er udnævnt en ombudsmand, som skal tjene offentlighedens interesser. Det er især vigtigt i betragtning af EU's demokratiske mangler og den bureaukratiske detailreguleringsiver, som præger Unionens myndigheder. Vi har stemt for forslag, der tilsigter at forbedre offentlighedens muligheder for at fremføre klager. Derimod har vi stemt imod beslutningsforslaget punkt 4, hvori det bl.a. hedder, at »ombudsmandens rolle bør understøtte den institutionelle ligevægt, som er fastlagt i traktaterne...«.
Dette strider imod selve ombudsmandens funktion, nemlig at tjene offentlighedens interesser og viderebefordre dens klager. Desuden savner formuleringen dækning i relevante dele af traktaten, nemlig artikel 8 D, 138 D og 138 E.
Betænkning af Larive (A4-0219/97)
Holm
Den barske virkelighed er desværre, at mange store firmaer bruger enorme pengesummer på at overøse os forbrugere med begejstrede reklamer for produkter, som jeg ikke vidste eksisterede, og som jeg endnu mindre vidste, at jeg havde savnet hele mit liv.
Jeg tror, det ville være negativt for os forbrugere, hvis reklamen skulle reguleres på EU-plan. Det er bedre, at staterne på nationalt plan selv fastsætter regler for, hvad der kan anses for acceptabelt under hensyn til kulturelle forhold.
I Kommissionens grønbog savner jeg først og fremmest noget om spørgsmålets betydning for os forbrugere. Hovedvægten ligger klart på, hvilke regler der skal gælde for selskaberne, men jeg finder det væsentligt også at fremhæve forbrugernes situation.
Det er vigtigt, at der er stærke forbrugerorganisationer eller en offentlig myndighed, der skal tage imod klager og sørge for, at de fastsatte regler følges. Det gælder ikke mindst med hensyn til den »grænseoverskridende« reklame, som vi forbrugere er udsat for. Det ville være bedst, om denne funktion var udgiftsfri for forbrugerne.
Markedet har naturligvis den opgave at sanere sig selv. Det fremgår imidlertid, at erhvervslivet for nærværende ikke magter den (ellers havde det jo ikke været nødvendigt at tage spørgsmålet op...).
Endelig må der stilles særligt strenge krav til reklamer, der retter sig mod børn og unge, da de er særligt udsatte.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater har i dag stemt ja til betænkningen af Larive, men er imod to punkter om spørgsmålet om anvendelse af oprindelseslands- eller destinationsprincippet.
De danske socialdemokrater går af hensyn til forbrugerne ind for et kompromis mellem de to principper, således at en forbruger, som køber et produkt i ét land på grundlag af reklame med oprindelse i et andet, ikke skal kende det andet lands ret og brancheskik for at kunne klage over eventuelle fejl ved produktet.
Således støtter vi to af de fire ændringsforslag, der er fremsat til de to omtalte punkter.

Wolf
Problemet med den kommercielle kommunikation i det europæiske indre marked er desværre for øjeblikket et særligt slående eksempel på, at og hvordan og på hvilke betingelser EU fungerer som »dereguleringsfællesskab«, dvs. som en stærk løftestang til fjernelse af eksisterende reguleringer på medlemsstatsplan uden til gengæld at tilvejebringe tilsvarende reguleringer på europæisk plan.
Den foreliggende betænkning ligger fuldstændig kritikløst under for denne dereguleringstendens - og åbner dermed et centralt område af den menneskelige kultur og personlighedsudvikling for en grænseløs kommercialisering. Som Grønne kan og vil vi over for denne tendens ikke satse på en renationalisering - men dog udnytte alle muligheder for, allerede inden de længe savnede europæiske rammereguleringer udnytte alle muligheder for også at gennemføre mindre skridt med henblik på at begrænse denne destruktive tendens - ved at udnytte Kommissionens initiativret, men også gennem en hensigtsmæssig anvendelse af nærhedsprincippet. Dette kan ikke erstatte europæiske rammedirektiver, men dog være en overgangshjælp i den tid, der vil være nødvendig indtil gennemførelsen af dem.
EU's fælles indre marked kan også eksistere med medlemsstaternes og regionernes kulturelle mangfoldighed - der er ingen grund til at lade det virke som en damptromle i det europæiske ligemageri. Tværtimod: Et opdelt marked, hvor menneskenes behov står i centrum, har ligefrem brug for denne mangfoldighed og dens beskyttelse. Alene ændringen af markedsudviklingen til at være et mål i sig selv, hvor menneskenes behov blot bliver et middel i værdiproduktionen, kan få ikke-reguleringer, som de her foreslås, til i det hele taget at forekomme rationelle...
Betænkning af Bowe (A4-0239/97)
Souchet
For så vidt angår Kommissionens meddelelse om bioteknologi er vor gruppe af den opfattelse, at man bør muliggøre en vis udvikling af denne, morgendagens industri, men nøje overvåge den og påse, at den ikke udvikler sig afartet.
Under denne synsvinkel finder vi det absolut nødvendigt, at indføre strenge regler om mærkning, der gør det muligt med sikkerhed at spore produkter, der er fremkommet ved gensplejsning.
Under de forskellige forhandlinger, vi har haft om genetisk modificerede organismer, har industrien mange gange fremhævet over for os, at den var i stand til at hindre udbredelsen af disse. Af denne grund har vor gruppe støttet den indtrængende opfordring til Kommissionen om at fastsætte nøjagtige regler for de forskellige erhvervsdrivendes ansvar.
Sagerne vedrørende BSE har vist farerne ved en forskning, der alene er koncentreret om hyperproduktivitet inden for landbruget, og nødvendigheden af at indføre et system, der reelt er uafhængigt af de økonomiske og politiske kræfter. Med henblik herpå har vi støttet forslaget om nedsættelse af et centralt videnskabeligt udvalg. Men man skal sørge for at udarbejde procedurer, der er tilstrækkelige til at forhindre gentagelser af de svigtende funktioner, der blev konstateret i sagen om de gale køer.
Afslutningsvis fastholder vor gruppe, at det er nødvendigt at bevare forsigtighedsprincippet, for at beskytte forbrugerne og miljøet. Bioteknologien vil kun blive virkeligt accepteret af borgerne i vore medlemsstater, dersom de får garantier for virkelig sikkerhed.

Formanden
Afstemningstiden er afsluttet.
(Mødet udsat kl. 13.10 og genoptaget kl. 15.00)

Teletjenester - Konkurrenceforhold på
telekommunikationsområdet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0215/97 af W.G. van Velzen for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om Kommissionens grønbog om en nummereringspolitik for teletjenester i Europa (KOM(96)0590 - C4-0658/96); -A4-0213/97 af Argyros for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om udkast til meddelelse fra Kommissionen om anvendelsen af konkurrencereglerne på aftaler om netadgang i telesektoren (KOM(96)0649 - C4-0010/97); -A4-0240/97 af Herman for Europa-Parlamentets delegation til Forligsudvalget om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af Rådets direktiv 90/387/EØF og 92/44/EØF med henblik på tilpasning til konkurrenceforhold på telekommunikationsområdet (CA-0306/97-95/0280(COD)).
Van Velzen, W.G.
Hr. formand, jeg vil komme ind på både grønbogen om nummerering og hr. Argyros' betænkning. Efter at vi først har behandlet lovgivningen med henblik på at få telekommunikationsmarkedet, såsom samtrafik og bevillingerne, til at fungere ordentligt, er vi nu kommet til direktiver og grønbøger, som frem for alt beskæftiger sig med forbrugernes interesser, nemlig indholdet og funktionen af de universelle tjenesteydelser og denne grønbog om nummerpolitikken i Den Europæiske Union. Det er tydeligt, at navnlig forbrugerne også skal nyde godt af resultatet af liberaliseringen af telekommunikationsmarkedet gennem et bedre forhold mellem pris og kvalitet samt bedre og mere omfattende service. På dette område er der stadig meget at gøre, således som det fremgår af de faldende priser og bedre servicetilbud, som de nye udbydere nu fremsætter.
Hvilke instrumenter kan forbrugerne nu anvende for at gennemtvinge en bedre kvalitet eller pris? De findes frem for alt inden for nummerportabilitet og transportørforvalg, det vil sige, at forbrugerne selv kan vælge, hvilken operatør han eller hun vælger ved udlandsamtaler. På grund af den høje pris for fjernsamtalerne lønner det sig mest for forbrugerne.
Nummerportabilitet, det vil sige, at man tager sit nummer med, når man skifter operatør, er i den forbindelse det vigtigste. Det er et meget effektivt instrument, idet operatørerne tvinges til at gøre deres yderste for at behandle deres kunder godt, da de ellers risikerer, at kunderne skifter operatør, hvilket er en forholdsvis nem mulighed. Lad os ikke glemme, at Europa-Parlamentet i forbindelse med den lange vej mod samtrafikdirektivet hele tiden kraftigt har opfordret til en hurtig indførelse af nummerportabilitet. Jeg er glad for, at Rådet nu også på sit sidste møde har skiftet mening og har overtaget Europa-Parlamentets ældgamle holdning ved kraftigt at opfordre til en hurtig indførelse af nummerportabilitet.
Jeg foreslår i min betænkning Parlamentet at betragte de lande, som pr. 1. januar 2000 endnu ikke har indført nummerportabilitet, som lande, hvor der endnu ikke hersker fuldstændig konkurrence på telekommunikationsmarkedet, således at det periodisk gøres synligt for den store offentlighed, at dens land således endnu ikke er parat, og at forbrugerne derfor betaler for meget. Denne nummerportabilitet skal på længere sigt også indføres for mobiltelefonsektoren, men jeg ved, at der teknisk set stadig er nogle hager ved sagen.
Et andet vigtigt punkt er transportørvalg og transportørforvalg. Uden at kunne vælge en udlandsoperatør har de europæiske forbrugere ikke ret meget ud af liberaliseringen. Fordi vi vil have ærlig konkurrence i hele Unionen, synes jeg, at hvert land skal opfylde forpligtelsen med hensyn til transportørvalg og transportørforvalg. Jeg vil gerne indtrængende opfordre fru Read til at trække sit ændringsforslag nr. 1 tilbage. Det er ikke i forbrugernes interesse, og det beskytter de for høje udgifter til en stor operatørs lokalsamtaler, medens samme operatør drager nytte af de gunstige konkurrencemuligheder på fastlandet. Det er virkelig ikke gensidighed.
Jeg foreslår også, at der for både nummerportabilitet, transportørvalg og transportørforvalg gives et retsgrundlag gennem revisionen af samtrafikdirektivet. Jeg håber at kommissær Bangemann vil opfylde dette ønske.
Det næste punkt, som der lægges vægt på i min betænkning, er udviklingen af de såkaldte fælleseuropæiske specialtjenester. Tjenesteydelser på grundlag af disse numre forventes i de kommende år at kunne vokse enormt. Jeg har understreget, at man ved udviklingen af europæiske numre ikke må undlade at være opmærksom på udviklingen af globale numre. Jeg har hørt modstridende forklaringer med hensyn til muligheden for særlige europæiske numre. Jeg vil gerne af kommissæren have at vide, hvordan det står til med udviklingen af disse numre på verdensplan, og hvilken rolle Den Europæiske Union efter hans mening skal spille. Jeg synes i hvert fald, at Europa skal påtage sig en ledende rolle, hvis globale udviklinger lader for længe vente på sig, således som mange er bange for.
Den, som somme tider ser på Eurosports sider med tilbud - og jeg ved, at de to kommissærer holder meget af sport, de bruger altså megen tid på det - ved, at de mange forskellige numre bestemt ikke fremmer udviklingen af fælleseuropæiske tjenester. Jeg mener også, at forbrugerne klart må vide, om de bruger gratis numre eller numre, som de skal betale for. I nogle medlemsstater er forskellen ikke altid tydelig, og der må forbrugerne vente nogle minutter, førend det bliver deres tur, uden at de ved, at det vil koste dem en masse penge. Man kan ikke belemre borgere med periodiske forandringer af nummereringsplanerne. Det bliver man skræmt bort af, medens udgifterne dertil samtidig er for store for borgere og for erhvervslivet. Derfor hellere én god operation om f.eks. fem år end hvert år nye forandringer. Jeg synes ligeledes, at indførelsen af en europæisk landekode med nummer 3 går for vidt nu. Dette kræver yderligere undersøgelser.
Min gruppe kan i hovedtræk tilslutte sig grønbogens forslag, og vi er spændt på kommissærernes reaktion på vore forslag og ændringsforslagene.
Så vil jeg lige kort sige noget om hr. Argyros' betænkning. Jeg vil gerne konstatere, at det, som det i sidste instans drejer sig om, er at få klarhed med hensyn til forholdet mellem den såkaldte adgang til netværket på den ene side, og hvordan man så skal fortolke dette på den anden side. Jeg vil gerne have noget at vide herom af kommissæren.

Argyros
Hr. formand, mine damer og herrer, formålet med Kommissionens meddelelse er at sikre lige konkurrencevilkår for de mange aftaler om adgang til markedet, som vil blive indgået mellem de eksisterende selskaber, der udbyder telekommunikationsnet og teletjenester, og nye konkurrenter på grundlag af den kommende liberalisering af telemarkedet fra 1. januar 1998.
Som ordfører for betænkningen om Kommissionens meddelelse har jeg forsøgt med mine kommentarer til Kommissionen og Rådet at undersøge og belyse de betingelser, der skal være opfyldt, for at man kan sikre en ægte konkurrence, som i givet fald vil kunne fremme udviklingen og den teknologiske fornyelse på telekommunikationsområdet.
I min betænkning kommer jeg ind på følgende emner:
For det første tidsplanen for liberaliseringen af telekommunikationssektoren og de egenskaber, som lovrammen for området bør have, nemlig klarhed, fleksibilitet og overensstemmelse med den internationale lovramme.
For det andet den teknologiske udvikling og fornyelsen af sektoren.
For det tredje principperne for en effektiv og ensartet anvendelse af konkurrencereglerne, som vil lette overgangen til det nye konkurrencemiljø, dvs. harmoniserede regler og en harmoniseret strategi fra de nationale myndigheders side, samt objektive kriterier i forbindelse med undersøgelsen af konkurrenceforvridning.
Til sidst forsøger jeg at undersøge den globale dimension af telekommunikation.
Hvad angår tidsplanen og lovrammen, kan jeg sige, at liberaliseringen er fastsat til den 1. januar 1988. Det må bemærkes, at ikke alle EU-lande vil kunne overholde tidsplanen. Dette udgør allerede et problem for anvendelsen af konkurrencereglerne. Derfor bør Kommissionen tage op til overvejelse, hvordan den agter at håndtere de tilfælde, hvor der er tale om konkurrenceforvridning mellem liberaliserede og ikke-liberaliserede markeder på tværs af grænserne. Jeg tror, det vil være gavnligt for alle medlemslandene at fremskynde deres bestræbelser på at opfylde de nødvendige betingelser for, at liberaliseringen kan finde sted. Lovrammen for telekommunikationssektoren består af utallige direktiver, der alle sammen dækker konkrete emner. Denne meget opsplittede lovramme vanskeliggør situationen for de involverede parter, som ikke har et klart overblik over den gældende lovgivning, og skaber et klima, der vil blokere for investeringer i sektoren.
Foruden at gøre opmærksom på behovet for en klar og fleksibel lovramme vil jeg også opfordre til overensstemmelse og sammenhæng mellem lovrammerne for hhv. samtrafik og adgangsaftalerne. Endvidere er det min opfattelse, at Kommissionen bør vedtage en samlet lovtekst, der klart og gennemskueligt fastlægger de juridiske rammer for telekommunikation.
Det andet vigtige spørgsmål i betænkningen er de omfattende virkninger af den teknologiske udviklings hurtige udviklingstakt. Hvis Europa skal gøre denne sektor konkurrencedygtig på internationalt plan, må der vedtages en tidssvarende lovgivning, som dels er i overensstemmelse med den nyeste teknologiske udvikling, og dels indeholder bestemmelser om anvendelsen af de nye teknologier og yder de involverede parter retssikkerhed. For at undgå en marginalisering af sektoren på grund af forældet teknologi og på grund af den konvergens, der er mellem telekommunikation, viderespredning og informationsteknologi, tror jeg også, det er nødvendigt at anvende konkurrencereglerne inden for digital transmission.
Telekommunikation er et område inden for økonomien, som traditionelt har været monopoliseret for at sikre, at alle borgere modtager en grundlæggende service. Overgangen fra monopol- til konkurrencestruktur er et følsomt punkt og kræver særlig opmærksomhed med hensyn til anvendelsen af EU-konkurrencereglerne. Overgangen kan kun gennemføres med et heldigt resultat, hvis der indføres utvetydige regler for konkurrencen, og hvis de gennemføres på streng, retfærdig og harmoniseret vis. De nationale myndigheder, som udøver deres beføjelser inden for lovgivningsrammen om tilrådighedsstillelse af åbne net, dvs. den særlige sektorlovgivning for telekommunikation, kan bidrage til denne harmonisering. Disse myndigheder bør være helt uafhængige af de instanser, der stiller de pågældende net og tjenester til rådighed og følge en harmoniseret europæisk strategi, der helt og holdent respekterer konkurrencereglerne.
Udvalget har beskæftiget sig med den kendsgerning, at de eksisterende instanser vil have en konkurrencemæssig fordel, indtil nye alternativer dukker op. For at opnå lige betingelser under disse omstændigheder må det først og fremmest kræves af alle instanser, at der er lige adgang for alle, ligesom Kommissionen bør præcisere de faktorer, den vil tage i betragtning i forbindelse med bestemmelse af dominans, følge en mere fleksibel helhedsstrategi og indføre objektive kriterier.
En sidste ting, som er af stor betydning for Europas position i det globale system i betragtning af den internationale karakter, som præger telekommunikation, og det arbejde, der gøres for at åbne markederne, er den overensstemmelse, der bør være mellem fællesskabslovrammen og gældende lovgivning i tredjelande. En sådan overensstemmelse og en udnyttelse af de europæiske konkurrencefordele vil styrke de europæiske selskaber i konkurrencen med deres modparter uden for EU og give europæisk økonomi og europæiske borgere positive resultater.
Til sidst en tak til mine kolleger for deres samarbejde og støtte.

Herman
Hr. formand, kære kolleger min opgave er meget behagelig, fordi jeg over for forsamlingen skal redegøre for den meget gunstige udvikling af en procedure, der er blevet forholdsvis godt fulgt af samtlige partnere. Jeg vil her sige tak til det nederlandske formandskab, der har lagt en betydelig dynamik for dagen, idet det er lykkedes det at få Rådet til at vedtage løsninger, der lå de af Parlamentet og Kommissionen ønskede løsninger nærmere.
Jeg vil tillige sige tak til Kommissionen, der meget tidligt forstod, at visse af Parlamentets ændringsforslag til syvende og sidst var fremragende, også for dens almindelige politik. Endelig vil jeg takke de kolleger, der har vist mig den tillid at lade mig gennemføre forhandlingerne med Rådets formandskab.
Og kort fortalt, hvad drejer det sig om? Man skulle have fastlagt den nøjagtige definition af lejede kredsløb. Dette blev accepteret. Man skulle ligeledes have sikret portabiliteten af numrene, idet denne er et væsentligt element på konkurrenceområdet. Det hjælper ikke noget, at man udarbejder de bedste bestemmelser, dersom man for at skifte operatør hver gang skal opfylde formaliteter eller oprette meget længere numre, idet man herved svækker konkurrencen. Også dette punkt blev accepteret.
Endnu tynger to problemer Parlamentet, og deres løsning afhænger ikke alene af Kommissionen, men tillige af Rådet. Hvad drejer det sig om? For det første de nationale regelfastsættende myndigheders uafhængighed. Vi ved, at der i visse lande reelt er tale om uafhængige myndigheder, der har kompetence og magt. Men dette er ikke tilfældet overalt. I andre lande er disse myndigheder endnu i deres vorden og fremtræder mere som figenblade, der skjuler det, man ikke må se, nemlig deres fuldstændige afmagt over for hovedoperatøren. Dette spørgsmål er endnu ikke løst. Vi ved, at dette ikke er Kommissionens fejl, og at det ligger på rådsplan, hvor man i øvrigt ikke tager sig af det.
Et andet problem, der interesserer os, og hvorom man bliver stadig mere bevidst, er den korrekte gennemførelse af direktiverne. Vi har nu direktiver, der begynder at danne en konsistent helhed med indbyrdes sammenhæng, men de anvendes langt fra ensartet overalt. Det ville således være nyttigt at have en instans, der kunne løse de konflikter, der opstår, og som i øvrigt allerede er opstået. Vi har en skriftlig forpligtelseserklæring fra Kommissionen, der siger, jeg citerer: «Kommissionen har forpligtet sig til at kontrollere, at reglerne vedrørende medlemsstaternes almindelige tjenester ikke medfører konkurrencefordrejninger«. Dette er et betydeligt problem.
De almindelige tjenester er, som vi har set det her i Parlamentet, et interessant begreb, men det er endnu klart ideologisk belastet: Man taler om almindelige tjenester og offentlige tjenester, man sammenblander det hele lidt. Vi må således sørge for, at der ikke sker konkurrencefordrejninger under det meget snedige og lidt demagogiske påskud, at man vil udvide begrebet almindelige tjenester for i realiteten at yde det nationale område eller marked en bedre beskyttelse. Dette er sket i visse lande, bl.a. i mit eget, for nu ikke at nævne det ved navn. Vi håber at få tilvejebragt god orden på dette område takket være den forpligtelse, Kommissionen således har påtaget sige.
Jeg vil henlede opmærksomheden på et punkt, hvor Kommissionen er en smule frygtsom, nemlig nødvendigheden af at indføre en europæisk myndighed. Jeg forstår meget vel, at Kommissionen ikke i øjeblikket selv har lyst til at få tillagt denne myndighed, fordi øjeblikket er uheldigt valgt i politisk henseende. Dette er ikke til hinder for, at der en dag oprettes en europæisk myndighed. Man må først og fremmest - og jeg bebrejder meget stats- og regeringscheferne, at de ikke gjorde det i Amsterdam - sørge for at styrke Kommissionens beføjelser i forhandlinger med udlandet. Der er således ikke oprettet tjenester herfor på telekommunikationsområdet.
I Rom-traktaten var det som bekendt fastsat, at Kommissionen skulle være hovedforhandlingsorganet over for udlandet. Man kunne have ønsket sig, at dette var sket, ikke blot for så vidt angår varer og kapital, men tillige på området for tjenesteydelser. Men i Amsterdam fandtes der to eller tre lande, der med fuldstændig ulogiske og uforståelige begrundelser og i strid med deres borgeres interesser modsatte sig dette. De fulgte Frankrig og andre, der ikke er tilfredse med den måde, hvorpå Kommissionen forsvarer deres interesser under visse forhandlinger. Dette er et problem, der vil blive regelmæssigt tilbagevendende. Når dette er sagt, her har vi resultatet: vi er endnu særdeles utilfredse på dette punkt.
Endelig er der problemet om komitologien. Ej heller dette spørgsmål er blevet rigtigt løst i Amsterdam, men da man har lovet os en regeringskonference før udvidelsen, vil vi få lejlighed til at rette denne fejl.

Plooij-Van Gorsel
Hr. formand, kære kolleger, de herrer kommissærer, for at et liberaliseret telekommunikationsmarked kan fungere ordentligt, er indførelsen af nummerportabilitet nødvendig. Dette skal ske samtidig i alle medlemsstater for at kunne skaffe virksomheder ærlig konkurrence på det indre marked. Indførelse af lovgivning bør ske omhyggeligt, og markeder bør åbnes på grundlag af gensidighed. Telekommunikationssektoren er en stor arbejdsgiver, derfor har denne sektor også meget at tabe, og Kommissionen bør derfor overvåge, at medlemsstaterne ikke bremser denne samtidige indførelse af nummerportabilitet ud fra protektionistiske overvejelser.
Et af udgangspunkterne i nummerpolitikken er fremme af innovation. Innovation inden for telekommunikationssektoren kan føre til en bedre tjenesteydelse, en større brug af telekommunikationstjenester og dermed til mere beskæftigelse. Forskning og teknologiske udviklinger kan yde et vigtigt bidrag hertil. Markedsaktørers investeringer i forskning kan fremme udviklingen af software og hardware, som hurtigt og på en forbrugervenlig måde stiller en nummereringsplan til rådighed for forbrugerne. Ved indførelsen af nummerportabilitet bør der tages hensyn til nye teknologiske udviklinger, som fører til konvergens af telekommunikation og edb. Sammenfletningen og den fortsatte integration af de forskellige teknologier bør ikke hindres af for mange eller netop manglende bestemmelser.
Mit sidste punkt, hr. formand, vedrører bestemmelserne om navne og adresser på Internettet. Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi mener, at mangelen på adresseplads på Internet fortrinsvis skal løses af Internettets udbydere selv på globalt plan. Tilbageholdenhed med regler ovenfra er ønskværdig for ikke at hindre udviklingen af informationssamfundets vigtige element, og Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi ønsker ordføreren, hr. Van Velzen, held og lykke.

Palacio Vallelersundi
Hr. formand, jeg tager ordet på vegne af Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder for at give udtryk for vores holdning til betænkningen af hr. van Velzen om grønbogen om en nummereringspolitik for teletjenester i Europa.
Først og fremmest vil jeg takke hr. van Velzen for den måde, hvorpå han har modtaget konklusionerne i udtalelsen fra Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder, som blev vedtaget med 10 stemmer for og 1 stemme imod, idet han af proceduremæssige grunde har gjort konklusionerne til sine egne og forelagt dem for forsamlingen som ændringsforslag. Derfor anbefaler jeg på vegne af Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder stærkt, at man stemmer for de ændringsforslag, hr. van Velzen har fremsat.
Ud fra et juridisk synspunkt, som har været det synspunkt Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder har anlagt, er grønbogen uden tvivl et nødvendigt og godt initiativ.
Nødvendigt og godt fordi det indre marked for telekommunikation er et område, der snarest skal tages fat på. Og i betænkningen fra Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder har man generelt fremhævet de legitime interesser, der skal beskyttes, dvs. industriens interesser, men navnlig forbrugernes interesser samt interesser, der ikke udelukkende er af økonomisk art, f.eks. aspekter vedrørende den hurtige udvikling af teknologien eller sociologiske interesser, som f.eks. i hvilket omfang vi hver især identificerer os med vores telefonnummer, samt i hvor høj grad det er besværligt for brugerne - dvs. enhver fysisk eller juridisk person - at skulle ændre telefonnummer, for dette er en stor omkostning, vi skal undgå, og derfor er det nødvendigt, at der indføres en foranstaltning som nummerportabilitet eller overførbare numre.
Ud over disse spørgsmål har Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder fæstnet sig ved de mere metodemæssige spørgsmål. For det første er der ud fra et juridisk synspunkt ingen mening i at diskriminere mobile operatører i forhold til faste operatører. For det andet skal vi understrege, at der er behov for en generel systematisering.
Som ordfører for udtalelsen har jeg skullet samle - og jeg beklager at skulle vurdere de juridiske dokumenter i kilo - næsten et kilo fotokopier af regler, der var direkte nødvendige for at studere denne grønbog.
I overensstemmelse med konklusionerne fra Amsterdam skal vi bevæge os henimod klarheden og forenklingen. Inden for dette felt er det absolut nødvendigt at have en koordineret tekst og ordne det virvar af regler, der findes på området. Og for at få en fornuftig systematisering på dette område behøver man ikke skabe nye regler for disse tre aspekter - valg, forvalg og nummerportabilitet - man kan anvende de allerede eksisterende juridiske instrumenter, nemlig taletelefoni-direktivet og samtrafik-direktivet.

Read
Hr. formand, jeg vil begynde med min sædvanlige, men ikke desto mindre hjertelige tak til de tre ordførere, hr. Herman, hr. Argyros og hr. van Velzen. Fru Palacio har helt ret med hensyn til omfanget af den lovgivning og de dokumenter, der findes på dette område. Jeg tænker faktisk af og til på, at den eneste kvalifikation, man behøver for at være ordfører på dette område, er at kunne læse hurtigt. Ikke desto mindre påskønner jeg alt det hårde arbejde, der er lagt i disse legislative og andre tekster. Det er rart at se begge de to ansvarlige kommissærer her, og jeg håber, at de begge vil få lejlighed til at svare under denne forhandling.
Jeg vil særlig tale om hr. van Velzens betænkning, og hans tanker om transportørforvalget. Jeg har fremsat et ændringsforslag med støtte fra mange kolleger, og jeg håber på, at jeg til gengæld kan overtale hr. van Velzen til at tilbagetrække sin anmodning til mig om at tilbagetrække mit ændringsforslag og ligeledes støtte dette. Jeg anmoder ikke Kommissionen om at tilbagetrække sine forslag vedrørende transportørforvalget. Det være langt fra, selvom jeg vil spørge den, hvorfor dette er uløseligt forbundet med nummervalget. Der kan her være en god anledning til at fastsætte et særskilt direktiv om disse to problemer, men jeg vil anmode Kommissionen om at udføre endnu en undersøgelse af de mulige følger af transportørforvalget.
Det står langt fra klart, hvad disse følger vil blive. Hvis det gør det mindre attraktivt at investere i konkurrencedygtige net på lokalt niveau, dersom det styrker de nuværende licenshavere, dersom det forringer forholdene for de lokale kunder, der hovedsagelig foretager lokale opkald, og favoriserer dem, der sædvanligvis foretager flere udenbys eller internationale opkald, vil det virkelig have tjent vor sag dårligt. Alt, hvad mit ændringsforslag gør, er at anmode Kommissionen - og det er det logiske tidspunkt at stille dette, når vi tænker på et direktiv - om endnu en gang at se på, hvad følgerne vil blive. Hvis min frygt og frygten hos dem, der støtter forslaget, er ubegrundet, er der ikke noget problem. Men dersom der er noget at stå til regnskab for, er tiden inde til at se meget mere omhyggeligt på det, og jeg håber at nogle kolleger vil støtte mig.
Hr. Argyros' betænkning og hr. Hermans kommentarer til reguleringen har rejst et spørgsmål, vi vender tilbage til igen og igen, nemlig om de eksisterende regulerende foranstaltninger vil vise sig tilstrækkelige på det nylig liberaliserede telekommunikationsmarked. Det er vanskeligt, fordi den hastighed, hvormed liberaliseringen er skredet frem, har været meget forskellig i de forskellige medlemsstater. Parlamentet har følgelig anmodet Kommissionen - og jeg ved, at kommissæren har gjort et vist arbejde hermed, som vi er taknemmelige for - og Rådet om at fremsætte forslag til en europæisk forordning. Hr. Argyros og jeg har fremlagt et fælles kompromisforslag, som jeg meget håber, at Parlamentet vil støtte.
Jeg har en ganske lille kritik - selvom jeg endda tøver med at kalde den sådan - af hr. Argyros' betænkning. Ordvalget vedrørende liberaliseringen er måske sine steder for begejstret, men det er ikke tilstrækkeligt til at ændre ved afstemningen. Jeg vil blot sige, at visse af de gamle offentlige monopoler havde deres fordele, og at det ville være katastrofalt, hvis vi ender med nye private monopoler med alle de gamle offentlige monopolers skavanker, men ingen af deres fordele.

Malerba
Hr. formand, de herrer kommissærer, kære kolleger, jeg vil først og fremmest takke de tre ordførere for det fremragende og omfattende stykke arbejde, de har udført, og dette gælder særlig hr. Herman, hvis arbejde danner afslutningen på dette emne efter en virkelig brillant forligsprocedure.
Jeg vil opholde mig et øjeblik ved spørgsmålet om portabiliteten af telefonnumrene, der er et væsentligt element i konkurrencepolitikken på telekommunikationsområdet. Teknologien kan udrette bemærkelsesværdige ting, f.eks. foretagelse af opkald i reel tid af en abonnent, der er i bevægelse, ved hjælp af celleteknologien, der udvides af satellitteknologien, men der kan skabes konkurrencehæmmende og bureaukratiske hindringer, der er overordentligt hæmmende for skifte af carrier .
Jeg er enig med Kommissionen i de principper, der er kommet til udtryk i den meddelelse, samt henstillingerne fra vort Økonomiudvalg, og jeg opfordrer derfor Kommissionen til hurtigt at fortsætte ad den fastlagte vej, også på grund af væksten inden for handelen med elektroniske produkter og de nye tjenester af Internet-typen.
Jeg vil henlede mine kollegers og Kommissionens opmærksomhed på et problem i forbindelse med medtagelse af numre og harmoniseringen, der synes glemt, nemlig problemet vedrørende calling cards og forudbetalte kort. Ved en sammenligning med erfaringerne fra USA forekommer det mig at også dette opkaldssystem i bred forstand hører under spørgsmålet om medtagelse og enhedsmarkedet, da der er tale om en måde, hvorpå brugeren ved enkle fremgangsmåder kan foretage opkald fra ethvert offentligt eller privat apparat. I Europa har vi derimod et hav af forskellige telefonkort, forudbetalte eller i form af kreditkort, kort med magnetstrimmel eller chip, med lidet gennemskuelige takster, der tilskynder folk til brug af den i teknologisk henseende meget dyrere celletelefon, også selv om et opkald fra en offentlig telefon ville være betydeligt billigere.
Jeg spørger mig selv og Kommissionen, om der ikke burde gøres noget også i denne sektor for ud over muligheden for at medtage sit eget nummer også at foretage opkald over sin egen konto.

Boogerd-Quaak
Hr. formand, jeg vil på Den Liberale Gruppes vegne takke Kommissionen og i den forbindelse de tre ordførere for det arbejde, som er gjort, og som diskuteres her i dag. Den Europæiske Union spiller en vigtig rolle med hensyn til konkurrenceevnen ved fjernelsen af hindrende lovgivning og udviklingen af stimulerende foranstaltninger. Forslagene og betænkningerne derom i dag er med henblik herpå et skridt i den rigtige retning. Jeg glæder mig over, at der gøres forsøg på at nå frem til en harmonisering af forskellige væsentlige forudsætninger inden for telekommunikationssektoren. Det er nødvendigt, fordi forskellene mellem medlemsstaterne indbyrdes, f.eks. med hensyn til regler inden for telekommunikation såsom nummerportabilitet, transportørforvalg og transportørvalg, men også på andre områder har ført til en meget splittet europæisk ICTpolitik. Muligheden for at overdrage numre er her afgørende for, at det indre marked kan fungere gnidningsløst. Dette fremmer faktisk konkurrence på telekommunikationsområdet. Vi kender alle sammen eksemplerne på stadig ikke fungerende liberalisering, også i lande, hvor man allerede har beskæftiget sig med det i ti år. Det er derfor vigtigt, at alle institutioner i Unionen gør sig bestræbelser for at tilvejebringe en så fuldstændig lovgivning som muligt den 1. januar 1998.
Jeg anmoder Kommissionen om at kontrollere, at også medlemsstaterne gør sig bestræbelser for på kort sigt at harmonisere deres lovbestemmelser for telekommunikationssektoren. Længere overgangsperioder for visse medlemsstater skal så vidt muligt undgås. Jeg takker navnlig ordføreren, hr. Van Velzen, for, at han med ændringsforslag nr. 8 fra PPE-Gruppen alligevel anerkender det forslag, som jeg fremsatte i Økonomiudvalget, om hurtigst muligt at indføre nummerportabilitet i hele Europa. Teknisk set er det alt sammen muligt, nu kommer det an på den politiske vilje. Jeg minder lige om den vellykkede konference i Bonn, hvor man hyklede meget i forbindelse med disse forslag. Jeg håber, at man også vil gøre dette hykleri til virkelighed.

Theonas
Hr. formand, vi behandler i dag nogle af de mere alvorlige sider af den totale liberalisering af telekommunikationsmarkedet fra den 1.1.1998, men også visse dramatiske bivirkninger af samme liberalisering, f.eks. for nummereringssystemet. Den teknologiske udvikling på telekommunikationsområdet og de utallige faktorer, der påvirker det, udgør de nye problemer, som bliver mere og mere indviklede og komplicerede. Det er en tendens, der forstærkes af den kendsgerning, at liberaliseringen af telekommunikationsmarkedet hovedsagelig er blevet behandlet ud fra politiske og økonomiske kriterier med en væsentlig undervurdering af de videnskabelige, tekniske, organisatoriske, men også sociale aspekter og virkninger. Det har været en fremherskende holdning, at sektorens offentlige karakter helt skulle afskaffes; ligeså fremherskende har den multinationale storkapitals ekspanderende indtrængen været med henblik på en selvisk udnyttelse af de store fortjenester, der følger med den revolutionerende udvikling af sektoren, og for at spille en afgørende rolle på det globalt internationaliserede marked. Således er der truffet definitive beslutninger for sektoren, hovedsagelig på politisk plan, samtidig med at kompetente internationale organisationers rolle i og bidrag til telekommunikationens udvikling og det nødvendige internationale samarbejde ignoreres i faretruende grad, jeg tænker bl.a. på den internationale telekommunikationssammenslutning og den europæiske post- og telekommunikationskonference. De nummereringsproblemer, der opstår i forbindelse med den europæiske og globale struktur af den klassiske telefoni, mobil telefoni, personkommunikation og momstjenester i kombination med den totale liberalisering af markedet, eksistensen af mange forskellige tjenesteudbydende instanser, vil sandsynligvis antage eksplosiv karakter i den nærmeste fremtid. Der er også en risiko for kaos og for markedets totale monopolisering af de private storforetagender, der opstår på området via fusioner og sammenslutninger af store multinationale virksomheder. Og alt dette for at det endnu en gang kan vise sig, at liberaliseringen af telekommunikationsmarkedet, uanset hvilke foranstaltninger ordførerne foreslår eller Kommissionen gennemfører i den frie konkurrences navn, ikke vil give det store flertal af borgere andet end den offentlige services fald, de store private monopolers overtagelse af markedet, en forhøjelse af priserne og tusindvis af fyringer af arbejdstagere. Det er Kommissionens pligt at koordinere sin intervention i de internationale organisationer, så vigtige problemer i forbindelse med koordinering og internationalt samarbejde kan imødegås, så vidt dette er muligt, efter den aktuelle liberalisering af markedet.

Torres Marques
Hr. formand, denne forhandling under ét omhandler fire betænkninger om telekommunikationspolitikken, og jeg vil til en indledning takke alle ordførerne for deres indsats.
I det følgende vil jeg imidlertid især beskæftige mig med hr. Hermans betænkning, der er udarbejdet for Parlamentets delegation til Forligsudvalget - som jeg er medlem af - om fælles udkast til direktiv om tilpasning til konkurrenceforhold på telekommunikationsområdet, hvis endelige version vi som led i proceduren for fælles beslutningstagning skal stemme om i indeværende mødeperiode.
Jeg vil gerne takke hr. Herman, ikke alene for hans betænkning, men også for den effektivitet, hvormed han har styret Europa-Parlamentets indsats under forligsproceduren, hvilket gjorde det muligt at få vedtaget udkastet i løbet af meget kort tid og endnu en gang beviste, at fælles beslutningstagning er en god fremgangsmåde, som ud over at være langt mere demokratisk tillige er effektiv, hvis den politiske vilje er til stede hos begge parter.
At Amsterdam-traktaten væsentligt har udvidet området for Europa-Parlamentets deltagelse i beslutningsprocessen er en god garanti for Den Europæiske Unions borgere for, at deres interesser vil blive forsvaret af de repræsentanter, de har valgt, ikke alene med vedholdenhed, men også med effektivitet og uden unødigt tidsspilde.
De foreliggende betænkninger er led i en lovgivningspakke, som tager sigte på liberaliseringen af telekommunikationstjenesterne fra og med den 1. januar 1998, hvor Grækenland, Irland, Spanien, Portugal og Luxembourg har fået en forlænget frist for liberalisering i en overgangsperiode, som bør afkortes.
Jeg mener, at Kommissionen skal tage det største hensyn til de følgende fem grundlæggende aspekter: for det første fordelen ved at den retlige ramme for telekommunikationsområdet fastlægges i en enkelt tekst med henblik på at fremme virksomhedernes kommercielle aktivitet inden for denne sektor, navnlig for de små og mellemstore virksomheder; for det andet at Kommissionen fastlægger en forpligtelse til at tilbyde lige adgang til net og tjenester som en af de vigtigste forpligtelser for samtlige netudbydere; for det tredje nødvendigheden af at sikre almene tjenesteudbud, så liberaliseringen af teleinfrastrukturerne og -tjenesterne ikke sker på bekostning af forbrugerne; for det fjerde at styrke gennemsigtigheden på området for prisfastsættelse og fastlægge en retfærdig metode til beregning af priserne; for det femte at der på unionsplan sikres et konkurrencedygtigt miljø, som gør det muligt for Fællesskabets telekommunikationsvirksomheder at konkurrere på verdensplan i overensstemmelse med den aftale, der for nylig blev godkendt inden for rammerne af Verdenshandelsorganisationen om gensidig åbning af markederne for teletjenester.
På en sådan baggrund mener jeg, at borgerne og de europæiske virksomheder i fremtiden vil kunne nyde godt af en telekommunikationstjeneste, der giver adgang til...
(Formanden afbrød taleren)

Lindqvist
Hr. formand, ændringer i telesystemet bør tage udgangspunkt i telefonbrugeren, og systemet bør være enkelt, billigt og kontinuerligt. Nye numre og systemer skal tænkes grundigt igennem, før de gennemføres, da de ellers vil kunne medføre stort praktisk besvær for brugerne og påføre samfundet udgifter.
Jeg har et spørgsmål til Kommissionen. Jeg har ikke rigtig kunnet forstå af betænkningen - og her tænker jeg navnlig på hr. van Velzens betænkning - hvordan et fælles præfiks i EU automatisk vil føre til lavere udgifter og bedre service. Det vil jeg gerne bede Kommissionen kommentere.
Mange cifre i et telefonnummer, f.eks. 9 eller 10, kan volde brugerne problemer, i det mindste ifølge de oplysninger, som jeg har fået af de svenske telemyndigheder. Telefonnumre, som folk er vant til, bør kunne bevares, således at man ikke ændrer på et system, som vel i øvrigt fungerer udmærket. Ligeledes bør man nøje lytte til de nationale telemyndigheder og om muligt se ændringerne på EU-plan i et globalt, internationalt perspektiv.
I øvrigt er vi positive over for ændringsforslagene fra Den Liberale Gruppe. Vi understreger, at man ved enhver ændring af systemet skal tage udgangspunkt i brugerne.

