Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Hallam
Hr. formand, jeg vil gerne påpege, at på side 12 i protokollen omtales min indsigelse mod uopsættelig behandling i går. Mine betænkeligheder fremgår ikke korrekt af protokollen, da jeg var betænkelig over, at dokumentet (KOM(97)0247) indeholdt en række ekstreme udsagn om brug af nikkelholdige mønter, idet det blev angivet, at de påvirkede sundheden i væsentlig grad. Så sent som i sidste uge fik jeg imidlertid et svar fra hr. De Silguy om, at det var det rene vrøvl, og at nikkel ikke udgør nogen sundhedsfare. Men nu sidder vi her og er lige ved at insistere på, at vi ikke skal bruge nikkel i de nye euromønter. Vi har femten dage til at forhindre Den Europæiske Union - Rådet, medlemsstaterne, Parlamentet og Kommissionen - i at gøre sig selv helt til grin. Det håber jeg vil lykkes os.

Formanden
Tjenestegrenene vil tage Deres indlæg til efterretning.

Coates
Hr. formand, jeg vil gerne udtale mig om protokollen og bemærkningen deri fra min kollega, hr. David, det vil sige, at jeg i begyndelsen af ugen klagede til Dem i min egenskab af privatperson. Jeg vil gerne gennem Dem, hr. formand, forsikre ham om, at klagen ikke blev fremsat i min egenskab af privatperson, men som medlem af dette Parlament, hvor jeg har visse demokratiske pligter. Klagen blev ikke fremsat ud fra nogen form for personlig forurettethed, men under udøvelse af mine parlamentariske pligter.
Jeg lovede Dem i mandags, at jeg ville vende tilbage med et referat, når jeg langt om længe havde modtaget skrivelsen fra det britiske Labourpartis generalsekretær, Sawyer. Jeg modtog skrivelsen i går morges efter flere forespørgsler. Det var faktisk en meget forsonende skrivelse, men man insisterede på at fortsætte med den adfærdskodeks, som jeg havde klaget over. Problemet er, at jeg siden har modtaget en skrivelse fra Labourpartiets »whip« (koordinator), som truede med en disciplinærsag. Hr. formand, dette er en meget alvorlig sag ....

Formanden
Hr. Coates, det er en meget alvorlig sag, men den er ikke på dagsordenen i dag.
Jeg vil give Dem et skriftligt svar her til formiddag, men ikke nu under plenarmødet, da det ikke er på dagsordenen. Jeg vi ikke indlede en debat om emnet.

Formanden
Mange tak, hr. Janssen van Raay. Der var tre kampe, og det må indrømmes, at de var temmelig spændende. Jeg nød det meget, især på grund af formålet.

Terrón i Cusí
Hr. formand, jeg vil gerne kort oplyse, at mit navn ikke står på tilstedeværelseslisten for i går. Det er sandsynligvis min egen fejl, jeg har nok glemt at underskrive, men jeg beder Dem om at tage mit navn med, da jeg var til stede.

Formanden
Det vil blive rettet.

Alavanos
Hr. formand, det drejer sig om det samme problem. I går talte jeg om budgettet, men det ser ud, som om jeg har været fraværende. Måske glemte jeg at skrive mig på. Jeg beder Dem venligst rette protokollen.

Formanden
Udmærket, det vil vi konstatere og tilføje.
(Protokollen godkendtes)

McIntosh
Hr. formand, før protokollen blev godkendt, prøvede jeg at fange Deres opmærksomhed om hr. Imaz' bemærkning til forretningsordenen i går. Så vidt jeg forstår, er forretningsordenen entydig. Man må kun stille ét tillægsspørgsmål under spørgetiden. Det har min gruppe fået at vide. Protokollen viser dog, at fru Thors fik lov til at stille to tillægsspørgsmål om både spørgsmål 46 og 51. Kan vi få uddybet denne afgørelse?

Formanden
Udmærket. Jeg tager anmodningen til efterretning og vil sørge for et svar så hurtigt som muligt.

Mather
Også i forbindelse med protokollen vil jeg gerne henlede Deres opmærksomhed på dagens The Times , hvor det antydes, at fire af vores kolleger havde fået stillet et ultimatum om at skulle underskrive et dokument inden kl. 15.00 i dag, ellers ville deres rettigheder som parlamentsmedlemmer blive overtrådt. Vil De vejlede mig, hr. formand ...

Formanden
Hr. Mather, jeg har allerede sagt, at jeg ikke vil indlede en debat om dette emne. Det har jeg sagt til alle Deres kolleger.

Situationen i Unionen og Kommissionens program for 1998
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandlingen om situationen i Unionen, herunder de store politiske prioriteringer i Kommissionens årsprogram for 1998.
Hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, ærede medlemmer, forhandlingen i dag er en af de vigtigste i ethvert demokratis liv: Forhandlingen om situationen i nationen, eller, som i dette tilfælde, forhandlingen om situationen i Unionen. Det drejer sig om et særligt øjeblik, det er den rette lejlighed til at hæve blikket fra træerne og skue ud over hele skoven og bruge nogle timer på åbent og ud fra et helhedssyn at reflektere over den tid, som vores Europæiske Union gennemlever, og over de perspektiver, der åbner sig.
I år har vi for første gang haft et klart ønske om at holde disse overordnede overvejelser om Unionens politiske prioriteringer adskilt fra forhandlingen om enkelthederne i Europa-Kommissionens lovprogram for det kommende år. Det vil til sin tid faktisk være på sin plads at vurdere dette program i lyset af de store prioriteter, som skal fastlægge Fællesskabets politiske aktion i de næste år. Når alt kommer til alt, er lovprogrammet blot en del af denne aktion, en vigtig del naturligvis, men det skal have sammenhæng med resten og have et større tidsperspektiv end et enkelt år, netop fordi det er af så stor betydning.
Vi har ligeledes ændret det traditionelle system, som har været anvendt under forhandlingerne, idet vi har skåret antallet af taler mest muligt ned. Jeg vil gerne takke formændene for Rådet og Kommissionen for den imødekommenhed, de har udvist for at muliggøre en forhandling, som jeg er sikker på vil blive frugtbar og udbytterig for alle.
Europa-Parlamentets voksende rolle i lovgivnings- og kontrolarbejdet skal også afspejle sig ved lejligheder som denne. Hver institution har en særlig rolle at spille under denne forhandling, og vores rolle er at være talsmænd for de prioriteringer, målsætninger og bekymringer, som de medborgere, vi repræsenterer, har.
Ærede kolleger, hvis vi med et enkelt ord skal forsøge at opsummere de krav, som vore medborgere i denne tid stiller til Den Europæiske Union, så er det ordet »sikkerhed«. I en verden i konstant forandring, i en Union, som bliver ved med at udvikle sig, føler vore borgere for første gang i lang tid usikkerhed. Hvis der er noget, som i de sidste fyrre år har bidraget til Fællesskabets succes, så er det netop, at det var i stand til at tilbyde sikkerhed og garantere freden på et tidspunkt, hvor man stadig kunne høre ekkoet fra krigen. Der blev udarbejdet en effektiv landbrugspolitik, da minderne om sulten eller rationeringerne stadig var levende; der blev udviklet nye systemer til et fælles marked, da samspillet mellem vore økonomier gjorde det hensigtsmæssigt; der blev indført solidaritetspolitikker, da indre ubalancer gjorde det klart, at markedskræfterne ikke var tilstrækkelige til at sikre Unionens sammenhæng. Enhver periode havde sine egne behov, og vort Fællesskab har forstået at medvirke til opfyldelsen af disse. Alt dette er sket efter en enkelt, effektiv og fornuftig metode, som er så mesterligt udtrykt i Erklæringen af 9. maj 1950. Jeg erindrer den franske tekst: "L'Europe ne se faira pas d'un coup ni dans une construction d'ensemble; elle se faira par des réalisations concretes créant d'abord une solidarité de fait«. Citat slut.
Denne metode har, ærede kolleger, gjort det muligt i den sidste halvdel af det 20. århundrede at knytte et imponerende bånd af solidaritet mellem folkene i Unionen, som har givet borgerne sikkerhed. Vi kan ikke uden at løbe en alvorlig risiko se bort herfra, når nye udfordringer stiller spørgsmålstegn ved denne sikkerhed.
I de senere år har negative fænomener som vækst i arbejdsløsheden og diskussion af de sociale sikkerhedsordninger eller positive fænomener som Berlinmurens fald eller udviklingen af nye teknologier givet anledning til en ny følelse af usikkerhed blandt europæerne, og det i en sådan grad, at vigtige skridt fremad, som dem der vedrører Den Økonomiske og Monetære Union, bliver mødt med en mistro, der, endskønt den er uberettiget, ikke er mindre reel.
Den sikkerhed, som europæerne beder os om her ved afslutningen af århundredet, er på samme tid økonomisk sikkerhed og indre og ydre sikkerhed. I alle tre tilfælde er det vores pligt at tilbyde dem projekter, som er gennemskuelige, og som svarer til deres behov, projekter som viser, at vi ved, hvor vi går hen og hvorfor.
Tillad mig, at jeg nu kommer kort ind på de tre sikkerhedsområder.
Den økonomiske sikkerhed - det som vi kalder velfærd - har meget at gøre med beskæftigelsen og udviklingen af en sund og konkurrencedygtig europæisk og national økonomi. Jeg vil ikke her komme ind på de forhold, som vedrører beskæftigelsen, idet de blev behandlet ved en vigtig forhandling i går, men jeg vil dog i det mindste erindre om den direkte forbindelse, der findes mellem skabelsen af rigdom og investeringer, og hvordan sidstnævnte er vokset i takt med, at man har fundet så betydningsfulde ubekendte som for eksempel den fælles mønt. Euroen er i denne forbindelse, sammen med beskæftigelsen, vores første prioritet, såvel på grund af dens bidrag til Unionens økonomiske opsving som den politiske udvikling. Indførelsen af den fælles mønt vil blive en historisk dato i den europæiske integration. Euroen vil for borgene blive et klart symbol på deres tilhørsforhold til et forenet Europa. Den dag, hvor alle europæere anvender den samme mønt, vil der være faldet mange psykologiske barrierer. Med euroen i lommen vil borgerne kunne føle sig en smule mere europæiske og mærke Europa lidt tydeligere.
En stor del af det lovgivningsmæssige arbejde i forbindelse med indførelsen af den nye fælles mønt er nu færdigt eller ligger til vedtagelse i Rådet, men der skal stadigvæk tages to afgørende skridt: udvælgelse af de lande, som kan komme med i tredje fase i Den Økonomiske og Monetære Union, og udnævnelsen af den fremtidige formand for Den Europæiske Centralbank og de øvrige medlemmer i dens Styrelsesråd.
Det er forudsat i Traktaterne, at Parlamentet skal høres forud for hver af disse to beslutninger. Vi ser i øjeblikket på, hvordan vi kan organisere disse høringer, så de bliver egnede til at træffe en beslutning, og så de ikke bringer uro på finansmarkederne. Europæerne vil gennem deres repræsentanter kunne erfare, hvilke kriterier der er anvendt ved udvælgelsen af de lande, som vil komme med i den fælles mønt i 1999. Parlamentets medvirken ved udnævnelsen af den fremtidige formand for Centralbanken og de øvrige medlemmer vil samtidig give borgerne mulighed for på forhånd at få kendskab til de personer, der fremover bliver ansvarlige for Unionens monetære politik. En gennemsigtig procedure, som er baseret på objektive kriterier, vil uden tvivl være med til at forbedre borgernes tillid til deres fremtidige fælles mønt. Enhver valuta er afhængig af tilliden hos dem, der bruger den. Det er til syvende og sidst den tillid, som bestemmer dens værdi. Parlamentet har pligt til at forklare og styrke denne tillid.
Den Økonomiske og Monetære Union vil give en enorm magt til institutionerne i Fællesskabet. Borgerne vil kræve en demokratisk kontrol med denne magt, og Parlamentet vil ikke som en demokratisk, legitimeret institution kunne holde sig uden for denne kontrol. Jo større gennemsigtighed og kontrol, jo større tillid vil der være hos borgerne til den kurs, der lægges, og de beslutninger, der træffes i den fælles økonomiske politik. Jeg finder det ikke nødvendigt her at gå i detaljer med, hvordan denne kontrol kan ske. Maastricht-traktaten angiver nogle veje til dette formål, som i nogle tilfælde kan videreudvikles ad praktisk vej og i andre tilfælde ved hjælp af Den Interinstitutionelle Aftale. Det eneste, som bør ligge fast for at undgå fejlfortolkninger, er, at med hensyn til det monetære så skal denne kontrol gennemføres med størst mulig respekt af Den Europæiske Centralbanks uafhængighed. Parlamentet har i overensstemmelse med Det Europæiske Monetære Institut og de nationale centralbanker udarbejdet nogle praktiske løsninger, som er gennemskuelige samtidig med, at de respekterer uafhængigheden.
I de kommende måneder skal der også færdiggøres et system til parlamentarisk kontrol af de meget vigtige økonomiske beslutninger, som er forudsat i Maastricht-traktaten og i Stabilitets- og Vækstpagten. På disse områder kan demokratiet ikke tilsidesættes af hensyn til en misforstået effektivitet.
Ærede kolleger, en anden økonomisk usikkerhedsfaktor for borgerne er behovet for at tage de finansielle perspektiver op til revision. En sådan revision skal foretages i lyset af den uomgængelige udvidelse af Unionen. Der er meget bred konsensus om behovet for en udvidelse. Siden 1989 og frem til i dag er der sket en konkretisering af overbevisningen om, at det drejer sig om en historisk udfordring, hvis løsning er vital for vores fremtid, alle europæeres fremtid, både dem der er indenfor, og dem der er udenfor. Af hensyn til vores egen sikkerhed er det nødvendigt at konsolidere de nye demokratier i ansøgerlandene og for enhver pris undgå et fragmenteret Europa, et delt Europa.
Det er nødvendigt at give alle disse lande et tydeligt signal om, at optagelsesprocessen sættes i gang, og at den sættes i gang for alle, selvom farten i denne proces vil være forskellig, så den tilpasses hvert enkelt lands forhold. Som det har været tilfældet med alle de øvrige udfordringer, som vi har overvundet i løbet af det sidste århundrede, så bør vi møde denne udfordring med den samme filosofi, som har vist sig brugbar til at nå det, som Unionen er i dag: det vil sige lidt efter lidt at skabe - som Monnet ville udtrykke det - den størst mulige fælles interesse blandt alle mænd og kvinder i Europa, dem i medlemsstaterne og dem i ansøgerlandene. Dette betyder, ærede kolleger, at man ikke kan skabe denne fælles interesse ved at slække på eller ødelægge de bånd af solidaritet, som er blevet knyttet i løbet af næsten et halvt århundredes møjsommelige arbejde. En udvidelse af Unionen, som risikerer at indskrænke eller bringe de politikker, som sammenhængen og fremgangen i vores Union hviler på, i fare, ville være en meget stor fejl, et skæbnesvangert kursskifte i forhold til tidligere udvidelser, en vending som kunne bringe selve Unionens overlevelse i fare.
Det er nødvendigt, at revisionen af de finansielle perspektiver definitivt får fjernet denne fare og garanterer alle europæerne - dem, der er med, og dem, der vil komme med - at man vil fastholde det, der er opnået indtil nu, denne fælles skat, som gør Unionen tiltrækkende for dem, der endnu ikke hører til den.
Mine damer og herrer, en anden årsag til denne ængstelse i den europæiske befolkning er uden tvivl den usikkerhed, der skyldes den stadige vækst i alle former for kriminalitet. Resultaterne fra Regeringskonferencen har på dette område ikke været så gode, som man kunne have ønsket sig. Mange af de forventede fremskridt forblev i sidste øjeblik i blækhuset. Men der er sket fremskridt, og det er vores pligt at udnytte dem. Vejen er blevet anvist af det luxembourgske formandskab for Rådet og af medlemsstaterne ved at fremskynde ikrafttrædelsen af nogle af disse bestemmelser, blandt andet den systematiske høring af Europa-Parlamentet i en væsentlig del af de beslutninger, der vedrører retlige og indre anliggender. Det er et fremskridt, som man skal bifalde og påskønne.
Lad os udnytte mulighederne i Traktaten til det yderste, så europæerne kan overbevise sig om, at Fællesskabets vej er den eneste, som kan overvinde modstanden mod en fælles kamp mod kriminaliteten eller terrorismen, den eneste som kan skabe grundlaget for en effektiv og sammenhængende immigrationspolitik. Retten til i fred at nyde de friheder, som det har kostet så meget at opnå, står på spil.
Den følelse af sikkerhed, som vi skal give tilbage til vore medborgere, vil kun blive fuldstændig, hvis vi er i stand til at vise, at vi også ved, hvor vi går hen på det udenrigspolitiske område. Det er ikke nødvendigt at minde om episoder i fortiden, som på smertelig vis har rystet tilliden blandt europæerne til vore muligheder for at bidrage til freden: vi husker dem alle. Det haster med at få fastlagt disse store fælles strategier, som der anmodes om i Amsterdamtraktaten, og stille alle de nødvendige midler til rådighed, herunder mulighederne for et forstærket samarbejde, hvis der ikke er nogen anden løsning. Det er bedre at have klare og accepterede målsætninger for alle inden for færre områder, og som bliver bakket op af troværdige udenrigspolitiske instrumenter, end at sprede indsatsen med meget ringe eller slet ingen effekt og ende med at blive bugseret rundt af andre magter og andre interesser.
Parlamentet har i lang tid lagt sit sandskorn ved fastlæggelsen af disse strategier og bidraget til deres virkeliggørelse ved hjælp af interparlamentarisk dialog. Det vil uden tvivl støtte ethvert fremskridt, der måtte ske inden for dette område.
Ærede kolleger, Berlinmurens fald betød ikke Historiens endeligt; der skete tværtimod en voldsom acceleration. En kraft, som vi først nu er ved at få tæmmet. Forandringens vinde blæser kraftigt, der er kastevinde, men de vil kun overraske de skibe, som ikke kan styre, fordi de har mistet drivkraft eller ikke har styreinstrumenter, der passer til deres størrelse.
Det første tilfælde gælder ikke for os. Europa har på trods af bekymringerne bevaret sin fremdrift. Tilpasningen af vore økonomier til de krav, som den fælles mønt stiller, er et godt eksempel. Det samme kan man ikke sige om fællesskabsfartøjets styreinstrumenter. De er beregnet til en skude med mindre last og til sejlads i rolige farvande, og de har kun med nød og næppe kunne holde til det historiske stormvejr, vi er kommet ud i. Det er absolut nødvendigt at ændre dem, tilpasse dem til et fartøj, der bliver større, og som skal navigere i farvande, der normalt er oprørte. Det er derfor ubetinget nødvendigt at genoptage det arbejde, som blev afbrudt i den sidste del af den nyligt afholdte Regeringskonference og uden forsinkelse påbegynde forberedelserne af det, der skal afslutte den udestående institutionelle reform. Det er meget muligt, at det ikke kan ske i de næste måneder. De usikkerheder, som jeg omtalte i første del af denne tale, og som vejede så tungt i slutfasen i Amsterdam, består stadig. Det er nødvendigt at vente på, at de forsvinder. Men hvis opgaven skal krones med held, så er det ikke nok at vente på et passende tidspunkt. Det er nødvendigt at starte på forberedelserne allerede nu og iværksætte en metode, der er anderledes end den, der er blevet fulgt indtil nu. Der er ikke behov for at opfinde den: vi har den allerede, og den har gentagne gange bevist, at den virker. Det er hverken mere eller mindre en den fællesskabsmetode, som giver Europa-Kommissionen ret til at tage initiativer og gøre medlemsstaternes vedtagelse afhængig af en forudgående enighed med Parlamentet. Ved at anvende denne metode vil det være muligt for os at drøfte sammenhængende tekster, baseret på en fælles interesse, og det er noget, som ikke altid sker ved en klassisk regeringsforhandling. Det er min ærlige mening, at Parlamentet ville kunne gøre de borgere, som det repræsenterer, en god tjeneste ved at tilskynde til en fremtidig institutionel reform af Unionen, således at det næste europæiske valg på en vis måde kunne bruges til en høring om denne plan.
Jeg har således tiltro til, at vi kan komme den første del af vejen inden udgangen af den nuværende valgperiode, og jeg tillader mig derfor i dag venligst at anmode Europa-Kommissionen om at indlede dette arbejde.
Det er dog ikke tilstrækkeligt at vælge en god metode og det rette tidspunkt. Man skal også gøre sig fri af tilknytningen til institutionelle systemer, som nok var nyttige i sin tid, men som ikke længere dur. Et Fællesskab med flere hundrede millioner personer, som er en af verdens økonomiske stormagter, kan ikke ledes effektivt af et Råd med nogle og tyve ministre og et Formandskab, som skifter hver sjette måned.
Man må vælge mellem et af de to systemer, som i det store hele har fungeret med succes: det præsidentielle eller det parlamentariske. Maastricht har allerede skitseret en udvikling hen imod et parlamentarisk system. Amsterdam har fortsat denne udvikling ved at give Europa-Parlamentet øget magt på lovgivningsområdet og ved at kræve, at Kommissionsformanden - en post som også er blevet forstærket - skal have forsamlingens tillid. Det er den vej, vi skal følge, og det er den kurs, som forholdet mellem Parlamentet og Kommissionen i praksis har fulgt. Det er derfor på sin plads at forsøge at gøre Rådets funktion mere operativ og kontinuerlig og at fjerne hindringerne for beslutningstagningen. Men uden at glide hen mod retningslinjer eller andre malplacerede former for inspiration regeringerne imellem som for eksempel ønsket om igen at omdanne Kommissionen til et reduceret kollegium med fortrinsvis administrative funktioner. Kommissionen er et politisk organ og skal altid være det.
Ærede kolleger, det enorme arbejde, som skal udføres i de næste år, er kun muligt, hvis vi er i stand til at genfinde de værdier, som tjente som inspiration for de virkelige revolutionære, der fik sat Fællesskabet i gang, og som baserede sig på to gyldne regler: at erstatte konfrontationen med aftaler og kompromiser og fremme dialogen som en måde til at opnå større frihed og lighed.
Det faktum, at så mange millioner europæere håber, at vi åbner Unionens døre for dem, bør få os til igen at værdsætte de ting, som vi nu finder naturlige, men som for fyrre eller halvtreds år siden syntes uopnåelige utopier.
For fem årtier siden holdt vi op med at være fjender og blev loyale partnere i en virksomhed, hvor vi alle vinder eller taber. Den 20. juni 1950 åbnede Schuman den første Regeringskonference i salen på l'Horloge del Quai d'Orsay. Uden at spilde tiden præciserede Monnet den følgende dag den mentalitetsændring, som ville gøre denne Union mulig, dagens Union. Jeg citerer den originale tekst fra hans erindringer:
«Vi er her for at fuldføre et fælles værk, siger jeg, ikke for at forhandle om vores fordele, men for at finde vores fordele i den fælles fordel. De tres tilstedeværende delegerede«, fortsætter Monnet, "vidste ikke, at de igennem mere end ti måneder skulle komme til at høre mig gentage denne lektie, som er en af de sværeste at lære for mennesker, der er uddannet til at forsvare og erobre rent nationale interesser.«
(Bifald) 47 år senere skal vi utrætteligt gentage dette budskab. For at klare de udfordringer, vi står over for, og for igen at kunne give europæerne sikkerhed er vi nødt til at fokusere på det fælles værk. Vi skal ikke fokusere på vores egen fremgang, men på at opnå denne fremgang i kraft af den fælles fremgang. Lad denne forhandling tjene til at genopfriske denne ånd. Mange tak.
(Bifald) Hr. Juncker, formand for Rådet, har ordet på vegne af Ministerrådet.

Juncker
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, de damer og herrer parlamentsmedlemmer, mit ansvar byder mig at tage ordet to gange inden for mindre end 24 timer fra samme talerstol. Da det ligger mig på sinde ikke at trætte dem, som er så venlige at lytte til mig for anden gang, skal jeg gøre det kort, hvilket jeg i øvrigt ikke har for vane. Jeg skal begrænse mine bemærkninger til en analyse, som jeg håber er koncis og realistisk, af situationen i vores Union.
Denne tredje debat om situationen i Unionen finder sted 23 dage efter, at Amsterdam-traktaten blev underskrevet, 30 dage før det europæiske topmøde om beskæftigelsen, helt nøjagtigt 51 dage før Det Europæiske Råds møde i december om udvidelsen, og syv måneder før den endelige afgørelse om Den Økonomiske og Monetære Union.
De forskellige frister, som jeg lige har opremset, har givet os eller vil give os nogle værdifulde oplysninger om fremtiden for Fællesskabets idé og handling, og således om fremtiden for vores fælles projekt. Dette fælles projekt skal forblive baseret på et mål og på en metode, ved hjælp af en stærk solidaritet mellem alle medlemmerne. Vi stræber efter gradvist at skabe en politisk enhed, der fungerer som en føderation, og som drives af en række effektive tandhjul, der er sat i gang af institutioner, som værner om de fælles interesser.
Vi vil i lyset af de holdninger, der for nylig er vedtaget, eller dem, vi skal vedtage i forbindelse med de møder, som jeg lige har hentydet til, se om alle stadig deler denne ambition, og om vores projekt endnu er et relevant projekt.
Hr. formand, jeg vil ikke gentage her, hvad jeg mener om Amsterdam-traktaten. Det gjorde jeg offentligt den dag, den blev underskrevet. Lad mig ganske enkelt minde om, at traktaten, som har gået ad ratificeringens kendte og ukendte kringlede veje, er en god traktat. Den indeholder nogle ubestridelige fremskridt med hensyn til vores borgeres ønsker. Den indeholder nogle virkemuligheder og nogle potentialer, som åbner op for nye fællesskabsaktioner. Endelig bringer Amsterdam-traktaten også nogle mærkbare fremskridt i hus på institutionsområdet. Deres Parlament vil i al objektivitet erkende dette, selvom traktaten på dette område stadig er alt for tilbageholdende og ikke konkluderende nok.
Lad os erkende, at denne nye traktat, på trods af sine mangler og på trods af sine svage sider, udgør en vigtig etape på den lange vej mod gennemførelsen af vores Union. Lad os tage os i agt for alt for overfladiske og forhastede afgørelser. Lad os give denne traktat en chance, og lad os huske denne dobbelte sandhed: Fuldkomne traktater kan føre til ufuldkomne resultater. Men ufuldkomne traktater, og Amsterdam-traktaten fortjener uden tvivl dette prædikat, kan føre til fuldkomne resultater, hvis dette er det fælles ønske fra alle dem, som har til opgave at føre traktaterne ud i livet.
Traktaterne er ganske vist vigtige, men det er ambitionerne fra dem, som udfører traktaterne, og viljen fra dem, som har sat dem i gang, som er anderledes væsentlige. Så lad os have ambitioner, lad os have høje ambitioner. Lad os gå over den kløft, der er mellem "suverænitetstilhængerne«, som på et tidspunkt var lige ved at få overtaget, og "forbundstilhængerne«, som ikke har kunnet overvinde alle forhindringerne!
Hvad angår Den Økonomiske og Monetære Union, så har den næsten uforstyrret fortsat sin planmæssige fremadskriden efter et manuskript, der er godkendt og sammensat omkring myriader af nye lovbestemmelser. Lad os sige det højt, og lad os være stolte af det, Maastricht-metoden har fået en bemærkelsesværdig succes. Konvergensfremskridtet i alle vores lande har været imponerende, og det er det stadigvæk.
Den Økonomiske Union vil som planlagt se dagens lys den 1. januar 1999. Den monetære revolution vil således finde sted, til trods for alle dem, som uden for eller inden for Unionens grænser har forsøgt at bringe den fælles valuta i miskredit. Husk på de skadelige ytringer fra dem, som troede, de havde lov til at opdele medlemsstaterne i to grupper: De dygtige lande på den ene side, og "club Méditerranée«, middelhavsklubben - hvilket nedladende udtryk - på den anden side. Husk på de gentagne opfordringer fra dem, som til stadighed forsøger at bilde os ind, at Den Økonomiske Union hellere skulle vente et par år endnu. Hvis vi ikke gennemfører den fælles valuta før udgangen af dette århundrede, vil vi have mistet den for evigt. Tænk blot på det mislykkede forsøg med Det Europæiske Forsvarsfællesskab!
Formandskabet har gjort alt for at styrke euroens troværdighed yderligere. Den beslutning, som finansministrene for nylig tog om at fastsætte pariteterne på samme dag, som man vil fastlægge listen over de medlemsstater, der deltager i euroen, går i denne retning. De foreløbige tal, som Kommissionen har offentliggjort, går helt samme vej. Medlemsstaternes gode økonomiske og finansielle resultater giver mig grund til at tro, at et stort antal medlemsstater er klar til at deltage i euroen fra den 1. januar 1999. Beslutningen er nær, men lad os forblive vagtsomme. Lad os fra nu af og frem til det afgørende forår næste år ikke tillade nationalstatsnostalgikerne at hindre den igangværende proces. Måske kan man vinde nogle valg ved at modsætte sig euroen. Men ved at slå den sidste store europæiske ambition fra dette århundrede ihjel, vil vi helt sikkert gå glip af fremtiden.
(Bifald) Hr. formand, den 21. november vil stats- og regeringscheferne mødes for at tale sammen og - håber jeg - træffe en række beslutninger med hensyn til beskæftigelsen. Jeg håber, at mødet den 21. november vil blive en europæisk milepæl. Hvis vi skilles efter bare at have konstateret, at arbejdsløsheden er en svøbe og at den må bekæmpes, uden dog at vedtage nogle konkrete, kvantitative og målbare instrumenter til at bekæmpe den effektivt, så vil topmødet om beskæftigelsen være en fiasko, og det vil jeg sige højt. Vi har haft tilstrækkeligt med ord, tilstrækkeligt med konstateringer, tilstrækkeligt med analyser, tilstrækkeligt med litteratur...
(Bifald) Der skal handles, så lad os handle sammen. Jeg foreslår, at man anvender Maastricht-metoden, nemlig økonomisk og monetær konvergens, på beskæftigelsespolitikken. Jeg ville ønske, at vi med hensyn til beskæftigelsen blev grebet af det samme konvergensstress, som vi har haft i nogle år på det økonomiske og monetære område. Lad os bevise, at topmødet om beskæftigelsen vil have været mere end et simpelt topmøde. Lad os sørge for, at det bevirker en kursændring. Jeg ville ønske, at det europæiske projekt dagen efter den 21. november vil være blevet mere fuldstændigt, og at det ved at være mere konkret, igen vil have gjort mennesket og dets værdighed til et centralt anliggende for os.
Hvis topmødet om beskæftigelsen lykkes for os, og også Den Monetære Union nogle måneder senere, vil tillid igen være blevet en europæisk dyd. Det, som Europa af i dag savner mest, det er tillid til sin egen skæbne. Så lad os vise, at vi kan klare vores opgave. Os, det er Dem, Parlamentet, Kommissionen, de nationale og regionale regeringer, de lokale beslutningstagere og de sociale partnere, hvis ansvar er lig vores.
Hr. formand, den europæiske historie hører ikke op ved grænserne for sine valutamæssige ambitioner og sine sociale pligter. Vi skal fastsætte en ny grænse for den. Det skal være udvidelsen mod de øst- og centraleuropæiske lande og mod syd. På dette århundredes opløbsstrækning har den europæiske historie og geografi fundet hinanden igen. Vi skal nu forsone dem, og beslutsomt og uden tøven gå i gang med at indlede udvidelsen.
Udvidelsen er en stærk moralsk forpligtelse. De mænd og kvinder, som gennem selvfornægtelse og talrige ofre har frigjort sig fra den kommunistiske undertrykkelse og givet liv til nye håb, som vi troede var tabt for altid, stiller os i dag et meget enkelt spørgsmål: Er I klar til at give os den plads, som tilkommer os inden for den europæiske solidaritets sfære, eller ej? Vores svar skal ikke være kompliceret. Det skal være simpelt, det skal være "ja«. Det skal også være ærligt. Optagelsen i Den Europæiske Union vil ikke løse alle de problemer, som ansøgerlandene er stillet overfor. Undertiden når jeg lytter til vores venner, som alt for længe var adskilt fra os af det jerntæppe, som heldigvis ikke eksisterer længere, får jeg det indtryk, at den fremherskende opfattelse er, at Den Europæiske Union er det bedst mulige sted at være. Nej, det er stadig nødvendigt med en kraftig justering af forventningerne i alle ansøgerlandene.
Men jeg skynder mig at tilføje, at også vi må forberede os til de nye medlemsstaters ankomst. Agenda 2000, som Kommissionen har fremlagt, og som er et stykke analyse- og planlægningsarbejde af sjælden kvalitet, viser, at udvidelsen nødvendiggør en betydelig indsats fra Unionens kommende medlemmer, men også fra dens nuværende medlemmer. På Det Europæiske Råds møde i december skal vi tage os af alle ansøgerlandene. Vores budskab skal være klart: Alle ansøgerlandene kan blive medlemmer af Den Europæiske Union. De vil alle deltage i udvidelsesprocessen, lige så snart den vil blive påbegyndt. Vi afviser ingen, vi har ikke ret til at udelukke et ansøgerland fra vores europæiske familie.
(Bifald) De damer og herrer parlamentsmedlemmer, det er højst sandsynligt, at vi vil begynde forhandlingerne med de lande, der er bedst forberedt. Det vil dreje sig om bilaterale forhandlinger mellem Den Europæiske Union og de pågældende lande. Der vil ikke blive nogen gruppeforhandlinger. De øst- og centraleuropæiske lande udgør ikke en gruppe. Det er uafhængige og stolte nationer, og de er stolte med rette. At betragte dem som værende del af en gruppe ville være at falde tilbage i den sovjetiske tankegang. År for år skal vi tage de forskellige ansøgerlandes situation op til fornyet overvejelse. Der vil blive indledt forhandlinger med dem, som har gjort tilstrækkelige fremskridt. Det vil uden tvivl blive svært at indlede forhandlingerne med dem alle sammen den samme dag, og forhandlingerne vil ikke blive afsluttet den samme dag for alles vedkommende, men det vil være vigtigt at sørge for, at alle Europas folkeslag den aften i december, hvor Det Europæiske Råd mødes, vil have sikkerhed for, have garanti for, at Europa aldrig mere vil blive delt.
Hr. formand, i forlængelse af de betragtninger, som Agenda 2000 inspirerer mig til, vil jeg sige et par ord om en debat, som stærkt begejstrer dem, der holder gang i den, og som, hvis vi ikke passer på, kunne give anledning til megen irritation. Jeg hentyder til det nye gamle spørgsmål om de nationale bidrag til Fællesskabets budget. Jeg forstår fuldt ud reaktionerne fra dem, der mener, at deres bidragsbyrde er for tung. Det bliver nødvendigt, men først når tiden er inde, at overveje en ny sammensætning af systemet for egne indtægter, en sammensætning, som tager højde for den enes ønsker og for alles behov.
Indtil da vil jeg gerne fremsætte tre bemærkninger. Den første er, at vi ikke skal bekræfte den idé, at Den Europæiske Unions fordele alene kan måles på grundlag af pengestrømmene til og fra budgettet.
(Bifald) Unionens budget udgør 1, 2 % af Den Europæiske Unions bruttonationalindkomst, og man kan ikke reducere den europæiske idé til1, 2 % af dens BNI. Det går ikke!
(Bifald) Anden bemærkning er, at der blandt den europæiske konstruktions talrige acquis eksisterer nogle immaterielle elementer, som man ikke kan gøre op. Man kan ikke sætte tal på svaret på det eneste spørgsmål, som virkelig betyder noget: Hvad er prisen for en times fredstid?
Tredje bemærkning er, at vi ikke skal falde tilbage i fejlene fra en endnu nær fortid. Vi mistede fire værdifulde år i starten af 1980'erne, fordi den budgetære strid, som på daværende tidspunkt skilte os ad, endte med at lamme alle vores politikker. Nu, hvor vi står for at skulle gå over tærsklen til et nyt århundrede, har vi ingen tid at spilde.
Hr. formand, mine damer og herrer, Europa må ikke have nok i sig selv. Vi har en rolle, vi skal spille på den internationale scene, vi har en plads, vi skal optage, og et kald, vi skal opfylde. Det næste århundrede vil ikke blive europæisk. Vi vil komme til at dele det med andre aktører. Vi må derfor bevare og udvikle et harmonisk forhold til De Forenede Stater, og styrke det forhold, vi har til de lande, som i fremtiden vil blive direkte naboer til Europa efter udvidelsen. Jeg taler her om Rusland og Ukraine. Intet af det, som er russisk eller ukrainsk, vil i løbet af de kommende tredive år være rigtigt fremmed for os. Vi må også styrke vores tilstedeværelse og engagement i Mellemøsten. Vi skal have en indflydelsesrig tilstedeværelse på dette område. We want to be players, not only payers.
(Bifald) Vi skal fortsætte den direkte og mangeartede dialog med de asiatiske lande, og vi skal vende blikket mod Afrika, dette ulykkelige, men ofte meget modige kontinent, det Afrika, hvor vi ved siden af nogle beklagelige fejltrin kan se nye og unge demokratiske ledere komme til magten her og der; ledere, som er dygtige og ædle, og som fortjener vores tillid. Hr. formand, selv med vores mange svagheder og vores sammenbrud i tankerne, så kan jeg kort sagt ikke forstå, hvorfor vi, når det kommer til stykket, så let giver efter for den omgivende tungsindighed, der adskiller vores kontinents tænkemåde fra de andres. Alt er ganske vist ikke perfekt, men vi kan alligevel være stolte af vores succeser siden slutningen af anden verdenskrig.
Jeg tilhører den første europæiske generation, som hverken har kendt til eller oplevet krigen. Da min far blev født i 1924, tilhørte han efterkrigsgenerationen. Da jeg blev født tredive år senere, var min far igen kommet til at tilhøre efterkrigsgenerationen. Vores forældre er af en generation, som har været efterkrigsgeneration to gange.
Så ja, lad os arbejde hårdt på at fuldende den europæiske kontruktion, men lad os være taknemmelige over for vores forgængere, som under forhold, der var anderledes vanskelige end dem, vi har i dag, virkelig var i stand til at lære af historien. Lad os, der er vokset op i fredstid sørge for, at krig i løbet af det næste århundrede ikke igen vil blive en mulighed i Europa, som den så ofte er blevet det i vores historie. Den, som ønsker fred, ønsker Europa.
(Kraftigt bifald)
Santer
Hr. formand, hr. formand for Det Europæiske Råd, de damer og herrer parlamentsmedlemmer, for tredje gang siden min indsættelse har De opfordret mig til at ytre mig om situationen i Unionen. Det er begyndelsen til en tradition, som jeg hilser velkommen. Vores debat i dag har dog en særlig betydning, idet både Kommissionen og Europa-Parlamentet er halvvejs igennem deres embedsperiode. Vores to institutioner har arbejdet meget sammen og skal fortsætte med det, i forbindelse med den rolle, som traktaten tildeler dem.
At gøre status over det, som er blevet gjort, og at trække linjerne op for fremtidsudsigterne, det er meningen med en debat som denne. Med hensyn til denne status, hr. formand, så lad os forblive krævende, lad os afvise enhver eftergivenhed, men lad os også anerkende de fremskridt, der er opnået. Hvad kan vi nemlig konstatere, når vi træder ud af dagligdagen for at sætte tingene lidt i perspektiv? Vi kan konstatere, at på trods af kriser, som ofte er indbildte og undertiden reelle, er Europa i fremgang. Og hvilken vej har det ikke tilbagelagt siden 1980'erne: to vellykkede udvidelser, tre større ændringer af traktaten, den tyske genforening, det indre marked, og euroen om ikke så længe! Siden 1995 har vi indledt og afsluttet regeringskonferencer, færdiggjort de sidste forberedelser til Den Økonomiske og Monetære Union og påbegyndt det omfattende arbejde med Agenda 2000. Vi har også tålmodigt lagt grunden til en sand europæisk strategi for beskæftigelsen.
Europa går ind i denne nye fase af sin tilblivelse med nogle væsentlige fordele, også takket være opsvinget i væksten. Men pas på! Intet er vundet på forhånd, det europæiske værk kræver en uafbrudt indsats og er stadig skrøbeligt over for en genopdukken af nationernes kortsynede egoisme og korporativisme.
Hr. formand, Amsterdam-traktaten er underskrevet. Nu drejer det sig om at få den ratificeret. Jeg er lidt forbavset over at høre visse europæere, som i øvrigt er overbeviste, slå til lyd for at forkaste denne traktat, fordi den ikke har løst det hele. Det forekommer mig mere fornuftigt at få de talrige virkelige fremskridt ved denne tekst i hus, og at sætte hinanden stævne for at gøre det, som reelt skal gøres inden udvidelsen. Og herved skal vi fremfor alt koncentrere os om det væsentlige, som for eksempel det kvalificerede flertal, og ikke om det, som fra et europæisk synspunkt er forholdsvis underordnet, såsom stemmevægtningen i Rådet.
Med hensyn til Den Økonomiske og Monetære Union er alt blevet sagt og modsagt. Jeg mener at kunne hævde, at jeg altid har sagt det samme, og da jeg kom til Bruxelles i 1995, var forberedelsene på et dødt punkt. Ingen lod i øvrigt til at tro på, at dette foretagende ville lykkes. Derfor tog jeg, sammen med Yves-Thibault de Silguy, initiativet til en grønbog om de praktiske omstændigheder for euroens indførelse. De husker sikkert alle stadig det røre, som grønbogen vakte. Storpolitik sker undertiden i større grad gennem praktiske foranstaltninger end gennem visionære erklæringer.
I dag er de tekniske forberedelser afsluttet, takket være et omfattende arbejde, og medlemsstaterne har, i det mindste hvad angår denne sag, udvist vedholdenhed, nøjagtighed og loyalitet over for det, som de havde besluttet. Jeg husker de medlidende blikke, da jeg forudsagde, at euroen ville komme den 1. januar 1999, og at et betydeligt antal medlemsstater ville deltage i den. Nu bekræfter de seneste tal fra vores økonomiske beregninger, at der er sket virkeligt forbavsende fremskridt for konvergensen i Europa. Jeg har kun et enkelt råd at give de økonomiske aktører overalt i Unionen: Vær hurtige til at forberede jer, og kom ikke for sent, for lige så sikkert som euroen giver lovende udsigter, lige så sikkert vil det blive en ubehagelig opvågnen for dem, som ikke havde forberedt sig. Med hensyn til de medlemsstater, som har valgt ikke at være med i euroen fra begyndelsen, tilkommer det dem at spørge sig selvom, hvad det vil tilføre dem eller koste dem ikke at være med på et vinderhold.
Hr. formand, når væksten i dag sker på et sundt grundlag, så er det også takket være ØMU'en. Jeg har altid haft den opfattelse, at ØMU'en kunne og skulle være et instrument, der skaber beskæftigelse og en blomstrende økonomi, og samme iagttagelse gælder i øvrigt for det indre marked, hvilket er årsagen til, at Kommissionen lægger vægt på iværksættelsen af sin handlingsplan.
En af de grunde, som bragte mig til at foreslå en tillidspagt for beskæftigelsen for mere end et år siden, var netop at vise, at bekæmpelsen af arbejdsløsheden kræver en sammenhængende strategi. Uden vækst vil der ikke være nogen jobskabelse, men væksten alene er ikke tilstrækkelig til at løse arbejdsløshedsproblemet. Siden da er der løbet meget vand i åen. Jeg mener, som jeg sagde i går under debatten om beskæftigelsen, at 1997 kan og skal markere en ny start, ved hjælp af den forlods iværksættelse af afsnittet i Amsterdam-traktaten om beskæftigelse, og ved hjælp af det særlige topmøde i Luxembourg.
Men selvom de økonomiske betingelser og det generelle miljø er gunstigere end nogensinde, så er intet opnået endnu. Vi har før i tiden alt for ofte set, hvordan det økonomiske opsving tjente som påskud for ikke at foretage de nødvendige strukturelle reformer. Vi har alt for ofte oplevet det misforhold, der var mellem de store hensigtserklæringer fra Det Europæiske Råd og den skuffende handling i praksis.
Jeg hører allerede her og der nogle advarsler mod indflydelsen fra Bruxelles på det, som skulle forblive nationalt område. Er det virkelig nødvendigt, siger man, med fælles retningslinjer for hele Den Europæiske Union? Hertil svarer jeg klart: Ja, det er nødvendigt. For det første fordi stats- og regeringscheferne har besluttet det sådan; herefter, og fremfor alt, fordi det er den rigtige indfaldsvinkel, og den er en kopi af den indfaldsvinkel, der med succes har været fulgt på det økonomipolitiske område.
Nogle stiller sig kritisk over for vores vurdering af effekten af de foreslåede foranstaltninger, der styrkes af det økonomiske opsving, nemlig at der vil blive skabt 12 millioner arbejdspladser på fem år. Lad os undgå misforståelser. Dette tal er, som De ved, ikke et mål, men et resultat. Hvorfor skulle vi være mindre ambitiøse end vores forgængere, som var 12 i alt, og som mellem 1985 og 1990 skabte 10 millioner arbejdspladser og sænkede arbejdsløsheden med næsten 3 %, en udvikling, der kun blev afbrudt af Golfkrigen og af de urolige valutaforhold?
Lad os derfor samle vores opmærksomhed om det, som reelt står i vores forslag. Vi foreslår ikke, at man drømmer om et smukt hus, vi foreslår de mursten, den cement og den vilje til at tage fat, der skal til for at bygge huset. De skal under alle omstændigheder vide, at Kommissionen vil fortsætte med at kæmpe for sine forslag, som, for at bruge et meget anvendt udtryk, på én gang er ambitiøse og realistiske.
Hr. formand, anden halvdel af vores enhedsperiode vil blive domineret af Agenda 2000, hvilket i øvrigt afspejler sig i vores arbejdsprogram for 1998: Næsten halvdelen af lovforslagene befinder sig inden for rammerne af Agenda 2000. Jeg mener, at denne Agenda byder på en sammenhængende vision for Europa i det 21. århundrede: Effektive politikker i borgernes tjeneste, en vellykket udvidelsesproces, som styrker den Europæiske Union, og en streng administration af bidragydernes penge.
Retningslinjerne i Agenda 2000 viser den vej, der skal følges. De er baseret på en grundig analyse af realiteterne, for jeg foretrækker de visioner, der bliver til noget, fremfor store filosofiske erklæringer. De første reaktioner fra medlemsstaterne er opmuntrende. Alle accepterer Agenda 2000 som ramme for forhandlinger, og alle anerkender vigtigheden af en sammenhængende og integreret indfaldsvinkel. Men samtidig forbereder de sig på nogle lange og vanskelige forhandlinger. Jeg minder om, at vores detaljerede forslag endnu ikke er færdige. Det er alt sammen normalt og legitimt.
Jeg tør dog håbe, at holdningerne over for den historiske udfordring, som Agenda 2000 udgør, vil være på højde med det, der står på spil. Man skal ikke give efter for fristelsen til at bedømme fordelene ved tilhørsforholdet til Unionen alene ud fra de beløb, der overføres til Fællesskabets budget, eller de penge, man modtager fra Bruxelles! Jeg hævder ikke, at disse aspekter er uden betydning, eller at det ikke er legitimt at rejse visse problemer, men man må for enhver pris undgå unoden med de rent nationale og regnskabsmæssige indfaldsvinkler.
Jeg vil også gerne nævne et andet problem, som ligger mig på sinde. Nogle lader til at have glemt, at optagelsesforhandlinger er en kompleks og vanskelig operation, også og ikke mindst for ansøgerlandene selv. Det er derfor, at traktaten foreskriver en udtalelse fra Kommissionen om de enkelte ansøgere, og at man på Det Europæiske Råds møde i København har fastsat de kriterier, som skal vejlede Kommissionen i dette arbejde. Dette omfattende og objektive arbejde er blevet udført af Kommissionen, der, som jeg altid har sagt, har taget sit ansvar i lyset af resultaterne fra dette arbejde. Man må ikke i dag lade som om, at udtalelserne ikke eksisterer.
Og man må endnu mindre beskylde Kommissionen for at ville dele Europa. Det er absurd, når man ved, i hvor høj grad vi har sørget for at understrege processens indbefattende karakter, og for at foreslå nogle konkrete midler til at nå frem hertil! Jeg foretrækker at arbejde konkret med at udligne forskellene i Europa, fremfor at skjule disse i en rent politisk indfaldsvinkel, som risikerer at medføre mange skuffelser i fremtiden. Ved at begynde at forhandle med lande, som ikke er klar, ville vi gøre alle parter en bjørnetjeneste.
Med hensyn til Den Europæiske Unions politikker vil jeg kun komme med nogle korte bemærkninger. Den fælles landbrugspolitik skal omlægges, og det vil den også blive. De, som i dag påstår det modsatte, ved det i øvrigt godt. For mit vedkommende foretrækker jeg at bekende kulør og skabe en ægte debat. Samme bemærkning gælder for strukturpolitikkerne. Den økonomiske og sociale samhørighedspolitik er og bliver en af Den Europæiske Unions grundpiller. Hvordan kunne det være anderledes, når vi gør os klar til at tage imod nye medlemmer, som alle vil have behov for strukturel hjælp, og når der i øvrigt, på trods af de gode resultater, vi har opnået, stadig i den nuværende Union eksisterer nogle områder, hvis udvikling er bagud. Men det må være klart, at strukturstøtten ikke kan blive en permanent støtte, det ville være i modstrid med dens formål.
Hr. formand, der findes et område, hvor medlemsstaterne lader til at ville skabe et Europa ved at gå baglæns. Det drejer sig om udenrigsanliggender. Den Europæiske Union bliver ganske vist gradvist større på den internationale scene. Dens netværk af forbindelser udvider sig. Man beder om dens deltagelse. Den er den største bidragyder i verden, og dens handelsmæssige betydning gør den til en af de to eller tre aktører, som virkelig betyder noget i Genève. Men vi laver udenrigspolitik som hr. Jourdain lavede prosa, uden at tænke for meget over det. Vi skulle en dag blive rigtig bevidste om vores stærke og svage sider, og om nødvendigheden af at lade vores forskellige instrumenter tjene en sammenhængende og gennemtænkt vision.
Alt for ofte prioriterer vi i øvrigt tegnene i stedet for indholdet. Nogle topmøder her, nogle politiske dialoger der, store messer i medierne uden særlig meget indhold, og daglige erklæringer, som kun få gider læse. Og hele tiden denne vanskelighed med at opfatte udenrigspolitikken som en sammenhængende helhed, som tager højde for alle dimensionerne ved Unionens handlinger. Jeg vil udtrykke det ønske, at Den Europæiske Union må få mulighed for at overvinde disse ungdomsforvildelser, og for at udnytte det potentiale, som den nye traktat rummer såvel på dette som på andre områder.
Kommissionen regner for sin del med at bidrage til udenrigspolitikken i det omfang, den har mulighed for det. Men lad os være ærlige! Uden medlemsstaternes politiske vilje til at udvikle en fælles udenrigspolitik, vil Kommissionens indsats have en begrænset effekt.
Hr. formand, jeg har frivilligt begrænset mit indlæg til nogle få vigtige emner. De råder over vores detaljerede forslag til arbejdsprogrammet for 1998, som vil blive drøftet i december.
Det er min fornemmelse, at Europa, som endnu en gang står over for nogle historiske udfordringer, har forudsætningerne for at vinde. Den periode, vi nu går ind i, er rig på muligheder. Lad os ikke forspilde dem ved at være frygtsomme eller snæversynede. Med politisk vilje vil Europa vinde, hvis dets institutioner er stærke og demokratiske, og hvis de forstår, at de ud over deres respektive roller tjener samme formål, nemlig Europa!

Formanden
Mange tak til formanden, hr. Santer.