Ribeiro
Hr. formand, det hidtil vedtagne om telekommunikationssektoren skal ses i lyset af konkurrencen, eller bedre konkurrenceevnen, eller endnu bedre det enorme økonomiske potentiale, der ligger i denne sektor. Nu har vi så yderligere fået den foreliggende pakke af betænkninger, der dels omhandler tekniske forhold og dels konkurrenceforholdene, og som alle går i en retning, som vi ved tidligere lejligheder har tages afstand fra.
Jeg begrænser mig til to kommentarer, der er i tråd med, hvad vi tidligere har sagt, og som her skal understreges som udtryk for en kritisk holdning til den igangværende privatiserings- og liberaliseringsproces' retning og form.
For det første: afbalanceringen af satserne i forhold til omkostningerne bør ikke ske, som det gør nu, på bekostning af stigende priser for lokaltrafikken og abonnenterne til klar ulempe for de små virksomheder, de lokale sociale tjenester og private med mindre finansiel formåen.
For det andet: forpligtelsen til at sikre universelle tjenesteudbud bør ikke udmøntes på en sådan måde, at der universelt ydes tilskud til private, som i forvejen nyder godt af liberaliseringen i sektoren.

Paasilinna
Hr. formand, kære kolleger, det mest centrale og uløste spørgsmål i det moderne informationssamfund gælder demokratiet. Informationsintensive virksomheder er vigtige, produktive og ofte globalt aktive. Men hvordan står det til med den anden aspekt, hvilket demokrati er vi i gang med at skabe? Et nyt samfund uden demokrati kan ikke accepteres. Kontrollen med informationsnettene er også kontrol over mennesker. Vi har brug for et overordnet kommissionsprogram til gennemførelse af et demokratisk informationssamfund. Det er et anliggende af største betydning, ikke blot et økonomisk spørgsmål.
Demokrati indebærer kontrol, men det betyder også, at alle borgere uafhængigt kan deltage i f.eks. den elektroniske dialog. Hr. van Velzen foreslår da også i sin betænkning at støtte oprettelsen af et europæisk forum for en dialog om internet. Han siger ydermere, at alle bør tildeles en elektronisk postadresse ligelig og uden undtagelse - retfærdig. Men en ligelig tildeling af elektroniske postadresser fjerner ikke problemet med hensyn til demokrati og telenet. Såvel brugernes som producenternes muligheder for at bruge informationssamfundets tjenester er faktisk afhængige af eksistensen af moderne udstyr og fælles infrastruktur såvel som af uddannelsesog velstandsniveauet. Disse store, næsten udelukkende private investeringer koncentreres let i områder med stor befolkningstæthed og derfor også i rige områder. Det øger marginaliseringen af de befolkningsgrupper og områder, som allerede i forvejen har utilstrækkelige kommunikationsmidler.
Nu er tiden inde til at udvikle telekommunikationen ud fra en demokratisk synsvinkel. Vi må udvikle samfundet som helhed og ikke blot netværk. Den tekniske udbredelse af informationsnettene må betragtes som en vej til udbredt deltagelse i samfundet uden økonomiske eller kulturelle barrierer.
Vi har i Finland løst nummerproblemet. Valg af en anden operatør er problemfrit og almindelig rutine. Konkurrencen er fuldstændig åben. På verdensplan står vi ved toppen som internetbrugere. Der er langt herfra til Finland, men vi har den fordel at kunne gennemføre demokratiet i de nye net og det behøver vi. Det glæder mig at bemærke, at de, der sidder på første række, forstår hvad der her er tale om. Tak, jeg forventer meget af dem.

Bangemann
Hr. formand, jeg vil gerne udtale mig om hr. van Velzens og hr. Hermans betænkning. Betænkningen af hr. Argyros bliver behandlet af min kollega, Karel van Miert. Jeg vil gerne takke hr. van Velzen for hans virkelig - som sædvanlig - meget sagkyndige betænkning. Den tendens, som han har peget på, samt ændringsforslagene går i den samme retning som de svar, vi har modtaget i forbindelse med grønbogen, og også i den retning, som Kommissionen ønsker at gå i.
Der er én ting, der er fuldstændig klar: Med de to aspekter, der behandles her, dvs. nummerportabilitet, men især også transportørforvalg, griber vi til brugerens fordel helt direkte ind i konkurrencen. Jeg vil gerne endnu en gang understrege, også i relation til udtalelserne fra hr. Theonas, som endnu en gang beskrev denne marxistiske Jurassic Park, hvor de private monopoler tramper alt ned, således at der ikke bliver den mindste lille plante tilbage til brugeren, at man lige bør se på realiteterne. Det er jo altid dejligt at strides, men når man ser på realiteterne, vil man konstatere, at der i de medlemslande, hvor der blev skabt konkurrence, naturligvis også fortsat er visse gamle, store virksomheder tilbage. Men de er der fortsat, fordi de i lang tid var offentligretlige monopoler. Forbrugerens situation er imidlertid blevet væsentligt bedre. Dette forklarer måske også den entusiasme, som hr. Argyros gribes af, når han tænker på det, og den noget manglende entusiasme, som gør sig gældende hos fru Read, for hvis man stadig sidder fast i denne jungle af offentligretlige monopoler, venter man ligefrem med længsel på, at det ændres. Hvis hr. Theonas ikke tror på dette, så udgør telefontaksterne - foruden kvaliteten og den såkaldte universal service et tegn på et effektivt telenet - i de lande, hvor man har foretaget en deregulering, til dels kun halvdelen eller en tredjedel af omkostningerne i de lande, hvor der stadig findes offentlige monopoler.
F.eks. i Grækenland: Grækenland er det land, der har de højeste telefontakster. Hvilken fordel det nu skal være for forbrugeren, er Kommissionen ikke i stand til at se. Derfor går vi ind for transportørforvalg. Dermed er jeg allerede ved det, som fru Read var inde på. Jeg er ellers altid enig med hende i forbindelse med telekommunikation, da hun meget tit indtager et meget åbent og for forbrugeren rigtigt standpunkt. Kun i forbindelse med transportørforvalg lader hun sig efter min opfattelse i for høj grad præge af situationen i sit land.
Okay, alle er vant til det, man har derhjemme, og undertiden anser man det også for at være bedre end noget andet. I dette tilfælde er 14 medlemslande imidlertid enige med os i, at transportørforvalget er meget vigtigt for konkurrencen, for forbrugeren og frem for alt for lave telefontakster. I Storbritannien har man ikke transportørforvalg. Man kan ganske vist frit vælge den lokale operatør, men vedkommende har så sine faste aftaler med long distance -operatører, således at man, hvis man har valgt den lokale operatør, praktisk talt også har valgt dennes valg uden rent faktisk at kunne vælge frit. Dette er efter vor opfattelse for det første ikke godt for forbrugeren, og for det andet - og det vil enhver indrømme, som ser nærmere på disse systemer, hr. van Velzen var inde på det - hvis man i et land tillod et andet system end i de 14 andre lande, ville der opstå konkurrencefordrejninger, som vi ikke bør tillade. Derfor kan vi ikke støtte hendes ændringsforslag. Naturligvis kan vi altid udarbejde en studie, og vi gør os naturligvis til stadighed overvejelser, men jeg anser det for at være forkert at gøre tidsplanen afhængigt af det på nuværende tidspunkt. Vi ønsker hurtigt at komme videre og har derfor også imod vore tidligere overvejelser lagt os fast på den 1. januar 2000. For så vidt er dette sammenfaldende med det, hr. van Velzen sagde.
Retsgrundlaget har vi, i hvert fald hvad angår call by call , allerede i samtrafikdirektivet, og vi vil naturligvis tilvejebringe et retsgrundlag til transportørforvalget, formentlig i form af en tilføjelse til samtrafikdirektivet for at gøre det ordentligt. Vedrørende nummerportabilitet kan man sige noget lignende, da det er fuldstændig klart, at nummerportabilitet er det instrument, som ved siden af andre overvejelser kan tilskynde forbrugeren til at skifte telefonselskab.
Men her vil vi gerne gå hurtigere frem, og jeg håber, at Europa-Parlamentet kan støtte denne ide. Dette fremgår også af ændringsforslag nr. 8, hvorfor vi meget gerne vil støtte dette ændringsforslag nr. 8. I den forbindelse kan jeg måske nævne de ændringsforslag, som vi ikke ønsker at støtte, nemlig vedrørende artikel 6. Vi anser det ikke for at være nødvendigt at tilvejebringe et lovgrundlag til call by call . Vedrørende ændringsforslag nr. 1 har jeg allerede sagt noget, og med hensyn til ændringsforslag nr. 10, som vedrører Gibraltar, blev der ikke sagt noget under forhandlingen. Alligevel vil jeg gerne sige følgende: Det er bedre, at vi har opført Gibraltar her. Havde vi nemlig ikke opført det, kunne der på den baggrund opstå politiske overvejelser. Det var et rent teknisk anliggende. Opførelsen af Gibraltar er naturligvis overhovedet ikke forbundet med nogen politiske overvejelser.
Nu vedrørende bemærkningerne om den europæiske nummerering eller de europæiske telefonkoder. Vi har fra ITU fået et sådant forvalg, der er fælles for Europa. Dette bliver nu afprøvet; jeg håber, at man i den forbindelse kan indhøste fornuftige erfaringer. Derefter må vi se, hvordan det går.
Nu hurtigt et par bemærkninger til Herman-betænkningen. Lad mig helt officielt, men også personligt komplimentere ham; også den omstændighed, at rådsformanden i dette øjeblikket er kommet til stede her, understreger naturligvis betydningen af mit kompliment. Parlamentets delegation, som bestod af hr. Verde I Aldea, næstformanden, hr. von Wogau og som sagt hr. Herman som ordfører, har virkelig præsteret et fremragende stykke arbejde. Vi er jo her nået frem til klare bestemmelser til medlemslandene, bestemmelser, som går videre end det, Rådet ønskede. Heri ligger betydningen af Parlamentets delegation og dens bestræbelser, som sikrer, at uafhængige myndigheder iagttager det tekniske grundlag, der udvikles på markedet, og vil drage omsorg for, at der overalt er et mindsteudbud af tjenester, og at der frem for alt hersker en loyal konkurrence. Naturligvis - og det vil jeg gerne indrømme over for hr. Herman - havde vi også ønsket at opnå mere, og jeg kan sige Dem, at vi vil opnå mere. Dette kræver dog først, at medlemslandene er rede til det. De står over for en læreproces og vil formentlig først på det tidspunkt komme væk fra deres oprindelige position og nå frem til mere europæisk solidaritet og koordinering. Dette alene er grunden. I modsat fald havde vi allerede nu foreslået en uafhængig europæisk myndighed. Jeg henvender mig til den tilstedeværende rådsformand: Hvis han lover dette her, vil Kommissionen straks forelægge det pågældende forslag. Os vil det så ikke bero på.
Nu også - jeg beder Dem undskylde, at jeg endnu ikke har sagt det - et par bemærkninger til Retsudvalget. Selvfølgelig har De fuldstændig ret, fru Palacio Vallelersundi, det er et virvar af forskellige bestemmelser. Vi kan først ændre det, når vi får vedtaget europæiske bestemmelser. For øjeblikket arbejder vi med direktiver. Men vi overvejer, hvordan vi kan gøre dette virvar mere overskueligt. Det er vi i hvert fald nødt til, da vi jo på grund af konvergensen er tvunget til at forberede helt andre bestemmelser. Lad mig med hensyn til telefontjenesterne nævne ét problem: Hvis man i fremtiden via Internet kan telefonere med den samme kvalitet, men til 5-10 % af de nuværende omkostninger, kan vi glemme alt dette. Så er der nemlig ikke længere nogen, der vil benytte de hidtidige telefonselskabers ledninger og infrastruktur, alle vil derimod benytte nye infrastrukturer, nye tilbud. Det skal vi så klare på en fornuftig måde. Det vil være det øjeblik, hvor der forhåbentlig kun vil findes europæiske regler, og så hører det virvar op, som De og fru Read beklagede. I mellemtiden marcherer vi gennem denne urskov. Jurassic Park har vi som sagt forladt, selv om nogle stadig befinder sig der, men vi er nu så at sige på savannen og ser lyset ude i horisonten. Jeg håber, at når vi er ankommet dertil, vil vi få en fornuftig ordning til brugerne.

Van Miert
Hr. formand, som nogle i forsamlingen har konstateret, har Martin Bangemann og jeg selv i de seneste år sammen været til stede både i Parlamentet og Ministerrådet, og vi har forsøgt at fremme en sammenhængende og fast politik under forfølgelse af de mål, hr. Bangemann netop har nævnt, nemlig samtidig at sørge for, at Den Europæiske Union indhenter en vis forsinkelse på området, udformer en politik, der er til gavn for brugerne, uanset om der er tale om virksomheder eller private brugere, og således forsøge at styrke vor stilling i konkurrencen. Vi er nu nær målet fra et lovgivningsmæssigt synspunkt, vil jeg sige. Men vi er kun ved begyndelsen eller slutningen af begyndelsen, hvis jeg må udtrykke mig således, og begyndelsen af gennemførelsen af en politik og en ordning af konkurrencen i hele Den Europæiske Union, selvom der i visse stater bliver tale om en mindre forsinkelse.
For så vidt angår mig selv vil jeg koncentrere mine bemærkninger om hr. Argyros' betænkning - og jeg siger ham oprigtigt tak for hans fremragende arbejde - ved at gennemgå en meddelelse fra Kommissionen, der forklarer og forsøger at vise, hvorledes Kommissionen agter at gennemføre konkurrencereglerne på dette område. Der er to dele, nemlig dels de direktiver, der bygger på artikel 90, og dels den del, der hører under Martin Bangemann, og som bygger på artikel 100 A. Der er her først og fremmest tale om, hvorledes vi i virkeligheden agter at gennemføre konkurrencereglerne på dette område.
Der er tre grunde til, at vi har udsendt denne meddelelse. For det første har vi ønsket at give markedsoperatørerne større sikkerhed og på forhånd sige dem, hvorledes vi agter at anvende spillereglerne og herved sikre den fornødne gennemsigtighed. Der er således tale om, at Kommissionen søger at skabe gennemsigtighed.
Dernæst - og nogle i forsamlingen har med rette rejst dette problem - søger vi på en eller anden måde at fastlægge grænselinjen mellem det arbejde, der udføres af Martin Bangemann og hans tjenestegrene på grundlag af artikel 100 A, og det arbejde, navnlig ONP, der hører under de andre direktiver, der er udstedt på grundlag af artikel 90. Det er nødvendigt at være så præcis som mulig på dette punkt, idet - jeg er her helt enig i visse bemærkninger, der er faldet - der her er en række tekster, der er blevet udarbejdet, udviklet, forsvaret og vedtaget i de seneste år, og jeg ser vel, at nogle begynder at tabe helhedsperspektivet af syne. Der er således også fra vor side bestræbelser i gang for at afklare tingene.
Endelig sker der en ekstraordinær udvikling, ikke blot i telekommunikationssektoren, men også i multimediesektoren. Der er konvergens mellem aktiviteterne og sektorerne, og også her må vi tydeliggøre, hvorledes vi agter at anvende konkurrencereglerne på området.
Og dernæst et par ord om betænkningen som sådan. For det første glæder det mig meget, at den generelt er holdt i en positiv tone over for Kommissionens initiativ, men der er dog tale om en række spørgsmål, som det forekommer mig rigtigt, at ordføreren og Udvalget stiller. Disse fortjener, at jeg opholder mig ved dem i nogle minutter. Men jeg vil først vedrørende den nye betragtning A, der er indsat i Parlamentets tekst, og som omtaler »nummerretransmission«, at dette dokument dvs. vor meddelelse ikke er det bedste sted til behandling af dette spørgsmål. Jeg er enig i realiteten og i Deres betænkeligheder, og desuden er det, som De ved, i behandlingen af de konkrete tilfælde faktisk et problem, der bekymrer os. Der er for øvrigt truffet nogle afgørelser, nemlig i MSGsagen for nogle år i Tyskland f.eks., hvor netop dette spillede en afgørende rolle. Det er således ikke, fordi vi er uenige om realiteten, at jeg taler for, at man ikke skal bevare denne tilføjelse til teksten.
De har ligeledes, i øvrigt med rette, omtalt den lidt vanskelige periode, vi i øjeblikket gennemlever. I øjeblikket er der endnu ikke nogen ordning med fri konkurrence. Det vil blive tilfældet fra og med næste år, og i mellemtiden er der stadig monopoler i de fleste medlemsstater, bl.a. på området for taletelefoni. Det er sandt. De har der med rette sat fingeren på en vanskelighed, som af og til gør det nødvendigt for os at gribe ind i visse medlemsstater, selvom man finder, at det var meget bedre, dersom vanskelighederne blev løst på nationalt plan.
Jeg tager tilfældet med taksterne i Tyskland. Normalt burde denne type problem kunne løses af den pågældende medlemsstat selv, men i øjeblikket er dette ikke tilfældet. Som følge heraf har vi på grund af en lang række klager set os nødsaget at intervenere - og det gør vi i øvrigt fortsat - fordi de takster, der kræves af »Deutsche Telekom« for etablering af forbindelser i Tyskland, efter vor opfattelse er for høje. De må nedsættes. Der er således tale om en konflikt, og vi behandler fortsat dette problem i forventningen om, at denne type problem forhåbentlig i morgen vil kunne blive løst på nationalt plan.
Jeg kunne sagtens give Dem talrige andre eksempler, men dette er tilstrækkeligt til at forklare Dem, hvorledes vi i øjeblikket beskæftiger os med disse problemer. Jeg tager Deres bekymringer til efterretning, men jeg mener at kunne sige, at vi i realiteten forsøger at behandle dem på passende måde. I øvrigt har Martin Bangemann og jeg, som De ved, for nogle uger siden offentliggjort en redegørelse for situationen, hvis jeg må udtrykke mig således, vedrørende anvendelsen af en række direktiver i medlemsstaterne og i øvrigt konstateret, at man i langt de fleste af disse gjorde fremskridt som aftalt - og at nogle, som f.eks. Nederlandene, er længere fremme. Andre må indhente den tabte tid. Det gælder Italien, men Italien synes mig at være i gang med at gøre dette. Jeg har også for nogle dage siden modtaget de belgiske kongelige anordninger om anvendelsen af loven.
De ser således, at tingene modnes, og det er netop dette, vi forsøger at udvirke. I denne forbindelse kan jeg forsikre Dem - og vi har allerede i Martin Bangemanns og mine tjenestegrene dannet en fælles gruppe for så at sige fra morgen til aften at følge med i, hvad der sker, og om der er ting, der er ved at løbe af sporet, griber vi ind så hurtigt som muligt.
Andre spørgsmål, der er rejst i Deres betænkning, hr. Argyros, forekommer mig nærmere at høre under min kollega, hr. Bangemanns område, særlig for så vidt kodificeringen af visse regler. Han har svaret herpå. Tingene udvikler sig så hurtigt, at det i morgen vil blive nødvendigt at justere visse dele af politikken, hvilket ikke forekommer mig at udelukke, at vi kan bestræbe os herpå i de kommende måneder. Men i øjeblikket lægger vi naturligvis først og fremmest vægt på at gennemføre det på området for lovgivningsarbejdet, der er blevet aftalt med Parlamentet og ministerrådet.
Her slutter jeg. Der er givet andre spørgsmål, men - De må ikke blive vrede på mig - vi kan drøfte disse direkte og bilateralt, dersom De ønsker det. Til slut vil jeg sige, at vi efter at have modtaget Deres bemærkninger og snesevis af andre bemærkninger vedrørende denne meddelelse fra operatørerne, de offentlige myndigheder osv. vil være i stand til i efteråret at redigere den endelige udgave af denne meddelelse. De ser, at der er tale om en sag, som vi under alle omstændigheder ønsker at afslutte inden årets udløb og således skabe både større sikkerhed og større gennemsigtighed. Men endnu en gang siger jeg Dem hjertelig tak, mange, mange tak for Deres betænkning og for den opbakning, De giver Kommissionens politik i denne.

Palacio Vallelersundi
Hr. formand, vedrørende ændringsforslag 10. Hr. Bangemann, jeg har ikke brugt min taletid på at tale om særlig dette ændringsforslag, fordi jeg finder, at bilaterale stridigheder mellem medlemsstaterne ikke bør tage tiden fra en ordfører, der taler på Retsudvalgets vegne.
Når dette er sagt, siger De, at De har medtaget Gibraltar i denne fortegnelse, fordi De fandt, at dette teknisk var bedre. Godt, jeg finder, at det er en mærkelig måde at opfatte teknikken på, fordi der er tale om ikke-udtømmende fortegnelse over medlemsstaternes kaldenumre. Denne form for teknik er i hvert fald juridisk ukorrekt, når man blandt fem eksempler vælger eksemplet Gibraltar og tillægger det status som et land.
Hr. Bangemann, jeg er overhovedet ikke enig med Dem i Deres betegnelse af, hvad der er teknisk. Hensigten er politisk, og endda meget politisk.

Bangemann
Hr. formand, De ser, at man selv ved brug af ti minutter, således som jeg tilstår at have gjort det, i stedet for de fem minutter, som De og Deres tjenestegrene havde givet mig, ikke kan svare på alle spørgsmål! Det er det vanskelige punkt. Tre betænkninger er blevet behandlet under ét og giver anledning til mange spørgsmål. Jeg tror, at det vil være umagen værd at svare på disse spørgsmål, men det kræver en vis tid.
Fru Palacio Vallelersundi, jeg har sagt, hvad der var vor hensigt. Jeg har gentaget det, og således forholder det sig. Dersom De finder, at dette ikke er tilfældet, forstår jeg ikke, hvorfor De protesterer imod vor hensigt. Mine udtalelser er klare. Nu har De med Deres protest skabt en uklar situation, men ansvaret er Deres.

Argyros
Hr. formand, jeg takker kommissæren for hans forklaring, og for at blive ved spørgsmålet om digital transmission vil jeg sige, at den eneste grund til, at jeg tog det med i min betænkning, er, at jeg under fremlæggelsen af betænkningen i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik konkret spurgte repræsentanterne fra det generaldirektorat, der hører under hr. Van Miert, om de havde planer om at behandle spørgsmålet om digital transmission separat. Svaret var et klart nej. På denne baggrund følte jeg det som min pligt at medtage det i min betænkning. Det glæder mig imidlertid at høre kommissæren bekræfte, at spørgsmålet er genstand for særlig opmærksomhed.

Theonas
Hr. formand, jeg vil gerne takke kommissær Bangemann, fordi han var så venlig at kommentere mit indlæg. Jeg vil dog gerne påpege følgende: enhver har ret til at anvende både ideologiske og politiske argumenter for at underbygge sit synspunkt; men synspunkterne skal svare til virkeligheden. Jeg vil gerne sige til kommissæren, at jeg er vidende om, at Grækenland ikke har de dyreste telefonafgifter i Europa. Hvis han mener, det forholder sig således, vil jeg bede ham give os en liste over priserne i alle EU-landene, og så vil man ved sammenligning kunne konstatere, at Grækenland har nogle af Europas laveste telefonafgifter.

Bangemann
Hr. formand, jeg vil give det ærede medlem denne liste, og så vil han se, at realiteten desværre ikke svarer til det, han lagde til grund i sit indlæg.

Formanden
Hr. kommissær, må jeg bede Dem også give os andre denne liste. Vi er meget interesserede i spørgsmålet.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen om de tre betænkninger finder sted onsdag kl. 12.00.

Maksimalhastighed for traktorer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0218/97) af Hautala for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af Rådets direktiv 74/150/EØF, 74/151/EØF, 74/152/EØF, 74/346/EØF, 74/347/EØF, 75/321/EØF, 75/322/EØF, 76/432/EØF, 76/763/EØF, 77/311/EØF, 77/537/EØF, 78/764/EØF, 78/933/EØF, 79/532/EØF, 79/533/EØF, 80/720/EØF, 86/297/EØF, 86/415/EØF og 89/173/EØF for så vidt angår landbrugs- og skovbrugshjultraktorers konstruktivt bestemte maksimalhastighed (C4-0150/97-96/0129(COD)).

Hautala
Hr. formand, jeg har som ung læst ved landbohøjskolen og jeg fik dengang mulighed for at få et traktorførerbevis. Jeg har desværre ikke benyttet mig af denne mulighed. Havde jeg vidst, at der i Europa-Parlamentet ville blive forelagt bestemmelser vedrørende traktorers maksimalhastighed, ville jeg bestemt have slået til.
I Den Europæiske Union eksisterer der i øjeblikket en typegodkendelse for traktorer, som kører højst 30 km/t. Der er tale om en konstruktivt bestemt maksimalhastighed, ikke om den officielt tilladte kørselshastighed eller hastighedsbegrænsninger. Men i trit med den tekniske udvikling har traktorproducenterne bragt meget kraftigere traktorer på markedet, som kører 40 km/t. Hensigten er nu at udarbejde en ny typegodkendelse, således at også traktorer med en konstruktivt bestemt maksimalhastighed på 40 km/t. kan få en EF- typegodkendelse. Det er yderst vigtigt for traktorproducenterne, for at de frit kan afsætte traktorerne på det indre marked. Det har i sig selv intet at gøre med traktorernes hastighed, som nu ville være hurtigere end før, men det drejer sig derimod i virkeligheden om en ændring, som traktorproducenterne har brug for.
Ved førstebehandlingen indtog Parlamentet selvfølgelig et positivt standpunkt til denne ide, men det gik ud fra, at de særlige forhold i forbindelse med kørselssikkerheden samtidig ville blive undersøgt. Det er vel ganske fornuftigt at forestille sig, at når der kommer større traktorer, man også bør være opmærksom på bedre kørselssikkerhed. Vi nævnte f.eks. spørgsmålet om eventuelle sikkerhedsseler. Man burde også være opmærksom på kørelysene. Parlamentet mente også, at udstødningsgasserne fra disse nye hurtigere traktorer fortjente opmærksomhed. Et fjerde punkt, som Parlamentet krævede undersøgt, var muligheden for regelmæssig teknisk kontrol.
Kommissionen og Rådet forholdt sig efter min mening meget objektivt til Parlamentets krav. I denne fælles holdning er det noteret, at vi ønsker at henlede opmærksomheden på udstødningsgasserne fra disse nye traktorer. Der er også taget hensyn til, at man bør beskæftige sig med kørselssikkerheden. Parlamentets fjerde krav om regelmæssig teknisk kontrol kunne ikke opfyldes. Det skyldtes, at der ikke forelå retsgrundlag dertil. I min egenskab af ordfører kan jeg udmærket acceptere det, at vi ikke i denne sammenhæng insisterer på denne tekniske kontrol og jeg anbefaler, at Parlamentet ved andenbehandlingen godkender den fælles holdning.
Da Parlamentet for første gang behandlede denne sag, kom det frem, at der også burde udarbejdes en typegodkendelse for traktorer med en konstruktivt bestemt hastighed på over 40 km/t., fordi også disse traktorer er ved at blive bragt på markedet. Rådet har meget behændigt løst dette spørgsmål. Det har meddelt, at det agter at tage sig af dette spørgsmål, så snart denne 40 km/t. kan nås, og derved er der efter min mening i den henseende taget hensyn til Parlamentets forhåbninger og krav. Jeg kan blot anbefale, at dette forslag godkendes og at bestemmelserne hurtigt gennemføres.
Flere medlemsstater har tydeligt været lidt bekymrede for, at Bruxelles igen ville kom med nye ubehagelige tekniske bestemmelser for landmændene, som i forvejen er i en vanskelig situation. Men jeg kan berolige alle landmænd og sige, at det drejer sig om typegodkendelse af nye traktorer i fremtiden, men at vi denne gang ikke fra Bruxelles er ved at genere landmændene med nye forslag. Alle kan drage et lettet suk og nu kan dette forslag forhåbentligt træde i kraft hurtigst muligt.

Barton
Hr. formand, det var vel umagen værd blot at komme og erklære sig enig med hr. Bangemann - hvilket er noget der kun hænder mig sjældent her i Parlamentet, men jeg gør det meget glad ved denne lejlighed - og ønske ordføreren tillykke.
Dette er et eksempel på, hvorledes Den Europæiske Union faktisk har behov for at kaste et velovervejet blik på fremskridtene inden for det tekniske udstyr. Der er allerede god grund til at kræve, at visse af de redskaber, det drejer sig om, skal være i stand til at tåle højere hastigheder end dem, der er foreslået i dette direktiv. Men før vi godkender disse højere hastigheder, må vi forstå, hvad samtlige følger vil blive. Det ville ikke være rigtigt af os ganske enkelt at antage, at alt vil blive godt.
Jeg finder, at ordføreren med stor succes har anerkendt dette, når han siger: «Lad os tage beslutningen nu, hvor vi er overbevist om, at vi har gennemtænkt den i sikkerhedsmæssig henseende, i henseende til den stigende effektivitet og alt andet, men lad os overlade den til særskilte og grundige undersøgelser, lad os gøre opmærksom på, at der er grund til at gå ind for højere hastigheder, men lad os gøre dette velovervejet, førend vi tager den endelige beslutning, idet denne ville være uigenkaldelig«. Jeg kan kun sige, at jeg ville ønske, at denne grundige fremgangsmåde var blevet benyttet i alle de tidligere sager.

Bangemann
Hr. formand, lad mig allerførst takke ordføreren mange gange. Hun har sagt alt det, man skal sige med hensyn til selve spørgsmålet. Vi har opnået en hurtig løsning, som til dels dækker den nuværende situation, dvs. alle traktorer, som har en hastighed på indtil 40 km/h. Vedrørende de tekniske spørgsmål, der går ud over dette, vil vi forberede og derpå forlægge et forslag.
Jeg var først meget lettet, da jeg så, at min ven Barton ikke var til stede. Da han kom, blev jeg forfærdet, da jeg troede, at han nu ville kræve det samme, som han krævede i forbindelse med motorcykler, nemlig ingen hastighedsbegrænsninger, ingen motorbegrænsninger, ingen bestemmelser for udstødning og støj. Men jeg ser, at han har lært noget af erfaringerne. Og når vi så forelægger alle forslagene til traktorer, kan vi jo endnu en gang beskæftige os med motorcykler. Det ville måske være en meget interessant udvikling, da jeg ser, at hr. Barton også har udviklet sin tankegang.

Formanden
Jeg må indrømme, at jeg ikke har lært at foretage denne slags overvejelser, som man mere forbinder med markedshandel der, hvor jeg kommer fra. Jeg vidste heller ikke, at min kære ven, hr. Bangemann, med sin store erfaring og sit omfattende menneskekendskab har lært at tænke i disse baner. Jeg vil huske det for eftertiden, nu hvor jeg har set, hvordan det gøres.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen om fr. Hautalas indstilling ved andenbehandling finder sted onsdag kl. 12.00.

Tillægs- og ændringsbudget nr. 1 for 1997 -
Landbrugsudgifter
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0232/97 af Brinkhorst og Fabra Valles for Budgetudvalget om forslag til tillægs- og ændringsbudget nr. 1 for regnskabsåret 1997 (SEK(97)750-9210/97 - C4-0299/97); -betænkning af Tillich for Budgetudvalget om ad hoc-proceduren for landbrugsudgifterne.
Brinkhorst
Hr. formand, vi har gjort betydelige fremskridt i forbindelse med spørgsmålet om forslaget til tillægs- og ændringsbudgettet for 1997. Kommissionen var i begyndelsen noget utilbøjelig til at acceptere, at en del af personalet ville blive fundet ved omplacering i løbet af 1998. Men vi har nu fundet et rimeligt kompromis. Der er det lyspunkt, at det midlertidige undersøgelsesudvalg om BSE kan begynde at arbejde meget hurtigt, fordi dette har en høj prioritet i Fællesskabet. Et personale på 35 medlemmer til at begynde med er ganske nyttigt. Jeg håber, at vi vil se de første resultater ved udgangen af indeværende år, og i 1998 skulle der blive tale om omplacering.
Mit spørgsmål til Kommissionen er: Hvornår kan den virkelig begynde at arbejde med dette? Når vi ser personalet tage til Dublin, vil der delvis blive tale om en midlertidig forflyttelse, førend det endelige veterinæragentur oprettes. Jeg håber, at Kommissionen snart som lovet vil tilbagetrække forslaget om Grange og indpasse det i alle de øvrige agenturer.
Hovedpunktet i vor forhandling i dag er hr. Tillichs betænkning om ad hoc-proceduren. Jeg vil først komplimentere ordføreren for 1998, hr. Tillich, fordi dette er en meget væsentlig og ny udvikling. Vi begyndte at behandle landbrugsproblemet for nogen tid siden, og nu får vi lidt efter lidt noget for pengene. Sidste år, hvor vi for første gang reviderede Kommissionens overslag, gjaldt dette kun i meget beskedent omfang. Men i år har samarbejdet mellem Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter og Budgetudvalget været meget positivt. Yderligere har Kommissionen selv i år justeret sine overslag, således at vi for første gang vil få afsat en særlig reserve på 329 mio ECU. Det er af betydning, at Parlamentet afsætter beløbet som en reserve, fordi dette vil betyde, at medlemsstaterne ikke skal begynde at udbetale pengene straks. Dette er et væsentligt led i kriterierne for Maastricht og euroens indtog i 1999.
Som resultat af en beslutning truffet af Rådet om landbrugsanliggender i slutningen af juni vil budgettet, således som det er fremlagt af Kommissionen, blive overskredet med 1, 4 mia ECU, og vi taler ofte om mindre beløb end dette her i Parlamentet. Der er tale om en overbudgettering på 1, 4 mia ECU, fordi Kommissionens forslag om en justering af kornpriserne ikke blev accepteret af Rådet.
Fra Budgetudvalgets synspunkt bør vi vende tilbage til det foreløbige budgetforslag. Hr. Tillichs forslag om at justere budgettet med en forholdsmæssig fordeling for de sidste tre år, således at vi faktisk kan vende tilbage til Kommissionens oprindelige foreløbige budgetforslag, er meget velkomment. Dette er måske en bedre løsning end en lineær nedskæring, og her er vi ganske tilfredse med at følge Landbrugsudvalget, selvom vi ikke under nogen omstændigheder kan acceptere dets løsning, der omfatter kreativ bogføring ved overførsel af betalingerne for olieholdige frø til 1998. Desværre må jeg være uenig med ordføreren om landbrugsbudgettet, når han sagde, at dette var løsningen for sidste år. Det var faktisk ikke løsningen for sidste år. Det var måske hensigten, men den blev ikke gennemført. Kreativ bogføring er, som formanden for Rådet sagde under vor trepartssamtale, det sidste vi ønsker.
Dette betyder, at budgettet for 1998 skal justeres på landbrugsområdet, og det må i sidste instans blive til skade for de produkter, for hvilke udgifterne har været lavest i den sidste periode. Alt dette viser, at ad hoc-proceduren - selvom den formelt stadig falder ind under kategorien obligatoriske udgifter - nu omsider fungerer. Den har nu en reel indvirkning på adfærden i Budgetudvalget og Landbrugsudvalget. Vi arbejder begge nu meget tættere sammen. Jeg imødeser den berigtigende skrivelse fra Kommissionen. Jeg ser tillige foruden kommissæren indehaveren af Æreslegionen, og jeg vil ønske hjerteligt tillykke, selv den 15. juli. Dette vil måske også fremskynde afsendelsen af den berigtigende skrivelse.

Fabra Vallés
Hr. formand, jeg tror, at vi stadig alle husker, at det vigtigste punkt i budgettet for 1997, hvad angår de andre institutioner, var temaet vedrørende nulstigningen på personaleområdet.
Den eneste institution, som fuldt ud opfyldte dette mål, var faktisk Revisionsretten. Derfor er det også naturligt, at det var Revisionsretten, der havde de største problemer, da den skulle udføre alt det arbejde, den var blevet pålagt. Så hvis det er rigtigt, at det strenge budget skal være et vigtigt punkt, så er det også rigtigt, at vi bør være opmærksomme på den fornuftige økonomiske forvaltning og cost-benefit-forholdet. Hvad nytter det med nogle institutioner, som ikke koster meget, og som vi ikke lader vokse, hvis deres effektivitet ender med ikke at leve op til vores forventninger.
Derfor anmodede man Revisionsretten om at foretage en samlet undersøgelse af sine behov, og ifølge denne undersøgelse - som vi fik forelagt - var der behov for 107 nye stillinger til denne institution.
Det er rigtigt, at dette tal er vanskeligt at acceptere for dem, der er ansvarlige for budgettet. Men det er også rigtigt, at Revisionsretten havde et underskud af revisorer. Dertil kommer forøgelsen af aktionsradiusen for de kontrolopgaver, der foretages af Revisionsretten, og forøgelsen af arbejdsbyrden. Vi må heller ikke glemme den øgede arbejdsbyrde i forbindelse med agenturerne og stigningen i revisionserklæringerne. Her vil jeg også gerne nævne noget til de tilstedeværendes oplysning: Alene i forbindelse med flersprogetheden skal en institution som Revisionsretten bruge 25 % flere menneskelige ressourcer.
Vi kommer således til den konklusion, at forskellen på det, Revisionsretten anmodede om, og det vi mente det var muligt at bevilge den, var 48 personer. Efter at have henvendt os til hr. Tomlinson, som er ansvarlig for budgettet for 1998, kom vi til den konklusion, at gennem det tillægs- og ændringsbudget, vi her fremlægger, kunne vi i 1997 bevilge 23 stillinger. De andre 25 kunne komme med i hr. Tomlinsons budgetforslag. Takket være Rådet, som allerede har bevilget 5 stillinger, vil de 23 stillinger for 1997, jeg omtalte, i realiteten være 18. Begrundelsen for at fremskynde bevillingen af stillinger for 1997 gennem dette tillægs- og ændringsbudget er på den ene side den tid til uddannelse, som disse medarbejdere har behov for, inden de kan yde et 100 % effektivt arbejde for institutionen, og på den anden side den disponibilitetsmargin, vi har takket være den favorable kursudvikling, der er registreret siden opstillingen af budgettet og indtil nu. Jeg hentyder til vekselkursen mellem ecu og den belgiske franc.
Disse 18 nye stillinger, som bliver bevilget (jeg gentager: 18 plus de 5, Rådet har bevilget, hvilket giver 23), vil fordele sig som følger: 1 A3, 12 A7 og 3 C5 i tilknytning til revisionen og 1 A7 og 1 C5, dvs. to personer, i tilknytning til administrationen. Heldigvis vil denne personaleforøgelse ikke medføre, at der skal bruges mere lokaleplads, dvs. vi skal ikke tale om ejendomme, noget vi ikke er så glade for her i Parlamentet.
Og dette er alt. Jeg er overbevist om, at Revisionsretten med denne forøgelse af personalet blot vil styrke den rigoristiske linje, som denne institution allerede har vænnet os til, samt om muligt forbedre det strålende samarbejde, den altid har haft med Parlamentet.

Tillich
Hr. formand, mine damer og herrer, ad hoc-proceduren blev anvendt første gang som led i budgetproceduren for 1995. Den forelagte betænkning skal med den afstemning, der finder sted på torsdag, give Europa-Parlamentets forhandlingsdelegation et forhandlingsmandat. Ad hoc-proceduren og forhandlingerne mellem Parlamentet og Rådet om obligatoriske udgifter, der har til formål at opnå en aftale i forbindelse med ændringen af Kommissionens foreløbige budgetforslag, er en årlig påbegyndelse af budgetproceduren. For tilskuerne på tilhørerpladserne, men også for mange kolleger i Parlamentet synes dette snarere at være en teknisk-intellektuel udveksling af synspunkter, men det er en i bund og grund politisk handling, en forhandling med Rådet og Kommissionen.
Ifølge proceduren skal Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen efter anmodning fra Parlamentet og Rådet eller Rådet blive enige om at indlede proceduren. Dette skete formelt den 26. juli som led i en trilog. I stedet for den aftalte procedure blev Rådet og Europa-Parlamentet enige om ikke at afslutte ad hoc-proceduren inden førstebehandlingen af Rådets budgetforslag, men at give Kommissionen mulighed for i efteråret på grundlag af et bedre kendskab til markedssituationen at forelægge et mere reelt budgetforslag for 1998 ved hjælp af en ændringsskrivelse. Rådet og Europa-Parlamentet skal så begge støtte dette forslag. Dermed har vi for første gang en reel chance for at få et budget for et år, som er nærmere realiteten; dette er i overensstemmelse med vore tidligere beslutninger om budgetdisciplin og forbedring af budgetproceduren.
I den forelagte betænkning kommer ordføreren ind på det hidtil uløste problem med klassifikationen af udgifterne. Kommissionen har taget det første skridt, om end det kun er halvhjertet. Den har samlet de udgifter, som efter Europa-Parlamentets opfattelse skal klassificeres som ikke-obligatoriske udgifter. Men det afgørende skridt mangler, nemlig også at erklære disse udgifter for ikke-obligatoriske.
I betænkningen foreslår ordføreren Dem desuden, at der oprettes en speciel reserve til udligning af markedsbevægelser, som først belaster medlemsstaterne, når pengene bliver nødvendige. Det samlede beløb på landbrugsbudgettet berøres ikke af det. For øjeblikket praktiserer vi noget lignende i forbindelse med den humanitære bistand og den monetære reserve. Endvidere foreslår ordføreren Dem at forhandle med Rådet og Kommissionen om følgende centrale spørgsmål: på den ene side overholdelsen af Kommissionens foreløbige budgetforslag og dermed stigningen på 0, 45 % på landbrugsbudgettet. Ingen lineær nedskæring af posterne på landbrugsbudgettet, men derimod en specifik nedskæring på grundlag af den manglende udnyttelse i de seneste år 1994 og 1995. Hr. Brinkhorst var allerede inde på dette, med henblik på at komme tilbage til Kommissionens foreløbige budgetforslag.
Det lykkedes desværre ikke Landbrugsministerrådet at træffe en afgørelse på sin samling i midten af april. Følgelig skal Rådet finde en løsning for de 1, 4 mia ECU, som for øjeblikket de facto overstiger Kommissionens foreløbige budgetforslag, og dette skal ske inden førstebehandlingen. Vi er selvfølgelig indforstået med rådsformandens forslag om at gøre dette uden brug af kreativ regnskabsføring. Det foreliggende forslag fra Parlamentet sikrer budgetneutraliteten og styrker dermed Parlamentets forhandlingsposition.
Jeg vil navnlig gerne takke kollegerne i Landbrugsudvalget for deres gode samarbejde under denne ad hocprocedure, især også ordføreren, hr. Mulder, for hans pragmatiske tilgang. Til Kommissionen og dermed navnlig højtstående repræsentanter fra GD IXX vil jeg gerne sige følgende: De er snart nødt til at beslutte Dem til, hvem der er Deres partner, Rådet eller Europa-Parlamentet. Vi har også forhandlet om fælles løsninger med Dem, men når De ganske pludselig finder fejl i den specifikke nedskæring, gælder dette også for Deres beregninger i forbindelse med det foreløbige budgetforslag. Det, som to A-tjenestemænd præsterer hos os, er 600 Atjenestemænd hos Dem ikke i stand til at præstere!
Endnu en bemærkning til aftalerne i forbindelse med de internationale fiskeriaftaler. Under trilogen var det kommissæren selv, som bekræftede princippet om, at der ikke skal foretages nogen udbetaling på grundlag af disse aftaler, inden Parlamentet har afgivet udtalelse. Dette blev aftalt under trilogen, og derfor bør der ikke udøves mere kritik, som nogle repræsentanter fra Deres tjenestegren gør.
Jeg beder plenum om at støtte den foreliggende betænkning og dermed give Europa-Parlamentets delegation mandatet til forhandlingerne med henblik på at sikre et afbalanceret budget for 1998.

Mulder
Hr. formand, så snart tallene for det foreløbige budgetforslag i år blev offentliggjort, begyndte Landbrugsudvalget at diskutere det. Vi har glædet os over et godt samarbejde med Budgetudvalget og i særdeleshed med ordførerne. Hvilke konklusioner var de vigtigste, som Landbrugsudvalget drog om dette foreløbige budgetforslag? For det første støtter vi Kommissionens forslag om kun at lade budgettet stige med 0, 45 %. Vi har endnu en gang bekræftet, at vi støtter det synspunkt, som der mange gange er givet udtryk for her i Parlamentet: ingen nedskæring i indkomststøtten pr. hektar opdyrket areal. Det er således ikke nogen beslutning, der kun er truffet af Ministerrådet, det var i lige så høj grad denne Forsamlings egen beslutning. Hvordan skal disse 1, 4 mia udfyldes? De skal ikke udfyldes gennem kreativt bogholderi. Vi har simpelthen overtaget forslaget fra sidste år, som ganske vist ikke er anvendt, men indebar en forskydning af betalingen af præmier til olieholdige frø. Budgetudvalget har accepteret de første to punkter, men ikke det sidste punkt. Det beklager vi. Vi kan ikke rigtig indse, hvorfor noget, som i princippet var muligt sidste år, men ikke blev anvendt, ikke mere skulle kunne lade sig gøre i år og slet ikke i særlige tilfælde. Landbrugsudvalget har erklæret sig som modstander af reserver. Vi befinder os i dette tilfælde i godt selskab, hvis jeg har forstået hr. Brinkhorst rigtigt, nemlig med Rådet selv. Han har citeret Rådet mange gange, og jeg mener, at jeg har forstået, at Rådet også er imod det. Det er Landbrugsudvalget altså også.
Hele Landbrugsudvalget har stillet en række ændringsforslag, hvoraf ingen koster ekstra penge. En stigning på i alt 1 mio på et budget på 41 mia. Jeg mener ikke, at det er overdrevet. Vi synes derfor, at Budgetudvalget ikke har ret til at forandre meget ved Landbrugsudvalgets tekniske prioriteter. Vi vil således komme tilbage til det på plenarmødet, og vi ser også frem til Kommissionens ændringsskrivelse senere på året, som vi også vil beskæftige os med.

Souchet
Hr. formand, jeg erindrer om, at budgetlinje B7800 efter Parlamentets anmodning er blevet underinddelt i to, nemlig den nye budgetlinje B7-8000 »Internationale fiskeriaftaler« og den nye linje B7-8001 »Bidrag til internationale organisationer«. Denne nye bogføringsmæssige fremgangsmåde gør det klarere at se udgifterne til fiskerisektoren.
Inden for rammerne af ad hoc-proceduren var der givet Budgetudvalget et første budget for gennemførelsen af fælleserklæringen om forbedringen af underretningen af budgetmyndigheden vedrørende fiskeriaftalerne af 12. december 1996. Den kan kun bekræftes som den er på dette stadium af proceduren. For så vidt angår opførelsen af bevillingerne i det foreløbige budgetforslag for 1998 havde Kommissionen punktligt fulgt den fordeling, der var omhandlet i punkt 1 A i fælleserklæringen. Den havde nemlig foreslået at opføre de beløb, der vedrørte de internationale aftaler, der vil være i kraft i begyndelsen af regnskabsåret 1998 på linje B7-8000 og som reserve opføre det nødvendige beløb ifølge de aftaler, der skal fornys, og eventuelle nye aftaler.
Fiskeriudvalget er af den opfattelse, at beløb, der vedrører allerede indgåede aftaler, vedrørende hvilke Parlamentet endnu ikke har udtalt sig, ligeledes kan opføres som reserve. Der skal således tages hensyn til de seneste aftaler, der er indgået med Senegal og Guinea-Bisau. Alt efter udfaldet af andre forhandlinger og Parlamentets udtalelser skal de beløb, der skal opføres som reserve, justeres i løbet af hele budgetproceduren.
Det kan til slut konstateres, at der ikke er meningsforskelle mellem Fiskeriudvalget og Budgetudvalget inden for rammerne af ad hoc-proceduren. Jeg ville blot minde om betydningen af de internationale aftaler både for den europæiske fiskeriflåde og for de tredjelande, som for de fleste vedkommende er tilknyttet Den Europæiske Union gennem AVS-aftalerne. En god international fiskeriaftale er et kompromis, der både muliggør bevarelse af beskæftigelsen både om bord i fartøjerne og i kystområderne og fremme en varig forvaltning af fiskeressourcerne i tredjelandene. Inden for rammerne af fiskeriaftalen med Senegal, som vi har behandlet her i formiddags, har vi f.eks. understreget interessen i at afsætte en del af Unionens finansielle bidrag til den lokale sektor for ikkeindustrialiseret fiskeri, navnlig på uddannelsesområdet, således som den senegalesiske regering har besluttet at gøre det.

Samland
Hr. formand, mine damer og herrer, lad mig først sige noget vedrørende tillægs- og ændringsbudget nr. 1 for 1997, som hr. Brinkhorst og hr. Fabra Vallés gjorde rede for.
Jeg vil her helt klart understrege, at vi med den beslutning, som Budgetudvalget har foreslået plenum, er slået ind på en ny kurs i personalepolitikken. Og den er så meget desto vigtigere, da den skal være et symbol på Fællesskabets personalepolitiske udvikling i de kommende uger og måneder.
Kommissionen havde først søgt om næsten 160 stillinger for at kunne klare BSE-problemet, en ny prioritet i Fællesskabet. Vi ligger nu på 35 nye stillinger og har desuden koblet dette sammen med en intern ændring i Kommissionens struktur, for rent faktisk er der med det samme antal C-stillinger og A-stillinger et eller andet råddent i Fællesskabet.
Når man - som vi nu har foreslået det - forlanger, at der nedlægges C-stillinger i samme omfang som omkostningerne til udvidelsen af A-stillinger, så viser dette i realiteten, at der er lagt låg på, og det vil der også fortsat være, også i 1999. Det vil være nødvendigt, at man klarer de nye opgaver, som vil blive præsenteret i morgen i Parlamentet med forelæggelsen af den omfattende meddelelse om Agenda 2000, gennem omfordeling og fastsættelse af nye prioriteter og i den forbindelse også med en personalerokering og ikke ganske enkelt kan forsyne sig i den store Europa-butik ved at oprette nye stillinger.
Det andet, som jeg gerne vil komme ind på, er spørgsmålet om ad hoc-proceduren. Lad mig knytte et par bemærkninger hertil. Ad hoc-proceduren blev opfundet som led i en interinstitutionel aftale og stod ved slutningen af en lang diskussionsproces og strid mellem afgrænsningen af de midler, der er obligatoriske og ikke-obligatoriske. I den forbindelse har det for Parlamentets vedkommende, for vort vedkommende, altid været klart, at et tal, et budgettal, principielt ikke kan være obligatorisk. En markedsordning kan være obligatorisk, men konsekvensen heraf, hvor stort det beløb er, som så opføres, kan ikke være obligatorisk, da vi ikke på forhånd obligatorisk kan definere vejret og verdensmarkedsprisen. For så vidt har striden eller diskussionen i de seneste år altid drejet sig om spørgsmålet: Hvordan ser tallene i de pågældende obligatoriske udgifter ud? Især da vor erfaring gennem de seneste femten år viser, at de opførte tal altid har været højere end den faktiske udnyttelse i Fællesskabet.
Dette er en invitation til kreativ regnskabsføring. De hørte lige endnu en gang hr. Mulder tale, og også hr. Sonneveld var jo endnu en gang i udvalget i går aftes inde på, at man ønsker at overføre de olieholdige frø, hvilket vi nu definerer som kreativ regnskabsføring, fra det ene år til det næste. Men så skal alle disse kolleger besvare følgende spørgsmål: Hvad sker der i 1999? Så ophører nemlig de finansielle overslag, og så kan man ikke længere overføre noget. Så står man over for det problem, at man i 1999 er nødt til at finansiere de olieholdige frø to gange: for det første for det år, hvor der blev foretaget en overførsel, og for det andet for det løbende budgetår 1999. Dette tillader budgettet imidlertid ikke. Derfor glædede vi os udtrykkeligt over det, som rådsformandskabet sagde under trilogen. Ingen kreativ regnskabsføring, men derimod en løsning. Det, som vi her foreslår med Tillich-betænkningen, er en invitation til Finansministerrådet til at opfylde de betingelser, som det selv har fastsat. Det behøver ikke tage imod invitationen, det er et forhandlingstilbud til Rådet, og vi aftalte jo i fællesskab under trilogen, at vi til efteråret i år får opdaterede tal, således at vi med denne diskussionen ikke afslutter ad hoc-proceduren i dag.

McCartin
Hr. formand, jeg vil sige hr. Brinkhorst, hr. Fabra Vallés og hr. Tillich tak på min gruppes vegne og tilføje, at jeg er enig i deres betænkninger. Jeg vil ligeledes sige hr. Brinkhorst og hr. Fabra Vallés personlig tak for deres bestræbelser for at løse problemet vedrørende det veterinære institut i Grange og udtrykke min tilfredshed med resultatet.
Jeg er enig i betænkningen af Tillich og særlig hans strategi for forbedring af budgetprocedurerne og arbejdet mod udarbejdelsen af rigtige overslag, således at budgettet, som vi ser det i overslaget, virkelig er det budget, der er nødvendigt for at opnå dette mål.
På den anden side vil jeg gerne henlede opmærksomheden på et forhold, der er nævnt af hr. Mulder i hans betænkning for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter. Han påpeger, at vi med henblik på Projekt 2000 ikke kan forvente at finansiere udvidelsen af Den Europæiske Union ved beskæring af landbrugsudgifterne. Landbruget er det eneste landbrugsområde, på hvilket Fællesskabet har det fulde politiske ansvar. Vi kan ikke undergrave denne politik med henblik på at skabe eller finansiere et andet mål. Enhver form for besparelser, der kan opnås på landbrugsområdet, vil være nødvendige for at forebygge den miljømæssige og faktisk tillige den økonomiske nedbrydning af Europas landdistrikter, således som det sker i dag. Vi bør erindre, at vi i øjeblikket inden for grænserne af de midler, der er til rådighed for inden for de økonomiske overslag måske kan skaffe yderligere 10 mia ECU til næste års budget. Dette beløb skulle kunne finansiere behovet for en fælles landbrugspolitik under den første udvidelse. Men vi må erindre, at vi ikke kan finansiere en meningsfyldt regionalpolitik for det nye Europa af de nuværende budgetmidler. Jeg kunne forestille mig, at det vil kræve mindst en fordobling af de nuværende strukturfonde at finansiere en ny regionalpolitik for det nye og udvidede Europa, dersom vi ikke skal skabe enorm utilfredshed i de lande, der tilslutter sig, og hvis vi ikke skal støde mange af de borgere, som allerede er i Fællesskabet, fra os.
Selvom jeg er enig i de almindelige procedurer, som er fastlagt i betænkningen af Tillich, er jeg uenig i nogle af de begreber, som sniger sig ind. Gennem en omordning og en nedtoning af vore nuværende politikker kan vi finde de ressourcer, som er fornødne til at finansiere udvidelsen med 100 millioner mennesker. Hvis disse mennesker kommer ind, og hvis vi skal høste frugterne af det udvidede medlemskab gennem handel og økonomisk vækst, må vi have noget, der minder om en lille Marshall-plan, for at hjælpe dem med at lette fra jorden, således at vi alle kan høste frugterne af den udvidede union.

Giansily
Hr. formand, kære kolleger, vor kollega, hr. Tillich, har givet sig i kast med en vanskelig eller endog farlig opgave, når han femsætter sine forslag inden for rammerne af en ad hoc-procedure vedrørende landbrugsudgifterne på budgettet for 1998.
Selvom ordførerens fremgangsmåde, der indgår i traditionen for en fast vilje i Europa-Parlamentet til at nedsætte bevillingerne til EUGFL, har den fordel, at den er rationel, hviler den dog efter min opfattelse ikke desto mindre på en fejlagtig opfattelse af landbrugsudgifterne. Disse har nemlig et særligt træk, der gør dem forskellige fra de øvrige udgifter på budgettet. Landbrugsudgifterne er et økonomisk instrument til regulering af markederne, som efter deres benævnelse, men ikke deres beskaffenhed, er budgetmæssig.
Jeg har nu gentaget dette i lang tid uden beklageligvis at blive rigtigt forstået. Og trods al den agtelse, jeg nærer for hr. Stanislas Tillich, må jeg dog sige ham, at hans fremgangsmåde, der bygger på en konstatering af en ufuldstændig gennemførelse af bevillingen til landbruget i de tidligere budgetter, og som fra denne trækker en overlagt overbudgettering fra Kommissionens side i dens overslag, og som endelig foretager beskæringer af de fleste budgetlinjer, alene udspringer af en rent aritmetisk opfattelse af landbrugspolitikken.
Konsekvenserne heraf kan vise sig skæbnesvangre for visse økonomiske produktionssektorer i landbrugsverdenen. Jeg tænker særlig på finansieringen af ledsageforanstaltningerne, der er blevet beskåret i betydeligt omfang, f.eks. vedrørende oksekød. I den usikre situation på området for bekæmpelsen af BSE og på baggrund af Kommissionens sidste afsløringer spørger jeg, hvem der i dag kan sige, at de bevillinger, der er afsat til oksekødsproducenterne i Fællesskabet, er overvurderet.
Jeg har endelig med forbløffelse konstateret, at ordføreren som bilag til sit beslutningsforslag har medtaget en fortegnelse over klassifikationen af EUGFL's budgetlinjer og herved omdannet, hvad traktaterne i deres visdom har opført som obligatoriske udgifter, til ikke-obligatoriske udgifter. Denne fremgangsmåde er uacceptabel, og derfor kan UPE-gruppen ikke stemme for hr. Tillichs betænkning, der ville udsætte landbrugspolitikken for store risici.
For så vidt angår tillægs- og ændringsbudget nr. 1 for regnskabsåret 1997 må det være mig tilladt at udtrykke min tilfredshed med det fremragende arbejde, der er udført af ordføreren, hr. Laurens Brinkhorst, der har forstået at lægge vægt på prioriteringen i oprettelsen af nye stillinger i Kommissionen, men dog give udtryk for min gruppes utryghed vedrørende det tilskud, der er givet til varemærkekontoret i Alicante, for hvilket den samlede bevilling, nemlig 12, 5 mio ECU, nu er opført som reserve.
En rimelig afgørelse ville være kun at opføre halvdelen af dette beløb som reserve, således som kontoret i øvrigt anmoder om, for at gøre det muligt for denne dynamiske institution at udvikle sit aktivitetsprogram. Jeg tror nemlig, at den drastiske beslutning om helt at fjerne bevillingen skyldes en misforståelse og en forveksling mellem finansielle midler og bogholderimæssige forpligtelser, og at denne fejl bør korrigeres her i plenarforsamlingen. Dette er grunden til, at vor gruppe vil fremsætte et ændringsforslag med krav om, at de bevillinger, der er opført som reserver, ikke må overskride 6, 5 mio ECU.

Anttila
Hr. formand, landbrugsudgifterne udgør den største udgiftspost på Unionens budget. Ad hocproceduren for landbrugsudgifterne har til formål at tilvejebringe et realistisk budget i overensstemmelse med de seneste prognoser. En nøjagtig vurdering af udgifterne er af mange grunde vanskelig. Det er bl.a. på grund af vekslende kornhøstudbytte og udsving i landbrugsmarkedspriserne ikke let at vurdere budgetbehovet for eksportstøtte. Desuden er budgetterne spændt som følge af BSE-krisen og svinepesten, som det havde været svært at tage højde for i forvejen. Disse besparelser har heller ikke været lette for landmændene, hvis indkomstniveau er fortfarende usikkert som følge af de årlige nedskæringer i EU-støtten.
I reformen af EU's landbrugspolitik lægges der fremfor alt vægt på evnen til at konkurrere på verdensmarkederne, hvor bl.a. de amerikanske producenter konkurrerer på givne vilkår på baggrund af landbrugs- og budgetrammer, som er vedtaget for en syvårsperiode. De seneste nedskæringer går navnlig dårligt sammen med ønsket om at øge indkomsterne inden for landbrugserhvervet og at forbedre konkurrenceevnen. Jan Mulder, ordfører for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter har foreslået en reserveordning, hvor budgetbesparelser sættes til side til fremtidige behov. Afslutningsvis vil jeg spørge kommissær Liikanen om hans standpunkt til Mulders forslag om en sådan reserveordning.

Miranda
Hr. formand, blot et par bemærkninger til ad hoc-proceduren, for så vidt som de andre to betænkninger ikke volder os de store problemer.
Vi har som udgangspunkt en positiv holdning til disse ad hoc-procedurer, for så vidt som de efter vores mening er den eneste måde, hvorpå Parlamentet kan deltage i fastsættelsen af de obligatoriske udgifter, navnlig landbrugsudgifterne. Og det bør da også være det egentlige formål med disse procedurer at give Parlamentet mulighed for at bidrage til at opstille et adækvat og rationelt overslag over udgifterne på et område, hvor det endnu ikke har fået tildelt beføjelser.
Det forekommer os imidlertid ikke, at dette mål afspejles i de forslag, som Budgetudvalget vedtog i går. Den altovervejende interesse for at opnå besparelser i landbrugsudgifterne overlejrer reelt ethvert andet mål som f.eks. at gøre budgettet mere rationelt. Og vi ved alle hvorfor. En sådan tendens kan vi klart nok ikke gå ind for, idet vi ved, at hvis sådanne nedskæringer i landbrugsudgifterne, og i det aktuelle tilfælde også i fiskeriaftalerne, bliver helt eller delvis vedtaget i Rådet, vil de uundgåeligt blive fulgt op af nedskæringer i andre udgiftsområder. Det er lige præcist, hvad sidste års erfaringer bekræfter.
Vi afviser på det kraftigste, at Parlamentet giver afkald på muligheden for at øve indflydelse på en korrekt fordeling af bevillingerne til obligatoriske udgifter og på samme tid gør sig til fortaler for en restriktiv politik. Der er imidlertid også en anden principiel grund til, at vi ikke kan tilslutte os den betænkning, der i går blev vedtaget i Budgetudvalget. Ved at acceptere og tilmed aktivt slå til lyd for, at medlemsstaterne først indbetaler forskud til EU-budgettet, når der viser sig at være brug for de beløb, der er opført under reserven, skabes der en situation uden fortilfælde og en yderst alvorlig situation. Klart nok er det overordnede mål at foretage besparelser, men i realiteten er det selve karakteren af EF-budgetproceduren, der hermed anfægtes. Hvis denne tendens fortsætter, vil resultatet før eller siden blive et budget a la carte, og det kan vi ikke gå ind for.

Dell'Alba
Hr. formand, jeg siger først og fremmest kommissær Liikanen tak, fordi han her i salen har ladet sig ledsage af en tjenestemand på så højt niveau som generaldirektøren for det generaldirektorat, har er ansvarlig for. Dette er efter vor opfattelse af betydning for, at vi kan få det budskab igennem, som vi særlig vil sende i forbindelse med det tillægs- og ændringsbudget, et budskab, som jeg i hvert fald fortolker det, og som angår det velkendte spørgsmål om tillægsposterne til Generaldirektorat XXIV. Det synes mig åbenbart, at de sidste ugers begivenheder klart har vist, hvor sent vi er på den. Uden at ville give nogen skylden for denne forsinkelse fra vor side, der er opstået som følge af omstændighederne, må man på den anden side understrege, hvor påtrængende nødvendigt det er at ar styrke dette direktorat og give det redskaber, der i videst muligt omfang kan forbedre kontrolforanstaltningerne med henblik på at undgå nye dramatiske situationer som den med de gale køer.
Med den afstemning, vi skal have på torsdag, ønsker vi at tilkendegive, at vi vel vil frigive 35 stillinger, men at vi først og fremmest med krav om at få resultater at se vil kræve, at Kommissionen skal gøre alt, hvad der står i den magt - og det forekommer mig, at den har rig mulighed herfor - for gennem en intern omrokering af personale at kunne tildele GD XXIV de krævede stillinger fra den 1. januar 1998.
Dette er Parlamentets ønske, og det er i denne ånd, at min gruppe, der oprindelig stod tøvende over for den fulgte fremgangsmåde, nu finder tiden inde til at benytte den fremgangsmåde, hr. Brinkhorst, efter min mening med stor klogskab, har indført for at sikre en korrekt dialog mellem institutionerne, og som består i at straks at tildele disse stillinger for så i 1998 at kræve, at denne interne omrokering i det væsentlige kommer til at tage hensyn til kravene fra GD XXIV.

des Places
Hr. formand, når man vil komplicere alting, selvom forslagene fra Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter i almindelighed er fornuftige og realistiske og under alle omstændigheder tager hensyn til landbrugerne, er målet på længere sigt ikke at finansiere andre politikker end den europæiske landbrugspolitik, og at vise, at den eneste fælles politik, der har fungeret mindst utilfredsstillende siden Romtraktaten, ikke længere fungerer, og således hente finansiering fra den.
Det skorter ikke på påskud. Man nævner vore landbrugsområders og vore produktioners indbyrdes forskellighed, den store verdenshandel og europæiske handel og overholdelse af kriterierne. Ej heller skorter det på falske alibier, som f.eks. omkostningerne ved BSE-krisen, de overvurderede og ikke brugte beløb, gaverne til landbruget - 3 mio ECU - og bekæmpelsen af svig. Altså skal der helt klart sættes 310 mio i reserve.
Med mit kendskab til vanskelighederne i landdistrikterne og nærmere betegnet i landbruget, kan jeg kun beklage den symbolske forhøjelse med 0, 45 %, der er omhandlet i budgettet for 1998, og at dette budget beskæres med ca. 2, 4 mia ECU i forhold til retningslinjen fra Edinburg-kompromiset.
I sin betænkning bekræfter vor kollega, hr. Tillich, den maskerede ændring af de obligatoriske udgifter til ikkeobligatoriske udgifter gennem det kunstgreb at oprette en reserve. Sidste år fortalte vor kollega, hr. Brinkhorst, at løsningen med reserver var effektiv, fordi den gjorde det muligt at justere landbrugsudgifterne efter de finansielle behov i forbindelse med udsvingene i verdensmarkedspriserne, produktionen og forbruget. Vor gruppe modsatte sig dette. Vi har kunnet konstatere, at den reserve på 1 mia ECU, der var afsat i 1997, er blevet fuldstændig fjernet.
I dag forudser Budgetudvalget for sit vedkommende, selvom vi ikke kender omfanget af svinepesten, kvaliteten af brødkorn og høstens størrelse i almindelighed, nedskæringer af visse budgetposter med henblik på oprettelsen af denne reserve.
Som konklusion vil vor gruppe erindre om, at det er Rådet, der i sidste instans er kompetent for så vidt angår de såkaldte obligatoriske udgifter. Vi vil således ikke acceptere et kneb, der gennem en fiktiv udvidelse af EuropaParlamentets beføjelser alene har en beskæring af landbrugsbudgettet til formål. Inden for rammerne af Agenda 2000 ønsker vi, at der foreslås en rimelig og realistisk landbrugspolitik, der gør det muligt at hindre, at landdistrikterne omdannes til ørkener.

Lukas
Hr. formand, Brinkhorst/Fabra Vallés-betænkningen behandler et meget følsomt område i Den Europæiske Union. Det er nemlig en kendsgerning, at den europæiske ide særlig bringes i miskredit netop som følge af bedrageri, spild og dårlig forvaltning. Man skal derfor gøre alt for at sætte en stopper for denne udvikling. Frem for alt kræves det naturligvis af medlemsstaterne selv, at de hindrer uregelmæssigheder. Men det er samtidig nødvendigt, at kontrolmekanismerne i Kommissionen med hensyn til personale og faciliteter udstyres på en sådan måde, at de kan udføre deres opgaver effektivt. Dette gælder selvfølgelig også for Revisionsretten, der som led i efterkontrollen skal konstatere uregelmæssigheder og via sine forslag til forbedringer kan nedbringe omfanget af spild.
I denne henseende hilses de yderligere stillinger til Kommissionen og Revisionsretten velkomne. Man må dog gå ud fra, at man i det mindste kan finde en del af de nødvendige stillinger ved at udforme forvaltningsprocedurerne i Kommissionen mere effektivt. Et andet punkt, som jeg gerne vil fremhæve, er, at det er nødvendigt at udnytte enhver mulighed, der byder sig, for at stille yderligere midler til rådighed til konkrete foranstaltninger på området forskning og udvikling. Ordførerens forslag om at fordele de 100 mio ECU fra reserven på forskellige budgetposter og således anvende dem meget hensigtsmæssigt kan derfor støttes meget varmt.

Tappin
Hr. formand, jeg vil sige hr. Brinkhorst tak for det arbejde, vi har gjort i fællesskab vedrørende tillægs- og ændringsbudgettet. Jeg vil gerne her behandle to særlige dimensioner af dette budget, først vedrørende forbrugersundhedspolitikken og dernæst vedrørende overførslen af midler til varemærkeagenturet i Alicante.
Hvis vi først kan tale om forbrugersundhedspolitikken, således som denne dækkes i tillægs- og ændringsbudgettet, mener jeg, at det efter konklusionerne af den første udvalgsundersøgelse klart fremgik, at der var et behov for virkelig at sætte en aktion i gang for fødevaresikkerheden på EU-plan. Men det er lige så klart, at Kommissionens oprindelige og ret begrænsede forslag om at oprette veterinæragenturet i Grange blev overhalet af udviklingen. Dette er helt utvivlsomt. Hvad der er mere væsentligt, er, at det var dårligt udtænkt og ikke en gang gav hjemmel for oprettelse af en så vigtig organisation.
Jeg vil understrege, at modstanden mod den oprindelige plan for en sundhedspolitisk enhed ikke var nogen principiel modstand mod etablering af et agentur i Irland eller forbedringen af forbrugersikkerheden. Den var en modstand mod en form for refleksmæssig politik og udskrivning af blankochecks for fremtiden. Hvad der virkelig foruroliger mig i Kommissionens forslag om kontoret i Irland var opdagelsen af, at Kommissionen allerede havde lejet et arbejdsareal i Dublin uden for Den Europæiske Unions normale arbejdssteder til arbejdstagere, hvis rekruttering endnu ikke var blevet godkendt - hvilket var yderligere betænkeligt på grund af de eksisterende aftaler om fastfrysning af antallet af ansatte i Kommissionen. Denne mangel på respekt fra Kommissionens side for Parlamentets ønsker lover ikke godt for fremtiden i det andet undersøgelsesudvalg. Men jeg er glad for at kunne sige, at der er blevet nået en vis form for enighed med hr. Brinkhorst, Kommissionens personale og hr. Tillich i de møder, vi har haft om fremtiden for enheden for sikkerhed og sundhed, og som nu fremgår af tillægs- og ændringsbudgettet. Kommissionen har erklæret sig enig i at tilbagetrække det foreliggende forslag om et veterinæragentur og komme tilbage med et fuldstændigt og detaljeret forslag til en ny levnedsmiddel- og veterinærenhed, der vil dække arbejdsprogrammet, det forudsete personalebehov, bygningerne, politikken, beliggenheden osv. Parlamentet vil da få lejlighed til fuldt ud at drøfte dette forslag.
Parlamentet vil også i Budgetudvalget godkende beslutningen om at give Kommissionen 35 flere stillinger der skal støtte reorganisationen af GD XXIV og forbedre samarbejdet med de videnskabelige udvalg, og for det tredje i mellemtiden sikre en sundere og mere effektiv forvaltning. Vi kan tiltræde, at der oprettes 70 nye stillinger i Dublin som en midlertidig foranstaltning, og 35 stillinger skal fortsat være i Bruxelles, indtil det veterinære og fytosanitære agentur oprettes endeligt. Sidst, men ikke mindst er det aftalt, at enheden for forbrugersundhedspolitikken fortsat skal være i Bruxelles.
Hvad angår Alicante finder jeg det for så vidt angår overførslen af største vigtighed, at agenturet bliver i stand til at rette henvendelse til budgetmyndigheden om et bidrag, dersom det bliver fornødent. Dette står i reglerne for det. EU oprettede dette agentur som led i det arbejde, der er af væsentlig betydning for fuldendelsen af det indre marked. Det var tvivlsomt, om dette agentur ville blive en succes, men det har langt overgået enhver forventning. Vi må ikke nu tillade, at det bliver straffet på grund af sin egen effektivitet. Jeg foreslår derfor forkastelse af Kommissionens forslag om at afsætte samtlige de 12, 5 millioner til en negativ reserve, og jeg foreslår, at hele beløbet afsættes som en reserve, der kan anvendes detaljeret af varemærkeagenturet, når der er grund til hel eller delvis overførsel af beløbet til brug for dette. Til hr. Giansily vil jeg sige, at vi, dersom vi ikke gør dette, som parlament og som budgetudvalg vil miste kontrollen over finansieringen af dette agentur. Dette må ikke glemmes. Må jeg sige om hr. Brinkhorst, at han, som Margaret Thatcher sagde om Mikhail Gorbachov, er en mand, det er en fornøjelse at samarbejde med. Vedrørende netop tillægs- og ændringsbudgettet og særlig med hensyn til den nye forbrugersundhedspolitik har det været en fornøjelse at samarbejde med Dem.

Sonneveld
Hr. formand, ad hoc-proceduren for de obligatoriske udgifter i forbindelse med budgetbehandlingen får stadig større betydning i Parlamentet og i Rådet. Hovedordføreren Tillich og ordføreren for Landbrugsudvalget Mulder har i en intensiv forberedelse forsøgt at realisere et afbalanceret mandat for budgetpolitikken, hvori det almene politiske ønske om et sobert EU-budget skulle kombineres med sikringen af allerede vedtaget politik.
Landbrugsudgifterne vil ikke stige med mere end 0, 45 %, selv om denne stigning ifølge den interinstitutionelle aftale godt måtte have udgjort 2, 1 %. Der spares derfor kraftigt på visse konti, fordi andre konti viser sig at være større, som f.eks. eksportrestitutioner for oksekød.
Bl.a. tre instrumenter diskuteres. En lineær nedskæring af alle konti. Det har Landbrugsudvalget og ordføreren Tillich med rette afvist. I stedet for kommer der en nedskæring ifølge beregningen af chancen for underforbrug på grundlag af erfaringer i de forløbne tre regnskabsår.
Dernæst indfører Europa-Parlamentet med Tillich-betænkningen samtidig også en ny slags reserve til et beløb af godt 300 mio ECU. Overskud på visse landbrugsposter er derved stadig til rådighed for andre landbrugsudgifter, der ligeledes er nedskåret. Det ville være godt, hvis denne måde at gribe sagen an på vandt almen anerkendelse og tilslutning. Rådet ville ligeledes blive nødt til at lægge større kreativitet og fleksibilitet for dagen.
Endelig var der mulighed for forskydning af én bestemt karakteristisk budgetkonto: aconto-betalingen af støtten for olieholdige frø til et beløb af 1, 4 mia ECU. Der er intet usædvanligt ved, at disse aconto-betalinger, som finder sted omkring oktober, konteres enten i dette eller næste regnskabsår. Denne valgmulighed, som nogle gange har været en fordel for os, afviser Rådet og åbenbart nu også Budgetudvalget med betegnelsen »kreativt bogholderi«. Det er forkert. Hvis man vil gøre denne mulighed, denne type instrument, fuldstændig umulig, så kunne man endda betegne det som budgetmasochisme. Lad os som Parlament ikke immobilisere os selv, men holde tilstrækkelige valgmuligheder disponible for at tilpasse det vanskelige problem med de obligatoriske udgifter bedst muligt i et velordnet og disciplineret budget.

Nicholson
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at ønske ordførerne tillykke med deres betænkninger.
Jeg må dog gøre det helt klart, at det er Kommissionen, Rådet og Parlamentet, der skal sikre, at indkomstniveauet for de europæiske landmænd opretholdes, særlig på et tidspunkt, hvor der er meget store økonomiske problemer på indkomstsiden i mange sektorer. Det er for mig klart, at landmændene kan forvente, at deres indkomster marginaliseres, og at de nu står over for en årrække med stagnation og vanskelige økonomiske tider.
Det er beklageligt, at Budgetudvalget ikke har gennemført henstillingerne fra Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter, særlig da dette fremsatte så klare forslag. Jeg vil sige hr. Mulder tak for den måde, hvorpå han angreb disse problemer. Jeg er klart imod alt, der kan nedsætte landmændenes indtægter, og de forslag, der er fremsat af Landbrugsudvalget, var meget konstruktive og positive. Jeg er totalt modstander af at favorisere én landbrugssektor på bekostning af en anden.
Vi må afsætte flere midler til bekæmpelse af svig i Den Europæiske Union. Dette er et område, hvorom vi skulle kunne blive enige. Ingen går ind for svig, men svig er en realitet og må forfølges i alle medlemsstaterne.
BSE har været en meget kostbar lektie for os alle, og der kan ikke sættes tal på den. Vi har nu tillige svinefeber, og vi ved ikke, hvad denne vil komme til at koste i sidste instans. Disse forhold vil fortsat være en betydelig byrde i nogen tid. Det må tillige haves i erindring, at selv med den støtte, oksekødsproducenterne har modtaget i Det Forenede Kongerige, har de lidt betydelige indkomsttab, og nogle af dem står over for meget vanskelige problemer.
Endelig må vi være særligt aktive i fremme af landbruget og dets produkter. Vi må tage udfordringen op. Vi må vinde forbrugernes tillid tilbage. For at nå dette, har vi behov for yderligere ressourcer. Dette vil lønne sig i det lange løb gennem øget forbrug af europæiske landbrugsvarer.

Katiforis
Hr. formand, på De Europæiske Socialdemokraters Gruppes og Budgetudvalgets vegne rejser jeg mig for at tage ordet om hr. Tillichs betænkning. Den debat, vi har i dag om denne betænkning er det andet stadium efter retningslinjerne i marts-beslutningen om Parlamentets forberedende arbejde med udkastet til budget for 1998 vedrørende bevillingerne til Kommissionen. Dette vil komme til førstebehandling i Rådet den 24. juli og i Parlamentet den 23. oktober.
På De Europæiske Socialdemokratiers Gruppes vegne vil jeg sige hr. Tillich tak for hans beretning og alt det arbejde han lægger i at lede os gennem den jungle af forordninger, institutionelle aftaler, trepartssamtaler og forlig, der kendetegner den årlige budgetforhandlingsrunde. Jeg vil sige hr. Tillich tillykke og takke ham for hans beredvillighed med hensyn til fleksibilitet med henblik på at nå den bredest mulige konsensus.
Vi drøfter ad hoc-proceduren om obligatoriske bevillinger i plenarforsamlingen her i dag med henblik på at give vor delegation til trepartssamtalen med Rådet og Kommissionen et stærkt mandat og for at øge gennemsigtigheden og maksimere involveringen af Landbrugsudvalget og Fiskeriudvalget i fastlæggelsen af dette mandat. Denne ad hoc-procedure har tjent os godt her i år og er en procedure, der har fået øget betydning som følge af, at der ikke blev tale om nogen reform af beslutningstagningsprocessen vedrørende budgettet på Regeringskonferencen i Amsterdam.
Jeg vil derfor kort opholde mig ved de resultater, der hidtil er nået. Nøgleresultatet har været vedtagelsen af en fælles erklæring om landbrugsudgifterne, der gør det muligt for Kommissionen at fremlægge en berigtigende skrivelse til det foreløbige udkast til budget uden at skulle følge procedurebestemmelserne i finansforordningen. Dette vil gøre det muligt at udarbejde et landbrugsbudget, der, må man håbe, bliver baseret på de mest ajourførte prognoser og antagelser, og det skulle kunne hjælpe os et stykke ad vejen til løsning af de konstante problemer, vi har med at forudse landbrugets behov for bevillinger. Denne udvidelse af ad hoc-proceduren var et krav fra Landbrugsudvalget, og jeg vil her understrege det nære og fremragende samarbejde, der her i år er blevet etableret mellem Budgetudvalget og Landbrugsudvalget i forbindelse med udarbejdelsen af budgettet for 1998.
Vi har dog ikke været i stand til at imødekomme alle Landbrugsudvalgets krav. Da Kommissionen har ajourført sine krav for 1998 med hensyn til obligatoriske bevillinger og beskåret disse med 329 mio ECU, mener vi, at dette beløb bør sættes i reserve, og for det andet at vi ikke bør ty til nogen form for kreativ bogføring med henblik på at holde os inden for den stigning på 0, 45 %, der var forudset i landbrugsbudgettet i forhold til 1997. Vi er glade for at kunne tilslutte os Landbrugsudvalgets tanker om, at en revision af indkomsterne ved dyrkning af afgrøder er særdeles ønskelig, men vi vil anlægge et mere positivt synspunkt på Kommissionens forslag om at beskære indkomststøtten med ca. 1, 4 mia ECU. Vi er helt rede til at drøfte de særlige aspekter af gennemførelsen af en sådan beskæring.
Principperne for god budgetlægning tilsiger, at de mest ajourførte prognoser og antagelser bør lægges til grund, og det samme gælder de mest pålidelige procedurer og metoder. Hvis vi finder, at de nuværende procedurer ikke er til at stole på, og at de derfor fører til forfejlet anvendelse af midler, bør vi ikke tøve med at ændre disse procedurer.
Vi må tillige være opmærksomme på, at vi ikke må bringe balancen mellem udgifterne mellem budgetlinjerne for meget i fare, fordi mange er nær ved det mulige minimumsniveau for bevillingerne. Hvor det er rimeligt at finde besparelser på grund af for høje overslag, bør vi gøre dette, men vi bør ikke overdrevet bebyrde visse sektorer i vor søgen efter besparelser med henblik på at opnå den særlige beskatningsmæssige disciplin, der søges på Fællesskabets budget her i år.

Goepel
Hr. formand, mine damer og herrer, aftalen mellem Rådet, Kommissionen og EuropaParlamentet om landbrugsudgifterne på budgettet betegner vi som ad hoc-procedure. Det er i den forbindelse uomstridt, at vi forhøjer det med 0, 45 %, jeg gentager 0, 45. Det, der absolut er omstridt, og som jeg for øjeblikket heller ikke kan give min støtte til, er forslaget om såvel en lineær - jeg har i dag konstateret, at den i mellemtiden bortfalder - men frem for alt en specifik nedskæring. Det kan vi som landmænd ikke acceptere!
Hvad er årsagen til de manglende 1, 4 mia? Det er ganske enkelt den sikring af finansieringen, som vi har oplevet som følge af BSE-krisen. I oktober 1996 fastsatte Rådet en overførsel af olieholdige frø fra 1996 til 1997. Vi behøvede ikke at gøre brug af den, og for så vidt er det måske slet ikke helt fair at tale om kreativ regnskabsføring i dette tilfælde. Hr. Samland, De stillede spørgsmålet, hvad der så sker i 1999 eller 2000, når 98/99 overføres? Jeg går ganske enkelt ud fra, at vi i givet fald får en situation som i år og slet ikke behøver foretage en overførsel. Hr. Mulders forslag sigter jo også rent teoretisk på, at i tilfælde af, at alt ikke anvendes, også i situationer, som ikke ligger på det obligatoriske område, kan der findes en udligning. Vi vil måske tales ved igen om et år. Men jeg mener, at det ganske givet er muligt.
Rådet af Landbrugsministre har i forbindelse med prispakken afgivet den forpligtelse over for Kommissionen, at man vil holde udgifterne til EUGFL, Garantisektionen, inden for de budgetlofter, der er fastsat til 1998. Desværre har Rådet ikke udtalt sig om mulighederne for en ny overførsel af støtten til olieholdige frø. Det havde sparet os for mange ærgrelser.

Otila
Hr. formand, jeg vil takke ordførerne for deres arbejde. Samarbejdet mellem Budgetudvalget og Landbrugsudvalget har været åbent og meget konstruktivt.
Langvarig erfaring har vist, at hurtigt skiftende markedsforhold og vedvarende overbudgettering hvert år igen har indvirket på landbrugsbevillingerne. Budgetterne må i videst muligt omfang baseres på ajourført information, fordi denne information er forholdsvis let at få, hvis man blot ønsker at indhente den. Navnlig kornsektoren påvirkes som bekendt af mange vedvarende usikkerhedsfaktorer. Problemerne i kødsektoren, herunder BSE-krisen og svinepesten, er i al deres alvor enkelttilfælde, som forhåbentligt aldrig gentager sig.
Ved tilpasningen af landbrugsudgifterne til budgetudviklingen bør der nu tages mere hensyn til fællesskabets randområder, herunder Finland og Sverige. I disse lande er der flere områder med en klart svagere produktivitet og udbytte. Skønt det er sandsynligt, at nedsættelsen af landbrugsindkomststøtten i fremtiden må ajourføres, vil jeg understrege, at en radikal ændring af ordningen vil kunne føre til en katastrofe, navnlig for landbrugserhvervet i de nordlige medlemsstater. Ved en nuværende ordning er landbruget i de nordlige lande i en vanskelig situation. Oplysningerne om de fremtidige ændringer vil gøre det endnu sværere for landbruget i de nordlige egne.
Ad hoc-proceduren har indtil nu givet rimelig gode erfaringer. For yderligere at forbedre denne udvikling må vi håbe, at Kommissionen fremover vil forstå betydningen af dette konstruktive samarbejde.