Green
Hr. formand, hvordan er situationen i Unionen? Det afhænger sandelig af, hvilken side man ser den fra. En ting er sikkert: Forskellige aktører i vores samfund ser Unionen på forskellig måde.
For en industri- eller finansmand i finanssektoren i en af vores storbyer forekommer den voksende tillid til, at møntunionen bliver til noget, nok som manna fra himlen. Fremtiden på langt sigt ser mere stabil og sikker ud: fordeling af ressourcer, investeringsbeslutninger og udsigterne til vækst går nemmere og er omgivet af mindre spekulation. Transaktionsomkostninger vil så godt som forsvinde, mens det ifølge den gældende monetære lære er temmelig sikkert, at inflationen vil holde sig på et minimum, og at det nedadgående pres på person- og selskabsskatterne vil holde. Det er slet ikke så dårligt...
Men for en af de 18-20 millioner arbejdsløse i Europa ser situationen i Unionen temmelig dyster ud. Så er det globale marked, informationssamfundets revolution nok lige så langt væk som damplokomotivet var fra hest og vogn. Én ting ved man som arbejdsløs med sikkerhed, nemlig at der i kølvandet på det globale marked og informationssamfundet er færre arbejdspladser. De socialt udstødte, de arbejdsløse, de underbeskæftigede har al mulig grund til at betragte det kommende beskæftigelsestopmøde med en vis skepsis eller endda ligegyldighed. De har været der før, set det hele, gjort det hele, købt T-shirten.
Hvis vi skal tackle den skepsis og ligegyldighed, skal beskæftigelsestopmødet munde ud i succes. Vi vil have konkrete forslag, fornuftige, lige-ud-ad-landevejen-foranstaltninger, som vil skabe arbejdspladser.
Jeg har hørt, at nogle af medierne allerede har skrevet overskrifterne til beskæftigelsestopmødet: «Jobtopmøde fiasko. Ingen pengetank«. Lad os nu få debatten ned på et mere fornuftigt plan. Vi ved allesammen, at der ikke er nogen pengetank. De fleste af os ved, at det ikke er særlig smart bare at poste penge i problemet, og det er heller ikke nok. Hvor pengene kan gøre en forskel og hvor de kan findes, skal de også skaffes. Jeg håber, at Parlamentet vil bakke sit engagement op økonomisk, når vi i morgen skal stemme om beskæftigelsespakken for små og mellemstore virksomheder. Hvis vi skal finde de midler, skal vi spare andre steder - noget, vi som Parlament har svært ved at acceptere. Men det er min grupppe fast besluttet på, for beskæftigelsen har højeste prioritet for os.
Dette er kun en dråbe i havet, men det kan hjælpe ved at tilføje værdi til det, der allerede bliver gjort på nationalt plan for at skabe arbejdspladser. Der er ingen tvivl om, at den bedste metode til at fremme jobskabelsen er for alvor at tage fat på at koordinere vores økonomiske og beskæftigelsesmæssige politikker. Hvis jobtopmødet kan igangsætte denne proces og desuden munde ud i en pakke støtteordninger, kan det være, at vi er på vej til at give reelle fremtidsudsigter og muligheder til dem, der har brug for vores hjælp.
Hvordan er situationen i Unionen så for en virksomhed, der opererer på det indre marked? Der er dødvande, desværre, og en hel del bureaukrati, hindringer og mangel på oplysning. At dømme efter de klager, jeg får alene fra virksomheder i min valgkreds i Nordlondon, er der i øjeblikket mange problemer med momsen. Protektionismen stikker stadig hovedet frem i forbindelse med markedsføringstilladelser og patenter, og der er en udpræget mangel på håndhævelse.
Set fra vi forbrugeres synspunkt, uanset om vi er fra Nordfinland, Sydgrækenland, Vestirland eller det østlige Østrig, har det indre marked givet os et større udvalg af produkter af en bedre kvalitet. I de sidste to til tre år har vi set, hvor farligt det kan være at have en for afslappet holdning til forbrugerbeskyttelse og folkesundhed på europæisk plan. BSE-krisen viste os, hvor utilstrækkeligt det er kun at se på den laveste fællesnævner vedrørende forbrugerbeskyttelse. I denne forbindelse har Parlamentet gjort den europæiske forbruger en stor tjeneste ved at insistere på, at Europa-Kommissionen omstrukturerer sine tjenestegrene, politikker og ressourcer med prioritering af forbrugere og folkesundheden. Kommissionens svar på vores henstillinger kommer meget snart i søgelyset her i Parlamentet. Vi bifalder også, at rådsmødet i Amsterdam anerkendte, at der er behov for at pifte forbruger- og sundhedspolitikken op i den nye traktat, og vi håber, at det vil opfylde sine forpligtelser fuldt ud ved at støtte Parlamentet og Kommissionen i at genoprette forbrugernes tillid til, at deres fødevarer og andre produkter ikke alene er sikre, men også sunde og af høj standard.
For et dyr, der futter rundt på sit europæiske levested, ser situationen i Unionen ikke just rosenrød ud lige nu. Et sådant dyr opfatter måske Europa-Kommissionen som den venlige skovfoged i lyset af, at Kommissionen lige har meddelt traktatovertrædelsesprocedure mod de fleste af de 15 medlemsstater på grund af deres manglende omsættelse af direktivet om levesteder i national lovgivning.
Miljøforkæmpere ved, at i den økonomiske nedgangsperiode, som hele Europa blev ramt af efter Rio-topmødet, blev en lang række af de forpligtelser, der blev indgået på topmødet, skamløst smidt over bord. Det gjaldt levesteder, klimaændringer, havforurening og meget mere. Nu er der igen mulighed for efter New York-mødet at slutte sig til de andre FN-medlemsstater i Kyoto i december for at sætte fart i ændringerne. Denne kamp vedrører ikke kun Europa. Men vores holdning, som jeg håber er progressiv, kan øve indflydelse ikke kun, når det gælder at holde udviklingslandene fast på at tage miljøhensyn i deres økonomiske programmer, men også, hvad der er afgørende, at tvinge USA til at indse sit ansvar og sin rolle som verdens førende nation og stå sammen med os i det, der skal gøres.
Hvis man tilfældigvis tilhører de voksende skarer af narkotikasmuglere eller internationale forbrydere, er der desværre stadig penge at hente i Europa. For dem er EU og medlemsstaterne stadig fulde af muligheder, der bare venter på at blive udnyttet. Hver enkelt medlemsstat oplever en eller anden form for stigning i internationale forbrydelser, hurtig og tragisk vækst i narkotikahandel, terrorisme og våbenhandel eller den voksende og kyniske menneskehandel. Hvis man undersøger disse aktiviteters omfang og målestok, som Parlamentet har gjort i kun et undersøgelsesudvalg om bedrageri med varer under forsendelse, kan man tydeligt se, at den eneste måde, hvorpå man kan bekæmpe denne form for grænseoverskridende handel, der involverer flere lande, er gennem internationalt samarbejde.
Derfor har Den Europæiske Union en så væsentlig rolle at spille i den fremtidige udvikling af informationsudveksling, håndhævelsesmyndigheder, politistrategier og grænseoverskridende samarbejde. Kun ved at arbejde sammen og følge aftalte strategier kan vi for alvor få gennemslagskraft i de områder af verden, hvor de har brug for vores hjælp og støtte for at reducere specielt deres egen afhængighed af narkotikahandel. Europas borgere, som helt forståeligt er bekymret over den narkotikakultur, som de unge vokser op i, og som bærer ansvaret for en stor del af volden i samfundet, har meget at vinde ved øget europæisk samarbejde på dette område.
Hvis man er en lille bananproducent i Caribien, har man al mulig grund til at opfatte europæere som det rene skidt. De kom til éns idylliske ø for mange år siden i deres søgen efter ressourcer. Det var også europæerne, der opfordrede til at ændre produktionen til banantyper, der gav flere afgrøder. Hele familiens eksistens står og falder med bananindustrien, og nu har WTO så, efter kraftig opfordring fraUSA, besluttet at sætte en stopper for den privilegerede adgang til Europa for de små producenters bananer til fordel for dollarbananerne. Hvad skal familien så leve af? Den Europæiske Union er nødt til at genforhandle den eksisterende Lomé-konvention i de kommende år, og vi må sigte mod et nyt partnerskab med vores caribiske og afrikanske naboer og naboerne i Stillehavsområdet.
Situationen i Unionen ser også ganske anderledes ud for indbyggerne i Øst- og Centraleuropa. Folk fra Ungarn, Polen, Tjekkiet, Slovenien og Estland, som ser vejen til Den Europæiske Unions marmorpaladser åbne sig, har et helt andet syn på tingene end dem, som måske ikke ligefrem er udelukket, men som i hvert fald føler sig lidt på afstand af processen.
For de nuværende 370 millioner indbyggere i Europa er udvidelsen af EU med yderligere 11 lande inden for en overskuelig fremtid et tigerspring ud i det ukendte med frygt for mindre og mindre støtte til dem via EU's budget, landbrugs- og strukturfonde samt samhørighedsstøtte. Alle os, der beskæftiger os med Europapolitik, har et stort arbejde foran os med at understrege vores vilje til for det første ikke at isolere eller marginalisere eller udelukke nogen af vores partnerstater i Øst- og Centraleuropa, men for det andet at gøre det klart for vores egne borgere, hvilke omkostninger det vil have ikke at udvide - økonomisk skadevirkning, manglende stabilitet, muligheden for konflikt, regional opløsning, forringelse af miljøet og meget, meget mere. For en sort borger i Europa har livet altid været hårdt. Det er blevet endnu værre i de seneste år. En forværring af had, jalousi og søgen efter syndebukke har medført øget racisme, chikane og, hvad der er dybt tragisk, mord. Europas nye traktat indeholder heldigvis den bredest mulige bestemmelse mod diskrimination. Det var utænkeligt for ni måneder siden. Det Europæiske År mod Racisme og Antisemitisme, et overvågningscenter i Wien som led i bekæmpelsen af racisme og traktatbeføjelser - et passende eftermæle for 1997. Situationen i Unionen er ikke så enkel, nogle gange er den god, andre gange er den dårlig. Sådan er det bare. Det er dog vores pligt at tage arbejdet alvorligt. Vi må se at komme i gang og hjælpe Unionen med at finde konkrete veje frem inden for beskæftigelse, og vi er nødt til at tilslutte os Amsterdamtraktaten, selvom den har nok så mange knaster. Vi skal bane vejen for at Cypern og landene i Øst- og Centraleuropa kan slutte sig til os i vores fælles bestræbelser.

Martens
Hr. formand for Parlamentet, hr. formand for Det Europæiske Råd, hr.formand for Kommissionen, kære kolleger, for tredje gang opfordres de politiske institutioner i Den Europæiske Union til at gøre status over deres aktioner. Jeg betragter dette som en pligt over for vores befolkning, som vi prøver at give et svar på et væsentligt spørgsmål: Hvordan kan vore lande imødekomme udfordringerne fra det tredje årtusinde, som nærmer sig?
År efter år samles der stykker til mosaikken. Men det virkelige perspektiv er i dag det store, fredelige og forenede Europa, som vi vil binde sammen og slutte sammen i et forbund på grundlag af, hvad vi kalder den kommunautære metode. De har, hr. parlamentsformand, med rette erindret om Robert Schumans historiske erklæring den 9. maj 1950. Dengang blev denne integrationsstrategi præsenteret. Den bevarer sin gyldighed, omend suppleret med subsidiaritetsprincippet, fordi vi ikke vil have et centralistisk, men et virkelig føderalt Europa.
Vi kan i dag sige, at Europas grundlæggeres store ideal kan blive virkelighed, og derfor tror jeg, at vi fortsat kan imødese fremtiden med moderat optimisme. Men denne optimisme er ikke forsvarlig uden fast vilje og uden skarpsindighed.
Blandt Unionens store målsætninger tror jeg, at den mest ambitiøse blev besluttet i Amsterdam. Det Europæiske Råd besluttede, at der fra 1998 vil blive indledt en proces, hvorved Unionen vil blive udvidet til også at omfatte de nye demokratiske lande fra Central- og Østeuropa samt Cypern. Unionen reagerer derved på en positiv måde på disse unge demokratiers "europæiske længsel«. Endnu en gang er det således bevist, at Den Europæiske Union er den eneste magnetiske tiltrækningspol på vort kontinent.
Vi ved således allerede nu, at der i det 21. århundredes første tiår omkring Unionen vil opstå et geopolitisk område med 500 mio europæere. For første gang i historien vil Europas geografiske grænser falde sammen med idealerne med hensyn til demokrati, frihed og solidaritet.
Den andet store målsætning, Den Monetære Union, kommer støt nærmere. Maastricht-kriterierne anvendes strengt. Men samtidig er der opstået en dynamik, hvilket formanden for Det Europæiske Råd har gjort opmærksom på, hvorved overordentlig vigtige tidsfrister kan rykkes frem. Rådet besluttede den 15. september definitivt at fastsætte pariteten mellem de valutaer, som vil høre ind under euroen i maj 1998, samtidig med beslutningen om, hvilke lande der vil udgøre valutaunionens fortrop.
Denne fortrop, kære kolleger, vil være tæt befolket. Måske vil tretten ud af de femten medlemsstater opfylde betingelserne for at indføre en stabil euro, og måske vil elleve ud af de tretten have mod til det. Jeg har desværre på ny måttet læse, at den svenske regering har besluttet ikke at tiltræde valutaunionen, til trods for den kendsgerning, at den kunne gøre det.
Målsætningerne fra Maastricht kunne nås takket være de fælles bestræbelser gjort af regeringerne, som har vedtaget restriktive budgetter for 1998, men også fordi vores befolkning indså, at denne politik var en nødvendighed.
Men den tredje målsætning er at få væksten i gang igen og at fremme en dynamisk beskæftigelsespolitik. Jeg tror, at topmødet i Amsterdam traf en afbalanceret beslutning, fordi det knyttede stabilitetspagten til en pagt for vækst og for beskæftigelse. Jeg håber, hr. formand for Det Europæiske Råd, at Den Europæiske Union på topmødet i Luxembourg den 21. november endelig også vil få et socialt og et menneskeligt ansigt. De har i de seneste dage med rette gentagne gange - jeg vil lige sammenfatte det - sagt og erklæret, at perioden med litteratur er forbi, og at der nu må træffes konkrete foranstaltninger, og jeg håber, og jeg er overbevist om, at De vil tage initiativ dertil.
Vi i PPE-Gruppen understreger en væsentlig tanke: Den Monetære Union og den sanering af de offentlige finanser, som er nødvendig med henblik derpå, er ikke noget mål i sig selv, men et middel til at nå et højere mål: at genfinde vejen til en kreativ vækst, som skaber job, tilvejebringer en større konkurrenceevne til gavn for alle og skaber de arbejdsvilkår, som er karakteristiske for en virkelig social markedsøkonomi.
Kommissionen har også med sin Agenda 2000 åbnet vejen til en storstilet tilpasning af Unionens politik og af dens finansielle midler til målsætningerne på mellemlang sigt og til de nye behov, som vil opstå gennem det udvidede Europa. Jeg tror, at vi i Parlamentet må bruge tilstrækkelig tid på undersøgelsen af disse forslag. Vi må også være rede til at træffe beslutninger og påtage os ansvaret for denne Agenda 2000. Jeg synes ikke, at vi må undlade at handle i denne overordentlig vigtige sag.
Men jeg vil i forbindelse med disse store målsætninger for Den Europæiske Union slutte denne liste med at nævne to områder, hvor jeg mener, at mangelen på ambitioner er rystende. For det første udenrigs- og sikkerhedspolitikken, hvorom det kan frygtes, at den bliver offer for, hvad lægevidenskaben kalder "encéphalogramme plat «.
De Forenede Stater praler med deres faste vilje til at optræde som dommer i verden. Unionen bliver stadig svagere på dette område, det er i hvert fald mit indtryk og min overbevisning, på grund af manglende politisk vilje. Kan vi være tilfredse med kun at opnå fremskridt på vej mod den økonomiske integration? Kan og vil vi begrænse vore ambitioner til at indføre en fælles valuta uden at sørge for, at Europa lægger flere lod i vægtskålen?
Hvis vi gjorde dette, hvis vi begrænsede vore ambitioner således, så ville vi undervurdere europæerne, og så ville vi svigte mange regioner i verden, i Afrika, i Mellemøsten, i Asien og i Latinamerika. De, europæerne og disse lande, håber, at Europa fortsat vil være en samtalepartner på verdensplan, og at vi bidrager til ligevægten mellem stormagterne. Det hører med til den europæiske identitet, at vi faktisk tilvejebringer en ny femte Lomé-konvention, hvori den politiske dimension, hvori også det civile samfunds optræden bliver vigtige elementer ligesom også den private sektor. Og at vi på et tidspunkt, hvor det store mål er et Europa, der er forenet med Central- og Østeuropa, heller ikke glemmer vores solidaritet med AVS-landene og i særdeleshed Afrika.
Naturligvis må vi også bringe orden inden for vore egne fire vægge. Vores gruppe støtter Kommissionens initiativ til at fuldende det indre marked og ligeledes til at stræbe efter skatte- og afgiftsmæssig harmonisering inden for Unionen. Jeg ved, at vi her berører et følsomt punkt med hensyn til national suverænitet. Men lige så vigtig og følsom er risikoen for et dårligt fungerende indre marked som følge af en skatte- og afgiftsmæssig deregulering.
Hvilke midler råder Unionen over med henblik på at gennemføre disse målsætninger? Vores første evaluering af Amsterdam-traktaten var nuanceret positiv. På forskellige områder blev der gjort virkelige fremskridt, og fru Green har med rette gjort opmærksom på det, som er muligt med hensyn til folkesundhed, miljø og endda den tredje søjle, den indre sikkerhed. Men den virkelige institutionelle reform, som er nødvendig, inden udvidelsen gennemføres, mangler stadig fuldstændigt. Vi er overbevist om, at uden beslutningstagning med kvalificeret flertal i Rådet vil Den Europæiske Union være dømt til stilstand og lammelse og udvikle sig til et rent frihandelsområde.
Amsterdam-traktaten kan betragtes som et mellemled i en strategi med små skridt, men for vores gruppe er udvidelsen fortsat uløseligt forbundet med uddybningen af Unionen, altså også med flertalsbeslutninger i Rådet, med reformen af Kommissionen og med reformen af denne Forsamling til et rigtigt parlament. Det er også af hensyn til de lande, som vil tiltræde Unionen. De har al mulig interesse i, at denne Union fungerer godt. Vi kan ikke gøre andet end at klage over mangelen på ambitioner, og hvad De nævnte, hr. formand for Det Europæiske Råd, ængstelsen, den ubegribelige ængstelse i Det Europæiske Råd i Amsterdam-topmødets sidste timer.
Til sidst vil jeg nævne to områder, som ligger os stærkt på sinde i samarbejdet mellem institutionerne. Vi må samarbejde bedre med Kommissionen og Rådet ved planlægningen af lovgivningen. Den lange tid, som går mellem Kommissionens bebudelse af forslag og deres faktiske forelæggelse, foruroliger os meget. Derfor må den interinstitutionelle dialog styrkes. Parlamentet er et af de positive, overordentligt positive elementer i Amsterdamtraktaten og var ikke nogen taber på denne regeringskonference. Det var egentlig en stor vinder, dets beføjelser blev stærkt udvidet. Vores Forsamling bliver et virkeligt parlament, som kan fastlægge Unionens strategi. Vi råder over en stor lovgivende magt, som griber stærkt ind i vore medborgeres liv. Vi må være disse nye opgaver værdige og aktivt tage fat på dem. Vi må være troværdige, også med hensyn til den måde, hvorpå denne Forsamling ledes, og den måde, hvorpå vi kan løse en række interne problemer.
Formanden for Det Europæiske Råd sagde for lidt siden, at han ikke har oplevet krigen. Han sagde: Europa er fred. Hvis jeg lige må komme ind på dette billede: Jeg var et barn på fire år, da jeg for første gang så de tyske soldater i maj 1940. Og fire år senere, i september 1944, blev vi i en lille kommune i den nordlige del af vort land, Belgien, befriet af polske soldater. Kære kolleger, siden denne dramatiske periode har Tyskland været en af drivkræfterne for integrationen af Det Europæiske Fællesskab, nu Den Europæiske Union. Polen er, ligesom andre lande i Central- og Østeuropa, et af de store lovende tegn på, at dette fredelige, dette forenede Europa tilvejebringes. Det er et uudsletteligt tegn i min hukommelse, denne periode med krigen, som jeg har oplevet som lille barn. Og siden da har Europa for os været indlysende, en selvfølge. Vore lærere talte derom, i ungdomsbevægelsen blev der talt derom og på universitetet. Det var det store håb: den europæiske længsel. Vi må realisere dette, vi har grund til at fortsætte med at tro på det og til at være forventningsfulde. Jeg håber, at denne debat mellem Unionens tre politiske institutioner kan bidrage dertil.

Azzolini
Hr. formand, hr. kommissionsformand, hr. rådsformand, kære kolleger, om 1997 vil man utvivlsomt sige, at det har været et vendepunkt for Den Europæiske Union. Amsterdam-traktaten udgør givetvis en ny milepæl for opbygningen og udviklingen af Den Europæiske Union. Et af højdepunkterne har for eksempel været Kommissionens forelæggelse af dens handlingsplan Agenda 2000, der skal bane vejen for iværksættelsen af de nye procedurer, der er nødvendige af hensyn til de nye lande. Om en måned skal det Europæiske Råd beskæftige sig med et problem, der er endnu mere påtrængende og berører vores borgere meget nært, nemlig beskæftigelsen med de 20 millioner arbejdsløse. Unionen har tydeligvis øget sin aktivitet de seneste 12 måneder, og selvom vi fuldt ud kan tilslutte os og bifalder en styrkelse af Unionen, må vi nu spørge os selv, om Unionens institutionelle og demokratiske struktur virkelig stadig er egnet. Vi konstaterer for eksempel, at den nyligt overståede regeringskonference har vist, hvor grænserne ligger for den nuværende traktatændringsproces. Parlamentet har ret og pligt til at kræve en rolle som en institution, der kan påvirke det politiske niveau, især for så vidt angår de fremtidige ændringer af traktaterne selv. Unionen er på vej mod nye mål, og anerkendelsen af Parlamentets funktion som legitimerende organ - som den eneste demokratisk valgte fællesskabsinstitution - bør ikke udsættes yderligere, ellers er der fare for, at en overbevisning, der allerede spirer blandt borgerne, for alvor rodfæstes, nemlig at Europa er et regeringernes og bureaukraternes påfund, der er stadig længere væk fra borgernes hverdag.
Unionens beslutningsproces har for eksempel med hensyn til den fælles mønt og udvidelsen vist sine mangler, selvom vi deler de endelige mål; Parlamentet har i længere tid krævet en lige så stor opmærksomhed omkring problemer som arbejdsløshed og udvikling som den, der bliver Den Monetære Union til del, men vi, og især Kommissionen, har måttet afvente et initiativ fra en af medlemsstaterne.
Med hensyn til udvidelsen: der er tale om en historisk proces både på grund af de geopolitiske implikationer og på grund af det involverede antal lande og udvidelsens betydning for vores egne lande. Det forholder sig nu sådan, at Parlamentet om en sag af så stor historisk betydning er blevet underrettet gennem pressen og siden har måttet vente lang tid på at få en omhyggelig skriftlig redegørelse. Når nu beslutninger af så stor rækkevidde i deres natur bør være af politisk art, må jeg undre mig over, at Kommissionen påtager sig så tungt et ansvar. Måske, hr. formand, er dette netop Europas paradoks: det sætter sig meget ambitiøse mål, men råder ikke over en institutionel og politisk struktur, der tager højde for dets borgeres ønsker gennem den parlamentariske repræsentation, som det imidlertid i forvejen har adgang til.
Hvad angår udvidelsen vil jeg afslutningsvis understrege, at vi lagde stor vægt på det positive udfald af afstemningen om beslutningen af Baron Crespo, hvori vi udtrykte vores anerkendelse af princippet om, at undersøgelses- og førtiltrædelsesprocedurerne fandt sted over for alle ansøgerlandene og på samme tid.
Nu går jeg videre til den store politiske prioritering for 1998, nemlig beskæftigelsen. Jeg er enig med hr. van Velzen, der med hensyn til den beslutning, der sattes under afstemning i går, beklagede opmærksomheden om nye og skadelige påfund, og jeg tænker her på f. eks. 35-timers arbejdsugen. Jeg mener, at arbejdsløsheden på mellemlang sigt kan bekæmpes ved at iværksætte en pagt for stabilitet og social samhørighed og ved at fremme og sikre, at medlemsstaterne udstyres med budget- og skattepolitikker, der er rettet mod et økonomisk genopsving. Mange af os mener ikke, at en udelukkende monetær tilgang er tilstrækkelig, fordi vi derved risikerer at udstøde og marginalisere forskellige dele af befolkningen.
Hvad angår den fælles mønt mener vi, at man ikke til næste forår i forbindelse med de nødvendige tekniske vurderinger for, hvilke lande, der kan komme med i den monetære union, må glemme, at formålet med den fælles mønt kun er at bidrage til opfyldelse af en politisk målsætning. Derfor forstår jeg stadig ikke årsagerne til, at den tyske forbundsbank og den franske nationalbank har hævet rentesatserne.
Med hensyn til »Agenda 2000« og udvidelsen gælder de samme bemærkninger, som jeg nævnte før. Desuden glæder jeg mig over, at Italiens udenrigsminister selv har givet udtryk for tvivl og forbehold i forbindelse med udelukkelsen af nogle lande. Vi har krævet en indgående forhandling i Parlamentet om dette emne, og jeg er af den opfattelse, at Parlamentet bør sætte dette som et af sine politiske mål for de kommende måneder. De reformer, der er foreslået i Agenda 2000, vil være genstand for en bred og indgående drøftelse i vores institution, men allerede nu kan vi sige, at vi vil give vores fulde støtte til at færdiggøre det indre marked, overveje problemet med de indirekte afgifter, således at vi bedre kan samle bestræbelserne på at gøre vores økonomi mere konkurrencedygtig, tage hurtige skridt fremad hvad de tværeuropæiske net angår, rekvalificere det videnskabelige og teknologiske potentiale samt opnå en reform, der forbedrer strukturfondene. Alt dette bør ske inden for rammerne af en social og økonomisk samhørighed, der udelukkende og direkte gavner de europæiske borgere. Dette forudsætter nye mellemlange finansielle rammer med udgangspunkt i år 2000, som stiller tilstrækkeligt med midler til rådighed til at opfylde de ambitiøse mål, vi har sat os.
Kommissionen har imidlertid ikke anført to nødvendige forudsætninger i sit dokument: en seriøs bekæmpelse af svig og en større kontrol med og effektiv rationalisering af Unionens udgifter. Disse to finansielle forudsætninger er af betydning i betragtning af loftet på 1, 27 procent af bruttonationalproduktet for finansieringen af de egne indtægter.
Med hensyn til Unionens deltagelse i den internationale politik når vi frem til et meget ømtåleligt emne. Selvom fraværet af en politisk union på den ene side hindrer os i at råde over en stærk og ensartet repræsentation i internationale fora - da vi for nylig har tilsluttet os en politisk repræsentation uden et nationalt ansigt - har vi på den anden side kunnet gennemføre en, omend begrænset, udenrigspolitik i form af bistand, kontakter, rejsende delegationer, bilaterale aftaler, Kommissionens repræsentationer og andre midler. En politik, der endnu en gang er overladt til en institution bestående af embedsmænd, nemlig Kommissionen. Ikke desto mindre mener jeg, at vores institution må erkende kvaliteten af det arbejde, Kommissionen har udfør, men også med sin baggrund i borgernes stemmer bør sætte sig som mål i det kommende år at iværksætte et parlamentarisk forum for Europa og Middelhavsområdet, som Parlamentet tidligere har ønsket og hilst med glæde, som de ivrige tilhængere heraf vi er. Vi mener, at det er nødvendigt med en større deltagelse fra Den Europæiske Unions side i udenrigspolitiske spørgsmål, så meget mere som dette helt sikkert er i overensstemmelse med Unionens ambitioner.
Borgernes livskvalitet. En forbedring af de europæiske borgeres livskvalitet er ikke alene et mål for Kommissionen, men også en prioritet for Parlamentet.
Mine herrer formænd, jeg tror, at Den Europæiske Union ved indgangen til det tredje årtusind er i færd med at forberede sig på at tage en udfordring uden fortilfælde op, nemlig forsøget på endelig at omsætte Fællesskabets stiftende fædres omrids af Europa til virkelighed, til en politisk ramme, hvor det europæiske ideal gøres konkret og dets mål samles i et fælles, stærkt og solidarisk brændpunkt.

De Vries
Hr. formand, må jeg begynde med på min gruppes vegne at byde Det Europæiske Råds formand velkommen iblandt os. Hr. Juncker har med rette kritiseret den manglende selvtillid i Europa. Jeg vil gerne på min gruppes vegne sige, at vi har al mulig tillid til det luxembourgske formandskab og til denne rådsformands kvaliteter.
I begyndelsen af næste år vil Det Europæiske Råd beslutte, hvilke lande der må deltage i den europæiske valuta. Europas vigtigste land Tysklands tilbud om at dele sit vigtigste magtmiddel, valutaen, med sine nabolande er af historisk betydning. Euroen er væsentlig for alle de europæere, som ifølge Thomas Manns ord foretrækker et europæisk Tyskland frem for et tysk Europa. For det andet er euroen nødvendig som modvægt mod udvidelsens midtpunktflyende kræfter. Med henblik på denne udvidelse skulle Unionens beslutningstagningsregler have været tilpasset. Det skete desværre i utilstrækkelig grad i Amsterdam, bl.a. fordi Parlamentet stadig ikke har ret til at godkende traktater. Det betyder, at euroen i øjeblikket er det eneste projekt til uddybning af Unionen.
Også de økonomiske fordele ved denne valuta er tydelige: mindre valutauro, større prisgennemsigtighed og lav inflation. Men er Europa parat til euroen? I en række lande har befolkningen stadig ringe tillid til den nye valuta. I stedet for at bestræbe sig for at vinde befolkningens tillid til denne euro, flygter nogle regeringer fra dette ansvar, såsom i Sverige og i England. Men hvordan kan borgerne have tillid til den valuta, som politikere ikke tør anbefale?
En anden risiko vedrører renten. Jo bredere ØMU'en bliver, desto strengere skal centralbankens antiinflationspolitik blive. Banken vil ikke få lov at tøve med om nødvendigt at forhøje renten. Men her truer en konflikt mellem banken og de nationale regeringer. Disse regeringer har jo interesse i en lav rente. Denne gør det billigere at finansiere underskud og gæld og er også bedre for beskæftigelsen. Således ville euroen let kunne blive syndebuk for arbejdsløsheden. Dette gælder så meget desto mere, som medlemsstaterne selv endnu skal træffe utallige upopulære foranstaltninger. Konstant lav rente kræver konstant lavere offentlig gæld og offentlige underskud. I lande som Tyskland, Frankrig, Italien og Spanien har man stadig ikke turdet gennemføre de nødvendige strukturelle reformer. For at skabe arbejde, må arbejdsomkostningerne sænkes, der må komme større fleksibilitet i løn og arbejdstid, og arbejdsløse bør have flere incitamenter til at komme i gang. Disse reformer ville også være nødvendige uden euroen. Regeringer må turde forklare dette, ellers vil mange vende sig imod den europæiske valuta, og så ville euroen ikke blive et bidrag til Europas enhed, men så kunne den stimulere nationalismen.
Pengepolitik hører, hr. formand, til de klassiske områder af den nationale suverænitet. Den, som deler sin valuta, deler magt. Koncentrationen af magt, som er følgen af indførelsen af euroen, kræver en parallel styrkelse af den demokratiske kontrol i Europa. De påpegede selv dette i Deres indledende ord. Heldigvis er Europa-Parlamentets beføjelser styrket i Amsterdam-traktaten. Men der er brug for mere. Parlamentet skal bruge sine egne beføjelser mere effektivt. Det kræver en række reformer. For det første mener jeg, at vi skal samarbejde meget mere intensivt med de nationale parlamenter, som udgør en væsentlig del af den demokratiske legitimitet i Europa. Der bør komme årlige forhandlinger om sager som udenrigspolitik, monetær politik, indenrigspolitik, retsvæsen og bekæmpelse af svindel.
Så er der de parlamentariske undersøgelsesudvalg. Vore to undersøgelsesudvalg, for BSE og toldsvindel, har givet udmærkede og imponerende resultater. Dette arbejde må fortsættes. Lad os undersøge, om der er grundlag for at iværksætte en parlamentarisk undersøgelse på områder såsom hjælpeprogrammer for Østeuropa og Middelhavet eller Kommissionens interne administration. Det er vigtigt, at vi gør den demokratiske kontrol med Kommissionen så stærk som mulig.
Naturligvis må Parlamentet i sit eget virke opfylde de samme krav om gennemsigtighed som dem, vi stiller til de andre institutioner. Den vedvarende negative offentlige omtale af medlemmernes rejseudgifter skader Parlamentets anseelse. De reformer, som Præsidiet traf beslutning om i juli, skal således gennemføres ufortøvet, inden årets udgang. Desuden er der brug for foranstaltninger med hensyn til intern ledelse. På områder såsom byggepolitik, kontorindretning, sikkerhed og informationsteknologi er der begået alvorlige fejl, og der bør på kort sigt iværksættes en uafhængig undersøgelse af foranstaltninger med henblik på at forhindre den slags fejl i fremtiden.
Også tilrettelæggelsen af vort parlamentariske arbejde må forbedres, hr. formand. Intet parlament i Europa har så mange mødedage som Europa-Parlamentet. Men kvantitet betyder ikke altid kvalitet. For ofte er vore dagsordener overbebyrdede, for ofte er vore forhandlinger kedelige. Parlamentet må turde opstille prioriteter. Mindre tid til afstemninger, mindre tid til uomstridte sager, mere tid til politiske debatter. Først i begrænsningen viser mesteren sig. Vi må også benytte vore beføjelser til det yderste, vi må oftere turde sætte igennem. Jeg tror, hr. formand, at det ikke blot er Rådet og Kommissionen, der bærer ansvaret for Unionens anseelse hos borgerne. I denne forhandling er der fokuseret på Rådets og Kommissionens ansvar. Også vores Forsamling bærer et ansvar for Unionens anseelse. Parlamentet må gøre sit yderste for at forbedre Unionens anseelse også gennem sit eget virke, og derfor ville jeg henlede opmærksomheden på denne dimension under denne forhandling.

Puerta
Hr. formand, vi var bekymrede forud for forhandlingen, for denne forhandling om situationen i Unionen, som vi nu har for tredje gang, må ikke blive rutinemæssig, retorisk eller overfladisk. Og jeg må indrømme, at der såvel i Parlamentformandens indledende tale som i de følgende taler er foretaget vigtige analyser og lagt planer for fremtiden. Det skal vi lykønske os med.
Men der må også gøres status. Med denne lægelige sammenligning af Unionen er det nødvendigt ikke kun at tage den formodede syges puls; det er nødvendigt med et virkeligt helbredscheck, en gennemgribende undersøgelse med diagnoser og med forslag til løsninger. Og i denne forstand er hovedproblemet, hovedsygdommen, som vi alle har opdaget, arbejdsløsheden, det er arbejdsledigheden.
Beskæftigelsen stiger - den er steget i det sidste år - men kun ubetydeligt. Hvis vi kaster blikket tilbage - som det blandt andet er sagt af digteren Antonio Machado - så ser vi de arbejdspladser, der er forsvundet, udover dem der er blevet skabt. Jeg tænker her på den alvorlige sag fra Vilevoorde, som blev rejst her i Parlamentet, og på andre alvorlige sager, som var af samme vigtighed. Jeg kan derfor på vegne af Den Europæiske Venstrefløj/Nordisk Grønne Venstre sige, at vi vil kæmpe hårdt for at integrere beskæftigelsespolitikkerne i Den Europæiske Union.
Vi mener, at det er nødvendigt, at en nedsættelse af arbejdstiden bliver rygraden i beskæftigelsespolitikkerne, og i denne forbindelse gør den franske regerings løfter og den nylige beslutning, som blev taget efter forhandlingen i det italienske parlament, det muligt at udtrykke håb for fremtiden, de gør det muligt at få en virkelig forhandling og at opnå positive løsninger. Og det skal siges, at man i disse to lande er gået meget længere end ved forhandlingerne i selve Parlamentet eller i nogen institution på europæisk niveau.
Vi tillægger naturligvis Luxembourg-topmødet stor betydning, og vi støtter Kommissionsformandens indsats, og i dette tilfælde i særdeleshed formanden for Rådet, hr. Juncker, i hans bestræbelser på at forsvare og foretage handlinger, som sker til fordel for den virkelige konvergens, den konvergens, som han har kaldt beskæftigelseskonvergens. Og vi støtter også, at der afsættes 150 millioner ecu fra budgettet til beskæftigelsesprogrammer. Men hvis vi laver dette simple divisionsstykke, så ser vi, at det kun svarer til ca. 8 ecu til hver af de europæiske arbejdsledige. Vi ønsker held og lykke med disse beskæftigelsesprogrammer.
I mit land plejer lederen af mit parti at sige, at det er et meget vigtigt »program, program, program«. Og jeg vover at overføre dette forslag om beskæftigelse til Europa-Parlamentet ved at gentage ordet tre gange: beskæftigelse, beskæftigelse, beskæftigelse. Lad os se, om vi ved at sige ordet tre gange kan få forøget ressourcerne og de mekanismer, som skal arbejde for en beskæftigelsespolitik.
Med hensyn til euroen er vi alle enige om, at vi er på opløbsbanen. Vi ønsker, at så mange lande som muligt deltager i euroen. Det vil være bedst for alle at tage del i det samme ansvar. Men vi er kritiske over for betingelserne i Maastricht og skeptiske over for den automatik, som fremlægges: euroen skaber vækst, vækst skaber beskæftigelse. Vi synes heller ikke, at Stabilitetspagten er en god medicin, og vi frygter dens følger for det europæiske samfund.
Og ved denne helbredsundersøgelse ønsker vi ikke kun at høre om den fysiologiske del, men også om det europæiske samfunds sindstilstand; hvordan har det europæiske samfunds sjæl det. Og, som det allerede er blevet nævnt her, så er der ængstelse og usikkerhed. Og meget af denne ængstelse og usikkerhed kommer frem, fordi der ikke er en entydig model for udvidelsen.
Vi støtter en udvidelse men finder, at en forkert indfaldsvinkel, en manglende forudseenhed kan få negative følger i de lande, som slutter sig til Unionen, og i de lande, som allerede er med i Unionen. Den største fare: at omdanne den politiske union, som vi stræber efter, til et stort frihandelsområde. Dertil kommer problemet med de finansielle perspektiver og de følger, som det ville få for den aktuelle nord-syd-solidaritet inden for Europa, med en reduktion af strukturfondene og med konsekvenser for den fælles landbrugspolitik.
Det er, som det allerede er blevet sagt i dag, nødvendigt at regne med alle de lande, som ansøger om optagelse, og ikke foretage en drastisk opdeling i egnede og ikke egnede. Men inden for en sådan ny ramme er det nødvendigt - og jeg henholder mig til ordene fra hr. Martens, hvis politiske og ideologiske reference er meget anderledes end min - at der opnås en virkelig identitet i den europæiske udenrigspolitik.
Hr. Juncker er i dag gået fra det europæiske subkontinent til ambitionerne i et euroasiatisk kontinent. Men det kan vi aldrig gøre, ikke engang på det europæiske subkontinent, hvis den europæiske identitet bliver underordnet USA's. Vi skal være venner, men ikke underordnede.
Over for disse udfordringer - og nu er jeg snart færdig, hr. formand - har Amsterdam-traktaten vist sig at være ude af stand til at gennemføre den meget nødvendige institutionelle reform forud for udvidelsen. En spansk journalist har defineret det således: «Det er en farveløs, lugtfri og fersk traktat.« Jeg tror, at det måske nok vil være for optimistisk at lade den gennemgå den økologiske behandling, man giver vand.
Og nu, hvor jeg virkelig er nået til vejs ende, vil jeg gerne sige, at for at få løst nøgleproblemerne skal man også løse demokratiets problemer. Her er jeg nok på linje med den offentlige mening i Europa: Hvem bestemmer i Den Europæiske Union? Hvem er ansvarlig? Over for hvem er man ansvarlig? Måske er tiden inden til, at Rådet begynder at være politisk ansvarlig over for Europa-Parlamentet, som repræsenterer alle Unionens borgere.

Aelvoet
Hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, kære kolleger, et interessant belgisk radioprogram hedder: Situationen er håbløs, men ikke alvorlig. Omsat til Den Europæiske Union ville jeg sige: Situationen er foruroligende og risikerer at blive håbløs, medmindre de vigtigste aktører begynder at smøge ærmerne op. De skuffende resultater fra Amsterdam har ikke udrustet Unionen til at tage de opgaver op, som den står over for. Selv kommissær Van Miert har i september offentligt erklæret, at Amsterdam var en march på stedet og ikke mere.
Unionen er således ikke parat til udvidelsen, fordi der ikke engang er nogen begyndelse til en institutionel reform. Den overordentlig nødvendige og fuldgyldige politiske union, som skulle være i stand til at give social og økologisk modvægt mod et dereguleret marked, er ikke kommet. Den strenge monetære politik har dog ført til, at euroen allerede inden sin indførelse betragtes som ensbetydende med social nedbrydning og tab af arbejdspladser. Amsterdam har dog justeret traktaten for så vidt angår beskæftigelse, men akilleshælen har da altid været, at der på europæisk plan ikke kom penge på bordet til at støtte jobskabelsen.
Hvis beskæftigelsestopmødet i Luxembourg ikke bringer noget gennembrud og kun formulerer uforpligtende henstillinger, vil skuffelsen være meget stor. Derfor kritiserer min gruppe det også særlig stærkt, at der ikke er truffet nogen foranstaltninger, som skal gøre en ende på skattekapløbet mellem medlemsstaterne. Den tendens, at arbejde beskattes stadig højere og kapital mindre, således at job går tabt, medens der netop skal skabes nye, fortsætter yderligere. Jeg mener, at netop det luxembourgske formandskab er placeret godt til at tage fat på det store problem med skatteharmonisering. Mit spørgsmål til Dem, hr. formand Juncker, er, om De vil tage initiativer med henblik herpå? Vi ser, ikke blot på resultaterne fra Amsterdam, men også på Kommissionens arbejde, at der ikke kommer nogen eller kun få impulser til bæredygtig udvikling. Der kommer ingen energiafgift, og det lykkes ikke engang Kommissionen med hensyn til offentlige udbud at spille trumfen ud i denne sag for at gøre produktionen økologisk; det var ikke desto mindre et udsøgt område, som man her lader ligge brak.
Til sidst, og her er jeg enig med formanden, hr. Santer, kan vi ikke lade være med at sige, at udenrigspolitikken er dramatisk mangelfuld, bl.a. i Bosnien, Algeriet, Palæstina, og vi kan fortsætte. Det gør ingen forskel, om Europa støtter fredsprocesserne i disse lande passende og effektivt. Hvor godt vi mener det med Afrika, vil i denne uge frem for alt fremgå i forbindelse med afstemningen om chokoladedirektivet. I hvert fald forbliver Europa indadtil uden et overbevisende demokratisk politisk projekt og udadtil et køligt bureaukrati.

Lalumière
Hr. formand, her i efteråret 1997 synes situationen i Unionen at være modsætningsfyldt. På den anden side er der positive elementer. Jeg vil fastholde et af disse, som i øvrigt allerede er blevet nævnt, nemlig den fælles valuta.
Alt giver grund til at tro, at euroen vil blive sat i omløb, at tidsplanen vil blive overholdt, og at det antal lande, der vil deltage i ØMU'en, vil være stort allerede fra starten, eftersom lande som Spanien og Italien, der gav anledning til bekymring, højst sandsynligt vil være medlemmer af førergruppen. Euroen er i sig selv en god ting for Europas finansielle og økonomiske styrke, og man kan håbe, at den også er det indirekte for beskæftigelsen. Euroen er ligeledes i sig selv en meget god ting for styrkelsen af den politiske union, som forbliver vores mål.
Endelig vil jeg tilføje, at den betydelige indsats, som flere medlemsstater har lagt for dagen - jeg tænker her især på Italien - for at få deres økonomi til at konvergere og for at bidrage til euroens succes, er et tegn på en politisk vilje, som man må hilse velkommen. Denne vilje står heldigvis i modsætning til den slaphed og tungsindighed, man beklager sig over andre steder.
Situationen i Unionen har nemlig også nogle skyggesider. Jeg vil ikke komme ind på det mørkeste punkt igen, nemlig arbejdsløsheden; det har andre talt om. Jeg vil fastholde eksemplet med udvidelsen, der - som De sagde det, hr. formand for Rådet - bestemmer hele Europas fremtid. Indtil nu har man taget fat på problemet, men uden entusiasme eller dynamik, idet både Rådet og Kommissionen har givet indtryk af at skulle affinde sig med at indlede en sag, som er til ulejlighed, og som kommer på et dårligt tidspunkt. Hvor var det dog bekvemt, dengang østlandene var bag jerntæppet og uden for vores europæiske anliggenders virkefelt!
Jeg håber, at Rådet og Kommissionen om nogle måneder, når euroen er sat godt i gang, endelig vil beskæftige sig rigtigt med udvidelsen. Vi mangler stadig et klart, politisk mål. Ønsker vi, at det nye Europa skal have en stærk politisk union eller være et simpelt frihandelsområde? Spørgsmålet er ikke rigtig afgjort.
Vi mangler en politisk strategi. Det er således svært uden protest at acceptere den ubetænksomme fremlæggelse fra Kommissionens side, som går ud på med det samme at dele ansøgerne op i to kategorier. Den europæiske konference, som visse lande foreslår - heriblandt Frankrig - risikerer blot at være et lindringsmiddel, der ganske vist vil være bedre end ingenting, men som vil vise sig at være utilstrækkeligt, som det er tilfældet med alle lindringsmidler.
Vi mangler også en reform af Unionens institutioner, som gør det muligt for Unionen at bære følgerne af udvidelsen uden at gå i opløsning på grund af det store antal. Set ud fra dette synspunkt er Amsterdam-traktaten en fiasko, og den illustrerer meget præcist den mangel på politisk vilje, som karakteriserer hele udvidelsessagen.
Til denne sag kommer en anden sag, som i øvrigt ikke er uden forbindelse med udvidelsen. Det drejer sig om den finansielle sag. Alle i Rådet, i Kommissionen og i medlemsstaterne lader til at glæde sig over et budget med nulvækst og et loft, der er fastsat til nøjagtigt 1, 7 % af BNI, i håbet om at blive under dette loft. Dette budgetære dogme hænger ikke sammen med Unionens nye opgaver, hvad enten det drejer sig om udvidelsen, naturligvis, eller om kampen for beskæftigelsen og for fastholdelsen af solidaritetspolitikkerne.
Hr. formand, når alt kommer til alt, så har Den Europæiske Union haft en vis fremgang i de seneste måneder, idet den har haft en fornyet vækst, der ganske vist er meget moderat, og idet den har vist en reel vilje til at fuldføre euroen. Men bortset fra disse fremskridt er der stadig overordentligt mange ting, der skal gøres, og til hvilke det ville være nødvendigt med den politiske vilje, som jeg brændende ønsker vil være til stede.

Berthu
Hr. formand, de to førsteprioriteter, som Rådet og Kommissionen har fastlagt for det kommende år, nemlig beskæftigelsen og euroen, lader til i ret høj grad at være uforenelige.
Euroen vil således per definition indebære, at valutapolitikken ensrettes, og at de andre økonomiske politikker harmoniseres, således at de ikke længere nødvendigvis er tilpasset hvert lands særpræg.
Det så vi med den forhøjelse af rentesatserne i begyndelsen af oktober, som går forud for valutaharmoniseringen. Mit land fulgte faktisk denne forhøjelse, selvom det ikke havde behov for det, og selvom den risikerer at bremse dets opsving i væksten.
Mere generelt set, mens der ikke eksisterer nogen optimal valutazone på unionsplan, så vil euroen diktere en monetær fasthed, der er i modstrid med den idé om fleksibilitet, som man hævder at tilstræbe andre steder, og som vil koste dyrt for beskæftigelsen.
Desuden, som vi har konstateret det i debatten i går, så ønsker samordningsproceduren for beskæftigelsen, med sine retningslinjer og uden tvivl snart sine sanktioner, at være en nøjagtig kopi af den procedure, der anvendes for Den Økonomiske og Monetære Union. I begge tilfælde er procedurerne domineret af et nøgleord, nemlig "konvergens«, som vi i øvrigt igen har hørt hyppigt i talerne i dag. Nu lader konvergens til at være blevet en sand ideologi i Bruxelles. Den kræver, at man uden diskussion på alle områder accepterer, at fastlæggelsen af en norm, der er ens for alle, er meget bedre for væksten og beskæftigelsen end en differentiering af politikkerne ud fra den enkeltes behov.
Selvom det måske er rigtigt, at det i en solidarisk Union er ønskeligt at undgå stærke modsætninger, hvor et land, for en lille fordel, kunne være årsag til store skader for sine nabolande, så er det til gengæld forkert at tro at konvergens, forstået som en systematisk indbyrdes ensretning, skulle være en fordel i sig selv.
Hr. Juncker talte for lidt siden om "effektive« tandhjul . For mit vedkommende vil jeg snarere tale om "onde« tandhjul. Gruppen for Nationernes Europa mener nemlig, at den maksimale beskæftigelse bedre vil kunne opnås ved landenes frihed end ved overholdelsen af en fælles regel, der er dikteret fra oven.

Muscardini
Hr. formand, 1997 skulle have været igangsætningsåret for reformerne og startsignalet til en ny etape i integrationsprocessen med en fornyelse af de institutionelle strukturer, en forøgelse af Parlamentets beføjelser og en konkret definition af begyndelsen til Den Politiske Union. Efter påbegyndelsen af arbejdet i regeringskonferencen havde vi håbet at tage et skridt fremad i retning af demokrati i Unionen og lægge fundamentet for opstillingen af retsregler, der kunne skabe Den Politiske Union og indføre de nødvendige forudsætninger for at gennemføre udvidelsen. Aldrig før er vi blevet skuffet som i denne sag!
Amsterdam-traktaten, der undertegnedes næsten uden nogen dækning af nyhedsmedierne, har sat kronen på det forfejlede værk, som regeringskonferencen har skabt. Franskmændenes - hvortil mine landsmænd siden sluttede sig - forsøg på at hugge bremserne i med indkaldelsen til samlingen i Det Europæiske Råd den 21. november om beskæftigelsen har ikke kunnet forhindre rygterne om vores nærmeste og fremtidige udvikling. Hvilken udvikling, hr. formand? Kun Den Økonomiske og Monetære Unions eller hele Unionens, der også omfatter de lande, der ikke har kunnet få adgang til euroen med det samme? De to hastigheder kunne i sig selv medføre andre problemer foruden dem, vi allerede nu kender, og hvis løsning vi ikke for øjeblikket har svar på. Problemerne omkring beskæftigelsen og udvidelsen, som sammen med euroen er de politiske prioriteringer for næste år, er en afgørende satsning at få gennemført for Unionens fremtid, for hvis det ikke lykkes, vil det medføre, at det lille Fællesskab, der endnu er tilbage, vil kunne gå helt i stykker, og blot udvikler sig til et stort frihandelsområde. Dette er det grundlæggende problem: enten lykkes det Unionen under presset fra den fælles mønt at få en politisk status, eller også må den forvente - fra krise til den næste krise, fra udvidelsen til den næste udvidelse - at blive et stort handelsområde med 400 millioner forbrugere, der er underkastet politiske beslutninger truffet i udlandet ud fra økonomiske og finansielle magtbalancehensyn, som vil skifte fra det ene øjeblik til det andet. Vi må ikke glemme den stigende betydning, som Stillehavsområdet, herunder Kina, får for storpolitikken, og den immobilisme, som Atlanterhavsområdet og dermed Europa er hensunket i.
Det er for at denne frygt ikke skal blive til virkelighed, at vi beder vores regeringer, Rådet og Kommissionen, om at tale med høj stemme og få de europæiske borgere til at forstå, at også vore landes tilbagegang og udvikling går hånd i hånd med Unionens udvikling og tilbagegang, for hvis fristerne og fremgangsmåderne for udvidelsen vælges forkert, hvis arbejdsløshedsproblemet ikke snarest bliver løst og hvis Unionen ikke af disse årsager bliver i stand til at fastholde borgernes tilfredshed, vil den ændre sig mod noget, ingen ønsker: en stærkt bureaukratiseret størrelse, der på samme tid går ind for det fri marked og for et styret marked, som vil bevæge sig som en elefant i den internationale politiks porcelænsbutik, uden sikkerhed og uden enigt forsvar, uden en retspolitik, helt uden de nødvendige forudsætninger for at udfylde den politiske rolle, der naturligt tilkommer en sådan størrelse.
Den samme fornemmelse af tilsidesatte forhåbninger møder vi i de forslag til bekæmpelse af arbejdsløsheden, som man forelægger os. For tiden er det eneste, vi ser, en lang række af ønsker og slagsordsagtige krav: dialog mellem parterne, et solidarisk Europa, et socialt Europa, kampen for de socialt udstødte, men ingen ny politik er bebudet og ingen ny strategi på mellemlang og lang sigt er blevet præsenteret.
Hvor skal arbejdspladserne komme fra? Vil de lovgivningsmæssige stivheder i de nationale arbejdsmarkeder blive løst op, fordi de i den grad kolliderer med mobilitet og ansættelse af nyt personale? Eller vil man benytte statsbudgetterne - som nogle regeringer forsøger at gøre - til at skabe en midlertidig euforisk stemning? Jacques Delors skrev i sin hvidbog om beskæftigelsen i forbindelse med det hårdnakkede ønske om mirakelkure for væksten, at man ved at løse op for snørerne til pengepungen kan skabe en slags temporær eufori, der kan minde om en narkotisk rus, men at resultatet, når man vågner op bagefter, vil synes så meget desto værre, når først man kan betragte de skader, som inflationen og de interne uligheder havde skabt. Men den største skade - konkluderede han - vil være en forværring af arbejdsløsheden, Netop det, som ingen synes at ønske, men som heller ingen gør noget for at forhindre.
I samme kapitel sagde Delors »nej«, ligesom Monti og Bangemann i dag siger »nej«, til den generelle nedsættelse af arbejdstiden, som nogen regeringer synes at ville foretrække.
En tilsvarende holdning må indtages til udvidelsen: uden en mere end omfattende finansiel indsats vil man opnå en betydelig forringelse af de nuværende midler til Unionens regioner under samhørighedspolitikken - mål 1 og 5 - og en sandsynlig forværring af ulighederne mellem rige og fattige regioner.
Der er ikke indledt en politik rettet mod vækst; på den anden side vil de ressourcer, der er nødvendige for at opnå en udvikling både blandt eventuelle nye medlemmer og i de nuværende 15 ikke kunne skabes uden den.
Det er nu på tide at stille nogle spørgsmål: Hvad er vores fremtid, hvis det Forenede Kongerige virkelig ønsker at træde en anden vej og London - et af de vigtigste finanscentre - ikke kommer med i euroen? Hvilken kynisk ligegyldighed får os til fortsat at ignorere Middelhavsområdet? Europa er også Middelhavsområdet, ellers er der ikke noget Europa, for vi vil ikke have styrke til at modstå stadig mere desperate indvandringsbølger. Europa findes kun som en politisk enhed! Derfor, hr. minister, er det ganske rigtigt, at vi har nogle forpligtelser - som De anførte her til formiddag - herunder forpligtelserne over for de tidligere østlande, men først og fremmest har vi forpligtelser over for de 20 millioner europæiske arbejdsløse: forpligtelse til at kontrollere virksomhedsflytninger og forpligtelser til at forlige det frie marked med solidariteten og endelig opbygge Den Politiske Union.