Funk
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg henviser til min betænkning, som vi stemte om for få uger siden, den 12. juni 1997. Med stort flertal forkastede Parlamentet nedskæringen af godtgørelserne for visse markafgrøder og til jordudtagning. Samtidig gik Parlamentet sammen med Budgetudvalget imod en udsættelse af forudbetalingen til de olieholdige frø.
I et andet ændringsforslag i min betænkning blev det ligeledes vedtaget, at betalingen af hektarstøtten, som fastsat i landbrugsreformen, fuldt ud skal garanteres for 1998 og 1999. Jeg finder det faktisk meget forbavsende, når man nu afviger fra denne linje, uden at der forelægges et fornuftigt alternativt forslag. Så sent som i går kunne jeg læse i fagtidsskrifter, at jordudtagnings- og dyrepræmier også skal danne grundlag for den fremtidige landbrugspolitik i EU. Hr. kommissær Liikanen, som medlem af Kommissionen har De vel været med til at beslutte det. Desværre får vi det at vide via aviserne, endnu inden man informerer om det her. Spørger man sig for, hedder det så, at det er rigtigt, hvad der står i aviserne.
Jeg er meget interesseret i, hvad De siger senere, hvordan De vil vinde landmændenes accept af en fremtidig landbrugspolitik, hvis denne udelukkende er en videreførelse af den hidtidige politik. Vi har nemlig troet en smule på, at De står for en ny landbrugspolitik, som vi imidlertid så kan gennemføre konsekvent. I stedet fortsættes der med hektarstøtte, med dyrepræmier. Og De går ud fra, at landmændene stadig vil tro på, at vi gennemfører disse ting konsekvent? Jeg er meget spændt på, hvad De siger senere. Jeg takker frem for alt vor kollega, hr. Mulder, som argumenterede meget fornuftigt; vi tilslutter os fuldt ud hans argumenter. Vi vil ikke gennemføre noget med vold og magt, men ønsker derimod også fortsat at arbejde sammen med Budgetudvalget.

Liikanen
I morgen formiddag vil formanden for Kommissionen, hr. Jacques Santer, forelægge Kommissionens meddelelse om Agenda 2000. Den første præsentation vil ske her i EuropaParlamentet. Den enorme spekulation den i den europæiske presse er kun, hvad vi har forventet, men den første præsentation af dokumenterne vil ske i morgen her i Parlamentet, således at de ærede parlamentsmedlemmer får privilegiet med at starte forhandlingen før de øvrige europæiske institutioner.
Ad hoc-proceduren vedrørende de obligatoriske bevillinger blev indført ved den interinstitutionelle aftale af 1993. De grundige drøftelser inden for og mellem institutionerne viser, at denne procedure lever op til forventningerne. Den gør det muligt for Rådet, Parlamentet og Kommissionen at foretage en detaljeret gennemgang af de beløb, der skal afsættes til obligatoriske udgifter på Fællesskabets budget for 1998.
For så vidt angår landbrugsbudgettet for 1998 er kernen i sagen den, at Rådet ikke har accepteret Kommissionens forslag om at nedsætte de direkte udbetalinger inden for kornsektoren. Rådet har ligeledes nægtet at vedtage tilsvarende virkelige besparelser. Rådet har ej heller modtaget megen opmuntring fra Europa-Parlamentet. Dette er skuffende. En velafbalanceret budgetmæssig stramhed kræver også reelle budgetbesparelser inden for denne sektor, som sluger 48 % af Fællesskabets budget.
I denne situation med uændrede underliggende bestemmelser består budgetmyndighedens ansvar først og fremmest i at forudse udgiftsbehovene så nøjagtigt som muligt. Det var derfor et vigtigt resultat af trepartssamtalen den 26. juni, at man blev enig om en berigtigende skrivelse i efteråret for at tage højde for de seneste oplysninger. Yderligere har drøftelserne mellem Kommissionen og Parlamentet allerede medført forbedringer i prognoserne i visse sektorer, der beløber sig til en nedsættelse af behovene med ca. 300 mio ECU. Det bør være et af emnerne på forligsmødet i næste uge at nå til enighed om, hvor og hvorledes der skal tages hensyn hertil i budgettet.
Jeg har bemærket Parlamentets forslag om at hensætte 310 mio ECU til en reserve på grund af usikkerhed på markedet. Principielt er tanken om en sådan reserve i kategori 1 værd at undersøge, men kravene ifølge reglerne synes at være for stringente til, at dette kan ske på kort sigt.
For budgettet for 1998 kunne der ligge en alternativ mulighed i alene at justere de pågældende budgetlinjer, der kunne gå et stykke vej ved at bestemme, at det beløb på 400 mio ECU, der er nødvendigt, skal tilbageføres til FBF.
Såvel Rådet som Parlamentet synes at være enige i, at manglen på virkelige besparelser bør opvejes af en generel nedskæring i prognoserne for samtlige budgetlinjer. De metoder, der benyttes, er imidlertid forskellige. Rådet hælder til en lineær beskæring, men Parlamentet går ind for en mere kompliceret fremgangsmåde, der bygger på underudnyttelsen i de seneste tider. En aftale om metoden skulle være mulig, da gennemførelsen af budgettet i begge tilfælde må hvile på overførsler for at bringe budgettet på linje med de øjeblikkelige behov.
For så vidt angår de internationale fiskeritraktater danner fælleserklæringen af 1996 om en adfærdskodeks en meget nyttig ramme for de oplysninger, der skal skaffes, og de budgetmæssige konsekvenser. Jeg har bemærket Parlamentets tøven over for aftaler, der er blevet undertegnet, men endnu ikke ratificeret. Jeg vil sammen med kommissær Bonino tænke over, hvorledes vi kan berolige Parlamentet vedrørende disse traktater, som vil træde i kraft fra begyndelsen af næste år, og hvortil der derfor må være midler på budgetlinjen.
For så vidt angår tillægs- og ændringsbudgetterne vil jeg kun fremkomme med tre bemærkninger. For det første vil jeg sige ordføreren, hr. Brinkhorst, og Europa-Parlamentet tak for den konstruktive drøftelse af behovet for reorganisering af Fællesskabets forbrugersundhedstjenester. Den løsning, der nu foreslås vedtaget af Parlamentet, imødekommer de mest påtrængende behov for 1997. Kommissionen erkender dette. Men dette er naturligvis ikke enden på historien. Vi får behov for visse yderligere forstærkninger senere hen.
For det andet har drøftelserne også kastet lys over andre sider af den fremtidige organisation af de pågældende tjenester. Særlig - og det vil jeg gerne understrege igen - har Kommissionen altid indtaget det standpunkt, at kun levnedsmiddel- og veterinærtjenesten, men ikke andre af GD XXIV's tjenestegrene, skulle henlægges til Irland.
Jeg vil gerne understrege ønskværdigheden af en hurtig vedtagelse af tillægs- og ændringsbudgettet. Jeg håber, at de frugtbare drøftelser mellem Rådet og Parlamentet i forbindelse med trepartssamtalen af 26. juni 1997 vil muliggøre vedtagelse efter én behandling.
Jeg siger alle ordførerne, hr. Tillich, hr. Brinkhorst og hr. Fabra Vallés, såvel som formanden for Budgetudvalget, hr. Samland, tak for deres arbejde under denne procedure.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 12.00.

Spørgetid (Kommissionen)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetiden (B4-0349/97). Vi behandler spørgsmål til Kommissionen.

Gradin
Hr. formand, hr. Truscott har stillet et spørgsmål om begrænsninger for tredjelandsstatsborgeres rejser i Den Europæiske Union. Den visumforordning, som Kommissionen vedtog i 1995, fastsætter kun regler for, hvilke landes statsborgere der skal have visum for at rejse ind i et af Unionens medlemslande. Selve udfærdigelsen af visummet sker i det enkelte medlemsland. Det betyder, at ikke alle tredjelandsstatsborgere er garanteret visum.
Kommissionen har forsøgt at lette visumproceduren for tredjelandsstatsborgere. Det oprindelige forslag til visumforordning indeholdt eksempelvis et afsnit om, at EU's medlemsstater skulle anerkende hinandens visa. Dette afsnit lod man imidlertid udgå under forhandlingerne i Rådet. Det skete endog uden at Europa-Parlamentet blev hørt. Fordi Parlamentet ikke var blevet hørt, ophævede EU-Domstolen Rådets afgørelse. Den nuværende ordning fik dog lov til at gælde, indtil der kunne vedtages en ny forordning. Idéen om gensidig anerkendelse af visa indgik desuden i det forslag til konvention om kontrol af de ydre grænser, som Kommissionen forelagde i 1994. Denne konvention har det, som De ved, desværre ikke kunnet lade sig gøre at opnå enighed om. Det problem, som hr. Truscott har taget op, var ikke opstået, hvis enten visumforordningen i dens oprindelige skikkelse eller konventionen om kontrol af de ydre grænser var blevet vedtaget.
Retten til at indføre visumkrav for tredjelandsstatsborgere, som er medlemmer af en EU-borgers familie, er omfattet af fællesskabsretten. Det står helt klart, at medlemsstaterne afgiftsfrit skal udstede visa til sådanne personer.

Truscott
Jeg vil sige kommissæren tak for hendes detaljerede svar, men jeg spørger mig selv, om hun er klar over, at statsborgere fra tredjelande, der søger visum i London til at besøge Belgien, må vente i mindst tre uger, og at alle disse ansøgninger behandles af Udenrigsministeriet i Bruxelles, hvilket forårsager ganske betydelige forsinkelser. Jeg vil derfor spørge kommissæren, om hun betragter et så overdrevet bureaukrati som en hindring for de frie personbevægelser i Den Europæiske Union.

Gradin
Som jeg sagde i mit svar, tilkommer det landene selv at træffe de praktiske foranstaltninger med henblik på udstedelse af visa, og dersom udstedelsen forsinkes, må landene selv omlægge deres arbejde.

Ford
Er kommissæren klar over, at 1997 er Det Europæiske År mod Racisme, hvilket er et relevant spørgsmål i betragtning af, at størstedelen af de 12-14 millioner statsborgere fra tredjelande, der bor i Den Europæiske Union, faktisk er sorte, og finder hun ikke, at de belgiske myndigheder måske tager dette i betragtning, når de bevæger sig i sneglefart i behandlingen af dette spørgsmål? I Rom-traktaten hedder det, at der skal være fri bevægelighed for varer, tjenesteydelser, kapital og personer. Vi har helt klart frihed på de første tre punkter, men den frie bevægelighed for personer, særlig personer, der bor i Den Europæiske Union, men er statsborgere i tredjelande, og som omfatter en befolkning, der er dobbelt så stor som Belgiens, faktisk hindres af de belgiske myndigheder på en måde, som jeg betragter som fuldstændig uacceptabel. Er kommissæren enig?

Gradin
Jeg vil gerne minde det ærede parlamentsmedlem om, at Kommissionen forsøgte at iværksætte en konvention om kontrol ved de ydre grænser, men et vist land forhindrede os i at tillade fri bevægelighed, som jeg også gerne havde set tillagt statsborgere fra tredjelande. Dette var ikke muligt, hvilket jeg meget beklager, fordi jeg, dersom det stod til mig, også gerne så, at folk, der lovligt har bopæl i Unionen, også skulle have ret til fri bevægelighed.

Formanden
Spørgsmål nr. 39 af Daniel Varela Suanzes-Carpegna (H-0525/97):
Om: Kommissionens holdning til spansk-britiske joint venture-selskaber inden for fiskerisektoren
Efter topmødet i Amsterdam har den britiske premierminister over for pressen og i det britiske parlament udtalt, at han regnede med skriftlig støtte fra Kommissionens formand til en ændring af den retlige stilling, som spansk-britiske joint venture-selskaber, der fra Det Forenede Kongerige fisker i fællesskabsfarvande, har.
I betragtning af at de planlagte foranstaltninger allerede ved flere lejligheder er blevet afvist af De Europæiske Fællesskabers Domstol, fordi de strider imod Fællesskabslovgivningen, ønskes det oplyst:
hvordan Kommissionen begrunder sin favorisering af en medlemsstat på et område, hvor De Europæiske Fællesskabers Domstol allerede gentagne gange har afvist de forskellige britiske forslag på grund af deres systematiske brud på fællesskabslovgivningen og har afsagt domme til fordel for disse virksomheder og anerkendt deres ret til erstatning, fordi de drives i overensstemmelse med de grundlæggende principper og frihedsrettigheder, som udgør selve essensen af det indre marked, som det er fastsat i traktaten?

Bonino
Ifølge den grundforordning, hvorved den fælles ordning for fiskeriet er indført, påhviler det medlemsstaterne hvert år at meddele Kommissionen, hvilke kriterier de har fastsat for fordelingen af de fiskekvoter, de har fået tildelt. Det er derfor medlemsstaterne, der selv skal fordele deres kvoter, hvorefter Kommissionen skal konstatere, om principperne i traktaten, bestemmelserne om regulering af den fælles fiskeripolitik og retspraksis er overholdt. Det er i denne ånd, at der i løbet af mere end tyve år er blevet etableret en dialog mellem medlemsstaterne og Kommissionen vedrørende de nationale foranstaltninger til fordeling af kvoterne. I denne forbindelse har Det Forenede Kongerige såvel som alle medlemsstaterne anmodet Kommissionen om at udtale sig om landets fordeling af fiskekvoterne på grundlag af bevis for en reel økonomisk forbindelse mellem fartøjet og det flag, det fører, således som det fremgår af den praksis, der findes i andre medlemsstater.
Den 17. juni besvarede kommissionsformand Santer på Kommissionen vegne de anmodninger om afklaring, der var fremsat af premierminister Blair. Hr. Santer erindrede om, at Domstolen har fastslået, at formålet med kvotesystemet kan begrunde fastsættelse af betingelser, der er egnede til at sikre, at der findes en reel økonomisk forbindelse mellem fiskerfartøjet og den pågældende medlemsstat, dersom formålet med disse betingelser er at sikre, at kvoterne kommer de befolkninger, der er afhængige af fiskeriet, og industrien inden for sektoren til gode.
Kommissionsformanden har ligeledes i sin skrivelse understreget, at de pågældende foranstaltninger skal være forenelige med fællesskabsretten, således at de ikke må bevirke forskelsbehandling, og at de skal stå i forhold til de mål, der skal opnås, og være alternative, således at de giver fiskerne mulighed for at følge flere fremgangsmåder eller eventuelle andre forholdsregler med henblik på at godtgøre, at der findes en økonomisk forbindelse med en flagstat.
Endelig skal Kommissionen senere udtale sige om de bestemmelser, de britiske myndigheder har til hensigt at fastsætte. Ved behandlingen af dette spørgsmål vil Kommissionen tage stilling til samtlige de undersøgte foranstaltningers forenelighed med fællesskabsretten for at konstatere, at de ikke bevirker forskelsbehandling, at de står i forhold til formålet, at de er alternative og stemmer med Domstolens praksis, idet Kommissionen herved, således som den skal, vil tage hensyn til samtlige medlemsstaters legitime interesser.

Varela Suanzes-Carpegna
Fru kommissær, mange tak for Deres oplysninger i denne følsomme sag, hvor man skal gå meget forsigtigt til værks.
Først og fremmest vil jeg gerne spørge, om de erklæringer fra Kommissionens formand, hr. Santer, som De har omtalt, er udtryk for Kommissionens, dvs. kommissærkollegiets officielle holdning. Om der har været en udtalelse om disse erklæringer, og følgelig om De kan give mig datoen for erklæringerne, samt om de har fundet sted med de obligatoriske juridiske rapporter. Hvis disse rapporter eksisterer, vil jeg gerne vide, om jeg kan få dem, eftersom jeg har en meget stor interesse i at kende denne fortolkning. For fortolkningen i dette brev er - som De siger - tilpasset Domstolens afgørelser, men ikke helt, for der er nogle afsnit eller nogle punkter i præmisserne, som altid går lidt videre, og som hentyder til vage juridiske formuleringer som f.eks. »der ikke berører traktatens generelle principper eller fælleskabsretten«, «som ikke må vanskeliggøre virksomhedernes almindelig drift« osv. Så derfor, når man siger, at foranstaltningerne ikke må være diskriminerende og skal være rimelige, så må man også finde ud af, hvornår de er rimelige, og hvornår de ikke er diskriminerende. Alt dette indebærer enorme vanskeligheder, og jeg vil gerne høre kommissærens mening i forbindelse med de konkrete spørgsmål, jeg har stillet hende.

Bonino
Det har faktisk efter min mening ikke været nødvendigt med en debat i kommissærkollegiet, for der er ikke tale om nye fortolkninger eller om noget som helst nyt.
Hr. Santers brev omtaler, som De vil kunne konstatere, kun to ting:
For det første at Kommissionen skal sikre sig, at ethvert initiativ fra den britiske regering respekterer traktaten. Den britiske regering kan ikke gennemføre foranstaltninger uden først at konsultere Kommissionen derom, således som det er tilfældet i andre medlemsstater.
For det andet fordi det udtrykkeligt drejer sig om den økonomiske tilknytning, der var tale om i Domstolens Jaderowsag. Det er altså ikke en ny idé fra Domstolen. Formanden nøjedes med at bekræfte, at der blandt andet eksisterer disse to muligheder. Men at Det Forenede Kongerige, inden det beslutter sig for nogen som helst foranstaltninger, skal henvende sig til Kommissionen, som så vil komme med sin egen udtalelse om, hvorvidt foranstaltningerne kan vise sig at være diskriminerende, rimelige eller vekslende.

Pérez Royo
Fru kommissær, dette er, som fru Varela har sagt, et meget vigtigt og prekært spørgsmål. Det indre marked indebærer fordele for alle landene, og hvert enkelt land udnytter dette på sin måde. Der er svage lande, og der er stærke lande, og Spanien kunne godt beklage sig over de forringelser, det indre marked i visse tilfælde medfører for landets økonomi.
Det spørgsmål, jeg vil stille til kommissæren - og jeg vil holde mig til emnet - er følgende: Kan De bekræfte, at det strider mod det grundlæggende princip om den frie etableringsret at kræve, at besætningsmedlemmerne på et bestemt fartøj - i dette tilfælde med britisk flag - skal være bosiddende i Storbritannien? Kan De bekræfte, om det efter Deres mening strider mod den frie etableringsret at kræve, at de fisk, der fanges på dette fartøj, helt eller delvis skal landes i britiske havne? For Domstolens indstilling har været stik den modsatte, nemlig at dette - at kræve denne form for foranstaltninger - strider mod den frie etableringsret.

Bonino
Ingen medlemsstat kan kræve, at fiskefangsten landes i dens havne, eller at besætningerne skal være nationale, eller at virksomhederne skal være etableret på dens område.
Hvis man tager i betragtning, at et af formålene med kvoterne ifølge Domstolen er, at de gavner kystbyerne, kan en medlemsstat, f.eks. Det Forenede Kongerige, spørge alle virksomhederne uden undtagelse (og ikke kun dem, der benytter sig af »quota hopping «), hvilken form for økonomisk tilknytning, de har til hensigt at etablere i kystområderne. Man kan opstille kriterier med henblik på en vurdering af den økonomiske tilknytning, visse fartøjer har til et land, men man kan ikke pålægge diskriminerende foranstaltninger.

Gallagher
Jeg er glad for, at kommissær Bonino har afklaret stillingen, fordi man havde det indtryk, at den britiske regering og premierminister fik en fortrinsbehandling som resultat af erklæringen efter Amsterdam. Svaret i dag viser, at dette ikke var tilfældet, og jeg siger kommissæren tak for at have givet os dette svar i dag.
Jeg vil gerne over for kommissæren påpege, at hvad der inden for reglerne for den fælles fiskeripolitik er godt for Det Forenede Kongerige, også er godt for Irland og faktisk alle andre lande. Jeg ved, at kommissæren som den, der varetager erhvervets og fiskernes interesser, vil erkende dette. Men kunne kommissæren sige, hvad der forstås ved en økonomisk forbindelse? Hvem træffer afgørelsen? Hvem vil mægle? Hvem vil dømme, og hvem vil træffe afgørelsen i denne forbindelse?
Jeg vil bede kommissæren om at sikre, at en økonomisk forbindelse ikke blot består i at benytte en havn i Irland, Det Forenede Kongerige eller noget andet land med henblik på landing af fisk for derefter straks at få dem transporteret til Spanien eller et andet land. Dette er ikke tilstrækkeligt til at blive kaldt en økonomisk forbindelse, der må være tale om noget mere.

Bonino
Der finder faktisk ikke nogen fortrinsbehandling sted. Dette strider mod lovgivningen i Det Europæiske Fællesskab, hvorefter alle medlemsstater er lige. Dette er noget, jeg ikke kunne lægge navn til. Tværtimod.
I det forløbne år har vi fremsat forslag for de britiske myndigheder om, hvorledes man kunne anvende den økonomiske forbindelse, Domstolen har omtalt. Kommissionen vil undersøge anvendelsen af den økonomiske forbindelse på en måde, der ikke bevirker forskelsbehandling, og som er velafstemt, når den har modtaget et forslag til kriterier fra den britiske regering. Men dette kan ikke påbydes. Den britiske regering kan sige til hvert enkelt fartøj: For at få en kvote, må du bevise, at du har en økonomisk forbindelse. Denne økonomiske forbindelse kan bygge på et af de kriterier, Kommissionen har accepteret. Men Kommissionen er ikke i stand til at gennemtvinge nogen af disse kriterier over for nogen.
Lad mig erindre parlamentsmedlemmerne om, at Danmark har en national lov, der kræver 50 % landinger i danske havne. Dette er én af de muligheder, hvorpå man kan etablere en økonomisk forbindelse med flagstaten.

Formanden
Hr. Varela har bedt mig om ordet til forretningsordenen. Hvilken artikel i forretningsordenen vil De gøre gældende i forbindelse med en bemærkning til forretningsordenen, hr. Varela?

Varela Suanzes-Carpegna
Hr. formand, jeg har ikke forretningsordenen ved hånden, og jeg kan ikke citere nogen artikel, men jeg ønsker på ingen måde at komme ind på selve spørgsmålet.
Kommissæren taler om fartøjer under »quota hopping «, og jeg vil gerne bede Dem være så venlig ikke at bruge dette engelske udtryk, men oversætte det til italiensk eller til spansk, eftersom dette udtryk har en negativ klang. Vi taler om en medlemsstats direkte investeringer i en anden medlemsstat. Derfor taler jeg om joint-venture selskaber.

Formanden
Hr. Varela, jeg ved ikke, om dette er en bemærkning til forretningsordenen eller et rent og skært semantisk spørgsmål, men under alle omstændigheder har jeg som en meget slap formand givet Dem ordet og takker Dem for Deres oplysninger, ligesom jeg har set, at fru Bonino har takket Dem med sin sædvanlige venlighed.
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 40.
Spørgsmål nr. 41 af Sirkka-Liisa Anttila (H-0575/97):
Om: Storbritanniens formodede eksport af oksekød trods eksportforbud
Ifølge oplysninger i medierne har Storbritannien til trods for eksportforbuddet eksporteret oksekød til bl.a. Holland. Såfremt disse oplysninger er korrekte, har Storbritannien handlet i strid med det eksportforbud, der blev vedtaget som følge af BSE-krisen. Derfor er det særdeles vigtigt at undersøge, om oplysningerne om oksekødseksporten er korrekte. Hvis der har fundet eksport sted, som er i strid med forbuddet, bør det nøje efterforskes, til hvilke lande og hvor meget oksekød der er blevet eksporteret. Klarlæggelsen af spørgsmålet er særdeles vigtigt af hensyn til hele EU's troværdighed. Det bør heller ikke glemmes, at EU på mange måder har forsøgt at genskabe tilliden og troværdigheden blandt forbrugerne bl.a. gennem en salgsfremmende kampagne til 32 mio ecu og mærkningsordninger for oksekødets oprindelse. Disse bestræbelser er til ingen nytte, hvis de førnævnte bestemmelser bliver overtrådt. Det er en forudsætning for forbrugernes retssikkerhed, at de får oplysninger om de lande, hvor der eventuelt findes kød, der er smittet med BSE. Denne sag er særdeles presserende og alvorlig med henblik på at sikre forbrugernes sundhed.
Hvilke foranstaltninger agter Kommissionen at træffe for at undersøge korrektheden af de oplysninger, der er kommet frem i medierne, dvs. om Storbritannien har eksporteret oksekød, der har været omfattet af eksportforbud, og i bekræftende fald, til hvilke lande og hvor meget?

Bonino
Jeg har i går givet det midlertidige udvalg, der er nedsat til opfølgning af henstillingerne vedrørende BSE, en fuld og detaljeret beretning. Men her i plenarforsamlingen kan jeg kun gentage nogle få grundlæggende dele af denne. Den detaljerede beretning står til rådighed for samtlige parlamentsmedlemmer.
Den 29. april fik de hollandske myndigheder mistanke om, at 1.650 tons kød, der var solgt af et belgisk selskab ved navn Tragex-Gel, og som var oplagt i Vlissingen, var oksekød, der ulovligt var eksporteret fra Det Forenede Kongerige. Over 100 tons blev solgt til europæiske eksportvirksomheder og senere af disse videresolgt til tredjelande med restitution. Det resterende kvantum på 700 tons blev beslaglagt af den hollandske anklagemyndighed. Herefter underrettede de hollandske veterinærtjenester i begyndelsen af maj de belgiske myndigheder og den britiske landbrugsminister om resultatet af deres undersøgelser.
Den 7. maj underrettede den hollandske sundhedsminister UCLAF, men krævede streng fortrolighed med hensyn til den undersøgelse, der samtidig foretoges af den hollandske anklagemyndighed. Den 26. juni blev Kommissionens tjenestegrene underrettet, og den 26. og den 27. juni blev der udsendt en undersøgelsesgruppe fra Levnedsmiddel- og Veterinærkontoret. De britiske myndigheder bekræftede, at det kød, der var beslaglagt af de hollandske myndigheder, havde oprindelse i Det Forenede Kongerige, og således bekræftede, at der var sket et brud på embargoen.
Undersøgelsesgruppen var af den opfattelse, at kontrollen med kød er utilstrækkelig, og der blev således sendt en skrivelse med forvarsling af indledning af en artikel 169-procedure til de britiske myndigheder af Kommissionen den 8. juli. De britiske myndigheder har svaret i dag, og Kommissionen studerer nu skrivelsen. Men De ved måske, at den britiske landbrugsminister, hr. Cunningham, i øjeblikket deltager i et møde i det midlertidige udvalg om BSE.
Den 2. juli underrettede Kommissionen samtlige medlemsstater, Europa-Parlamentet og offentligheden om den ulovlige kødeksport, og ligeledes er tredjelande, der har kunnet tænkes at være bestemmelsessted på dette stadium, blevet underrettet. Disse er Rusland, Ægypten, Ækvatorial Guinea, Bosnien-Hercegovina og Polen. Et kontrolbesøg på to belgiske fabrikker blev foretaget den 3. juli. Situationen blev betragtet som utilfredsstillende i henseende til kontrol, og der var visse beviser for en forbindelse mellem Tragex-Gel og det pågældende britiske foretagende.
På grundlag af disse resultater anmodede Kommissionen den 4. juli de belgiske myndigheder om øjeblikkelig at inddrage godkendelsen af de to virksomheder, og samme dag underrettede den belgiske sundhedsminister selskaberne Tragex-Gel og Lefebre om den påtænkte inddragelse af deres godkendelser og bestemte, at intet kød måtte forlade disse virksomheder. Kommissionen undersøger i øjeblikket tillige, om de belgiske myndigheder har anvendt EU-lovgivningen korrekt. Den 4. juli underrettede de tyske myndigheder Kommissionen om, at de havde opdaget, at et parti på 172 tons, der stammede fra to belgiske virksomheder, var oplagt i Hamburg. Der udsendtes herefter en undersøgelsesgruppe til Tyskland, og de 172 tons mistænkeligt kød blev beslaglagt af de tyske myndigheder.
En særlig udsendt undersøgelsesgruppe til britiske virksomheder startede den 8. juli i samarbejde med de britiske myndigheder, og på grundlag af bevismateriale, der var fremskaffet af Kommissionens tjenestegrene, afsagde den kompetente britiske ret kendelser om ransagning i forskellige britiske virksomheder, der kunne være involveret i den ulovlige handel. Der blev fundet beviser for, at britisk kød sandsynligvis er blevet oprindelsesangivet i et andet fællesskabsland end Det Forenede Kongerige. På grundlag af bevismateriale, der blev fundet hos Safex Cold Store og Heine Foods den 14. juli, anmodede vi de britiske myndigheder om at trække disse virksomheders godkendelser tilbage. Hr. Cunningham har over for mig i går telefonisk bekræftet, at han vil tilbagetrække de pågældende to virksomheders godkendelser.
Så vi har nu til slut fundet 1.650 tons. Vi har været i stand til at efterspore det alt sammen i løbet af en uge. Vi ved, hvor det er. Men hvad jeg ikke kan garantere for er, at dette er hele historien, eller at vi ikke vil finde andre partier andetsteds, idet undersøgelsen stadig løber.

Anttila
Hr. formand, jeg vil takke fru Bonino for det udmærkede svar. Sådan aktivitet i strid med EUbestemmelserne og eksportforbuddet svækker forbrugernes tillid til kødprodukter, hvilket er meget beklageligt for den europæiske kødsektor, som jo allerede er i en alvorlig krise. Jeg vil derfor spørge, hvad Kommissionen agter at gøre for fremover at forbedre kontrollen, således at vi kan forhindre at lignende sundhedsfarlig svig kan ske igen? Der bør fremover træffes meget strenge sanktioner mod forsøg på at opnå økonomiske fordele ved svig, som kan bringe menneskers sundhed i fare. Jeg spørger derfor, om Kommissionen har overvejet at anbefale medlemsstaterne en skærpelse af strafferne?

Bonino
Jeg vil først erindre Dem om, at inspektionerne hører under medlemsstaterne. Hvad Kommissionen er berettiget til at gøre, er at koordinere kontrollen. Jeg vil erindre Dem om, at Kommissionen har 27 veterinærinspektører til 15 lande, og at disse skal behandle hele lovgivningen, import fra tredjelande osv. Dette er grunden til, at Kommissionen har anmodet om et samlet antal på mindst 200 veterinærinspektører, og jeg er glad for at høre, at Parlamentet vil tillade Kommissionen at ansætte endnu 35 inspektører inden årets udgang.
Ikke desto mindre har Kommissionen kun to muligheder. Hvis vi får flere menneskelige ressourcer, kan vi intensivere antallet af besøg på stederne og ved at gøre dette tillige om fornødent iværksætte overtrædelsesprocedurer. Jeg må imidlertid tilstå over for Parlamentet, at vi er sent på den med inspektioner på andre områder, som er af enorm betydning. Men med kun 27 veterinærinspektører - og jeg kan ikke klone dem, fordi dette er forbudt - kan vi ikke udrette meget mere. Jeg var glad for, at vi kunne efterspore dette oksekød i løbet af kun én uge.

Redondo Jiménez
Fru Bonino, jeg vil ikke give mig til at omtale Kommissionens uforsigtighed eller hastværk - et emne, som vi i går har diskuteret tilstrækkeligt i opfølgningskomitéen - og det bekymrer mig ikke, at der er overtrædere, for de vil blive retsforfulgt og dømt efter loven.
Det, der bekymrer mig, er at kontrol- og overvågningssystemerne ikke virker, samt at visse stater fortsætter deres overtrædelser. Er Kommissionen ikke af den opfattelse, at det nuværende kontrolsystem - uanset antallet af inspektører, som er noget der kan løses - ikke virker? Burde man ikke endnu en gang overveje det tidligere system, hvor man havde en følgeseddel, som fulgte et produkt, både i tilfælde af levende og slagtede dyr, lige fra oprindelsesstedet til bestemmelsesstedet, og som var fuldt ud godkendt af den pågældende dyrlæge? Det vil sige, at lige fra oprindelsesstedet til bestemmelsesstedet var varen totalt identificeret og kontrolleret. Burde man ikke endnu en gang overveje dette system? Det er billigt og medfører ikke ekstraudgifter for Kommissionen.

Bonino
Det er muligt, at den tidligere metode var bedre, men det forhindrede ikke, at der opstod en alvorlig krise, og at man også beskyldte Kommissionen for manglende kontrol. Men under alle omstændigheder findes der en forordning, der skal anvendes, og jeg mener altid, man kan ændre tingene. Men inden forordningen ændres, skal vi have de menneskelige ressourcer, der er nødvendige for at ændre situationen. Og det er vigtigt at vide, at vi i løbet af nogle måneder vil udarbejde en rapport om kontrolsystemerne, hvilket kan give Parlamentet og Kommissionen mulighed for at diskutere dette og sammenligne de to metoder og de to erfaringer og afgøre, hvilken metode der eventuelt er bedst. Det kunne f.eks. også være en kombination af de to metoder. Jeg overvejer i øjeblikket dette, men det ville være bedre, hvis vi havde lidt mere erfaring omkring denne metode, således at vi kan udarbejde en rapport, der kan diskuteres i Parlamentet og Kommissionen, og således finde ud af, hvordan vi forbedrer kontrollen.

Thors
Jeg er glad for det positive svar, som kommissær Bonino har kunnet give. Desværre er det imidlertid sådan, at det er de dårlige nyheder, der får de store overskrifter, mens de gode nyheder om, at det er lykkedes at spore så og så meget, ikke bliver omtalt. Derfor vil jeg, for det første, gerne vide: Har Kommissionen, f.eks. gennem sine informationskontorer i hovedstæderne, virkelig mulighed for at informere om, hvordan det er gået, dvs. om det er lykkedes for den?
For det andet: Giver dette ikke anledning til at fremskynde ikrafttrædelsen af forordningen om mærkning af oksekødsprodukter? Jeg frygter nemlig, at der kan opstå en lang række lignende situationer, hvis forordningen ikke træder hurtigere i kraft.
For det tredje er jeg taknemlig for den ydmyghed, som fru Bonino udviste, da hun satte spørgsmålstegn ved, om Kommissionen virkelig har opdaget alt, hvad der er at opdage. Er der tegn på yderligere svig, f.eks. i Storbritannien?

Bonino
For at undgå eventuelle misforståelser har jeg lige sagt, at vi har været i stand til at efterspore hele partiet på 1.650 tons, men jeg kan ikke sige, om dette er hele det kvantum, med hensyn til hvilket der er sket besvigelser, eller om der andre partier, fordi undersøgelsen fortsat løber. Vi står kun ved begyndelsen. Nye undersøgelser er f.eks. ved at blive udført i Det Forenede Kongerige. De to virksomheder er foreløbig blevet lukket, og vi er ved at gennemgå alle deres papirer, sagsmapper osv. For så vidt angår de 1.650 tons ved vi, hvad der er sket, men jeg kan ikke sige, at dette er hele historien. Det kan være, at der findes andre partier rundt omkring, men jeg håber det ikke.
Hvad angår det andet spørgsmål er De bekendt med Kommissionens indstilling til mærkning. Beslutningen og samtlige medlemsstaters reaktion var, at man skulle begynde at gøre mærkning obligatorisk fra år 2000, men foreløbig kun have frivillig mærkning, forudsat at det er muligt at efterspore dette kød. Jeg håber, at ikke blot denne krise, men tillige den større bevidsthed blandt forbrugerne vil få medlemsstaterne til i det mindste at fremskynde frivillig mærkning, så vidt det er muligt.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 42.

Pinheiro
Kommissionen er enig med det ærede parlamentsmedlem i, at etableringen af rammeaftaler kan hjælpe med at overvinde de administrative belastninger ved finansiering projekt for projekt. Kommissionen planlægger derfor at indføre muligheden for rammeprogrammer i sine reviderede almindelige betingelser for medfinansiering af NGO'er. Revisionen af de almindelige betingelser er allerede i gang. Disse rammeaftaler vil i starten blive indgået på pilotbasis med de NGO'er, der kan fremvise en tilstrækkelig tilgang til udvikling i partnerskab med lokale NGO'er, og med hvem kommissærerne har en lang og tilfredsstillende forbindelse inden for medfinansiering, og vil blive opbygget gradvis.
Rammeaftalerne vil kun tegne sig for en vis procentdel af midlerne til medfinansiering hvert år, idet Kommissionen fortsat vil finansiere individuelle projekter for de europæiske NGO'er, der stadig arbejder på et grundlag, hvor man går frem projekt for projekt, eller som er for små til at indgå rammeaftaler. Kommissionen har allerede benyttet dette instrument, særlig på området for humanitær bistand, inden for rammeaftaler. Disse aftaler blev indført i 1993 og danner en samlet retlig ramme for forbindelserne med humanitære institutioner, dvs. NGO'er og internationale organisationer, og hjælper således til at smidiggøre og fremme procedurerne for styring af humanitære operationer.

Lööw
Jeg vil gerne takke for et meget positivt svar, som jeg er meget glad for. Rammeaftalerne skal jo mindske administrationsudgifterne for såvel Kommissionen som de enkelte organisationer. Det skulle gøre det muligt at bruge en større del af bistandsmidlerne til egentlig bistand.
Rammeaftalerne er ikke nødvendigvis kun anvendelige i forbindelse med store projekter. Mange af de store ikkestatslige organisationer har lokalorganisationer, som måske ønsker at iværksætte mindre projekter. Jeg tror, at de store organisationer, hvis de opnår rammeaftaler, også vil kunne påtage sig ansvaret for de mindre projekter, som deres lokalorganisationer måtte ønske at gennemføre.
Rammeaftaler er jo, som kommissæren meget rigtigt påpeger, blevet prøvet med stor succes inden for ECHO. Det burde inspirere til også at anvende dem på andre områder.

Pinheiro
Fru Lööw, jeg er helt enig med Dem i, at der i betragtning af, at støtten til NGO'er i de sidste 20 år er steget fra 2, 5 mio ECU til 175 mio ECU, er tale om en enorm forøgelse, og antallet af de projekter, der skal håndteres, kræver givet så megen forenkling som muligt med hensyn til styringen.
Vi har arbejdet med forbindelseskomitéen for NGO'erne med henblik på oprettelse af dette såkaldte program for medfinansiering. Formålet er at hjælpe NGO'erne med at udfærdige deres anmodninger om finansiering, aflæggelse af beretninger osv. rigtigt. Vi håber, at kvaliteten og nøjagtigheden af beretningerne vil blive forbedret gennem disse programmer for medfinansiering, og det er derfor tanken gradvis at udstrække disse flerårige ordninger til at omfatte så mange NGO'er som muligt. Jeg kan forsikre Dem, at det arbejde, vi hidtil har udført med forbindelseskomitéen har været umådeligt opmuntrende, og jeg er sikker på, at vi blot står ved begyndelsen af en ny forbindelse med NGO'erne.

Posselt
Hr. formand, jeg har et kort, præcist tillægsspørgsmål. Findes der en komplet oversigt eller lister over alle statslige og ikke-statslige organisationer, som arbejder på vore vegne og med vore midler, og det ikke kun som led i udviklingssamarbejdet, men i det hele taget i tredjelande, og hvor kan man få denne liste?

Pinheiro
Alle projekter kunne ligge i GD VIII for så vidt angår udvikling i AVS-landene. Jeg er sikker på, at der inden for hvert geografisk område i GD'erne findes en fuldstændig fortegnelse for NGO'er. Som De ved, er dette hovedsagelig blevet behandlet på geografisk basis. Dersom De er interesseret og fremsætter anmodning herom, er jeg sikker på, at De vil få et hurtigt svar.

Formanden
Spørgsmål nr. 44 af Graham Watson (H-0431/97):
Om: Valg i Kenya
I løbet af i år skal der være præsidentvalg, parlamentsvalg og lokalvalg i Kenya.
Hvordan vurderer Kommissionen de fortsatte begrænsninger i forsamlings- og foreningsfriheden for politiske partier, og vil den tilbyde at udsende valgobservatører til Kenya og derudover opfordre regeringen til at give valgkommissionen i Kenya den uafhængighed, som den har ret til i henhold til Kenyas forfatning, så vælgerne i Kenya kan opleve et frit og retfærdigt valg uden mistillid og frygt?

Pinheiro
Europa-Kommissionen har deltaget i arbejdet i den såkaldte Donor's Democratic Development Group i Kenya under udarbejdelsen af en fælles erklæring om frie og retfærdige valg i Kenya senere på året.
I denne erklæring understreges den store betydning af følgende fire forudsætninger for et mere rimeligt grundlag for Kenyas andet valg med mange partier, nemlig: adgang til valgurnerne, adgang til vælgerne, adgang til oplysninger og forsamlingsfrihed.
Kommissionen anser disse fire punkter for absolut nødvendige betingelser for afholdelse af frie og retfærdige valg i Kenya. Den 6. maj blev denne erklæring overrakt præsident Daniel arap Moi. På mødet var der enighed om, at Donor's Democratic Development Group skulle mødes regelmæssigt med de øverste myndigheder i Kenya med henblik på en dialog om grundlæggende spørgsmål vedrørende de kommende valg i Kenya. Som resultat heraf fandt der endnu et møde med præsidenten sted den 1. juli.
Europa-Kommissionen er enig i, at valgkommissionens rolle og uafhængighed er af afgørende betydning for afholdelsen af valget. Europa-Kommissionen vil sammen med Den Europæiske Unions medlemsstater omhyggeligt undersøge valgkommissionens forpligtelser med henblik på at øge gennemsigtigheden af afviklingen af valgene i Kenya.
Donor's Democratic Development Group er i øjeblikket ved at udarbejde en henstilling angående overvågning af valgene, herunder muligheden for at udsende observatører og oprette et valgovervågningssekretariat. En sagkyndig, der lønnes af EF, indgår i det hold af teknikere, der bistår Donor's Democratic Development Group.
De begivenheder, der fandt sted i Kenya i sidste uge, hvorunder 14 mennesker døde i voldsomme konfrontationer, der var provokeret af politiets bestræbelser for at splitte møder, der var indkaldt med henblik på at udøve pression til fremme af forfatningsreformer, viste, at situationen er ved at blive forværret, og at behovet for en dialog mellem regeringen, oppositionen og Donor's Democratic Development Group er så meget mere nødvendig og presserende.

Watson
Jeg er kommissæren taknemmelig for hans svar. Som det vil være ham bekendt, er Kenyas økonomi og sikkerhedssituationen i landet under forværring. Ikke blot nedbrydes vejene, og ikke blot mangler hospitaler og skoler basale forsyninger, men der finder udbredte røverier sted. Regeringspartiet benytter sit magtapparat mod forsamlinger, der kræver forfatningsændringer. Den nylige storm på All Saints Cathedral og pryglingen af biskop Timothy Njoya er blot et enkelt eksempel på dette.
Jeg er taknemmelig for, at Kommissionen foreslår udsendelse af observatører til valgene, men jeg spørger mig selv, om Kommissionen også vil se på de andre forhold, hvor dette kræves, nemlig udpegelsen af en uafhængig valgkommission, der skal forestå valgene, afskaffelse af lovgivningen om offentlige forsamlinger, der giver regeringen kontrol med oppositionens forsamlinger, og spørgsmålet om uafhængige radioudsendelser med adgang for alle partier. Særlig vil jeg spørge Kommissionen, om den, da Kenya klart har overtrådt artikel 5 i den fjerde Lomé-konvention, vil overveje at suspendere den bistand, den yder Kenya ifølge Lomé-konventionen?

Pinheiro
Det er klart, at betydningen af at skabe lige vilkår som forudsætning for frie og retfærdige valg er kommet til udtryk i den erklæring, jeg lige har omtalt, og jeg mener, at de fire betingelser, jeg har nævnt, nemlig adgang til valgurnerne, adgang til vælgerne, adgang til oplysninger og forsamlingsfrihed, om jeg så må sige omfatter visse af de aspekter, som De har omtalt, som f.eks. adgang til radiostationerne, som ikke findes i Kenya i dag. Vi ved alle, at der er pressefrihed i Kenya, men vi er også klar over, at radioen er det eneste kommunikationsmiddel, der kan nå frem til mange fjerne områder. Heraf følger betydningen af, at ikke alene Den Europæiske Union, men alle de grupper, jeg nævnte, kommer til at deltage i overvågningen af, hvorledes forpligtelserne med hensyn til valghandlingerne overholdes.
Jeg må sige, at også vi er meget foruroligede over det såkaldte slette styre, der er blevet observeret af nogle af vore ambassader og delegationer i Kenya. Under mit besøg i Kenya gjorde jeg det selv klart for præsident arap Moi og hans hjælpere, at vi ville være villige til at samarbejde og endda intensivere vort samarbejde, men at vore betingelser er klare og er blevet klart gentaget i revisionen af Lomé-konventionen, særlig dennes artikel 5 om borgerlige og politiske rettigheder, men tillige med henblik på god forvaltning.
De nævnte økonomiens dårlige tilstand for øjeblikket. Det er klart, og dette har bevirket, at IMF nu betragter Kenya som ikke længere værende »på sporet«. Dette betyder, at det andet træk på den facilitet for strukturjustering, som IMF stod i færd med at bevilge, er blevet udsat, og som følge heraf har også vi selv besluttet at sætte vor støtte til faciliteten for strukturjustering i Kenya i bero til trods for, at vi anerkender, at finansministeren er en person, som det er værd at støtte personligt, og hvis virke er umådelig positivt. Jeg har også bemærket, at vi har sagt, at vi ville være rede til at benytte artikel 5, dersom vi var overbevist om, at disse betingelser vedrørende frie og retfærdige valg ikke var opfyldt.

Formanden
Spørgsmål nr. 45 af Clive Needle (H-0511/97):
Om: Kommissionens indsats for at udrydde børnelammelse i Afrika
Kommissionen bedes redegøre for, hvad den foretager for at bidrage til udryddelsen af børnelammelse gennem vaccinationsprogrammer i udviklingslandene og navnlig i Afrika?

Pinheiro
Hr. formand, navnlig i Afrika yder Kommissionen en omfattende støtte til vaccinationsprogrammer. Bestræbelserne går først og fremmest ud på dels at sikre en varig forsyning med prioriterede vacciner - navnlig mod difteritis, stivkrampe, mæslinger, kighoste, tuberkulose og polio - og dels at udbygge og forbedre de såkaldte rutinevaccinationsprogrammer. Navnlig gennem støtte til det primære sundhedsvæsen.
Sigtet med disse interventioner er i nærmeste fremtid at udvide dem med henblik på at styrke den nationale kapacitet inden for epidemiologisk overvågning og bekæmpelse af epidemier. Kommissionen kan desuden på anmodning fra de nationale myndigheder bidrage til finansieringen af udgifter i tilknytning til programmet til udryddelse af børnelammelse, herunder støtte til organisering og gennemførelse af nationale vaccinationsdage til udryddelse af børnelammelse. Jeg skal imidlertid endnu en gang understrege, at vort hovedformål er at sikre varig forsyning med vacciner og at styrke det nationale sundhedsvæsens kapacitet til at gennemføre rutinevaccinationer mod de ovennævnte sygdomme.

Needle
Tak, hr. kommissær, for dette generelle svar. Under besvarelsen sagde De, at hvis der blev fremsat anmodninger fra nationale myndigheder om udvidelser, da ville De være tilbøjelig til at overveje disse anmodninger. Jeg ville gerne have oplyst, hvilket svar, De gav på det brev, De modtog fra præsident Mandela i Sydafrika i marts på vegne af en række organisationer, der bredt repræsenterer en sammenslutning, der har til formål at afskaffe polio i Afrika. Jeg ved, at De har haft korrespondance med Verdenssundhedsorganisationen og andre, der har gjort det absolut klart, at et af deres højst prioriterede mål er at få større programmer for de vaccinationsdage, De har nævnt. Men de siger, at EU halter betydelig bagefter USA og Det Forenede Kongerige og de nationale myndigheder.
Jeg vil bede Dem oplyse mig, hvad der nøjagtigt bliver givet ud på dette område, hvordan De særlig svarer præsident Mandela og de afrikanske lande, der anmoder EU om hjælp, og om De virkelig vil prioritere dette, således at EU bliver en egentlig bidragende partner i udryddelsen af polio senest år 2000 efter Verdenssundhedsorganisationens målsætningsdato.

Pinheiro
Grunden til, at jeg har understreget anmodningen fra de nationale myndigheder i mit svar, er, at vi har vendt ryggen til anmodninger fra Verdenssundhedsorganisationen om støtte til de såkaldte »vaccinationsdage«. Hvorfor? Fordi vi mener, at ressourcerne har en meget større multiplikatorvirkning, dersom de går gennem de sædvanlige rutineprocedurer og gennem den grundlæggende sundhedstjeneste, der er blevet udviklet i nogle få lande.
Vi accepterer, at denne tjeneste i visse tilfælde ikke kan tilvejebringe den vaccinationsrutine, der er veletableret i mange afrikanske lande og med henblik på alle de sygdomme, jeg nævnte. I de tilfælde, hvor enkelte landes nationale myndigheder beder os om hjælp til denne form for ad hoc initiativ, er vi rede til at yde denne, fordi vi finder, at de nationale sundhedsmyndigheder bedre end vi er i stand til at bedømme, hvor det er bedst at sætte midlerne ind.
Dette har været vor politik i kampen mod nogle af de sygdomme, således som jeg redegjorde for over for direktøren for Verdenssundhedsorganisationen og visse NGO'er fra den anden side af Atlanterhavet og andre steder, der besøgte mig i denne anledning. Det er en fleksibel tilgang, og indtil videre har landene været tilfredse med den enten ved at vælge at styrke deres sædvanlige programmer eller i andre tilfælde at afholde en kampagne for at bevidstgøre befolkningen.
Så jeg regner med, at svaret til præsident Mandela var ja. Det er svært at sige nej til Nelson Mandela.

Formanden
Spørgsmål nr. 46 af Glenys Kinnock (H-0556/97):
Om: Konfliktforebyggelse og udvikling
Støtter Kommissionen det generelle princip om, at sikkerhedsbistand skal integreres i udviklingsprogrammer i regioner med tendens til konflikter («security first approach«)? I givet fald ønskes det oplyst, hvordan Kommissionen agter at sikre, at nationale og regionale indikativprogrammer bliver organiseret på en sådan måde, at der åbnes mulighed for at yde en sådan bistand med kort varsel?

Pinheiro
Kommissionen lægger fortsat stor vægt på problemet med forebyggelse af konflikter. Kommissionen har taget føringen inden for Den Europæiske Union i dialogen med Organisationen for Afrikansk Enhed, særlig med henblik på at yde denne bistand til dens konfliktmekanisme.
Kommissionen har taget de fornødne skridt til at give det såkaldte konfliktforebyggelsesnetværk form, og Kommissionen har spillet en meget fremtrædende rolle i udarbejdelsen af SAC-retningslinjerne for konflikt, fred og udviklingssamarbejde.
Kommissionen har også været drivkraften bag vedtagelsen af den fælles holdning og Rådets konklusioner om forebyggelse og løsning af konflikter i Afrika, der blev vedtaget på rådsmødet om almindelige anliggender den 2. juni 1997. Disse dokumenter giver udtryk for de vigtigste tanker og henstillinger i Kommissionens meddelelse om fredsstiftelse og forebyggelse af konflikter i Afrika af 6. marts 1996. Kommissionen medvirkede også væsentligt til vedtagelsen af den resolution om samhørighed, der blev vedtaget i Rådets møde om udvikling den 5. juni her i år, hvori fredsstiftelse og konfliktforebyggelse figurerer som et særligt emne.
De to sidstnævnte dokumenter kompletterer hinanden fuldt ud og danner et meget stærkt grundlag for en række konkrete aktiviteter på forskellige områder. Disse dokumenter bekræfter, at udviklingsbistand har en fremtrædende rolle at spille i fredsstiftelse og konfliktforebyggelse. Men hvis vi ønsker at anvende vor bistand effektivt med det formål at stifte fred, må det være klart, at vi på ny må overveje formålene med vor bistand. Jeg tror fast på, at det er på tide at stoppe fokuseringen på økonomisk udvikling alene, og at vi må tro på og handle i overensstemmelse med det princip, at økonomisk vækst alene ikke forebygger eller løser konflikter. Til tider kan økonomisk vækst endda udløse eller forværre spændinger i samfundet.
Jeg tror, at politik - fungerende politiske systemer - er nøglen til Afrikas velfærd. Svigt fra staternes side, ineffektive og ikke legitimerede former for styre, korruption, manglende magtbalance og muligheder, tyveri af nationalt velfærd begået af en lille elite og undertrykkelsen af demokrati, rettigheder og frihedsrettigheder er de nøgleproblemer, som skal tages op. De er roden til voldsomme konflikter, og vor bistand må rettes mod dem.
I vor meddelelse om konflikter i Afrika i begyndelsen af 1996 er der meget klart redegjort for disse problemer. Bistand til ulande, herunder programmerne inden for Lomé-konventionen, skal udtænkes og gennemføres på en måde, der hjælper til at angribe grundene til voldelige konflikter ved roden. I denne henseende går jeg fuldt ud ind for den tanke, at sikkerhedsbistand principielt bør integreres i udviklingsprogrammerne i områder, hvor der kan opstå konflikter. Med henblik herpå anlagde Kommissionen et mere strategisk synspunkt under tilrettelæggelsen af den anden økonomiske protokol til Lomé IV. I strategipapirerne lægges der stor vægt på at analysere de enkelte landes og områders særlige behov med henblik på at tage hensyn til fortidige, nutidige og sandsynlige fremtidige kriser.
Jeg vil blot tilføje, at disse strategiske papirer for første gang blev udarbejdet efter forudgående rådslagning med medlemsstaterne, Verdensbanken, UNDP og i visse tilfælde USA. Jeg er af den faste overbevisning, at det var et meget opmuntrende resultat, men et resultat, der stadig ikke lever op til, hvad jeg betragter som et strategisk papir, der er orienteret i retning af en fuldstændig og altomfattende udvikling.

Kinnock, Glenys
Jeg siger kommissæren tak for hans svar. Det vil være ham bekendt, at jeg og andre var noget bekymrede over, at der i grønbogen kun stod meget lidt, om overhovedet noget om emnet konfliktforebyggelse. Jeg hilser naturligvis den omtale, kommissæren netop har gjort i sit svar, om at inkludere sikkerheden inden for rammerne af netværket i Lomé-konventionen velkommen. Må jeg spørge kommissæren, på hvilke håndgribelige praktiske måder han agter at sikre, at dette virkelig optages i Lomé-konventionen?
Må jeg tillige stille ham et spørgsmål vedrørende betydningen af fredsbevarelse. Afrustning er en vigtig del af denne. Jeg har skrevet til Kommissionen om hjemsendelsen af over halvdelen af UNITA-styrkerne i Angola. Det forekommer mig, at vi mangler en mekanisme til hurtig udløsning af midler i disse situationer efter konflikter. Jeg ved, at vi har visse besværlige procedurer, men det kan ikke være den eneste grund. Kommissæren må tage sig af dette. Er forholdet ikke det, at partnerskabsprincippet i Lomé faktisk kunne være selve kernen til problemet? Vil kommissæren overveje indførelse af et finansielt instrument, der kan løse det problem, han klart ser, at vi må beskæftige os med?

Pinheiro
Jeg siger fru Kinnock tak for hendes understregning af betydningen af konfliktforebyggelse og af, at den ikke er nævnt i grønbogen, således som den skulle være. Dette gælder tillige andre aspekter som f.eks. menneskelig og social udvikling eller de problemer vedrørende køn, Kommissionen har behandlet for ganske nylig. Vi mente, at de var så nye, at de ville komme til at følge grønbogen som særdeles vigtige aktuelle problemer. Men jeg er ikke på nogen måde i tvivl om, at vi må have en mere moden politisk dialog med vore AVS-partnere og drøfte de spørgsmål, jeg lige har nævnt, på et modent grundlag. I modsat fald vil vi bevæge os i cirkler omkring det virkelige problem. Så jeg tror, at dette vil få en meget fremtrædende rolle i den næste Lomé-konvention.
For så vidt angår det andet aspekt af det problem, fru Kinnock omtalte, har jeg været meget optaget af diskussioner af det angolesiske problem med de angolesiske myndigheder. Det er rigtigt, at der i konventionen er tvingende forhold, der gør det yderst vanskeligt. Jeg vil blot nævne et par stykker. Da vi ikke kan betale eller yde bistand med nogen form for militære formål, kan man for det første spørge, om hjemsendelsen af soldater med bistand fra hæren bør anses for et militært eller ikke-militært anliggende? Jeg finder, at det er ikke-militært, men der hersker visse tvivl om rigtigheden af denne bedømmelse.
For det andet er der spørgsmålet om at mobilisere midler hertil. Ethvert tilfælde af hjemsendelse af soldater er enestående. Vi havde f.eks. i Liberia princippet »våben for jobs«, og det virker. I Angola ville det se helt anderledes ud, fordi byer og landsbyer er blevet udraderet af kortet. Der er derfor tale om genopbygning af byer og landsbyer fra grunden. Dette er noget helt nyt.
Nogle har foreslået, at vi kunne kanalisere bistanden gennem NGO'er, men vore finansielle retningslinjer for NGO'er er utilstrækkelige, når man tænker på de 60.000 mand eller deromkring, der straks skal hjemsendes og bosættes et eller andet sted uden for byerne. Dette er derfor et af de problemer, som GD VIII studerer, hovedsagelig fordi jeg tager til Angola i begyndelsen af oktober og øverst på dagsordenen for mine drøftelser med de angolesiske myndigheder og UNITA står netop, hvorledes vi på kort sigt skal give os i kast med problemet om hjemsendelsen af mellem 60.000 og 90.000 mand, der har været i kamp i 30 år. Det vil glæde mig meget at invitere Dem til at ledsage mig, fordi jeg tror det vil være umagen værd at foretage denne rejse og føre disse drøftelser.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 47.
Spørgsmål nr. 48 af José Barros Moura er trukket tilbage.
Spørgsmål nr. 49 af Ian White (H-0494/97):
Om: Restriktioner for støtte fra Den Europæiske Fond for Regionaludvikling
Der blev den 7. april 1997 fremsat en skriftlig forespørgsel (E-1395/97) om, hvorvidt der var sat begrænsninger for brugen af EU-midlerne, således at de anvendtes til civile og ikke militære anlæg i forbindelse med udbygningen af lufthavnsfaciliteterne på øen Benbecula i De Ydre Hebrider.
Kommissionen svarede, at den havde anmodet den pågældende medlemsstat om oplysninger om forholdene. Har man modtaget sådanne oplysninger?

Wulf-Mathies
Lufthavnen på Benbecula modtog som led i programmet Highlands and Islands National Programm of Community Interest i perioden 1988-1991 to tilskud fra Den Europæiske Fond for Regionaludvikling. Det første tilskud vedrørte opførelsen af en ny terminal, det andet blev ydet til et projekt til udbygning af startbane og anlæg til materiel. Af oplysningerne fra den myndighed, der var ansvarlig for gennemførelsen, kan man udlede følgende: For det første anvendes den lufthavnsterminal, som blev medfinaniseret af Regionalfonden, ikke af militæret, medmindre der er tale om betalende passagerer på kommercielle fly; for det andet gælder der ingen særlige begrænsninger for rullebanen. Militæret har lov til at anvende lufthavnen i transitøjemed, de civile fly har imidlertid fortrinsret. Lejlighedsvis kan lufthavnen også anvendes til sjældne øvelser, men forbliver i denne periode åben for den civile luftfart. Der findes ingen permanente militære faciliteter i lufthavnen. For militærfly gælder de almindelige erhvervstariffer, hvilket bidrager til lufthavnens rentabilitet. Militærfly udgør imidlertid en meget lille del af den samlede lufttrafik i lufthavnen på Benbecula; det, der var afgørende for EU-tilskuddet, var virkningerne for den regionale økonomi.

White
Jeg er kommissæren taknemmelig for dette meget nyttige svar. Det aner mig, at de oplysninger, der blev givet af den »ansvarlige myndighed«, som hun formulerede det, ikke er helt rigtige. Jeg taler som en af den, der var i Benbecula lufthavnen, og grunden til mit spørgsmål var den enkle, at jeg var der som civilpassager og overværede ankomsten af en række militære fly. Jeg overværede også, at der i umiddelbar tilslutning til lufthavnen er en stor RAF-militærbase, og at Royal Artillery et lille stykke nede ad vejen har en meget stor base. Jeg spekulerer alvorligt over, om Den Europæiske Union faktisk, tilsyneladende ubevidst delvis har subsidieret, hvad der faktisk er en større militær base på de Ydre Hebrider.
Jeg vil gerne varsko kommissæren om, at jeg er interesseret i svaret, men at jeg finder, at vi bør gå videre.

Wulf-Mathies
Hr. formand, jeg har forstået, at svaret ikke er tilstrækkeligt for Dem. Beslutningen blev jo allerede truffet i 1988. I mellemtiden er midlerne afregnet, og efter mine oplysninger blev midlerne udelukkende anvendt til de tilskudsberettigede projekter.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 50.
Spørgsmål nr. 51 af Gary Titley (H-0507/97):
Om: KONVER-programmet efter 1999
Har Kommissionen på baggrund af den omstrukturering, der er indledt inden for Europas våbenindustri, til hensigt at opprioritere KONVER-programmet efter 1999?

Wulf-Mathies
Hr. Titley, dagen i dag er et uheldigt tidspunkt, da Kommissionens formand - som De ved - i morgen vil forelægge Agenda 2000 og dermed også ændringer, som vil afspejle sig i strukturfondsprogrammet. Jeg beder derfor om forståelse for, at jeg ikke ønsker at foregribe kommissionsformandens redegørelse, men på nuværende tidspunkt indledningsvis kun ønsker at fremsætte visse generelle bemærkninger.
De ved, at de nuværende fællesskabsinitiativer er genstand for heftig kritik, fordi deres antal er for stort og de foranstaltninger, som vedrører fællesskabsinitiativer, for talrige. Af de 800 foranstaltninger, vi har i alt, vedrører de 400 fællesskabsinitiativer. Dette gælder imidlertid kun for ca. 9 % af strukturfondsmidlerne. Dette viser en uforholdsmæssig stor administrativ byrde og en indholdsmæssig overlapning med målprogrammerne.
Da jeg ikke ønsker at foregribe formandens redegørelse, vil jeg i dag kun gøre opmærksom på, at fællesskabsinitiativer, som ikke videreføres, så vidt muligt bør integreres i mainstream -programmerne.

Titley
Da svaret grundlæggende var »vent til i morgen«, er det svært at stille et supplerende spørgsmål. Min bekymring er imidlertid, at hvis nogle af historierne om fællesskabsinstrumenterne er sande, vil KONVER-programmet sandsynligvis gå i vasken. KONVER-programmet dækker områder, som i øjeblikket ikke er dækket af mål nr. 1 eller mål nr. 2, og ej heller faktisk let kan indpasses i noget af Kommissionens andre mål. Ikke desto mindre har de været af betydning for udviklingen af omstillingen af forsvarsindustrier, hvilket er en nøglerolle, vi skal spille.
Kan kommissæren oplyse mig, om hun accepterer, at KONVER-programmet har et legitimt formål, og at hun gerne så disse mål opfyldt i et hvilket som helst program, der afvikles efter 1999?

Wulf-Mathies
Hr. Titley, jeg forstår Deres argumenter for KONVER, og jeg ved også, at der var en helt specifik grund til, at KONVER var vigtig for bestemte områder. Alligevel er vi nødt til at udvikle en samlet strategi, som tager hensyn til alle betænkeligheder. Vi vil skulle undersøge, i hvilken form man fremover også kan støtte det, der er nødvendigt på dette område. Men jeg beder om forståelse for, at det vil være meget vanskeligt at bibeholde alt det, som vi gør nu, mindst lige så godt og gøre endnu mere på andre områder. Derfor vil vi i sidste instans skulle finde et rimeligt kompromis, som tilgodeser interesserne blandt alle berørte og navnlig de regioner, som har størst behov for hjælp.

White
Som kommissæren ved, er den vestlige del af England det område i hele Den Europæiske Union, der er mest afhængigt af forsvarsindustrien. Dette er grunden til, at KONVER har så stor betydning for os.
Jeg vil gerne på vegne af fagforeningerne i den vestlige del af England spørge kommissæren, om Kommissionen har nogen plan om vurdering af den måde, hvorpå KONVER har virket i de første få år af sin eksistens som et fællesskabsprogram. Har Kommissionen foretaget nogen vurdering, og ville det måske endda være muligt at overveje en eller anden form for konference eller møde, til hvilket man indbød fagforeningerne til at fremsætte deres synspunkter på det? Jeg kan oplyse kommissæren om, at der er udbredt utilfredshed blandt fagforeningerne med den måde, hvorpå dette program har virket i fortiden, fordi man har den opfattelse, at folkene på arbejdspladserne har fået utilstrækkelige oplysninger om det.

Wulf-Mathies
Hr. White, vi vil naturligvis, som vi også gør i forbindelse med vore andre programmer, evaluere resultaterne. Men jeg beder om forståelse for, at efter at KONVER til dels er blevet iværksat særdeles sent, er dette først muligt, når vi kan konstatere visse resultater. Jeg har ikke nu umiddelbart Deres tal liggende, men hvis jeg husker rigtigt, er vi på ca. 6 % af det samlede initiativ. Men jeg vil gerne slå det efter specielt til Dem, hvad angår Det Forenede Kongerige. Det vil således sige, at vi næsten ikke har kunnet anvende nogen KONVERmidler og logisk set heller ikke har kunnet opnå nogen resultater med dem.
Vi vil for det første undersøge, hvordan virkningerne af KONVER-programmet i det hele taget er, og vi vil for det andet også, som det hidtil er sket, muliggøre en udveksling af oplysninger på de forskellige områder. Der har allerede fundet nogle konferencer med KONVER-regioner sted.

García Arias
Fru kommissær, jeg vil gerne stille et spørgsmål omkring hvad der skal ske med RECHAR-initiativet, som tilsyneladende ikke er medtaget fremover.
Jeg ved, at De skal fremlægge Agenda 2000 i morgen, men jeg vil gerne høre Deres mening om, hvorvidt disse omstruktureringer vil fortsætte, for hvad der end sker på grund af Fællesskabet og på grund af Den Europæiske Unions kompetence i EKSF, er dette noget som fortsat vil berøre lande som Tyskland, Spanien og Frankrig.
Jeg vil også gerne spørge Dem, om De ikke mener, at man, når EKSF-traktaten udløber - og dermed al den støtte, der er blevet givet til reindustrialiseringen - og i betragtning af beslutningen på Det Europæiske Råds møde i Amsterdam om at afsætte disse tiloversblevne midler - EKSF-reserverne - til andre funktioner, burde overveje et overgangsprogram for disse regioner?

Formanden
Fru Wulf-Mathies, som De har kunnet konstatere, ligger tillægsspørgsmålet til fru García Arias uden for rammerne af det oprindeligt stillede spørgsmål. De kan imidlertid svare på det, hvis De ønsker.

Wulf-Mathies
Jeg mener, at jeg skal være fair. Hvis jeg nu i dag ikke siger, hvad der sker med KONVER, har jeg i dag heller ikke lov til at sige noget om, hvad der sker med RECHAR. Jeg beder om forståelse herfor. Men De ved, at vi forsøger at løse problemerne med RECHAR, at vi kender dem særdeles godt, og at vi vil forsøge også fremover at medvirke til at løse sådanne problemer, uanset arten. Men jeg beder for det andet også om forståelse for, at vi naturligvis skal respektere Rådets beslutninger vedrørende EKSF.

Formanden
Spørgsmål nr. 52 af Miguel Arias Cañete (H-0515/97):
Om: Hovedstadsregionernes net
Er Kommissionen bekendt med de ganske særlige problemer, der berører de europæiske regioner, som huser staternes hovedstæder?
Kender Kommissionen til de aktiviteter, der foregår i nettet af hovedstæder, som består af regionerne Madrid, Bruxelles, Ile de France, Athen, Lissabon, Rom, Stockholm og Helsinki, og som Berlin, Dublin og Wien deltager i som observatører?

Wulf-Mathies
Hr. formand, jeg glæder mig naturligvis meget over, at jeg kan svare min udvalgsformand, og dette vil jeg gerne gøre ved at sige, at Kommissionen i løbet af 1996 havde en meningsudveksling med repræsentanter for hovedstadsregionernes net. Ved denne lejlighed kom man også ind på den særlige problematik i forbindelse med de europæiske regioner, som huser staternes hovedstæder. I denne forbindelse opfordrede Kommissionen hovedstadsregionernes net til at gøre deres anliggender gældende i henseende til den strategi for fysisk planlægning, som for øjeblikket er ved at blive udarbejdet som led i den europæiske strategi for geografisk udvikling, og som bekendt omfatter denne strategi for fysisk planlægning bysystemet i Den Europæiske Union, også forskellige byers forskellige funktioner.
Kommissionen har med interesse noteret sig EU-hovedstadsregionernes charter, hvori de væsentlige elementer af den nævnte problematik rejses. Med sin meddelelse om den europæiske byudvikling fra maj 1997 opfordrede Kommissionen de interesserede institutioner til en dialog. I Noordwijk understregede EU-medlemsstaternes ministre med ansvar for regionalpolitiske spørgsmål og fysisk planlægning som led i et uformelt ministermøde i juni 1997, at man var meget interesseret i en menings- og erfaringsudveksling på europæisk plan.
Udtalelserne fra de europæiske institutioner, Europa-Parlamentet, men også Regionsudvalget, Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik og Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse og forslagene fra byorganisationer, som f.eks. nettet, kan give vigtige impulser til et »byforum«, som Kommissionen har fastsat til 1998, og jeg forventer derfor også en udtalelse fra denne institution, som så kan hjælpe os med at finde frem til et korrekt billede af situationen i forskellige byer med forskellige problemer.

Arias Cañete
Fru kommissær, jeg takker mange gange for Deres svar og vil gerne sige til Dem, at hovedstæderne som centrum for de politiske, økonomiske og kulturelle beslutninger har den højeste grad af koncentration af tjenesteydelser i de pågældende lande, men denne koncentration gør dem også til en tiltrækningspol for den lokale immigration og immigrationen fra tredjelande, hvilket resulterer i en betydelig forøgelse af den marginale befolkning, af de arbejdsløse med en deraf følgende affolkning og forarmelse af de tilstødende regioner. Derudover gør det relativt høje indkomstniveau hos den beskæftigede del af befolkningen, at strukturfondsmidlerne flyttes til andre regioner.
Derfor er mit spørgsmål, fru kommissær, om Kommissionen i det nye mål 2, som beskrives i Agenda 2000, med hensyn til udvælgelseskriterierne vil overveje situationen i disse regioner, som huser staternes hovedstæder og har et meget specifikt problem, og som ofte har en stor koncentration af borgere - også fra en medlemsstat - men som indtil dato ikke har modtaget strukturfondsmidler.

Wulf-Mathies
Hr. formand, hr. Arias Cañete, jeg må bede om i dag ikke at være nødt til at berøre emnet Agenda 2000, da formanden i morgen generelt redegør for emnet. Men lad mig gøre opmærksom på, at det faktisk ville være vigtigt at undersøge, hvad der adskiller hovedstæder fra andre byer med lignende problemer, som må kæmpe med tilflytning, med miljøforurening, som også varetager bestemte centrale funktioner for en region. Jeg vil således bede om dette, og vi har også bedt nettet af hovedstadsregioner om over for os at redegøre for problemerne, da jeg anser det for at være mere hensigtsmæssigt, hvis vi beskæftiger os med problemerne som led i de bymæssige og bypolitiske initiativer, uafhængigt af, om disse problemer optræder i hovedstæder eller i andre byer. De er nemlig lige tungtvejende for de mennesker, som bor der, og menneskene i hovedstæderne lider lige så stærkt eller lige så lidt som andre under disse problemer.

Formanden
Da vi har opbrugt den tid, der er afsat til spørgsmål til fru Wulf-Mathies, vil spørgsmål nr. 53 til 58 blive besvaret skriftligt.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 59.
Spørgsmål nr. 60 af Anne McIntosh (H-0440/97):
Om: Anerkendelse af skilærerkvalifikationer i Frankrig
Hvilke foranstaltninger vil Kommissionen træffe for at sikre en korrekt gennemførelse af gældende lovgivning med henblik på anerkendelse af skilærerkvalifikationer i Frankrig, således at der kan blive sat en stopper for praksis med at bruge egnethedsprøver til at diskriminere mod ikke-franske lærere?
Hvilke foranstaltninger agter Kommissionen for så vidt angår etableringsretten at træffe mod de franske myndigheder, hvis disse undlader at ændre reglerne vedrørende tilladelse til etablering til indehavere af diplomer udstedt af andre medlemsstater, navnlig i overensstemmelse med direktiv 92/51/EØF ?

Monti
Hr. formand, Kommissionen er fuldt bekendt med de problemer, de skilærere, der er i besiddelse af britiske diplomer, støder på med hensyn til anerkendelse af deres kvalifikationer i Frankrig. Kommissionen har faktisk allerede gjort meget for at løse disse problemer. Jeg vil erindre om, at Frankrig efter Kommissionens indgriben nu har transformeret fællesskabsbestemmelserne korrekt. For så vidt angår etableringsfriheden er der indledt en traktatbrudsprocedure. Spørgsmålet skulle blive løst i løbet at kort tid, idet de franske myndigheder for nylig har udstedt et dekret, der transformerer direktiv 92/51/EØF og anerkendelse af eksamensbeviser. Om de franske myndigheder håndhæver de nye bestemmelser i fransk ret korrekt, skal nu kontrolleres i praksis, og Kommissionen agter at fortsætter sit virke herfor.
Kommissionen har også bestræbt sig meget for at indlede en dialog mellem det britiske forbund, British Association of Skii Instructors (BASI), og de franske myndigheder. Formålet med dette initiativ er at fremme de bilaterale drøftelser om reglerne for anerkendelse af BASI's diplom af første grad. Der har allerede fundet møder mellem franske tjenestemænd og repræsentanter for British Association of Skii Instructors . Kommissionen har ligeledes opfordret de franske myndigheder til at give en første vurdering af bestemmelserne i dekretet om tjenesteyderne, der skulle fremkomme i løbet af de nærmeste uger. Dersom det viser sig, at egnethedsprøver kræves aflagt systematisk, vil Kommissionen opfordre de franske myndigheder til ændre denne praksis.

McIntosh
Hr. formand, vel hilser jeg Kommissionens virke indtil dato velkomment, men det er desværre simpelthen ikke godt nok. Som et af de grundlæggende medlemmer af Den Europæiske Union burde den franske regering vide bedre, og den burde vide, at der som nævnt af kommissæren er tale om et flagrant brud på både traktatens bestemmelser om etableringsfrihed og særlig gennemførelsesdirektivet, der, tør jeg erindre ham om, blev vedtaget i 1992. På vegne af de britiske skiløbere, hvoraf mange har skrevet til både mig og andre britiske Europa-Parlamentsmedlemmer, vil jeg venligst bede kommissæren oplyse os, hvornår en britisk statsborger, der har et britisk diplom, vil kunne beklæde en stilling på lige fod med en fransk statsborger i medfør af traktatens artikel 7? Der er simpelthen ikke tale om lige vilkår, og jeg gentager, at Frankrig begår traktatbrud og brud på gennemførelsesdirektivet.

Monti
Hr. formand, jeg kan måske give de seneste detaljer vedrørende denne sag, som optager Kommissionen lige så meget som Dem, frk. McIntosh.
For det første blev der sidste år udfoldet store bestræbelser i form af møder, uformelle kontakter eller officielle skrivelser for at løse de problemer, som møder udenlandske skilærere, der ønsker at virke i Frankrig, og der blev gjort virkelige fremskridt. Vi kan ikke glemme de to franske dekreter. For det andet har Kommissionen anmodet Frankrig om at undersøge alle de endnu uafgjorte enkeltsager, som er Kommissionen bekendt. For det tredje er der netop fra hr. Holmes, en BASI-advokat, indgået en ny klage til Kommissionen. Den er nu blevet officielt registreret som en klage. Hr. Holmes er bekymret for, at der systematisk kan kræves aflagt prøver af tjenesteydere. Dersom dette er tilfældet, kan Kommissionen beslutte at tage affære. For det fjerde modtog jeg den 17. juni 1997 en delegation af skilærere for begyndere ledet af fru Billingham. Endelig blev der den 3. april 1997 tilstillet de franske myndigheder en skrivelse underskrevet af generaldirektør Mogg, hvorefter disse blev anmodet om at give Kommissionen en første evaluering af dekretet om tjenesteydere. Kommissionen har netop modtaget disse oplysninger i juni her i år. Så jeg tror, at disse fakta kan overbevise Dem, frk. McIntosh, om den meget store opmærksomhed, hvormed Kommissionen følger denne vigtige sag.

Billingham
Tak, kommissær Monti. Jeg er sikker på, at De ikke er overrasket over at høre mig tage ordet i denne sag, selvom mit spørgsmål går videre. Jeg siger tak for den anerkendelse, De allerede har givet af det meget vigtige møde, vi havde med formanden og forretningsføreren for British Association of Ski Instructors. De vil af fru McIntosh' indlæg have bemærket, at der hersker stor håbløshed, må jeg sige, vedrørende dettes særlige spørgsmål. Jeg er glad over at høre, at der sker fremskridt, men der hersker nogen skepticisme. Vi ønsker handling frem for ord i denne sag.
Jeg behøver ikke at fortælle Dem, at dette er et mikrokosmos af hele Deres handlingsplan for enhedsmarkedet. Hvis vi ikke kan klare dette problem, hvilke chancer og hvilken sandsynlighed er der da for at klare alle de andre, alle de mange andre mere indviklede problemer, der skal løses? For så vidt angår skilærerne er deres konflikt med franskmændene kun en del af problemet. Jeg er sikker på, at dette vil give genlyd i resten af Europa.

Monti
Jeg vil sige fru Billingham tak for den interesse, hun nærer for Kommissionens virke på dette område. Må det være mig tilladt at sige, at de ord, jeg sagde, ikke blot er ord, men ord om kendsgerninger. Disse kendsgerninger har måske ikke været tilstrækkelige endnu. Vi vil foretage enhver nødvendig handling. Vi taler om handlinger ved at bruge ord, men handling er kernen på dette område. Jeg er enig med Dem i Deres synspunkt om, at disse frie personbevægelser i bred forstand er af væsentlig betydning for enhedsmarkedet. Dette er grunden til, at vi så hårdt forfølger denne sag.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 61.

Formanden
Da de følgende spørgsmål vedrører samme emne, vil vi under ét behandle spørgsmål nr. 62 af María Izquierdo Rojo (H-0482/92):
Om: Regeringskonferencen og nye forslag med henblik på at sikre den frie bevægelighed for varer, navnlig fra Frankrigs side
Hvilke foranstaltninger vil efter Kommissionens opfattelse være de mest effektive med henblik på fremover at forhindre, at retten til frie varebevægelser krænkes igen og igen, uden at dette medfører straf? Hvilke forslag vil den stille med henblik på regeringskonferencen og den nye EU-traktat? Og hvilken politik og hvilke konkrete foranstaltninger vil den slå til lyd for? og spørgsmål nr. 63 af Felipe Camisón Asensio (H-0492/97):
Om: Foranstaltninger mod hærværk, som hindrer frie varebevægelser
Et af målene i forbindelse med handlingsplanen for gennemførelsen af det indre marked var at afskaffe handelshindringer inden for de forskellige sektorer til gavn for alle borgere. Hvilke forholdsregler påtænkes der truffet mod det hærværk, som udøves ved forskellige lejligheder, og som hindrer fri udveksling af landbrugsvarer?
Monti
For så vidt angår de problemer, der rejst af de ærede parlamentsmedlemmer, og som i øjeblikket er ved at blive undersøgt, har Kommissionen allerede flere gange givet udtryk for sin indstilling til de voldshandlinger, der gentagne gange er blevet begået af visse grupper af franske producenter eller visse repræsentative organisationer, over for landbrugsprodukter inden for levnedsmiddelsektoren, der hidrører fra Spanien.
Jeg har selv for nogle dage siden tilstillet den franske minister for europæiske anliggender en skrivelse, hvori jeg giver udtryk for Kommissionen bekymring vedrørende denne sag. I øvrigt har lignende episoder i de tidligere år foranlediget Kommissionen til at indlede en traktatbrudssag i medfør af Traktatens artikel 169. Denne sag verserer i øjeblikket for Domstolen. Generaladvokat Lenz har i øvrigt for nylig fremsat sit forslag til afgørelse for Domstolen og heri tilsluttet sig Kommissionens opfattelse. Det er hævet over enhver tvivl, at Kommissionen, dersom Domstolen fastslår, at Frankrig har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Traktaten, og dersom de foranstaltninger, der træffes af de franske myndigheder, herefter ikke gør det muligt at bringe dette retsbrud til ophør, vil kunne indlede en sag i medfør af EØF-traktatens artikel 171 og i denne forbindelse kræve Frankrig dømt til betaling af en skønsmæssigt fastsat godtgørelse eller en bod.
Hvad angår de initiativer af almindelig karakter, der kan tages i den nærmeste fremtid - som omhandlet i det andet spørgsmål - står det Kommissionen klart, at betingelserne for anvendelse af de procedurer, der er omhandlet i artikel 169 og 171, ikke vil gøre det muligt hurtigt at angribe og løse de problemer, der opstår under forhold som dem, der er nævnt af de ærede parlamentsmedlemmer. Kommissionen har i øvrigt henledt medlemsstaternes opmærksomhed på dette punkt i den henstilling, den udsendte i februar 1996 i anledning af Regeringskonferencen. Desuden har Kommissionen inden for handlingsplanen for enhedsmarkedet påpeget, at den i tilfælde af alvorlige overtrædelser af fællesskabsbestemmelserne med alvorlige følger for enhedsmarkedet burde kunne træffe hasteforanstaltninger over for den misligholdende medlemsstat, og eventuelt kunne fastsætte sanktioner.
En styrkelse af Kommissionens håndhævelsesbeføjelser vil bidrage til at nedbringe forhalingen af løsningen af problemerne. Men Regeringskonferencen sluttede uden indsættelse af noget ændringsforslag herom i teksten til den nye traktat. Det Europæiske Råd i Amsterdam har dog anmodet Kommissionen om at undersøge, med hvilke midler man effektivt kan sikre de frie varebevægelser, herunder mulighederne for at pålægge medlemsstaterne sanktioner, og opfordret Kommissionen til at fremlægge forslag herom før Det Europæiske Råds næste møde i december 1997. Det er for tidligt, hr. formand, at sige, hvorledes Kommissionen agter at handle i denne sag. Men det står dog fast, at den er begyndt at undersøge samtlige de forhåndenværende muligheder i Traktaten for fuldt ud at kunne besvare stats- og regeringschefernes opfordring fra deres sidste møde.

Izquierdo Rojo
Hr. kommissær, regeringskonferencen har været skuffende i relation til dette problem, som fortsat eksisterer. Jeg takker Kommissionen mange gange for den beredvillighed, den har udvist inden regeringskonferencen og - ifølge Deres udsagn, hr. kommissær - også efter denne.
I tråd med denne gensidige støtte ville jeg være Dem meget taknemmelig - eftersom problemet fortsat eksisterer - hvis De ville give Parlamentet og det pågældende medlem en kopi af Deres brev til den franske minister med henblik på at informere Parlamentet og den europæiske befolkning i al almindelighed. Jeg takker for Deres beredvillighed, og jeg vil i fremtiden også være taknemmelig, hvis alle disse foranstaltninger fra Kommissionens side med henblik på at løse problemet kunne opnå størst mulig gennemsigtighed og vinde størst mulig udbredelse. Jeg tror, Kommissionen gør meget mere, end folk ved.

Monti
Jeg vil sige til fru Izquierdo, at Kommissionen den 8. juli, nemlig datoen for afsendelsen af min skrivelse til den franske minister for europæiske anliggender, har offentliggjort en pressemeddelelse med gengivelse af indholdet af denne skrivelse.

Camisón Asensio
Hr. kommissær, De er bekendt med, at på trods af Deres irettesættende breve til den franske minister for europæiske anliggender - både til ministeren i den tidligere og i den nuværende regering - bliver der stadig udøvet hærværk mod spanske lastbiler, hvilket det franske politi forholder sig passivt overfor. Som eksempel kan nævnes det overgreb, der blev begået den 2. juli i Cintegabelle.
Jeg går ud fra, hr. kommissær, at De føler Dem meget frustreret over at konstatere, at Deres forsøg på at ordne sagen ved regeringskonferencen i Amsterdam, hvor De foreslog, at sanktionerne skulle være automatiske, ikke fører til noget.
Jeg forstår Deres frustration, eftersom vi europæere er klar, hvor fast og stædig De er, når De med djævelens vold og magt vil forsvare den frie bevægelighed for varer i Unionen for at nå det mål, der ligger i kulminationen af det indre marked. Jeg forstår Deres frustration, hr. kommissær, men De må forstå, at vores er større, for vi står stadig, som den tidligere taler sagde, over for et uløst problem.

Monti
Ja, der hersker frustration, men tillige bevidsthed om, at der i institutionerne og befolkningerne findes et ønske om at få løst disse problemer konkret. Kommissionen og jeg selv er blevet opmuntret af det forslag til afgørelse, der nylig er blevet fremsat af generaladvokat Lenz i sagen vedrørende de begivenheder, der fandt sted i 1995. Det er rigtigt, at der er gået lang tid, og at disse sager tager lang tid, men dersom Domstolen tager generaladvokat Lenz' forslag til følge, vil der ske et betydeligt skridt inden for håndhævelsen af reglerne om fri bevægelighed for varer.