Juncker
Hr. formand, mine damer og herrer, da jeg lyttede til Dem begyndte jeg at fortvivle, for de øjeblikke, hvor jeg fik det indtryk, at vi kunne være uenige, var meget sjældne. Jeg ønsker ikke forfalde til unoden med omskrivende forklaringer for at bekræfte Deres udtalelser, ved at gentage det, jeg sagde ved åbningen af denne debat. Heldigvis var der mod slutningen visse røster, som opløftedes for at tale om ting, der, når alt kommer til alt, er så meget i modstrid med min overbevisning og mine bemærkninger, at jeg er glad for at kunne benytte denne lejlighed til at gentage, hvad jeg mener.
Man må ikke stille udvidelsen og de hertil knyttede prioriteringer i modsætning til den prioritering, som tilkommer beskæftigelsen. Jeg tror, at det drejer sig om to prioriteringer, som ikke er antinomiske, eller i modstrid med hinanden. Vi må forfølge dem begge to. Desværre kan den dame, som opfordrede mig til at give hende dette svar, ikke få glæde heraf, da hun har forladt salen.
Man har stillet mig et spørgsmål - og det morede jeg mig næsten over - angående et luxembourgsk initiativ med hensyn til skatteharmonisering, fordi Luxembourg skulle have særlige forudsætninger for at komme med sådanne initiativer. Jeg vil henvise fru Aelvoet til økonomisiderne i alle de europæiske dagblade siden begyndelsen af juli, hvor hun kan læse om mangfoldigheden, kvaliteten og grundigheden af de luxembourgske forslag på skatteharmoniseringsområdet.
Ja, vi har gode forudsætninger for at diskutere og tale om skatteharmonisering i Europa, efter at vi har holdt et møde om dette emne i det uformelle finansministerråd, og efter at vi har organiseret en debat under Ecofin-rådets møde den 13. og 14. oktober i år. Jeg må sige, at vi er 15 specialister, for jeg har hørt mange argumenter fra mine 14 kolleger, som de indtil i dag altid var bange for at bruge.
På et tidspunkt hvor det luxembourgske formandskab netop har foreslået en bredere indfaldsvinkel for ikke at koncentrere skattedebatten om opsparingsbeskatning alene, men for at indbefatte alle skattemæssige aspekter i vores indsats for en tilstrækkeligt solid skatteharmonisering i Europa og for at undgå social dumping, kan jeg konstatere, at der i modsætning til det, som nogle for kort tid siden måske troede, ikke blot eksisterer ét skattely i Europa, men hele 15.
Vi er således 15 specialister ved bordet for at drøfte dette spørgsmål, og jeg håber, at denne økumenisme fra Rådets side vil kunne mærkes her i Parlamentet, der vil forstærke den yderligere for at føre os mod en vellykket skatteharmonisering i Europa. Under alle omstændigheder vil det luxembourgske formandskab fortsætte med at opbyde alle sine kræfter indtil udgangen af december, for at kunne nå frem til en enighed på dette punkt.
Jeg takker således for de to eller tre indlæg, som var en smule afvigende, men ikke tilstrækkeligt, og som gav mig lejlighed til igen at tage ordet i Deres forsamling. Jeg vil gerne sige tak til de andre talere for de dybtgående analyser. Jeg kan godt lide denne betegnelse, fordi jeg faktisk er fuldt enig i det, de har sagt.

Santer
Hr. formand, jeg skal gøre det meget kort. Faktisk er alt for mange spørgsmål blevet stillet af de ærede parlamentsmedlemmer med hensyn til Kommissionens politiske program, som De har fået fremlagt, fordi - som De så rigtigt har sagt det - vi for første gang ville integrere Kommissionens arbejdsprogram i debatten om situationen i Unionen.
Jeg vil dog gerne komme nærmere ind på et vist antal aspekter vedrørende dette arbejdsprogram. Det er klart, at i det handlingsprogram, som vi har præsenteret for Dem, vil den helt centrale del være Agenda 2000 og de programmer, der er knyttet hertil. Jeg mener således at kunne sige, at Deres tidsplan for næste år vil være meget fyldt, når man tager højde for de frister, som formanden for Rådet og jeg selv har fremlagt for Dem.
Det skal også siges, at det program, som vi har forelagt for Dem, svarer nøjagtigt til de forskellige mål, som De selv har fastsat, selvom jeg ikke kan erklære mig enig i alle de forslag, som er blevet fremsat. Ud over indholdet i Agenda 2000 har vi således fremlagt nogle programmer for Dem, der tager sigte på en udbygning og en tilpasning af Unionens politikker, det vil sige på et mere harmonisk marked. Dette er et problem, som ligger mig særligt på sinde, fordi vi ved hjælp af direktiver - helt præcist 187 - har skabt et indre marked.
Dette indre marked fungerer dog ikke som et integreret marked, således at vores virksomheder kan udnytte hele deres potentiale. Jeg tror, at en af vores opgaver netop består i at gøre dette indre marked fuldendt, for at det kan fungere som et integreret marked. Det er grunden til, at vi har fremlagt denne handlingsplan for Dem, som tilsigter færdiggørelsen af det indre marked, og som er blevet forelagt Rådet. Det er vores vurdering, at det indre marked kan være færdigt til den 1. januar 1999, når Den Monetære Unions euro-zone træder i kraft. Selvom der ikke er nogen årsagsforbindelse mellem det indre marked og euroens komme som sådan, tror jeg alligevel, at euroen på en måde repræsenterer en udbygning af dette marked. Jeg kender nemlig ikke noget indre marked, der kan fungere effektivt med 14 forskellige valutaer, uden at medføre nogen skævheder.
I forbindelse hermed har vi lagt særlig vægt på at styrke virksomhedernes konkurrenceevne, og navnlig de små og mellemstore virksomheders, for hvilke vi har fremlagt et samlet program for Dem, som De i øvrigt har givet en positiv modtagelse. Vi vil nu drage slutningerne af pilotprojektet SLIM's anden fase samt af det arbejde, der er udført af arbejdsgruppen BEST, hvilket står for business environment simplification task force , og hvis formål ligger i at forenkle de administrative formaliteter og de regler, der er pålagt virksomhederne.
Jeg mister ikke håbet - hvor mange gange har jeg ikke sagt det til Dem! - om under Det Europæiske Råds møde i Luxembourg den 21. november også at finde en løsning, som jeg kunne betegne som "definitiv«, på finansieringen af de transeuropæiske net. Jeg er bevidst om den vigtighed, som formandskabet tillægger disse, og om at formandskabet kan finde midlerne hertil på grundlag af hvidbogen fra 1993. Hvor mange gange har vi ikke, siden Det Europæiske Råds møde i Essen, gentaget vores interesse i disse store transeuropæiske net! Jeg mener - stadig med henblik på det indre markeds sammenkobling - at disse net faktisk ikke kun skal tages i betragtning i forbindelse med beskæftigelsen, men også og navnlig i forbindelse med udviklingen af vores infrastruktur, således at de kan garantere vores indre marked en sammenkobling med de store projekter både på transportområdet og inden for telekommunikation og energi.
Endelig er der andre sektorer, som ligeledes ligger mig på sinde, og et vist antal talere er allerede kommet ind på dette emne. Det drejer sig om "fremtidssektorerne«, hvor vi her i Europa har nogle stærke sider, som vi kan udnytte. Vi skal gå i spidsen med hensyn til informationssamfundet, så vi kan føre dette ud i livet på de bedste betingelser. Med henblik herpå vil De ikke være uvidende om, at vi har vedtaget en meddelelse om elektronisk handel, der vedrører multimedier. Disse fremtidssektorer har en central plads i den store forandring, som vi ikke må forpasse. Den lovmæssige ramme, der er nødvendig for den harmoniske udvikling af disse sektorer, skal dog fuldendes.
Hvad resten angår, mine damer og herrer, så kan jeg huske, at jeg i min indsættelsestale påpegede tre aspekter, hvor jeg tror, at vores medborgere - og nogle af Dem fremhævede netop den tillid, som vi skal give vores medborgere - hvor vores medborgere som sagt venter sig mere af Europa. Det drejer sig først og fremmest om beskæftigelsen, selvom socialpolitik fortsætter med at henhøre under medlemsstaternes kompetence. Vores medborgere forstår ikke, at en Europæisk Union med 15 medlemsstater, der udgør et indre marked på 270 millioner indbyggere, kan forblive ligegyldig over for det, der optager dem mest, nemlig at finde et arbejde. Jeg tror derfor, at vores medborgere på dette punkt kræver mere af Europa, og jeg håber, at Det Europæiske Råds møde i Luxembourg den 21. november vil give startsignalet til en proces, der tager sigte på at dæmme op for arbejdsløsheden på mellemlangt sigt.
For det andet forstår borgerene heller ikke, hvorfor Europa ikke formår at løse de problemer, som står for vores dør, hvad enten det er i det tidligere Jugoslavien eller i Mellemøsten, eller at spille en væsentlig politisk rolle på den internationale scene. Og også her, på det udenrigs- og sikkerhedspolitiske område, kræver borgerene mere af Europa, og ønsker, at Europa tager de politiske konsekvenser af sin økonomiske størrelse for på lige fod med andre stater at kunne spille en helt fremtrædende rolle.
For det tredje kræver borgerne mere sikkerhed. Hr. formand, De gjorde ret i at lægge vægt på dette vigtige behov, som vores borgere mærker på nuværende tidspunkt, nemlig sikkerheden. I dette tilfælde anmoder de om, at vi forener vores kræfter for at bekæmpe organiseret kriminalitet, for at gøre en indsats imod narkotika osv. I modsætning til, hvad nogle mener, så beder vores borgere faktisk om at få mere, og ikke mindre af Europa. Det er det, som vi skal hæfte os ved, og jeg tror, at det arbejdsprogram, som vi har forelagt for Dem, og som skal være genstand for høringer og for Deres debat i dag om situationen i Unionen, nøjagtigt opfylder disse krav og vil give Europa mere styrke, så man herved vil få mere tillid til Europa.

Fayot
Hr. formand, vi har i dag, som formanden hr. Santer lige har mindet om, en samlet debat om situationen i Unionen og hovedlinjerne i Kommissionens arbejdsprogram for 1998. Efter indlægget fra Pauline Green om hovedlinjerne for situationen i Unionen, vil jeg gerne koncentrere mig om den anden del af debatten, eller kort sagt følge op på formanden Gil Robles' metafor om træerne, der udgør skoven, for træernes sundhedstilstand, det er også skovens sundhedstilstand.
Det er ud fra det kommende arbejdsprogram for Kommissionen og ud fra den måde, som det tidligere er blevet udført på, at vi bedømmer Kommissionens politiske effektivitet og tilstanden af den europæiske integration. Dette arbejdsprogram kan og skal være en sand ledelseskontrakt mellem Kommissionen og Parlamentet, hvis det udfærdiges og udføres med stringens. Men med alt forbehold for mødet i december, hvor vi skal drøfte denne nærmere med hr. kommissær Oreja, så kan jeg allerede på nuværende tidspunkt sige, at dette ikke er tilfældet.
Beskæftigelsen er således den af vores prioriteringer, der har førsteprioritet. Det siger alle: Kommissionen, Rådet og naturligvis Parlamentet. Det er derfor forbavsende, at man i programmet for 1998 ikke finder det mindste konkrete forslag på dette område, mens man finder mange andre forslag i listen over de 31 nye forslag til bestemmelser. For eksempel bebuder Kommissionen for 1998 et beslutningsforslag om et kulturprogram fra år 2000 til 2006, eller et direktivforslag om direkte beskatning af opsparing, hvilket - i parentes bemærket - i øvrigt er en overraskende melding på et tidspunkt, hvor kommissær Monti er i gang med at forhandle med medlemsstaterne om en frivillig adfærdskodeks på skatteområdet.
Med hensyn til udvidelsen, så er det kendt, at Parlamentet vil bede Kommissionen om henimod midten af 1998 at fremlægge en rapport for Parlamentet indeholdende forslag til en reform af traktaten med henblik på udvidelsen. Hvis udvidelsen allerede fra topmødet i Luxembourg i december bliver et af vores vigtige anliggender, må Kommissionen tage denne anmodning til følge. For at være endnu mere teknisk, så står de nye initiativer til bestemmelser opført i listen over de 31 forslag i listeform uden nogen angivelse af det juridiske grundlag eller af tidsplanen for deres fremlæggelse. Disse oplysninger er imidlertid vigtige for samordningen af vores arbejde. Arbejdsprogrammet omtaler heller ikke på forhånd Amsterdam-traktatens konsekvenser for institutionerne, og særligt udvidelsen af den fælles beslutningstagnings anvendelsesområde.
Endelig har Santer-Kommissionen, hvilket jeg allerede har gjort opmærksom på de foregående år, i de seneste år gjort hæmningsløst brug af strategiske dokumenter. Vi begynder at spørge os selv, hvornår disse vil blive til forslag til bestemmelser. Der er i øvrigt et vist antal af dem, som stammer tilbage fra den foregående Kommission. Jeg vil dog gerne understrege, at Kommissionen har gjort et udmærket stykke arbejde med hensyn til lovgivningen i forbindelse med euroen, og at den har været stærkt aktiv for at overvinde kogalskabskrisen, i øvrigt under pres fra Parlamentet.
Den europæiske politik skal skabes med gennemsigtighed og fasthed, tålmodigt og varigt. Lad os stræbe efter denne fasthed og denne gennemsigtighed, så vi sikkert og varigt kan grundfæste vores fælles værk, den europæiske integration.

Brok
Hr. formand, mine hr. formænd, mine kolleger. Vi har i årevis skullet træffe en beslutning, og da formand Gil-Robles startede med Robert Schuman og Montanunionen, fik jeg det indtryk, at årtierne med den europæiske udvikling var kommet frem til dette kulminationspunkt. Ratifikationen af Amsterdam-traktaten, udvidelsen og de dermed forbundne institutionelle og finansielle reformer, alt dette vil give os en chance for at fuldende dette værk på større områder. Vi må dog spørge os selv, om vi nu også har kræfterne til det, og derfor må vi begrænse os på mange punkter.
De hoveddpunkter, som Kommissionen har nævnt i forbindelse med euroen, beskæftigelsen, udvidelsen, rollen i verdenen og borgernes rettigheder, er, tror jeg, de rigtige hovedpunkter. Jeg mener, det er rigtigt, når formanden for Rådet siger, at man også burde anvende Maastricht-metoden i forbindelse med beskæftigelsen, for de lande, som så ikke deltager i sådan en koordinering af beskæftigelsespolitikken, vil i sidste ende få problemer med at retfærdiggøre de dårlige resulater af deres handlinger over for deres egne indbyggere. Jeg tror, det er et rigtigt sted at sætte ind!
Vores utrolige succes - som ingen ville have troet på for to år siden - med hensyn til stabiliteten som forberedelse til euroen er, tror jeg, et bevis på, at denne metode er rigtig. Denne Europæiske Union er blevet et stabilitetsfællesskab, som ingen ville have troet skulle blive muligt.
Men når vi går i gang med udvidelsen, må vi også have de nødvendige instrumenter til rådighed, så vi kan klare opgaverne og kompetenceområderne. Det nytter ikke noget, at kompetenceområderne ophober sig i Den Europæiske Union, som så ikke har instrumenterne til at håndtere dem på en sådan måde, at borgerne kan se, at Unionen er handledygtig, kan se resultater.
Det er derfor en væsentlig betingelse for udvidelsen, at den kvalificerede flertalsafgørelse udbygges. Hvis vi ikke sørger for dette, og hvis dette ikke bliver forberedt systematisk i løbet af de næste år, så vil vi ikke opleve nogen styrket Union. Derfor opfordres både Kommissionen og Rådet og også vi selv til at skabe nogle betydelige resultater på dette område.
Det drejer sig vel ikke så meget om, at vi får nye kompetenceområder for Europa, men derimod om, at vi har brug for instrumenter til at varetage eksisterende kompetenceområder. Og de steder, hvor Amsterdam-traktaten giver mulighed for det, bør vi allerede nu begrunde en anstændig praksis. Derfor skal der, hr. formand i Kommissionen, sørges for, at eksempelvis planlægningsenheden inden for udenrigspolitikken ikke bliver til en ny slags rådsforanstaltning i lighed med Coreper , men at den konstrueres med Kommissionens deltagelse, så den får en fælles merværdi.
Kommissionen må forberede sig på, at vi fremover får en ny trojka, hvor udenrigskommissæren kommer til at spille en væsentlig rolle. Derfor skal Kommissionen allerede nu overveje en omstrukturering for på denne måde at tage hensyn til disse muligheder, for at begrunde en praksis på dette grundlag. Traktaten har et potentiale, men dette potentiale skal udnyttes, ved at man forbereder sig tilsvarende på det!
Hvad vores rolle i verdenen angår, nærmer vi os den næste WTO-runde. Vi var imidlertid ikke i stand til at træffe de nødvendige afgørelser i forbindelse med Amsterdam-traktaten. Derfor må vi allerede nu forberede os på, hvordan vi alligevel skal håndtere vores opgave for at varetage fælles interesser. Man kunne f.eks. overveje en fast track -løsning for at gøre Kommissionen handledygtig.
Hr. formand i Kommissionen, kære medlemsregeringer! Vi har brug for at foretage en benefit-analyse i Den Europæiske Union. Når talen falder på omkostningerne, har De alle travlt med at understrege, at de betaler for meget, får for lidt, skal have mere! Men vi må også få kvantificeret Den Europæiske Unions udbytte land for land. Hvis dette klargøres, så kan vi føre en afbalanceret debat med henblik på en finde en rimelig udligning på dette område.
Jeg mener, at Kommissionen burde levere os dette. Denne Europæiske Union kan blive et fredsfællesskab for hele Europa takket være udvidelsen. Den kan give stabilitet og balance, og den vil så på lang sigt give os økonomiske og social-økologiske fordele for os alle. Det, vi skal lære i fællesskab, er, at vi kun i fællesskab kan vinde fremtiden, og at de fælles fordele er bedre for den enkelte end det at holde fast i individuelle, tilsyneladende fordele. Vi burde skabe et sæt af institutioner for at klare disse opgaver!
(Bifald)
Roth
Hr. formand, kære herrer fra Luxembourg, kære kolleger. Denne debat er spændende, fordi den kræver af os, at vi tænker lidt videre end til den daglige trummerum. Hvad har dette Europa nu virkelig brug for, hvis det skal være borgernes Europa og ikke forskanse sig i magtens citadel? Europa har først og fremmest brug for kampberedte menneskers kampberedte »acquis«. Litterater som f.eks. Günther Grass, der viser ansvar, når de blander sig i politik og beskriver misforhold, netop dét har Europa brug for! Ikke småtskårne, snævertsynede politikere, der vil landsforvise kunst og kultur til et elfenbenstårn.
Europa har brug for visioner! Folk skal vide, hvorfor de overhovedet skal ønske at ville Europa. De har brug for visioner, sådan som Ernst Bloch beskriver dem som det endnu-ikke-værende, det vil sige det, som det kan betale sig at kæmpe for. Det, som overhovedet gør ændringer mulige. Amsterdam-traktaten er ikke nogen vision, men et stykke blytungt, juridisk makværk, som ikke opfylder de centrale krav til traktaten, nemlig at garantere europæisk demokrati. For kun med europæisk garanti kan Europas fremtid sikres. En EU-reform efter mottoet »mere Europa med mindre demokrati« er en farlig fejlslutning, for europæisk demokrati er forudsætningen, selve spørgsmålet om overlevelse og ikke nogen vision.
Europa skal være perspektiverne om det, der samler os, i stedet for det, der skiller os ad, om det ligeberettigede møde i stedet for splittelsen, om lad-os-vælte-murene, som skiller os ad. Europa må ikke definere sig selv ved afgrænsning, det være sig geografisk, ideologisk, religiøst, det være sig mellem mand og kvinde, gammel og ung, rig og fattig. At overvinde grænser vil i bedste forstand sige europæisk fredspolitik.
Europa har for alvor brug for nye vinde, sådan som man ser det efter regeringsskiftet i Storbritannien og Frankrig. Men Europa har frem for alt brug for et politisk skifte, nemlig en politik, som virkelig vil bekæmpe den skandaløse massearbejdsløshed og langt om længe vil sige farvel til den neoliberale credo, så vi får et folkets Europa og ikke et handelsmændenes Europa.
Europa har brug for et socialt demokrati. Europa er det fælles Europa. Det skal folk overbevises om. Ærligt og oprigtigt, sagde hr. Juncker i morges. Ja, ærligt og oprigtigt. Men så må man også sige, at et historisk projekt som f.eks. det fælles Europa ikke bare kan finansieres med pengene fra sparegrisen. Alt det har Europa brug for, og kun derigennem vil Europa kunne vinde tilliden og accepten tilbage. Det har Europa brug for, og jeg, hr. formand, har virkelig brug for mere taletid.

Bonde
Hr. formand, Kommissionens arbejdsprogram lægger op til lidt mere Bruxelles og lidt mindre demokrati. Vi mister kompetence i medlemslandene, hvor der er demokrati, og leverer den til EU, hvor vi ikke har det. Og der er stadig ikke i Kommissionens arbejdsprogram et svar til dem, der væltede muren i 1989. Da sagde vi: Vælt muren, kom over til os, kom ind hos os! Men nu siger vi: Vi vidste ikke, at I var så mange, og at I er så fattige. Vi vil gerne købe jeres varer særlig der, hvor I ikke er konkurrencedygtige, men der, hvor I er konkurrencedygtige, er vi ikke så glade for at købe jeres varer. Stål, cement, tekstiler og landbrugsvarer vil vi gerne selv producere. Jeg savner forslag om at åbne markederne for bæredygtige produkter fra Øst- og Centraleuropa, så vi gennem hjælp til selvhjælp kan give dem mulighed for at få en god økonomisk udvikling og muliggøre Europas heling. Jeg savner en gennemgang af de henved 20.000 EU-regler, så den acquis , som Øst- og Centraleuropa skal overtage, bliver meget mindre end i dag. Jeg savner, at Santer gør alvor af bebudelsen af »bedre og mindre«, sådan at der bliver færre regler for Øst- og Centraleuropa at acceptere. Jeg savner, at man sætter EU på slankekur, og at man gennemgår de obligatoriske regler og ser, hvilke af dem der kan gøres frivillige, og endelig savner jeg, at man i forbindelse med de regler, der så er tilbage, gennemfører en større grad af åbenhed og demokrati.

d'Ancona
Hr. formand, kære kolleger, under denne forhandling vedrørende situationen i Unionen er det selvfølgelig interessant at se på, hvilken indflydelse Amsterdam-traktaten har, som jo har været den vigtigste begivenhed i Unionen i det forløbne år. Hvordan vurderer Kommissionen denne traktat? Syntes den, ligesom vi, at resultatet var skuffende? Og hvis det forholder sig sådan, hvilke konsekvenser drager den så deraf? Men til min overraskelse, hr. formand, glimrer Amsterdam ved sit fravær i Kommissionens planer, og det selvom jeg nu netop ville forvente, at Kommissionen i disse planer udtrykkeligt ville bebude nye initiativer til enten således at nå frem til de nødvendige yderligere institutionelle reformer, som er nødvendige for udvidelsen, eller ved allerede nu konkret og kreativt at udnytte de muligheder, som denne traktat faktisk vil give. Vi forventer under alle omstændigheder noget mere initiativ af Kommissionen, ligesom af nogle parlamentsudvalg, bl.a. det udvalg, som jeg er formand for, og som allerede nu høres, idet ratifikationen foregribes. Således burde Kommissionen måske tage forskud på traktatens ikrafttrædelse. Men hvis den ikke vil det, så er det så meget desto nødvendigere i afventning af denne formelle ratifikation at afvikle en række sager, som har ligget på bordet så længe.
Jeg tænker her allerførst på den frie bevægelighed for personer, de såkaldte Monti-forslag. Disse behandles overhovedet ikke i oversigten over arbejdet for 1997 og i oversigten over 1998 kun i lyset af udtalelsen fra det rådgivende Veil-udvalg. Heller ikke Rådet beskæftiger sig med disse initiativer, åbenbart i afventning af ratifikationen af denne traktat. Bortset fra den kendsgerning, at Monti-forslagene går videre og er stærkere end det, som der står om den frie bevægelighed for personer i Amsterdam-traktaten, er det da uacceptabelt, at der intet sker på dette område. I 1993 tvang Parlamentet Kommissionen til at træffe foranstaltninger på dette punkt. Jeg vil således nu vide, hvad Kommissionen vil gøre, eller skal Parlamentet ved hjælp af et juridisk skridt tvinge Rådet til at handle?
Jeg kommer dernæst, hr. formand, til et mere generelt problem, som Unionen kæmper med, nemlig den efter mine iagttagelser aftagende tillid, som mange borgere har til Unionen. Jeg ser Monti-forslagene som en god prøvesag. Hvordan kan Unionen nu stadig klage over den manglende opbakning til det europæiske projekt, når Unionen ikke er i stand til at realisere en så væsentlig del af Unionens politik, nemlig den frie bevægelighed for personer. Det harmonerer da ikke, at grønne bønner godt må passere de indre grænser, men at mennesker i stadig mindre grad må gøre det. Der må lægges mere vægt, og jeg beder udtrykkeligt Kommissionen om at gøre det, på at slå bro mellem institutionerne og politikken på den ene side og menneskene, som det jo begyndte med, på den anden side.
De, der udformer politikken på nationalt plan, nationale finansministre, ringer igen og igen med alarmklokken, fordi Unionens politik koster for mange penge, og fordi de nationalt skal modtage lige så meget, som de betaler i kontingent. Igen og igen spilles dette renationaliseringskort ud, og naturligvis modsætter vi os dette i Parlamentet. Men Kommissionen vil da være enig med mig i, at det er naivt at antage, at vi kan dæmme op for renationaliseringstendenserne uden samtidig at se konkrete europæiske resultater.

David
Hr. formand, det egentlige formål med debatten her til formiddag er at gøre op, hvor vi i Den Europæiske Union står i dag samt at lægge en kurs for fremtiden, en både praktisk og inspirerende kurs.
Objektivt set er der grund til optimisme i dag. Der er aftalt en ny traktat, en traktat, som udvider demokratiet, gør Unionen dybere og klarlægger mange af vores strukturer og forretningsgange. Vi har Agenda 2000 som en ramme for udvidelse og et nyt finansielt perspektiv. Samtidig er der alle tegn på, at vi er på ret kurs med hensyn til indførelsen af den fælles mønt den 1. januar 1999.
Når det er sagt, må vi dog ikke bare læne os tilbage - langt fra. Der ligger et enormt arbejde foran os. Jeg mener, at to forhold bør fremhæves frem for alle andre. Det første er udvidelsen. Jeg mener, at det er af allerstørste vigtighed at indlede udvidelsesforhandlingerne så hurtigt som praktisk muligt. Hvis vi gerne vil se hurtige fremskridt, skal vi indlede forhandlingerne med fem af ansøgerlandene i Central- og Østeuropa plus naturligvis Cypern. De andre lande, som gerne vil være medlemmer, må dog ikke udelukkes fra processen. Vi skal være vidtspændende og ikke blot udsende det rigtige budskab, men også udarbejde praktiske forslag for at smidiggøre processen. Samtidig skal vi være opmærksom på vores ansvar med hensyn til økonomisk og social samhørighed i de eksisterende medlemsstater. Jeg finder mange af Kommissionens bemærkninger og forslag i denne forbindelse opmuntrende.
Det andet forhold er arbejdsløsheden. Ærligt talt, så er en situation med 18-20 millioner arbejdsløse i Den Europæiske Union uacceptabel. Vores mål bør være intet mindre end fuld beskæftigelse. Men vi skal også passe på ikke kun at sige tomme ord om fuld beskæftigelse, men samtidig fremlægge forslag, som gør det muligt at opnå målet.
Jeg håber, at det særlige beskæftigelsestopmøde vil give de nationale regeringer ideel lejlighed til at slå deres erfaringer sammen og også komme med et sæt praktiske forslag, som vi alle kan gennemføre på vores egen måde i alle 15 medlemsstater. Vi må være helt klar over, at der ikke findes nogen genveje til at skabe jobs til vores borgere. Vi skal sørge for at fokusere på konkurrenceevne for Europas økonomi som helhed. Vi skal sikre os, at vi har gennemgribende politikker, som kan garantere, at vores arbejdsstyrke så vidt muligt kan beskæftiges. Vi skal fortsætte med at sætte fokus på uddannelse og erhvervsuddannelse hele vejen gennem alle vores uddannelsessystemer.
Samtidig skal vi sikre, at vi har politikker, som stimulerer vækst i de sektorer af økonomien, der genererer de fleste jobs. Her skiller et område sig ud: Små og mellemstore virksomheder. Hvis vi vil skabe jobs, er det her, vi skal sætte ind.
Lad os ikke glemme, at selvom vi på papiret har det indre marked, er vi stadig langt fra at have det i virkeligheden. Vi må sørge for, at det indre marked faktisk er i kraft, som mange jo siger det er allerede, selvom vi ved, at det i virkeligheden ikke er på plads.
Med andre ord skal vi sørge for, at vi har en praktisk dagsorden, som er relevant for folket, og som har en vision om et ægte folkets Europa.

Santer
Hr. formand, hvis De tillader det, vil jeg gerne svare meget kort på visse bemærkninger, der er blevet fremsat i forbindelse med Kommissionens arbejdsprogram for 1998, som De har fået forelagt.
Først vil jeg gerne benytte denne lejlighed til nærmere at indkredse, som nogle udtrykte det, Kommissionens strategi med hensyn til sit arbejde. Som følge af Det Europæiske Råds møde i Edinburgh har vi forpligtet os til at anvende subsidiaritetsprincippet. Vi blev dengang enige om at trække et vist antal forslag til bestemmelser tilbage, hvilket vi gjorde. Jeg ved ikke, hvor mange, vi har trukket tilbage i løbet af de sidste to år, for i højere grad at høre alle de berørte parter, nemlig de politiske miljøer, men også borgerne, medlemsstaterne osv., før vi kom med noget som helst initiativ til en bestemmelse. Det er derfor, at vi i større udstrækning end tidligere har måttet gøre brug af det, som hr. Fayot kaldte "strategiske dokumenter«, nemlig grønbøgerne, hvidbøgerne osv. Det var vores hensigt at foretage en omfattende høring, for at De i al gennemsigtighed og i al klarhed skulle være i stand til at undersøge de forslag til bestemmelser, som vi har fremlagt.
Jeg vil nævne en række eksempler, som har ført til nogle meget konkrete resultater. Jeg henviste for lidt siden til den grønbog, som vi offentliggjorde i slutningen af maj 1995 om euroen og om udviklingen mod Den Økonomiske og Monetære Union. I dag kan man konstatere, at næsten 80 til 90 % af de oprindelige forslag fra Kommissionen er blevet gennemført og omsat i Det Europæiske Råd. Når alle de tekniske forberedelser i dag har kunnet gennemføres, så er det takket være den indledende offentliggørelse af denne grønbog.
For at tage et andet i øvrigt meget vigtigt eksempel vedrørende landbruget, så har vi netop offentliggjort en grønbog om markedsordningen for olivenolie. Vi kunne have fremsat et forslag til en bestemmelse med det samme, men vi foretrak at indlede en høring på alle planer, det vil sige af Parlamentet, forbrugerne, producenterne og medlemsstaterne, om et vist antal alternativer, som vi har foreslået. Skal man for eksempel anvende et tilskud pr. træ eller et tilskud til produktionen? Det er på grundlag af denne høring - og De vil få lejlighed til at udtale Dem herom om kort tid - at vi vil udarbejde nogle forslag til bestemmelser, og jeg tror, at det er den rigtige løsning.
Det har vi også gjort, for at tage endnu et eksempel, med hensyn til sikkerheden for fødevarer. På dette område, som ikke kun vedrører producenterne, men også forbrugerne, og på grund af de vanskeligheder, vi kom ud for som følge af kogalskabskrisen, var det vigtigt, at der blev offentliggjort en grønbog med henblik på høring. Det er således for at sikre en større gennemsigtighed og for bedre at belyse et vist antal udtalelser, at vi har offentliggjort denne grønbog. Vi tog ikke dette initiativ for at fralægge os vores eget ansvar, men for at give Dem, og for gennem Dem at give borgerne, muligheden for at uddybe emnerne i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet.
På den anden side skal man huske på, at subsidiaritetsprincippet er blevet styrket af Amsterdam-traktaten. Jeg kender naturligvis ikke Deres reaktion ved gennemgangen af protokollen om subsidiaritetsprincippet, men vores reaktion er, at vi stadig skal foretage mange flere høringer end før i tiden, før vi kommer med et initiativ til en bestemmelse. Denne forpligtelse har altså ikke den egenskab, at den letter procedurerne, men den er blevet betragtet som mere tillidsvækkende af borgerne.
Nogle meget interessante spørgsmål er blevet rejst af fru d'Ancona og af Elmar Brok. Der var for lidt siden tale om oprettelsen af en planlægnings- og koordineringsgruppe inden for Rådets generalsekretariat, forud for gennemførelsen af Amsterdam-traktaten. Dette vil naturligvis ikke blive en ny Coreper, og vi skal selvfølgelig sørge for, at Kommissionen, som det står i traktaten, fuldt ud bliver tilknyttet udarbejdelsen og iværksættelsen af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, ifølge traktatens forskrifter for den nye trojka. Vi er i færd med at omlægge vores tjenestegrene, og De ved, at vi har fremlagt nogle forslag med hensyn til...
(Støj)

Formanden
Et øjeblik, hr. Santer.
Jeg vil gerne bede alle i salen om tavshed. Formanden for Kommissionen er ved at tale. Vær så venlige at komme ind i salen i tavshed.

Santer
Hr. formand, jeg er alligevel snart færdig med mit korte indlæg. Jeg ville blot svare de parlamentsmedlemmer, som har stillet en række spørgsmål, for at hele denne debats indhold skal kunne komme til udtryk.
På regeringskonferencen fremsatte vi nogle forslag til en omlægning af Kommissionen. Som De ved, godkendte stats- og regeringscheferne ikke disse forslag. På den anden side har vi i en erklæring, der står i et bilag til Amsterdam-traktaten, forpligtet os til at foretage en omlægning af vores tjenestegrene og i særdeleshed af dem, som vedrører udenrigsanliggender. Vi har allerede arbejdet med denne omlægning længe, og i kommissærkollegiet er det allerede blevet besluttet at oprette en fælles tjeneste for alle udenrigsanliggender. Denne tjeneste vil senest fungere fra den 1. juli 1998. Med andre ord vil alle vores udenrigstjenester blive lagt sammen til en fælles tjeneste med henblik på at lægge vores udenrigsanliggender ind under en næstformand, sådan som jeg foreslog det på regeringskonferencen.
På den anden side er jeg naturligvis enig i den skarpe kritik, som Elmar Brok har fremsat, men jeg har allerede svaret på nogle af hans spørgsmål.
Hvad angår udenrigshandelen forekommer det mig, at en af Amsterdam-traktatens mangler er den utilstrækkelige reform af artikel 113. Unionen har succes, når den taler enstemmigt med hensyn til udenrigshandelen, hvad enten det er i Uruguay-runden eller inden for visse områder vedrørende Verdenshandelsorganisationen. Jeg tror ikke, at medlemsstaterne har været klar over de fordele, som de ville have i at få Kommissionens beføjelser udvidet på områderne for tjenesteydelser og intellektuel ophavsret. Det vil de fortryde, når de næste forhandlinger finder sted med WTO.
Fru d'Ancona gør ganske afgjort ret i at bede om Kommissionens udtalelse om Amsterdam-traktaten. Jeg har sagt og gentaget, også i min tale her til morgen, at denne traktat faktisk har muliggjort en lang række reelle fremskridt, idet jeg dog er helt klar over, at vi på institutionsområdet ikke har gjort så store fremskridt, som vi gerne ville. Når det kommer til stykket, skal man betragte Amsterdam-traktatens reelle fremskridt, og formanden har så afgjort ret i at sige, at Amsterdam-traktaten er en god traktat. Dette betyder ikke, at den opfylder alle de ambitioner, som formanden for Kommissionen, for det første, og De selv har med hensyn til regeringskonferencen, men i mit politiske liv har jeg ofte konstateret, at Europa altid handler under politisk pres udefra. Dette er grunden til, at jeg hvad angår reformerne af institutionerne er overbevist om, at Europa vil reagere, og at det vil gå i gang med reformerne af institutionerne før udvidelsen.
Det er med henblik herpå, at Kommissionen har foreslået at indkalde til en ny regeringskonference efter år 2000, men under alle omstændigheder før udvidelsen, så vi kan gennemføre alle de reformer af institutionerne, som er nødvendige for at vores Union kan forblive en stærk og effektiv Europæisk Union!

Formanden
Mange tak, hr. kommissionsformand. Hermed er vi kommet til afslutningen af forhandlingen, og jeg vil gerne takke alle, som har deltaget i den, i særdeleshed formændene for Rådet og Kommissionen, for de muligheder, de har givet, for at vi virkeligt har kunnet gennemføre en politisk forhandling om situationen i vores Union. Det mener jeg, vi skal lykønske os med.

McMillan-Scott
Hr. formand, De kaldte Parlamentet til orden. Jeg vil gerne henvise til et andet tilfælde, hvor vi blev kaldt til orden ifølge artikel 2 i forretningsordenen.
Jeg har i dag skrevet til Dem for at påpege, at fire parlamentsmedlemmer er blevet opfordret til inden kl. 15.00 at acceptere den adfærdskodeks, der pålægges dem fra det britiske Labourparti i London, og som pålægger dem ikke at henvende sig til pressen, og at dette efter min mening er en overtrædelse af forretningsordenen.
Jeg forstår, at De har sendt en skrivelse til hr. Coates, og at det i skrivelsen hedder, at dette ikke er en sag for Parlamentet. Jeg siger, at det er en sag for Parlamentet, at ytringsfriheden skal være absolut, og at Præsidiet har pligt til at sikre den.

Formanden
Hr. McMillan-Scott, jeg vil ikke indlede en debat om dette. Beklager, men det står ikke på dagsordenen, det er et andet emne. Det har jeg sagt tidligere på dagen. Derfor har jeg svaret de interesserede medlemmer, som har sendt mig skrivelser derom. Hr. McMillan-Scott har bedt mig om at forelægge sagen for Udvalget om Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet. Det vil jeg gøre, så der ikke hersker tvivl om fortolkningen. En debat om dette emne er ikke en sag for plenarforsamlingen.
Hr. David, jeg beklager, men jeg vil ikke give Dem eller andre ordet, fordi jeg ikke ønsker igen at rejse et spørgsmål, som vil blive forelagt for Forretningsordensudvalget.

Afstemning
Fabre-Aubrespy
Jeg vil gerne komme med et indlæg om ændringsforslag 1.

Formanden
Udmærket, hr. Fabre-Aubrespy, men tillad mig at gøre opmærksom på, at ændringsforslag 1 er uantageligt, og at jeg giver Dem ordet, fordi jeg går ud fra, at De ikke er enig.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, det er rigtigt, at jeg bestrider Deres synspunkt, som jeg antager er begrundet med artikel 125 i forretningsordenen, og nærmere bestemt med stk.1a). De har til hensigt at anvende den artikel, ifølge hvilken ændringsforslaget er uantageligt, fordi det gælder for 1997 og ikke for 1998.
Først vil jeg gerne gøre opmærksom på, at den fulde tekst til mit ændringsforslag ikke helt svarede til den, som blev forelagt for vores forsamling. Jeg vil ligeledes gerne minde Dem om, idet jeg henviser til side 24 i protokollen for vores mandagsmøde, sådan som denne blev godkendt tirsdag morgen, at De selv har foreslået ikke at tilføje nogen mødeperiode til kalenderen for 1997, og at tilføje en til kalenderen for 1998. Fristen for at indgive ændringsforslag til dette forslag var fastsat til tirsdag klokken 12. Muligheden for at ændre Deres forslag var således til stede.
Dette forslag var dobbelt, og jeg har ikke gjort andet, hr. formand, end at gentage ordene fra Deres skrivelse af 8. oktober til alle gruppeformændene. De sagde i denne, at der efter gennemgangen af alle de foreliggende oplysninger var anledning til at opføre et punkt, der vedrører fastsættelsen af datoerne for en 12. mødeperiode i Strasbourg fra den 3. til den 7. november på dagsordenen for plenarmødet i oktober i Strasbourg. Jeg har heller ikke gjort andet end at holde mig til udtalelsen fra den juridiske tjeneste, og De er udmærket klar over, at hvis Parlamentet ikke indfører denne 12. mødeperiode, vil det ligeledes tilsidesætte Domstolens dom. Som Jean-Claude Pasty også sagde den anden dag, så krænker Parlamentet vores institutions finansielle regler.
Hr. formand, jeg ved, at De har været udsat for et betydeligt pres for ikke at sætte dette ændringsforslag til afstemning, men De er formand for Parlamentet. Det er Deres opgave at skabe respekt om institutionen udadtil. Respekten for vores institution hænger sammen med respekten for en afgørelse fra Domstolen. Derfor beder jeg Dem om at sætte dette ændringsforslag til afstemning.

Formanden
Hr. Fabre-Aubrespy, jeg har anset dette ændringsforslag for at være uantageligt af to grunde. Den første grund er, at der på dagsordenen står: "Afstemning om ændring af mødekalenderen for Parlamentets mødeperiode i 1998«. Det drejer sig således ikke om 1997, som De selv har konstateret. Men der er endnu en grund, som er meget vigtigere, hr. Fabre-Aubrespy.
Efter min skrivelse har jeg kunnet få vished om, at det i praksis ville være umuligt at holde denne mødeperiode. Så sent som i går, efter min første indskydelse, som var at erklære Deres ændringsforslag for antageligt, har jeg sammen med Kommissionen kunnet bekræfte, at dette ligeledes ville medføre nogle uovervindelige problemer for Kommissionens medlemmer. Jeg mener derfor, at det ville være uforeneligt med et parlaments seriøsitet at vedtage en beslutning, som det ikke vil kunne føre ud i praksis. Det er afgjort grunden til, at jeg har besluttet at erklære dette ændringsforslag for uantageligt, selvom jeg vidste, at denne afgørelse ville blive kritiseret.

Dankert
Hr. formand, en bemærkning til forretningsordenen. De har forsikret mig om, at De er indstillet ikke alene på at respektere Domstolens afgørelse om vores dele af sessionen her i Strasbourg, men også på at lade hele Edinburgh-pakken gælde Parlamentets mødeperioder. I så fald trækker jeg mit ændringsforslag tilbage.

Formanden
Nu skal vi stemme om Formandskonferencens forslag, som er det eneste forelagte forslag.
Den Socialistiske Gruppe har anmodet om afstemning ved navneopråb.
(Forslaget godkendtes)

Gollnisch
Hr. formand, kære kolleger, jeg mener, at det spørgsmål, som hr. Fabre-Aubrespy stiller, hvis man ser bort fra selve problemet med antageligheden af hans ændringsforslag, alligevel er et spørgsmål, som fortjener at blive stillet. Da vores forsamling stemte om mødekalenderen for 1997 var det en klar overtrædelse af retsbestemmelserne, traktaterne, Edinburgh-kompromiset og sin forretningsorden.
Denne overtrædelse af retsbestemmelserne er blevet dømt af Den Europæiske Unions øverste juridiske instans, De Europæiske Fællesskabers Domstol, som traktaterne giver til opgave at træffe retlige afgørelser. Så vidt jeg ved, er 1997 dog ikke udløbet endnu. Det er derfor stadig fuldt ud muligt at rette sig efter denne afgørelse. Og det spørgsmål, som stilles, drejer sig om hvorvidt vi indtil udgangen af 1997 vil...

Formanden
Hr. Gollnisch, De har overskredet Deres minut, og De er under alle omstændigheder klar over, at Domstolen ikke traf afgørelse om 1997. Den traf afgørelse om 1996, og det er nøjagtigt, hvad den gjorde i sin dom, som De blot behøver at læse.
På nuværende tidspunkt er der således ikke blevet taget nogen beslutning med hensyn til 1997. Domstolen er fri til at træffe en afgørelse, og der er i øvrigt en procedure i gang. Det står de stater, som tog initiativ til denne procedure, helt frit for at fortsætte denne, eller, hvilket jeg håber, at indstille den, i betragtning af, at det er umuligt at holde denne mødeperiode. Vores rolle er ikke at gøre tingene vanskeligere, men at forsøge at dæmpe dem. Det er, hvad denne forsamling har gjort her til morgen med den afstemning, som den lige har foretaget.
(Bifald)
Wolf
Kære kolleger, det er virkelig en vigtig betænkning. Den vedrører fremtiden for en fremtidig sektor, nemlig telekommunikation. Den vedrører reguleringen af Verdenshandelsorganisationen, der etablerer sig som ny verdensregering på mange områder, som er væsentlige netop for os.
I betænkningen klargøres det, hvilke problemer der stadig er her i samlingen, som vi skal diskutere. F.eks. sørger USA for undtagelsesregeler for sig selv, som de ikke tillader andre at få.
(Bifald, enkelte protester) Betænkningen drager ikke nogen konskvenser af det, og jeg vil set i lyset af den kendsgerning, at vi nu er kommet frem til det sidste synspunkt, som Parlamentet vil udtale sig om i denne sag, ikke anmode om, at det behandles på anden måde, end det er foreslået.

Castellina
Hr. formand, jeg tager kun ordet for at sige, at jeg er helt enig i hr. Wolfs bemærkninger. Jeg vil også gerne tilføje, at vi har måttet acceptere at stemme om denne betænkning uden forhandling på grund af den enorme forsinkelse, hvormed Rådet har fremsendt spørgsmålet til Parlamentet. Og dette sker gang på gang! Jeg benytter derfor lejligheden til at gøre opmærksom på, at vi ikke kan arbejde på denne måde.

Formanden
Fru Castellina, jeg noterer mig Deres bemærkning om et spørgsmål, der ganske rigtigt er af stor betydning.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Herman
Hr. formand, De citerer i princippet hver gang ordførerens mening. Jeg minder denne om, at han skal forsvare den tekst, som er blevet vedtaget i udvalget, og ikke kun den socialdemokratiske liste.

Formanden
Hr. Herman, sådan er reglerne. Ordføreren kan også have nogle personlige meninger, men han skal altid klart give udtryk for, at det drejer sig om en personlig holdning, og at denne afviger fra udfaldet af udvalgets afstemning.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Müller
Hr. formand. Jeg har bedt om at afgive en stemmeforklaring til vores afstemning om kalenderen. Jeg får at vide, at det ikke er muligt at afgive en stemmeforklaring, og jeg vil gerne bede Dem om for det første at forklare, hvorfor jeg ikke kan afgive nogen stemmeforklaring, og for det andet at give mig mulighed for at afgive stemmeforklaringen.

Formanden
Fru Müller, jeg beklager, men efter forretningsordenens bestemmelser kan jeg ikke give Dem tilladelse til at afgive stemmeforklaring, da der ikke foreligger en tekst, hvortil De kan afgive stemmeforklaring. Det er aldrig før blvet tilladt i denne forbindelse.

Müller
Hr. formand. Kan De så venligst sige mig, på hvilket lovgrundlag De nægter mig at afgive en stemmeforklaring? Hvis De siger, at proceduren ikke tillader det, så beder jeg Dem sige mig, i hvilken artikel i forretningsordenen denne stemmeforklaring ikke tillades!

Formanden
Fru Müller, stemmeforklaringer har aldrig været tilladt til Parlamentets mødeplan, fordi vi ikke her har en endelig afstemning i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 122, hvor det hedder:
«Når den almindelige forhandling er afsluttet, kan ethvert medlem i forbindelse med den endelige afstemning afgive en mundtlig stemmeforklaring » osv.
Her er der altså ikke tale om en endelig afstemning. Derfor er der aldrig før i den slags spørgsmål givet tilladelse til at afgive stemmeforklaring.

Müller
Hr. formand. Jeg skal ikke opholde Dem længe. Jeg tager til efterretning, hvad De siger, men jeg vil gerne forbeholde mig at bede Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet om at give mig en forståelig forklaring på det. Jeg fortolker nemlig den paragraf, som De læste op, således, at jeg, fordi vi foretog en endelig afstemning, meget vel har ret til at afgive en stemmeforklaring. Jeg ønsker imidlertid ikke at fortsætte diskussionen med Dem nu. Jeg ville være Dem taknemmelig, hvis De måske sammen med mig ville bede Forretningsordensudvalget om at udarbejde en erklæring.

Formanden
Fru Müller, jeg har ingen indvendinger mod, at spørgsmålet bliver henvist til Udvalget for Forretningsordenen, således at vi kan få dette udvalgs autentiske fortolkning, og hvis Udvalget for Forretningsordenen finder, at forretningsordenen skal ændres, kan det stille et forslag om ændring heraf. Men sådan som forretningsordenens artikel 122 er formuleret, giver den efter min fortolkning ikke mulighed for, at der afgives stemmeforklaring, når der ikke er en endelig afstemning. Men jeg tager Deres forslag til efterretning, selvom jeg ikke selv er enig med Dem.

Müller
Betyder det nu, at jeg skal afgive min stemmeforklaring?

Formanden
Nej. Vi er blevet enige om at henvise spørgsmålet til Udvalget for Forretningsordenen for at det kan tage stilling og eventuelt fremsætte et forslag om ændring af den pågældende artikel.
til henstilling af hr. Kaklamanis (A4-0296/97)
Bernardini
Vi skal, ifølge proceduren for samstemmende udtalelse, udtale os om den aftale, der på transportområdet forener vores Union med den tidligere jugoslaviske republik Makedonien. Det er vigtigt, at vores forsamling giver et stærkt, politisk signal til dette land, som har været hårdt ramt af den krigssituation, der herskede ved Bosniens grænser.
Ved at give "grønt lys« muliggør vi den nødvendige udvikling af infrastruktur med hensyn til veje, jernbaner og kombineret transport. Forbedringen af infrastrukturen vil give mulighed for en bedre transit inden for dette lands grænser, men også med vores Fællesskab.
Den Europæiske Union bør have en plads i genopbygningen af denne del af Europa, og den vil få sådan en plads, hvis vi afgiver vores samstemmende udtalelse, således som vores ordfører foreslår. Dette vil give sig udtryk i bevillingen af en betydelig økonomisk støtte via EIB.
Jeg tilslutter mig forespørgslen fra vores kollega, og håber, at vores forsamling vil slutte op om denne.