Formanden
Da vi har opbrugt den tid, der er afsat til spørgsmål til Kommissionen, vil spørgsmål nr. 64 til 114 blive besvaret skriftligt.
(Mødet udsat kl. 19.20 og genoptaget kl. 21.00)

Personbefordring ad vej
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende indstillinger ved andenbehandling:
A4-0234/97 for Udvalget om Transport og Turisme om Rådets fælles holdning fastlagt med henblik på vedtagelse af Rådets forordning om betingelserne for transportvirksomheders adgang til at udføre personbefordring ad vej i en medlemsstat, hvor de ikke er hjemmehørende (C4-0172/97-96/0002/SYN)) - ordfører: Killilea.-A4-0233/97 for Udvalget om Transport og Turisme om Rådets fælles holdning fastlagt med henblik på vedtagelse af Rådets forordning om ændring af Rådets forordning (EØF) nr. 684/92/EØF om fælles regler for international personbefordring med bus (C4-0173/97-96/0125(SYN)) - ordfører: Killilea.
Killilea
Fru formand, Parlamentet kan ikke være helt tilfreds med den måde, hvorpå Rådet har valgt at handle på området for international personbefordring med bus. Kommissionen accepterede kun 9 af Parlamentets 26 ændringsforslag, og Rådet har kun accepteret endnu færre. Det må dog også erkendes, at beslutningen om at indføre en fællesskabstilladelse naturligvis i sig selv er et vigtigt fremskridt. Ved Rådets fælles holdning er der sket yderligere ændringer af Kommissionens tekst. Den indeholder bl.a. bestemmelser om nedsættelse af et rådgivende udvalg, der skal bistå Kommissionen ved vedtagelse og gennemførelse af foranstaltninger vedrørende transportdokumenter.
Selvom mange af de ændringsforslag, der blev vedtaget under førstebehandlingen i Europa-Parlamentet, ikke er blevet medtaget i den fælles holdning, har Udvalget om Transport og Turisme valgt alene at koncentrere sit virke om nogle få mål, som det finder vigtigst. Disse indeholdes hovedsagelig i ændringsforslag 15 og 16 fra førstebehandlingen, nu ændringsforslag 1 og 2 til denne indstilling, der vedrører nødvendigheden af at overholde bestemmelserne om social sikring og bestemmelserne om trafiksikkerhed gældende for køretøjer og førere heraf. Jeg har også valgt at fastholde ændringsforslag 24 under førstebehandlingen, som nu er ændringsforslag 3 til denne indstilling med opfordring til Kommissionen om før december 1999 at forelægge et forslag til forordning om yderligere udvidelse af anvendelsesområdet for det foreliggende forslag. På grund af den tid, det tager at gennemføre og anvende denne forordning, kunne det være en god idé at påbegynde arbejdet med et nyt forslag straks for ikke at udskyde den videre liberaliseringsproces i det uendelige.
Som indledning til min anden betænkning om cabotagekørsel finder jeg, at det måske kan være nyttigt at give en kort historisk redegørelse for dette forslag, der har haft en besynderlig skæbne, og, må jeg sige, tilbagelagt en meget besværlig vej. Den 23. juli 1992 vedtog Rådet forordning nr. 2454/92 om betingelserne for transportvirksomheders adgang til at udføre personbefordring ad landevej i en medlemsstat, hvor de ikke er hjemmehørende. Ordningen er senere blevet annulleret af Domstolen i en dom afsagt den 1. juni 1994 i en sag, der var anlagt af Parlamentet selv. Samtidig bestemte Domstolen, at retsvirkningerne af den annullerede forordning skulle stå ved magt, indtil en ny lovgivning var blevet vedtaget. Domstolen besluttede at annullere forordningen, fordi Rådet havde ændret det kommissionsforslag betydeligt, som Parlamentet havde udtalt sig om ved vedtagelsen af den endelige udgave af teksten, og enhver - og da særlig Rådet - ved, at det burde have hørt Parlamentet igen med henblik på foretagelse af en så betydelig ændring. I den endelige tekst kunne visse af de fastsatte procedurer og formaliteter have gjort det vanskeligere at udøve den frie ret til at udføre passagertransport.
Et år og syv måneder efter dommen af 1. juni 1994 forelagde Kommissionen det forslag, vi nu behandler, og som i vidt omfang bygger på selve den annullerede forordning, men naturligvis udvider omfanget af liberaliseringen af cabotagekørslen med passagerer. Efter førstebehandlingen i Parlamentet accepterede Kommissionen ni af dettes 16 ændringsforslag, men beklageligvis accepterede Rådet kun tre af disse.
Der har senere fundet en positiv udvikling sted på flere områder. Ved Rådets fælles holdning indførtes en større grad af liberalisering end i den gamle forordning nr. 2454/92, for så vidt som alle særlige køretøjer, der kører i fast rute med f.eks. arbejdere og studenter er blevet liberaliseret under forudsætning af, at de er undergivet en aftale mellem organisationen og transportvirksomhederne. Yderligere er adgangen til et nationalt marked for kørsel med passagerer i forbindelse med international transport et første skridt i retning af anerkendelse fra Rådets side af princippet om cabotagekørsel inden for Fællesskabets område.
Af disse grunde fremsætter jeg ikke mange af de ændringsforslag, der blev vedtaget ved førstebehandlingen, og som ikke blev vedtaget af Rådet, fordi jeg finder, at den fælles holdning virkelig bevirker en forbedring i forhold til den tidligere lovgivning. Parlamentet bør dog ikke herved glemme sit ansvar for at støtte yderligere fremskridt på dette område.
Følgelig søger ændringsforslag 1 til forslaget til afgørelse at støtte Rådet i dets fremtidige bestræbelser for liberalisering af sektoren under hensyntagen til Parlamentets tidligere holdning. Dette ændringsforslag henviser til den endelige erklæring, Kommissionen har tilknyttet Rådets fælles holdning, og hvori den bekræfter sit engagement i at forberede nye lovgivningsinitiativer inden for denne sektor på grundlag af reaktionerne på grønbogen om borgernes transportnet. Transportudvalget ønsker at opmuntre Kommissionen ved at tilføje et citat, der omhandler yderligere liberalisering i fremtiden, der gør de ændringsforslag, som Rådet har fremsat til det oprindelige forslag midlertidigt acceptable. Vedtagelsen af dette citat er derfor af større betydning, end det kunne synes, eftersom det giver udtryk for Parlamentets iver efter at søge yderligere fremskridt inden for lovgivningen om passagerbefordring. Ændringsforslag 2 understreger Europa-Parlamentets ubestridelige rolle som kontrollant, idet det deri hedder, at Kommissionen påtager sig at underrette Parlamentet om gennemførelsen af både den pågældende forordning og den forordning, der blev annulleret af Domstolen. Kommissionen skal særlig senest den 30. juni 1998 aflægge beretning om resultaterne af anvendelsen af den gamle forordning og senest den 31. december 1999 aflægge en beretning om gennemførelsen af den foreliggende forordning på grundlag af oplysninger, der periodisk indhentes fra medlemsstaterne. Ændringsforslaget omhandler også indholdet af citatet ved en henvisning til fremtidige lovgivningsmæssige udviklinger inden for denne sektor.
Som konklusion vil jeg sige, at kun to ændringsforslag på ny lægges på bordet ved andenbehandlingen. Men disse er ændringsforslag, der kort angiver Parlamentets fastholdelse af beslutningen om at være på vagt over for cabotagekørsel og passagerbefordring inden for Fællesskabet i de frie personbevægelsers og etableringsfrihedens navn på det indre marked og mere i almindelighed i de europæiske borgeres interesse. Der var her tale om ændringsforslag fremsat af politiske grupper. Kun ét ændringsforslag blev fremsat af hr. Grosch fra PPE-gruppen. Det vedrører tilføjelse af ordet »regional«. Efter at vi har kontaktet hr. Grosch, synes det, at transportorganisationerne i Belgien såvel som Tyskland organiserer bustransport i byområder, men at dette ikke sker på regional basis. Under hensyn til hr. Groschs udførlige forklaring og forskellighederne inden for bustransportselskaber inden for selve EU foreslår jeg, at man støtter dette ændringsforslag. Jeg siger Transportudvalget tak for at have fremmet betænkningen til dette stadium og kommissæren personlig og hans personale for deres bistand og hjælp under forsøget på at gøre dette til et så godt stykke lovgivningsarbejde som muligt.

Watts
Fru formand, på De Europæiske Socialdemokraters Gruppes vegne vil jeg kort tage ordet, først og fremmest om Kommissionens forslag til ændring af rådsforordningen om betingelserne for international personbefordring.
Som vi bemærkede ved førstebehandlingen, hilser vor gruppe Kommissionens forslag velkomment, idet vi tror at det vil bevirke yderligere liberalisering i denne sektor, særlig ved forenkling af reglerne vedrørende international personbefordring ad vej. Selvom jeg også vil benytte lejligheden til at ønske ordføreren til lykke og ham tak for hans bestræbelser, deler jeg hans skuffelse med ham over, at vi ikke i højere grad kunne fremme vore ændringsforslag. Det er af væsentlig betydning at vi her i aften opholder ved de meget positive aspekter af dette særlige forslag.
Særlig bør vi henlede enhvers opmærksomhed på, at f.eks. den forbedrede redaktion af definitionen på lejlighedsvis kørsel i vidt omfang vil forenkle anvendelsen af forordningen og bidrage til udvikling af en mere effektiv sektor.
For det andet vil afskaffelsen af definitionen på international pendulkørsel, der aldrig har fandtes i national lovgivning, tillige bevirke en stor afklaring af tingene.
Sidst men ikke mindst vil indførelsen af et forenklet enhedsdokument, en fællesskabstilladelse til buskørsel, bevirke at man undgår den nuværende forvirrende situation, hvor gamle dokumenter rettes i hånden. Alt i alt tror jeg, at disse særlige forslag fortjener Parlamentets støtte ved andenbehandlingen.
Jeg vil nu kort beskæftige mig med forslagene vedrørende ikke-hjemmehørende transportvirksomheder, der udfører national personbefordring ad vej. Formålet med dette forslag er som nævnt af ordføreren at fastsætte ensartede betingelser for ikke-hjemmehørende transportvirksomheders adgang til at udføre personbefordring ad vej inden for en medlemsstat. Min gruppe deler og hilser med tilfredshed formålet at etablere frihed til at udføre befordring og afskaffe enhver form for forskelsbehandling af transportvirksomhederne på grund af nationalitet. Målet er at sikre efterlevelse af traktaten og særlig bestemmelserne om enhedsmarkedet. I forening med de øvrige foranstaltninger, jeg har omtalt, og afskaffelsen af kontrollen ved grænserne betyder dette, at vi nu ser cabotagesystemerne udvidet til at omfatte alle former for personbefordringsvirksomheder, herunder rutekørsel. Jeg hilser disse foranstaltninger velkomne.
Alt i alt vil disse særlig efter min opfattelse frembyde nye muligheder for passagertransportvirksomheder, der herefter vil skabe nye arbejdspladser på transportområdet, som der er stort behov for. Der vil blive indført nye regler og en større fleksibilitet vil skabe nye markeder. Afskaffelsen af de nuværende restriktioner vil gøre det muligt for transportvirksomhederne at optimere administrationen af deres virksomhed og gøre deres flåder mere rentable.
Som konklusion vil jeg sige, at De Europæiske Socialdemokraters Gruppe med glæde støtter disse foranstaltninger, fordi de vil skabe et nyt og hurtigt system, hvor personbefordring ad vej kan drives til bedste for transportvirksomhederne selv, passagerne, økonomien og miljøet.

McIntosh
Fru formand, også jeg vil sige Kommissionen tillykke med, at den er nået frem til dette stadium af den fælles holdning, og takke ordføreren for al hans møje med disse to forslag.
Ved at acceptere den fælles holdning hilser jeg den velkommen som et første skridt ad vejen frem mod anerkendelse af princippet om cabotagekørsel på Den Europæiske Unions område.
Jeg vil dog give udtryk for min bekymring og min egen og Det Europæiske Folkepartis Gruppes skuffelse over, at der kun gøres smerteligt få fremskridt i retning af liberalisering på dette område. Beklageligvis vil ikkehjemmehørende transportvirksomheders mulighed for at drive national personbefordring inden for en anden medlemsstat fortsat være alvorligt begrænsede. Jeg drømmer om den dag, hvor en bus kan køre gennem Frankrig fra Storbritannien til Bordeaux og optage og afsætte passager i Paris undervejs. Et sådant træk ville gøre det fælles marked inden for personbefordringen ad vej til en realitet, opmuntre flere til at benytte dette transportmiddel og sikre en reel værdi af det folkenes Europa, vi alle taler om.
Fordelene ved de forslag vedrørende transportvirksomheder, der ligger foran os i aften, er både til at tage og føle på og positive. Transportvirksomhederne vil blive i stand til at drage fordel af deres ret til at udføre tjenesteydelser i en anden medlemsstat, men vil naturligvis kun gøre dette, dersom det er i deres økonomiske interesse at gå ind i en sådan drift. Internationale transportvirksomheder vil uden yderligere omkostninger kunne opnå fordele ved at besætte de ledige pladser inden for de eksisterende tjenester.
Den yderligere liberalisering, der er omhandlet i den fælles holdning og hr. Killileas indstillinger vil hjælpe med til at nedbringe omkostningerne og spare transportvirksomhederne tid. Denne indførelse af ensartede procedurer vil kun blive lettere modvirket af kravet om fornyelse af fællesskabstilladelsen hvert femte år, der naturligvis udgør en del af forslaget.
Jeg vil benytte denne lejlighed til at støtte den fælles indstilling og hr. Killileas indstillinger og anbefale Parlamentet at stemme for dem.

Donnay
Fru formand, kære kolleger, med de to indstillinger fra min kollega, hr. Mark Killilea, når vi i dag til enden af en lovgivningsprocedure af stor betydning for hele sektoren for personbefordring ad vej. Jeg er overbevist om, at vedtagelsen af disse tekster og gennemførelsesforordningerne vil give en ny impuls til personbefordringen ved at tilbyde flere valgmuligheder mellem tjenesteydelser til mere attraktive takster.
Der sker her en betydelig åbning af markedet for busbefordring. Takket være tilladelsen til cabotagekørsel indføres der fri ret til udførelse af tjenesteydelser under fjernelse af enhver form for forskelsbehandling af tjenesteyderen på grund af hans statsborgerforhold eller som følge af, at han er etableret i en anden medlemsstat end den, hvori tjenesteydelsen skal udføres. Ligeledes må man understrege den forenkling, der er sket inden for sektoren for international passagerbefordring med indførelsen af en fællesskabstilladelse, som på længere sigt er bestemt til at skulle blive det eneste dokument, der er fornødent for befordring af passagerer i hele Den Europæiske Union. Disse er grundene til, at jeg opfordrer Dem til at stemme for de to indstillinger, der er udarbejdet af hr. Killilea, som siger jeg hjerteligt tak!
Men disse bemærkelsesværdige fremskridt må dog ikke få os til at tabe et større mål af syne, nemlig sikkerheden. Inden for de fælles regler for den frie ret til at udføre tjenesteydelser bør der samtidig ske en harmonisering af de betingelser, der kræves opfyldt for udøvelsen af transporterhvervet. Dette er hele meningen med en anden betænkning, nemlig betænkningen af Berger, som vi skal tage stilling til efter indstillingerne af Killilea. Jeg beklager ved denne lejlighed dybt, at Transportudvalget ikke er gået i dybden med de punkter, som forekommer mig væsentlige, nemlig uddannelsen af chaufførerne, de individuelle færdigheder eller indholdet af egnethedsprøverne. Disse ting er naturligvis følgerne af en stor åbning af sektoren for personbefordring eller varetransport ad vej.

Grosch
Fru formand, mine damer og herrer, ligesom ordføreren betragter Det Europæiske Folkepartis Gruppe Rådets holdning som et vigtigt, men ikke sidste skridt i forbindelse med liberaliseringen af transporten på tværs af grænserne. Det forhold, at den lokale nærtrafik indtil videre ikke er medtaget, var i overensstemmelse med Parlamentets ønske. Derfor forekommer det os også underligt, at den regionale nærtrafik ikke er medtaget, men afstemningen i morgen kan eventuelt rette op på dette. Jeg takker allerede nu ordføreren for hans opfordring til også at støtte denne ændring.
Det, som ordføreren har foreslået, er efter vor opfattelse fornuftigt, nemlig at foreslå ændringer på grundlag af hovedpunkter og ikke ganske enkelt regne med, at man endnu en gang kan fremsætte alle ændringsforslag, som blev stillet under førstebehandlingen. Bestemmelserne på det sociale område og trafiksikkerheden hører absolut blandt de væsentlige betingelser, som bør bestemme markedsadgangen. Det ved vi alle, og vi håber, at også Rådet ser det på den måde, at liberaliseringen og de dermed forbundne konkurrencevilkår ikke må resultere i, at alt dette sker på bekostning af de sociale og sikkerhedsmæssige bestemmelser.
Ordførerens sidste ændring er i vore øjne også logisk, hvis vi, som jeg indledningsvis bemærkede, ikke betragter dette som det sidste skridt. De nævnte tidsfrister er for os de seneste tidsfrister for at indføre en ny lovgivningsprocedure. Til den tid - og det er også et håb - vil Parlamentet formentlig i højere grad kunne give udtryk for sin mening på transportområdet. Om Rådet allerede i dag vil tage hensyn hertil, ligger mellem håb og fromt ønske. Men jeg ønskede ikke at lade dette ønske være uudtalt.

Kinnock, Neil
Fru formand, jeg vil begynde med at sige hr. Killilea tak for hans generøse bemærkninger i hans tak til mine tjenestegrene - mine medarbejdere - og mig selv, men vil tillige undskylde, at jeg kommer tre minutter for sent og derfor er gået glip af nogle af de perler, hans kastede for kommissionssvinet. Jeg undskylder dette mange gange. Jeg kan kun sige, at jeg var optaget i en intens drøftelse med mit medlem af Europa-Parlamentet på mit kontor vedrørende det kontroversielle emne om maling af vort køkken og følgelig blev tilbageholdt længere end nogen af os havde til hensigt. Jeg håber, at han vil tilgive mig. Jeg er sikker på, at han gør det.
De to fælles holdninger, der ligger på Parlamentets bord, vinder naturligvis vidtstrakt støtte, således som det fremgår af forhandlingen her i aften. Dette er utvivlsomt en tribut til hr. Killileas almindeligt anerkendte evne til at skabe konsensus, ikke blot i hans fædreland, men tillige her i Europa-Parlamentet.
Hvad angår international bustransport indeholder den fælles henstilling de fleste af de forbedringer, der er anbefalet af Kommissionen og Parlamentet på et tidligere stadium og medtager tillige den foreslåede indførsel af en fællesskabstilladelse til buskørsel.
Selvom Parlamentet, som de ærede medlemmer vil erindre, var enig i Kommissionens ønske om at slette den såkaldte »jernbanebeskyttelsesklausul«, var der ikke tilstrækkelig tilslutning i Rådet hertil, til trods for, at bestemmelserne i klausulen aldrig nogensinde er blevet benyttet af nogen medlemsstat. I stedet nåede Rådet til et kompromis, således at beskyttelsesklausulen vil blive opretholdt indtil udgangen af 1999 og derefter blive erstattet af en almindelig beskyttelsesklausul. Kommissionen vil naturligvis holde skarpt øje med den brug, medlemsstaterne vil gøre af disse klausuler, med henblik på at undgå en konkurrencefordrejning mellem de forskellige transportmidler.
Som de ærede parlamentsmedlemmer vil erindre, blev de ændringsforslag 1 og 2, der ligger på Parlamentets bord i dag, forkastet ved førstebehandlingen af både Kommissionen og Rådet. Som jeg forstår situationen, er Udvalget om Transport og Turisme stærkt optaget af at sikre, at lovgivningen om køre- og hviletider overholdes, og jeg er naturligvis helt enig heri. Jeg kan imidlertid forsikre Parlamentet, at der allerede er bestemmelser herom i den eksisterende tekst, og jeg anmoder derfor de ærede parlamentsmedlemmer om at tænke herover, særlig eftersom den ordlyd, der er foreslået af Transportudvalget, ved denne sjældne lejlighed ikke ville bringe større klarhed i de eksisterende bestemmelser. Jeg må sige de ærede parlamentsmedlemmer, at ændringsforslag 3 ikke kan accepteres af hverken principielle eller praktiske grunde.
Selvom Kommissionen naturligvis vil udarbejde en beretning vedrørende gennemførelsen af forordningen, er det ganske enkelt ikke realistisk at søge at gøre dette før udgangen af 1998. Forordningen vil blive vedtaget i eller omkring oktober her i år og vil træde i kraft ca. 12 måneder senere. Dette vil helt åbenbart give os for kort tid til at komme til nogen praktisk konklusion vedrørende dens gennemførelse, og når Parlamentet tager hensyn til disse tidsmæssige betragtninger, håber jeg, at de ærede medlemmer vil nå til samme resultat.
Situationen inden for cabotagekørsel med passagerer er tilfredsstillende, selvom Rådets fælles holdning ikke er så ærgerrig som foreslået af Kommissionen. Den betegner ikke desto mindre et acceptabelt første skridt i gennemførelsen af friheden til at udføre tjenesteydelser inden for rutebusdrift. Og jeg kan tillige tilføje, at Kommissionen vil undersøge situationen inden for rutebusdrift, der er udelukket fra anvendelsesområdet for den nuværende lovgivning, når vi overvejer revisionen af forordningerne vedrørende de offentlige serviceydelser, således som vi anførte i grønbogen om borgernes netværk sidste år.
Det glæder mig også at kunne meddele Parlamentet, at Kommissionen vil acceptere en omredigeret version af ændringsforslag 1 såvel som en del af ændringsforslag 2 - nemlig den del, der omhandlede beretningen om gennemførelsen af forordning 2454/92. Denne vil som krævet i det ændringsforslag, der ligger på bordet, blive fremsat i løbet af næste år.
Jeg kan dog ikke acceptere hr. Groschs ændringsforslag, hvori regionale bustjenester søges udelukket fra anvendelsesområdet for den ændrede forordning - dette ville være et tilbageskridt i forhold til det fremskridt, der allerede er opnået.
Jeg er hr. Killilea og hans kolleger meget taknemmelig for deres arbejde og i det hele taget for deres fortsatte interesse, der naturligvis er til stor hjælp til fortsat opnåelse af fremgang for gennemførelsen af fælles regler om personbefordring med bus i Fællesskabet.

Formanden
Jeg siger kommissær Kinnock tak, og jeg ser, at hr. Killilea på ny ønsker ordet.

Killilea
Fru formand, jeg vil blot give kommissæren en oplysning. Hvad angår ændringsforslag 1, siger De, at det ikke ville bevirke større klarhed. Men medtagelsen af det bevirker derfor ej heller større uklarhed, og jeg ser ikke logikken i det. Men det er spørgsmålet om hr. Groschs ændringsforslag, jeg vil beskæftige mig med i et øjeblik, fordi jeg finder, at De, hr. kommissær, bør kalde hr. Grosch op på Deres kontor i morgen og tage en kort drøftelse med ham, på samme måde som jeg selv måtte, således at han kan forklare den tekniske betydning af sit ændringsforslag. Det er helt forskelligt fra den fortolkning, De har givet af det, og jeg vil sætte pris på en lidt nøjere drøftelse af dette særlige spørgsmål, således at det kan blive afklaret én gang for alle. Jeg forventer, at De vil gøre dette, fordi jeg ved, at De er en mand, der respekterer små ønsker, og jeg tror, at De, når hr. Grosch har drøftet sagen færdig med Dem, vil have opnået en forklaring af enkelthederne i det, han taler om. Ifølge hans forklaring til mig, tror jeg ikke, at han alvorligt mener noget forkert med det, han forsøger at gøre.

Kinnock, Neil
Fru formand, jeg skulle have tænkt mig bedre om, førend jeg priste hr. Killilea for hans evne til at skabe konsensus. Efter hans sidste ord føler jeg mig nedsænket i en form for varm olie, og jeg føler mig på vej til Paradis ved den måde, hvorpå han med smigrende ord fortæller mig, at det er absolut nødvendigt for mig at modtage hr. Grosch. Hvis vi kan nå frem til en forståelse af de tekniske finurligheder i forbindelse med at gøre fælles fremskridt, vil jeg meget gerne gøre dette, men jeg kan naturligvis ikke love det udfald, hr. Killilea så klart ønsker, førend jeg har overvejet sagen yderligere.
For så vidt angår ændringsforslag 1, tror jeg, at hr. Killilea vil erkende, at Kommissionens bestræbelser til stadighed går ud på at skabe øget værdi, afklaring, forenkling og gennemsigtighed. Og selvom når en form for ord ikke forringer dette, er den altid ringere end noget, der forøger den. Konsekvensen er derfor, at jeg må fastholde, hvad jeg tidligere har sagt her i Parlamentet. Jeg vil naturligvis forfølge det problem, der er rejst af hr. Killilea, i håb om at nå frem til en tilfredsstillende løsning, men jeg giver ingen garanti.

Formanden
Tak, hr. Kinnock, for denne åbning, som jeg tror, at hr. Grosch påskønner.
Hr. Watts har ligeledes et spørgsmål at stille Dem, tror jeg.

Watts
Fru formand, en meget kort bemærkning og om en meget mere bedrøveligt emne. Som kommissæren vil vide omtalte min kollega, hr. Titley, så sent som i går det tragiske tab af menneskeliv i forbindelse med en busulykke i De Franske Alper, hvorved tre unge mennesker fra hans valgkreds blev dræbt i en bus uden sikkerhedsseler, der var lejet i Frankrig. Jeg ved, at hr. Titley allerede har rost kommissær Kinnock for hans bestræbelser for at sikre, at busser bliver så sikre, de på nogen måde kan blive. Jeg ønsker naturligvis ikke at kommissæren skal handle her i aften, men jeg er sikker på, at vi alle er glade for denne lejlighed, hvor bedrøvelig den end er, til på ny at overveje, om der er noget vi yderligere kan gøre for at gøre busserne overalt i Den Europæiske Union mere sikre og lære af denne tragedie, at vi må sørge for, at den ikke gentager sig.

Kinnock, Neil
Som hr. Watts nævner, er dette en begivenhed, der giver anledning til den største bekymring. Jeg har været i kontakt med hans kollega, hr. Titley, der helt med rette tog problemet op med mig i lyset af denne forfærdelige tragedie, som skete for eleverne fra St. James' School i hr. Titleys valgkreds. Hvad jeg var i stand til at sige hr. Titley, er, at vi allerede har opnået den fornødne lovgivning til sikring af almindelig montering af sikkerhedsseler i nye busser, og tillige i alle busser, der er fremstillet hen imod slutningen af dette årti, i hele Den Europæiske Union. Vi forbereder ligeledes lovgivning, der vil skabe meget større sikkerhed tilskadekomst i tilfælde af væltning af busser.
Det er særlig tragisk i denne sag, at en skole, der konsekvent har bestræbt sig for udelukkende at benytte busser forsynet med sikkerhedsseler, på grund af sammenbrud af en bus måtte skifte til et andet køretøj. Disse unge mennesker er døde, muligvis som følge af dette uundgåelige skifte. Vi vil konstant beskæftige os med hele sagen i håb om at nå frem til en hurtigere og mere udbredt gennemførelse af forandringer med henblik på den forbedring af sikkerheden, som ethvert civiliseret menneske i Parlamentet, Kommissionen og i øvrigt overalt ønsker sig.

Formanden
Tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Afgifter på tunge godskøretøjer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0243/97) af Jarzembowski for Udvalget om Transport og Turisme om forslag til Rådets direktiv om afgifter på tunge godskøretøjer for benyttelse af visse infrastrukturer (KOM(96)0331 - C4-0027/97-96/0182(SYN))

Jarzembowski
Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, Udvalget om Transport og Turisme har meget omhyggeligt behandlet Kommissionens forslag om et nyt direktiv om motorkøretøjsafgifter på lastvogne og opkrævning af vej- og brugsafgifter, og er med denne betænkning gudskelov nået frem til en fælles opfattelse samt har med stort flertal vedtaget en fælles udtalelse.
Den af Kommissionen foreslåede ordning for satser for afgifter på motorkøretøjer er efter vor opfattelse alt for kompliceret og bør forenkles. I den forbindelse bør man afstå fra at fastsætte maksimumssatser for afgifterne, og der bør kun indføres minimumsafgiftssatser. Minimumsafgiftssatserne bør imidlertid udformes således, at de tager hensyn til de vej- og emissionsbelastninger, som køretøjerne forårsager, og dermed også skaber incitamenter til køb af mere miljøvenlige køretøjer. Efter vor opfattelse bør satserne for Euro I og Euro II-køretøjer ligge på 80 % af afgiftssatserne for de mere miljøforurenende ikke-euro-køretøjer.
Under alle omstændigheder er vi af den opfattelse, at også i tilfælde af, at en medlemsstat opkræver brugsafgifter, kan denne ikke sænke disse minimumsafgiftssatser yderligere. De væsentligt forskellige konkrete afgiftssatser i medlemsstaterne resulterer nemlig allerede nu i konkurrencefordrejninger mellem virksomhederne i Fællesskabet, og dette skader ideen om det indre marked og en loyal konkurrence.
Endvidere foreslår Udvalget om Transport og Turisme, at ordningen for minimumsafgiftssatser regelmæssigt revideres, første gang den 1. januar 2002. Lad mig personligt tilføje, at man efter min opfattelse bør give helt afkald på motorkøretøjsafgifterne, da det ikke er afgifter, der virkelig er relevante for miljøet.
Men endnu vigtigere er det, at udvalget i udtalelsen ligeledes har opnået enighed i forbindelse med vej- og brugsafgifterne. Efter vor opfattelse bør Kommissionen først forelægge sin hvidbog om internalisering af de eksterne omkostninger og den omfattende undersøgelse, som frem for alt blev krævet i Schmidbauerbetænkningen, og som skal påvise de eksterne omkostninger ved de enkelte transportformer. Vi mener nemlig fortsat, at det ikke kan accepteres, at der til dækning af eksterne omkostninger allerede nu i vejafgifterne indføres et gebyrelement, som ensidigt skal bæres af lastvognene.
Vi mener også, at de forhøjede afgifter for benyttelsen af såkaldte sårbare veje ikke bør tillades på nuværende tidspunkt. Der skal først udarbejdes og vedtages specifikke regler i fællesskabsretten for definition af økologisk særlig hårdt ramte korridorer. I denne forbindelse samt i forbindelse med påvisningen af de eksterne omkostninger opfordrer Udvalget om Transport og Turisme Kommissionen til, at den inden for 12 måneder forelægger de nødvendige forslag. På baggrund af den stærke miljøbelastning, som lastvognstrafikken forårsager i Alpeområdet, går Udvalget om Transport og Turisme imidlertid absolut ind for en principiel særordning for Brenner-motorvejen. Men dette skal forberedes i enkeltheder af Kommissionen, også under hensyntagen til de transportforhandlinger, som forhåbentlig snart afsluttes med Schweiz, og omhyggeligt behandles af Parlamentet og Rådet.
Den brugsafgiftsordning, som Kommissionen i øvrigt foreslår, bør forenkles med henblik på dens anvendelse i praksis. Ordningen bør i højere grad tage hensyn til de emissions- og vejbelastninger, som køretøjerne forårsager. I den henseende skal man tænke på, at det jo står medlemsstaterne frit at fastsætte dem til mellem 50 og 100 % af maksimumssatserne. Og man må gøre sig klart, at fra den seneste fastsættelse af den nuværende maksimumssats indtil indførelsen af de nye maksimumssatser den 1. januar 1999 vil der være gået fem år. Derfor foreslår udvalget en klar forhøjelse af de årlige maksimumssatser, nemlig mellem 1.500 ECU for miljøvenlige og 2.500 for miljøforurenende køretøjer.
Vi er meget spændt på, hvordan hr. kommissær Kinnock vil reagere på vore forslag. I udvalget betegnede Kommissionens repræsentant vort udkast til betænkning som meget realistisk. Jeg håber, Neil, at du også opfatter den på denne måde i dag. Af hensyn til et godt samarbejde håber jeg, at Kommissionen overtager alle Parlamentets forslag, da det er meget sjældent, at et parlament i forbindelse med et vanskeligt spørgsmål kan opnå enighed om en betænkning med et så stort flertal. Men jeg mener også, at Rådet hurtigt bør vedtage en fælles holdning på grundlag af vor udtalelse og Kommissionens supplerende udtalelse, da direktivet jo også skal gennemføres, og de transportvirksomheder, der rent faktisk berøres, skal rettidigt vide, hvad de vil komme ud for den 1. januar 1999.
Afslutningsvis, fru formand, vil jeg gerne sige mange tak til kollegerne i Udvalget om Transport og Turisme, udvalgets sekretariat, men også Kommissionens repræsentanter. Jeg mener, at vi, Kommissionen og Parlamentet, har gennemført drøftelserne i Udvalget om Transport og Turisme i en god atmosfære. Jeg takker Kommissionen og mine kolleger, og jeg håber, at vi også vil bevare den gode forståelse i forbindelse med dette vigtige spørgsmål.

Tamino
Hr. formand, efter hr. Jarzembowskis indlæg vil jeg først og fremmest fremhæve, at holdningen i hans betænkning, selv om visse ændringsforslag i udtalelsen fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse, som f.eks. henvisningen til Alpe-konventionen, er blevet godtaget af Udvalget om Transport og Turisme, ikke desto mindre afviger betydeligt fra det, der findes i den udtalelse fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse, som jeg er ordfører for.
Særlig vil jeg vedrørende vurderingen af det forslag, vi har fået forelagt af Kommissionen, sige, at vi har anlagt en positiv vurdering af muligheden for indførelse af et eksternt omkostningselement i taksterne og brugsafgifterne, og at vi endda har fundet det nødvendigt at forbedre og yderligere afklare disse forhold gennem forslag og ændringsforslag.
Yderligere har vi fundet det nødvendigt og hensigtsmæssigt at udstrække begrebet sårbare vejstrækninger i Kommissionens forslag til sårbare områder for ikke at omlede trafikken fra de veje, der er karakteriseret som sårbare, til endnu mere sårbare og mindre sikre veje inden for det pågældende område og således f.eks. betragte hele Alpe-området som sårbart. I denne forbindelse vil jeg slå fast, at da Udvalget om Transport og Turisme som ændringsforslag til betragtningerne har foreslået en henvisning til Alpe-konventionen, mener jeg, at det vil være rigtigt at fastslå, at hele Alpe-området, og ikke blot Brenner skal tages i betragtning i direktivet. Selvom vi vil påskønne, at hele spørgsmålet om Brenner tages under behandling, må vi derfor ikke glemme, at det er hele Alpeområdet, der er omfattet af de problemer, vi her drøfter. Man behøver blot at betænke, at vi fra 1970 til 1995 har oplevet en vækst i transporten over Alperne fra 28 millioner til 112 millioner tons, og at denne vækst særlig falder inden for vejtransporten.
Af disse grunde har jeg fundet det rigtigt at fremsætte nogle ændringsforslag, der har til formål at genoptage det synspunkt, der er kommet til udtryk i den betænkning, der er vedtaget i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse, og jeg håber, at kommissæren og Parlamentet vil tage disse forslag i betragtning.

Castricum
Hr. formand, jeg husker som daværende medlem af det nederlandske parlament, at der en dag med østenvinden kom en beretning om, at den tyske regering ville begynde at indføre »Benutzungsgebühr«, og den voksende strøm af lastbiler, som frem for alt kom med vestenvinden, skulle langsomt, men sikkert få en regning præsenteret.
Stor ståhej, også bag ved bordet, og Domstolen gav modstanderne ret. Det kunne man ikke. Alligevel havde skibet forladt kajen: Efter vanskelige drøftelser så Eurovignetten dagens lys. Da Europa-Parlamentet var for lidt inddraget i denne proces, erklærede Domstolen direktivet for ugyldigt, for øvrigt uden at virkningen blev suspenderet, og Kommissionen gik i gang med et nyt forslag, som nu er omkring et år gammelt, og som hr. Jarzembowski som ordfører har udarbejdet en betænkning om. I mellemtiden må det fastslås, at sagen ikke har heldet med sig. Forskellige diskussioner i Rådet kunne endnu ikke føre til beslutninger, og hvis jeg er rigtigt informeret, så kan det ikke udelukkes, at det endelige resultat, diskussionerne fortsættes den 4. oktober, vil afvige temmelig meget fra, hvad Kommissionen havde forestillet sig. Vi kan ikke lukke øjnene for virkeligheden.
En anden realitet bør også nævnes. Selv om vi påskønner hr. Jarzembowskis arbejde, det vil jeg udtrykkeligt sige, er vi bestemt ikke særlig glade for resultatet deraf, det ved han også. De samtaler, som vi har ført derom, førte i begyndelsen ikke til resultat. Egentlig var vi frem for alt enige om, at vi var uenige.
Min gruppe var og er stadig af den opfattelse, at både eksterne omkostninger og visse områders sårbarhed skal udgøre væsentlige bestanddele af en afbalanceret transportpolitik. Min gruppe var og er stadig af den opfattelse, at der efter vedtagelsen af Schmidbauer-betænkningen skal arbejdes så ihærdigt som muligt på en intelligent måde at gribe de problemer an på, som stadig skal løses, og at Rådet over for sig selv og over for de europæiske borgere er forpligtet til aktivt at medvirke til en politik, som virkelig byder perspektiv.
En af kommissær Kinnocks forgængere, hans nuværende kollega Van Miert, lod for et antal år siden i et vismandsudvalg en rapport udarbejde om konsekvenserne af den allerede da voksende trafik. Siden er der undersøgt meget, talt meget, skrevet meget om alle tænkelige løsninger. Der er imidlertid sket for lidt, jeg siger ikke, at der intet er sket, der er sket for lidt. Renere trafik indhentes af mere trafik. Miljømålsætninger proklameres højtideligt for dernæst at blive udsat. Gode alternativer inden for person- og godstransport kommer i utilstrækkelig grad til udvikling. Det ville have været et dårligt signal, hvis de to største grupper i Parlamentet nu havde stået over for hinanden her. Måske godt for den politiske tydelighed, men uheldigt i det mindste for udsigten til at fortsætte den kurs, som er udstukket i fru Schmidbauers betænkning. Når jeg skal være ærlig, må jeg sige, at Parlamentet ikke har nogen afgørende stemme i den endelige beslutningsproces med hensyn til disse direktiver. Så meget vigtigere er det, at det gøres klart, at der i forbindelse med de meningsforskelle, som der stadig er, fastholdes én ting: Et overvældende flertal i Parlamentet vil forhåbentlig igen støtte den filosofi, som er beskrevet i grønbogen »eksterne omkostninger«. For mange kolleger er det måske en ringe trøst, også for mig, det har jeg allerede sagt, det er ikke rigtig vores højeste ønske, men på længere sigt vigtigere, end vi nu giver indtryk af. Hvorom alting er, så foretrækker vi en udtrykkelig støtte både til Kommissionen og til de kræfter i Transportrådet, som ikke blot siger, at der skal ske noget, men som også kraftigt vil støtte det i deres eget land og i Unionen.

Grosch
Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, først vil jeg gerne komplimentere ordføreren for hans betænkning og takke ham for hans bestræbelser på at søge og også opnå kompromisløsninger. Som belgier forstår jeg at sætte pris på kompromiser, hr. Jarzembowski, men jeg ved også, at kompromiser generelt kun har den fordel at finde en løsning de steder, hvor de fleste ikke var enige. I den forstand føler vi vel alle, og dette har man allerede kunnet ane, at dele at betænkningen kan betragtes som et godt kompromis, men alligevel som et kompromis.
Vejtransporten er som led i bestræbelserne på at føre en miljøvenlig og sikker transportpolitik absolut ikke den bedste elev. Men den har langt bedst tilpasset sig de moderne markedskrav. Afgifter inden for vejtransporten vil i mine øjne og også i mange kollegers øjne ikke bidrage til at fremme andre transportformer, såsom jernbane eller transport ad vandveje. Vi bør for afgifternes vedkommende heller ikke glemme, at de f.eks. på et område, der er præget af mange mindre virksomheder, også kan bringe disses eksistens i fare.
Dette fremgår meget klart, da efterspørgslen stiger, og antallet af virksomheder falder, mens antallet af store virksomheder vokser. Hvis vi skal have brugsafgifter, skal de i højere grad tage hensyn til vejbelastningen og emissionerne. De foreslåede klassifikationer i betænkningen er efter min opfattelse helt i overensstemmelse med dette. Vi er også enige i, at der skal tages hensyn til følsomme områder. Men ligesom ved fastlæggelsen af de eksterne omkostninger har vi i begge tilfælde dog brug for en mere omfattende undersøgelse fra Kommissionens side for at kunne komme med saglige og logiske forslag.
Men at Brenner-motorvejen allerede nu nævnes specielt, kræver efter mening ingen særlig analyse og heller ingen yderligere argumenter. En fastholdelse af minimumssatser mener vi indgår i den opfattelse, at det også på afgiftsområdet er nødvendigt med minimumskriterier, hvis man ikke ønsker, at afgifter skal resultere i en forvridning af markedet. Med det foreliggende forslag har vi dog absolut ingen garanti for, at de foreslåede afgifter vil medføre den samme belastning i alle medlemsstater.
Afslutningsvis vil jeg udtrykke min tilfredshed med, at ordføreren foreslår, at minimumssatserne revideres inden 2001. Den teknologiske udvikling og forhåbentlig også udviklingen inden for de andre transportområder er et tilstrækkelig argument herfor.

Wijsenbeek
Fru formand, jeg vil begynde med at sige ordføreren tak for hans betænkning, og ligeledes ønske kommissæren tillykke, fordi han med Det Nye Arbejderparti vil få en ny farve på sit køkken, som jeg er sikker vil blive meget lyserød!
Fru formand, den diskussion, som vi fører i dag, har vi ført i årevis. På det uheldigste tidspunkt, som man kunne have tænkt sig, kommer der nu en behandling i plenarforsamlingen. Vi forhandler jo i øjeblikket med Schweiz, og vi indtager en holdning, som om vi er ved at spille poker med åbne kort på bordet, medens schweizerne er ved at feje deres snavs hen på naboernes fortov. Det skulle vi altså hellere have ladet være med nu. Den anden uheldige omstændighed vedrører den kendsgerning, at det her drejer sig om en afgift, og derfor skal finansministrene træffe afgørelse herom. Det betyder enstemmighed, og det er der simpelthen ikke. Det må ordføreren også vide, og derfor er hans betænkning, lad os sige, at give bagerbørn hvedebrød.
Det tredje problem, som ordføreren desværre ikke har behandlet eller i hvert fald ikke erkendt i tilstrækkelig grad, er væksten i den indbyrdes handel inden for Unionen, det er i hvert fald årsagen dertil, og det betyder, at der simpelthen er mere transport. Med den nuværende modal split , hvor 75 % er vejtransport, hvorom vi i Parlamentet har sagt: Vi vil gerne have mere ad jernbane og ad vandveje, er det ikke desto mindre helt sikkert, at vejtransporten fortsat vil være den vigtigste transportform. Det betyder også, at vi skal gøre alt for at lade den skade, som vejtransporten forårsager, og det benægter jeg slet ikke, være så lille som mulig. Det betyder, at vi skulle have benyttet lejligheden til i denne betænkning at give et virkeligt incitament til den løsning, som skader miljøet mindst. Nu er forskellen mellem de klasser, som skader miljøet mest, f.eks. for Euro, Euro 0-, Euro I- og Euro II-klassen samt bedre klasser, alt for lille både i Kommissionens og i ordførerens forslag. Det betyder, at der overhovedet ikke udgår noget incitament fra dette forslag til at gå over til en forbedret version. Det betyder også, at vi går glip af muligheden, og jeg giver Dem ét eksempel, fru formand, udstødningen af nitrogendioxyd (NOx ) faldt sidste år med 3, 5 % i mit land, navnlig på grund af Euro II. Mellem 1990 og 1996 er antallet af kørte kilometer steget med 13 procent og udstødningen faldet med 11 procent, SO2 faldt med 16 procent. Vi må således fremme Euro II og Euro III.