Eriksson og Sjöstedt
Vi mener, at aftaler mellem lande skal baseres på gensidig respekt og ikke, som i disse tilfælde, på, at en part tvinges til at ændre sin forfatning og sit skattesystem for at opnå en handelsaftale og støtte til sit transportsystem.
Vi mener desuden, at der skal lægges større vægt på miljøhensyn, når EU giver støtte til transportinvesteringer.
Vi afholder os derfor fra at stemme ved afstemningen om tillægsprotokollen til aftalen på transportområdet mellem EU og Slovenien, og aftalen inden for transportrådet mellem EU og den forhenværende jugoslaviske republik Makedonien.
til indstilling af Medina Ortega (A4-0319/97)
Ahlqvist, Andersson, Lööw, Theorin, Waidelich og Wibe
Til fordel for forbrugerne støtter vi udvalgets ændringsforslag nr. 10 om undtagelser fra mønsterbeskyttelsen. At give andre producenter mulighed for at fremstille produkter, der indgår i eller udgør en bestanddel af et sammensat produkt, bidrager, ved forøget konkurrence, til lavere priser på markedet. Prisniveauet er en væsentlig faktor for forbrugeren. Vi bedømmer, at dette ikke ville være til skade for industriens udvikling.

Cot
Den retlige beskyttelse af mønstre rejser nogle vanskelige juridiske spørgsmål, men også nogle betydelige økonomiske og politiske spørgsmål.
Ved førstebehandlingen var debatten centreret om reparationsbestemmelsen. Vores forhandlingspartnere fra såvel Rådet som Kommissionen var enige om, at dette var det væsentlige punkt i direktivforslaget. Men nu, ved andenbehandlingen, foreslår man os at vedtage forslaget, efter at have fjernet reparationsbestemmelsen, som ved et trylleslag er blevet sekundær.
Parlamentet bør drage Kommissionen og Rådet til ansvar. Hr. Medina har foreslået en kompromisløsning. Hvis Rådet foretrækker en anden løsning, skal den sige det og underrette os om det. Forligsproceduren er skabt til dette formål.
For at kunne indlede forligsproceduren skal de ændringsforslag, der blev vedtaget ved førstebehandlingen, dog tages tilbage. Derfor har jeg stemt for hr. Medinas forslag.

Nicholson
Bilfabrikanterne yder et betydeligt bidrag til den europæiske økonomi, ikke mindst i lyset af, hvor mange mennesker sektoren beskæftiger over hele kontinentet. Jeg kan godt forstå, at de først og fremmest ønsker at beskytte deres egen position, og at de ser produktion af reservedele som en vigtig del heraf.
På baggrund af den europæiske bilindustris størrelse må bilfabrikanterne da kunne indse, at industrien er stor nok til at rumme de små og mellemstore virksomheder, som også yder et værdifuldt bidrag til beskæftigelsen med produktion af reservedele.
I den gældende tænkemåde i EU fremhæves udviklingen af små og mellemstore virksomheder samt fremme af forbedret konkurrence, og på denne baggrund er det beklageligt, at Rådet indtog en holdning i modstrid med denne tænkemåde.
I Nordirland er der en række små virksomheder, der er afhængige af retten til at producere reservedele. Disse virksomheder bidrager mindst lige så meget til den lokale økonomi som de store bilfabrikanter gør til den europæiske økonomi i større målestok.

Titley
Jeg stemmer for denne betænkning i dag, fordi jeg går stærkt ind for at få bestemmelsen om reparationer tilbage i mønsterbeskyttelsesdirektivet. Den britiske regering vil gerne have bestemmelsen genindført. Der er bred enighed mellem de originale bilfabrikanter og reservedelsmarkedet i Storbritannien om, at denne bestemmelse er et acceptabelt kompromis.
Reparationsbestemmelsen er et eksempel på et klassisk britisk kompromis. Bilfabrikanterne har ret til at drage fordel af deres investering i mønstre.
Kunderne har også fortjent nem adgang til reservedele og de lavere priser, som er en følge af konkurrencen mellem leverandørerne af reservedelene og fabrikanterne af originaldelene, forudsat at leverandørerne betaler fabrikanterne et rimeligt beløb. Jeg har tillid til, at industrien på dette område kan nå til et rimeligt kompromis. Ved at stemme for reparationsbestemmelsen i dag kan vi kraftigt tilskynde Rådet til at give industrien mulighed for at komme videre i dette arbejde og beskytte dem, der arbejder i reservedelssektoren.
På den måde kan vi bevare arbejdspladser og skabe konkurrencedygtige rammer for virksomhedernes vækst.
til forordning om forarbejdede frugter og grøntsager
Fabre-Aubrespy
I sit forslag om ændring af forordningen foreslår Europa-Kommissionen at nedsætte kvoten for hele flåede tomater på dåse med 15.000 t og til gengæld at forhøje kvoten for "andre produkter« med samme mængde, for at tage hensyn til den franske forarbejdningsindustris behov.
Vores gruppe stemte naturligvis uden forbehold for denne ændring af Rådets forordning. Jeg vil gerne gøre opmærksom på, at denne ændring er et resultat af forhandlingen i foråret om prispakken, og at den efterkommer den daværende franske landbrugsministers ønsker. Det er vigtigt, at Parlamentet meget hurtigt vedtager denne ændring af forordningen, for vores forarbejdningsindustri har behov for denne for at kunne tilpasse sin produktion til markedets udvikling.
Jeg benytter lejligheden til at minde om de vanskeligheder, som de franske tomatproducenter er udsat for, og som de har været udsat for i flere år. Vores gruppe havde inden for de fastsatte frister foreslået et vist antal ændringer i forbindelse med reformen af markedsordningen for frugt og grøntsager (betænkningen af Arias Cañete). Størstedelen af disse blev vedtaget på plenarmødet, men desværre blev de ændringer, der vedrørte fællesskabspræferencen, ikke overtaget af Kommissionen.
Til slut vil jeg gerne minde om, at de franske producenter har nogle høje omkostninger, og at konkurrencen fra andre medlemsstater, men også fra tredjelande, i virkeligheden er illoyal konkurrence, eftersom udgifterne til arbejdskraft og skatteforholdene ikke er de samme, samtidig med at markederne i større og større grad globaliseres. Det er nødvendigt, at Kommissionen tager højde for disse iagttagelser, hvis den ønsker at bevare grøntproduktionen i alle disse områder.
Betænkning af Castellina (A4-0305/97)
Souchet
Europa-Parlamentet har i et stykke tid haft til opgave at udtale sig om tekster, der drejer sig om, hvorledes WTO skal fungere. Fru Castellinas betænkning er et glimrende bidrag til dette Parlaments erkendelse af de virkelige konsekvenser af de generelle forpligtelser, som er blevet underskrevet uden en omhyggelig undersøgelse af deres antagelige økonomiske og sociale effekter.
Hun understreger den regelmæssighed, hvormed den europæiske part, uden energisk at gøre sine medlemsstaters interesser gældende, i de fleste tilfælde giver afkald på det symmetriske princip for indrømmelser, og navnlig når det gælder Amerikas Forenede Stater.
Betænkningen gør med rette opmærksom på manglen på den forudseenhed fra Kommissionens side, som ville have gjort det muligt både for denne og for dette Parlament at bedømme effekten af denne aftale på telekommunikationsområdet i Unionens medlemsstater. Hun er ligeledes bekymret over denne mangel på forudseenhed med hensyn til nævnte aftales konsekvenser for denne sektor i udviklingslandene.
Jeg kan kun være enig i ordførerens holdning. Manglen på oplysninger, der gør det muligt at vurdere konsekvenserne af vores internationale handelsaftaler, er desværre en konstant størrelse i Den Europæiske Unions udenrigshandelspolitik.
I sin forvaltning af WTO, af frihandelsaftaler i alle retninger og af toldunioner, som den blindt indlader sig på, lader Den Europæiske Union til i højere grad at være styret af ideologiske forudsætninger end af ønsket om at tjene medlemsstaternes reelle interesser.
Kommissionen synes ofte på forhånd at give afkald på den meget varierede række af beskyttelsesforanstaltninger, som navnlig De Forenede Stater forstår at gøre brug af for deres vedkommende. Denne aftale er et nyt eksempel herpå inden for telekommunikationsområdet.

Van Dam
Det er positivt, at der efter tre års forhandlinger er næsten 70 lande, som har indgået en aftale om liberaliseringen af det internationale telekommunikationsmarked, frem for alt fordi det giver stabile lovmæssige rammer for investeringer i telekommunikationssektoren på verdensplan. Princippet om "mestbegunstigelse« og WTO's bilæggelse af tvister skaber klarhed for virksomheder.
Konklusionen må imidlertid ikke være, at aftalen kun resulterer i vindere. Med rette udmærker Castellinabetænkningen sig ved en positivt kritisk tone. Vi har stemt for betænkningen og dermed for forhandlingsresultatet. I forbindelse med dette resultat må der fremsættes følgende kritiske kommentarer.
1.Der kommer endnu ikke fuldstændig liberalisering i alle lande. Navnlig USA og Japan har betinget sig forskellige undtagelser, hvorved udarbejdelsen af aftalen fortsat er usikker. Denne skaber også risiko for ulempe for EU, som jo åbner sit marked fuldstændigt. Der bør føres passende tilsyn med gennemførelsen af aftalen.2.Det er fortsat usikkert, om aftalen vil føre til en drastisk nedsættelse af de internationale telefontakster. En sådan kan kun forventes i ikke-vestlige lande med en statsvirksomhed, som har monopol på telekommunikationsmarkedet. Taksterne i USA er allerede lave, og EU-markedet bliver helt frit fra 1998. Forbrugerne vil derfor ikke mærke meget til den internationale telekommunikationsaftale.3.Også fordelene for udviklingslandene må relativeres. Gennem de forbedrede internationale lovmæssige rammer bliver disse lande mere tiltrækkende for investeringer, som stimulerer økonomisk vækst og teknisk udvikling. Men fordi disse lande også er ringe udviklet inden for telekommunikationsinfrastruktur, er der en stor risiko for, at de overrumples ved en fuldstændig åbning af deres telekommunikationsmarked og lider alvorlig skade.Endelig må aftalens betydning for beskæftigelsen ikke overvurderes. Sandsynligvis vil efterspørgslen efter højt kvalificerede job blot stige derved. Den underste del af arbejdsmarkedet har ikke ret megen gavn af liberalisering af telekommunikationsmarkedet. Det er endnu et spørgsmål, om aftalen bidrager til formindskelse af arbejdsløsheden.
Betænkning af Baldarelli (A4-0275/97)
Belleré
Republikken Slovenien med dens 2 millioner indbyggere og 20.250 km2 areal er efter Berlinmurens fald blandt de økonomisk mest udviklede østeuropæiske republikker; det var den første til at erklære sin uafhængighed den 25. juni 1991 efter en folkeafstemning.
Landet har en sund økonomi med en inflation, der skønnes at være 6 procent. Dens valuta, tolaren, kan betragtes som en af de hårde europæiske valutaer.
Slovenien har indgivet en ansøgning om tiltrædelse af Den Europæiske Union i juni 1996. Kommissionen har indstillet at indlede forhandlingerne om landets tiltrædelse.
Dette land har allerede i nogen tid haft økonomiske og handelsmæssige forbindelser med EU gennem en økonomisk og handelsmæssig samarbejdsaftale og en aftale på transportområdet - både med hensyn til vej- og til jernbanetransport - der er gyldig til 2003.
Jeg skal bestemt ikke her opregne, hvilke infrastrukturarbejder eller støtteydelser, der endnu mangler. I stedet vil jeg understrege, at Slovenien har forpligtet sig til at investere 2, 2 milliarder ECU af sit statsbudget til disse formål, svarende til 2, 9 procent af nationalproduktet.
Afslutningsvis vil jeg for min gruppe, Alleanza Nazionale, udtrykke vores støtte til vedtagelsen af dette forslag og dermed til ordførerens indstilling i hans betænkning.
Betænkning af Tappin (A4-0309/97)
Andersson
Jeg vil gerne takke ordføreren for et velgennemført arbejde med betænkningen i et for Europa vigtigt anliggende. I forbindelse med betænkningens forelæggelse havde jeg et antal tillægsforslag til beskæftigelsesudvalgets udtalelse til betænkningen, som specielt understreger de sociale og miljømæssige aspekter for offentlige indkøb.
Mine tillægsforslag er ikke i alle henseender blevet taget i betragtning af Udvalget for Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik. Jeg mener, at miljømæssige og sociale hensyn i større udstrækning bør tages i betragtning i de regler, der gælder for offentlige indkøb, samt at dagens regelsæt indeholder uklarheder, som vanskeliggør en sådan hensyntagen. Ved afstemningen har dette været vejledende for min stillingtagen.

Blak
De danske socialdemokrater har i dag stemt for betænkningen af Michael Tappin, som beskæftiger sig med Kommissionens grønbog, der gør status på området for offentlige indkøb. De danske socialdemokrater er enige med betænkningen i, at offentlige indkøb er et vigtigt område, da disse indkøb udgør hele 11 % af EU's samlede BNP. Betænkningen konstaterer - i lighed med grønbogen - at der fortsat er lande, der ikke lever op til reglerne for udbud af offentlige indkøb. De danske socialdemokrater understreger, at en fri og sund konkurrence på markedet for offentlige indkøb er nødvendig for at sikre et velfungerende indre marked til gavn for alle borgere i EU.
Niels Sindal udtrykte i sin tale under debatten skepsis over for at give Kommissionen mulighed for at give bøder med opsættende virkning og suspendere tilbud. De danske socialdemokrater ser dette område som et nationalt domstolsanliggende. Betænkningen opfordrer de enkelte medlemslande til hurtigst muligt at implementere den allerede vedtagne EU-lovgivning på området. De danske socialdemokrater ser frem til den videre debat på området for offentlige indkøb, som vil komme på baggrund af Kommissionens grønbog og den nu vedtagne betænkning fra Europa-Parlamentet.

Blokland
I diskussionen om dette beslutningsforslag kan det tydeligt mærkes, at de forskellige opfattelser af myndighedernes rolle i samfundet bestemmer debattens indhold. Nogle forventer alt af myndighederne og håber på gunstige beskæftigelsesperspektiver. Andre er ængstelige for myndighederne som kværulanter og frygter høje skatter og ditto arbejdsomkostninger. Denne modsætning gør det vanskeligt at nå frem til en holdning med bred tilslutning til den fremtidige politik vedrørende offentlige indkøb i Den Europæiske Union.
Meningsforskellen påvirker også holdningen til nedsættelse af tærsklen. Ordningens indviklethed har alle mulige bivirkninger. Myndigheder opdeler på en snedig måde deres projekter eller udsætter visse dele deraf for at forblive under tærsklen med det formål at skaffe de lokale eller regionale små og mellemstore virksomheder ordrer. Jeg har støttet ændringsforslaget mod nedsættelse af tærsklen, fordi jeg mener, at en forhøjelse af tærsklen snarere er ønskelig. Mange små og mellemstore virksomheder og lokale myndigheder oplever den nuværende ordning med hensyn til offentlige indkøb som bureaukratisk ballast.
Ordførerens ønske om at oprette uafhængige europæiske kontrolorganer på forskellige niveauer er efter min mening fuldstændig urealistisk. Det virkelige problem ligger i den nuværende lovgivnings uigennemsigtighed. Hvis denne gøres mere gennemsigtig, og hvis der findes effektive klageprocedurer med store bøder, opnår man det samme resultat. Men så er det uden et omfattende, tidsrøvende bureaukrati.
Endelig må offentlige indkøb ikke bruges til at realisere andre mål inden for myndighedernes politik. På den anden side bør myndighederne som ordregiver overholde gældende (miljø)normer og udelukke selvstændige erhvervsdrivende, som ikke overholder disse normer, fra at afgive (yderligere) tilbud.
Selvom jeg ikke kan acceptere alle punkter, har jeg i sidste instans støttet beslutningsforslaget.

Cushnahan
Jeg bifalder udarbejdelsen af denne betænkning. Jeg støtter især forslaget om en sort liste over de virksomheder, der deltager i karteller og prisfastsættelsesaftaler.
Betænkningen vedrører specifikt offentlige indkøb, men jeg vil gerne gøre Kommissionen opmærksom på, at der er mistanke om tilsvarende metoder i Irlands kødforarbejdningsvirksomheder. De irske kødproducenter har haft alvorlige finansielle problemer som følge af BSE-krisen. Da de blev nægtet adgang til både visse europæiske markeder og tredjemarkeder, har de ikke kunnet eksportere deres oksekød som tidligere. De, der dominerer Irlands kødindustri, kan derfor skalte og valte med producenterne.
Jeg opfordrer kraftigt Kommissionen til at undersøge, om der foregår uregelmæssigheder på dette område.

Lindqvist
Niveauerne for offentlige indkøb i EU bør være så lave som muligt for at muliggøre lokal produktion for lokalt forbrug og stimulere lokale virksomheder.
Eftersom flere ændringsforslag om at tage andre hensyn end rent økonomiske, gik igennem, f.eks. ændringsforslag nr. 6 om miljøhensyn, har jeg stemt ja ved slutvoteringen.
Betænkning af Bösch (A4-0287/97)
Ahlqvist, Theorin og Wibe
Vi har stor sympati for ordførerens ambition om at gribe ind over for de bedragerier, der forekommer inden for EU. I modsætning til ordføreren mener vi imidlertid, at dette ikke nødvendiggør et overstatsligt niveau i bekæmpelsen af lovovertrædelser, men at det derimod er nok med en intensiveret kamp på nationalt plan. Vi er altså imod den overstatslighed, der tales for i punkt 3, den selvstændige europæiske retlige myndighed, der tales for i punkt 11 og det separate strafferetlige område, der tales om i punkt 17. Det er på grund af disse, ordførerens krav om overstatslighed inden for retsvæsenet, at vi afholder os fra at stemme ved slutvoteringen.

Andersson, Lööw och Waidelich
Vi vil gerne takke ordføreren for en velgennemført betænkning på et vigtigt område. Vi stemte for betænkningen, men vi mener, at formerne for en selvstændig europæisk retlig myndighed bør undersøges i det fortsatte arbejde.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater stemmer for betænkningen af hr. Bösch. Svindelen med EU-midler er et meget alvorligt problem, som i større eller mindre omfang er til skade for alle borgere i Den Europæiske Union. Der er ingen tvivl om, at denne svindel skal bekæmpes, og at dette kan gøres mest effektivt på fællesskabsplan. Danmarks forbehold over for deltagelse i retligt samarbejde i EU forhindrer dog Danmark i at kunne deltage i de initiativer til bekæmpelse af svindel, som betænkningen opfordrer til, hvorfor vi ikke har stemt for alle dele af betænkningen.
Lindqvist (ELDR), Eriksson, Seppänen og Sjöstedt (GUE/NGL), Gahrton, Holm og Schörling (V), Bonde, Lis Jensen, Krarup og Sandbæk (I-EDN), skriftlig. Åbenhed er det bedste og billigste middel mod svindel med EUmidler. Alle kontroludvalg i de nationale parlamenter og EU-Parlamentet, EU's Revisionsret og de nationale revisionsorganer må have adgang til ethvert bilag, hvor EU-midler har været anvendt. Offentligheden bør sikres adgang til aktindsigt i midlernes anvendelse (eventuelt ved at konkrete navneoplysninger overstreges inden udleveringen). På den måde vil frygt for at blive opdaget automatisk begrænse svindelen drastisk, og man behøver ikke et større kontrolapparat med øget EU-kompetence til at jage de svindlere, der bliver inviteret til at svindle med den nuværende lukkethed i EU.

Van Dam
Svindel er et stort onde, som bringer EU i fare, ikke blot på grund af den finansielle skade, som sandsynligvis er meget større end ECU 1, 3 mia. Svindel skader også borgernes tillid til de europæiske institutioner alvorligt. Ligesom ordføreren er jeg tilfreds med Kommissionens årsberetning og arbejdsprogram om bekæmpelse af svindel. Mange henstillinger fra Budgetudvalget støtter jeg, også oprettelse af en uafhængig instans, som kan undersøge de europæiske institutioners virke.
Jeg tager dog udtrykkeligt afstand fra tanken om, at svindel kun kan blive effektivt bekæmpet af en europæisk efterforskningstjeneste, under de europæiske institutioners kontrol. En sådan institution er i strid med subsidiaritetsprincippet. Retsvæsen og efterforskning (inklusive strafferetten) er medlemsstaternes ansvar.
Det må dog erkendes, at medlemsstaterne har forsømt deres toldmyndigheder efter det indre markeds ikrafttræden. Selvom handelen mellem medlemsstaterne voksede hurtigt, blev der skåret ned i toldmyndighedernes personalestyrke og budget. Desuden er samarbejdet mellem disse myndigheder stadig utilstrækkeligt.
Optimalisering af de nationale efterforskningstjenesters virke og samarbejde giver tilstrækkelige muligheder for at begrænse svindelen på europæisk plan. Selvom vi afviser denne europæiske efterforskningsinstans, synes vi, at bekæmpelse af svindel er så vigtig, at vi, hvad det øvrige angår, helhjertet støtter betænkningen.

Formanden
Afstemningstiden er afsluttet.
(Mødet udsat kl. 13.10 og genoptaget kl. 15.00)

Beskyttelse af fordrevne personer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0284/97) af Wiebenga for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggenderom forslag om en fælles aktion i medfør af artikel K.3., stk. 2, litra b), i traktaten om Den Europæiske Union vedrørende midlertidig beskyttelse af fordrevne personer (KOM(97)0093 - C4-0247/97-97/081(CNS)).

Wiebenga
Hr. ordfører, siden Berlin-murens fald, afslutningen på den kolde krig, er der brudt en række krige og borgerkrige ud i verden. Det læser vi hver uge om. Der er tale om ustabile forhold i en urolig verden, og vi ved, at heller ikke Europa er sparet for borgerkrige og lignende, se blot på Bosnien. Denne uro forårsager megen udvandring. I det tidligere Jugoslavien er der tale om to millioner fordrevne, hvoraf en halv million er strømmet til Den Europæiske Union. Et så stort antal mennesker kan ikke modtages gennem de normale asylprocedurer, og alligevel har de brug for beskyttelse.
Modtagelsen af fordrevne i Den Europæiske Union har hidtil været uafbalanceret. Tyskland har modtaget temmelig mange bosniske fordrevne. Nederlandene og Sverige har bidraget med deres del, hvilket f.eks. Frankrig, England og Spanien næppe har gjort. Det er ikke godt, for i øjeblikket er, som vi ved, grænserne i Europa ved at blive fjernet, der kommer et fælles europæisk retsområde, og så bør indvandrings- og asylpolitikken også føres i solidaritet og i fællesskab. Det betyder, at en rimelig byrdefordeling, og jeg siger egentlig selv hellere en rimelig ansvarsfordeling, skal være kernen i den europæiske asyl- og indvandringspolitik. Denne fælles aktion, en slags lovforslag, er et skridt i denne retning.
Naturligvis tager den fælles aktion også sigte på at harmonisere de fordrevnes rettigheder i de forskellige medlemsstater, fordi der hidtil har været alle mulige forskellige ordninger, nationalt orienteret, på europæisk plan. Og her taler jeg om boliger til fordrevne, undervisning, arbejde og lignende. Det er et udmærket aspekt af det foreliggende forslag til retsakt, men der kan også fremsættes kritiske kommentarer. Jeg nævner f.eks. varigheden af ordningerne for beskyttelsen af fordrevne. Hvor længe skal det vare? På dette punkt er forslaget vagt. Der står, at asylprocedurerne maksimalt kan udsættes i fem år, og så begynder regeringerne at undersøge, hvad der skal ske. Hr. formand, et ændringsforslag, som jeg har stillet i udvalget, og som udvalget har overtaget, lyder klart og tydeligt, at beskyttelse af fordrevne aldrig må vare længere end fem år. Det er umenneskeligt at lade mennesker befinde sig i en usikker situation længere end fem år. Efter fem år skal menneskene tilbage til hjemlandet, når der er tale om en sikker og menneskeværdig situation der, eller også skal de have en permanent opholdstilladelse i modtagerlandet, altså i Den Europæiske Union, med mulighed for også at blive optaget i samfundet.
Et andet punkt, der vækker bekymring med hensyn til den foreliggende fælles aktion er den måde, hvorpå der træffes beslutning. I den fælles aktion foreslås det, at beslutningstagningen med henblik på indførelse af ordninger for beskyttelse skal ske med kvalificeret flertal, og det er meget positivt. Hvad er problemet nu? Der foreligger, og det siger jeg klart og tydeligt, to ændringsforslag fra fru Palacio og en række andre kolleger, ændringsforslag nr. 39 og 40, som vil genindføre enstemmighed på dette område, og det betyder, at der igen vil være vetoret. Jeg siger henvendt til mine spanske kolleger: Forestil Dem engang, at hvis der snart udbryder borgerkrig i Marokko, og hvis der kommer ti tusinder, måske flere, marokkanere til Spanien, og Spanien vil indføre en ordning for beskyttelse af fordrevne i Den Europæiske Union, og der er tale om vetoret. Troede De virkelig, at man så med femten justitsministre kan imødekomme Spanien? Det kan naturligvis aldrig lade sig gøre. Jeg appellerer altså til Parlamentet om kraftigt at forkaste navnlig fru Palacios ændringsforslag, som vil genindføre enstemmighed på dette område, og jeg retter naturligvis også denne appel til Det Europæiske Folkeparti.
Hr. formand, jeg slutter med at give kommissær Gradin en kompliment. Det er første gang, at Kommissionen inden for rammerne af en fælles aktion har gjort brug af sin initiativret, Parlamentet er fuldgyldigt involveret. Jeg håber, at vi gennem ændring kan skærpe og forbedre Kommissionens forslag noget, men dette er den måde, der skal arbejdes på. Og jeg vil gerne tilføje over for hende, fortsæt på denne måde.

Zimmermann
Hr. formand, ærede kolleger, Kommissionen har med sit forslag om fælles foranstaltninger til midlertidig beskyttelse af de fordrevne personer for første gang - hr. Wiebenga gjorde også opmærksom på det til sidst - taget initiativ til fælles foranstaltninger, hvor Europa-Parlamentet blev konsulteret før Ministerrådets endelige afgørelse. Min gruppe og jeg hilser denne fremgangsmåde velkommen og går også ud fra, at dette samarbejde vil være regelen fremover.
Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder, som jeg var ordfører for, har ikke afgivet nogen udtalelse til denne betænkning, da jeg ved indleveringen af min udtalelse ikke længere kunne godkende diverse ændringsforslag og derfor ikke længere kunne stå bag denne udtalelse.
EU's fælles flygtningepolitik stagnerer, selvom asylpolitikken anses for at være et af de områder, der har særlig betydning i samarbejdet. Forslaget om disse fælles foranstaltninger skal derfor ses som et længe ventet initiativ til at overvinde stilstanden.
Parlamentets betænkning vil vise, at asylpolitik på EU-plan ikke nødvendigvis betyder en udvidelse af fæstningen Europa, men også kan være en konstruktiv videreudvikling af den eksisterende standard. I den forstand skal disse foranstaltninger ses som en ramme for en fælles fremgangsmåde i tilfælde af en massetilstrømning af flygtninge til Den Europæiske Union. Massetilstrømning betyder, at det ikke er muligt at foretage individuel kontrol af flygtningestatusen i henhold til Genève-konventionen om flygtninges retsstilling. Det drejer sig i forbindelse med disse foranstaltninger på ingen måde om at omdefinere begrebet flygtning eller om at sætte nye retlige standarder i henhold til den internationale beskyttelse af flygtninge. Der skal snarere fastlægges en fælles fremgangsmåde, så det bliver muligt at handle så hurtigt og ensartet som muligt i medlemsstaterne, hvis det bliver alvor. Det var også det mål, ordføreren havde i kikkerten og aldrig veg bort fra.
Man kan dog holde fast i følgende kritikpunkter: For det første forekommer det mig at være meget problematisk at fastslå, hvem der faktisk skal trække det store læs. Hr. Wiebenga gjorde opmærksom på det i sin tale. Det er rigtigt nok, at Tyskland har modtaget 320.000 flygtninge. Det er absolut set det største antal. Men når man tænker på, at Sverige har modtaget mindst 60.000 flygtninge, så er det målt i forhold til befolkningstallet dog ulige mere. Dette land har altså påtaget sig en meget stor byrde. Hvordan skal der så udlignes økonomisk for dette? Forslaget om en angiveligt antalsmæssigt rimelig fordeling af flygtningene i EU vil for flygtningene betyde endnu en traumatisk oplevelse oven i chokket over fordrivelsen. Her er fordelene ved byrdefordelingen som sagt tvivlsomme.
I denne forbindelse skal også Kommissionens forslag undersøges med henblik på, om det er muligt at anbringe flygtningene i hjemregionen. Vil man virkelig sende de mennesker, der er kommet i køretøjer eller med skibe og banker på EU's døre, tilbage dertil, hvor de lige med nød og næppe har reddet livet?
Det er desuden uafklaret, hvordan flygtningene skal komme til EU, og hvordan de modtages dér.
Endelig skal de fælles foranstaltninger resultere i en, som jeg allerede har sagt, hurtig og ubureaukratisk behandling af flygtningene. Visumrestriktioner og brug af tredjestatsprincippet er imidlertid til hinder herfor og skal derfor sættes ud af kraft i dette tilfælde. Derfor er det også nødvendigt, at flygtningene bliver informeret på deres eget sprog og på det sprog, der tales i modtagelseslandet, så deres rettigheder også kan viderebringes til tredjemand.
Som det sidste vil jeg også gerne henvise til et ændringsforslag vedrørende mindreårige uden ledsagere. For det skal stå klart, at de skal kunne udøve alle deres rettigheder.

Cederschiöld
Hr. formand. Tallene for de fordrevne er steget drastisk i de sidste år. Derfor er vi meget glade for, at Kommissionen har taget et initiativ til midlertidig beskyttelse af store mængder mennesker, som flygter fra visse geografiske områder. Rådet foreslås at beslutte i henhold til artikel K 3 om fælles beskyttelsesregler.
Vi har i de sidste år set en række katastrofer, såsom udvandringen fra Bosnien og flugten fra Albanien. Tak, fru Zimmermann, for, at De omtalte Sveriges indsatser på dette område; de har nemlig været ganske betragtelige.
Når store mængder mennesker i nærheden af Unionen begynder at bevæge sig på grund af katastrofer af forskellige slags, bliver Unionen berørt. Vore grundlæggende fælles værdier i Unionen, en union på humanitetens grund, kræver, at vi også viser solidaritet på dette område for mennesker på vej væk fra en katastrofe. Solidariteten kræver dog, at aktiviteterne omfattes af en regelsamling, som kan accepteres af borgerne i Unionen. Nu er det hvert lands sag at klare dette selv, eller også står nogle få lande alene med konsekvenserne. Det er urimeligt i en union med fri bevægelighed. Vi må hjælpes ad. Det betyder fælles regler, men også at vi fortsat behøver fælles beslutningsformer, når vi vedtager disse regler, regler, som ikke drejer sig om at gøre disse mennesker til permanente flygtninge, men om at give dem netop det, de behøver, nemlig beskyttelse i den periode, hvor de ikke kan være i deres hjemland.
Det er, som Kommissionen også har påpeget, så vigtigt, at der i vore lande skabes sådanne vilkår, at disse mennesker kan forsørge sig selv og deres børn. Dette er nemlig også en af forudsætningerne for, at de skal blive modtaget på den rigtige måde i alle vore medlemsstater. Det er et område, som Rådet fortsat burde se på med mere moderne øjne og tilpasse til det nye, fremvoksende arbejdsmarked, som kræver større fleksibilitet.
Jeg vil afslutte med at takke kommissær Gradin for dette initiativ og også for, at hun vil lytte til Parlamentet. Dette initiativ er centralt for Unionen, da det er en prøve på, om vi i udsatte situationer kan klare at tage et fælles ansvar. For hvis vi ikke kan klare det på dette område, hvordan skal vi så lykkes på alle de andre? Derfor er det vigtigt, at vi er lydhøre over for hinanden. Det er følsomme spørgsmål.
Vi har i PPE-gruppen nogle politiske punkter, som for os er meget centrale; jeg har belyst nogle af dem her. Vi vil fra PPE-gruppens side, fru Zimmermann og ikke mindst hr. Wiebenga, støtte denne betænkning. Vi synes, det er en god betænkning, Wiebenga har lavet. Jeg vil specielt understrege det udmærkede eksempel fra Spanien, som jeg synes var vældig godt, og som jeg har samme opfattelse om. Forudsætningen for os i PPE-gruppen er imidlertid, at visse af vore centrale punkter går igennem. Ellers bliver vi nødt til at afholde os fra at stemme.

Caccavale
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg sætter stor pris på det arbejde, hr. Wiebenga har udført, for han har været meget opmærksom på disse problemstillinger, og min gruppe vil støtte ordførerens generelle holdning. Også vi finder, at den procedure, som Kommissionen har indledt, er et meget stort skridt, så meget desto mere som det er en procedure, som direkte involverer Europa-Parlamentet. Dette er et meget vigtigt forhold og et betydeligt fremskridt.
Det emne, vi nu forhandler, er et meget vanskeligt område. På den ene side er krige, sult, hungersnød og katastrofer stadig en del af historien i vore dage og findes genspejlet i de historiske vidnesbyrd om udvandringer over alt i verden op gennem tiderne. Det er derfor klart, at vi ikke kan lukke øjnene for det, der er sket i de senere år, eller for tilsvarende begivenheder op igennem historien. Derfor er vi nu nødt til at råde over mere udviklede og mere raffinerede lovgivningsmæssige redskaber og har samtidig udviklet en betegnelse for denne nye kategori, de såkaldte fordrevne, for dermed at adskille dem fra flygtninge og asylsøgere; samtidig er det en kategori, vi bør være meget opmærksom overfor: vi ønsker ikke, at denne kategori skabes så at sige kunstigt for nu på en vis måde at undgå at bruge et ord, som jeg satte stor pris på i hr. Wiebengas betænkning, nemlig ordet »ansvar«. På dette område har Europa nemlig et stort ansvar: ansvaret for at være et fyrtårn, et referencepunkt for alle, der er i vanskelige situationer, folk, der er kastet ud i særlige og midlertidige, dramatiske levevilkår. Vi må ikke glemme, at Europa er et referencepunkt, og derfor har et stort ansvar og en forpligtelse til solidaritet.
På den anden side må vi sørge for, at de lovgivningmæssige rammer ikke udgør endnu en forhindring eller en sidste krølle på det ansvar og den solidaritet, som Europa bør udvise.
Jeg er derfor enig med hr. Wiebenga, når han anfører, at anvendelse af kvalificeret flertal i denne sag er absolut nødvendigt og at en tilbagevenden til enstemmighed ville være en opsigtsvækkende fejltagelse. Dernæst er spørgsmålet om kompensation vigtigt: kompensation betyder, at det ikke kun er én enkelt medlemsstat, der skal påtage sig ansvaret for modtagelsen af disse fordrevne, men at ansvaret er fælles for de 15 lande.

Pradier
Hr. formand, Gruppen Europæisk Radikal Alliance er sjældent særlig gavmild med komplimenter, men denne gang mener jeg dog, at vi skal lykønske ophavsmanden til denne betænkning meget varmt. Der er her ikke tale om at følge skik og brug, men om lykønskninger på grund af tekstens fortræffelighed.
Dette forslag om en fælles aktion er nemlig eksemplarisk af mere end en grund, og det er et skridt på vejen i udviklingen af den europæiske konstruktion, som ligger os på sinde.
For det første skaber forslaget en ægte solidaritet mellem Unionens lande, da det kræver en fordeling af udgifterne og af ansvaret. Det er ved denne lejlighed ikke uinteressant at understrege eller at nævne i forbifarten, at Tyskland i forbindelse med konflikten i det tidligere Jugoslavien modtog flere hundrede tusinder af fordrevne personer, og at for eksempel vores engelske venner, uden hermed at bebrejde nogen noget, står for blot at skulle modtage en enkelt fordreven person.
For det andet forsøger dette forslag ligeledes at harmonisere de lovtekster og bestemmelser, der afgør de fordrevne personers skæbne. Også herved giver den lejlighed til at skabe en indbyrdes tilnærmelse mellem staternes og regeringernes handlemåder.
Endelig informeres eller anmodes Europa-Parlamentet - man anmoder om dets udtalelse - om hvordan, man nu skal forholde sig. Det er en procedure, som burde være gængs, men som desværre stadig er en lille smule for sjælden. Den væsentlige interesse ved dette dokument ligger i, at det er centreret om det menneske, som direkte er truet af krigen og dens følger. Dokumentet lægger særligt vægt på de minimumsrettigheder, som flygtninge eller fordrevne personer kan gøre krav på, nemlig ordentlige boligfaciliteter, undervisning, social beskyttelse, retten til at udføre et arbejde samt bevægelighed inden for Unionen.
Med hensyn hertil er der dog nogle vildfarelser, der må advares imod. Jeg tænker særligt på de elementer, som et vist antal ændringsforslag forsøger at indføje, idet de vil begrænse retten til at vende tilbage, til trods for, at denne ret burde være eviggyldig. For det andet lagde ordføreren - hvilket var særdeles berettiget - særlig vægt på Flygtningehøjkommissariatets afgørende rolle. En række ændringsforslag forsøger at udviske denne rolle en smule, til trods for, at det er en struktur, som indtil nu har taget det størst mulige ansvar og lagt en meget stor effektivitet for dagen.
Med hensyn til udelukkelser foreskriver teksten naturligvis denne mulighed over for krigsforbrydere eller personer, der har begået forbrydelser mod menneskeheden. I dette tilfælde mener jeg selvfølgelig, at det er fornuftigt at udelukke disse, så snart der er afsagt dom og deres skyld er blevet bevist, men heller ikke før.
Ved denne lejlighed tillader jeg mig at minde om nødvendigheden af hurtigt at oprette denne permanente internationale domstol, som er i stand til at afsige kendelser inden for rimelige frister.

Gollnisch
Hr. formand, kære kolleger, hr. Wiebengas betænkning drejer sig om modtagelsen af fordrevne personer, eller i virkeligheden om massetilstrømningen af flygtninge i Den Europæiske Union. Man har i sinde at indføre en slags europæisk ret, som skal pålægges medlemsstaterne, og som skal forpligte dem til at modtage politiske flygtninge, der kommer i stort antal fra ikke-europæiske lande. I virkeligheden tager denne betænkning ikke hensyn til den kendsgerning, at svindelen med asylret er en af de mest benyttede svindelmetoder til indvandring i medlemsstaterne.
For det andet giver betænkningen ikke mulighed for at vurdere de pågældende personers hensigter. For at være konkret, hvorfor behøver for eksempel tamilerne fra Sri Lanka, der flygter fra dette land og fra konflikten med de oprindelige srilankanere, så nødvendigvis at søge asyl i Europa, når der på den anden side af Colombostrædet findes en magtfuld forbundsstat i Den Indiske Union, nemlig Tamil Nadu, som normalt skulle modtage dem? Hvorfor styrter algerierne til Frankrig, når mange af dem har medvirket til at jage Frankrig ud med de samme mordmetoder som dem, der i dag praktiseres over for dem selv?
Hvis vi frygter situationen i Maghreb-landene, så lad os hellere henvende os til Den Arabiske Liga. Hr. formand, jeg vil gerne slutte af med at sige, at der i dag ikke er nogen, der kan forstå, at den ordning, der i mit eget land gælder for algerierne, er bedre end den ordning, der gjaldt for de daværende algeriske militssoldater, der kæmpede på Frankrigs side, og som i øvrigt med livet som indsats måtte flygte fra Algeriet, simpelthen fordi de følte sig franske. Jeg tænker navnlig på dem, hvis sønner har mistet alt, og som i dag dør af sult inde midt i Paris.

d'Ancona
Hr. formand, som sædvanligt har min kollega, som talte før mig, i den modsatte side af salen, ikke engang gjort sig den ulejlighed at læse Kommissionens forslag og hr. Wiebengas ændringsforslag. De dumme bemærkninger, som vi kunne lytte til, vedrører overhovedet ikke det, som der står i forslaget. Det drejer sig nemlig her om massetilstrømning af mennesker, massetilstrømning af mennesker som i tilfældet med det forhenværende Jugoslavien. Det gode ved forslaget er, at det giver en midlertidig beskyttelse og fastsætter en tidsgrænse herfor. Hør nu efter, så ville De måske ikke sige så meget vrøvl. For det andet siges det endnu en gang, at midlertidig beskyttelse er et instrument, som ikke erstatter, men supplerer flygtningekonventionen, kære kollega. For det tredje er der en opfordring til byrdefordeling.
Vi håber, at de nationale regeringer også har så positiv en holdning til midlertidig beskyttelse. Jeg håber i særdeleshed, at også hr. Wiebengas meningsfæller i det nederlandske parlament vil dele hans opfattelse her.
Når der så stadig er kritik fra vores side, så vedrører det to - jeg vil kalde det - små punkter. Vi vil inden for systemet med midlertidig beskyttelse ikke have nogen ny pseudoflygtningekonvention, altså ingen ny juridisk status, ingen bureaukratiske regler således som i den sidste del af ændringsforslag nr. 2, som vi, Den Socialistiske Gruppe, altså også er imod. Det samme gælder egentlig for den midlertidige beskyttelse, som der er tale om i ændringsforslag nr. 21. Det giver efter vores opfattelse unødigt papirarbejde, og desuden bliver vi, Europa-Parlamentet, ikke hørt om denne midlertidige beskyttelse. Men hvad det øvrige angår: udmærket arbejde fra hr. Wiebengas side, for hvilket han fortjener støtte fra os alle; og ligesom han har gjort: en kompliment til kommissær Gradin for denne smukke form for samarbejde.

De Esteban Martin
Hr. formand, fru kommissær, ærede kolleger, først vil jeg gerne lykønske hr. Wiebenga med hans betænkning. Der er mange forhold, man kan fremhæve, men jeg vil holde mig til nogle afsnit, som jeg synes er af særlig interesse.
Et af de væsentligste punkter er det, der refererer til artikel 10 i den fælles aktion. Med sin nuværende ordlyd er nævnte artikel 10 efter min mening juridisk forkert. Den giver bogstaveligt talt mulighed for at udsætte behandlingen af en asylansøgning, som er blevet indgivet i henhold til Genevekonventionen af en person under ordningen om midlertidig beskyttelse, indtil Rådet har vedtaget en beslutning om gradvis ophævelse af ordningen om midlertidig beskyttelse. Behandlingen af en asylansøgning må ikke forsinkes juridisk. Proceduren skal give enhver ansøger mulighed for at indgive ansøgning om asyl hurtigst muligt.
Nævnte artikel burde i virkeligheden fastlægge, hvad der skal ske med fordrevne personer, som, udover at modtage en humanitær midlertidig beskyttelse, ansøger om asyl. Jeg beder Dem derfor være særlig opmærksom på ændringsforslag nr. 37, som er fremlagt af vores Gruppe, og hvori det nævnes, at det faktum, at man modtager midlertidig beskyttelse, kan tages i betragtning, når asylansøgningen behandles, uden at dette - og det vil jeg gerne understrege - skal være udslagsgivende for, om en ansøgning skal afvises, eller om der sker en forsinkelse af bevillingen, som kan bringe det endelige formål med beskyttelsen i fare. I modsat fald vil man efter min mening skade den essentielle juridiske beskyttelse, man bør yde asylansøgeren.
Med hensyn til artikel 11 er det væsentligt at fremhæve Parlamentets betydning i dets mission for at medvirke til, at det garanteres, at der sker en ensartet anvendelse af Retsstatens formaliteter i specifikke situationer inden for Unionen. Jeg vil således gerne henlede Deres opmærksomhed på indholdet af ændringsforslag nr. 41, hvori årsagerne til afvisning af bevilling af midlertidig beskyttelse er fastlagt.
Vi må være bevidste om, at vi ikke kan helliggøre indholdet i lovteksterne, i dette tilfælde Genevekonventionen, eftersom retspraksis ved de internationale domstole og i medlemsstaterne og disses konstitutionelle traditioner fortolker de forskellige kilder, som vore retsordener nærer sig ved - og udviklingen af juraen er, som De ved, noget konstant.
Jeg vil også gerne anmode Dem om, at De i lyset af Europa-Parlamentets betænkning nøje overvejer vedtagelsen af ændringsforslag nr. 39 og 40 om Rådets enstemmige vedtagelse af nærværende fælles aktions anvendelsesforanstaltninger.
Fra denne forsamling har vi altid forsøgt at forsvare, at Parlamentet skal spille en større rolle, og høring af Parlamentet bør også indføjes som en del af ændringerne til denne aktions anvendelse. På samme måde som vi som anden del af indholdet i disse ændringsforslag indføjer Rådets enstemmige beslutning, hvilket også hr. Wiebenga har henvist til, og som jeg beklager ikke at være enig med i denne sag.
Jeg er bevidst om, at denne anmodning vil give anledning til en vis uenighed blandt nogle af vore kolleger. Jeg vil dog gerne argumentere for, at, som vi alle ved, ingen fællesskabsinstitution kan gå i mod bestemmelser i vores oprindelige Ret eller vort Fællesskabs arv, og det er nødvendigt at understrege, at selv i den nye Amsterdam-traktat så fastholdes enstemmigheden i Rådet med hensyn til proceduren i disse sager. Og det er derfor, hr. Wiebenga, at det spanske PPP ikke vil trække disse ændringsforslag tilbage.
Ærede kolleger, jeg håber derfor på Deres støtte til mine fremførte argumenter.

Andrews
Hr. formand, først og fremmest vil jeg gerne lykønske hr. Wiebenga. Jeg har gennemgået hans betænkning og ser ingen grund til at fremsætte ændringsforslag dertil. Jeg støtter hans holdning til den fuldt ud. Betænkningen om midlertidig beskyttelse er en anerkendelse af ønsket på EU-plan om en samordnet fælles aktion for at kunne klare en situation med pludselig massetilstrømning af fordrevne personer som følge af en væbnet konflikt i deres hjemland.
Initiativet er udsprunget af erfaringerne fra konflikten i det tidligere Jugoslavien og senere situationen i Albanien. Spørgsmålet er, kan Den Europæiske Union finde en fleksibel metode til gennem en fælles aktion at reagere på en samordnet måde på enhver fremtidig situation, som måtte opstå, hvor personer har midlertidigt behov for international beskyttelse?
Personer, der har behov for sådanne midlertidige foranstaltninger, opfylder ikke nødvendigvis betingelserne for flygtningestatus i henhold til Genève-konventionens bestemmelser. Forslaget er grundlæggende en humanitær reaktion på at der er behov for at kunne tilbyde midlertidig beskyttelse til personer, der flygter fra deres land i betydeligt antal, fordi der er umiddelbar fare for deres liv.
Den midlertidige beskyttelsesperiode er begrænset til den periode, hvor situationen i hjemlandet gør det umuligt for dem, der er fanget i konflikten, at vende sikkert hjem. Det er vigtigt at huske på, at vi ikke kan forudsige, hvor den næste konflikt vil opstå, hvor mange mennesker, der vil være i umiddelbar fare, eller deres særlige omstændigheder. Der findes ikke to ens situationer med fordrevne personer. Der findes ingen enkle matematiske formler, så man kan beregne tingene på forhånd.
De kriterier, der skal aftales, skal derfor kunne tilpasses og være fleksible. Asylansøgninger skal behandles uden unødig forsinkelse. Et grundlæggende træk ved midlertidig beskyttelse er, at det ikke er en rettighed med hjemmel i et internationalt instrument.
Som Kommissionen påpeger, søger den foreslåede fælles aktion ikke at indføre en ny ret til at søge midlertidig beskyttelse ud over den eksisterende ret til at søge asyl. Nogle af ændringsforslagene vil ikke lette det videre arbejde med dette forslag, som jeg gerne vil understrege bør bane vejen for en humanitær reaktion på fremtidige situationer, der måtte opstå, og som indebærer massetilstrømning af personer, der har behov for international beskyttelse.
Endelig vil jeg gerne lykønske kommissæren. Jeg har kendt hende i mange år. Ethvert forslag, hun måtte forelægge for Parlamentet, har min fulde støtte og tillid, for jeg stoler fuldstændigt på hende, hvad angår sådanne forhold. Jeg vil gerne lykønske hende med det.

Sichrovsky
Hr. formand. Der findes formentlig kun få emner, som vi diskuterer her, der berører os så meget moralsk og etisk set som problemet med de fordrevne personer. Derfor mener jeg, at det er særligt vigtigt, at vi finder en løsning, som støttes af et stort flertal i Parlamentet. Men fordi der her er tale om et moralsk ansvar - og Europa har jo et særligt historisk ansvar - mener vi, at den personlige byrdeudligning omtales for lidt i betænkningen.
Når vi taler om problemet med de fordrevne personer, handler det netop ikke kun om at betale og beslutte, hvem der betaler, men det handler først og fremmest også om, at hele Europa er parat til at løse dette problem i fællesskab.
Et yderligere problem - og her er vi enige om, at det er et særligt problem - er spørgsmålet om kvalificeret flertal. Man kan imidlertid se det som et glas vand, der enten er halvt fuldt eller halvt tomt. Selvfølgelig er vetoretten et problem, som man skal slås med. På den anden side kan det også være positivt, hvis det erklæres for et fælleseuropæisk problem, og vi alle skal finde en løsning i fællesskab.

Schulz
Hr. formand, mine damer og herrer. Betænkningen af hr. Wiebenga er en glimrende betænkning, som kan bidrage til at afhjælpe den hjælpeløshed, som Den Europæiske Unions medlemsstater har lagt for dagen i forbindelse med den nylige flygtningestrøm fra de forskellige regioner rundt om Europa og fra Europa selv. Først i de seneste år har vi set, at Den Europæiske Union ikke i tilstrækkelig grad har kunnet klare de problemer, der har ført til flygtningestrømme ind i Den Europæiske Union, som dog kom fra Europa selv. I øvrigt har de kun kunnet løses i et politisk utilstrækkeligt omfang, fordi der er kræfter i EU's medlemslande, der også er repræsenteret i denne sal, og som også har taget ordet i denne debat, der kun venter på, at de kan udnytte flygtningestrømmene som led i deres politiske taktik.
De ekstremt højreorienterede i denne sal har faktisk den frækhed at holde en tale her, som min kollega Gollnisch netop har gjort det. I den forbindelse sagde han noget, som jeg ganske enkelt må tage op. Hr. Gollisch, De sagde, at De spurgte Dem selv, hvorfor algerierne kommer til Frankrig i så stort tal. Det spørgsmål stiller jeg også mig selv, når jeg forestiller mig, at en algerier møder Dem i Frankrig. Han vil straks forsvinde til et andet land, det er jeg absolut overbevist om. De burde bare tænke over, at årsagerne til en sådan flygtningestrøm fra Algeriet også hænger sammen med, at Deres lands våbenindustri indtil for få måneder siden leverede våben til de parter, der bidrager til årsagerne til disse menneskers flugt dér.
Hr. formand, min hr. kollega Gollnisch har lige taget sig til hovedet. Jeg vil gerne have, at De noterer det i protokollen, fordi jeg betragter det som en ærefuld betegnelse at blive betegnet som værende forrykt af en fascist. Det kan kun betyde, at jeg må være en seriøs politiker.
Jeg vil gerne lykønske min kollega Wiebenga på et punkt: Han har stillet forslag, som kan være egnet til, at regeringerne i Den Europæiske Union og også institutionerne i Den Europæiske Union, især Kommissionen, kan gøre noget ud over det, de hidtil har gjort, nemlig rent faktisk at kunne gennemføre det krav, som vi evt. formulerer her i dette Parlament, om, at vi ikke kun anlægger vores strategier til løsning af politiske problemer ud fra en monetær og økonomisk synsvinkel, men frem for alt også ud fra et humanitært synspunkt. Her kan Wiebengabetænkningen yde et godt bidrag.

Oostlander
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at give hr. Wiebenga en helhjertet kompliment for hans udmærkede betænkning. Vi synes, at det er en grundig betænkning. Den er omhyggeligt udarbejdet. Hvad jeg også synes meget godt om, er, at dens indhold ikke er dramatisk. For lidt siden fik vi fra det yderste højre at vide, at Europa muligvis vil blive oversvømmet med sultne mennesker fra Paris. Jeg tror, at den slags dramatiske udtryk slet ikke hører hjemme her. Jeg er også meget glad for, at hr. Wiebenga fuldstændigt har undgået at give nogen som helst lejlighed til i forbindelse med denne sag at spille på fremmedfjendske følelser; det har han udtrykkeligt undgået, og det synes jeg er overordentlig vigtigt, for vi må omgås fordrevne og også andre mennesker, som kommer til os af nød, således, at harmonien i samfundet bevares. Derfor er vi frygtelig meget imod enhver fremmedfjendsk dramatisering af dette fænomen. Dramaet ligger hos dem, som kommer til os.
At være fordrevet er frygteligt. Det bliver man ikke af egen vilje. At være fordrevet er også følgen af vores udenrigspolitik, eller snarere vores manglende udenrigspolitik. Jeg må sige, at der er medlemsstater, som sandelig gerne ville have en fælles udenrigspolitik - disse kan ikke bebrejdes noget - men de, som ikke vil det, hvorved der faktisk opstår elendighed omkring os, såsom i Bosnien-Hercegovina, de kan bebrejde sig selv noget, og de må ikke klage over indvandrere, som kommer af nød, de fordrevne, som er nævnt her.
Der er lande, som gør uhyre meget, og som ansvaret konstant skubbes over på. Jeg nævner Tyskland, jeg nævner også i forhold til antallet af indbyggere Luxembourg, jeg nævner Sverige, Østrig og Nederlandene. Så har jeg omtrent nævnt dem alle. Det er derfor særdeles vigtigt, at dette ansvar i fremtiden fordeles proportionalt.
Jeg ville også gerne give kommissæren en kompliment for den kendsgerning, at hun har udarbejdet et godt dokument med henblik på endelig at føre politikken fra den tredje søjle ud i livet. Det må ikke forvanskes til en magtesløs gestus, hvis vigtigste kendetegn er, at den kan slippe uden om de femten medlemsstaters kortsigtede interesser, for så kan man næsten intet sige. Amsterdam indeholder et løfte, for så vidt angår den tredje søjle.
Jeg vil også sige, at der derfor i denne betænkning er et par for os kristelige demokrater vigtige afsnit, som vi synes bestemt skal bibeholdes i den endelige udgave. Først og fremmest er det artiklerne om ansvarsfordeling, som hr. Wiebenga selv har bidraget med. Så er der artiklerne om konsensus eller flertalsbeslutning. Vi synes derfor, at de spanske forslag på dette område ikke kan accepteres, for dermed opgiver vi så egentlig Amsterdam, et andet meget vigtigt afsnit.
Et tredje vigtigt afsnit, som vi har været uenige om, handler om, at begrebet sikre lande skal bibeholdes. Det hører ganske vist ikke helt ind under fordrevne som sådan, men tanken om, at princippet om sikre lande, som ikke er et dumt automatisk pilot-princip, men sandelig lader der være mulighed for individuel vurdering, hvis det er absolut nødvendigt, at dette princip om sikre lande bibeholdes.
Jeg vil af disse grunde gerne sige, at vores gruppe ville sætte særdeles stor pris på, at betænkningen vedtages i en god udformning, for en betænkning som denne fortjener et meget stort flertal.

Van Bladel
Hr. formand, kære kolleger, allerførst en kompliment til hr. Wiebenga for hans kritiske kommentarer til forslaget om en fælles aktion vedrørende den midlertidige beskyttelse af fordrevne. Jeg har et par bemærkninger derom. Det er udmærket, at der med henblik på midlertidig beskyttelse af flygtninge foreslås en særskilt ordning i tilfælde af massetilstrømning. Det er i den forbindelse væsentligt, at de eksisterende ordninger harmoniseres, fordi de på en række områder er forskellige, og disse forskelle har grusomme følger for flygtningene.
Med rette beretter Wiebenga, at medlemsstaterne bør lade den midlertidige beskyttelse af fordrevne begynde, blive gennemført og slutte samtidig, for at egentlige indvandrerstrømme undgås, og for at bestræbelserne fordeles proportionalt over de forskellige lande. Det må ikke være således, at en medlemsstat i tilfælde af en massetilstrømning af indvandrere lukker sine grænser, hvorved fordrevne tvinges til at tage illegalt til et tilgrænsende land.
Det vigtigste punkt i dette forslag er imidlertid harmoniseringen af fordrevnes grundlæggende rettigheder. Det foreliggende forslag er faktisk, således som ordføreren sagde, at dele ansvaret inden for Unionen. Et iøjnefaldende godt forslag efter indgåelsen af Amsterdam-traktaten er at benytte de chancer, som der i den forbindelse er i den tredje søjle. Jeg er derfor meget spændt på, hvordan medlemsstaterne selv vil håndtere dette. I hvert fald, hr. formand, må tiden ikke skrues tilbage i retning af et veto. Jeg tilslutter mig i den forbindelse fuldstændigt det, som ordføreren sagde derom.

Elliott
Hr. formand, jeg vil først gerne lykønske hr. Wiebenga med en vel forelagt betænkning med gode intentioner. Den forudsætter naturligvis grundlæggende godkendelse af Kommissionens forslag.
Det er af afgørende betydning, at vi træffer passende forholdsregler for massetilstrømning af fordrevne personer som vi har været vidne til mindst én gang i de sidste par år. Vi bør sikre tilstrækkelige faciliteter for dissse mennesker i form af boliger, lægehjælp, uddannelse af deres børn osv. Vi har allerede sådanne faciliteter i mit hjemland, og de er gennemført.
De britiske Labourmedlemmer har dog visse vanskeligheder med Kommissionens forslag i deres nuværende form. Jeg har hørt, at Kommissionens forslag ikke blev så positivt modtaget i Rådet. Jeg har mistanke om, at dette emne vil komme tilbage, for jeg tvivler på, at Rådet vil acceptere forslagene i deres nuværende form. Uanset om de har ret eller ej, så føler en række medlemsstater, at det skal være op til den enkelte nationale regering at håndtere dette, i hvert fald hvad angår hvor længe man skal sørge for de fordrevne personer, frem for en fællesskabsfunktion.
Vi har især problemer med spørgsmålet om, hvordan byrdefordelingen skal organiseres og med fleksibiliteten i forbindelse med disse forhold. Den grundlæggende følelse er, at vi skal kunne håndtere sager enkeltvis så hurtigt som muligt, frem for at kalde alle sammen og derved forsinke en beslutning.
Afslutningsvis kan det være, at vi undlader at stemme om denne betænkning, afhængig af, hvordan der stemmes om ændringsforslagene, og jeg vil gerne understrege vores indvendinger.

Pirker
Hr. formand, fru kommissær. Vi må igen og igen konstatere, at der hersker forvirring om begreberne i denne diskussion. Problemet er ikke asylansøgerne i henhold til Genève-konventionen. Nationerne har godt nok forskellige bestemmelser på dette område, men der eksisterer allerede bestemmelser. Problemet er heller ikke de gæstearbejderne, der optages, igen efter helt forskellige kriterier i de enkelte stater. Det fører alt sammen til byrder, der også fordeles forskelligt, men det er alt sammen reguleret på nationalt plan.
Det, der giver os problemer, og det, vi skal finde løsninger på, er problemet med de fordrevne personer. Vi er blevet konfronteret med dette problem for første gang i et ganske massivt omfang og som aldrig før i forbindelse med Balkankrisen. Derfor bliver vi nødt til at finde nogle løsninger. Det har nemlig vist sig, at enkelte stater som f.eks. Tyskland, Østrig og andre er blevet belastet i ekstrem grad, ganske enkelt fordi de ligger tættest på krisezonen. Hvis De lægger dette problem til det allerede eksisterende problem, nemlig at disse stater alligevel allerede beskæftigede temmelig mange udlændinge fra tredjelande som gæstearbejdere og modtaget deres familier, så blev der til disse problemer, der opstod i forbindelse med integration, skoler, boliger etc., lagt yderligere problemer, så det ikke ses, at denne metode ajourføres.
Vi har brug for nye løsninger, fordi disse lande, der godt nok har fået international udmærkelse for modtagelsen af flygtninge, ikke må blive overbebyrdet i fremtiden. Derfor synes jeg godt om disse forslag. Vi kommer ikke uden om en byrdefordeling. Der skal imidlertid også være en personlig byrdeudligning. Kompensationer hjælper ikke de berørte stater, der skal være en personlig byrdeudligning.
Jeg vil imidlertid også gerne gå et skridt videre, fordi virkeligheden har vist os, at der opstår problemer her, nemlig f.eks. ved, at mange kriminelle elementer udnytter denne strøm af flygtninge, af displaced persons , de fordrevne personer og også kommer til de pågældende lande og dér bedriver deres uvæsen, om det nu er våbensmugleri eller narkohandel er ligemeget. Vi må her indføre nogle mekanismer, så den slags kriminelle subjekter ikke længere kan passere grænserne. Vi må udelukke det, idet vi også indfører den kvalificerede mistanke som udelukkelses- og afvisningsgrund.
Det problematiske er, når vi ikke kun garanterer de berørtes familie beskyttelse, men også, som det blev foreslået her, skal modtage slægtninge ved siden af kernefamilien. Det ville føre til ekstreme situationer i vores lande. Det er et forslag, som vi ikke kan gå ind for i denne form. Ellers er jeg glad for, at vi overvejer at få nogle bestemmelser på dette område, som kan tjene disse lande og hele Europa.

Posselt
Fru kommissær, vi har diskuteret emnet byrdefordeling flere gange med hinanden, og De har også sagt til forskellige ministre, f.eks. Bayerns indenrigsminister Beckstein, hvor stor vægt De lægger på en byrdefordeling. For så vidt beklager jeg, at Deres forslag ikke indeholder noget som helst om en byrdefordeling. Jeg er taknemmelig for, at min kollega Wiebenga med sin betænkning tager et skridt i den rigtige retning, navnlig hvis det lykkes at få ændringsforslagene fra min kollega Nassauer godkendt og de andre forkastet. Så kan vi tage et skridt i den rigtige retning.
Jeg tror imidlertid ikke, at det egentlige problem med den personlige byrdefordeling er løst endnu, for det handler ikke først og fremmest om finanser, men om fællesskabssolidaritet. Denne solidaritet bliver indkrævet på mange områder, og den skal selvfølgelig også være til stede, når det handler om at modtage fordrevne personer og flygtninge - og det er ikke asylansøgere, som hr. Pirker med rette har sagt. Også på dette punkt er nogle lande proportionalt set belastet ekstremt.
Det handler her om en personlig fordeling, for en for stor punktuel tilstrømning nedsætter accepten af disse tilstrømninger med alle de dermed forbundne farlige psykologiske følger. Derfor har vi brug for - sådan som vi f.eks. i Tyskland har det med vores system til fordeling mellem de enkelte delstater - en fast nøgle til fordeling mellem medlemsstaterne i Den Europæiske Union. Da dette ikke er indeholdt i forslaget, mener jeg, at man er gået fejl af emnet i dette forslag, og at vi har brug for et andet forslag.
Vi vil forsøge at gennemføre forbedringer. Vi insisterer dog på, at der kommer nye forbedringer i Rådet, og vi insisterer frem for alt på, at vi i et næste skridt finder en løsning, så vi kan nå de ønskede mål. Hvad enstemmigheden angår, så tror jeg, at vi bør tilegne os kompromiset fra Amsterdam, at vi enstemmigt skal lægge et fundament for en ny politik og så reagere med kvalificeret flertal på aktuelle udfordringer efter fem år.

Gradin
Hr. formand. Masseflugt er et stadig tilbagevendende fænomen. Det er sjældent muligt at forudsige hvornår og hvor, det sker, blot at det med sikkerhed vil ske igen og igen.
Vi har i de sidste år måttet opleve en flygtningekrise, som har betydet, at næsten en million mennesker, som har haft behov for beskyttelse, har fået et midlertidigt fristed i Europa. Jeg tænker på den bosniske flygtningekrise. Hovedproblemet har været, at antallet af flygtninge har været så stort, at vores kapacitet til at behandle asylansøgninger har truet med at bryde sammen. De fleste medlemslande har derfor valgt at udsætte asylbehandlingerne en tid og i stedet tilbyde midlertidig beskyttelse. På denne måde har et meget stort antal mennesker kunnet få den beskyttelse, de behøver. Problemet er, at dette er sket uden nogen som helst samordning eller samarbejde mellem medlemsstaterne. Resultatet er blevet, at politikken adskiller sig kraftigt fra et land til et andet. Vi har for eksempel set, hvordan muligheden for at få midlertidig opholdstilladelse gives på forskellige tidspunkter. Det samme gælder for beslutningen om, at beskyttelsen ikke længere skal gælde. Dette har ført til, at mennesker med midlertidige opholdstilladelser, som snart skal ophøre, er begyndt at bevæge sig mod lande, hvor muligheden for midlertidig beskyttelse fortsat gælder.
Vi har også kunnet se, at de sociale rettigheder for dem, der behøver beskyttelse, varierer fra et land til et andet. I et land må de arbejde, i et andet skal de vente og i et tredje skal de stå helt uden for arbejdsmarkedet. Også når det gælder adgangen til boliger, sygepleje, uddannelse og andre nyttige ting, er der store forskelle. Også dette risikerer at føre til asylbevægelser inden for Den Europæiske Union. Det er derfor vigtigt, at Den Europæiske Union undersøger forudsætningerne for at imødese fremtidens flygtningekriser. Vore borgere ser det som en selvfølge, at der skal opbygges et bedre samarbejde og mere ensartede regler. Dette afspejles både i Maastricht-traktaten og, i endnu højere grad, i den nye Amsterdam-traktat. Det er vores opgave, at sørge for, at denne målsætning kan føres ud i livet.
Hr. formand. Kommissionens forslag kan i flere henseender ses som et kompromis. Vi ved, at historiske bånd og geografiske faktorer spiller en stor rolle med hensyn til, hvilke lande der tager imod asylansøgere fra en vis region eller et vist land. Vort forslag giver derfor Ministerrådet stor fleksibilitet. Tanken er, at der skal træffes beslutning fra tilfælde til tilfælde. Som en del af forslaget har vi taget et afsnit op, som behandler spørgsmålet om solidarisk ansvarsfordeling af asylbyrden. Dette er et spørgsmål, som i høj grad har engageret dette parlament gennem årene. Det synes jeg også, at dagens debat viser. Vores tanke er, at skabe plads for Ministerrådet til også at træffe sådanne beslutninger, når en masseflugtsituation opstår. Så kan man altid diskutere, om dette forslag er tilstrækkeligt eller ej. Dette er måske også det mest kontroversielle spørgsmål i forslaget og det blev diskuteret intensivt i sin tid i Kommissionen. Det er derfor, jeg også har valgt i så høj grad som muligt at tage hensyn til resultatet af de mange og lange forhandlinger, som vi allerede har haft i Ministerrådet om dette spørgsmål. Min bestræbelse har været, at undgå en situation, hvor forslagets indhold i denne del sætter muligheden for overhovedet at nå frem til en aftale om midlertidige opholdstilladelser på spil.
Det luxembourgske formandskab har hidtil drevet forhandlingerne fremad på en meget konstruktiv måde. Forslaget blev også taget op for nylig ved det uformelle ministermøde i Luxembourg den 9.-10. oktober. Jeg havde da lejlighed til at påminde Ministerrådet om, hvor vigtigt det er, at vi kan nå et positivt resultat. Vi spekulerer bare på, hvornår den næste masseflugtsituation opstår. Jo før vi kan opnå resultater i denne sag, desto bedre.

Gollnisch
Hr. formand, jeg vil ikke komme ind på denne debats hovedindhold igen, men da jeg personligt er blevet inddraget - man har sagt til mig, at jeg ikke havde læst betænkningen, at jeg var dum, at jeg var fascist osv. vil jeg gerne fremsætte følgende bemærkninger.
For det første har jeg læst vores kollegas betænkning. For det andet forekommer det mig ikke dumt at tage højde for - og det er hele meningen med vores debat - de massive strømme i fremtiden fra Sydøstasien eller Nordafrika, magen til de strømme, som den socialistiske eller kommunistiske politik har forårsaget tidligere. For det tredje mener jeg ikke, at De er gal, hr. Schulz, men jeg kan ikke se, hvordan De på én gang kan bebrejde mig ikke at ville have nogen massetilstrømning af udlændinge i mit land og samtidig at ville drage fordel heraf. Og endelig for det fjerde, hr. Schulz, og det siger jeg til Dem uden at bære nag, så har min familie tidligere befundet sig i de fordrevne personers sted, naturligvis ikke på grund af Dem, men på grund af Deres fædre. Dette burde gøre Dem mere tilbageholdende over for en franskmand, som forsøger at beskytte sit land mod invasionen fra udlandet.

Schulz
Hr. formand, netop den sidste bemærkning fra min kollega Gollnisch styrker mig i følgende konstatering: Der findes mennesker, som man må tilgive alt på grund af deres beklagelsesværdige tilstand. Hr. Gollnisch hører til de mennesker!

Posselt
Hr. formand, jeg har bedt om ordet af en anden grund, men bare lige en ting til at begynde med: Jeg afviser forulempelsen af hr. Schulz' forældre og alle vores forældre og ønsker at vende mig mod enhver form for teser om kollektiv skyld! Det hører ikke hjemme i dette Parlament! Det siger jeg her som tysker og som europæer.
Jeg ville imidlertid gerne stille fru kommissæren et spørgsmål, det var derfor, jeg bad om ordet. Hun reagerede nemlig ikke på det i sit svar. Fru kommissær, jeg ville bare vide, hvorfor De ikke har stillet noget forslag om byrdefordeling til Rådet. Har De måske ikke opnået flertal for det i Kommissionen? Eller var det ivrig lydighed over for Rådet? Det er mit konkrete spørgsmål.

Gradin
Hr. formand. Jeg meddelte faktisk, at også Kommissionen tager spørgsmålet om byrdefordeling op i sit forslag, og gør det fuldt ud muligt også for Ministerrådet i forbindelse med denne situation at tage forslaget om at foretage en byrdefordeling op. Så kan man altid diskutere, om dette forslag er stærkt nok eller ej. Men, som sagt, det står i forslaget.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 10.00

Kakao, chokolade, kaffe og cikorie
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0310/97) af Lannoye for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiver om I. kakao- og chokoladevarer bestemt til konsum (KOM(95)0722 - C4-0303/96-96/0112(COD)); II. kaffeekstrakter og cikorieekstrakter (KOM(95)0722 - C4-0304/96-96/0117(COD)).

Lannoye
Hr. formand, modsat hvad man skulle tro, så er der intet bagatelagtigt over chokoladesagen.
Chokolade er ganske vist et lækkeri, men det er et lækkeri, som optager en ikke uvæsentlig plads i mange europæeres dagligdag, og som har at gøre med kultur, med kogekunst og, ville jeg tilføje, med følelser. Desuden er kakao, som er grundbestanddelen i chokolade, en vigtig råvare for mange sydlige lande, særligt for de vestafrikanske lande og alle AVS-landene, som vi har særlige forbindelser med. Jeg tror, at det står meget klart for mange af os, at der således er tale om en varm politisk sag.
Kommissionens forslag har til hensigt at ændre direktivet fra 1973 ved at gøre det muligt for de medlemsstater, der ønsker det, at tillade vegetabilske fedtstoffer som erstatning for kakaosmør i chokoladens sammensætning med indtil 5 % af den samlede vægt. Dette er meget, fordi 5 % af den samlede vægt kan udgøre op til næsten 30 % af vægten i kakaosmør. Dette forslag fra Kommissionen gør undtagelsen til en regel. Forslaget tæller adskillige svage punkter, hvoraf jeg vil nævne fire, der er vigtige. Punkt et: Der eksisterer ikke nogen analysemetode, som er pålidelig og nøjagtig, forstås, og som gør det muligt at udregne mængden af disse vegetabilske fedtstoffer i chokolade. Punkt to: Kommissionen foreslår ingen begrænsning med hensyn til den anvendte type vegetabilsk fedtstof. Det kan dreje sig om et hvilket som helst vegetabilsk fedstof. Punkt tre: Der har ikke været nogen forudgående vurdering af de negative følgevirkninger af anvendelsen af dette direktiv for kakaoproducenterne, og navnlig producenterne fra AVS-landene. Punkt fire: Kommissionen fastsætter ikke tydeligt en betegnelse, som gør det muligt for forbrugeren at foretage et kyndigt valg ud fra konkrete oplysninger. Kommissionen taler blot om en klar, neutral og objektiv angivelse, hvilket er meget vagt.
Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse, som jeg repræsenterer her, har en holdning, som jeg kun er delvist tilfreds med, og jeg tror, at en række kolleger også kun er delvist tilfredse med denne. Jeg vil minde om dette udvalgs vigtigste holdninger. For det første gør udvalget direktivets ikrafttrædelse betinget af eksistensen af en pålidelig analysemetode. Det er et meget positivt punkt, eftersom jeg lige har fremsat en kritik med hensyn hertil. For at direktivet kan træde i kraft, er det nødvendigt med en pålidelig analysemetode. For det andet har Udvalget om Miljøanliggender vedtaget to vigtige begrundelser, som har til hensigt at indskrænke brugen af kunstigt fremstillede vegetabilske fedtstoffer, jeg tænker her på enzymprocesserne. Men udvalget har kun vedtaget nogle begrundelser, og ikke nogen artikler, hvilket tydeligt vidner om en vis inkonsekvens. For det tredje foreslår udvalget en vurdering af følgevirkningerne for AVS-landene, men først bagefter, hvilket alligevel er problematisk. For det fjerde foreslår Udvalget om Miljøanliggender, og det er en flertalsbeslutning, som man må respektere, at man med hensyn til betegnelsen nævner tilstedeværelsen af vegetabilske fedtstoffer i tilknytning til ingredienslisten, hvilket ifølge min fortolkning som ordfører forekommer mig at være mere restriktivt end Kommissionens forslag.
I øvrigt har man vedtaget nogle begrundelser, der gør opmærksom på Den Europæiske Unions forpligtelser og aftaler med hensyn til AVS-landene og udviklingslandene, men uden at lade disse begrundelser være ledsaget af artikler. Dette er en række kendsgerninger, som leder mig frem til flere konklusioner. For det første bør vi godkende de 18 af udvalgets 21 ændringsforslag. Som ordfører mener jeg, at vi skal støtte dem uden forbehold. Til gengæld er der et problem, hvad angår tre af ændringsforslagene, og navnlig de to ændringsforslag, som vedrører mærkning og betegnelse. Disse ville hverken blive ændret eller forbedret, men derimod en smule forringet, ved blot at lade en særlig angivelse stå opført i tilknytning til ingredienslisten. Visse ændringsforslag, som er blevet fremsat af flere politiske grupper, har til hensigt at rette op på denne situation. Jeg mener, at vi bør støtte dem, og som ordfører vil jeg tage mig den frihed at gøre dette.
For det andet bør vi vedtage en række ændringsforslag, som indføjer artikler svarende til de begrundelser, der er blevet vedtaget, hvilket er det mindste, vi kan gøre.
Det var så det væsentlige, hr. formand, og jeg vil nu gerne slutte mit indlæg med to bemærkninger. Den første er, at vi for nogle uger siden vedtog hr. Martens betænkning om Kommissionens grønbog om vores forbindelser til AVS-landene. Betænkningen indeholdt under punkt 97 en sætning, hvor der stod, at Parlamentet minder om det negative forslag, der tager sigte på at ændre det kakaodirektiv, som blev vedtaget af Kommissionen, hvilket illustrerer manglen på sammenhæng i udviklingspolitikken. Der er således tydeligt tale om en meget klar og enstemmig kritik fra Parlamentet over for Kommissionens forslag.
Den anden bemærkning er også en opfordring. Jeg tror ikke, at Den Europæiske Union for øjeblikket har et godt image i den offentlige mening. Kan den tillade sig at lovgive på et område som dette, der vedrører fødevarer, idet den ødelægger forskelligartetheden, idet den tydeligvis ikke går i retning af en forbedring af kvaliteten, og idet den meget klart angriber et stort antal europæiske forbrugere? Jeg tror, at svaret er nej, hr. formand.

Happart
Hr. formand, kære kolleger, i min egenskab af ordfører for udtalelse fra Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter skal jeg oplyse Dem om, at et flertal stemte for at sætte andelen af de andre vegetabilske fedtstoffer end kakaosmør, der indgår i chokoladefremstillingen, op til 5 %.
Når dette er sagt, vil jeg gerne fortælle Dem, at jeg personligt overhovedet ikke er enig i denne udtalelse, og det af fire væsentlige og principielle grunde. Jeg giver naturligvis alle lov til at have smag og traditioner, der er forskellige fra mine, men de skal stå ved dem. Og faktisk er chokolade for mig en fødevare, hvor det vegetabilske fedt skal bestå af kakaosmør. Det kan synes elementært, men det er nødvendigt at understrege det.
Forbrugerne har ret til at få det bedst mulige produkt. Enhver ændring af denne sammensætning vil være en invitation til at benytte erstatninger af enhver art, hvis konsekvenser måske ikke er ufarlige for den menneskelige sundhed.
Endelig, hr. formand, kære kolleger, så ved De lige så vel som jeg, at for en række stater med svag økonomi udgør kakaoproduktionen den eneste produktion til eksport, som er økonomisk rentabel. Jeg mener, at det ville være uacceptabelt for de europæere, som i næste uge i Lomé i Togo deltager i mødet for den paritetiske forsamling AVSEU, at måtte bekræfte vores mangel på sammenhæng i holdning og tale. Vi indgår nemlig nogle flotte aftaler på papiret, men i praksis giver vi fortrinsret til rige amerikanske finansmænd eller andre, som for at opnå nogle skyhøje fortjenester, og med markederne og handelen som vejviser, ikke tøver med at ødelægge økonomier og trampe på vores moralske forpligtelser.
Afrika er det naturlige supplement til Europa. I to århundreder har vi udnyttet eller ødelagt Afrika, under kolonitiden. Nu er øjeblikket kommet, hvor vi skal respektere Afrika og udvikle et økonomisk og solidarisk partnerskab med dette kontinent, hvor vi modstår lobbyerne på fedtstofområdet.

Maij-Weggen
Hr. formand, sjældent har et direktivforslag ført til så mange problemer som det dokument, som Kommissionen nu har forelagt os. Når vi så konstaterer, at behandlingen af dette spørgsmål har trukket ud i mere end 20 år, og at Kommissionen allerede tre gange før har gjort forsøg på at finde et brugbart kompromis, så må vi egentlig konstatere, at Kommissionen simpelthen har vist sig at være inkompetent her. For så vidt angår Udvalget om Udvikling og Samarbejde, og jeg optræder som dettes ordfører, er holdningen, at dette hundrede og syttende kommissionsforslag simpelthen er uacceptabelt. Kommissær Bangemann må gerne tage dette alvorligt.
Hvilke indvendinger har vi? Jeg gennemgår dem endnu en gang systematisk. Den Europæiske Union krænker med dette forslag sine egne traktater; både i Rom-traktaten, Maastricht-traktaten, Amsterdam-traktaten og i Lomékonventionen står der, at Den Europæiske Union skal forbedre udviklingslandenes stilling. Jeg citerer en af disse artikler. Artikel 130, stk. 1 i Maastricht-traktaten: "Fællesskabets politik med hensyn til udviklingssamarbejde skal fremme en bæredygtig økonomisk og social udvikling i udviklingslandene, og særlig i de ugunstigt stillede udviklingslande, og en harmonisk og gradvis integration af udviklingslandene i verdensøkonomien«. Dette direktiv vil føre til et fald i eksporten på 60.000 og maksimalt 200.000 t kakao fra mere end ti lande i den tredje verden, til stor skade for millioner af små kakaobønder, som er afhængige af kakaoen.
Kommissionen krænker med dette direktiv også den internationale kakaoaftale, som forpligter Unionen til at fremme den frie import af kakao for på den måde at stabilisere de kakaoproducerende landes indkomster. Dermed krænker den på ny sine egne traktater. For i Maastricht-traktaten står der: "Fællesskabet respekterer de forpligtelser og tager hensyn til de målsætninger, som det har godkendt inden for rammerne af De Forenede Nationer og andre kompetente internationale organisationer«. Kommissionen har desuden forelagt os et direktiv, hvori der står, at 5 % alternative fedtstoffer i chokolade er tilladt i hele Unionen, medens disse 5 % ikke kan konstateres nøjagtigt. Kommissionen har endda for nylig iværksat en undersøgelse af bedre målemetoder for at kunne konstatere margenen på 40 %. Hvorfor har Kommissionen ikke gjort det i alle de tyve år, hvor den har kæmpet med dette problem?
Den holdning, som Udvalget om Udvikling og Samarbejde indtager, er tydelig. Vi synes ikke, at der hører nogen alternative fedtstoffer hjemme i chokolade, og vi synes, at Kommissionen enten skal fastsætte 0 % i direktivet eller også trække direktivet tilbage. Skaden i udviklingslandene står ikke i forhold til fordelen på det indre marked og fordelen for forbrugerne. Den eneste, som ler - jeg giver hr. Happart ret heri - er den store chokoladeindustri, de store multinationale selskaber, som tjener 40 mio dollar om året på det.
Hvis der ikke opnås flertal for nogen af vore standpunkter, vil jeg som en sidste nødløsning, og det understreger jeg, stemme for de ændringsforslag, som fru Thyssen har stillet. Hun beder om, at kun tropiske fedtstoffer tillades som alternative fedtstoffer, og om, at direktivet først træder i kraft, når det også er tydeligt, at disse 5 % virkelig kan konstateres nøjagtigt. Men det er et sidste middel til at redde noget, der ikke mere kan reddes. I princippet holder jeg fast ved mit standpunkt: Det skal være en nulløsning, ellers skal Kommissionen hellere trække dette forslag tilbage. Det er egentlig et skammeligt forslag.

De Coene
Hr. formand, kære kolleger, chokoladedebatten er en følelsesladet debat, og lad os derfor gå ud fra kendsgerningerne. Kommissionen har formuleret et forslag med to principper. For det første træffer medlemsstaterne selv beslutning om anvendelsen af andre vegetabilske fedtstoffer end kakaosmør. For det andet skal den frie bevægelighed garanteres, men med en ekstra betingelse med hensyn til mærkning af chokolade med vegetabilske fedtstoffer. Hertil har jeg to bemærkninger. I hvilket omfang vil en medlemsstat kunne modstå presset fra sin egen industri, hvis denne oplever konkurrenceulemper i forhold til medlemsstater, hvor vegetabilske fedtstoffer er tilladt? Også her risikerer økonomisk pres at udhule proportionalitetsprincippet.
Den ekstra betingelse med hensyn til mærkning er meget vag. Kommissionen taler om en klar, neutral og objektiv angivelse ved siden af ingredienslisten. Men hvad mener man præcist hermed? Er denne ekstra mærkningsforpligtelse ikke i strid med enten béarnaise-dommen eller med mærkningsdirektivet? Jeg stillede spørgsmålet til Kommissionen under Parlamentets mødeperiode i september. Jeg har fået et officielt og skriftligt svar af Kommissionen, og jeg vil da lige citere det her. Kommissionen skriver ordret: "Den pågældende dom, béarnaise-dommen, kan ikke anvendes«. Og for det andet: "Mærkningsdirektiverne udgør på ingen måde en hindring. Tværtimod, i artikel 6, stk. 6 i direktiv 79/112 omtales udtrykkeligt muligheden for den slags foranstaltninger. Kommissionen påberåber sig således artikel 6, stk. 6 i mærkningsdirektivet, og sammen med en række kolleger har jeg stillet to ændringsforslag, som gør præcist det samme. Det forekommer mig derfor mere end normalt, at Kommissionen, vil acceptere disse ændringsforslag i betragtning af, at vi siger nøjagtigt det samme. Må jeg hvad det angår få et præcist svar fra Kommissionen ved afslutningen af denne forhandling. For hvad er det centrale spørgsmål i sidste instans? Det drejer sig naturligvis ikke kun om at være for eller imod vegetabilske fedtstoffer på et tidspunkt, hvor anvendelsen af vegetabilske fedtstoffer tolereres og tillades i syv medlemsstater, hvilket jeg synes er beklageligt, men således forholder det sig. Det drejer sig naturligvis om, hvordan man informerer forbrugerne derom, og det overrasker mig, at nogle godt vil informere forbrugerne, men helst ikke for meget. Tilhængerne af vegetabilske fedtstoffer siger, at deres produkter er fortræffelige. Jeg tror på dem. Hvorfor er man så bange for at informere forbrugerne om brugen af det, som er så fortræffeligt? Har man noget at skjule?
Et andet aspekt. Det foreslåede direktiv går ud fra princippet om, at samme emballage skal bruges til det samme produkt overalt i Unionen. Et udmærket princip! Lad os derfor heller ikke tillade nogen undtagelser for flødechokolade bestemt til konsum. Miljøudvalget har udtalt sig på denne måde: Lad os være konsekvente. Det samme system for alle, erga omnis , ingen undtagelser.
Jeg vil gerne slutte med en dobbelt appel til de nationale delegationer og til grupperne. Lad os holde op med den pinlige og skadelige forestilling med hensyn til, hvis ændringsforslag nu egentlig er det bedste. Ligesom mange mennesker ønsker vi, bortset fra nogle detaljer, at opnå det samme, nemlig bedre forbrugeroplysning. Vi har fremsat et forslag på grundlag af, hvad Kommissionen vil, artikel 6, stk. 6, i mærkningsdirektivet. Men andre kolleger har også fremsat gode forslag. Det drejer sig altså ikke om, hvem der har det bedste ændringsforslag, det drejer sig om at opnå et stort politisk flertal, således at vi kan få indflydelse på lovgivningsprocessen.
Og endnu en appel. Talrige nationale regeringer, mange politiske partier og mange parlamentsmedlemmer er principielt imod anvendelsen af vegetabilske fedtstoffer. Vi har set bort fra vores holdning. Vi accepterer de to ordninger, men på grundlag af tydelig forbrugerinformation. Må vi bede om, at der også fra den anden side kommer en betydningsfuld indrømmelse?

Thyssen
Hr. formand, et direktivforslag, som har tilvejebragt så mange følelser og diskussioner samt så meget lobbyarbejde, har også jeg kun sjældent set. Jeg tror endda, at jeg i det sidste år har brugt mere energi på det end den energi, jeg har fået ved at spise chokolade i et helt år. Chokoladesagen er i særdeleshed et eksempel på den kendsgerning, at udsættelse af behandling af et problem ikke altid giver udsigt til en ordentlig afvikling deraf. Hr. formand, PPE-Gruppens holdning har været tydelig lige fra begyndelsen, og den bliver vi også ved med at holde fast ved. Det vil sige, at vi vil have følgende: Vi forsvarer bibeholdelse af subsidiariteten i den forstand, at hvis medlemsstater ønsker dette, må de kunne beslutte, at de forbyder produktionen af chokolade med andre fedtstoffer på deres område.
For det andet går vi ind for en begrænsning af arten af fedtstoffer til visse tropiske fedtstoffer. Med hensyn til den overvejende del af direktivet har Miljøudvalget støttet dette krav, men dette er desværre ikke tilfældet for den praktiske del, eller rettere, endnu ikke. For der er stillet ændringsforslag, også af os, med henblik på at ændre dette, og vi regner med, at disse får vore kollegers støtte.
For det tredje vil vi PPE'ere aldrig acceptere, at der udarbejdes lovgivning, hvis overholdelse ikke præcist kan kontrolleres. Vi havde allerede i Miljøudvalget stillet et ændringsforslag, som går ud på, at der først skal komme en analysemetode, som gør det muligt med tilstrækkelig præcision at påvise, om og hvor mange andre fedtstoffer der er i chokolade, og ikrafttrædelsen af det nye direktiv skal gøres afhængig deraf. Dette ændringsforslag har opnået flertal, og vi støtter det selvfølgelig stadig.
For det fjerde fortsætter vi med at kæmpe for den demokratiske behandling af love. Vi accepterer ikke, at komitologien sætter Europa-Parlamentet ud af spillet, hvis direktivet nogen sinde igen skal tilpasses til de almene regler for levnedsmiddelpolitikken. Vort ændringsforslag om at reducere komitologiens anvendelsesområde har opnået flertal i Miljøudvalget. Vi fortsætter selvfølgelig med at forsvare og støtte det.
For det femte bad vi i Miljøudvalget om en undersøgelse bagefter af dette direktivs indflydelse på udviklingslandes afsætning af kakaosmør. En god politik kræver opfølgning, man må turde se konsekvenserne af sin egen stemmeadfærd i øjnene, og hvis det er nødvendigt, må man så tilpasse sine egne love til resultaterne. Også det er i orden for Miljøudvalgets vedkommende, hr. formand, også der holder vi fast ved vores holdning.
Og så for det sjette vedrører det sidste punkt, som bestemt ikke er det mindst vigtige, bekymringen for forbrugerne. Forbrugerne, som har ret til information, og som har ret til at vide, hvilken kvalitet de tilbydes. Vi vil give dem garantier for disse rettigheder. Men vi har aldrig støttet forslagene til ændring eller supplering af varebetegnelsen. PPE har ved behandlingen af mærkningsdirektivet altid opfordret til en anden filosofi, i retning af en meget bred fortolkning af ordene, men også af ånden i jurisprudens på dette område, og det holder vi fast ved. Men det vil ikke sige, at vi ikke vil give forbrugerne nogen information. Vi har på ny diskuteret sagen, fordi vore ændringsforslag med hensyn til mærkning ikke opnåede flertal i Miljøudvalget. Sagen blev på ny taget op i vores gruppe, og vi har i sidste instans med et stort flertal i gruppen støttet et nyt ændringsforslag, hvori vi beder om, at det oplyses på en læselig måde, på en iøjnefaldende måde, altid på forsiden, at andre vegetabilske fedtstoffer er tilsat produkterne. Vi tror, at vi med dette krav tjener forbrugerne bedst. Alle alternativerne siger: Vi gør det ved varebetegnelsen, ved dette produkt betyder det, at forbrugerne skal lede mellem de små bogstaver på bagsiden, for der står varebetegnelsen, og den må også godt stå der, men hvis der tilsættes andre fedtstoffer til dette produkt, chokolade, så skal forbrugerne se på de små gyldne bogstaver på siden for at vide, om der er andre vegetabilske fedtstoffer deri. Vort forslag garanterer forsiden, og jeg tror, at det giver forbrugerne flest garantier.
Hr. formand, til sidst vil jeg lige sige følgende. Med alle disse ændringsforslag, med alle forsøg, som jeg håber, at vi her foretager sammen, klarer vi ikke alt, men alternativer havde vi ikke. Sagen skulle afvejes, fornyet udvalgsbehandling ville for vores gruppe vidne om manglende kompetence og manglende ansvar, fordi det drejer sig om en procedure for fælles beslutningstagning, og vi således kan udøve vore fulde lovgivende beføjelser. Vi vil udøve dem, vi siger "ja« til de fem procent, men vi vil desuden have alle garantier for Afrika og for forbrugerne, og på denne måde vil vi bekende kulør og tilpasse vores stemmeadfærd konsekvent, i halvandet år konsekvent, til disse principper.

Hyland
Hr. formand, anvendelse af kvalitetsnormer og -kontrol er en væsentlig ingrediens i Europas levnedsmiddelsektor, og ud fra et forbrugersynspunkt skal vi sørge for, at alle levnedsmiddelprodukter opfylder de strengeste produktions- og markedskrav.
Overregulering lægger dog unødigt stramme bånd på sektoren, hvilket vil indebære mindre variation og ignorerer det udvalg af regionale og nationale levnedsmiddelprodukter af høj kvalitet, der er specielt for det pågældende land.
Set fra et irsk synspunkt, så er landbruget og den dermed beslægtede levnedsmiddelsektor af største betydning for vores økonomi, og chokoladeindustrien, som er genstand for denne debat, er en meget vigtig del. Den irske kvalitetschokoladesektor beskæftiger 3.000 personer og bruger ca. 200 millioner l mælk og 40 t irsk sukker. Irsk mælkechokolade - jeg var fristet til at benytte mig af chokoladeudstillingen - nydes som et kvalitetsprodukt og giver forbrugerne en høj grad af tilfredshed.
Landbrugsmejerisektoren betyder lige så meget for Irlands landbrugere som kakao gør for andre producentlande, og jeg ønsker bestemt ikke at forklejne kakaoens betydning for de lande, der er afhængige af den.
Kommissionens forslag om at tillade op til 5 % vegetabilsk fedt ved fremstilling af chokolade kan accepteres, og det samme gælder beslutningen fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om at tillade angivelse af vegetabilsk fedt ved ingredienslisten. Så er der ikke behov for nogen betegnelse på emballagens forside. Kommissionens forslag, som gør det muligt at sælge chokolade med vegetabilsk fedt i alle 15 medlemsstater i stedet for de nuværende 7, bifalder jeg, da det tillader det indre marked at fungere optimalt.
Af de tidligere nævnte grunde, og især fordi Irland er afhængig af sin landbrugslevnedsmiddelsektor, opfordrer jeg kolleger til at støtte den eksisterende undtagelse for Irland og Det Forenede Kongerige, der stadig må bruge betegnelsen »mælkechokolade« inden for begge landes markedsføringsterritorium. Jeg anmoder hermed medlemsstaterne og de tilstedeværende om at tillade fortsættelse af undtagelsen.

Kestelijn-Sierens
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, jeg er bange for, at vi her kommer ud i en debat, hvor fornuft og almindeligt accepterede principper må vige for følelser, nationale interesser og også egen interesse. Harmoniseringen af chokoladelovgivningen må efter min opfattelse opfylde en dobbelt målsætning: for det første at underkaste chokoladeproducenterne, -importørerne og -eksportørerne ens rettigheder og pligter for således at give de samme trumfer på det europæiske indre marked og for det andet at lade forbrugerne nyde godt af fordelene ved et indre marked ved at give dem valgmuligheder. Den Liberale Gruppe er derfor tilhænger af for det første en fuldstændig harmonisering og for det andet en tydelig mærkning.
Ved fuldstændig harmonisering forstår vi, at ikke blot salget, men også produktionen af chokolade med vegetabilske fedtstoffer skal være mulig overalt i Unionen. Når vi er tilhængere af et virkeligt indre marked, så kræver logikken selv, at vi ikke blot tillader den frie bevægelighed, men også produktionen overalt. En ordning, hvor medlemsstaterne suverænt beslutter, om de tillader vegetabilske fedtstoffer i deres produktion eller ej, er ikke længere holdbar. Store producenter kan flytte deres produktion til lande, hvor dette er tilladt, og kan så sælge deres produktion under samme varemærke i de lande, som ville forbyde dette. Den lille chokoladefabrikant, som producerer lokalt, er derimod begrænset i sine etableringsmuligheder og må således undgælde.
Så er der mærkningen. På et frit marked er det ikke lovgiverens opgave at beslutte, hvilken opskrift producenten bør bruge. Men det er lovgiverens opgave at få de fastlagte minimummængder overholdt. På den anden side må forbrugerne på grundlag af en tydelig mærkning kunne vælge den chokolade, som passer til deres smag, deres tradition og, hvorfor ikke, deres bekymring for udviklingslandene. Ved en tydelig mærkning forstår de liberale en simpel, tydelig angivelse på et fast sted, nemlig ovenpå, men den skal klart kunne skelnes fra ingredienslisten, med tydelige, læselige bogstaver.
Kære kolleger, jeg vil gerne lige fremsætte to bemærkninger. Vores gruppe modsætter sig idéen med at begrænse vegetabilske fedtstoffer til tre tropiske fedtstoffer. Med en sådan bestemmelse får vi meget hurtigt problemer med Verdenshandelsorganisationen, og så bliver dette direktiv dødfødt. Og for det andet støtter vi heller ikke de ændringsforslag, som gør gennemførelsen af dette direktiv afhængig af denne ene kommunautære sporingsmetode. I denne forbindelse vil jeg gøre mine kolleger opmærksom på direktivet fra 1989 om den officielle kontrol med levnedsmidler, som fastlægger ensartede regler herfor. Derfor stiller vi ændringsforslag nr. 54, som passer til dette direktiv.

González Álvarez
Hr. formand, i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse støtter vi hr. Lannoyes forslag, da det forekommer os at være afbalanceret. Og hvis vi var enige med hr. Lannoyes forslag, er det fordi jeg mener, at det respekterede visse principper, som burde tages i betragtning ved vedtagelsen af revisionen af dette direktiv.
For det første, en tydelig og fuldstændig mærkning. Som det udtrykkes så udmærket i artikel 2 i Direktiv 79/111 må man ikke forlede til forvirring hos forbrugeren. Og for det andet, de økologiske, sociale og økonomiske konsekvenser skal reduceres mest muligt.
Hr. Lannoye tog også Aftalen med ACP-landene og artikel 130 U og 130 V i Traktaten i betragtning. Sidstnævnte afspejler så udmærket det hensyn, som Den Europæiske Union skal tage til ACP-landene, især til tredive eller enogtredive af disse, som er involveret i den direkte produktion af kakaoen.
Denne forhandling viser imidlertid, hvor kompleks dette emne er, og hvordan man skal vælge for at støtte det, hr. Lannoye sagde. Det vil sige, forsøge at reducere de økonomiske, sociale og økologiske konsekvenser mest muligt. Her til morgen ved forhandlingen om situationen i Unionen erindrede de to ledere af de to store grupper i denne forsamling os om vore relationer til ACP-landene og nødvendigheden af, at disse relationer er baseret på en retfærdig samhandel. Hvis direktivet vedtages, som det er foreslået, så kan efterspørgslen - i henhold til oplysningerne fra Europa-Parlamentets Generaldirektorat for Forskning - falde med op til 200.000 t kakaosmør, hvilket ville betyde en alvorlig forværring af økonomien i visse lande, især hvis man tager i betragtning, at der er mere end halvanden millioner landmænd, som ville blive frygteligt berørt - småbønder, der, som det også påpeges så udmærket af hr. Lannoye i hans betænkning, er hensynsfulde ud fra et økologisk synspunkt, fordi de kun anvender få kemikalier.
På den anden side er der problemet med mærkningen: jeg tror, at den offentlige mening i Europa er blevet følsom. Vi husker alle problemet med kogalskaben, hvor fru Roth-Behrendt skal forelægge følgeudvalgets betænkning. Denne følsomhed i den europæiske befolkning stiller krav om stadig tydeligere oplysninger, om det man forbruger, om det man skal bruge. Fru Thyssen viste os så udmærket en plade chokolade og sagde, hvordan en meget tydelig angivelse af, at chokoladen indeholder vegetabilsk fedt eller ikke indeholder dette, vil være bestemmende for, om forbrugeren kan vælge eller ej. Det vil sige respekt for de aftaler, vi har med tredjelande, respekt for forbrugeren og respekt for selve lovgivningen i Den Europæiske Union.
Det er det, der kræves i hr. Lannoyes forslag. Vi håber, at de foreslåede ændringsforslag nyder fremme, og at vi kan stemme for dette forslag.

Aelvoet
Hr. formand, kære kolleger, først og fremmest vil jeg byde hr. Gauze, minister for råstoffer i Elfenbenskysten, velkommen, idet han fandt sagen tilstrækkeligt vigtig til at overvære denne forhandling. For det første vil jeg gerne sige, at vores repræsentant i Miljøudvalget, Paul Lannoye, som også blev ordfører for dette direktiv, meget hurtigt måtte konstatere, at der absolut ingen opbakning var for nulløsningen her i Parlamentet. Derfor har vi med blødende hjerte måttet opgive det.
For det andet, så snart vi havde konstateret, at dette ikke var gennemførligt, valgte vi at lægge maksimal vægt hos forbrugerne, og for at lade disse forbrugere fuldt ud spille deres rolle, må man så arbejde på selve produktets navn ved at tilføje noget til det. Det var holdningen, og den er aldrig blevet modsagt i Miljøudvalget, men man stillede dog bagefter ændringsforslag for at gøre det umuligt. I hvert fald synes vi stadig, at det er vigtigt, derfor har vi stillet et ændringsforslag, hvor denne løsning på ny tilbydes, for det er den bedste løsning. Ikke fordi den kommer fra os, men hvis man i navnet oplyser: med tilsætning af andre vegetabilske fedtstoffer, så ser enhver forbruger det. De eksempler, som fru Thyssen viste med disse emballager, alt det udspiller sig selvfølgelig i den nuværende situation, hvor der kun er ægte chokolade på vort marked, og så har Cote d'Or ikke brug for at sætte det på forsiden med store bogstaver. Det siger jo sig selv, det forstår selv et lille barn.
For det tredje er det således udmærket muligt at arbejde ifølge mærkningsdirektivet med produktets navn, og deri giver jeg hr. De Coene fuldstændig ret. For os drejer det sig således om at forsøge at få den bedst mulige løsning her og finde et flertal for den bedst mulige løsning. Jo bedre den er, desto bedre for os, og det vil vi kæmpe for.
For det fjerde er det indlysende, at dette udkast fra Kommissionen, som ikke er blevet forbedret af Miljøudvalget, er fuldstændig i strid med de forpligtelser, som vi har indgået i Lomé og også i forbindelse med den internationale kakaoaftale, hvor bl.a. EU har arbejdet for en større aftagelse af kakaosmør. Det er således umuligt at foregive, at man også kan sikre eksporten fra navnlig de afrikanske lande, hvis man ikke gør det tydeligt for forbrugerne. Resultatet i Miljøudvalget er således nu en angivelse med små bogstaver på bagsiden, det bedste er i selve navnet, og hvis det ikke er gennemførligt, må man se, hvor det bedst kan stå. Men lad os arbejde for den bedste løsning.
Og til sidst vil jeg sige til fru Maij-Weggen: Jeg synes, at Deres konklusion er lidt usammenhængende. De siger på den ene side med rette, at dette forslag er dårligt, og så siger De til sidst: Men lad os så støtte fru Thyssens ændringsforslag. Jeg siger ikke, at disse ikke, og ikke under nogen som helst omstændigheder, skal støttes, men jeg henviser dog til den kendsgerning, at der er stærkere beskyttelsesmuligheder end fru Thyssens ændringsforslag, og at disse først skal afprøves. Derfor, og det er mine sidste bemærkninger, hvis fru Thyssen anmoder om en undersøgelse af virkningen i 2002, så er det for sent, og kabinetchefen Van Moreels har derfor sagt til mig: Det hjælper os ikke, det er alt for sent. En undersøgelse af virkningen foretager man i forvejen.
For det andet, når det drejer sig om at sige: Analyseinstrumentet er der ikke endnu, men det er nyttigt, at det er vedtaget, fordi det gør det muligt for os at vinde tid. Men at vinde tid har kun mening, hvis det kan knyttes til effektiv information til forbrugerne, således at forbrugerne effektivt kan skelne, og det gør man på den bedste måde med en tilføjelse til navnet.

Maij-Weggen
Hr. formand, fru Aelvoet har henvendt sig til mig, og hun har forstået mig forkert. Jeg kan rette det i to sætninger. Jeg har sagt: Hvis nulløsningen ikke accepteres - og derom er der stillet ændringsforslag - og hvis det heller ikke accepteres, at forslaget sendes tilbage til Kommissionen - og også med henblik herpå er der stillet ændringsforslag - så er fru Thyssens ændringsforslag i et worst case scenario stadig bedre end de 5 %. Men efter min opfattelse må ordføreren til sidst se, hvad resultatet er, og hvis det ikke er et godt resultat, må han simpelthen sende det tilbage til Kommissionen.

Formanden
Mange tak, fru Maij-Weggen. Det forholder sig sådan, at en taler kun kan tage ordet to gange i løbet af en debat, hvis det begrundes ud fra et punkt på dagordenen, hvilket ikke er sket. Og jeg registrerer. Jeg takker i alle tilfælde for Deres korte indlæg.

Thyssen
Mit navn er blevet nævnt her tre gange af fru Aelvoet. Hun siger, at hvad jeg foreslår, i sidste instans ikke er gennemførligt eller ikke er godt, men jeg vil gerne sige til fru Aelvoet: Vær venlig at læse mærkningsdirektivet.

Formanden
Fru Thyssen, hvis De ønsker at fremføre en protest, giver jeg Dem ordet i slutningen af debatten. Nu kan jeg ikke gøre det.

Dell'Alba
Hr. formand, jeg vidste ikke, at kommissæren var chokoladeekspert, men denne onsdag havde hendes kolleger sikkert andre forpligtelser.
Kære kolleger, hr. minister for Elfenbenskystens råvarer, lad os ikke tage fejl: Vores debat om chokolade er meget vigtigere, end man skulle tro ved første øjekast. Når vores Parlament er så delt i dag, og når bølgerne går højt om dette emne, så er det ikke, fordi julen nærmer sig, men snarere fordi vi rører ved en væsentlig sag, som er meget afslørende for risikoen for at det indre marked skal komme ud på et sidespor. Set ud fra dette synspunkt er det en skam, at den sagkyndige kommissær ikke er til stede, selvom jeg er glad for at se Dem iblandt os.
For hvad taler vi egentlig om? Siden 1973 har Den Europæiske Union inden for chokoladesektoren anvendt en lovgivning, som til fulde opfylder et dobbelt formål: Dels at beskytte forbrugerne, dels at forsvare producentlandenes interesser. For at rette sig efter visse nye medlemsstater og respektere deres nationale traditioner, blev nogle undtagelser tilladt. Man ville nemlig have set skævt til, at Bruxelles eller Strasbourg skulle pålægge de europæiske borgere deres smag. Men nu viser det sig, at Kommissionen ikke anser sameksistensen af disse to ordninger for tilfredsstillende, da den ikke overholder det indre markeds hellige regler. Derfor foreslår den os i dag at gennemføre disse undtagelser overalt.
Med denne kovending foreslår den os faktisk endnu en gang en harmonisering fra neden. I dag må jeg bare konstatere, at Kommissionen gør et nyt forsøg med denne sag, mens jeg godt mener at kunne huske, at EuropaParlamentet tidligere forkastede dens første forsøg. Med en sådan rytme vil vi få opbygget en europæisk model uden hverken saft eller kraft, og som begynder med harmoniseringen af dens køkken. Det ville være fuldkommen dumt og forfærdelig farligt.
I modsætning til mange her i salen er jeg ikke chokoladeekspert, men jeg kan i dette tilfælde se, at Kommissionen belaver sig på at udbrede en praksis, der, som den selv har indrømmet, rummer mange risici.
Lad os derfor endelig ikke følge Kommissionens forslag til den bitre ende. Vi har indgivet nogle ændringsforslag - og det har andre kolleger også - som vil gøre det muligt for betænkningen af Lannoye at fremtræde i overensstemmelse med Parlamentets tradition. Jeg tror, at vi har prioriteret harmoniseringen af vores landes interesser, men også beskyttelsen af vores partneres interesser, som for eksempel AVS-landene. Jeg håber, at Parlamentet vil være i stand til at forsvare disse prioriteringer uden at lade sig rive med af en blid harmonisering, som risikerer at vise sig at være ret bitter.