Linser
Fru formand, diskussionen om opkrævningen af afgifter på tunge godskøretøjer er et meget sprængfarligt emne i hele Europa, for så vidt angår evnen til at finansiere den dyre vejinfrastruktur. Dette gælder i helt særlig grad Østrig. Geopolitisk i Europas centrum er Østrig desuden en sårbar Alperegion, som er vanskelig at passere. Belastningen af det sårbare miljø bliver derved større, omkostningerne til anlæg og vedligeholdelse af vejene bliver tilsvarende højere. Den stærkere understregning af benyttelseselementet ved beregningen af afgifterne, som foreslås i betænkningen, samt den større differentiering mellem godskøretøjerne efter de emissionsog vejbelastninger, der forårsages, hilses med stor tilfredshed. Ligeledes støtter vi indholdsmæssigt de konstruktive ændringsforslag fra De Grønne, navnlig forslag nr. 31, 34 og 41, som i meget vidt omfang afspejler den række krav, vi FPÖ-medlemmer har. Et uomgængeligt krav er trods forkastelsen i udvalget fortsat internaliseringen af de eksterne omkostninger, også selv om der stadig er forskellige opfattelser med hensyn til den nøjagtige definition. Men den ville netop nu med hensyn til den miljøpolitiske situation være et vigtigt signal.
Definitionen af sårbare områder i EU og den specifikke definition af hele Alpeområdet som sårbar region er efter min opfattelse vidtskuende og fremtidsorienteret. Som en umiddelbart berørt beboer i den vel mest sårbare europæiske transportregion, Inn-dalen i Tyrol og Brenner-passet, ved jeg, hvor vigtigt det er at forhøje eller at kunne forhøje de gældende vejafgifter med en omkostningselement og dermed skabe grundlag for en miljøvenlig mobilitet.

Schmidbauer
Fru formand, direktivet om Eurovignetten har og havde længe været påkrævet, efter at det første forsøg mislykkedes ved Domstolen i 1995. Det direktiv, som vi behandler i dag, går betydeligt videre end det første forsøg dengang, og principielt kan jeg kun glæde mig over det. Som ordfører i forbindelse med Kommissionens grønbog om internalisering af de eksterne omkostninger ved transporten opfatter jeg Kommissionens forslag som et første skridt til i praksis at gennemføre et mere retfærdigt prissystem efter princippet om, at forureneren betaler.
Det vil gøre det muligt for medlemsstaterne at differentiere brugsafgifterne efter en tilfredsstillende begrundelse i relation til kødannelser, miljøforurening og ulykker, og desuden bør man også kunne fastlægge sårbare veje. Ordføreren havde i sit første udkast fuldstændig udeladt ordene »eksterne omkostninger« og »sårbare veje«. Min gruppe var med forbehold af, at den ville lade beslutningen under andenbehandlingen stå åben, gået med til et kompromis, jeg personligt med betænkeligheder.
Med ændringsforslag nr. 1 får Kommissionen til opgave inden for et år nøje at påvise de eksterne omkostninger ved de enkelte transportformer og forelægge et forslag herom. Indtil da skal der kun foretages en differentiering efter vej- og emissionsbelastning og i stedet for de sårbare veje træder i første omgang Alperegionen. Men også ekstraafgifter for kørsel i myldretiden eller om natten bør være tilladt som differentiering.
Kompromiset betyder ganske vist, at der ikke med det samme tages hensyn til de eksterne omkostninger, men jeg er principielt optimistisk. Det giver på den anden side mulighed for lovgivningsforanstaltninger, som går væsentligt videre, når Kommissionen forelægger de detaljerede forslag vedrørende de eksterne omkostninger. Men når ordføreren ønsker at udnytte denne kompromisbeslutning fra Transportudvalget og pressemeddelelsen i denne uge - jeg slutter denne tendens heraf - til for altid at begrave diskussionen om internaliseringen af de eksterne omkostninger, vil min gruppe ikke støtte dette, for ganske vist er Kommissionens forslag på visse punkter og navnlig i bilaget med afgiftsklassifikationen måske noget omstændeligt, men den overordnede intention betyder en forbedring for hele transportområdet, og frem for alt iværksættes et mere retfærdigt system, som pålægger omkostningerne efter princippet om, at forureneren betaler.

Sisó Cruellas
Fru formand, fastsættelse af afgifter og eksterne omkostninger ved transport har bekymret fællesskabsinstitutionerne. Lige siden 60'erne har man beskæftiget sig med dette spørgsmål, som også har været genstand for formelle forslag.
Det første forslag bestod i, at omkostningerne i forbindelse med infrastrukturer blev pålagt vejkøretøjer, hvilket har været et stridsspørgsmål inden for harmoniseringen af omkostninger og afgifter. I 1986 fremlagde Kommissionen et dokument om eliminering af konkurrenceforvridning på grund af afgifter inden for vejgodstransport, som behandlede afgifter på køretøjer, afgifter på brændstof og vejafgifter.
I begyndelsen af 1988 fremlagde Kommissionen sit forslag til Rådets direktiv om indførelse af vejafgifter på tunge godskøretøjer for benyttelse af vejinfrastrukturer. Hermed forsøgte man at lade Rådet skabe et retsgrundlag for de foranstaltninger, der er nødvendige for at fjerne de eksisterende konkurrenceforvridninger, der skyldes forskelle i opkrævningen af infrastrukturomkostninger.
Men Kommissionens initiativ vandt ikke gehør. Forslaget blev faktisk ændret to gange, i 1990 og i 1992, idet man hver gang søgte at finde mulige løsninger. Grunden er ikke anden end de mange interesser inden for vejtransporten samt de praktiske forskelle i påligningen af omkostningerne i de forskellige medlemsstater.
Og da Rådet endelig opnår en aftale og gennemfører direktiv 93/89/EØF af 29. oktober 1993 om opkrævning i medlemsstaterne af afgifter på visse køretøjer, der anvendes til vejgodstransport, samt vejafgifter og brugsafgifter for benyttelse af visse infrastrukturer, blev det annulleret af Domstolen, fordi Europa-Parlamentet ikke havde været tilstrækkeligt inddraget.
Hertil kommer indholdet af Kommissionens grønbog om internalisering af de eksterne omkostninger ved transporten i Den Europæiske Union, hvor de foreslåede procedurer giver anledning til alvorlig tvivl om, hvorvidt de er i stand til at imødegå et så komplekst problem, eftersom oplysningerne i grønbogen er utilstrækkelige og upålidelige, og vi må heller ikke glemme, at Kommissionen også erkender sin tvivl med hensyn til beregningen af de eksterne omkostninger.
Vi er således klar over, ærede medlemmer, at det drejer sig om en meget kompleks sag, som kræver globale modeller, der tager de forskellige transportformer i betragtning, hvis vi ønsker en endelig løsning på problemet. For ud fra de meddelelser, jeg har, vil det være vanskeligt at nå til en aftale med Ministerrådet på trods af det strålende arbejde, der er udført af ordføreren, hr. Jarzembowski, som jeg ønsker til lykke, og som med sine forslag har forbedret indholdet af det direktivforslag, vi debatterer.

Santini
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil sige tak ikke blot for indholdet af betænkningen, men tillige for den dygtighed, hvormed vor ordfører, hr. Jarzembowski, har udført et formeligt institutionelt slalomløb med henblik på at få denne betænkning frem her i salen til en forhandling, som synes mig ret afklaret, selvom holdningerne er forskellige, således som det nødvendigvis må være. Men titlen var indtrængende og rolig. Der er tale om retfærdige og effektive priser på transportområdet, en titel, der angiver retningslinjerne på længere sigt for en politik, der nu er moden til, at man pålægger infrastrukturomkostningerne og omkostningerne ved trafikophobninger på vejtransporten.
Et fundamentalt princip, der også er blevet nævnt igen her i aften, består i fuldstændig opkrævning af de omkostninger til materiel og forvaltning, der bør pålægges de forskellige brugere efter harmoniserede kriterier. Man har nævnt tilfældet Brenner, der blandt de mange tilfælde af transport over Alperne givet er det mest påtrængende. Forespørgsler, indstillinger og ændringsforslag har bevirket, at vi i dette bjergpas næsten finder et piloteksempel med henblik på undersøgelse af, hvorledes man kan og skal forvalte transittrafikken i et såkaldt »sårbart« område. Men i dette tilfælde er der nogle mindre uoverensstemmelser - dette er klart bemærket både af de tyske og de italienske parlamentsmedlemmer - fordi det måske er et for enestående tilfælde. I øjeblikket anvender Tyskland, Nederlandene, Danmark, Belgien, Luxembourg og fra begyndelsen af indeværende år tillige Sverige et fælles system, der kaldes »Euro-vignetten. Østrig har ikke blot et selvstændigt system, men synes bestemt til at fortsætte dette. Den østrigske regering har nemlig indledt en stærk aktion for at opnå, at transittrafikken over Brenner, der i øjeblikket beskattes efter systemet med økopoints, indirekte begrænses også efter udløbsdatoen for tiltrædelsesprotokol nr. 9, altså efter 2004.
Med henblik herpå har Østrig med udgangspunkt i schweiziske initiativer foreslået, at afgifterne på transittrafik over Brenner fastsættes højere end fornødent til dækning af infrastrukturomkostningerne, med henblik på at holde den transittrafik borte, der tynger dette meget sårbare bjergpas. Man kan vel være enig heri, men under forudsætning af, at det tillige kan udstrækkes til andre Alpe-områder, særlig den dal, der grænser op til Brenner-passet. Det er nemlig ikke til at forstå, hvorfor der skal anvendes så forskellige regler og på overdrevet forskellig måde på ensartede dale, der alene er adskilt af en grænse, nemlig grænsen mellem Nord- og Sydtyrol.
Vi er følgelig enige i differentieringen mellem Euro 0, Euro I og Euro II, men under overholdelse af reglerne. Indtægterne bør ikke overstige udgifterne til anlæg, forvaltning og udvikling, men bør særlig respektere visse vurderinger, som ingen endnu har anvist særlig klart. Hvem har f.eks. fastsat parametrene for afgørelse af, om et område er sårbart eller ej? Der forekommer mig ikke at være sådanne parametre, og følgelig står man over for mulige vilkårligheder. Enhver vil finde det område, der omgiver hans eget følsomt, ja, endda mere følsomt end de øvrige. Jeg tænker herved på afgiften ved Europa-broen, som jeg kørte over for to dage siden i min bil og derfor som alle skal betale en overdrevet høj afgift.
Der er yderligere et beskæftigelsesproblem. Mange autotransportvirksomheder er allerede blevet lukket, og vi ønsker naturligvis ikke at blive ansvarlige for yderligere lukninger.

Frischenschlager
Fru formand, jeg vil gerne tale i forlængelse af den tidligere taler. Det tiltalte mig nemlig særdeles meget, at han understregede, at en løsning af dette økologiske problem skal omfatte hele Alperegionen. Jeg er virkelig overbevist om, at det var en fejl, at Udvalget om Transport og Turisme ikke fulgte forslaget fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om at ændre princippet om særligt sårbare veje til princippet om særligt sårbare områder.
Hele problematikken i forbindelse med Alperne og trafikbelastningen dér er et europæisk problem. Det drejer sig ikke om lokale interesser, selv om det naturligvis også er meget vigtigt for de mennesker, der bor der, derimod drejer det sig om, at vi skal finde en europæisk løsning, da Alperne er et europæisk problem og ikke blot et østrigsk, schweizisk eller italiensk problem. Derfor vil jeg gerne rette en indtrængende appel til transportkommissæren om i forbindelse med alle politiske bestræbelser at koncentrere sig om at finde en fælleseuropæisk, økologisk løsning til dette sårbare Alpeområde. Kun dette kan være løsningen! Vi skal undgå, at problemet med belastningen af én vej flyttes til en anden. Dette er ingen politisk løsning!

Alavanos
Fru formand, min gruppe har pålagt mig at tale om dette emne, som egentlig ligger uden for mit område. Principielt er jeg enig i hr. Jarzembowskis betænkning, men har følgende kommentarer:
Det første væsentlige punkt er efter vor opfattelse, at betænkningen går ind for et mere simpelt system end de indviklede elementer, der indgår i Kommissionens forslag. Det andet er, at den har en realistisk holdning med hensyn til maksimumssatsen for afgifter, og det vil være med til at opnå Rådets tilslutning. Det tredje, meget vigtige, punkt er, at minimumssatserne lægges på en sådan måde, at der tages hensyn til belastningen af vejene og køretøjernes udstødning, og dette vil fremme mere miljøvenlige køretøjer og systemer. Det fjerde og sidste punkt, jeg gerne vil understrege, er, at den ved at fastlægge en revision i år 2001 giver os mulighed for at gå over til mere fleksible systemer.

Cornelissen
Fru formand, jeg vil gerne give hr. Jarzembowski en kompliment for hans betænkning, som han har kunnet opnå støtte til fra næsten hele Udvalget om Transport og Turisme. Det forekommer mig også vigtigt at opnå Kommissionens og medlemsstaternes støtte samt en bred opbakning fra samfundet. Jeg vil nøjes med to bemærkninger.
For det første er det med henblik på støtte fra erhvervslivet vigtigt, at dette ikke har en fornemmelse af, at det betaler for meget, med andre ord at der er tale om en retfærdig pålægning af udgifter, og endvidere at princippet om lige ret for alle anvendes for alle transportformer.
Min anden bemærkning vedrører Bilag III. Jeg er ordføreren taknemlig for, at han med sit ændringsforslag nr. 26 til dels har imødekommet mig med hensyn til at differentiere brugsrettighederne mere mellem »Ikke Euro« og »Euro II og bedre«. Jeg ville gerne gå noget videre, og nu hvor hr. Wijsenbeek har været så venlig at overtage mit forslag, som jeg fremsatte herom under drøftelserne i Udvalget om Transport og Turisme, i sit ændringsforslag nr. 28, vil jeg spørge kommissæren, om han udtrykkeligt vil komme ind herpå. Hvad det drejer sig om for mig, er, om en større differentiering mellem de forskellige kategorier ikke vil fremme udviklingen og anvendelsen af renere køretøjer, og det er jo det, vi alle sammen er ude efter. Jeg ville derfor sætte pris på, at kommissæren udtrykkeligt kommer ind på dette punkt.

Ferber
Fru formand, mine damer og herrer, Eurovignetten til tunge godskøretøjer bliver endnu en gang behandlet i Europa-Parlamentet, og endnu en gang blusser en principdebat op om vejgodstrafikkens ve og vel. Men dette drejer det sig netop ikke om i dag! Det drejer sig kun om lastvognenes bidrag til vedligeholdelsen af vejene og til infrastrukturomkostningerne. Vi er blevet enige om, og ordføreren var inde på det, at vi med hensyn til de eksterne omkostninger i første omgang gennemfører en undersøgelse af, hvad der virkelig venter os. Derfor har dette heller ikke noget at gøre i dette direktiv i dag.
Det samme gælder de sårbare korridorer, som var anført i Kommissionens oprindelige forslag. Heller ikke dette kan være emnet for dette direktiv. Skal vi virkelig - jeg vil gerne lige formulere det anderledes - fordyre produkter og forsyninger i bestemte regioner? Borgerne i disse regioner vil forbande os, da ordningen ikke kun gælder for transittransporten, men selvfølgelig også for den afgående og den ankommende trafik i denne region, og her er forståelsen så pludselig en helt anden, hvad angår lastvognstrafikken. Dette gælder også specielt for Brennervejen.
Jeg har ingen forståelse for - og det er det eneste punkt, hvor jeg er uenig med ordføreren og Udvalget om Transport og Turisme - at vi skal muliggøre en særordning for Brenner-vejen. Jeg ønsker - og her er jeg enig med mange kolleger - at vi finder en fælles løsning til hele Alpeområdet - og det er alle lande, som har undertegnet Alpekonventionen. Dette kan imidlertid ikke finde sted på schweizisk niveau, for så vidt angår de sidste forslag. Det kan heller ikke danne grundlag for en fælles politik. Her har vi brug for fælles ordninger til hele Alpeområdet. Særordninger til en enkelt vej anser jeg - og jeg siger det lige helt klart - for at være temmelig meningsløst!
Lad mig afslutningsvis takke ordføreren for hans fremragende betænkning, for hans engagement i at opnå en bred enighed i Parlamentet. Det ville glæde mig, hr. kommissær, hvis De også ville overtage alle ændringsforslag med undtagelse af det, der vedrører Brenner.

Schierhuber
Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, allerførst vil jeg gerne takke hr. Jarzembowski mange gange for, at han i det hele taget har gjort sig den ulejlighed at søge en balance mellem de forskellige interesser, som frem for alt også findes inden for transportsektoren i Den Europæiske Union, og efter min opfattelse også at finde den i første forsøg.
I den foreliggende betænkning om brugsafgifter for tunge godskøretøjer vil jeg gerne støtte ordførerens kompromisændringsforslag. Jeg mener ganske vist, at der opstår en konkurrencefordrejning, hvis de eksterne omkostninger kun pålægges lastvogne. Dog må hensynet til Brenner-motorvejen være et presserende anliggende for Unionen. Det er virkelig af allerstørste betydning, at der tages hensyn til denne sårbare Alperegion, for så vidt angår trafikbelastningen dér. Kommissionen fastsætter kun i sit forslag, at medlemsstaterne kan opkræve en afgiftsandel til dækning af de eksterne omkostninger, dog maksimalt 0, 03 ECU/km. Forslaget fra Udvalget om Transport og Turisme henviser sammenlignet hermed udtrykkeligt til Brenner-motorvejen. I henhold hertil skal Rådet have mulighed for at bemyndige de berørte medlemsstater til at forhøje vejafgifterne med et omkostningselement, der bidrager til gennemførelse og bevarelse af en bæredygtig trafikopdeling i hele Alperegionen.
Ligeledes ser jeg med tilfredshed på, at Udvalget om Transport og Turisme er gået ind for, at Kommissionen i en særskilt procedure ikke kun skal undersøge og definere sårbare veje, men også sårbare områder. Som led i denne undersøgelse anser jeg det for at være vigtigt, at man ikke kun inddrager repræsentanter for medlemsstaterne, men at også repræsentanter for de berørte regioner bliver hørt. For Østrig er det vigtigt, at der i en betragtning i Rådets direktiv henvises til Alpe-konventionen.
Som nævnt i starten er jeg imod, at de eksterne omkostninger kun pålægges lastvogne, men alligevel kan jeg i det store og hele støtte dette kompromisændringsforslag - det vil jeg gerne endnu en gang understrege - da der som et første skridt forhåbentlig omsider tages hensyn til Østrigs og det sårbare Alpeområdes interesser.
Borgerne i vort fælles Europa vil bedre kunne acceptere og også holde af vort fælles Europa, hvis vi i højere grad tager hensyn til deres legitime interesser.

Kinnock, Neil
Fru formand, hr. Jarzembowskis betænkning er typisk grundig og opfindsom, og jeg ønsker ham til lykke med begge dele.
Men de gradvise forandringer i de nuværende afgifter på tunge godskøretøjer og de afgiftsregler i Fællesskabet, der er foreslået i direktivet, trækker den rigtige balance mellem, hvad der er påkrævet, og hvad der er gennemførligt. Da Kommissionen ønsker fremskridt frem for stilstand, kan jeg ikke acceptere mange af de ændringsforslag, der er fremsat af hr. Jarzembowski.
Som Parlamentet vil vide, lægger Kommissionen stor vægt på det centrale problem, der hedder eksterne omkostninger, således som vi gjorde det klart i vor grønbog om rimelig og effektiv prisfastsættelse, der blev offentliggjort i december 1995. Jeg er vel glad for den vægt, Parlamentet lægger på eksterne omkostninger - og jeg forstår også ønsket om at lægge et forslag, der omfatter samtlige transportmidler i den nære fremtid på bordet - men vi må være pragmatiske og gøre fremskridt, og vi må gøre dette, når det er muligt på en praktisk måde. Jeg kan derfor ikke acceptere forslaget i denne betænkning om, at selv de begrænsede bestemmelser vedrørende eksterne omkostninger skal slettes, indtil vi når til en altomfattende foranstaltning. Trods de prisværdige motiver hos dem, der har fremsat disse ændringsforslag, ville dette være et virkeligt eksempel på, at det bedste er det godes fjende, idet det ideelle er det muliges fjende.
Hvad vi har foreslået i direktivet er en mulighed, ikke en forpligtelse for medlemsstaterne til at indføre et beskedent tillæg til vejafgifterne, der vil forøge de eksterne omkostninger, dersom medlemsstaterne ønsker det. Det er vigtigt signal, og jeg må følgelig forkaste ændringsforslag 9 og 17.
Forbundet med de eksterne omkostninger er naturligvis spørgsmålet om følsomme vejstrækninger og de muligheder, det kunne give for indførelse af et differentieret afgiftssystem. De nye bestemmelser i direktivforslaget om sårbare vejstrækninger er af betydning i den periode - understreger jeg - hvor de mere raffinerede tekniske afgiftssystemer er under udvikling. Kommissionen kan derfor ikke acceptere ændringsforslag 14, 18, 19, 20, 21 og 22. Der er aldrig nogen fare for, at hr. Jarzembowski sover på arbejdet, men jeg vidste, at omtalen heraf givet ville bringe ham op på mærkerne.
Hr. Jarzembowskis talent for fornyelse vises i ændringsforslag 7, hvori der foreslås oprettelse af sårbare områder - en ting, mange af de ærede parlamentsmedlemmer har berørt under denne forhandling. Men det er et begreb om sårbare områder, der naturligvis går betydelig videre end Kommissionens forslag. At dette begreb figurerer i en betænkning, der i øvrigt er helliget en fuldstændig afskaffelse af sårbare veje, bærer vidnesbyrd om de ærede medlemmers opfindsomhed. Men jeg kan ikke acceptere ændringsforslag 7, fordi begrebet sårbare områder ikke er til at anvende i praksis. Når alt kommer til alt er hele verden et sårbart område. Derimod kan jeg acceptere ændringsforslag 3, der henviser til Alpe-konventionen.
Vedrørende afgifter på køretøjer vil jeg erindre Parlamentet om, at formålet med at fastsætte minimumsniveauer for afgifter på køretøjer, samtidig med at man tillader medlemsstaterne at fastsætte lavere takster end disse, dersom de benytter et brugsafgiftssystem, er at sikre, at de eksisterende forskelle i afgifter, der har forbindelse med transport inden for Fællesskabet, ikke vil blive yderligere forøget. Jeg erkender dog, at de ikke er det mest fundamentale element i forslaget, hvorfor jeg kan acceptere ændringsforslag 3, 5, 11 og 12. Jeg kan ligeledes acceptere ændringsforslag 13, der omhandler en regelmæssig optagelse til revision af afgifterne på køretøjer.
Men jeg kan ikke acceptere ændringsforslag 6, der kunne føre til en tidsubegrænset, og ikke en tidsbegrænset undtagelse fra minimumsafgifterne.
Vedrørende ændringsforslag 1, som har været omtalt af adskillige talere, påskønner jeg de bestræbelser, Parlamentet udfører for at være i overensstemmelse med sig selv. I fru Schmidbauers betænkning erkendtes, som hun selv fremhævede, betydningen af de eksterne omkostninger, og Kommissionen opfordredes til at fremsætte forslag vedrørende alle transportmidler. Ændringsforslag 1 gentager denne indstilling, og dette er som fremhævet af fru Schmidbauer selv helt i overensstemmelse hermed og anbefalelsesværdigt. Desværre begrænser dette ændringsforslag imidlertid det omfang, i hvilket principperne inden for vejtransport i øjeblikket bør anvendes. Ændringsforslaget er derfor uacceptabelt.
Bortset fra denne betragtning kan jeg ikke under nogen omstændigheder acceptere ændringsforslag, når der deri foreslås, at differentiering af afgifter efter skader på infrastrukturerne og forurening af udstødningsgasser i begyndelsen kun kan ske gennem brugsafgifter.
Hr. Jarzembowskis ændringsforslag modsiger ændringsforslag 25, der også er blevet fremsat af hr. Jarzembowski. Det er klart at han er en beundrer af Oscar Wilde, der så klogt sagde, at »konsistens i en argumentation er et korset for små ånder«. Det væsentligste er imidlertid, at en differentiering af afgifter på køretøjer efter den skade, de volder på infrastrukturen, udtrykt ved køretøjets totalvægt og evne til at forurene, således som det er kommet til udtryk i Euro-klassifikationen, ikke alene er mulig, men forholdsvis enkel og ligeledes i vidt omfang accepteret af medlemsstaterne.
Dernæst tror jeg ikke, at der er noget behov for forenkling af strukturen af minimumsafgifterne på køretøjer, således som det foreslås i ændringsforslag 24, idet strukturen er den samme som i det eksisterende direktiv, og medlemsstaterne ikke har klaget på dette punkt.
Jeg går nu over til brugsafgifterne og kan acceptere ændringsforslag 9, hvori der ønskes differentierede brugsafgifter for myldretimerne og nattetimerne, naturligvis under forudsætning af, at de ligger under de maksimumniveauer, der er tilladt. Dette falder i tråd med et ønske om differentiering af afgifterne efter tidspunkter. Jeg kan ligeledes med forbehold af en vis omredigering acceptere ændringsforslag 15, hvori der foreslås en nedsættelse med 50 % af brugsafgiftstaksterne for køretøjer fra perifere områder. Men denne må naturligvis igen være tidsbegrænset.
Hvad angår niveauet for brugsafgifterne og disses struktur vil jeg understrege, at den maksimale brugsafgift, der er foreslået i ændringsforslag 26, og som spænder fra 1.000 til 2.500 ECU, ganske enkelt er for høj. Dette ville føre til en overdrevet stor forhøjelse med næsten 100 % af de nuværende brugsafgiftsniveauer og ikke være i overensstemmelse med kravet om gennemførelse af gradvise ændringer i systemet. Dette er klart uacceptabelt, og jeg tror ikke, at koncipisterne af ændringsforslaget på nogen måde vil være forbavsede over mit synspunkt.
Klassifikationen af køretøjer i tre kategorier efter den skade, de volder på infrastrukturerne, ville føre til, at taksterne ville blive i bedre overensstemmelse med de virkelige omkostninger, end det er muligt ifølge det nuværende brugsafgiftssystem og tillige bedre end en sidestilling, der ville følge af en afgiftsdifferentiering på grundlag af antallet af køretøjsaksler, således som det er foreslået i det ændringsforslag, der er fremsat for Parlamentet. Ændringsforslag 16-25 kan derfor ikke accepteres.
Hvad angår de ændringsforslag, der er fremsat af Udvalget om Transport og Turisme, og som ikke hører ind under noget bestemt område, må jeg sige, at ændringsforslag 4 ikke hører til nogen særlig bestemmelse i dette direktiv og derfor må forkastes, hvorimod ændringsforslag 8, 10 og 23 kan accepteres.
En række nye ændringsforslag er blevet fremsat i tilslutning til dem der er fremsat af Transportudvalget. Samtlige disse ændringsforslag - 27-42 - har tidligere været overvejet i Transportudvalget og er blevet forkastet. Jeg skal meddele Parlamentet, at også jeg forkaster samtlige disse ændringsforslag.
Efter at have gennemgået samtlige de fremsatte ændringsforslag i enkeltheder - med undtagelse af nr. 27-42, som jeg har behandlet detaljeret ved en tidligere lejlighed - vil jeg gentage, at Kommissionens mål med fremsættelsen af dette forslag er gradvis at udvikle et forbedret differentieret vejafgiftssystem i Fællesskabet ved at sikre, at afgifterne kommer til at nærme sig de reelle omkostninger og bliver rimelige for både brugere og ikke-brugere.
Jeg håber, at samtlige parlamentsmedlemmer ved nærmere eftertanke vil kunne dele denne pragmatiske og progressive betænkning. Jeg beklager, at jeg har taget så meget af Parlamentets tid, men ændringsforslagene var klart ikke blot yderst interessante, men tillige meget talrige.

Formanden
Hr. Kinnock, vor ordfører må have haft en vis forestilling om de svar, De ville give ham, fordi han på ny har anmodet om ordet, endda førend De var færdig med at tale.
Når dette er sagt, er det ved at blive sent, og vi har endnu to betænkninger, der skal behandles her i aften.
Hr. Jarzembowski, De er i Deres gode ret til at reagere på kommissærens ytringer, men jeg kan ikke på ny give ordet til samtlige talere. Gjorde jeg det, ville vi få endnu en debat, og det er ikke helt korrekt i forhold til fru McIntoshs og fru Bergers betænkninger. Men lad os nu høre hr. Jarzembowski så kort som muligt.

Jarzembowski
Fru formand, jeg har bedt om ordet, fordi jeg først og fremmest gerne vil komme ind på Florus Wijsenbeeks bemærkninger, da det var en lovlig udspekuleret, men mislykket undskyldning. Vi skal i dag og i morgen behandle og træffe afgørelse om det, da Rådet jo netop forsøger at undgå at træffe en beslutning om Eurovignetten, også under påskud af, at Parlamentet slet ikke har besluttet noget endnu. Derfor skal vi vedtage vor udtalelse, så kan Rådet ikke længere forsøge at slippe udenom.
Men over for kommissæren vil jeg fremsætte to bemærkninger: Hr. kommissær, vi er jo normalt meget åbne over for hinanden, men det, som De bød os i dag, var en skindebat. På den ene side siger De, at De begræder, at vi for øjeblikket endnu ikke pålægger de eksterne omkostninger. På den anden side, når vi siger, at vi i forbindelse med klassifikationen af brugsafgifterne skal tage hensyn til emissions- og vejbelastningen, vi skal forhøje dem, så begræder De det også og siger: Sådan ønsker jeg slet ikke vejvignetten. Dette er tvetunget!
For det andet, hr. kommissær: Her kæmper De for Deres oprindelige forslag, men efter det, man erfarer under forhandlingerne i Rådet, må jeg sige, at De fortsat befinder Dem langt fra det, som vi som Parlament ønsker at vedtage i dag.

Castricum
Fru formand, jeg vil gerne stille Dem et forslag for at spare megen tid i forbindelse med den slags debatter. Jeg synes, at det er under kommissærens niveau, når han kommer her for at læse en liste op over, hvilke ændringsforslag han kan overtage, og hvilke han ikke kan overtage. Det fører til en skindebat, det har overhovedet ingen mening, det skader Parlamentets anseelse, og jeg vil gerne bede Dem om fremover at lade den slags diskussioner foregå skriftligt. Hvad kommissærens bidrag angår, kunne det være ydet i aften, og jeg beklager dette meget.

Kinnock, Neil
Fru formand, jeg er meget taknemmelig, særlig fordi det giver mig anledning til at fremsende tilbud om, at de ærede parlamentsmedlemmer, vil fremkomme med deres ændringsforslag og uden varsel forelægge Kommissionen dem, da vil kunne befri os for at give nogen form for slagkraftigt svar på deres spørgsmål. Dette ville spare Parlamentet tid, og det betyder at jeg kan holde mig væk. Det vil ikke være særlig godt, når man skal stå til regnskab over for borgerne i Det Europæiske Fællesskab, men jeg er sikker på, at det vil sætte medlemmerne i stand til at fremføre deres synspunkter på dramatisk vis. Derfor skal De blot sige frem, dersom De ikke ønsker at give os varsel og ej heller ønsker, at jeg skal fremkomme med en række svar, og jeg skal betjene Parlamentet med øjebliks varsel.
Må jeg tillige spørge hr. Jarzembowski, når han benytter udtrykket »en skindebat«, om, hvad han som en moden og erfaren politiker virkelig forventer? Hvis han ikke kan vælge imellem, hvad der er ønskeligt - og jeg ville være enig med ham om, hvad der er ønskeligt - og hvad der er muligt, så får vi en skindebat. Og hvis hr. Jarzembowski ikke kan skelne mellem gradvise fremskridt og stagnerende renhed, så får vi også en ret urealistisk debat. Og konsekvensen er, at der i det dilemma, som de ærede parlamentsmedlemmer her står overfor (og jeg sympatiserer med hr. Castricum og hr. Jarzembowski og alle de øvrige medlemmer, jeg deler deres dilemma), må træffes et valg. Kommer vi et stykke fremad, går vi blot en millimeter fremad hver gang, eller fejrer vi vor egen samvittighed, står vi stille, og gør vi ikke fremskridt? Disse er alternativerne, og jeg anmoder de ærede parlamentsmedlemmer om at vælge fremskridtet.

Bazin
Fru formand, jeg er meget overrasket over den tone, der har været anlagt af kommissæren her i aften, fordi der under forarbejderne har hersket et fremragende klima mellem ham og vort udvalg og mellem hans og vore tjenestegrene.
Hr. Jarzembowski og hr. Castricum har hver især fremsat en bemærkning, der rummer en politisk vurdering, og en teknisk bemærkning. Jeg tror egentlig, at alle her har været overrasket over denne opregning af ændringsforslag, der er blevet forkastet, i øvrigt ofte uden nogen særlig underbygget forklaring. Personlig tilslutter jeg mig vore kollegers analyse, og jeg finder, at vi må igen må tage fat på fornyet grundlag i fremtiden. Jeg finder ligeledes kommissærens sidste bemærkninger en smule malplacerede.

Kinnock, Neil
Fru formand, når jeg svarer i en så ligefrem og kraftig tone, skyldes det, at jeg respekterer Parlamentet og ikke betragter det som en slags legetøjsparlament. Så når direkte valgte medlemmer af Europa-Parlamentet siger til mig: «Kom ikke blot med en fortegnelse over svar«, må jeg spørge dem, hvad de egentlig ønsker af redegørelser fra Kommissionen. Vel, jeg har ikke noget imod at blive kritiseret, jeg har ikke noget imod at realiteten i det, jeg siger, angribes, men jeg vil ikke kritiseres, fordi jeg har forsøgt at besvare de detaljerede argumenter og betragtninger, der er fremsat af Parlamentets medlemmer, særlig når mine tjenestegrene tilbringer endeløse dage med hele tiden at samarbejde med og imødekomme Parlamentets medlemmer i anliggender, der optager dem, således som både mit kabinet og jeg selv gør det. Og når der rejses et politisk spørgsmål, svarer jeg politisk som politiker til fingerspidserne.

Formanden
Efter denne ret livlige forhandling, der viser den store interesse, parlamentsmedlemmerne og kommissæren viser for dette spørgsmål, erklærer jeg forhandlingen afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Forbedring af luftfartssikkerheden
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0091/97) af McIntosh for Udvalget om Transport og Turisme om Kommissionens meddelelse om fastlæggelse af en fælles strategi for forbedring af sikkerheden inden for lufttransport (SEK(96)1083 - C4-0423/96).

McIntosch
Fru formand, jeg glæder mig over en lejlighed til at redegøre for vore synspunkter på Kommissionens meddelelse om fastlæggelse af en fælles strategi for forbedring af sikkerhed inden for luftfarten. Jeg benytter denne lejlighed til at sige kommissæren og hans tjenestegrene tak for det arbejde, de har gjort hidtil, og som jeg ved fortsætter, mens vi taler her.
Den 10. december sidste år foreslog Kommissionen et mandat til forhandling om oprettelse af en europæisk sikkerhedsorganisation for den civile luftfart. På mødet i Ministerrådet om Transportanliggender den 20. juni i år bekræftedes det, at en sådan myndighed skulle oprettes. Jeg forstår, at COREPER nu er ved at affatte og fastlægge grundlaget for denne, dens institutionelle aspekter og den form, og den udstrækning, hvori Den Europæiske Union skal deltage. Konklusionerne vedrørende dette grundlag skal nås før udløbet af indeværende år. Vor intervention her i aften kommer derfor meget betids.
Det er et stærkt ønske i Parlamentet, at en sådan europæisk luftfartsmyndighed virkelig skal have tænder og ikke blive af overbureaukratisk beskaffenhed. En af konklusionerne af vor høring var, at den nuværende struktur i de fælles luftfartsmyndigheder og den nuværende forordning nr. 3922 af 1991 ganske enkelt ikke virker ordentligt.
Vi mener, at en sådan myndighed, der skal oprettes, skal stå demokratisk til ansvar. Vi foreslår derfor, at EuropaParlamentet skal repræsenteres i det rådgivende udvalg, som skal bistå organisationens eksekutivkomité, og at eksekutivkomitéen bør fremlægge en årlig beretning om sine aktiviteter og forelægge den for Parlamentet.
Vi ønsker at give udtryk for vor bekymring over den stadig stigende efterspørgsel efter lufttransport, der påregnes at ville blive fordoblet henimod år 2010 og således naturligvis øve et hidtil uset tryk på vor sikkerhed. Tallene fra Det Forenede Kongerige alene viser, at 86 millioner passagerer benyttede de britiske lufthavne i 1986. 10 år senere var det steget til 135 millioner passagerer. Vi er ligeledes bekymrede over de store forskelle i fortolkningen og gennemførelsen af ICAO's sikkerhedsnormer både på europæisk plan og på verdensplan. Uden et liberaliseret marked for luftfartsprodukter, pådrages det europæiske erhverv øgede omkostninger og yderligere krav, hvilket forringer dets konkurrencedygtighed.
Vi kan ikke fortsat lade stå til. Vi har i øjeblikket et meget højt sikkerhedsniveau. Men i denne uge har vi oplevet en flykatastrofe på Cuba, og sidste år var der en i Den Dominikanske Republik og endnu en i Indien. Vi må sikre opretholdelse af det højeste sikkerhedsniveau, samtidig med at vi husker på den øgede lufttrafik i Europa og overalt i verden og den øgede konkurrence fra tredjelande, særlig ulande. Vi må sigte efter at forebygge ulykker og ikke blot reagere over for dem, der er sket.
I forbindelse med det separat fremsatte forslag til direktiv om sikkerhedsvurdering af fly fra tredjelande, der benytter europæiske lufthavne, må vi søge at nå frem til et system for sikkerhedskontrol, der svarer til kontrollen i havnene i søfartssektoren. I denne forbindelse er en mulig vej frem i Europas hårdest belastede lufthavne, at luftfartsselskaberne skal bevise, at de har opnået sikkerhedsstandarder i verdensklasse, samt at de opfylder deres hjemlands regler.
Jeg har personlige forbehold. Udvalget om Transport og Turisme henstiller, at Den Europæiske Union udfærdiger en sortliste. Luftfartsselskaber fra tredjelande, der benyttes af vore passagerer overalt i verden, og de luftfartsselskaber fra tredjelande, der benytter europæiske lufthavne, og som ikke har tilstrækkelige indberetningssystemer og ikke opfylder Den Europæiske Unions sikkerhedsstandarder, skulle figurere på denne liste med henblik på at nægte dem tilladelse til landing eller start i Den Europæiske Union. Enhver sortliste over luftfartsselskaber rummer i sig selv en risiko for gengældelsesforanstaltninger. Efter mit synspunkt ville en mere lempelig foranstaltning være at give en række luftfartsselskaber fra tredjelande en hjælpende hånd, navnlig i deres brug af satellitnavigation og andre moderne former for teknologi. Ligeledes kunne vejledning i fastsættelse af regler og uddannelse i ulandene være til hjælp.
Den foreslåede europæiske luftfartssikkerhedsorganisation bør udfærdige bindende regler for så vidt angår sikkerheden inden for den civile luftfart, særlig i henseende til flyenes drift og vedligeholdelse. Der bør oprettes et obligatorisk system for indberetninger og et fortroligt europæisk system for frivillige indberetninger tillige med foranstaltninger til nedbringelse af skader i tilfælde af ulykker. Mest kontroversielt kræver vi måske, at medlemsstaterne skal øge sikkerheden i deres lufthavne, herunder ved kontrol af bagage og en bestemmelse om, at ikke-ledsaget bagage ikke må medtages. Selvom disse spørgsmål normalt betragtes som alene henhørende under de nationale regeringer, har Lockerbie-katastrofen nødvendigvis ladet en række sikkerhedsspørgsmål henstå ubesvaret. Vi anmoder Kommissionen om at følge det amerikanske system med meddelelse til offentligheden af detaljerede oplysninger om sikkerhed og problemer i forbindelse hermed, og om fornødent indføre lignende bestemmelser. Det skal kræves, at turoperatører angiver, hvilke luftfartsselskaber der udfører flyvningerne. De foranstaltninger, vi foreslår, skulle i forening med et forbedret luftfartskontrolsystem efter vor opfattelse forbedre sikkerheden i hele Den Europæiske Union.
Jeg har et forbehold over for det ændringsforslag, der er fremsat af De Europæiske Socialdemokraters Gruppe vedrørende medtagelse af personlig bagage i flykabiner. Efter mine erfaringer er dette en international standard, som vi kvinder allerede retter os efter. Det er mandlige forretningsfolk, der har en tendens til at se bort herfra. Måske skulle vi håndhæve de regler, der allerede eksisterer.
Jeg anbefaler Parlamentet at stemme ja til vore forslag og afventer kommissærens svar.