Blokland
Hr. formand, kommissionsforslaget om kakao, som vi her taler om, opfylder på en række punkter klart ikke forventningerne. Disse punkter må der rettes op på. Først da er forslaget acceptabelt også for min gruppe.
Kommissionen har forsøgt at løse de problemer, som der er på det indre marked i forbindelse med produktionen og salget af chokoladeprodukter på den mest simple måde, nemlig ved at lade den mest frie ordning for chokoladeproduktionen gælde for alle. Det vil sige: fuldstændig frihed for enhver til at have lov at bruge 5 % erstatningsfedtstoffer. Det ser tiltrækkende ud, men det benægter den modsætning, som har eksisteret i mere end tyve år mellem medlemsstater om brugen af disse fedtstoffer. For os er udgangspunktet, at ren chokolade ikke må indeholde nogen erstatningsfedtstoffer, det er flertallet af forbrugerne i Unionen vant til, og det kan man ikke uden videre ændre. Dertil kommer, at følgerne for de udviklingslande, som producerer kakao, kan være meget vidtrækkende.
Vi vil godt indse, at der er en række reelle problemer på det indre marked. Fabrikanterne af ren chokolade, uden andre fedtstoffer, har en konkurrenceulempe, og forbrugerne kan blive snydt af et produktnavn, som er i overensstemmelse med deres erfaringer. Der må altså ske noget.
Jeg mener, at kompromiset udmærket kan findes gennem angivelse på etiketten. Der er en meget klar tendens til større selvbevidsthed hos forbrugerne, man vil vide, hvad man spiser. Derfor kan der efter min opfattelse ikke være nogen indvendinger imod at være så tydelige som muligt med hensyn til, hvad produktet indeholder, og hvad det ikke indeholder.
Vi må desuden ikke overse følgerne af en ændring af chokolades sammensætning for de kakaoproducerende lande. Ganske vist har vi i årevis set en stigende efterspørgsel efter kakao, men en pludselig ændring til 5 %, uden yderligere foranstaltninger, kunne vise sig at være skæbnesvanger for en række udviklingslande.
Jeg understreger således endnu en gang, at etiketten efter min mening er det rigtige sted at løse denne årelange konflikt på. Denne oplysning skal dog have en fremtrædende plads på etiketten, altså absolut ikke med de samme små bitte bogstaver som ingredienslisten. Så holder man flertallet af Europas chokoladeforbrugende befolkning for nar. Skulle det under afstemningen alligevel gå i den retning, så kan vi ikke støtte beslutningsforslaget.

Amadeo
Hr. formand, først et »bravo« til hr. Lannoye. Det helt karakteristiske ved det direktiv, vi nu forhandler om, fremgår af dets artikel 2, på grundlag af hvilken medlemsstaterne kan tillade tilsætning af andre vegetabilske fedtstoffer end kakaosmør. Hvis direktivet vedtages, vil det forpligte medlemsstaterne til at tillade markedsføring på deres område af produkter med vegetabilske fedtstoffer under betegnelsen chokolade. Følgen ville være en præmiering af produkter med vegetabilske fedtstoffer og en banalisering af et produkt af højere kvalitet, der ikke længere ville være ren kakaochokolade, men blot et dyrere produkt, der ville havne blandt luksusartiklerne.
Ud fra den betragtning, at det under de nuværende tekniske forudsætninger er vanskeligt nøjagtigt at bestemme andelen af vegetabilske fedtstoffer i chokolade med en fejlmargen på mindre end 40 procent, har vi stillet et ændringsforslag, der giver mulighed for erstatning af kakaosmør med vegetabilske fedtstoffer i en mængde på op til 5 procent af slutproduktets samlede vægt, netop for at sætte præcise tal på kravene. Direktivets socioøkonomiske konsekvenser ville være særligt negativt mærkbare for producentlandene. I Vestafrika er kakaodyrkningen for eksempel af betydning for godt 2 millioner landmænd, hvilket med deres familiemedlemmer fører antallet af direkte afhængige personer op til over 11 millioner mennesker.
Også de producerende AVS-lande - 31 ud af 70 - vil blive negativt påvirket af et direktiv, der efter vores mening først og fremmest burde være baseret på en sikker analysemetode til bestemmelse af indholdet af vegetabilsk fedtstof i produktet og burde indeholde tidsmæssige begrænsninger for at reducere virkningerne over tid for kakaomarkedet, for først da ville det kunne have virket effektivt
De afrikanske og caraibiske økonomier, der er fuldstændig baseret på indkomsterne fra kakaoen, kan blive udsat for en brutal tilbagegang med påfølgende sult og arbejdsløshed samt utvivlsomt udvandring af de befolkningsgrupper, hvis hovedindkomst stammer fra dyrkning af kakao. Hvis vi også tager de politiske og økonomiske omvæltninger, som en alt for hurtig vedtagelse og for hurtig læsning af direktivet vil medføre, med i betragtning, er vi af den opfattelse, at dette direktiv bør forkastes, ikke mindst i lyset af den kamp mod fattigdommen, som Unionen fører i udviklingslandene, som i sidste ende skal gøre det muligt for dem gradvis at blive integrerert i verdensøkonomien.

Whitehead
Hr. formand, der er ikke noget af det, jeg siger her i dag, som vil være ret populært på baggrund af den storslåede alliance af berettiget bekymring for den tredje verden, afsky for det indre marked og økonomiske interesser forklædt som vidtløftige principper, som har domineret debatten i dag. Jeg vil bare gerne sige en to-tre ting til ordførerne og derefter til medlemmerne her i salen. Jeg taler som en person, der er lidenskabeligt engageret i den tredje verdens problemer og stærkt påvirket af nogle af de angreb, der har været på de af os, der tilfældigvis fremstiller chokolade på en anden måde og har gjort det i hvert fald så længe jeg har levet.
Det første, jeg gerne vil sige til ordførerne er, at Miljøudvalgets forsøg på et kompromis var baseret på behovet for at finde en middelvej mellem den berettigede bekymring og presset i forbindelse med det indre marked. Hvis I siger a uden at sige b, er I ikke med os. Men nogle af ændringsforslagene gengav hr. Lannoye ikke korrekt, bl.a. ændringsforslag nr. 13 i mit navn og andre, som gik ind for passende mærkning på et sted, hvor forbrugeren kan se det og få alle de nødvendige oplysninger for at kunne konstatere, om der er brugt kakaosmør eller ej.
Så udtalte fru Maij-Weggen på sit udvalgs vegne, at det, de egentlig ønskede, var et indhold på nul. De vil slet ikke have noget fedt i hele Den Europæiske Union. Hvis det ikke er muligt - og det er det åbenbart ikke, selv hr. Happart måtte acceptere, uanset hvor modvilligt, at Landbrugsudvalget var parat til at acceptere 5 % vegetabilsk fedt over hele Den Europæiske Union - vil man falde tilbage på fru Thyssen, som allerede har taget to stykker af denne chokolade med kirsebærsmag. Hun vil gerne indføre en idiotsikker analysemetode for chokolade, som ikke er set nogensinde før. Det tænker man ikke på, når man bider i sin fyldte chokolade og diskuterer, om chokoladen mon er blandet op. Nu skal vi have en idiotsikker analysemetode til bestemmelse af ingredienserne.
I kontroldirektivet findes der allerede en metode til at sikre, at producenterne er forpligtet til at angive, med hensyn til hvad der er i chokoladen, hvor de 5 % er og hvilke ingredienser der er brugt. Hr. Happart har ikke ret, når han siger, at den slags chokolade, vi altid har fremstillet, er erstatningschokolade. Det er det, de vil have, når de taler om ændring af titlen her. De vil have, at vi skal kalde chokolade, sådan som det fremstilles i syv medlemsstater, for erstatningschokolade. Det er det ikke, det er chokolade, og det må I hellere vænne jer til. Det skal stå side om side med andre produkter i det indre marked og det på en måde, der er i overensstemmelse med vores internationale forpligtelser.
Endelig, hvad angår mælkechokolade, er beslutningen om at stryge betegnelsen på mælkechokolade ikke relevant i denne debat. Faktum er, at vi har at gøre med tilsat animalsk fedt - en helt anden sag. Jeg kan ikke komme i tanke om en mere specifik beskrivelse af chokolade tilsat mælk end mælkechokolade. På den baggrund skal vi støtte Miljøudvalgets forslag og det meste af det, Kommissionen arbejder på.

Schnellhardt
Hr. formand, mine damer og herrer, chokolade er en sød fristelse, for mange en last, for Den Europæiske Union et rødt tørklæde. Og chokolade er endda kun et lille supplement til menneskets ernæring. Ingen foreskriver, hvor meget salami der skal være på pizzaen, hvor mange jordbær der skal være på jordbærtærten. Her er det nok med ingredienslisten. Men sådan skal det ikke være med chokolade! To markeder i Europa, der sammenbidt forsvarer deres position, til dels også med tvivlsomme midler.
Blokaden eller chokoladedirektivet hører egentlig hjemme på den europæiske udviklings affaldsbjerg. Vi er desværre stadig ikke på det sted, men jeg forudsiger, at vi vil komme derhen på et tidspunkt. Jeg mener, at diskussionen har gjort én ting klart: En tilfredssstillende løsning kan kun nås ved, at vi respekterer de forskellige traditioner. Det har afgørende betydning, at denne gensidige respekt harmonerer med målene for det indre marked og med beskyttelsen og informationen af de europæiske forbrugere. Vi bør i den forbindelse gå ud fra det princip, som i dag er regelen i det indre marked, hvad angår levnedsmidler: gensidig anerkendelse af nationale bestemmelser om f.eks. sammensætningen af levnedsmidler.
Dette princip fungerer, og det fungerer bl.a. også, fordi beskyttelsen af forbrugerne og forbrugernes informationsbehov sikres og dækkes takket være ensartede europæiske mærkningsbestemmelser. Det ville derfor være forkert at forbyde ingredienser fra andre vegetabilske fedtstoffer end kakaosmør i Europa eller at godkende disse fedtstoffer med bindende virkning for hele Europa. Så ville der ikke længere være tale om gensidig respekt.
Det er rigtigt at lade medlemsstaterne selv træffe beslutning om godkendelsen af andre vegetabilske fedtstoffer, men at godkende handelen. Det er rigtigt derefter at give forbrugerne klar, entydig og tydelig information om sammensætningen. Der foreligger forslag, der tager højde for dette mål, og som sigter mod en ægte europæisk indsats, nemlig at støbe den nævnte respekt for de forskellige traditioner i en direktivform. Jeg vil gerne opfordre alle kolleger til at gøre deres for denne indsats.
Der skal især lyde en advarsel mod, at begrebet »chokolade« kun kommer til at finde anvendelse på en del af de europæiske produkter på grund af ensidige mærkningsbestemmelser eller mod, at salgsbetegnelsen forfalskes. Dette Parlament udkæmpede hårde kampe med Ministerrådet ved den sidste ændring af mærkningsdirektivet for at forhindre diskriminerende og konkurrenceforvridende mærkningsregeler. Vi ville gøre os selv en bjørnetjeneste, hvis vi nu kræver og godkender noget sådant i forbindelse med chokolade.
Jeg vil gerne understrege endnu en gang på dette sted, at der virkelig ville blive tale om et kompromis med den nævnte indsats, som ret nøjagtigt ligger i midten af alle mulige løsningsmodeller. Vi bør være klar over, at Kommissionens og Udvalgets afgørelse egentlig går i den rigtige retning. Lad os benytte os af chancen, lad os bevise, at vi tænker europæisk og ikke tilgodeser nationale interesser!

Nordmann
Hr. formand, jeg vil gerne oprigtigt lykønske hr. Lannoye for kvaliteten af hans betænkning. Jeg har god grund til at gøre dette, eftersom jeg for nu 12 år siden befandt mig i den samme situation som han, da jeg udarbejdede en betænkning om Kommissionens første forsøg.
Stykkets tekst har i dag, ligesom for 12 år siden, ikke ændret sig. Det er det samme, der står på spil, og sagen har ikke gjort fremskridt. Kommissionens forslag er formålsløst, det er farligt, og det er dårligt. Det er formålsløst, fordi status quo-situationen i dag gør det muligt for enhver at spise den chokolade, man ønsker. Det er farligt, fordi det går alvorligt ud over kvaliteten af vores forbindelser og vores støtte til visse udviklingslande. Det er dårligt, fordi det er dårligt forberedt, og fordi det er uden teknisk grundlag.
Jeg vil ikke komme tilbage til alle problemets dimensioner. Jeg vil ganske enkelt henlede Deres opmærksomhed, hr. formand, på spørgsmålet om kontrol med hensyn til den maksimale grænseværdi på 5 % vegetabilske erstatningsfedtstoffer. Der findes i dag ikke nogen teknik, som gør det muligt ikke at spore, men derimod at bestemme mængden af disse erstatningsfedtstoffer. For 12 år siden sagde Kommissionen: "Disse metoder vil blive udviklet«. I dag gentager den: "Disse metoder vil blive udviklet«. Løsningen er stadig lige om hjørnet: Der er ikke sket nogen fremskridt.
Adspurgt af Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse, fastslog embedsmanden fra Kommissionen for os med eftertryk, at der var blevet gjort fremskridt. Han var ude af stand til at nævne det mindste fremskridt i denne retning. Hvilket illustrerer, det være sig sagt i forbifarten, at Kommissionen ved udarbejdelsen af denne tekst har været afhængig af visse indflydelsesrige aktører.
Vil vi kunne ændre dette direktiv, der er så middelmådigt og så dårligt forberedt? Jeg håber det, men jeg tvivler på det. Hvis vi ikke kan ændre det, hr. formand, så bør vi have mod til at forkaste det.

Ainardi
Hr. formand, der er naturligvis noget kulturelt og noget følelsesbetonet ved chokolade, men uden at være ekspert vil jeg gerne tale om smag. Chokoladeelskerne ved det: En god chokolade, det er en chokolade, der er fremstillet med kakaosmør. Enhver tilsætning af et andet fedtstof forringer chokoladens smag, og det var for at holde denne kvalitet i hævd, at direktivet af 1973 foreskrev et forbud mod brugen af andre vegetabilske fedtstoffer end kakaosmør i chokoladefremstillingen. Denne regel blev overholdt af de seks lande, der grundlagde Fællesskabet.
Med den første udvidelse af Fællesskabet fik de nye medlemsstater ret til en undtagelse, der tillader brugen af vegetabilske fedtstoffer med op til 5 % af chokoladens samlede vægt. Døren var nu åbnet på klem. På nuværende tidspunkt gør syv medlemsstater brug af denne undtagelse, og otte fastholder det oprindelige forbud. Under pres fra de multinationale chokoladefirmaer vedtog Kommissionen den 17. april 1996 et direktivforslag, som tager sigte på at give medlemsstaterne mulighed for at tillade tilsætning af vegetabilske fedtstoffer i varernes frie bevægeligheds navn. Med dette direktiv vil døren være pivåben. Vi ved alle, at dets anvendelse ville få store følgevirkninger såvel for chokoladens kvalitet som for de kakaoproducerende AVS-landes indtægt.
Med hensyn til chokoladens kvalitet, så ville dette føre til en udjævning fra neden, med tilsætning af vegetabilske eller endog syntetiske fedstoffer. Desuden eksisterer der ikke nogen præcis og let anvendelig teknik til at måle mængden af fedstof indeholdt i chokoladen.
Hvad angår de kakaoproducerende udviklingslande, ville disse få en stor nedgang i deres indtægter - anslået til USD 300 millioner - både som følge af, at de mister nogle afsætningsmarkeder, og som følge af et prisfald.
Dette direktiv udgør ligeledes en misligholdelse af Den Europæiske Unions forpligtelser i forbindelse med den internationale kakaoaftale.
Jeg glæder mig over, at Udvalget om Udvikling og Samarbejde har forkastet direktivforslaget. Dette var desværre ikke tilfældet med Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse. Jeg har ganske vist hørt de argumenter, som hr. Lannoye fremsatte, men med vedtagelsen af ændringsforslag til direktivet vikles vi ind i et farligt spil, som faktisk går ud på at acceptere direktivet. Selvom der er et vist antal ændringer, forbliver disse fremfor alt rent formelle.
For at forsvare chokoladens kvalitet og de kakaoproducerende AVS-landes interesser, går jeg ind for at forkaste direktivet for at give Rådet et klart signal. Hvis Rådet virkelig ønsker en harmonisering på europæisk plan, så må det i hele Unionen forbyde tilsætningen af andre fedtstoffer end kakaosmør, uden at give medlemsstaterne mulighed for at fravige dette forbud.

Breyer
Hr. formand, kære kolleger. Kommissionens forslag er et angreb på chokoladeelskere. De vil have, at chokolade forbliver chokolade. De ønsker ingen erstatningschokolade, men ægte chokolade med kakaosmør. Disse gourmeter får ikke blot chokolade med syntetiske fedtstoffer såsom sojabønner og rapsolie i den gale hals, godkendelsen af disse erstatningsstoffer vil også få katastrofale følger for udviklingslandene, for efterspørgselen vil standse.
De betyder også et regulært brud med kakaoaftalen, hvor Unionen allerede i 1993 forpligtede sig til at fremme kakaoforbruget. Producenterne dyrker deres kakaoplanter i håbet om, at denne aftale bliver opfyldt. Ca. en tiendedel af den globale produktion af kakaobønner ville ikke længere kunne afsættes.
Europa-Parlamentet skal kæmpe for, at der indføres en klar mærkning. Medlemmerne af Miljøudvalget ville kun lægge sig fast på, at de syntetiske vegetabilske fedtstoffer i chokoladen anføres på ingredienslisten. Men vi ved, at kun 4 % af forbrugerne overhovedet læser det, der står med småt.
Vi går ind for, at det overlades til de beslutningsdygtige forbrugere at træffe afgørelsen. Vores ændringsforslag sigter derfor mod, at det står højt og tydeligt på produktet, så forbrugerne kan træffe afgørelsen. Alt andet ville for os være fuldstændig uacceptabelt, f.eks. hvis mærkningen kun består i en tekst skrevet med småt på ingredienslisten. Vi ønsker heller ikke, at der anvendes kemiske og genteknisk fremstillede erstatningsstoffer. Vi er godt klar over, at ckoloade er et erstatningsnarkotikum, men vi ønsker alligevel ingen erstatningsstoffer i chokoladen.
Nu kræves det af Europa-Parlamentet, at det ikke bukker og skraber for erstatningsfedtstofindustrien, men at det går ind for påbudet om renhed i chokolade. Det må være Europa-Parlamentets standpunkt! Det er rigtigt med en harmonisering, men den skal gå i den rigtige retning. I stedet for at anvende erstatningsstoffer af dårligere kvalitet og i stedet for at tage en tiltagende gældsætning i udviklingslandene med i købet, skal vi bevare de høje kvalitetsstandarder og kakaoimporten.

Hory
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil sige Dem rent ud, at jeg personligt, i øvrigt ligesom min gruppe, er totalt fjendtligt indstillet over for det direktivforslag, som forelægges os, og særligt over for dets artikel 2. Mit synspunkt vil måske forekomme Dem alt for simpelt, men jeg mener, at chokolade skal være fremstillet af kakao, og at ethvert produkt, der fremstilles ud fra andre ingredienser, ganske enkelt skal bære et andet navn.
For at forsvare direktivet sagde vores kollega hr. Schnellhardt besynderligt nok, at ingen forlanger at få at vide, hvor mange jordbær, der er på en jordbærtærte. Det er sandt, men jeg vil gerne svare ham lige så enkelt, at hvis man laver tærten med blommer, så er det ikke længere en jordbærtærte, men en blommetærte. Ville vi acceptere at anse en drik, der fremstilles ud fra æblejuice, for at være vin, eller at kalde en slags margarine for smør? Bestemt ikke, og det ville vi gøre ret i! Vi har accepteret at betragte nogle mærkelige dyr, der pumpes op med hormoner og fodres med kadavere fra døde får, som køer, og det så vi resultatet af. Selvom det emne, som forelægges os, givetvis er mindre alvorligt, så forbliver det dog seriøst, som vores ordfører også mindede om, og alt er her blevet sagt om de tekniske og handelsmæssige aspekter ved dette spørgsmål.
Jeg vil derfor gerne stille spørgsmålet generelt. Er vores Europæiske Union et supermarked, hvor det kun er loven om den størst mulige fortjeneste og de mindst mulige produktionsomkostninger, der gælder, eller drejer det sig om en politisk konstruktion, der navnlig er baseret på værdier som solidaritet, kvalitet og loyalitet?
Solidaritet over for de kakaoproducerende lande, som vi har ansporet til denne aktivitet, det er i det mindste ikke at vedtage en lovgivning, der ville medvirke til at ruinere dem.
Den kvalitet, som vi skal fremme, det er kvaliteten af de produkter, som ved deres egenart, deres særlige kvaliteter og det kulturelle aspekt ved deres brug, bidrager til en kost, som bringer mennesket i forbindelse med det bedste i sig selv, også selvom det her kun drejer sig om chokolade. For mit vedkommende tror jeg, at kvalitetens kamp mod kvantiteten er et af de slag, som den menneskelige civilisation fører mod industri- og produktionsbarbariet.
Endelig består loyalitet, ud over markedsreglerne og den simple liberalisme, i at give forbrugerne, som også er borgere, en nøjagtig information om det, de tilbydes. Vores integreringsindsats skal i europæernes opfattelse svare til en konstant forbedring og ikke til en forringelse af deres livskvalitet. Hvis der skal foretages en harmonisering, så skal den ske fra oven på grundlag af det strengeste krav, og ikke fra neden, for vores medborgere ville afvise et Europa, der skabes på denne måde.
Hr. formand, dette er grunden til, at jeg sammen med den enstemmige gruppe Radikal Alliance modsætter mig dette forslag og støtter de ændringsforslag, som radikalt er imod dette.

Sandbæk
Hr. formand, når vi i dag diskuterer chokolade, så oplever vi nationale uoverensstemmelser, fordi vi har forskellige traditioner og regler for, hvilke vegetabilske fedtstoffer man kan benytte i chokoladeproduktionen. Syv landes regler har tilgodeset de kakaoproducerende lande. Otte landes regler har sikret kvinderne i de allerfattigste lande som Burkina Faso og Mali en eksport af sheanødder, som udgør 20 % af deres nationalprodukt. Personligt synes jeg, at man godt fortsat kunne have levet med denne skævvridning af konkurrencebetingelserne for chokoladeproduktionen og have koncentreret sig om at løse mærkningsreglerne i dette direktiv.
Men når det er sagt, vil jeg gerne lykønske Paul Lannoye med hans arbejde for i en enkel, men alligevel vanskelig sag at søge at skabe et kompromis, som jeg på en række punkter finder fornuftigt. Det bør være oplagt, at det, som man som forbruger i nogle medlemslande altid har kaldt chokolade, fortsat må gå under denne betegnelse, og at man gennem mærkning skal oplyse om, hvilke vegetabilske fedtstoffer man anvender. Jeg finder det logisk, at mærkningen skal ske i tilknytning til ingredienslisten, således som det blev vedtaget i Miljøudvalget. Det, som imidlertid er helt afgørende for mig, er, at vi får vedtaget de ændringsforslag, som forbyder brugen af syntetiske metoder i fremstillingen af vegetabilske fedtstoffer. Dermed får udviklingslandene en sikkerhed for, at de fortsat kan eksportere de varer, de på naturlig vis producerer. Hvis ikke disse ændringsforslag bliver vedtaget, vil det være komplet uacceptabelt at vedtage, at der overhovedet må tilsættes andre vegetabilske fedtstoffer end kakaosmør, og det siger jeg som dansker.
Det gælder også det ændringsforslag, som forbyder GMO'erne. Novel Food -forordningen regulerer jo nemlig kun mærkning, mens det, som udviklingslandene har brug for, er et forbud om, at en produktion overhovedet finder sted.

Le Gallou
Hr. formand, Europa blander sig i alt, og i dag blander det sig i chokolade. Det indre markeds diktatur munder uundgåeligt ud i de fælles reglers diktatur. Lad gå med en fastsættelse af regler for chokolade, men på betingelse af, at reglerne respekterer de grundlæggende principper: ærlig information til forbrugeren, produkternes forskelligartethed og kvalitet samt de nationale virksomheders interesser. Det, som de europæiske myndigheder og visse ændringsforslag foreslår os, går ikke i denne retning.
Nej, det er ikke at respektere en ærlig information af forbrugeren, når man kalder produkter, der indeholder andre vegetabilske fedtstoffer end kakao, for chokolade, og navnlig ikke når man ved, at det vil være vanskeligt reelt at kontrollere procentforholdet af de forskellige tilsatte olier.
Nej, det er ikke at respektere produkternes forskelligartethed og kvalitet, når man kan sælge fedtholdige produkter fremstillet af galamsmør eller palmeolie, eller endog af soja eller raps, som chokolade. Dette er at gå i retning af en standardisering og en banalisering af kostvanerne, og i retning af at miste smag og smagsvarianter, af på en måde at gøre gastronomien angelsaksisk. Og jeg vil her hilse de personer velkommen, der befinder sig på tilskuerpladserne, og som er ambassadører for chokolade og smag.
Nej, det er ikke at respektere de europæiske interesser, og herudover interesserne for visse af de lande, som er vores venner, og som vi samarbejder med, såsom Elfenbenskysten, at spille med i de multinationales spil og bane vejen for den amerikanske soja i sammensætningen af de sukkervarer, som ikke vil have andet til fælles med chokolade end navnet.
I denne sag opfører Kommissionen i Bruxelles sig dårligt. Den opfører sig som general de Gaulle i sin tid frygtede, nemlig som et kongresudvalg i Amerikas Forenede Stater. Vi afslår den amerikanske standardisering af verden, vi afslår at tjene de multinationales interesser. Parlamentsmedlemmerne fra Front national vil stemme imod dette direktivforslag.

Roth-Behrendt
Hr. formand. Vi taler her - lad os lige genopfriske det - om levnedsmiddellovgivningen i Den Europæiske Union, der, som hele lovgivningen, er omfattet af harmoniseringsprincippet. For alle de, der gerne vil sælge deres produkter, ønsker fri bevægelighed for varer. Dette gælder i øvrigt også for Frankrig, når de vil sælge deres franske produkter, men det vil man gerne glemme i debatten.
Når vi gerne vil have og garantere den frie bevægelighed for varer, og det vil alle jo gerne, så må der være visse forudsætninger. Disse forudsætninger har for os altid været, at der ikke må være sundhedsmæssige risici ved produkter, deres ingredienser og indholdsstoffer i Den Europæiske Union. Det har altid været credo for vores levnedsmiddellovgivning. I modsætning til mange, som har talt i dag, har jeg i de sidste 8 år fulgt hvert enkelt levnedsmiddellovforslag, og hver gang bliver der sagt det samme: Der må ikke være sundhedsmæssige risici ved indholdsstoffer, de må ikke indeholde nogen allergen risiko, de må ikke være kræftfremkaldende, de skal være sådan, at folk kan spise dem uden at blive syge. På det punkt er vi vel enige.
Men når det så diskuteres her i dag, at der findes indholdsstoffer, der øjensynlig er dårligere end andre, vil jeg gerne vide hvorfor. Jeg beunder modet - hvis jeg var ondsindet, ville jeg sige arrogancen - hos dem, der mener, at der findes god og dårlig chokolade. De, der gerne vil spise schweizisk chokolade - og jeg er ekspert i alle chokolader i denne verden - bliver meget overrasket, når de konstaterer, at den indeholder vegetabilsk fedt. Det samme gælder for andre chokolader. Jeg har min yndlingschokolade, som vi alle har det. Og så er jeg ligeglad med, om der er vegetabilsk fedt i eller ej. Det er en smagssag, og sådan er det også hos alle andre. At tro, at der er tale om ckokoladeerstatning, fordi der også anvendes vegetabilsk fedt - jeg understreger vegetabilsk fedt - i chokolade i Storbritannien eller i Sverige, det er at være arrogant over for den samlede befolkning dér, som er fortrolig med denne chokolade og gerne spiser den.
Jeg troede, at vores opgave her i Europa-Parlamentet altid havde været at støtte borgernes beslutningsdygtighed, det hører jeg nemlig hele tiden om. Hvis vi gør det, så skal vi kun bestemme én ting: Hvor meget må der være i et produkt, så dette produkt stadig kan gå under denne betegnelse? Det gør vi i forbindelse med leverpølse: Hvor meget lever skal der være i, eller må der evt. være sojaæggehvide i, det gør vi i forbindelse med vin og med alt andet. Og jeg får sikkert alle dem, som har talt i dag, på min side, når vi snart skal til at tale om forbrugerbeskyttelse og -information, f.eks. i forbindelse med vin, mærkning og andet. Men det kommer vi tilbage til i anden forbindelse.
Vi må ikke foregøgle os selv noget, det handler i dag om konkurrence og om penge! Det handler om økonomiske interesser og ikke om noget andet. Den, som siger i dag, at det handler om forringelse af et produkt, siger ikke det, som det virkelig handler om. Opskrifter og sammensætninger ændres ikke efter forgodtbefindende. En ting er sandt: Vi skal informere forbrugerne, det er jeg enig med fru Thyssen og alle andre om. Men hvis vi tror, at listen over indholdsstoffer ikke er tilstrækkelig til det formål, så vil jeg bede Dem om også at finde en anden bestemmelse om forbrugerinformation for alle farvestoffer, for alle andre tilsætningsstoffer. Jeg har den holdning, at listen over indholdsstoffer i et produkt skal angive, hvad produktet indeholder. Det gælder på samme måde for kakaosmør, for tørret kakao og for vegetabilsk fedt af anden type end kakaosmør.

Valverde López
Hr. formand, under denne forhandling har der været mange gentagelser.
Vi er mange, som er enige i den betænkning, som hr. Lannoye har udarbejdet, og som indeholder nogle meget fundamentale krav. Og det er ikke dårligt, at vi, den ene efter den anden, som repræsentanter for forskellige politiske partier og med forskellige grader af følsomhed, bliver ved med at gentage en vigtig opfattelse over for Kommissionen. Og her er vi, fru kommissær, ikke længere kun bekymrede over temaet om samordning og harmonisering af den tekniske norm for chokolade; vi er derimod dybt bekymrede over den mentalitet eller logik, som har fået Kommissionen til at fremsætte dette forslag. Ikke mindst fordi dette Parlament for et par år siden blankt afviste det.
De må derfor forklare Parlamentet, hvad der får Dem til at fremsætte dette forslag, som går imod forbrugernes interesse, som alvorligt påvirker økonomien i tredjelande, der har et udbredt samarbejde med dette Fællesskab, og som endog bryder med ordningen om nødvendig og fyldestgørende information.
Fru kommissær, vi vil aldrig kunne forstå, hvorfor Kommissionen ikke har vedtaget den enkle formel med at skelne mellem et produkts generiske benævnelse og den specifikke benævnelse af særlige produkter, så som derivater af basisproduktet. Fru kommissær, det er muligt, at De ikke finder det særligt interessant, men jeg tror, at det er den eneste fornuftige løsning. Og De indrømmer selv, at da Kommissionen - som kollegium - begik en fejl ved ikke at skelne, som det for eksempel var tilfældet med honningen, så må den berigtige dette i dag, efter at det i årevis har givet anledning til undren og vildledelse hos forbrugerne, og acceptere, at det er nødvendigt at skelne mellem den generiske benævnelse for honningen og den specifikke benævnelse for andre honningderivater. Og De og kommissionen har selv indrømmet, at De gør dette for at undgå konkurrenceforvridninger og forvirring hos forbrugeren.
Det De har accepteret for honning, efter at have fastholdt en fejl i årevis, må De ikke også gøre for chokolade.
Ingen i denne forsamling kan forstå, hvorfor der ikke kommer en generisk benævnelse for chokolade og en specifik benævnelse for de forskellige varianter, som kan markedsføres i de forskellige lande i følge deres egne traditioner - for eksempel den spanske drikkechokolade, som man, da Spanien trådte ind i Det Europæiske Fællesskab, påbød os at differentiere specifikt, fordi den ikke opfyldte de generelle krav, som, i følge Kommissionen i Bruxelles, kendetegnede chokolade generisk. Det accepterede vi på daværende tidspunkt, direktivet blev vedtaget, og nu vil De introducere denne forvirring.
Jeg tror, at denne quid pro quo på fødevareområdet vil føre Europa-Kommissionen ind på en uacceptabel vej, og det er derfor, at vi her giver udtryk for den bekymring, som alle de politiske grupper føler.

André-Léonard
Hr. formand, i februar 1995 på Den Paritetiske Forsamling AVS-EØF, som blev afholdt i Dakar, erklærede kommissær Pinheiro, at der ikke var noget forslag om at ændre de eksisterende regler i kakaodirektivet, og han tilføjede, at hvis man "indbefatter andre fedtstoffer end kakaosmør, ville det få alvorlige konsekvenser for et stort antal AVS-lande«.
I dag, få dage fra den paritetiske forsamling i Togo, må man konstatere, at forpligtelserne ikke er blevet overholdt. Fedtstofferne vil blive accepteret i chokoladefremstillingen og, værre endnu, der er ingen garanti for, at man ikke vil gøre brug af kunstige fedtstoffer. AVS-landene bliver tabere over hele linjen. Faldet i kurserne verden over på kakao risikerer at være katastrofalt for mange af dem.
Det er klart, at vi vil være de hovedansvarlige, og at vi selvfølgelig, for at give os selv god samvittighed, måske vil godtgøre de finansielle tab. Vi bliver også tabere over hele linjen. Vi taber på kvaliteten af vores chokolade, og vi vil skulle bøde på de underskud, som er affødt af vores uværdige holdning over for dem, som havde tillid til os.
For mit vedkommende, hr. formand, kan jeg ikke tilslutte mig dette forræderi.

Gahrton
Hr. formand. Chokoladedirektivet har ført til en strøm af besøg og breve fra u-landsbønder, der dyrker kakao og andre chokoladefedtstoffer, fra forbrugerorganisationer og ikke mindst fra chokoladeindustrien. Interessant er et brev fra den svenske fødevareindustri, som jo ligesom andre svenske industrier bærer et stort ansvar for, at EUs bestemmelser overhovedet spiller en rolle for svensk lovgivning. Nu mener man at se en trussel i form af en EU-regulering, som man ikke kan lide, og opfordrer os til at stemme nej til en tillægsdeklaration af vegetabilsk fedt i forbindelse med produktnavnet.
Det ville naturligvis være enkelt for mig som EU-modstander at stemme nej med motiveringen, at EU ikke skal detailregulere produktnavne. Oven i købet kunne jeg få points for, at jeg forsvarer svenske økonomiske interesser. Men jeg sidder her ikke som repræsentant for den svenske industri, men som repræsentant for grønne politiske idéer. Miljøpartiet i Sverige har altid krævet, at handelspolitik skal bedrives med sociale og økologiske hensyn. Vi har også sagt, at det svenske EU-medlemskab - så længe det varer - primært skal bruges til fordel for miljøet, forbrugerinteresserne og solidaritet med verdens fattige.
På den baggrund er det en selvfølge, at jeg lytter mere til forbrugerinteresser og fattige bønder end til den svenske fødevareindustri. Den rimelige konklusion bliver da, at varer skal være mærket, så forbrugerne hurtigt og enkelt får effektiv information. Spisefedt af vegetabilske olier må for eksempel ikke hedde smør. På samme måde er det rimeligt, at det allerede i forbindelse med varenavnet fremgår, at der er forskel på chokolade med henholdsvis uden kakaosmør, i henhold med V-gruppens ændringsforslag 56 og 57.
Det er også rimeligt, at man ikke tillader genmanipulerede eller andre nye ingredienser, men derimod begrænser de tilladte erstatningsfedtstoffer i chokoladeprodukter til dem, der er i brug i blandt andet Sverige, sådan som det kræves i V-gruppens ændringsforslag 58 og 59.
Hr. formand. At EU medfører vidtgående detailregulering vidste vi før folkeafstemningen i 1994 i Sverige. Det var en af mange grunde for mit parti til at stemme nej. Men så længe vi er medlemmer, kan vi ikke bare tage rosinen ud af kagen, vi må forsøge at få EU til at tage et helhedsansvar for sundhed, miljø og global solidaritet. Det er på høje tid, at svensk industri indser det, og indser, at vi, der sidder her for Sverige, ikke er lakajer for den svenske industri, men at vi står for visse idéer, i mit tilfælde for de grønne idéer.

Martinez
Hr. formand, det er banansagen om igen og med de samme ofre - nemlig Elfenbenskysten, Portugal og skatteyderne - og de samme vindere: de multinationale selskaber, og i dette tilfælde Cadbury.
Det er altid det samme: Syv nordeuropæiske lande vil lave chokolade uden kakao, og så skal vi ensrettes fra neden i kraft af devisen: Den dårlige chokolade fordriver den gode. Vi er naturligvis alle enige om, at margarine ikke må hedde "smør«, og at chokolade uden kakao ikke må hedde "chokolade«, det skal hedde "galalade«, "jukselade«, eller hvad man end synes, men ikke "chokolade«, og navnlig ikke, hvis der er soja i.
Det væsentlige ligger dog ikke heri, ud over at man i det mindste burde begrænse de tilladte vegetabilske fedtstoffer til kun at omfatte tropiske produkter som galamsmør. Det væsentlige, det er det sidespor, som den Europæiske Union er kommet ud på, hvilket man allerede kunne konstatere med det hormonfyldte kød eller banansagen. Vi skader vores samarbejdspolitik. Vi skader Det Europæiske Fællesskabs finansielle interesser, eftersom Stabexmekanismen vil godtgøre Elfenbenskystens tab på eksporten eller tabet på priserne, men i øvrigt ikke fuldt ud. Vi skader konkurrencepolitikken ved at favorisere Nordeuropa. Vi skader loyaliteten, eftersom fejlmarginen er på 40 % i vurderingen af de 5 % forfalskede fedtstoffer, og det således er 45 % ikke-kakao, som vil kunne optræde i chokoladen. Vi skader vores egne standarder. Vi havde underskrevet kakaoaftalen, og ligesom vi i sagen om hormoner i mælken accepterede FN-retten, så overholder vi heller ikke i dette tilfælde vores standarder. Alt dette, hr. formand, til fordel for de multinationale selskaber, som har en fortjeneste på op til 90 %.
Sandheden er ganske enkel: Kommissionen i Bruxelles er et produkt, som burde være sammensat af 100 % europæere. Men når man kigger på dens sammensætning, er der med hr. Brittan 50 % amerikanske produkter, med hr. Marín 30 % verdensomspændende produkter, og resten er de multinationales afledte produkter. Så når EuropaKommissionen selv består af ikke-europæere, skal man naturligvis ikke undre sig, hvis de produkter, der kommer fra denne, er produkter, som karakteriseres af en falsk betegnelse.

Marinucci
Hr. formand, få af vores forhandlinger har været så opmærksomt fulgt af medierne og den offentlige mening som denne om chokolade. Nogle undrer sig, nogle smiler, andre siger: «Har I ikke noget mere vigtigt at gøre?« Faktum er, at denne chokoladekrig først og fremmest er en handelskrig, hvor store økonomiske interesser er involveret, ikke kun i de chokoladeproducerende lande, men også i udviklingslandene, som er eksportører af kakao, karitefedt eller andre vegetabilske fedtstoffer. Ikke alene de store sukkerproducerende multinationale virksomheder er involveret, også kemiske koncerner har interesser på spil. Samtidig er det også en stor følelsesladet konflikt: der er en meget kraftig kulturel identificering i lande som Belgien og Italien, der historisk er producenter af fremragende chokolader; der er mange af vores barndomsminder, som dette appellerer til. Der er, om jeg så må sige, både rationelle niveauer og en irrationel nostalgi indblandet i denne sag.
Men hvad er så chokolade? Siden kakaoens opdagelse i det 16. århundrede og dens indførelse i Europa har chokolade været et produkt, man har produceret af kakao. Dette er også WHO's og Codex Alimentarius' definition; og således var det i Europa, indtil Det Forenede Kongerige, Irland og Danmark blev medlemmer - lande, hvori man siden efterkrigstiden, men dog ikke før, nu i to generationer har markedsført et produkt med et mere eller mindre højt indhold af vegetabilske fedtstoffer.
Efter den nylige tiltrædelse af tre nye lande med de samme vaner og foran kravene til det indre marked er det nu nødvendigt at harmonisere. Stillet over for Kommissionens diskutable forslag - for i virkeligheden burde man opfordre de 7 lande til at gøre det, som de øvrige 8 lande gør, som jo er flertallet - har Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse udført et seriøst og indgående stykke arbejde, og PSE-Gruppen er af den opfattelse, at den tekst, som udvalget har godkendt og som nu forelægges Parlamentet, er et klogt kompromis, som bør støttes som helhed.
Den nationale italienske delegation, som jeg har den ære at tilhøre, har kun en anden holdning på ét punkt, nemlig mærkningen, hvor den ønsker at beskytte forbrugerne bedre ved sammen med produktets navn at oplyse, om der er tale om et chokoladeprodukt på basis af kakao eller om der er tale om et produkt med en mere eller mindre høj procentuel andel af andre vegetabilske fedtstoffer end kakaosmør.

Jackson
Hr. formand, i denne måned er det 25 år siden lovforslaget om De Europæiske Fællesskaber blev vedtaget i de to kamre i det britiske parlament, hvilket markerede Storbritanniens indlemmelse i Det Europæiske Fællesskab. Vi troede, at vi tilsluttede os et fællesmarked, og det er da helt utroligt, at det har taget os 24 år at forsøge at nå til enighed om et fællesmarked for chokolade.
En af mine kolleger, hr. Valverde, tror jeg, spurgte hvorfor dette direktiv var nødvendigt. Det vil jeg nu oplyse ham om. Fællesmarkedet fungerer ikke. Den 25. marts 1996 udstedte det italienske sundhedsministerium en meddelelse om, at chokolade fra Det Forenede Kongerige, Irland og Danmark kun måtte markedsføres i Italien under navnet erstatningschokolade. Jeg mener, at den blev trukket tilbage efter kraftig opfordring fra EuropaKommissionen, men der er stadig problemer.
Det, vi i Det Forenede Kongerige ønsker, er et frit fællesmarked. Vi bifalder Kommissionens direktiv, som tillader op til 5 % vegetabilsk fedt i chokolade med angivelse heraf ved ingredienslisten. Vi afviser de ændringsforslag, som en række kolleger har fremsat, og som vi ser som et sidste forsøg på at spænde ben for det såkaldte fællesmarked og beskytte national industri, især i Belgien, Frankrig, Italien og Nederlandene. Det er det, som belgiske, italienske, franske og nederlandske kolleger har sagt. Vi afviser især de ændringsforslag, der for det første går ind for en angivelse om vegetabilsk fedt i forbindelse med produktnavnet eller på produktets forside. Hvad er egentlig kakaosmør, om ikke vegetabilsk fedt, og hvorfor kan vi ikke bare støtte os til mærkningsdirektivet, som siger, at al mærkning skal være klar, synlig og uudslettelig?
Ifølge et andet ændringsforslag kan direktivet ikke træde i kraft, før der er aftalt en analysemetode til bestemmelse af indholdet af vegetabilsk fedt. Hvad er dog det for noget? Det er da for pokker ikke radioaktivt! Hvorfor stod det ikke i direktivet fra 1973? Man har haft 24 år til at finde på det, og så kommer der nogen i sidste øjeblik og siger, at indholdet af vegetabilsk fedt skal bestemmes. Sikke noget ævl!
Endelig er idéen om at briterne og irerne skal kalde deres mælkechokolade noget andet latterlig. Lad dog forbrugerne få mulighed for at vælge. Hvorfor skal forbrugerne skifte eller finde et produkt, der hedder noget andet end det, de altid har købt? Jeg ved ikke, hvem af medlemmerne, der har fremsat dette ændringsforslag. Jeg tror, det var hr. De Coene, og hr. De Coene er hermed inviteret til at besøge Cadbury-fabrikken i min valgkreds i Keynsham og fortælle folk der, hvorfor han vil have, at den chokolade, de fremstiller, skal have et andet navn. Nettovirkningen af direktivet vil efter vores mening være vækst i chokolademarkedet til fordel for forbrugere, kakaoproducenter og producenter af vegetabilsk fedt. Men nettovirkningen af direktivet er først og fremmest at få fællesmarkedet til at fungere. Det er sandelig også på tide!

Riis-Jørgensen
Hr. formand, som debatten her i aften har vist, så drejer det her direktiv sig om følelser og om interesser. Vi har ulandene, vi har chokoladeproducenterne, vi har forbrugerne, og så har vi den såkaldte gode smag. Det er interessant for en dansker at høre, at den chokolade, som jeg har spist i snart 45 år, ikke er god smag eller god kvalitet. Det, det drejer sig om i dag for en liberal politiker, er at få det indre marked til at fungere, som fru Jackson netop har sagt. Vi skal kunne producere og sælge chokolade med op til 5 % fedt i hele Unionen. Derudover er det vigtigt, at vi som forbrugere har et frit valg, at vi altså kan vælge, hvornår vi vil have den såkaldte gode smag og den såkaldte ikke-gode smag. Det må vi som forbrugere selv vælge, og derfor går vi ind for en mærkning, som er neutral og objektiv og klar, og den skal være tæt ved ingredienslisten. Det er det, jeg anbefaler mine kolleger i aften.

De Coene
Mit navn er nævnt her af fru Jackson, og hun har opfordret mig til at komme og give en forklaring. Det vil jeg gøre, jeg tager denne udfordring op, og jeg vil bruge fru Jacksons argument, nemlig: I det indre markeds navn skal produkter, som er ens, have samme navn. Ingen undtagelser, ingen afvigelser: harmonisering.

Formanden
Hr. Coene, selvom Deres indlæg har været kort, vil jeg gerne erindre Dem om, at forretningsordenen siger, at det, når det drejer sig om at tydeliggøre en personsag, der - efter Deres opfattelse - måske ikke har været korrekt fremstillet, under de nuværende omstændigheder er i slutningen af debatten, at De har ret til at gøre det. Eftersom De fattede Dem i korthed, fratog jeg Dem dog ikke ordet.

Féret
Hr. formand, jeg er født i det land, hvor Côte-d'Or, Leonidas og Ferrero kommer fra. De er, som deres navne ikke siger, fra Belgien, et land med rigtig chokolade, med stor chokolade. Belgien er også landet med den sunde fornuft. Det er almindeligt kendt. Og jeg mener, kære kolleger, at den sunde fornuft byder os at forbeholde betegnelsen "chokolade« for de produkter, som fortjener denne betegnelse. Ligesom man ikke kalder en karpe for en kanin, kalder man for eksempel heller ikke noget angelsaksisk slik med en fin smag af aftershave for chokolade. Hvis vi var meget large, kunne vi allerhøjst give de produkter, der indeholder vegetabilske fedtstoffer af meget forskellig kvalitet, betegnelsen "kakaofantasi«. Hvis det forholdt sig anderledes, kunne man lige så godt kalde en hvilken som helst dårlig brændevin destilleret uden for Skotland eller Irland for whisky. Lad os dog respektere traditionerne fra vores respektive lande. Det er ved at forhåne disse, at vi med sikkerhed holder borgernes voksende uvilje mod de europæiske institutioner i live.

Van Putten
Hr. formand, jeg vil gerne sige, at også jeg hører til dem, som synes, at det ville være logisk, hvis mindretallet følger flertallet, det vil sige kun indfører kakaosmør. Men det er ikke logisk i politik. Jeg vil gerne over for Dem påpege en række ting, som muligvis endnu ikke har været taget op. Chokolade er i nogle århundreder blevet fremstillet af et flot råstof og er et halvfabrikat.
Fru Jackson taler om en virksomhed i sit valgdistrikt; da jeg kommer fra Amsterdam, vil jeg gerne sige: Lad hende komme til Amsterdam, verdens største kakaohavn, og se, hvordan kakaosmør er et af Nederlandenes vigtigste eksportprodukter. Interesser her er altså åbenbart ikke kun de engelske interesser.
Vidste De f.eks. også, at 75 % af den chokolade, som spises i Den Europæiske Union, spises i lande, som kun arbejder med kakaosmør? Det går altså endnu videre end syv mod otte eller otte mod syv. Vidste De f.eks. også, at man i England, i Deres land, indtil begyndelsen af dette århundrede også kun arbejdede med kakaosmør, og at der var lovgivning for det? Vidste De, at Kommissionen i forbindelse med forhandlingerne med de nye, sidst tiltrådte lande simpelthen glemte at tage denne sag med? Det er en forsømmelse, som kan bebrejdes Kommissionen, og som den også har indrømmet som svar på en forespørgsel, som jeg har stillet derom. Vidste De f.eks., at Østrig nogle uger inden sin tiltrædelse af Den Europæiske Union også ændrede sin lovgivning, hvorved vi således kom i en situation med næsten syv mod otte, for der var også Portugal. Portugal burde egentlig indklages for Domstolen, fordi landet har handlet i strid med den eksisterende europæiske lovgivning og allerede nu tillader disse andre fedtstoffer. Det er meget forkert og ubegribeligt, at Kommissionen ikke har indklaget Portugal for Domstolen.
Men jeg kan forsikre Dem om, at vi hvad det angår kan forvente en foranstaltning fra de nuværende medlemsstaters side. Jeg forventer, at disse vil gå til Domstolen, fordi der allerede er tilstrækkelige sager, som ikke er i orden i dette direktiv.

Pex
Hr. formand, jeg tilslutter mig for en stor del fru Jacksons tale. Når vi taler om international handel overrasker det mig, at Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser egentlig er fraværende under denne forhandling. Jeg vil gerne stille to spørgsmål: Kommission, kan De svare på, om forskellig behandling af lande, som eksporterer kakao og lande, som eksporterer olie og fedtstoffer, er i overensstemmelse med vore internationale handelsforpligtelser? Jeg mener det ikke, men jeg hører gerne, hvad Kommissionen mener derom.
Med hensyn til ændringsforslag nr. 7 af fru Thyssen - som jeg for øvrigt har al mulig respekt for, også for, hvad hun her sagde: Er det ikke i strid med vore forpligtelser inden for rammerne af Verdenshandelsorganisationen og GATT kun at tale om import af tropiske fedtstoffer? Jeg vil gerne have et klart svar herpå.
Endvidere har jeg lagt mærke til, at det under denne forhandling ser ud, som om det snart er forbudt i Den Europæiske Union at fremstille chokolade med anvendelse af 100 % kakao.

Kronberger
Hr. formand, vi taler om chokolades beskaffenhed og mærkning. Selvfølgelig er det vores opgave at beskytte de europæiske forbrugere tilstrækkeligt og mærke produkterne forståeligt. Denne diskussion handler imidlertid i virkeligheden om meget mere end chokolade. Vi stemmer også om livssituationen i de kakaoproducerende lande. Under forberedelsen til denne betænkning er der opstået en diskussion, som vi fremover aldrig mere må glemme. Vi har for en overgang brug for et fair partnerskab mellem de europæiske forbrugere og producentlandene. Det vil sige, at vi også må sørge for, at produktionsbetingelserne i disse lande er så fair som muligt. Jo mere vi tager denne opgave alvorligt, jo flere mennesker kan vi redde ud af de neokolonialistiske pengemagters slaveri og give dem fred og velstand. Jeg tror, at det er en opgave, som kommer begge parter til gode.

Iversen
Hr. formand, det direktiv, vi drøfter i dag, stammer fra 1973, hvori det blev slået fast, at almindelig mælkechokolade skal indeholde mindst 25 % kakao, medens mørk chokolade skal indeholde mindst 35 % kakao. Jeg synes, det er vigtigt at fastholde dette i denne debat. Mange har jo påstået, at med en tilladelse til at bruge 5 % vegetabilsk fedtstof kan man overhovedet ikke kalde produktet chokolade. Det er og bliver noget vrøvl. Intet i dette direktiv ændrer ved grundreglen om, at der mindst skal være henholdsvis 25 % og 35 % kakao i produktet, for at det kan kaldes chokolade. I syv EU-lande, herunder Danmark, tillader og anvender man vegetabilske fedtstoffer. De otte resterende lande, hvor man holder sig til kakaosmørret, ønsker man at forbyde anvendelsen af vegetabilske fedtstoffer. Det indre marked fungerer altså ikke, som vi har set her i dag, på dette område.
Jeg synes ikke, at argumenterne imod et forbud er overbevisende. Det siges, at vi af hensyn til de kakaoeksporterende lande i Afrika bør anvende kakaosmør, men striden gælder jo alene de maksimalt 5 % af chokoladeproduktet, som vegetabilske fedtstoffer må udgøre, så denne sag kan næppe føre til nogen katastrofe for de pågældende lande. Desuden - og det er ikke blevet nævnt af ret mange, det er blevet nævnt af fru Sandbæk bl.a., og det synes jeg var godt - bliver vegetabilske fedtstoffer fremstillet af sheanødder og palmeolie, der ligeledes bliver importeret fra lande i den tredje verden. Et af verdens allerfattigste lande, Burkina Faso, er rent faktisk ganske afhængigt af sin eksport af sheanødder. Derfor mener jeg ikke, at dette aspekt duer, når vi diskuterer disse ting. Der er i lige så høj grad tale om, at det er fattige lande, der bliver ramt, hvis man får et forbud mod at anvende vegetabilske fedtstoffer.

Vecchi
Hr. formand, det er nu her mod slutningen af forhandlingen ved at stå meget klart, at forslaget om ændring af det nuværende direktiv om kakaoprodukter foruden at være uhensigtsmæssigt og efter min mening forfejlet heller ikke var nødvendigt, og man skal i hvert fald ikke komme og sige, at der var tale om en bestemmelse af teknisk karakter og dermed tro, at man kan unddrage sig en negativ afgørelse fra Domstolen.
Denne sektor er faktisk blevet effektivt styret gennem de seneste 20 år af direktivet fra 1973, som ikke har forhindret markedsføring af noget produkt i noget land, men kun har givet forbrugerne mulighed for at få at vide, hvad der var i det produkt, de overvejede at købe og spise, i det mindste i de otte lande, hvor direktivet er blevet omsat og gennemført
Hvem ville tabe og hvem ville vinde, hvis Kommissionens forslag vedtoges? Taberne ville givetvis være de lande, hvis økonomier er afhængige af kakaoeksporten, de europæiske forbrugere, der ikke længere ville få mulighed for klart at vide, hvad de spiser, og sandsynligvis mange små europæiske chokoladeproducenter, der ville få sværere ved at modstå en konkurrence, der virker i retning af at ændre de traditionelle produktionsprocesser.
Derimod ville de eneste vindere være nogle få multinationale grupper, der kontrollerer størstedelen af fremstilling af og handel med sødevarer i Europa.
Derfor er vores spørgsmål: hvorfor? Hvorfor for enhver pris harmonisere nedad i en sektor, der er meget afhængig af kvaliteten af dens produkter, og det kun til glæde for nogle få multinationales profit? Hvorfor er der truffet dette valg og ikke et andet?
Af disse årsager vil vi stemme for de ændringsforslag, som i det mindste foreslår, at det tydeligt skal fremgå af betegnelsen og af mærkningen, hvilke bestanddele produktet består af, især med hensyn til tilstedeværelsen eller ej af andre vegetabilske fedtstoffer end kakaosmør, der ikke uden grund kræver særlige bestemmelser.
Vi mener, at det under alle tilfælde vil være nødvendigt at undersøge, om vedtagelsen af et direktiv som dette, der er uhensigtsmæssigt, grimt og farligt, kan blokeres i Rådet.

Gradin
Hr. formand. Først og fremmest vil jeg takke ordføreren i Udvalget for Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse for det omfattende arbejde, der er blevet brugt på dette spørgsmål. Jeg vil begynde med også at give en baggrund for Kommissionens forslag.
Det Europæiske Råd i Edinburgh gav Kommissionen til opgave at arbejde for en forenkling af en lang række fællesskabsretter. Kun de bestemmelser, der virkelig er nødvendige for, at det indre marked skal fungere, skal beholdes. På fødevareområdet berøres syv direktiver fra 70'erne af disse forenklingstiltag. To af dem er forslagene til direktiv om kakaoprodukter og chokolade, og om kaffeekstrakt og cikorierod, hvilket er det, vi diskuterer i dag.
De forskellige samfunds- og erhvervsgrupper, som berøres af direktiverne, samt nationale myndigheder har fået muligheder for at deltage i forberedelserne og komme med synspunkter. I første omgang anså Kommissionen, at det ville være passende at bevare fællesskabets regelsamlinger for disse produktgrupper. Forenklingstiltag har primært til hensigt at tilpasse de eksisterende direktiver til den generelle fødevarelovgivning. Formålet er med andre ord at undgå, at de forskellige tekster overlapper hinanden eller at de skal indeholde modstridende bestemmelser. Forenklingen skal desuden ledsages af en tilpasning til den tekniske udvikling. Endelig var det nødvendigt at finde løsninger på en række individuelle problemer, som udgjorde faktiske hindringer for, at det indre marked skulle kunne fungere - dette for at sikre den frie bevægelighed for varer.
Et punkt i forslaget om chokolade har ført till heftige reaktioner, hvilket vi virkelig har oplevet under debatten her i aften. Det drejer sig altså om spørgsmålet om anvendelse af andre vegetabilske fedtstoffer end kakaosmør i chokolade. Af Unionens femten medlemslande giver, som De ved, tre lande ved undtagelse tilladelse til at bruge disse fedtstoffer. Fire lande tillader det, og otte lande har forbud. Dette fører til en uløselig situation på det indre marked, da der opstår diskriminering mellem de forskellige økonomiske aktører inden for sektoren.
I dette tilfælde har Kommissionen forsøgt at finde en balance mellem de forskellige standpunkter. Dette indebærer, at man må forsøge at finde kompromiser mellem de forskellige krav. I dette specielle tilfælde har Kommissionen undersøgt spørgsmålet med udgangspunkt i de retlige principper for det indre markeds funktion. Vi har også set på Unionens internationale forpligtelser, altså i dette tilfælde hvilke forpligtelser vi har i WTO, og endelig hvilke regler, der bør gælde for at tilgodese forbrugerbeskyttelsen. Nogen fuldt dækkende løsning har det naturligvis ikke været muligt at finde. I Kommissionens forslag har vi forsøgt at løse spørgsmålet på følgende måde. Først og fremmest skal medlemsstaterne fra og med nu have ret til at tillade deres chokoladeproducenter at bruge op til 5 procent andre vegetabilske fedtstoffer ud over de andele kakao og kakaosmør, der foreskrives i forslaget. Desuden skal de medlemsstater, som endnu fremover vil forbyde deres chokoladeproducenter at bruge andre vegetabilske fedtstoffer end kakaosmør, have ret til at gøre det.
Kommissionen lægger selvfølgelig stor vægt på forbrugeroplysning. Det er grunden til, at vi foreskriver, at der på etiketten på chokolade, som indeholder andre fedtstoffer, tydeligt skal angives, at der indgår sådanne produkter. I den forbindelse er det ikke tilstrækkeligt at sige i indholdsdeklarationen, at der indgår fedtstoffer.
Ved hjælp af disse bestemmelser har Kommissionen forsøgt at forene tre grundlæggende principper: For det første subsidiaritetsprincippet, som indebærer, at medlemsstaterne selv må bestemme, hvilke stoffer, der må indgå i deres chokolade. Derigennem har landene så mulighed for at bibeholde deres nationale lovgivning. På denne måde undgås den kvalitetstilpasning ved en sænkning, som der af og til advares imod. For det andet sikres den frie bevægelighed for varer. For det tredje giver mærkningsbestemmelserne forbrugerne mulighed for selv at afgøre, hvilken chokolade, de vil købe og hvilken chokolade, de vil spise.
Kommissionen kan kun godkende sådanne ændringsforslag, som respekterer disse principper. Der er blevet talt meget om de følger, dette forslag kan få for udviklingslandene. Fællesskabet må naturligvis prioritere en holdbar udvikling i disse lande, men vi anser ikke, at vort forslag vil påvirke u-landene negativt. Tværtimod tror vi, at chokoladeforbruget naturligvis vil være det samme inden for Fællesskabet, når forslaget er blevet vedtaget. Udviklingslandene kan derfor regne med, at deres afsætningsmuligheder vil bestå.
Af det, jeg hidtil har sagt, kan man drage konklusionen, at Kommissionen kan godkende ændringsforslagene 8 og 13, som vedrører det grundlæggende spørgsmål om mærkning. Kommissionen stiller sig positiv til nøjagtige oplysninger om, hvilke vegetabilske fedtstoffer, ud over kakaosmør, der anvendes, men anser ikke, at det er nødvendigt at foreskrive, hvor på etiketten, disse oplysninger skal placeres. Af de øvrige ændringer kan ændringsforslag 14 om anvendelse af tilsætningsstoffer samt ændringsforslagene 19 og 20 om definitionen af »gianduja«-chokolade godkendes. Ændringsforslagene 28 og 29 berører datoen for det nye direktivs ikrafttræden. Kommissionen er positivt indstillet til tanken bag disse ændringer og er rede til at revidere ordlyden.
Med hensyn til spørgsmålet om analyser, som gør det muligt at kontrollere, om chokoladen indeholder andet vegetabilsk fedtstof end kakaosmør, vil Kommissionen naturligvis sørge for, at der indføres en effektiv metode, før direktivet træder i kraft. Vi har også fået positive meddelelser på dette punkt.
Endelig kan Kommissionen ikke godkende de tre foreslåede ændringer, der drejer sig om kaffeekstrakt og cikorierod.

Formanden
Mange tak, fru kommissær Gradin.

Lannoye
Hr. formand, som ordfører vil jeg gerne beklage, at de direkte berørte kommissærer, hr. Bangemann og hr. Pinheiro, ikke er til stede. Denne debat er ikke en debat, for så vidt som fru Gradin, med meget god vilje, lige har læst et brev for os, hvor de informationer, man har givet hende, bliver gentaget.
For det andet kan jeg konstatere ved at lytte til det, hun lige har sagt, at Kommissionen systematisk forkaster alle de politisk betydningsfulde ændringsforslag, som er blevet forsvaret i dag. Dette rejser et uhyre stort problem, som jeg ønsker at drøfte i morgen med kommissæren, der påny vil blive adspurgt, under afstemningen, om Kommissionens virkelige holdning.

Jackson
Kan kommissæren bekræfte, at hun afviser alle ændringsforslagene, undtagen de syv, som hun har sagt, hun accepterer? Vil hun virkelig afvise resten? Det håber jeg. Bare hold ved, fru Gradin!

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 10.00.

Spørgetid (Rådet)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetid til Rådet (B4-0524/97).
Tillad mig over for formanden for Rådet og alle øvrige tilstedeværende at undskylde denne forsinkelse, som jeg ikke er herre over, og som jeg derfor gerne offentligt vil udtrykke min utilfredshed med, og hvis årsager jeg følgelig vil forelægge for Præsidiet.
Jeg giver ordet til fru Izquierdo Rojo for et spørgsmål til forretningsordenen.

Izquierdo Rojo
Hr. formand, jeg anmoder om, at mit spørgsmål nr. 2 bliver besvaret skriftligt, eftersom jeg var her kl. halv seks, som var det tidspunkt, hvor spørgsmålene i henhold til dagsordenen skulle behandles. Jeg skal deltage i et udvalgsmøde, som begynder kl. seks, og jeg anmoder derfor om, at mit spørgsmål besvares skriftligt.

Formanden
Fru Izquierdo, jeg beder også især Dem om undskyld og er sikker på, at formandskabet for Rådet på grund af de foreliggende omstændigheder ikke vil have noget imod at give Dem et skriftligt svar.
Hr. von Habsburg har ordet.

von Habsburg
 Hr. formand, jeg vil blot anmode Dem om ved næste møde i Præsidiet at forelægge spørgsmålet om, hvad vi skal gøre ved den halve time, som vi har mistet af spørgetiden. For vi har en forretningsorden med klare regler for tid til spørgsmål. Det er misbrug, at programmet har taget vores tid. Og mange tak for Deres venlige ord til os alle.

Formanden
Selv tak, hr. von Habsburg. Den personlige autoritet, som De har, og De ord, De netop har udtrykt, giver mig et større ansvar, når jeg skal forelægge dette problem for Præsidiet.
Jeg takker Dem derfor for Deres ord og foreslår, at vi straks går videre til første spørgsmål.
Spørgsmål nr. 1 af Ulla Sandbæk (H-0668/97)
Om: EU-finansiering til bevarelse af den afrikanske elefant efter CITES COP 10
Konferencen af parterne i CITES afholdt sit 10. møde i Harare i Zimbabwe den 9.-20. juni 1997. Parterne nåede med et overvældende flertal på to tredjedele til enighed om kun atter at opføre Botswanas, Namibias og Zimbabwes bestande af den afrikanske elefant i konventionens bilag II. For de førende bevarelsesorganisationer er denne faste beslutning en belønning af bevarelsesforanstaltningernes succes i nævnte tre afrikanske stater, hvis elefantbestande aldrig skulle have været opført i CITES-konventionens bilag I. De mekanismer og procedurer, der nåedes til enighed om i Harare, indeholder al ønskelig sikkerhed for fyldestgørende bevarelsesforanstaltninger, og en betinget afgørelse om fremover at tillade en sådan handel vil vise sig at få positive følger og vil på lang sigt gavne bevarelsen af elefanter i hele Afrika.
Af hensyn til effektiviteten og den heldige gennemførelse af CITES-parternes afgørelse må donorerne, hvoraf EU er en af de største, imidlertid træde i hurtig aktion for i det mindste at tilvejebringe en betragtelig del af de nødvendige midler.
Er Rådet rede til at tage de nødvendige skridt for at sikre, at de til gennemførelsen af CITES COP 10-afgørelserne fornødne midler stilles rådighed så hurtigt som muligt?
Hvor stor økonomisk og politisk støtte kan der forventes fra EU?

Wohlfart
Som svar på det spørgsmål, der er blevet stillet os, vil jeg gerne først understrege - som det ærede parlamentsmedlem i øvrigt lige har mindet om - at man under den tiende konference for parterne i CITES-konventionen har vedtaget nogle vigtige beslutninger, der tager sigte på at tillade, på forsøgsbasis og først når visse betingelser er blevet opfyldt, en begrænset handel med elfenben mellem tre afrikanske stater og Japan. En af betingelserne er indførelsen af et observationssystem for handelen. Disse beslutninger tager højde for de fremskridt, der er sket i visse afrikanske lande med hensyn til forvaltningen af elefantbestanden. Det skal dog bemærkes, at man i andre lande stadig skal gøre en væsentlig indsats.
Hvad angår disse punkter, det vil sige observationen af handelen og forvaltningen af elefantbestanden, har Fællesskabet, selvom det ikke deltager i CITES-konventionen, ydet sit bidrag i flere år ved hjælp af aktioner, der dels er særligt rettet mod elefanten, og dels mere generelt har til formål at bevare de vilde dyr i Afrika. Med hensyn til iværksættelsen af beslutningerne fra mødet i Harare, har Rådet endnu ikke fået hverken disse beslutningers endelige tekst eller Kommissionens vurdering til behandling.

Sandbæk
Jeg mener overhovedet ikke, at mit spørgsmål er blevet besvaret. For det første har man altså allerede implementeret CITES i EU, så det er jo ikke rigtigt, at det ikke er blevet behandlet. For det andet må man, i betragtning af at EU har spillet en afgørende rolle netop med hensyn til at få elefanten flyttet fra bilag I til bilag II, vel kunne spørge, om man vil følge det op og give penge til at danne et sådant observationssystem, for hvis det ikke kommer, så er det klart, at man ikke kan bruge tilsagnet om, at elefanten bliver anbragt i bilag II, til noget som helst. Jeg vil altså gerne have et svar på spørgsmålet: Agter man at bevilge penge, således at man overhovedet kan få noget resultat ud af, at elefanten flyttes fra det ene bilag til det andet?

Wohlfart
Jeg kan udmærket forstå de bekymringer, som har fået fru Sandbæk til at stille et tillægsspørgsmål. Naturligvis er det under alle omstændigheder nødvendigt med iværksættelsen af mekanismerne til at omsætte de eksisterende elfenbenslagre til finansielle midler beregnet for en fond, der har til formål at bevare elefanterne. Med hensyn hertil tror jeg, at en øget finansiel støtte vil blive nødvendig, ligesom parlamentsmedlemmet lige har understreget det, for at kunne iværksætte disse beslutninger, der således ville forbedre forvaltningen af elefantbestanden samt evnen til at bekæmpe krybskytteri. Jeg vil ganske enkelt sige, frue, at Kommissionen allerede bidrager hertil i forbindelse med de aktioner, der administreres af GD VIII. Med hensyn til en ekstra finansiel støtte, har Rådet på nuværende tidspunkt endnu ikke fået et forslag fra Kommissionen til behandling. Ligesom Europa-Parlamentet venter vi således på dette forslag.

Formanden
Mange tak, hr. Wohlfart. Jeg erindrer Dem om, at vi har lovet - og jeg har gjort det i Deres navn - at fru Izquierdo Rojo ville modtage et skriftligt svar på sit spørgsmål nr. 2.
Spørgsmål nr. 3 af Patricia McKenna (H-0689/97):
Om: Britiske våbenleverancer til Indonesien
Den britiske regering har for nylig meddelt, at den vil gå videre med aftalerne om salg af 16 Hawk øvelsesfly, 50 Alvis panserkøretøjer og Tactica vandkanoner til Indonesien.
Det forlyder, at britiskproducerede våben er blevet anvendt af indonesiske tropper under undertrykkelsesaktioner på Østtimor. Journalisterne John Pilger og Hugh O'Shaughnessy har begge dokumenteret anvendelse af Hawk jet på Østtimor.
I 1991 fastlagde Det Europæiske Fællesskab en række kriterier for våbeneksportpolitikken. Der skulle bl.a. tages hensyn til respekten for menneskerettighederne i de lande, som købte våben fra EU-lande.
Vil Rådet på grundlag af disse kriterier, påvisningen af, at der anvendes britiske våben ved angreb rettet mod befolkningen på Timor, de talrige forlydender om krænkelser af menneskerettighederne i Indonesien og EU's fælles holdning om Østtimor indføre våbenembargo mod Indonesien?

Wohlfart
Rådet er altid opmærksomt med hensyn til menneskerettighederne i Østtimor. Vedtagelsen i juni 1996 af en fælles holdning for Den Europæiske Union vedrørende Østtimor - som jeg tillader mig at minde om - er i øvrigt beviset på dette. At fremme respekten for menneskerettighederne og for demokratiet er en væsentlig del af Unionens udenrigspolitik. Rådet fortsætter, helt på samme måde som Europa-Parlamentet, med bekymret at følge situationen i Østtimor, og det udtrykker sin interesse for dette emne, hver gang lejligheden byder sig. Rådet mener dog, at en dialog er den eneste vej til en varig løsning. I denne sammenhæng støtter det varmt de forhandlinger, som finder sted mellem Portugal og Indonesien under FN's generalsekretær. Rådet håber, at de inden for en overskuelig fremtid vil føre til en retfærdig, samlet og internationalt acceptabel løsning. Dette skal naturligvis ske med respekt for det østtimoriske folks rettigheder, i overensstemmelse med generalforsamlingens beslutninger og med de principper, som står opført i FN's charter. Som det ærede parlamentsmedlem i øvrigt med rette mindede om, blev man i Det Europæiske Råd under møderne i juni 1991 og 1992 enige om en liste på syv og siden otte fælles kriterier gældende for våbeneksport. Disse fælles kriterier tjener som retningslinjer for beslutninger, som dog fortsat henhører under de nationale myndigheder. Selvom det forholder sig sådan, så har Rådet endnu ikke officielt overvejet en eventuel embargo mod våbenleverancer til Indonesien. Rådet vil dog fortsætte med at følge situationen i Indonesien og Østtimor på meget nært hold.

McKenna
Jeg mener stadig, at spørgsmålet om at indføre en våbenembargo mod Indonesien ikke er blevet besvaret. Der er i øjeblikket forlydender om, at Storbritannien faktisk vil blokere salget til visse lande i verden som et led i kampagnen mod våbenhandel. Det er meget svært at få oplysninger fra det britiske udenrigsministerium, selvom den nye Labourregering har lovet åbenhed og gennemsigtighed.
Fru Clwyd, som er medlem af det britiske parlament for Labour, fik en skrivelse fra det britiske handels- og industriministerium om, at regeringen havde 56 våbeneksporttilladelser til behandling. Heraf er fire blevet afvist og 11 godkendt. Der blev ikke oplyst om, hvilke typer våben der skulle eksporteres, deres værdi eller hvilke beslutninger der sandsynligvis ville blive truffet om de 44 resterende tilladelser.
Forskellige grupper mod våbenhandel blev meget vrede over dette. Selvom vi har fået en ny regering, har vi åbenbart ikke fået en ny politik. De konservative plejede hvert år at meddele, at de ville indføre et forbud mod våbeneksport til et par hensynsløse regeringer, alt imens de samtidig gav tilladelse til langt større handeler.
Efter min mening fører Robin Cook ikke den etiske udenrigspolitik, som han lovede. Vi er nødt til at indse, at det ikke er etisk at love en ting og gøre noget helt andet. Den Europæiske Union er nødt til at indføre en våbenembargo mod Indonesien. Man kan se, hvad de våben gør mod befolkningen på Østtimor. Det er helt uacceptabelt, at vi i Den Europæiske Union bare læner os tilbage og ikke gør noget ved sagen.

Wohlfart
Jeg tror, at det ærede parlamentsmedlem egentlig ikke stillede noget tillægsspørgsmål. Hun kommenterede og beklagede blot, at Rådet indtil videre ikke har truffet beslutning om andre foranstaltninger, og navnlig om en eventuel embargo mod våbenleverancer til Indonesien. Jeg vil ganske enkelt sige følgende. Fru McKenna, jeg forstår Deres engagement med hensyn til respekten for menneskerettighederne i denne del af verden. I øvrigt har De, hvis jeg ikke tager fejl, i begyndelsen af denne måned allerede modtaget et skriftligt svar på et spørgsmål magen til det, De lige har stillet.
Frue, jeg tror, at vi ville kunne diskutere dette emne, som ligger Dem på sinde, i flere timer endnu, men jeg vil blot gentage, at Rådet indtil nu ikke officielt har kunnet undersøge en eventuel en embargo mod våbenleverancer til Indonesien. Man kan beklage dette, men det er kendsgerningerne. Jeg kan ikke give Dem noget andet svar.

Hr. formand.
Spørgsmål nr. 4 af Arthur Newens (H-0693/97):
Om: Fællesskabsordningen for bananer - afgørelsen fra WTO-panelet
Efter debatten i Europa-Parlamentet den 16. september 1997 bedes Rådet komme med en redegørelse for de muligheder, som står åbne, og hvilke foranstaltninger det agter at træffe for at afbøde de eventuelle virkninger for små bananproducenter efter WTO-panelets afvisning af appellen?

Wohlfart
Jeg vil gerne takke Parlamentet for kompromisforslaget, eftersom jeg skal til Genève allerede i aften. Jeg takker Dem derfor, hr. formand.
For at vende tilbage til spørgsmålet fra det ærede parlamentsmedlem, vil jeg gerne sige følgende: Rådet har til hensigt at understrege, at det er bevidst om følgerne af afvisningen af appellen mod WTO-panelets beslutning med hensyn til fællesskabsordningen for bananer. Selvom det forholder sig sådan, har Rådet på dette stadium endnu ikke været i stand til at tage stilling til rapporten fra appelinstansen for det organ i WTO, der afgør tvistemål, og heller ikke til, hvordan denne sag skal følges op. Rådet vil naturligvis gøre dette, når tiden er inde, på grundlag af de formelle forslag fra Kommissionen, idet det er opmærksomt på de europæiske producenters og AVSproducenternes interesser, og idet det til fulde overholder de eksisterende internationale regler. I betragtning af de tekniske forpligtelser, der er knyttet til denne sag, skal man dog ikke forvente, at disse forslag bliver fremlagt før om nogle måneder.

Newens
Jeg er temmelig skuffet over, at ministeren ikke kunne fortælle os mere. I det mindste i teorien kan Den Europæiske Union fastholde den nuværende bananordning, hvis man ville kompensere klagerlandene eller stod fast på ikke at ville gøre køb på sine forpligtelser over for caribiske aller andre lande i henhold til Lomé-konventionen, f.eks. hvad angår Helms-Burton.
Hvilke skridt har Rådet og Kommissionen taget for at beregne, hvor meget kompensation vil koste eller for at indlede drøftelser med klagerlandene for at finde en anden metode til at fastholde markedet for de små bananproducenter? I sidste uge sagde Præsident Fabián Alarcón af Ecuador, som er imod den nuværende tilladelsesordning, i et personligt svar til mig, at hans land ikke var ude på at skade andre, og var parat til at drøfte alternativer. Vi må da kunne følge op på nogle af disse mulige alternativer.

Wohlfart
Først vil jeg gerne, fra det andet spørgsmål, som jeg blev stillet, holde fast ved den idé, at man kunne gøre dette i teorien. Det er en idé, som jeg fuldt ud kan tilslutte mig. For det andet vil jeg gerne sige til det ærede parlamentsmedlem, at med hensyn til de regler, som han lige har nævnt, er det naturligvis Kommissionens opgave at fremlægge nogle forslag. Jeg kan forsikre Dem for, at formandskabet vil gøre den størst mulige indsats, hvis der hurtigt fremlægges forslag fra Kommissionen med henblik på at skaffe overensstemmelse mellem den nylige beslutning fra WTO og navnlig de europæiske producenters interesser.

Formanden
Mange tak, hr. Wohlfart, men vi kan ikke allerede forlade hr. Newens spørgsmål. Jeg har modtaget en anmodning om tre tillægsspørgsmål. Jeg kan kun tillade to. Jeg vil derfor give ordet til hr. von Habsburg og hr. Medina.
Hr. von Habsburg har ordet i et minut.

von Habsburg
Hr. formand for Rådet, De sagde, at der ville gå endnu nogle uger eller nogle måneder, før der ville blive taget en beslutning. Ville De ikke være villig til at bede om en løsning meget hurtigt, eftersom vi ikke skal glemme, at vores bananproducenter, som disse beslutninger vedrører, er små jordbrugere, hvis kapital og finansielle muligheder er relativt begrænsede, mens der på den anden side er de store kapitalistiske selskaber, såsom United Fruit, Chiquita osv., som kan holde skansen ret længe. Jeg mener, at det er vores pligt at tage en beslutning så hurtigt som muligt. Det er derfor, at jeg gerne vil spørge Dem, om De ikke ville være villig til at anmode Kommissionen om at behandle sagen hurtigt, for spørgsmålet er afgørende for de små banandyrkere.

Wohlfart
Jeg vil gerne give et svar, som jeg håber er positivt, til hr. von Habsburg. Jeg har til hensigt at opføre dette punkt på dagsordenen for Rådets samling om "generelle anliggender« den 10. november, for vi skal anvende denne samling til en revision af Lomé-konventionen, og jeg tror, at det er et interessant og aktuelt emne. Jeg vil forsøge at sørge for, at budskabet bliver givet videre til Kommissionen, som vil være repræsenteret, og jeg regner ligeledes med, at medlemmerne af dette Parlament vil lægge det nødvendige pres på Kommissionen.

Medina Ortega
Hr. formand, min bekymring er nærmest den modsatte af den hr. Newens og hr. von Habsburg netop har givet udtryk for.
Problemet med bananerne er et meget kompleks problem, for det berører ikke kun nogle småøer i Antillerne, det berører også betydelige områder inden for Fællesskabet, områder i Afrika og hele verden.
Min bekymring, hr. formand, går på, at man tilsyneladende på det sidste møde i WTO har presset Fællesskabet til at tage en beslutning inden for en meget kort frist. Og man har faktisk givet os en slags "guillotine«-frist på 15 måneder.
Det spørgsmål, som jeg stiller til repræsentanten for Rådet, er, om denne frist virkelig er endelig, eller om vi kunne få en længere frist, for jeg er bange for, at tilpasningen til den nye ordning vil kræve mere end disse 15 måneder.

Wohlfart
Formandskabet befinder sig i krydsild. På den ene side ønsker man en hurtig behandling af spørgsmålet, og der er gyldige argumenter herfor; på den anden side har man lige rejst det andet aspekt ved spørgsmålet, nemlig den frist, som vi er blevet pålagt. Jeg tror ikke, at der er tale om en fast dato. Hvis de oplysninger, jeg har fået, er korrekte, er der tale om en rimelig frist. Denne frist på 15 måneder kunne i virkeligheden være på 16 eller 17 måneder. Men jeg er glad for, at man har erkendt, at dette spørgsmål er indviklet, ikke bare teknisk, men også politisk. Under alle omstændigheder tror jeg, at vi må tage fat på denne sag så hurtigt som muligt, uanset hvor indviklet, den måtte være.

Formanden
Spørgsmål nr. 5 af Hans Lindqvist (H-0696/97):
Om: Retursystem for flasker og dåser
I Sverige har man længe haft et velfungerende retursystem for både glasflasker og aluminiumsdåser (over 95 % genbruges i dag!). I nogle år har man endog nu haft en velfungerende returordning for plastflasker. Den stadig mere internationaliserede handel og åbningen af grænserne inden for EU har i en vis udstrækning ført til øgede produktmængder. Desværre har denne udvikling medført alvorlige forstyrrelser af det svenske retursystem. Importerede dåser passer ikke ind, da der ikke oprindeligt er betalt pant i Sverige osv. I det svenske Systembolaget er retursystemet nærmest brudt sammen på grund af de forskellige udenlandske flasketyper, der indføres.
Denne udvikling er miljømæssigt forkert. Er der planer om en standardisering af flasker og dåser? Kan en enkelt medlemsstat af miljøhensyn kræve, at alle importerede flasker og dåser skal være tilpasset det pågældende lands retursystem?

Wohlfart
Svaret fra formanden for Rådet på dette spørgsmål vil være meget kort. Jeg vil gerne understrege, at Rådet med interesse noterer sig forklaringerne fra det ærede parlamentsmedlem og også de spørgsmål, han stiller i forbindelse hermed. Jeg skal dog henlede det ærede parlamentsmedlems opmærksomhed på, at Rådet som sådan ikke har nogen kompentence på området. Det er Kommissionens opgave at undersøge det anførte problem og eventuelt at fremlægge nogle passende forslag.

Lindqvist
Jeg stillede samme spørgsmål i går til kommissionen og kommissær Bjerregaard. Jeg fik også et undvigende svar fra hende. Hun henviste ganske vist ikke til rådet, men noget svar fik jeg ikke.
Det handler altså om opbyggede systemer for pant på flasker, dåser, plast, glas og metal i Sverige, som har fungeret godt, og som fungerer godt nu. Da grænsekontrollerne forsvandt, blev de flasker, dåser m.m., der tidligere fandtes, desværre blandet med mængder af forskellige plastflasker, dåser og glas, som nu ikke passer til vort opbyggede system.
Min spørgsmål er, om rådet har noget forslag til, hvordan man ville kunne forhindre, at disse miljøproblemer opstår. Måske kan man drage nytte af de gode systemer, der findes i lande som Sverige. Måske kan der komme et forslag fra EU, som kunne løse problemet med mængden af affaldsprodukter, som nu desværre bliver konsekvensen af, at man åbner grænsekontrollerne.

Wohlfart
Jeg tror godt, at jeg kan sige til hr. Lindqvist, at det, som adskiller mit svar fra Kommissionens svar, måske ikke er at have stillet spørgeren tilfreds, men at mit svar i det mindste ikke var undvigende, det var klart. Jeg henviste til Kommissionens kompetence. Jeg ved godt, at det svenske system, som De lige har mindet os om, er et forbilledligt system, og at det har fungeret i adskillige år til almindelig tilfredshed. Jeg mener, at Rådets direktiv om emballage og emballageaffald, der blev vedtaget den 20. december 1994, foreskriver genanvendelse og genbrug af emballage, men ikke en standardisering af for eksempel flasker og dåser.
De nationale indsamlings- og retursystemer for emballage bør dække såvel de nationale produkter som de importerede produkter uden at gøre forskel. Ifølge de informationer, som jeg råder over, selvom jeg ikke er medlem af Kommissionen, lader det til, at andre medlemsstater ikke har de samme vanskeligheder med hensyn hertil. Det er Kommissionens opgave at undersøge rigtigheden heraf og at drage de nødvendige konsekvenser. Jeg tror, at De allerede i går henvendte Dem til rette vedkommende.
Hvis jeg kender Dem ret, hr. Lindqvist, så tvivler jeg ikke et øjeblik på, at De igen vil forsøge at sætte skub i tingene i de kommende uger og måneder

Formanden
Spørgsmål nr. 6 af Jonas Sjöstedt (H-0698/97):
Om: Hvorfor begrebet »vetenskapliga fakta« i den svenske udgave af Amsterdam-traktaten nu er erstattet med »vetenskapliga bevis«
Artikel 100 A, stk. 5, i Amsterdam-traktaten, som vedrører muligheden af at indføre nationale bestemmelser vedrørende miljø og arbejdsmiljø adskiller sig, for så vidt angår den svenske tekst, på et punkt fra den foreløbige udgave, efter at jurist-lingvisterne har bearbejdet teksten. I den første foreløbige udgave stod, at bestemmelserne skulle være baseret på »vetenskapliga fakta«. I den endelige udgave til delegationerne er der sket en ændring til »vetenskapliga bevis«. Ordet »bevis« opfattes normalt som noget mere definitivt og kan endog anses for kontroversielt inden for videnskab og forskning, hvis opgave det er, konstant at bearbejde og stille spørgsmålstegn.
Hvad er årsagen til, at begrebet »vetenskapliga fakta« er ændret til »vetenskapliga bevis« i den endelige udgave af udkastet til Amsterdam-traktat? Kan Rådet give nogle eksempler på, hvad »vetenskapliga bevis« omfatter, og hvad der adskiller dette begreb fra »vetenskapliga fakta«?

Wohlfart
Jeg tror ikke, at det ærede parlamentsmedlem vil være tilfreds med mit svar. Lignende spørgsmål er allerede blevet stillet under mødeperioderne i juli og september, det vil sige spørgsmål vedrørende de årsager, der ligger til grund for visse bestemmelser i Amsterdam-traktaten og deres fortolkning. I dette tilfælde må jeg endnu en gang understrege, at det ikke er Rådets opgave at kommentere de årsager, som har bragt regeringskonferencen til at ændre visse bestemmelser i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, som for eksempel den bestemmelse, der er blevet nævnt af det ærede parlamentsmedlem.
Jeg må ligeledes understrege, at det heller ikke er Rådets opgave, i hvert fald ikke på dette stadium, at tage stilling til et spørgsmål vedrørende en bestemmelse i en traktat, som endnu ikke er trådt i kraft, også selvom denne er blevet underskrevet i mellemtiden. Under disse omstændigheder beder jeg det ærede parlamentsmedlem om at forstå, at på dette stadium er enhver fortolkning af de i Amsterdam vedtagne tekster ubelejlig, og ikke mindst fordi den eneste institution, der ifølge os er kompetent til at fortolke traktatens bestemmelser, er De Europæiske Fællesskabers Domstol.

Sjöstedt
Tak for svaret, men ganske som De anede, er jeg ikke helt tilfreds med det. Sidste gang, vi diskuterede dette, anførte De blandt andet som grund, at traktaten i Amsterdam endnu ikke var underskrevet. Nu er den underskrevet af udenrigsministrene. Jeg havde derfor håbet på, at De nu ville være rede til at tage en diskussion om indholdet i den.
Jeg synes, den situation, vi befinder os i, er fuldstændig absurd! Borgerne i flere medlemslande skal nu til folkeafstemning om dette, men Ministerrådet, som jo har skrevet traktaten, er ikke rede til at fortælle, hvad traktaten betyder. Jeg er for eksempel ude til møder hver uge i Sverige og får spørgsmål om, hvad forskellige ting i Amsterdam-traktaten betyder. Det eneste jeg kan svare nu, er, at ikke engang Ministerrådet kan svare på, hvad det betyder. Jeg synes, De undgår Deres politiske ansvar en lille smule, når De ikke er rede til at forklare de tekster, som De faktisk har været med til at skrive.
Jeg vil derfor opfordre Dem til at kunne svare næste gang, jeg stiller et spørgsmål om det faktiske indhold i traktaten.

Formanden
Hr. rådsformand. Jeg ved ikke, om det er et spørgsmål eller en trussel. De har under alle omstændigheder ordet, for det ser ud til, at der ikke er helt overenstemmelse mellem, hvad hr. Sjöstedt mener, og hvad De mener, men det er jo det, vi har Parlamentet til.

Wohlfart
Hr. Sjöstedt kender udmærket min holdning til dette emne. Han har lige hentydet til de folkeafstemninger, som vil blive afholdt i visse af Den Europæiske Unions lande. Der finder ligeledes drøftelser sted i parlamenterne med hensyn til Amsterdam-traktaten. Jeg tror, at det tilkommer de forskellige regeringer, som deltog i regeringskonferencen, at fortolke traktaten på den måde, de ikke alene finder hensigtsmæssig, men også korrekt. Jeg ønsker ikke at blande mig i folkeafstemningen i Sverige eller i det, der går forud for denne, men så snart ratificeringsprocedurerne er blevet afsluttet, hr. Sjöstedt, så vil vi kunne drøfte indholdet i Amsterdamtraktaten. Hvis mine informationer er korrekte, vil denne i øvrigt blive revideret i de kommende år, for integreringsprocessen er en dynamisk proces.
De stillede ligeledes et spørgsmål om forskellen mellem "videnskabelige beviser« og "videnskabelige fakta«. Jeg er hverken nogen stor jurist eller nogen stor sprogekspert. Jeg har derfor måttet ty til min søns ordbog, og jeg mener at kunne fortælle Dem, at "videnskabelige fakta« - men det er helt personligt, og det er ikke som formand for Rådet, at jeg giver Dem dette svar - er et element i et "videndenskabeligt bevis«. Det har således ikke den samme værdi som det "videnskabelige bevis«.

Formanden
Mange tak, hr.Wohlfart. Jeg kan forstå, at Deres henvisning til et bestemt leksikon ikke har været en lovprisning, men i denne forsamling må man ikke komme med lovprisninger. Det er under alle omstændigheder, som De selv siger, helt og aldeles en meget, meget personlig opfattelse.

Lindqvist
Det er jo interessant at diskutere denne sag; det er jo derfor, den tages op. Som jeg opfattede svaret, så skulle Deres søns beskrivelse af begreberne »videnskabelige fakta« og »videnskabelige beviser« betyde, at videnskabelige fakta indgår i og er mindre end videnskabelige beviser. Det betyder, at den juristlingvistiske ændring, der er foretaget, stiller større krav efter Amsterdammødet og efter at sprogjusteringerne er foretaget. Det er jo derfor, disse diskussioner opstår: Hvor stort er kravet?
Som De bemærkede, tog jeg i foregående spørgsmål Sverige som eksempel. Ville f.eks. Sverige kunne anføre videnskabelige beviser for, at vort retursystem har fungeret så godt, at vi vil beholde det og standse importen af flasker, glas og dåser, der ikke opfylder vore miljøkrav? Det spørgsmål blev aldrig besvaret. Jeg begærer ikke svar nu. Vi vender sikkert tilbage til den debat.
Dette er dog kolossalt vigtigt for, hvordan Amsterdam-traktaten skal fortolkes.

Formanden
Spørgsmål nr. 7 af John Cushnahan (H-0701/97):
Om: Udviklingslandenes gæld
Problemet med udviklingslandenes gæld var på dagsordenen for Den Internationale Valutafonds og Verdensbankens konference i Hong Kong i september.
Hvilke foranstaltninger har Rådet truffet med henblik på at afbøde de vanskeligheder, som debitorlandene står over for?

Wohlfart
Rådet er besluttet på at støtte de stærkt forgældede fattige lande. Da jeg læste denne sætning, blev jeg klar over, at der nu eksisterer en ny forkortelse, SFFL, det vil sige "stærkt forgældede fattige lande«.
Kommissionen fremlagde for nylig en meddelelse, som foreslår en reaktion fra Fællesskabet på initiativet til fordel for disse lande; et initiativ, der blev fremført af det internationale samfund som følge af topmødet i Lyon med henblik på at lempe disse landes gæld. Dette forslag er under behandling i Rådet.
Medlemsstaterne, navnlig inden for rammerne af Pariser-klubben, og Fællesskabets institutioner har oplyst, at de ville tilslutte sig det pågældende initiativ. De vil give et passende bidrag til dette internationale engagement til fordel for verdens fattigste lande. Deltagelsen af Den Europæiske Union og dennes medlemsstater blev i øvrigt bekræftet for nylig i Hong Kong under Den Internationale Valutafonds og Verdensbankens årlige møder.

Cushnahan
Jeg ser meget positivt på rådsformandens svar, og jeg er sikker på, at han er klar over problemets omfang. Selvom de latinamerikanske lande er de mest gældstyngede, hvad angår globale beløb, er det de afrikanske lande syd for Sahara, der har de største problemer. Det kan bedst illustreres ved at se på, hvor meget de nu skylder væk. I 1962 havde de en gæld på USD 3 milliarder, mens den nu er på omkring USD 235 milliarder - svarende til 76 % af BNP. Disse landes morarenter, som var på USD 1, 2 milliarder i 1980, er nu steget til USD 43 milliarder. De lande har store problemer med at betale af på deres gæld.
Jeg bifalder den gældssanering, der har fundet sted, men de multilaterale långivere gældssanerer ikke, hvilket illustreres af, at afrikanske lande nu skylder International Development Agency USD 25 milliarder i forhold til USD 2, 58 milliarder i 1980.
Jeg gad vide, i lyset af det, rådsformanden sagde om de iværksatte initiativer, om der kan lægges pres på de multilaterale långivere med henblik på gældssanering for at hjælpe disse lande.

Wohlfart
Jeg tror, at hr. Cushnahan har opfattet omfanget af denne debat samt det, der står på spil, helt rigtigt. Han talte om gælden, som udgør 65 % af disse landes BNI. Det er således virkelig en tung byrde, og jeg tror, at vi vil kunne drøfte dette spørgsmål under Rådets samling om "generelle anliggender« den 10. november. Jeg håber, at vi vil kunne blive enige ikke alene om at anmode Kommissionen om i de kommende måneder at fremlægge et konkret forslag for os med hensyn til den finansielle indsats, som vil kunne blive gjort af Den Europæiske Union og dennes medlemsstater, men også om den strategi, som Den Europæiske Union skal anvende for at gøre sin mening gældende i de internationale forsamlinger.

Formanden
Spørgsmål nr. 8 af Hugh McMahon (H-0702/97):
Om: Agenda 2000
Kan det luxembourgske formandskab oplyse Parlamentet om resultatet af drøftelserne om Agenda 2000 på samlingen i Rådet (udenrigsministrene) den 15. september 1997?
Hvad har formandskabet gjort for at nå frem til et kompromis mellem de medlemsstater, der ønsker at nedskære udbetalingen af fællesskabsmidler, og dem, der ønsker at opretholde det nuværende udgiftsniveau?

Wohlfart
Eftersom Agenda 2000 er et emne, som i højeste grad interesserer ikke alene formandskabet, Rådet og Kommissionen, men også parlamentsmedlemmerne, vil jeg bestræbe mig på at give et passende svar på det spørgsmål, som det ærede parlamentsmedlem stillede.
Jeg vil gerne give et kort resumé af denne omfattende samling af dokumenter, der ikke blot vedrører udviklingen af Unionens politikker, og særligt landbrugs- og strukturpolitikkerne, samt de så væsentlige finansielle rammer for Unionen efter år 2000, men også en række generelle spørgsmål i forbindelse med udvidelsen, og endelig Kommissionens udtalelser om de lande, der ansøger om optagelse.
Den vejledende debat om Agenda 2000, som Rådet holdte den 15. september i år, har gjort det muligt for formandskabet at mærke sig de første overvejelser fra medlemsstaterne omkring de generelle tendenser, som vi lige har klarlagt med hensyn til dels uddybningen og udviklingen af Unionens politikker samt dennes fremtidige finansielle rammer, dels de beslutninger, som Det Europæiske Råd vil skulle tage vedrørende hele udvidelsesprocessen.
Under denne debat har man således identificeret de væsentlige politiske elementer, som naturligvis kræver en grundig undersøgelse med henblik på den rapport, som Rådet skal fremlægge på Det Europæiske Råds møde i Luxembourg til december.
Formandskabet kan i øvrigt forsikre det ærede parlamentsmedlem for, at det vil træffe alle de nødvendige foranstaltninger for at kunne foretage en omhyggelig og detaljeret undersøgelse på politisk og teknisk plan af alle disse komplekse og følsomme spørgsmål.
Formandskabet vil gøre den størst mulige indsats for i løbet af hele dette halvår at bidrage til en indbyrdes tilnærmelse af holdningerne for på Det Europæiske Råds møde i Luxembourg, at nå frem til de nødvendige beslutninger, som i Unionens og ansøgerlandenes interesse skal træffes med hensyn til alle de spørgsmål, der er forbundet med udvidelsesprocessen.
Jeg mener i øvrigt at vide, at vores premierminister hr. Jean-Claude Juncker ligeledes har benyttet sig af dagen i dag og dagen i går i forbindelse med debatten om situationen i Unionen og om beskæftigelsestopmødet til at vise Dem den vægt, han personligt tillægger disse sager.

McMahon
Hr. formand, det var interessant at høre, hvad rådsformanden havde at sige om, hvilke skridt det luxembourgske formandskab agter at tage for at nå til et kompromis mellem de enkelte medlemsstaters forskellige synspunkter.
For det første, hvilke foranstaltninger agter det luxembourgske formandskab at træffe for at sikre, at tidsplanen for vedtagelse i december overholdes? For det andet, hvad angår det, som flere rådsmedlemmer har fremført, nemlig at der skal ske yderligere institutionelle ændringer forud for udvidelsen, hvilken drivkraft eller vægt vil det luxembourgske formandskab tillægge dette?

Wohlfart
Dette spørgsmål vedrørende datoen og fristerne fortjener et par kommentarer fra min side.
For det første pålægger selve datoen for Det Europæiske Råds møde, som er fastsat til den 12. og 13. december, os en meget stram tidsplan. I øvrigt mener jeg, at vi gør en indsats på alle planer for at kunne fuldføre Rådets forberedelser og nå frem til en absolut nødvendig enighed om spørgsmål som for eksempel udvidelse og alle de andre spørgsmål i tilknytning hertil.
Vi gør først en indsats med hensyn til premierministrene. Vores premierminister tager i denne tid rundt til hovedstæderne i Den Europæiske Union for personligt at møde stats- og regeringscheferne og lytte til deres holdninger, deres kommentarer og deres bemærkninger med henblik på udarbejdelse af et forlig under topmødet i Luxembourg, fordi der vil nødvendigvis blive tale om et forlig, eftersom holdningerne afviger fra hinanden for eksempel med hensyn til det finansielle aspekt og ligeledes med hensyn til anvendelsen af strukturfondene, for kun at nævne nogle stykker.
Men det er nødvendigt med enighed, og jeg er overbevist om, at man vil opnå denne. Det, der står på spil, er alt for vigtigt til at dette møde kan mislykkes.
Dernæst gør vi en indsats med hensyn til de berørte ministre. Hvad enten det drejer sig om udenrigsministrene eller de andre sagkyndige ministre, har vi ligeledes regelmæssig kontakt med vores kolleger i de tilsvarende embeder i landene i Den Europæiske Union. Under det luxembourgske formandskab, og ud over Rådets samling om "generelle anliggender«, Ecofin-rådet og andre specialiserede råd, har vi også planlagt seks uformelle møder mellem ministrene med henblik på forberedelsen af topmødet i Luxembourg. Jeg har i øvrigt selv været formand for mødet om det indre marked. Efter beslutningen på topmødet i Amsterdam var dette også en lejlighed for det luxembourgske formandskab til at få kontakt med ministrene fra de central- og østeuropæiske lande, som ønsker at deltage i Den Europæiske Union.
Hr. formand, hvis De tillader det, mener jeg at kunne sige, at dette ministermøde afvikledes under nogle omstændigheder, som jeg ville karakterisere som værende præget af ærligt venskab, og med et meget åbent sind, som gjorde det muligt for os at undgå en slags brud. Folk har forstået, at de deltager i en historisk proces, i en proces, som fortjener, at man tager fat på denne, for det er det eneste alternativ for år 2000 og fremover.
Endelig gør vi en indsats med hensyn til De Faste Repræsentanters Komité, som har fået instrukser fra Ministerrådet. Vi sørger for at finpudse de forskellige horisontale agendaer for at have et diskussionsgrundlag til topmødet i Luxembourg. Det vil så tilkomme vores stats- og regeringschefer at tage deres ansvar. Jeg kan blot sige Dem, at vi sammen med Kommissionen og de andre medlemsstater gør vores bedste for at være færdige til tiden.

McCarthy
Tak, hr. rådsformand, for det meget fyldestgørende svar. Jeg tror, at vi alle kan være enige om, at dette ikke er et nulsumsspil, og at det er i hver enkelt medlemsstats interesse at tage godt imod nye medlemmer i lyset af de indtægtsmuligheder og nye handelsforbindelser, de vil medføre.
Jeg må sige, at jeg, og mine kolleger her i Parlamentet, tror jeg, føler det som lidt af en trussel på visse områder. Vi må understrege, som De sagde, at der er behov for en rimelig og retfærdig fordeling af ressourcerne, men stadig med prioritering af de fattigere områder og regionerne i tilbagegang.
Mon De også har konstateret den manglende vilje, og hvilke medlemsstater er efter Deres mening bekymret over fremtiden, og hvilke medlemsstater frygter, at de vil blive bedt om at betale for udvidelsen? Hvordan kan vi sikre, at vi når til enighed om en rimelig og retfærdig fordeling?

Wohlfart
Jeg tror ikke, at jeg behøver at nævne nogen landes navne for fru McCarthy, for hun kender dem lige så godt som jeg, om ikke bedre.
Der er en debat i gang om en retfærdig og ligelig fordeling af den finansielle byrde. Det er en meget spændende debat, og jeg vil blot sige, at med hensyn til mit eget land, Luxembourg, så får de tal, der ikke altid er korrekte, det til at fremstå snart som kreditor og snart som debitor. Jeg kan fortælle Dem, at det er debitor, men jeg ønsker ikke at gå i detaljer om dette i denne diskussion.
Jeg tror, at enigheden reelt er mulig. Dette vil blive afgjort, frue, på højeste sted, og dette vil i øvrigt måske - jeg er ingen profet - blive afgjort meget sent om natten, eller sent om aftenen, det ved jeg ikke.
Med hensyn til udvidelsen har jeg kastet et blik på statistikkerne vedrørende vores handelsmæssige forbindelser med de central- og østeuropæiske lande. Jeg er enig i Deres analyse. Der er naturligvis ikke tale om et foretagende uden tab. Men hvis De betragter statistikkerne for vores udenrigshandel med disse lande, til trods for indførelsen af frihandelszonerne og til trods for fordelene, så må De konstatere, at handelsbalancen stadig i høj grad falder ud til Den Europæiske Unions fordel. Personligt er jeg overbevist om, at en manglende optagelse af disse centralog østeuropæiske lande efter objektive kriterier og efter en tidsplan, der på en fornuftig måde er inddelt i faser, i den sidste ende vil være meget dyrere end optagelsen. Jeg er overbevist om, at det er en udfordring, frue, ligesom jeg er overbevist om, at det er en historisk chance for dette kontinent. Lad os ikke forspilde den.

Formanden
Spørgsmål nr. 9 af Sören Wibe (H-0704/97):
Om: Hemmeligstempling af Schengen-håndbøger
Ifølge oplysninger i Sverige har den svenske regering hemmeligstemplet to ud af tre Schengen-håndbøger. Det drejer sig om anvisninger på, hvordan kontrollen ved de ydre grænser og informationsudvekslingen mellem medlemsstaterne skal foregå.
Schengen-aftalen skal nu integreres i EU-traktaten, som er en traktat, der vil lægge vægt på offentlighedsprincippet. Mener Rådet ikke, at det bør henstilles til medlemsstaterne at sørge for, at samtlige Schengen-håndbøger er offentlige?