Seal
Fru formand, jeg håber, at De ikke vil tage det som et udtryk for utaknemmelighed, at jeg ikke kan støtte ordføreren i hendes betænkning, fordi den, hun forelagde Udvalget om Transport og Turisme virkelig var særdeles mager. Derimod siger jeg Transportudvalget til lykke med de ændringsforslag, det har fremsat, og som nu har gjort denne betænkning vægtig. Kun ét ændringsforslag, nemlig det der vedrørte medtagelse af bagage i kabinen - blev ikke medtaget, men vil blive genfremsat for Parlamentet.
Vi er alle enige om, at luftfartssikkerhed er af voksende betydning. Flere og flere folk flyver, ikke blot med forretningsformål, men også på ferie. Henimod år 2010 vil antallet af flyvningerne være fordoblet. I denne uge har Boeing skønnet, at der med dette stigende antal vil ske én større flyulykke om ugen i år 2010. Der må derfor handles for at opretholde og forbedre sikkerhedsstandarderne.
I sin forelæggelsestale syntes ordføreren besat af liberalisering, og det samme gælder Kommissionen. Liberalisering må ikke betyde en nedsættelse af sikkerhedsnormerne. Vi må have kontrolleret liberalisering. Der vil fremkomme en anden betænkning herom - jeg skal ikke gå i detaljer. I mit eget land er British Airways et fremtrædende eksempel på, hvad der kan ske under ukontrolleret liberalisering. Selskabet nedbringer sine omkostninger til kabinepersonale i stedet for at udvide dem. Det tager ikke hensyn til de sociale omkostninger ved dets handlinger. Det har brug for mere personale, der har brug for en højere moral, bedre uddannelse og højere løn. Men BEA er besluttet på at spare en mia GPB i omkostninger uden tilsyneladende at tænke på virkningerne heraf for sikkerheden. Det må påvirke sikkerheden! Britisk Airways nedskar f.eks. antallet af nødudgange i sine fly for at sætte flere sæder ind, og det tvinger nu de datterselskaber, det har overtaget i Frankrig, til at reducere personalet. Hvorledes kan dette ske, uden at det påvirker sikkerhedsniveauet?
Jeg vil henlede British Airways' og særlig dettes og andre luftfartsselskabers administrerende direktørers opmærksomhed på punkt 16 i vor betænkning, hvori det hedder: «Sociale, erhvervsbetingede sundhedsaspekter og uddannelsesaspekter spiller en afgørende rolle ved oprettelse af en højt sikkerhedsniveau inden for lufttransport« i modsætning til trusler, intimidering af personalet og pression, som synes at være den nye fremgangsmåde hos ledelsen i British Airways. Vi skal give flere og ikke færre penge ud på sikkerhed.
Jeg opfordrer ligeledes luftfartsselskaberne til at følge henstillingerne i punkt 13 c) så hurtigt som muligt, særlig med hensyn til indførelse af røgmasker, installation af sprinkleranlæg og eksternt monterede kameraer. Dette burde indføres straks.
Da ordføreren henvendte sig til Transportudvalget, oplyste hun, at omkostningerne ved røgmasker på 40 GBP pr. sæde ville blive for høje. I betragtning af, at en nyt fly koster 100 mio GPB, er dette nonsens. Vi må ligeledes bemærke, at det i punkt 15 hedder, at al bagage skal kontrolleres, og at sikkerheden skal skærpes. De sidste oplysninger om Lockerbie-katastrofen tyder på, at bomben faktisk blev anbragt i Heathrow, hvor sikkerheden er særdeles god. Der må ikke blive tale om flere Lockerbie-katastrofer.
Jeg er også bekymret over, at besættelsen af at nedbringe omkostningerne stadig forlænger piloternes arbejdstider. Det er nu muligt, at en pilot under en returflyvning fra Manchester til Luxor kommer til at arbejde nonstop i 17 timer. Det er uacceptabelt. Vi har brug for fælles regler om arbejdstid for luftfarts- og kabinepersonale, der ikke bygger på omkostninger, men på sikkerhed.
Endelig er jeg enig med ordføreren i, at vi må fjerne muligheden for, at lufttransporten følger søtransporten i brugen af bekvemmelighedsflag for skibe og besætninger. Intet fly må tilstedes adgang til Den Europæiske Union, medmindre det opfylder alle sikkerhedskravene, og dette skal også gælde besætningen. Vi må støtte denne sortliste over usikre luftfartsselskaber. Med den voksende lufttrafik er tiden nu inde til at fastsætte sikkerhedsnormer. Vi her i Parlamentet vil ikke acceptere Boeings forudsigelse om én større flyulykke om ugen.

Stenmarck
Fru formand, indledningsvis vil jeg gerne takke fru McIntosh for det fremragende stykke arbejde, som hun har udført vedrørende denne betænkning.
Vi medlemmer af Europa-Parlamentet rejser særdeles meget. Det gør stadig flere andre mennesker også. Det er en del af det moderne samfund, at man er aktiv flere forskellige steder. Som en følge heraf stiger antallet af flybevægelser dramatisk. Det kan, som det blev sagt før, i år 2010 meget vel være steget til det dobbelte af i dag. Det er på mange måder en positiv udvikling, som skaber nye muligheder for uhyre mange mennesker. Men vi må gøre os klart, at det også skaber nye farer - farer, som vi må medvirke til at minimere.
Antallet af flyulykker er i en lang årrække faldet stærkt, ikke mindst som følge af den tekniske udvikling. Denne tendens blev brudt i 1996, først og fremmest på grund af nogle meget store ulykker. Nu gælder det om at medvirke til, at der ikke bliver tale om en ny udviklingstendens med en årlig stigning. En udvikling, der, som den nuværende, risikerer i nær fremtid at føre til en situation, hvor der, som hr. Seal nævnte før, sker en større flyulykke om ugen, vil, naturligvis, være skræmmende for uhyre mange mennesker. For dem, der fremstiller fly, er det en gigantisk udfordring at forhindre en sådan udvikling. Det er en udfordring, som disse fabrikanter tager yderst alvorligt, men det er også noget, som vi kan øve indflydelse på, måske først og fremmest når det gælder styrkelsen af det forebyggende sikkerhedsarbejde.
Jeg vil gerne understrege især to elementer i dette arbejde. Det ene er den stadig større mangel på kapacitet. Det er et problem allerede i dag, og en fordobling af flybevægelserne inden for 12-13 år vil gøre det endnu værre. Problemet vil til dels kunne løses gennem en fortsat teknologisk udvikling, men det bliver nødvendigt at udbygge lufthavnskapaciteten, hvis adgangen til »slot«-tider skal kunne stige i takt med efterspørgslen.
Det andet, som jeg finder væsentligt, er at gøre sikkerhed til en faktor i konkurrencen mellem flyselskaberne. I dag konkurrerer man på priser, afgangstider og service om bord. I fremtiden gælder det om, at der også konkurreres på sikkerhed. Jeg har fået Transportudvalgets støtte til et forslag om, at det skal være muligt at sammenligne oplysninger om de forskellige flyselskabers sikkerhedsforbedrende indsats. Det kan dreje sig om oplysninger om undervisning og uddannelse af piloter, flyenes gennemsnitsalder og ulykker og hændelser af forskellig art. Dette kan allerede lade sig gøre i USA, men endnu ikke i Europa. Det er imidlertid et område, hvor jeg mener, der hos os er al mulig grund til at gennemføre forbedringer.

Ainardi
Fru formand, jeg går ind for de mål, der indeholdes i fru McIntoshs betænkning, og som går ud på at opretholde den højst mulige sikkerhed ved beskæftigelse af kvalificeret personale og brug af sikkert udstyr. Jeg deler også hendes betænkeligheder vedrørende den uafbrudte stigning i efterspørgslen efter luftransport, der udøver et nyt tryk på sikkerheden.
Man kan nemlig ikke acceptere den forudseelige risiko for et alvorligt uheld pr. uge om 20 år, dersom det nuværende sikkerhedsniveau ikke forbedres. Det er nødvendigt nøje at påvise de dybereliggende grunde til de trusler, der er rettet mod sikkerheden. Man må ikke nøjes med at blive stående ved de internationale regler og holde luftfartsselskaberne uden for Europa ansvarlige, og man må ikke se bort fra de valg, som i adskillige år har været truffet på transportpolitikkens område!
Hvordan kan man tale om sikkerhed uden at drage alle konsekvenserne af liberaliseringspolitikken? I forbindelse med omstruktureringer og afskaffelse af regler har luftfartsselskaberne indledt en økonomisk krigsførelse med katastrofale følger for beskæftigelsen. Skærpelsen af konkurrencen fører til stadig flere flyvninger og forøgelse af antallet af luftfartsselskaber, hvilket bevirker mætning af lufthavnenes kapacitet og truer passagernes og de omboendes sikkerhed i et omfang, der intet har at gøre med forøgelsen af antallet af passagerer. Der sker herved ligeledes en forringelse af arbejdsvilkårene, en større usikkerhed i beskæftigelsen og en sænkning af uddannelsesniveuaet.
Jeg deler personalets og brugernes betænkeligheder, jeg forstår de kampe, der føres af lønmodtagerne, navnlig i British Airways, hvor man har set de første strejker i anledning af planen om en nedskæring med 30 % af lønomkostningerne! Lufttransporten i Europa har mere end nogensinde brug for et virkeligt samarbejde mellem selskaber, der skal overholde de kriterier for offentlige tjenester, der alene er forenelige med et stærkt krav om sikkerhed.
Endelig har luftfartssikkerheden brug for gennemsigtighed og demokrati. Personalet og dets repræsentanter, brugerne og de folkevalgte skal have tillagt nye rettigheder til at gribe ind over for de kommercielle valg. Fra dette synspunkt bør oprettelsen af den fornødne europæiske sikkerhedsorganisation tage nøje hensyn til disse krav uden dog at træde i stedet for de nationale organer, der har til opgave at sikre luftrummet.

Taubira-Delannon
Fru formand, lufttransporten er blevet betydeligt demokratiseret. Den er gået ind i en masseforbrugsepoke og er herunder udsat for risikoen ved de store tals lov, med tekniske mangler, tjenester, der af og til er utilstrækkelige og et ofte belastet miljø, der giver sig udslag i det, man i øvrigt kalder små afvigelser, man kan se bort fra. Men på dette område gælder, at konsekvenserne er frygtelige, fordi de måles i tab af menneskeliv.
Vi er således moralsk forpligtet til at arbejde for, at der hurtigst muligt skabes de bedst mulige sikkerhedsforhold og udøve den pression, der er fornøden for at bringe alle op på højeste niveau. Denne pression bør vedrøre tekniske forbedringer og overførsel af teknologi, al den stund ulandene har foruroligende høje ulykkestal. Men menneskelivet har samme værdi overalt på jorden. Denne pression skal ligeledes omfatte en bestandigt fornyet uddannelse af besætningerne og det øvrige personale og arbejdsvilkår, der er forenelig med det bedste præstationer. Men den fravigelse, der ses i visse aftaler, navnlig om kvalificerede stillinger, indgår i den sociale dumping.
Denne fællesskabsstrategi er velkommen, fordi en strategi ikke er hverken et slag et bordet eller et nødskrig, der skal lyde ud i luften. Det er et engagement i en velovervejet, fortsat aktion, hvori man fastlægger mål og midler og foretager vurderinger. Fru McIntoshs betænkning er et skridt i den rigtige retning med relevante argumenter. Det forslag til direktiv om udenlandske flys sikkerhed, som min kollega, hr. Gonzáles Triviño, er ordfører for, føjer sig hensigtsmæssigt hertil.

Lüttge
Fru formand, mine damer og herrer, den 7. februar sidste år mistede 189 mennesker livet ved nedstyrtningen af Birgen Airs fly ud for den dominikanske kyst. Det er ikke første gang, Europa-Parlamentet behandler spørgsmål vedrørende luftfartssikkerheden. Vi benyttede - i dette tilfælde min kollega Brian Simpson og jeg - nedstyrtningen som en konkret anledning til sidste år, kun en uge senere, i Parlamentet at indgive et beslutningsforslag, som allerede blev behandlet en uge senere i Europa-Parlamentets Udvalg om Transport og Turisme.
I mit indlæg vil jeg begrænse mig til at konstatere, hvad dette har foranlediget. Jeg kan sige, at vi halvandet år efter denne aktivitet i Parlamentet er kommet et godt stykke videre som følge af et godt samarbejde mellem Kommissionen, Europa-Parlamentet og Rådet. Også Rådet har taget de vigtigste elementer op, hvilket det klart gav udtryk for på sin samling i Luxembourg den 17.-18. juni 1997.
Vi krævede, og dette er kort blevet nævnt, også en såkaldt sort liste i vort beslutningsforslag. Men jeg mener ikke, at det er afgørende, hvad dette papir hedder, hvorpå man anfører synderne og deres synder. Rådet har opnået enighed om at bede Parlamentet om støtte. Den fælles holdning med henblik på en sådan ordning kan vedtages i efteråret i indeværende år. Der udarbejdes en liste over de mangler, som er konstateret ved ground handlingkontrollen af mistænkte maskiner. Jeg mener, at dette er et stort skridt. Offentliggørelsen af en sort liste ville sikkert have en afskrækkende virkning.
Det, vi udtrykkeligt mangler i formuleringen, er en mulighed for også at kontrollere maskiner fra EU-medlemsstater. Men Kommissionen har i den forbindelse afgivet en erklæring, og det er, hr. kommissær, forordning nr. 3922/91, som også kunne ændres. Jeg vil gerne bede Dem om, hr. kommissær, at afgive en erklæring om, hvorvidt disse ting i mellemtiden er blevet iværksat, således at alle maskiner, som ved ground handling-kontrollen på en eller anden måde kommer under mistanke - også fra tredjelande og frem for alt også fra Den Europæiske Union - rent faktisk kan kontrolleres.
Vi har anført endnu et punkt, nemlig rejsearrangørernes forpligtelse til at anføre i katalogerne, hvilket luftfartsselskab der foretager flyvningen. Jeg ønsker, hr. kommissær, også på mine kollegers vegne, at der gøres fremskridt her. Det sker allerede på frivilligt basis hos mange selskaber.
Tredjelandene og de bilaterale aftaler med tredjelandene bør, hr. kommissær, undersøges med hensyn til sikkerhedsmæssige mangler. Jeg ved, at Kommissionen i mellemtiden har mandatet til et delområde. Men dette bør også udvides til at omfatte alle bilaterale aftaler.

Cornelissen
Fru formand, lufttransporten er kendt som en særdeles sikker transportform. Frem for alt de europæiske luftfartsselskaber bedømmes udmærket. Alligevel er der anledning til bekymring og således til at træffe foranstaltninger. 1996 var det værste år indtil nu i den civile luftfart med 1.600 omkomne. Det forventes generelt, at luftfarten i de kommende ti år næsten vil fordobles, og den europæiske luftfartsindustri har erklæret, at der ved opretholdelse af det nuværende sikkerhedsniveau om 20 år gennemsnitligt vil finde en stor flyulykke sted hver uge. Det kan og må vi ikke acceptere. For at kunne reagere succesfuldt på denne udfordring er en fælles fremgangsmåde for alle involverede væsentlig, og teknologiske udviklinger såsom satellitsystemer skal udnyttes fuldt ud. Kommissionens meddelelse er en udmærket begyndelse hertil ligesom hr. McIntosh' betænkning. Jeg vil derfor give begge en kompliment herfor.
Jeg vil gerne komme nærmere ind på tre punkter. For det første oprettelsen af en europæisk organisation for luftfartens sikkerhed. Dette tiltaler mig under forudsætning af, at der ved den nærmere udformning garanteres handlekraft og effektivitet, og at overdreven bureaukrati udelukkes. Jeg vil gerne spørge kommissæren, om denne organisation også vil beskæftige sig med den militære lufttrafiks sikkerhed? Jeg henviser til den tragiske ulykke med et militært fly sidste år i Eindhoven Airport. Af undersøgelser er det fremgået, at mange omkomne passagerer højst sandsynligt ville være blevet reddet, hvis brandvæsenet havde vidst, hvor mange mennesker der var om bord.
For det andet sikkerheden omkring lufthavne. Med henblik på at afhjælpe den forventede vækst inden for luftfarten vil udvidelse af lufthavnskapaciteten være nødvendig. Dertil er tilstrækkelig opbakning fra det pågældende områdes befolkning nødvendig. Ser kommissæren her en opgave for Kommissionen? I denne sammenhæng vil jeg spørge ham, om han mener, at udvidelsen af eksisterende lufthavne og valget af nye placeringer i betragtning af subsidiaritetsprincippet fuldstændigt skal overlades de pågældende medlemsstater. Jeg spørger herom, fordi sådanne beslutninger kan have vigtige konsekvenser for i særdeleshed nabolandene. Disse ting er aktuelle, jeg henviser f.eks. til diskussionerne om Amsterdam Airports (Schiphol) fremtid. Jeg vil gerne høre kommissærens opfattelser med hensyn hertil nu eller ved en anden lejlighed.
Mit sidste punkt vedrører sikkerhed i luftrummet over det tidligere Sovjetunionen. På grundlag af beretninger fra luftfartskredse er jeg meget bekymret over sikkerheden i luftrummet over det tidligere Sovjetunionen. Lad mig særlig henlede kommissærens opmærksomhed herpå, og kan han meddele, om hans mange samtaler på den fælleseuropæiske transportkonference i Helsinki, navnlig med de russiske myndigheder, giver nogen udsigt til forbedringer på kort sigt. Jeg tror, at det er absolut nødvendigt, fru formand.

Sindal
Fru formand, der har været sagt meget fornuftigt af mine kolleger i aften, så jeg vil gå lige til bidet. Når vi nu skal på ferie til august, hr. kommissær, så vil jeg måske overveje, om jeg skal til Guatemala, Østrig, Rusland eller Kina, for når jeg står med listen over de selskaber, der har den dårligste karakter, så er det selskaber, der er hjemmehørende i disse lande. Det er klart, at undersøgelser kan være subjektive, men vi har faktisk fået lavet en liste over dårlige selskaber. Det er det ene. Det andet er, hvilket vi har hørt fra hr. Cornelissen, at det i debatten i Transportudvalget er blevet understreget, at der er problemer. Derfor kan vi ikke blot sige, at det nok skal gå, og at vi bare skal have en vis liberalisering osv. Vi taler om near misses og problemer med air traffic control på næsten hvert møde. Men vi har en liberalisering, der faktisk presser besætningerne. I virkeligheden - og det er ikke nogen historie - har piloterne dårligere arbejdsforhold end langturschaufførerne på de europæiske landeveje. I nogle tilfælde arbejder de, som vi hørte før, i 17 timer. Det må en langturschauffør ikke.
Til fru McIntosh vil jeg sige, at jeg synes, liberalisering er godt, og jeg hilser det velkomment. Men vi må tage den situation i betragtning, at hvor vi før havde et fly, der fløj fra A til B og måske var helt fyldt, så har vi på samme distance i dag tre fly, der er halvfyldte. Det koster, både hvad angår besætninger, miljøet osv. Vi ser også, at flere og flere udrangerede fly nu er kommet i luften. Det er særdeles beklageligt.
En tredje ting, jeg vil nævne, er måske nyt for nogle. Det er forureningen i lufthavnene. Et dansk selskab bruger 25 mio ecu om året på grund af det snavs, der ryger op i flymotorerne. Der sker nødlandinger på grund af det, og lad mig nævne lufthavne som Newark, Heathrow og Milano. De ligger under gennemsnittet, når det gælder renlighed. Det koster flyselskaberne mellem 25.000 og 80.000 ecu i døgnet, når fly er ude af drift. Så liberalisering er mange ting.
Den karakterbog, der er udgivet for nylig over verdens flyselskaber, skal måske ikke være en blacklist eller en sortliste, eller hvad det nu hedder på de forskellige sprog. Det kan være, det blot skal være en liste til skræk og advarsel. På den anden side når kendte selskaber som Air France og British Midlands kun får middelkarakterer, så er der grund til også her i Europa at råbe vagt i gevær.
Der er fremført mange gode idéer i dag. Jeg skal ikke gentage dem. Jeg vil blot hilse Kommissionens initiativ velkommen og understrege, at jeg støtter Kommissionen i dette projekt og selvfølgelig også ordføreren.

Simpson
Fru formand, jeg siger Kommissionen tak for fremlæggelsen af denne beretning. Vi bør huske, at den er en af en hel hærskare af beretninger, der er fremkommet vedrørende luftfartssikkerheden. Det skal fremhæves, at vi bliver nødt til at se på hele luftfartspakken og de beretninger, der er fremkommet fra Kommissionen, når vi drøfter problemet om luftfartssikkerheden som helhed.
I den korte tid, jeg har fået tildelt her i aften, vil jeg fremhæve, hvad der er ved at blive et stadig større problem i forbindelse med luftfartssikkerheden, nemlig mængden af den bagage, der medtages i flykabinerne.
Jeg siger ordføreren og Udvalget om Transport og Turisme tak for, at de har givet sig i kast med visse problemer vedrørende luftfartssikkerheden, men de har desværre ikke behandlet problemet om medtagelsen af bagage i kabinerne, et problem, som både luftfartsselskaberne og kabinepersonalet erkender ikke blot eksisterer, men nu giver anledning til bekymring. Ordføreren har ret. Der findes allerede bestemmelser om medtagelse af bagage i kabinerne. Disse bestemmelser fastsætter overgrænser for vægten og størrelsen af den bagage, der er tilladt, og at hver passager kun må medtage et stykke bagage i kabinen foruden håndtasker eller en kamerataske, f.eks. Grunden til disse bestemmelser er, at bagage i flyets kabine ikke må være til hinder for eller begrænse passagernes bevægelser ved evakuering i nødsituationer.
Det spørgsmål, der nu skal stilles er: Hvorfor undlader luftfartsselskaberne og de civile luftfartsmyndigheder gang på gang at håndhæve deres egne bestemmelser? Denne undladelse bringer sikkerheden i fare og kan volde risiko for menneskeliv. Derfor opfordrer jeg ikke i mit ændringsforslag til fastsættelse af nye regler. Jeg plæderer alene for håndhævelsen af de eksisterende regler. I øjeblikket kan man fuldt lovligt i et fly medtage alt, inklusive en køkkenvask, og slippe af sted med det. Hvis man flyver på forretningsklassen kan man endda slippe af sted med to køkkenvaske, en laptop computer, en dragtpose, toldfri varer, en mappe og en sportstaske og få en hel bagagehylde, fordi man var den første i flyet og udelukkede alle andre fra at få dette privilegium.
Et overdrevet kvantum bagage medtaget i kabinen, særlig af forretningsfolk, mænd såvel som kvinder, er ved at nå epidemiske størrelser og er til fare for sikkerheden og kan ikke tolereres. Reglerne er klare og burde håndhæves. Luftfartsselskaberne er forpligtet til at sikre, at dette sker, og medlemmerne af Europa-Parlamentet er som lovgivere ansvarlige for at sikre, at de ikke selv kan anklages for i bogstavelig forstand at medtage alting, herunder en køkkenvask, i flykabinerne, hvilket mange af vore kolleger bedrøveligvis faktisk gør.
I mit ændringsforslag erindrer jeg alene luftfartsselskaberne og de nationale luftfartsmyndigheder om deres ansvar.

Kinnock, Neil
Fru formand, må jeg først og fremmest på samme måde, som jeg er sikker på, at De ville ønske det, give udtryk for medlidenhed med hr. Simpson i anledning af det alvorlige sår, han har pådraget sig i tindingen. Jeg vil blot lige underrette Dem som franskmand, fru formand, om, at han, efter hvad jeg forstår, har pådraget sig dette sår som deltager i en cricketkamp, og cricket er som enhver ved et værdigt og behændigt spil, der hovedsagelig spilles af gentlemen og damer. Det er klart, at hr. Simpson er en undtagelse også fra denne regel.
Må jeg give udtryk for min påskønnelse over for Parlamentet og særlig ordføreren, frk. McIntosh, for det fremragende arbejde, der er udført, og må ligeledes takke Transportudvalget ikke blot for en sund betænkning, men tillige for dets initiativ ved organisering af en høring om luftfartssikkerheden, hvorunder alle parter fik lejlighed til at udtrykke deres synspunkter vedrørende dette vigtige, ja endda vitale emne. Jeg er naturligvis glad for, at denne betænkning i vidt omfang støtter Kommissionens strategi for forbedring af luftfartssikkerheden, og jeg glæder mig ligeledes over forslaget om yderligere fremskridt inden for de initiativer, vi foreslår, såvel som en række andre initiativer, der ligeledes har forbindelse med luftfartssikkerheden, men ikke var medtaget i vor meddelelse.
Som det bemærkes i betænkningen, er arbejdet med adskillige af de initiativer, der er omhandlet i Kommissionens meddelelse, allerede begyndt. Det mest åbenlyse eksempel er vort nye forslag til et direktiv om sikkerhedsvurdering af fly fra tredjelande, der benytter Fællesskabets lufthavne. Forslaget var et af de hovedinitiativer til direkte handling, vi havde bebudet, og det ligger allerede på Parlamentets og Rådets bord. Vi overvejer også de forhold, der er prioriteret her i Parlamentet, og som bl.a. er omtalt af hr. Lüttge under denne forhandling. Vi arbejder derfor hårdt på at oprette en fremtidig europæisk sikkerhedsmyndighed, der skal udarbejde europæiske indberetningssystemer for ulykker og affatte en sikkerhedsklausul, som skal indsættes i vore fremtidige luftfartsaftaler med tredjelande, og vi er naturligvis løbende engageret i forhandlinger med de lande i Central- og Østeuropa, der har søgt om optagelse i Fællesskabet. Vi arbejder hårdt på sammen med alle de relevante parter at undersøge det kontroversielle spørgsmål om arbejdstid, der bl.a. blev nævnt af hr. Seal, samt på at fremme aktioner til sikring af en konsistent og grundig uddannelse af kabinepersonalet i alle fly. På disse og andre områder har jeg tillid til, at Parlamentet fortsat vi yde sin velkomne støtte og opmuntring.
Må jeg sige til Parlamentet, at jeg deler de ærede parlamentsmedlemmers mening, hvorefter forbrugerne er berettigede til adgang til oplysninger, der sætter dem i stand til at vælge det sikreste transportmiddel og de sikreste luftfartsselskaber. Og der er givet behov for en effektiv organisering af udbredelsen af denne form for oplysninger. Det er imidlertid væsentligt, at vi vælger den mest effektive måde at give den europæiske rejsende brugbare oplysninger på, men jeg er ikke overbevist om, at dette formål er bedst tjent ved distribuering af tilfældige og ubearbejdede oplysninger om ethvert mindre uheld eller ved oprettelse af en såkaldt sortliste over transportselskaber.
Som Parlamentet måske ved, findes der ikke nogen sortliste nogetsteds i verden. Den eneste liste, der offentliggøres i USA, er en liste, der omfatter en vurdering af luftfartsmyndighederne i de forskellige lande efter deres evne til at opfylde deres forpligtelser til overvågning af sikkerheden. Heldigvis er flyulykker ikke hyppige i forhold til antallet af rejser eller millionerne af passagerkilometer, men ingen ville vove at gætte på, hvem der kommer ud for den næste ulykke, og hvem der vil have en rent generalieblad i fremtiden. Jeg håber derfor, at de ærede parlamentsmedlemmer ved nærmere eftertanke vil være enige i, at fremgangsmåden med en sortliste ikke ville få den nøjagtighed eller rumme de detaljer, der var nødvendige for at give kunderne autentiske og relevante oplysninger. Selvom jeg anerkender de prisværdige begrundelser, der er anført af dem, der har ytret sig for en sortliste, håber jeg, at de vil indse, at den vil være for vanskelig at gennemføre, og således undlade at forfølge dette synspunkt yderligere.
I betænkningen omtales tillige en række andre emner, der har forbindelse med sikkerheden, som f.eks. foranstaltninger til forbedring af mulighederne for overlevelse og begrænsning af skader i tilfælde af ulykker. Jeg kan over for Parlamentet bekræfte, at Kommissionen aktivt har støttet forskningsaktiviteter på dette område og fortsat vil gøre dette. En række andre udviklinger, der er foreslået i betænkningen, som f.eks. oprettelse af en europæisk database vedrørende hindringer omkring lufthavne, forebyggelse af ulovlig handel med uautoriserede reservedele, som er en skæbnesvanger praksis, eller udarbejdelse af en teknisk forordning om det største antal passagerer og den største last, der må befordres med et fly, behandles allerede af nationale myndigheder i Den Europæiske Union og andetsteds. Men naturligvis nærer Kommissionen fortsat interesse for disse anliggender og vil om fornødent handle med respekt for subsidiaritetsprincippet.
Betænkningen går ligeledes ind på det meget vigtige spørgsmål om sikkerhedsforanstaltninger i lufthavne, herunder kontrol af bagage, men som det rigtigt bemærkes, falder denne form for aktiviteter ind under den såkaldte tredje søjle i Maastricht-traktaten og skal således ses i den bredere sammenhæng, der hedder politisamarbejdet.
Kommissionen vil fortsætte de initiativer, der allerede er påbegyndt, og have opmærksomheden henvendt på en række andre sikkerhedsproblemer i fremtiden. Vi vil deltage i alle bestræbelser inden for luftfartssektoren med henblik på at garantere vore borgere og alle andre de sikrest mulige forhold under flyrejser, og vi vil naturligvis tillige søge at yde vort bidrag til beskyttelse af leveforholdene for folk, der bor i nærheden af lufthavne. Under disse aktiviteter såvel som andre vil vi fortsat sætte stor pris på parlamentsmedlemmernes støtte og fornyende tænkning, således som den igen er kommet til udtryk i den betænkning, vi har drøftet her i aften.

Cornelissen
Fru formand, jeg vil takke kommissæren mange gange for hans svar. Jeg har forståelse for, at han ikke er kommet ind på alle spørgsmål. Må jeg gå ud fra, at han vil besvare de spørgsmål skriftligt, som han ikke har besvaret? Det ville jeg sætte særdeles stor pris på.

Kinnock, Neil
Ja, fru formand, som jeg har for vane.

Formanden
Jeg siger kommissær Kinnock tak.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Adgang til erhvervet godstransport
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0238/97) af Berger om forslag til Rådets direktiv om ændring af direktiv 96/26/EF om adgang til erhvervet godstransport ad landevej og erhvervet personbefordring ad landevej samt om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, som skal lette den faktiske udøvelse af etableringsfrihed for de pågældende udøvere af transportvirksomhed inden for indenlandsk og international transport (KOM(97)0025 - C4-0087/97-97/0029(SYN))

Berger
Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, som stadig holder tålmodigt ud sammen med os! Transporterhvervet er ganske givet som intet andet erhverv allerede i dag et virkelig europæisk erhverv. Med frigivelsen af cabotagetransporten den 1. juli 1998 vil vi så på dette område have fuldstændige betingelser på det indre marked og en ubegrænset markedsadgang i hele Unionen. Dette er den umiddelbare anledning til direktivforslaget og det højere harmoniseringsniveau, som tilstræbes hermed.
Der er imidlertid også andre rammebetingelser for transporterhvervet, som har ændret sig afgørende i de senere år, og som dette direktiv tager op på. Ændrede drifts- og produktionsprocesser inden for industri og detailhandel har via just-in-time-strategier ført til øget efterspørgsel efter hurtige og fleksible transportydelser af høj kvalitet, der er forankret i vidtforgrenede og avancerede logistiksystemer, hvor der er tale om stadig mindre forsendelser, men højere leveringsfrekvens.
Dette har også medført en forskydning fra virksomhedernes egen transport til erhvervsmæssig godstransport og stadig større udbydere, der også tilbyder speditions- og logistikydelser. Derimod optræder der af fleksibilitets- og besparelsesårsager i stadig større udstrækning små undervirksomheder, som nu også i den grænseoverskridende transport har overtaget transporten med mindre lastvogne.
Også offentligheden stiller nu øgede krav til transportsektoren, for så vidt angår miljøbeskyttelse, den tekniske sikkerhed og overholdelse af de socialretlige forskrifter. Vi ser også, at virksomhederne fra tredjelande, navnlig fra de central- og østeuropæiske lande, i højere og højere grad konkurrerer med unionsvirksomheder på Den Europæiske Unions område. Jeg vil derfor gerne opfordre til, at det uden for det konkrete direktiv undersøges, hvorvidt der via de eksisterende Europaaftaler med disse lande inden disse landes optagelse kan gennemføres en gradvis overtagelse af EU-bestemmelserne på dette område.
Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder glædede sig udtrykkeligt over alle de harmoniseringsforslag, som Kommissionen havde foreslået - øgede krav til den økonomiske evne, vognmændenes hæderlighed, den faglige dygtighed - samt udvidelsen af dette direktivs anvendelsesområde. Jeg har som ordfører tilladt mig at stille visse ændringsforslag, som også blev støttet af Retsudvalget. De går hovedsagelig ud på, at bestemmelserne om transport af dyr omfattes af vurderingen af transportvirksomhedernes personlige hæderlighed.
Kendskab til forskrifterne om transport af levende dyr anføres ganske vist i bilaget som et af prøveemnerne, men det udgør ikke et af de forhold, der ved en overtrædelse kan medføre manglende godkendelse eller inddragelse af den krævede godkendelse. Derved tilsidesættes bestemmelserne om transport af dyr i forhold til andre bestemmelser, og det anser jeg ikke for at være berettiget.
Der er et andet spørgsmål, som er meget vigtigt for mig, og som vort udvalg og Europa-Parlamentets undersøgelsesudvalg har taget op. I sin beretning har det tydeligt dokumenteret, at speditører og vognmænd bevidst eller ubevidst er centrale aktører i svigagtige metoder inden for ordningen for fællesskabsforsendelse. Det skal derfor sikres via dette direktiv, at vognmænd under deres forberedende uddannelse få størst muligt kendskab til og uddannelse i de gældende bestemmelser, og at deres godkendelse også kan inddrages ved gentagne overtrædelser af foranstaltningerne som led i ordningen for fællesskabsforsendelse.
Jeg har så også tilladt mig at komme med visse forslag til, hvordan man bedre kan fastsætte begreberne egenkapital og reserver, samt andre retstekniske ændringer. Som ordfører støtter jeg Retsudvalgets ændringsforslag nr. 1-14, nr. 15-17 kan jeg ikke støtte.
Jeg vil gerne afslutningsvis takke Kommissionens og også sekretariatets medarbejdere mange gange. Dette er den første betænkning, som jeg forelægger Europa-Parlamentet. Derfor var denne støtte af særlig værdi for mig!

Formanden
Jeg siger Dem tak, fru Berger og gratulerer Dem i anledning af, at der er tale om Deres første betænkning.

Sindal
Fru formand, det foreliggende forslag er en følge af de fremskridt, der er opnået ved gennemførelsen af et fælles marked inden for vejtransport. Parlamentets Transportudvalg er meget optaget af disse forhold. De lige muligheder for udøvelse af transport som erhvervsvirksomhed er af afgørende betydning for virkeliggørelsen af det indre marked og for hverdagen for tusinder af vognmænd. Konkurrence er kun konkurrence, hvis man konkurrerer på lige fod. Man kan med rette sige, at det er på tide, vi får ens regler. Der er både gode og dårlige nyheder i det foreliggende forslag. Det dårlige er, at forslaget bl.a. henvender sig til de offentlige myndigheder og deres kontrol af transportvirksomhederne. Det er en side af forslaget, jeg ikke er begejstret for. Kommissionen lægger op til, at den skal foregå med regelmæssige, faste intervaller. Jeg synes, at der skal være en fleksibel, løbende kontrol. Jeg synes, forslaget er overflødigt og indskrænker myndighedernes kontroludøvelse. Yderligere synes jeg, det er dårligt, at kapitalkravet foreslås differentieret, således at der er forskellige krav, afhængig af hvor meget køretøjet vejer. Det er jeg også imod.
De gode ting er, at vi nu får en indsats på fællesskabsplan, der er afgørende for konkurrenceforvridningen, eller for at vende det om, afgørende for, at konkurrenceforvridning undgås. Det forslag, vi behandler her i dag, baner vejen for øgede krav til den økonomiske evne og den faglige dygtighed inden for erhvervet. Det vil altså være til gavn for miljøet og færdselssikkerheden. I Kommissionens forslag stilles der også skærpede krav til vognmændene. F.eks. skal de være hæderlige. Kravet til hæderlighed er ikke opfyldt, hvis man har begået en alvorlig strafbar handling eller er fundet skyldig i en alvorlig overtrædelse af anden gældende ret eller gentagne mindre overtrædelser, som det hedder. Overtrædelser af regler om miljøbeskyttelse og faglig ansvarlighed skal som noget nyt anses som transportrelaterede overtrædelser. Det vil jeg gerne rose. Det er på tide, at vi udvider loven, således at den ikke bare omfatter klassiske strafbare gerninger, men også overtrædelser af regler om miljøbeskyttelse og køre- og hviletid. Hæderlighed og transport af høj kvalitet hænger meget nøje sammen. Dele af landevejstransporten har mærket det i år. Den fælles forsendelsesordning fungerer ikke særlig godt.
Et andet krav til udøverne af transporterhvervet er, at de skal være fagligt dygtige. Man skal bestå en skriftlig prøve. Med det foreliggende forslag sker der en præcisering og en internationalisering af de emner, en ansøger skal have kendskab til. Jeg vil gerne rose dette afsnit.
Jeg er således enig i, at der er behov for fælles regler for transport, miljø og arbejdstid i EU. Samtidig overskygger de gode nyheder i det foreliggende forslag klart de dårlige. Jeg kan derfor tilslutte mig betænkningen, som jeg synes er god, og jeg vil ønske ordføreren tillykke med denne første betænkning.

Kinnock, Neil
Fru formand, jeg er Parlamentet meget taknemmelig for det arbejde, der er udført af fru Berger og hendes kolleger, vedrørende dette initiativ til en yderligere stramning af reglerne om adgang til erhvervet godstransport ad landevej med henblik på harmonisering af gennemførelsen af de tre hovedkriterier og udvidelse af direktivets anvendelsesområde. Jeg ønsker ligeledes fru Berger til lykke med et meget givtig første betænkning, særlig da hun kun har været medlem af Parlamentet i ni måneder. Gud ved, hvad hun vil være i stand til om 18 måneder! Vi ser frem til den videre udvikling.
Jeg er derfor glad over at kunne acceptere adskillige af de ændringsforslag, der er fremsat af Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder. For det første er jeg glad for at acceptere de ændringsforslag, der gør teksten klarere og gør forslaget mere sammenhængende i alle dets sproglige versioner. Ændringsforslag 4, 8, 9, 10 og 11 vil blive accepteret med mindre redaktionelle ændringer, hvor sådanne er fornødne.
Jeg er ligeledes sympatisk indstillet over for visse dele af ændringsforslag 1 og 3 på baggrund af Kommissionens erklærede vilje til at indføre sortlister på andre områder end i landbruget, men ikke i den civile luftfart, må jeg sige. Jeg er rede til at acceptere den yderligere bemærkning om bekæmpelse af svig i Fællesskabet og den fælles transitprocedure. Det er vigtigt på ny at understrege, at Kommissionen er besluttet på at bekæmpe svig inden for denne sektor, og at den ønsker at fjerne cowboys gennem denne lovgivning.
Jeg er ligeledes rede til at acceptere den sidste del af ændringsforslag 1 og den dertil svarende del af ændringsforslag 3 vedrørende det antal transporter, der er udført af den pågældende virksomhed, og som skal tages i betragtning ved vurderingen af dokumentationen for gentagne mindre overtrædelser. Men jeg kan ikke acceptere omtalen i ændringsforslag 1-3 af transporten af levende dyr. Vi har allerede fællesskabsregler om beskyttelse af dyr under transport, og medlemsstaterne kan allerede skride ind ved anvendelse af bestemmelserne i det pågældende direktiv.
Ej heller kan Kommissionen erklære sig enig i omtalen af forvaltningsretterne. På grund af forskellene inden for domstolsorganisationen i medlemsstaterne, hvor lovovertrædelser allerede sanktioneres vidt forskelligt, ville medtagelsen af forvaltningsretterne kun gøre forskellene mellem medlemsstaterne systemer større til skade for de erhvervsdrivende.
Kommissionen kan acceptere ændringsforslag 7 med henblik på at muliggøre en fleksibel holdning over for en virksomhed, der er i midlertidige økonomiske vanskeligheder, når man skal vurdere kriteriet for dens økonomiske stilling, selvom det kan være nødvendigt at foretage en omredaktion for at udelukke tvivl i denne forbindelse.
Der er kun få ændringsforslag, Kommissionen ikke kan acceptere. Ved ændringsforslag 2, 5 og 14 ændres overgangsperioden for Østrig, Finland og Sverige under hensyn til deres medlemskab af Det Europæiske Frihandelsområde. Jeg finder imidlertid, at overgangsperioden skal være i overensstemmelse med den, som fandt anvendelse på tidligere nye medlemsstater, og derfor bør beregnes under henvisning til datoen for deres tiltrædelse af Den Europæiske Union.
Ændringsforslag 6 - hvorefter det ikke skal kræves, at personer, der tidligere har opfyldt kravet om faglig dygtighed, at de på ny opfylder dette krav - er udslag af en misforståelse af Kommissionens forslag. I dette kræves det simpelthen, at medlemsstaterne skal kontrollere, at virksomhederne på ledelsesniveau beskæftiger en person, der opfylder kriteriet om erhvervsmæssig kompetence. Man kan derfor se bort fra de bekymringer, der har bevirket fremsættelse af dette ændringsforslag, og jeg håber følgelig, at dette vil blive trukket tilbage.
I ændringsforslag 12 og 13 søges i enkeltheder fastlagt en side af de kundskaber, der skal erhverves under uddannelsen til de erhvervskompetencegivende eksaminer. Jeg må sige, at disse ændringsforslag går for meget i detaljen og ville kræve, at kandidaterne skulle have et urimeligt detaljeret kendskab til et bestemt område inden for specielle toldlovsbestemmelser. Af praktiske grunde og af rimelighedsgrunde kan jeg derfor ikke acceptere disse ændringsforslag.
I ændringsforslag 15, 16 og 17 foreslås slettelse af omtalen af mindre lovovertrædelser, der således ikke skal tages i betragtning ved vurderingen af en erhvervsdrivendes gode rygte. Dette går helt klart imod ånden i dette forslag, som tilsigter en stramning af adgangsreglerne og udelukkelse af erhvervsdrivende, der systematisk overtræder eller misbruger lovgivningen. Jeg forstår den eftergivende holdning hos dem, der har fremsat disse ændringsforslag, men enhver bestemmelse, der tillader gentagne mindre overtrædelser, vil klart svække dette forslag og føre til mangel på ensartethed og uretfærdigheder fra medlemsstat til medlemsstat. Jeg må derfor forkaste disse ændringsforslag.
Fru Bergers betænkning er detaljeret og grundig i undersøgelsen af de problemer, der er forbundet med dette emne. Den udgør et positivt og konstruktivt bidrag til Kommissionens initiativ og giver tillige en forfriskende indsigt på flere områder fra et parlamentsudvalg, der ikke sædvanligvis beskæftiger sig med transportanliggender. Vi deler alle ønsket om at forbedre standarden inden for vognmandserhvervet i Unionen med henblik på at nedbringe de eksisterende uligheder mellem medlemsstaterne og udvikle et holdbart sæt kriterier for at sikre, at alene erhvervsdrivende med et godt rygte forbliver på markedet med henblik på udførelse af tjenesteydelser af høj kvalitet i deres kunders og samfundets almindelige interesse. Jeg siger derfor tak for Parlamentets støtte til disse bestræbelser, og jeg er overbevist om, at denne støtte vil fortsætte.
Jeg siger Parlamentet tak for dets opmærksomhed og tolkene tak for deres arbejde.

Formanden
Det er os, der siger Dem tak, kommissær Kinnock.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen om fru Bergers betænkning finder sted i morgen kl. 12.00.
(Mødet hævet kl. 23.35)