Wohlfart
Jeg svarer med glæde på dette spørgsmål, eftersom jeg var en af underskriverne af Schengen-aftalen i 1990, hvilket ligger nogle år tilbage.
Som svar på dette dobbelte spørgsmål, som er blevet stillet os, vil jeg sige, at De Faste Repræsentanters Komité på deres møde den 16. oktober 1997, for seks dage siden, oprettede en arbejdsgruppe, der har til opgave at undersøge spørgsmålene vedrørende overtagelsen af Schengen-aftalen og dennes fordeling mellem første og tredje søjle.
Denne gruppe vil indlede sit arbejde i morgen den 23. oktober. Blandt de spørgsmål, som den skal undersøge, er offentliggørelsen af Schengen-aftalen. Denne offentliggørelse rejser nogle forskellige problemer, som både hænger sammen med omfanget af Schengen-aftalen og med visse oplysningers fortrolige karakter.
Det ærede parlamentsmedlem vil sikkert forstå, at visse oplysninger, som for eksempel er henvendt til de myndigheder, der sørger for kontrollen ved de ydre grænser, i sagens natur er fortrolige og derfor ikke tilgængelige for offentligheden. Dette sætter på ingen måde spørgsmålstegn ved det princip om gennemsigtighed, som Amsterdam-traktaten påny stadfæster.

Wibe
Jeg takker mange gange for svaret. Det var et meget positivt svar. Jeg kendte ikke til denne arbejdsgruppe og er meget glad for, at den er nedsat.
Jeg har egentlig kun et lille tillægsspørgsmål: Kan De sige noget om, hvilke principper for offentliggørelse, der vejleder denne gruppes arbejde? De siger, at ydre grænsekontroller kan vi ikke offentliggøre. Jeg er ikke så sikker på det. En hel del af det burde også kunne offentliggøres, men jeg forstår, at visse tekniske detaljer må hemmeligholdes. Hvis De har en kommentar om disse vejledende principper, så ville jeg være glad.

Wohlfart
Faktisk vil jeg forsøge at give et svar. Jeg tror, at formandskabet og medlemmerne af arbejdsgruppen har til hensigt at holde sig de europæiske og nationale parlamentsmedlemmers legitime bekymringer for øje med hensyn til Schengen-systemets gennemsigtighed.
Hr. formand, jeg kan huske, at jeg selv mødte for Europa-Parlamentets kompetente udvalg i 1992, på det tidspunkt, hvor Luxembourg havde formandskabet for Schengen. Dengang hang en af de vigtigste bebrejdelser, man rettede mod Schengen-aftalen, helt klart sammen med manglen på kontrol fra Parlamentets og De Europæiske Fællesskabers Domstols side.
Jeg mener dog alligevel at kunne sige, at man med den nye bestemmelse i Amsterdam-traktaten, som overtager Schengen-aftalen på fællesskabsplan, nu har gjort et stort skridt i den rigtige retning, selvom jeg er overbevist om, at det stadig vil være nødvendigt med nogle tilretninger.
Med hensyn til gennemsigtigheden kunne jeg således forestille mig, at de ministre og den formand for Rådet, der har at gøre med retsvæsenet og den indre sikkerhed, regelmæssigt møder for Europa-Parlamentets kompetente udvalg for at aflægge rapport om aktiviteterne og ligeledes om Schengen-aftalen. Man kunne også forestille sig en offentlig debat, ligesom så mange andre, her i Europa-Parlamentet om, hvorledes Schengen-aftalen fungerer. Jeg tror, at dette ville være en god måde at bevise, at man virkelig ønsker gennemsigtighed for Schengen-aftalen i det daglige.
For det andet drejer en anden vigtig debat i forbindelse med Schengen-aftalen sig om beskyttelsen af privatlivets fred, hvilket omfatter alt materiale med personlige oplysninger. Med hensyn hertil tror jeg, at De alle er enige med mig i, at det er nødvendigt at være meget forsigtig, og at man af indlysende grunde for at beskytte individet må begrænse adgangen til disse oplysninger til personer med en behørig tilladelse.
Jeg vil ligeledes gerne gøre opmærksom på, at der eksisterer en uafhængig kontrolmyndighed, som har til opgave at overvåge Schengen, og som skal sørge for overvågning og for, at individets rettigheder ikke krænkes i forbindelse med Schengen-systemet. Jeg tror, at vi skal tilrettelægge vores arbejde ud fra disse to punkter: gennemsigtighed og beskyttelse af privatlivets fred.

Formanden
Mange tak, hr. Wohlfart, men jeg beder Dem om endnu ikke at vende Deres opmærksomhed mod hr. Wibes spørgsmål, for først skal jeg i henhold til forretningsordenen give ordet til hr. Sjöstedt for et tillægsspørgsmål. Hr. Sjöstedt har derfor et minut til samme emne.

Sjöstedt
Jeg vil gerne takke for rådets svar, som jeg synes var meget interessant, det vil sige, at der alligevel sker en udvikling på dette område med den store mængde hemmeligstemplet materiale i Schengen.
De nævnte instruktionerne for den ydre grænsekontrol. Der findes to andre, ikke offentlige dokumenter, som er omstridte, nemlig SIRENE-håndbogen og instruktioner til ambassader og konsulater udenlands. Har De samme syn på disse dokumenter, det vil sige, at de bør forblive hemmeligstemplede? Kan De ikke tænke Dem, at man i det mindste delvis udleverer disse dokumenter? Jeg kan have fuld forståelse for, at der findes visse oplysninger i det, som ikke kan udleveres, men kan man ikke udlevere andre oplysninger i disse dokumenter?
Desuden ville jeg gerne vide, om man vil være færdige med processen vedrørende bedømmelsen af offentliggørelsen, inden ratificeringen af traktaten begynder i medlemslandene? Dette er jo nemlig også grundlag for ratificeringen. For f.eks. Sverige og Danmark indebærer Amsterdam-traktaten jo, at man også for første gang bliver en del af Schengen. Dette må derfor afgøres, før ratificeringen indledes i de nationale parlamenter.
Så ville jeg gerne vide, om man kan få en kopi af rådsformandens søns leksikon, som synes at være et centralt dokument i fortolkningen af Amsterdam-traktaten.

Wohlfart
Det er mit indtryk, at tingene stadig er lidt uklare, ja lidt for uklare med hensyn til Schengen-aftalen.
Jeg husker en meget interessant debat i 1991, hvor de europæiske parlamentsmedlemmer rettede to grundlæggende bebrejdelser mod Schengen-initiativet, nemlig at forhandlingerne vedrørende Schengen-aftalen var foregået i forbindelse med en regeringskonference og uden Europa-Parlamentets medvirken.
I øvrigt var jeg dengang en smule overrasket over, og det siger jeg uden bitterhed og uden kynisme, at så mange mennesker, og også i vores egne nationale parlamenter, påstod hvad som helst, når de talte om Schengen-aftalen. Enten var det big brother is watching you , eller simpelthen indførelsen af en politistat, som greb ind på alle områder, eller også var det lige det modsatte. I vores forhandlinger havde vi dog alligevel forsøgt at kompensere for de indre grænsers forsvinden ved hjælp af foranstaltninger ved de ydre grænser.
Jeg tror, at vi i dag befinder os lidt i samme situation. Jeg tror, at alle er enige om, at det er nødvendigt med et vist politisamarbejde, eftersom den organiserede kriminalitet rejser nogle problemer, som et enkelt politi eller et nationalt politi ikke kan klare alene, uanset hvor kompetent, det end måtte være. Man må derfor give sig selv visse midler til forebyggelse og bekæmpelse, alt imens man husker på det, som efter min mening er grundlæggende i Schengen-systemet, nemlig beskyttelsen af privatlivets fred og beskyttelsen af oplysningerne.
Jeg ved, at der er visse bestemmelser, navnlig med hensyn til udstedelsen af visa, som ikke længere henhører under æreskonsuler, som det var tilfældet dengang, men som er forbeholdt ambassader og konsulater. Inden for de nationale parlamenter eksisterer der nogle kontroludvalg, der når som helst kan gøre brug af de oplysninger, som de finder nødvendige. Jeg tror, at man skal være meget forsigtig med administrationen af visse sager.

Formanden
Spørgsmål nr. 10 af Anne McIntosh (H-0707/97):
Om: Afskaffelse af det afgiftsfrie salg
Nu da Rådet er ved at forberede sit ekstraordinære topmøde om beskæftigelse, forstår det da ikke det selvmodsigende i fortsat at ville afskaffe det afgiftsfrie salg i 1999 og den arbejdsløshed, som dette vil medføre i transport- og turistsektoren, samtidig med at man søger at fremme jobskabelsen?
I betragtning af at den nylige rapport fra luftfartsindustrien, der antyder, at afskaffelsen af det afgiftsfrie salg efter juni 1999 vil medføre tab af 30.000 arbejdspladser, får lufthavne til at forhøje gebyrerne og flyselskaber til at hæve priserne, er Rådet da enig i, at det derfor er absolut nødvendigt at gennemføre yderligere undersøgelser af, hvilke sociale og økonomiske virkninger denne afskaffelse vil få?

Wohlfart
Jeg har allerede haft lejlighed til at svare på lignende spørgsmål under spørgetiden i juli måned, og jeg er bange for, at det svar, som jeg kan give det ærede parlamentsmedlem, vil skuffe hende. Jeg vil nemlig gerne med det samme gøre opmærksom på, at der ikke er noget nyt i den sag, som ligger hende særligt på sinde.
Hr. formand, jeg skal med det samme understrege, at fastholdelsen af det toldfrie salg under transporten af passagerer inden for Fællesskabet er i modstrid med eksistensen af et indre marked uden grænser.
Cirkulationen af varer, der er købt af privatpersoner til privat brug, mellem to medlemsstater, har nemlig ikke længere nogen følger set ud fra et skattemæssigt synspunkt. Privatpersoner kan således købe varer til privat brug i en hvilken som helst medlemsstat og indføre disse varer i en hvilken som helst anden medlemsstat, uden at skulle deklarere disse og betale told ved grænsen.
I denne situation var der ikke længere grund til give de rejsende toldfrihed. Fastholdelsen i længere tid end den anførte periode af det toldfrie salg under transporten af passagerer inden for Fællesskabet kunne i øvrigt forvride konkurrencen over for de handlende, som sælger varer inklusive afgifter, samt konkurrencen mellem de forskellige transportmidler, alt efter om de tilbyder toldfrit salg eller ej.
Når Rådet midlertidigt har forlænget det toldfrie salg til rejsende inden for Fællesskabet, nemlig indtil den 30. juni 1999, så var det med ønsket om at bøde på de sociale og regionale vanskeligheder, som kunne udspringe af en brat afskaffelse af dette salg.

McIntosh
Det, som rådsformanden lige sagde, gør idéen om et beskæftigelsestopmøde i Luxembourg rent til grin. Jeg kan slet ikke se noget formål med at holde et sådant topmøde. Randlande og øer er mere afhængige af afgiftsfrit salg end landene i den centrale del af det europæiske fastland. Det siger sig selv, at man i Belgien, Holland ikke skal rejse så langt, og priserne er lavere. Derfor er bidraget fra det afgiftsfrie salg til den lokale økonomi, ikke mindst hvad angår beskæftigelsen, mindre mærkbart.
Et betydeligt antal personer er beskæftiget med afgiftsfrit salg i lufthavne, flyselskaber, havne og færger, især i lande såsom Det Forenede Kongerige, Irland, Danmark, Norge og Sverige, hvor man ikke nyder godt af de samme lave afgifter som specielt i Luxembourg og Belgien. De personer, der er beskæftiget i lufthavne, flyselskaber, havne og færger, vil miste deres job fra den 1. januar . Jeg vil gerne opfordre rådsformanden til at bruge Luxembourgtopmødet til at undersøge spørgsmålet nærmere.

Wohlfart
Tro mig, beskæftigelsen, og fuld beskæftigelse, er et af de anliggender, som ikke blot EuropaParlamentet - og jeg roser de parlamentsmedlemmer, som interesserer sig for denne sag - men også jeg selv tager mig af. Jeg kan nemlig sige Dem, frue, at jeg også hver dag modtager anmodninger med henblik på en ministeriel støtte vedrørende arbejde, hvad enten dette sker skriftligt eller per telefon.
Jeg undervurderer derfor på ingen måde omfanget af det problem, der ligger Dem på sinde. Med al den respekt, jeg har for Dem, så vil jeg dog ikke knytte en forbindelse mellem en af det indre markeds bestemmelser og topmødet om beskæftigelsen i Luxembourg. Jeg tror, at det er fristende at gøre dette. Og jeg ønsker blot at sige et par ord om dette indre marked, for jeg har nu været ansvarlig for sagen om det indre marked i otte år.
Målet for den frie bevægelighed af varer, tjenesteydelser, kapital og personer, som skulle være 100 % operationel den 1. januar 1999, er et mål, som på mellemlangt sigt uden tvivl vil være i stand til at skabe nye arbejdspladser. Af den foreløbige status over, hvorledes det indre marked fungerer, som Kommissionen gjorde i november måned sidste år, fremgår det - ifølge Kommissionens beregninger - at alene indførelsen af det indre marked den 1. januar 1993 har skabt op til 900.000 arbejdspladser.
Som man ved, eksisterer der dog stadig nogle hindringer og skævvridninger. Det er derfor, at Rådet har overtaget de forslag fra Kommissionen om at iværksætte denne handlingsplan for det indre marked, med fire strategiske mål til en effektiv indførelse, uden hindringer, af det indre marked inden den 1. januar 1999.
Hvorfor siger jeg nu dette? Det gør jeg, fordi visse elementer, der er indeholdt i disse handlingsplaner og i disse strategiske mål, berører nogle områder, der er lige så følsomme som skatteforholdene - og ikke kun virksomhedernes skatteforhold - men som også er meget vigtige for det indre marked, som for eksempel statsstøtte og andre subsidier i forbindelse med etableringen af nye selskaber i vores forskellige lande, støtte til forskning og udvikling, og meget mere.
Det er ud fra ønsket om at undgå konkurrenceforvridning, at alle disse foranstaltninger vil blive truffet, frue, samt med det formål at indføre en fælles valuta for det indre marked. Når først alle disse betingelser er til stede, vil de således muliggøre den fulde udvikling af dette indre marked og ligeledes, med udsigt til år 2000, skabelsen af nye job som følge af den 100 % indførelse af det indre marked.
Men jeg siger det også, fordi jeg er overbevist om, at visse skattemæssige, statslige og andre bestemmelser på kort sigt kunne føre til - jeg siger på kort sigt - et smertefuldt tab af arbejdspladser.
Når man taler om det indre marked i 1999, må man se de muligheder, det fører med sig. Man skal naturligvis ikke undervurdere, at der på kort sigt kan opstå visse problemer i forbindelse med de lovmæssige, skattemæssige og andre bestemmelser, som jeg lige har nævnt. Men på mellemlangt sigt er det mål, man har sat sig, jo skabelsen af arbejdspladser. Frue, jeg kender vores premierminister temmelig godt, selvom jeg ikke er medlem af hans parti. Han er virkelig overbevist om det nyttige i topmødet om beskæftigelsen, og han vil, sammen med sine kolleger, gøre sit bedste for at dette topmøde om beskæftigelsen skal leve op til sit navn.

Oddy
Lige en lille sidebemærkning, når vi nu er i gang med at få det indre marked til at fungere, hvad kan vi så gøre for at åbne markedet her og gøre noget ved den alt for dårlige Air France-rute til Strasbourg.
For nu at vende tilbage til emnet, så forstår jeg, at det afgiftsfrie salg bidrager til serviceniveauet for flypassagererne i denne forbindelse. Hvilken garanti har vi for, at flypassagererne ikke oplever en ringere service som følge af denne foranstaltning?

Wohlfart
Jeg ønsker ikke at gå ind i en debat - som i øvrigt kunne være meget interessant - om kvaliteten af de europæiske luftfartsruter, da vi ellers risikerer at fortsætte i det uendelige. Hvis jeg har forstået spørgsmålet rigtigt, så drejer det sig om den måde, hvorpå man stadig kunne sikre de rejsende en ordentlig service.
For det første ved De, frue, at der i lufthavnene ligeledes er flyvninger til destinationer uden for Det Europæiske Fællesskab. Passagererne til disse flyvninger er ikke underlagt nogen restriktioner, og vil stadig kunne købe toldfrie varer. De kan så sige, at dette kun udgør en procentdel - som jeg dog anser for at være ret betydelig, selvom den ikke repræsenterer et flertal - af de indkøb, som gøres i lufthavnen. I øvrigt mener jeg at kunne sige, at der stadig vil være mennesker, som vil være rede til at købe ind i lufthavnene.
Hvordan det end måtte forholde sig, når De i Deres spørgsmål nævner lufthavnene, så vil andre sikkert kunne stille mig det samme spørgsmål med hensyn til færgeforbindelserne. De vil således forstå, at jeg kun kan svare Dem, at Rådet traf afgørelse herom for nu seks år siden. Rådet tog sin beslutning med fuld bevidsthed om, hvad det gjorde, og hvis jeg ikke tager fejl, har der sikkert også været drøftelser her i dette Parlament. Jeg ved ikke, om man på det tidspunkt var klar over de problemer, eller lad os sige de erfaringer - som jeg selv vil kalde smertefulde - som beslutningen ville medføre på dette område, men det er en kendsgerning, at man har valgt en overgangsperiode på seks år - jeg kan kun gentage mig selv, hr. formand - for at de berørte parter så vidt muligt skal kunne forberede sig på denne situation i lufthavnene samt i havnene og ombord på skibene.

Cassidy
Jeg vil gerne lykønske rådsformanden med at han kunne stå fast i det, der ærligt talt har været en temmelig skruppelløs og uærlig lobbyvirksomhed over for dette Parlament.
Måske vil det interessere rådsformanden at høre, at der eksisterer en »Tværpolitisk Gruppe om Afgiftsfrit Salg«, som simpelthen er en organisering af lobbyen, og at der står meget indflydelsesrige interesser på spil i denne sag.
Er rådsformanden klar over, at mange statistikker om tabte arbejdspladser og stigninger i flytrafikken er behæftet med en del spekulation, og at der i virkeligheden er tale om et tilskud fra skatteborgerne til passagererne? Er rådsformanden klar over, at en chef i et britisk flyselskab indrømmede, at det afgiftsfrie salg svarede til et tilskud på ECU 21 pr. passager i charterfly?

Formanden
Hr. Wohlfart, vil De besvare hr. Cassidys spørgsmål eller komme med en kommentar?

Wohlfart
Nej, hr. formand, for jeg tror, at der måske er endnu et spørgsmål, som fortjener et svar. Men De skal alligevel have tak for at have givet mig ordet.

Cushnahan
Skal min kollega have lov til at kalde dem, der støtter det afgiftsfrie salg, for skruppelløse, når de jo kun prøver at bevare arbejdspladser, sikre lavere flybilletpriser, fremme turismen og bevare de vigtige færgeruter. Det synes jeg er en grov fornærmelse af dem, der ønsker at bevare det afgiftsfrie salg.

Formanden
Hr. Cushnahan, tillad mig, at jeg siger til Dem, at det ikke er et spørgsmål til forretningsordenen. Det kunne under alle omstændigheder bringe uorden i vort arbejde.
Hr. Papayannakis har bedt mig om ordet til et spørgsmål til forretningsordenen. Men ikke på grund af personlige hentydninger. Jeg har ikke hørt, at man har nævnt Dem personligt. Måske har man omtalt Dem med et tilnavn, som jeg ikke kender.

Papayannakis
Hr. formand, jeg er blandt dem, der kæmpede for at få forlænget tilladelsen til toldfrit salg. Det fortsætter jeg med, og jeg betragter ikke mig selv som samvittighedsløs, for jeg gør dette i samarbejde med fagforeningerne for de ansatte i den toldfrie sektor i Grækenland. Det er såmænd 2500 mennesker. Er det ikke alvorligt nok?

Formanden
Spørgsmål nr. 11 af Christine Oddy (H-0711/97):
Om: Nicaragua, Det nationale forum og den nationale dialog
Hvad har Rådet foretaget for at fremme den officielle nationale dialog i Nicaragua og det nationale forum efter gadeurolighederne tidligere på året?
Hvad agter Rådet at foretage for at bistå Nicaraguas regering med at gennemføre aftalen om ejendomsret, som ville løse problemet for 20.000 byboere og mange landbofamilier og forhindre, at de bliver sat på gaden?

Wohlfart
Rådet har altid støttet indsatsen fra de demokratiske kræfter i Nicaragua for at nå frem til en national dialog, og det ønsker brændende, at man kan styrke de aftaler, som allerede er indgået, og udvikle denne dialog med alle sektorerne i det civile samfund.
Rådet er meget bevidst om den udfordring, som Nicaraguas ledelse har foran sig, idet den står over for et bredt program af sociale og økonomiske reformer, som kun vil kunne gennemføres, hvis alle de politiske grupper er enige herom, og med parlamentarisk enighed mellem regeringspartiet og oppositionen.
I øvrigt ønsker Rådet, at Nicaragua skal kunne udnytte den integrationsproces, der er i gang på nuværende tidspunkt mellem de lande, der tilhører San José-gruppen, så det kan få en harmonisk plads i verdensøkonomien. Rådet har støttet San José-gruppen lige siden den blev oprettet, og er i den sammenhæng glad for den beslutning, der for nylig blev taget i Managua af medlemslandene om at indføre nogle fælles institutioner efter Den Europæiske Unions model.

Oddy
Jeg vil gerne lige gøre Rådet opmærksom på de voksende sociale og økonomiske problemer og voksende spænding i landet, herunder problemet med gadebørn. Jeg regner med, at Rådet vil blive ved med at vise sin store interesse i situationen i Nicaragua, for det land har brug for vores hjælp og bistand.

Wohlfart
Jeg kan virkelig tilslutte mig alt det, som det ærede parlamentsmedlem lige har sagt, og formandskabet for Rådet vil gøre den størst mulige indsats. Både personligt og som minister for samarbejde og udvikling, og ikke som formand for Rådet, kan jeg sige Dem, at Nicaragua og dets interne situation ligger mig særligt på sinde, for det er et af landene i vores arbejdsgruppe.

Formanden
Spørgsmål nr. 12 af Mary Banotti (H-0719/97), fremført af fru Ewing:
Om: National beskatning af EU's literaturpris (ARISTEION)
Den danske stat gør ikke prisbeløbet for Nordisk Råds literaturpris eller nobelprisen til genstand for national beskatning. Den danske vinder af Den Europæiske Unions literaturpris, ARISTEION-prisen, i 1996 har imidlertid måttet betale næsten 50 % af prisbeløbet i skat.
Råde bedes oplyse, hvorfor den danske stat gør forskel mellem en EU-pris og en skandinavisk pris, og om der efter dets opfattelse ikke er tale om en klar diskriminering over for vindere af europæiske priser?

Wohlfart
Som svar på spørgsmålet fra det ærede parlamentsmedlem beklager jeg at måtte understrege, at der i organisationsvilkårene for den europæiske litteraturpris Aristeion ikke er fastsat nogen regler for, hvorledes den pågældende pris skal beskattes.
I øvrigt skal jeg gøre opmærksom på, at det ikke er Rådets opgave at give en vurdering af de holdninger, som medlemsstaternes regeringer antager, eller at fortolke disse holdninger.

Ewing
Det er mig en stor ære at træde i stedet for fru Banotti, som er optaget andetsteds.
Jeg vil gerne bede rådsformanden om at huske på, at dette er en EU-pris finansieret af Den Europæiske Union, en pris for oversættelse, som er selve grundlaget for vores kulturudveksling og noget, som ligger os alle på sinde, betalt af de europæiske borgere. Det danske skattevæsen har faktisk stjålet halvdelen af prisen. Det er da i klar modstrid med alle andre tilsvarende priser. Dette er en EU-pris og ikke en uafhængig pris.
Derfor mener jeg, at der står finansielle interesser på spil her. Jeg vil gerne bede rådsformanden om at se på sagen igen.

Wohlfart
Jeg kan naturligvis ikke påtage mig nogen formel forpligtelse, hvilket det ærede parlamentsmedlem sikkert vil forstå, men jeg finder hendes idé interessant, og jeg vil forsøge at gøre mit bedste, frue, for at opfylde Deres ønske. Jeg forpligter mig dog ikke som formand, men blot som samarbejdsminister.

Formanden
De har ordet for et spørgsmål til forretningsordenen, hr. Cushnahan. Men sørg for, at det virkeligt er et spørgsmål til forretningsordenen, for det var det ikke før. De har overrasket min godtroenhed.

Cushnahan
Jeg mødte fru Banotti i går, mens hun var ved at hverve stemmer i min hjemby. Hun bad mig om at undskylde, at hun ikke kunne være til stede her i dag.
Jeg vil også gerne benytte lejligheden til at ønske hende held og lykke i valgkampen for at blive Irlands præsident. Vil det ikke være skønt for os, hvis et medlem af Parlamentet bliver Irlands konstitutionelle statsoverhoved, især fordi det er en person, som er villig til at gøre en indsats for idealet om europæisk integration, rive barrierer ned og gøre en ende på gammelt fjendskab? Hvem er bedre rustet til at blive Irlands præsident end fru Banotti, som har arbejdet for sagen her i Parlamentet, og som er den der bedst kan bygge broer i selve Irland og gøre en ende på gammelt fjendskab?
På jeres vegne vil jeg gerne ønske hende held og lykke.

Formanden
Mange tak, hr. Cushnahan. Vi har lyttet til Deres ord med stor opmærksomhed, og jeg ved ikke, om de passer fuldstændigt ind i vores spørgetid. Men dette Formandskab er meget generøst og tillader det meget gerne.
Vil De stille et tillægsspørgsmål, hr. Posselt?

Posselt
Hr. formand, jeg ville bare sig noget vedrørende forretningsordenen. De kender allerede til sagen. Jeg kritiserer hver gang ikke Dem, for på det punkt har De den rigtige indstilling, men vores Præsidium og Formandskonferencen, fordi spørgetiden næsten aldrig kan udnyttes fuldt ud, fordi vi har rykket den fra om aftenen til om eftermiddagen. På hvert plenarmøde oplever vi disse forsinkelser, og hver gang, jeg kritiserer det, siger en repræsentant for Præsidiet til mig, at det var en undtagelse. Jeg vil gerne vide, hvor mange undtagelser vi vil tillade, og om vi ikke snart burde drage konsekvensen deraf og igen afvikle spørgetiden på et fastlagt tidspunkt?

Formanden
Hr. Posselt, da vi indledte spørgetiden, bad jeg om undskyldning for forsinkelsen, først for formanden for Rådet og dernæst for alle medlemmerne i forsamlingen, og jeg har sagt til dem, at jeg vil forelægge dette spørgsmål for Præsidiet.
Men dette er ikke kun et spørgsmål for Præsidiet, det er også et spørgsmål for alle de politiske grupper. Jeg vil derfor opfordre Dem alle til også at tale med formændene for Deres egne grupper.
Hr. Martin har ordet for et spørgsmål til forretningsordenen.

Martin, David
For nu at understrege det, De lige sagde, hr. formand, så er det Formandskonferencen, som bestemmer dagsordenen for plenarforsamlingen, og ikke Præsidiet.
For det andet, så er Parlamentet den øverste myndighed i denne sag. Hvis et tilstrækkeligt antal medlemmer ville støtte hr. Posselts mening om spørgetiden, kunne vi flytte den til kl. 17.00 om mandagen. Problemet er, at medlemmerne i øjeblikket undervurderer spørgetiden.

Formanden
Da den tid, der er afsat til spørgetid til Rådet, er udløbet, vil spørgsmål nr. 13 til 29 blive besvaret skriftligt.
Men før vi hæver mødet, vil jeg gerne takke Dem alle, tolkene og de øvrige ansatte i Parlamentet, som har bistået os i eftermiddag, for den tålmodighed, De har udvist over for forsinkelsen i dag.
(Mødet hævet kl. 19.21 og genoptaget kl. 21.00)

Forsikringsselskaber
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er anden betænkning (A4-0295/97) af Mosiek-Urbahn, for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om supplerende tilsyn med forsikringsselskaber i en forsikringskoncern (KOM(95)0406 - C4-0464/95-95/0245(COD)).
Ordfører fru Mosiek-Urbahn har ordet.

Mosiek-Urbahn
Kære hr. formand, kære hr. kommissær, mine damer og herrer. Meningen og formålet med direktivforslaget er at give forsikringstilsynsmyndighederne bedre instrumenter til at bedømme den faktiske solvens hos de enkelte forsikringsselskaber, der er en del af en koncern. At opnå dette mål med passende midler er navnlig et overordentligt svært forehavende, fordi den juridiske situation på koncerntilsynsområdet i Europa er overordentlig forskellig, både med henblik på det udvidede solotilsyn og de anvendte beregningsmetoder, tærskelværdier, holding og genforsikringsselskaber.
I Den Europæiske Union omfatter forsikringstilsyn ifølge det tredje skadesforsikringsdirektiv og det tredje livsforsikringsdirektiv fra 1992 p.t. godkendelse af og løbende tilsyn med forsikringsbranchen. Medlemsstaternes tilsynsbestemmelser, som disse direktiver koordinerer og harmoniserer, har primært til formål at beskytte forsikringstagerne og lægger derfor vægt på tilsynet med den finansielle stilling og det enkelte selskabs solvens.
Dette såkaldte solotilsyn med den finansielle stilling er et resultat af princippet om brancheopdeling. Direktivforslaget har til formål at supplere tilsynsdirektiverne om solotilsyn med forsikringsselskaber med supplerende tilsynsbestemmelser for forsikringsselskaber i en forsikringskoncern i form af det udvidede solotilsyn.
Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder har holdt møde i alt 12 gange. Det er usædvanligt. Udvalget hørte i forbindelse med dette yderst komplicerede stof eksperter inden for tilsyn, forskningsvidenskab, praksis og også Den Europæiske Forsikringssammenslutning. Derudover har interesserede udvalgsmedlemmer sammen med mig kæmpet for løsninger på såkaldte uformelle møder. Jeg vil gerne benytte lejligheden til at takke disse medlemmer mange gange for deres tålmodighed, udholdenhed og anstrengelser for gennem konstruktive forslag at komme frem til en stillingtagen, der kunne samle flertal i udvalget.
Udvalget anser det for nødvendigt og rigtigt, at forsikringstilsynsmyndighederne er informeret om strukturer og interne transaktioner i forsikringskoncerner, således at de som led i deres forbrugerbeskyttelsesopgave kan gribe rettidigt ind i tilfælde af overhængende finansielle trusler. I overensstemmelse hermed bifalder udvalget forslaget om at øge forsikringskoncernes gennemsigtighed gennem forbedrede informationsrettigheder - art. 5 og 6 - og i betragtning af forsikringskoncernernes tiltagende internationalisering at styrke samarbejdet mellem tilsynsmyndighederne - art. 7.
Udvalget bifalder ligeledes forslaget om et tilsyn med transaktionerne mellem de forskellige koncernselskaber på markedsvilkår - art. 8. Vi må dog ikke glemme, at eksisterende bestemmelser - det tredje forsikringsdirektiv, BCCIdirektivet - selskabs- og skattebestemmelser allerede giver forsikringstilsynsmyndighederne vidtrækkende kontrolmuligheder. Man kan godt nok sætte sig ind i de bestemmelser, der går videre end det, og som er foreslået af Kommissionen, såvidt de overhovedet er forståelige - forslagets tekst er dog desværre nogle steder meget utydelig eller kan misforstås. De kan dog absolut være fremmende med henblik på at opnå Kommissionens mål. Spørgsmålet er blot, om de er i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet.
I den forbindelse vil jeg gerne komme ind på fire punkter. Kommissionen foreslår at inddrage mindre kapitalinteresser på mindst 20 % respektive forsikringsselskaber, som ikke er underlagt en bestemmende indflydelse, i direktivets anvendelsesområde. Kapitalinteressen på 20 % er dog ikke relevant for moderselskaber. Den europæiske lovgivning bør forblive konsistent. 20 %-grænsen overser fuldstændigt, at der allerede foreligger bestemmelser for koncernsituationen i Europa i form af det syvende selskabsdirektiv. Bestemmelsen i henhold til det syvende selskabsdirektiv om, at koncernregnskaber skal revideres af revisorer, bør også gælde for tilsynet.
Uanset dette gælder følgende: Dobbeltgearing giver en virksomhed mulighed for at udvide sit forretningsvolumen uden yderligere egenkapital, idet den i stedet for andre formueværdier ansætter kapitalinteresser i et andet selskab, der allerede bruger kapitalinteressen som grundlag for dets forretningsaktiviteter. Dobbeltgearing skal altså ses som en finansteknik uafhængigt af kapitalinteressens omfang. Det undervurderes ikke, at dobbeltgearing kan være forbundet med finansielle risici for forsikringsselskabet og forbrugerne, og at det for så vidt er rimeligt med et europæisk direktiv.
Kommissionen og også en del af forsikringstilsynsmyndighederne i medlemsstaterne ser dobbeltgearing som snyd med de eksisterende solvensbestemmelser for forsikringsselskaber, fordi hvert enkelt selskab i en forsikringskoncern måske godt nok opfylder solvenskravene i lige så høj grad som et selvstændigt forsikringsselskab, men dog samlet set bruger en mindre egenkapital til det samme forretningsvolumen end det selvstændige selskab.
Det kræves følgelig af ligestillingshensyn, at dobbeltgearingeffekten udelukkes, dog uden en afvejning af sikkerhedsfordele og -ulemper for koncernselskaber og selvstændige selskaber og uden dokumentation fra konkrete tilfælde, hvor sådanne selskaber i den tid, hvor der har eksisteret europæiske solvensbestemmelser for forsikringsselskaber, har fået finansielle problemer på grund af dobbeltgearing til skade for forbrugerne, og hvor disse problemer ikke har kunnet løses inden for rammerne af den gældende tilsynslovgivning. Den europæiske banktilsynslovgivning skal vel tjene som hjælp eller som forbillede for det foreslåede direktivs krævede udelukkelse af dobbeltgearingeffekten. Kommissionens repræsentanter har udtalt i udvalget i den forbindelse, at de ikke undervurderer forskellene mellem bank- og forsikringstilsynssystemet samt de forskellige risici hos banker, det vil sige kreditpyramider, konjunkturel ensrettethed og forsikringer med princippet om brancheopdeling, og at Kommissionen derfor foreslår en højere tærskel for kapitalinteresserne, nemlig 20 %, for hele direktivet.
Flertallet af udvalget mente derimod, at tilsynsretlige foranstaltninger mod dobbeltgearingeffekten kun var nødvendige for så vidt, at dobbeltgearing er forbundet med finansielle risici for forsikringsselskaberne og dermed forbrugerne. Sådanne risici kan ikke opstå alene ved mindre kapitalinteresser på kun 20 %, men kun ved flertalsrettigheder, og hvis de mindre kapitalinteresser kombineres med kvalitative elementer i form af en bestemmende indflydelse eller en fælles ledelse. Netop dette er i overenssstemmelse med konsolideringens omfang i art. 1 i det syvende selskabsdirektiv. Sådan opfattede flertallet af Retsudvalget også sagen, og jeg beder derfor plenarforsamlingen om at godkende ændringsforslag 1-7 og 8.
For det andet, ifølge Kommissionens forslag skal der ikke tages hensyn til de bestemte egenkapitalandele efter en korrigeret solvensberegning for forsikringskoncerner, der anerkendes som egenkapitalandele ved solotilsynet. Kommissionen ønsker med dette forslag at forhindre dobbeltbelægning af egenkapital i en forsikringskoncern.
Dobbeltbelægning af egenkapital udgør dog i en forsikringskoncern ikke principielt en særlig risiko, men er den naturlige følge af den brancheopdeling, der har fundet stedet i forbrugernes interesse. Den påtænkte skærpelse af kapitalkravene er derfor hverken påkrævet eller sagligt korrekt. Det, der er tilladt ved solotilsyn, skal også kunne bruges som egenkapital ved udvidet solotilsyn. Der kan ikke eksistere to forskellige kvaliteter af egenkapital. Bestemte kvalificerede midler kan ikke pludselig miste deres kvalitet som egenkapital, ved at f.eks. livsforsikringsselskabet er moderselskab for andre forsikringsselskaber, der er underlagt tilsyn. Der ville ellers opstå den groteske situation, at samme livsforsikringsselskab, der har kapitalinteresser i industrien, fortsat må anvende denne særlige egenkapital som egenkapital i forbindelse med solotilsynet, men at disse midler, i det øjeblik selskabet får forsikringsdatterselskaber, der er underlagt tilsyn, mister deres kvalitet som egenkapital. Dette ville være en driftsøkonomisk selvmodsigelse og ramme gensidige forsikringsselskaber særlig hårdt. Man havde samme opfattelse i udvalget, jeg beder derfor om godkendelse af ændringsforslag 14.
For det tredje: Kommissionen foreslår, at forsikringsholdingselskaber inddrages i direktivet og især i solvenstesten. Flertallet af udvalget var af den opfattelse, at det er rimeligt at inddrage holdingselskaber. Som ordfører ville jeg personligt foretrække ikke at inddrage holdingselskaberne. Holdingselskaber har ledende funktion og er i stand til at finansiere kapitalinteresser også i forsikringsselskaber gennem optagelse af fremmedkapital. Hvis et ledende holdingselskab går konkurs, er det ikke de forsikringsselskaber, som det har kapitalinteresser i, der mister deres kapital, men aktionærerne i holdingselskabet. Disse er dog rimeligvis ikke underlagt forsikringstilsynslovgivningens beskyttelse. Kommissionen begrunder sit forslag om inddragelse af forsikringsholdingselskaber, foranstaltninger til afskaffelse af dobbeltgearingeffekten, med frygten for, at et holdingselskab ikke får kredit udefra, men indefra, det vil sige af deres datterselskaber, eller udøver et ikke tilladt pres på dem for at få finansiel hjælp i tilfælde af finansielle problemer.
Jeg foreslog af den grund, at koncernintern kreditfinansiering principielt udelukkes. Udvalget fulgte ikke dette forslag. Jeg beder nu på vegne af gruppen plenarforsamlingen om at godkende ændringsforslag 23 og 24, der foreskriver, at den finansielle stilling beregnes med inddragelse af forsikringsholdingselskabets fremmedkapital, der ikke stammer fra forsikringskoncernen selv.
Og for det fjerde: Endelig inddrager Kommissionen også genforsikringsselskaber i sit forslag. Det er et ubestridt faktum, at genforsikringsselskabernes sikkerhed, det vil sige deres ydeevne, er af afgørende betydning for det første forsikringsselskab. Genforsikringsbeskyttelsen udgør altså et yderligere kvalitetskendetegn for forbrugerbeskyttelsen i forsikringsbranchen. Reassurandørerne er ikke underlagt de europæiske solvensbestemmelser og andre europæiske forsikringstilsynsbestemmelser, hvorfor argumentet om en ligestilling på dette punkt bortfalder på forhånd. Dog underkaster forskellige medlemsstater genforsikringsselskaberne solotilsynet og koncerntilsynet i henhold til deres nationale bestemmelser. Udvalget stemte derfor med flertal mod en udtagelse af genforsikringer, men også mod en valgret for medlemsstaten. Det nye ændringsforslag nr. 22, som er stillet igen på vegne af gruppen, sigter som nyt kompromisforslag kun mod, at det skal være muligt for medlemsstaterne at foreskrive ved lov, at genforsikringsselskaber ikke inddrages i den korrigerede solvensberegning i henhold til bilag 1. Også for dette ændringsforslags vedkommende beder jeg på gruppens vegne om godkendelse.

Cot
Hr. formand, hr. kommissær, fru ordfører, kære kolleger, jeg vil på vegne af min gruppe gerne hylde fru Mosiek for det betydningsfulde arbejde, hun har udført.
Fru Mosiek, vi har ikke altid været enige, men De har med stor energi arbejdet for at fremskynde sagen, for at organisere den vigtige høring, som i højere grad har anskueliggjort sagen for os, for at forberede afstemningerne i udvalget, der har været forsamlet 12 gange vedrørende dette emne, og for at finde frem til et grundlag for en aftale mellem os. Gruppen er enig i den generelle holdning i Kommissionens forslag og tilslutter sig i øvrigt flertallet af medlemsstater og tilsynsførende myndigheder. Vi mener, at det er vigtigt at harmonisere vores respektive rettigheder på dette område med henblik på at sikre det indre markeds virke.
Vi kan tilslutte os størstedelen af fru Mosieks ændringsforslag, der forbedrer teksten. Det punkt vi stadig er uenige i - og det er ikke et ubetydeligt punkt - omhandler inddragelsen af genforsikringsselskaber og holdingforsikringselskaber i direktivets anvendelsesområde. Flertallet i Udvalget om Retlige Anliggender mener, at direktivet bør dække disse områder i forbrugernes og forsikringstagernes interesse, men også for at sikre lige rettigheder for aktørerne, f.eks. for kooperative selskaber, i forbindelse med europæisk ret. Vi kan derfor ikke tilslutte os ændringsforslag 22, som fru Mosiek netop har forelagt.
Hvad angår teksten som helhed, er der ingen tvivl om, at vi ville have foretrukket en skarpere ordlyd på visse punkter. Men i det store hele anser vi teksten fra Udvalget om Retlige Anliggender for at være god og stemmer for den i uændret stand for eventuelt at forbedre den ved andenbehandlingen.
Vi tilslutter os med glæde fru Mosieks ændringsforslag 23 og 24, der drager konsekvenserne af udvalgets afstemninger og gør vores beslutninger som helhed mere kohærente. Vi kan ikke acceptere de andre ændringsforslag fra Det Europæiske Folkepartis Gruppe, som vi mener bringer uligevægt i forslaget fra Det Retlige Udvalg.
Vi håber, at den kompromissøgende holdning, der ligger til grund for forslaget, som er et resultat af vores afstemninger, vil blive respekteret af denne forsamling. På betingelse af disse bemærkninger vil vi naturligvis stemme for fru Mosieks betænkning, og jeg takker endnu engang for det storslåede arbejde, De har udført.

Ullmann
Hr. formand, ærede kolleger. Jeg vil gerne rose to ting: Kommissionens modige forslag på et legislativt yderst kontroversielt område og fru ordførerens utrættelige tålmodighed med at skabe en gangbar vej for kompromiser på dette så kontroversfyldte område. Det er ganske vist mit indtryk, at alle disse forslag slutter ved alternativer, hvor man kun kan afgøre sagen ved afstemning. Enten følger man Kommissionens forslag om at optage ethvert bestemmende selskab eller ethvert selskab, der er underlagt bestemmende indflydelse, i definitionen af moder- og datterselskaber, eller også tilslutter man sig ændringsforslagene, der forstår begge termer i de ældre direktivers snævre forstand. Enten beregner man solvenstærskelen med inddragelse af ekstern kapital, eller også udelukker man denne kapital, sådan som Kommissionens oprindelige forslag foreskriver det. Jeg vil ikke - og det ved fru ordføreren - lægge skjul på, at jeg i begge tilfælde er enig med Kommissionens holdning og vil stemme i overensstemmelse dermed. Det udelukker overhovedet ikke min taknemmelighed for ordførerens arbejde, så meget mere som vi i forbindelse med dette direktiv i det hele taget har at gøre med et pilotprojekt i forbindelse med tilsynet med kapitalbevægelser, og jeg håber, at min kollega Cot trods min holdning ikke vil underkende kompromisets ånd.

Buffetaut
Hr. formand, hr. kommissær, fru ordfører, kære kolleger, vedtagelsen af direktivet om supplerende tilsyn med forsikringsselskaber i en forsikringskoncern er ikke bare ønskværdig men i endnu højere grad nødvendig. Det er således meget vigtigt, at de nationale tilsynsførende myndigheder har et klart overblik over det, der foregår inden for forsikringskoncernerne for at undgå dobbeltposteringer af egenkapital og for at forhindre tilfælde af insolvens, som i sidste instans vil ramme forbrugerne hårdest.
Fru Mosiek-Urbahns betænkning, som er resultatet af arbejdet i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder fremstår som en sammenhængende helhed. Hun har formået at opnå en aftale inden for et yderst teknisk område. Dette er en bedrift, der forpligter os til at holde os så tæt som muligt til det Retlige Udvalgs forslag.
Vi mener, og hermed erklærer vi os enige med hr. Cot, at hvis dette direktiv skal fungere optimalt, er det nødvendigt at genforsikringsselskaber og holdingselskaber omfattes af anvendelsesområdet.
På betingelse af dette vil vi stemme for fru Mosiek-Urbahns betænkning.

Oddy
Hr. formand, jeg vil gerne takke fru Mosiek-Urbahn for det store arbejde, hun har gjort med dette vanskelige emne, og i det store og hele vil jeg gerne støtte konklusionerne fra Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder samt takke mine kolleger i udvalget for deres store indsats.
Forsikring er en vigtig sag. Det kan være temmelig tørt og kedeligt, så derfor er der ikke mange tilhørere her i aften. Men det er afgørende for at kunne føle sig økonomisk dækket. Sygeforsikring, retsforsikring, forsikring mod trafikulykker eller ulykker i hjemmet osv. får folk til at føle sig lidt mere trygge og sikre på, at de er dækket ind økonomisk, hvis ulykken skulle ske. Det vil måske blive endnu vigtigere i fremtiden, efterhånden som de sociale sikringsordninger udhules af offentlige besparelser.
Når det er sagt, vil jeg gerne lige nævne et eller to punkter i forbindelse med de ændringsforslag, der er fremsat efter de ændringer, der blev vedtaget af udvalget. Ifølge ændringsforslag nr. 22 har medlemsstaterne lov til at undtage genforsikringsselskaber i den korrigerede solvensberegning. Det er uheldigt. Genforsikringsselskaber bør være omfattet af direktivet.
For det andet, hvad angår ændringsforslag nr. 23 og 24, giver de mulighed for at medtage forsikringsselskabets eksterne midler, der ikke hidhører fra koncernen, i holdingselskabets test. Dette er vigtigt og skal støttes. Der er visse problemer med ændringsforslag nr. 25. Til slut bør vi støtte ændringsforslag nr. 27, men ikke nr. 26.

de Silguy
Hr. formand, de damer og herrer parlamentsmedlemmer, jeg vil først og fremmest takke fru Mosiek-Urbahn for det glimrende og vanskelige arbejde, hun har udført på dette indviklede område. Eftersom jeg ikke selv er specialist på området, sætter jeg fuldt ud pris på den indsats Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder har ydet. I betragtning af, hvor teknisk og betydningsfuldt dette emne er, kan jeg forestille mig, hvor vanskelig debatten må have været.
Forslaget til direktiv om forsikringskoncerner er et stort skridt fremad på vejen mod en færdiggørelse af det indre marked på forsikringsområdet. Som De ved, er forsikringsselskaberne forpligtet til at opretholde en vis egenkapital for at sikre deres solvens. Denne solvensmargen, som er en sikkerhedsgaranti for forsikringstagerne, øger beskyttelsen af forbrugerne. Formålet med forslaget er at forhindre, at disse krav omgås af forsikringskoncerner, som uden disse foranstaltninger ville have mulighed for at bogføre samme kapital flere gange i deres solvensberegninger.
Desuden vil forslaget lette fjernelsen af visse konkurrenceforvridninger på det europæiske forsikringsmarked. Et vist antal stater har, som De ved - nogle af Dem har i øvrigt nævnt det - allerede vedtaget regler svarende til dem, Kommissionen foreslår.
I modsætning til kreditselskabs - og investeringsselskabskoncerner, som allerede er dækket af fællesskabslovgivningen, findes der ingen tekst, der omhandler forsikringskoncerner. Man ønsker i retfærdighedens interesse at rette op på denne mangel ved hjælp af dette forslag. Jeg understreger, at det ikke tvinger nye kapitalkrav ned over forsikringsselskaberne. Forslaget straffer heller ikke selskaber, der tilhører en koncern. Det sigter simpelthen mod at garantere, at den solvensmargen, der i øjeblikket kræves i fællesskabsdirektiverne om forsikring, overholdes fuldt ud. Forslaget har heller ikke til formål at tvinge kapitalkrav ned over genforsikringsselskaber og forsikringsholdingselskaber. Derimod er hensigten med forslaget at garantere, at der tages behørigt højde for disse selskabers finansielle situation for at fastslå, om forsikringsselskaberne i den koncern de tilhører, lever op til de gældende solvenskriterier.
Med hensyn til de ændringsforslag, som forsamlingen fremsætter, har jeg fornøjelsen af at informere Dem om, at Kommissionen delvis vil kunne acceptere ændringsforslag 1, 2, 3 og 14. Hvad angår ændringsforslag 1 og 2, er tilføjelsen af en henvisning til artikel 1, stk. 2, i det syvende direktiv "selskabsret« acceptabel på betingelse af, at resten af definitionerne bevares uændret. Hvad angår ændringsforslag 3 er henvisningen til den første sætning i artikel 17 i det fjerde direktiv "selskabsret« acceptabel på betingelse af, at resten af definitionen forbliver uændret.
Hvad angår ændringsforslag 14 - jeg tror, det var det andet punkt i Deres fremlæggelse - kan kun det første afsnit og de to første led, som opremser valgbare elementer til beregningen af solvensmargen, og som allerede er godkendt i de nuværende direktiver om forsikring, accepteres.
Jeg vil nu nævne en række ændringsforslag, hvor indholdet kan accepteres, hvis der foretages visse tilpasninger i ordlyden. Det drejer sig om ændringsforslag 7, 10, 11, 12, 13, 15, 16, 17, 18, 19, 21, 23, 24 og 27.
Jeg vil lige sige lidt omkring ændringsforslag 18 og 19 - dette var, tror jeg, Deres tredje punkt - der vedrører holdingselskaberne. Hvorfor falder disse ind under anvendelsesområdet? Oprettelse af kunstig egenkapital ved hjælp af holdingselskaber kan bruges til at pynte på et forsikringsselskabs reelle solvenssituation, og holdingselskabet, der er stærkt forgældet, risikerer således at fremkalde finansielle spændinger inden for koncernen ved at forsøge at tilbagebetale denne gæld. Når forslaget tager holdingselskaber i betragtning, er det for, på en passende måde, at kunne vurdere forsikringsselskabernes solvens. Der fastsættes således i forslaget en metode, som muliggør kontrol af holdingselskabers egenkapital, men der stilles ikke i forslaget krav til holdingselskaberne som sådan.
Der er et andet meget vigtigt ændringsforslag - det var det første punkt i Deres indlæg - nemlig ændringsforslag 8. Hvis denne ændring vedtages, vil det betyde, at forslaget mister en stor del af sin effekt. Faktisk vil ændringen medføre en betydelig reducering af direktivets omfang, idet den vil begrænse anvendelsesområdet til kun at omfatte forbindelserne mellem moder- og datterselskab. Men den afgørende indflydelse, der danner grundlag for forbindelsen mellem moderselskab og datterselskab, er ikke relevant med hensyn til dobbeltpostering. Ændringen vil have en negativ virkning på den beskyttelse forbrugerne og de forsikrede i dag nyder godt af, fordi den gør det nemmere for forsikringsselskaberne at omgås solvensreglerne. Fru Mosiek, ændringen er derfor et skridt bagud i forhold til Fællesskabets vedvarende tilnærmelser i andre sektorer for finansydelser. Jeg må derfor informere Dem om, at Kommissionen ikke kan acceptere dette ændringsforslag.
Af samme grund kan Kommissionen ikke acceptere ændringsforslag 22, som vil betyde, at det er op til medlemsstaterne, om de vil anvende nogle af direktivets hovedforanstaltninger over for genforsikringsselskaber. Det er faktisk sådan, at når et forsikringsselskab sidder inde med en andel af et andet forsikringsselskab, støtter det inddirekte de risici, der dækkes af sidstnævnte. Det kan i øvrigt bemærkes, at det i de nuværende direktiver tillades forsikringsselskaberne at trække de operationer, som de har overdraget til et genforsikringsselskab, fra deres forpligtelser i forbindelse med solvensudgifterne. Dette fradrag kan begrundes, fordi de risici, der er forbundet med sådanne operationer, i sidste ende støttes af genforsikringsselskabet, som man må forudsætte er en ekstern tredjemand.
Vi mener desuden, at flere andre ændringsforslag bør forkastes for ikke at ødelægge sammenhængen med forslagets andre elementer. Det drejer sig om ændringsforslag 4, 5, 6, 9, 20, 25 og 26.
Endelig vil jeg afslutte, hr. formand, med lige at nævne et punkt, som blev berørt lige før af nogle af talerne, der ville vide, om forslaget vil medføre ekstra omkostninger. Forslaget vil ikke medføre ekstra omkostninger hverken for forsikringssektoren eller for forbrugerne, eftersom det ikke indeholder ekstra kapitalkrav for selskaberne, og eftersom formålet udelukkende er at sørge for, at de eksisterende krav ikke kan omgås, når det drejer sig om koncerner.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen formiddag.

Ophavsret og ophavsretbeslægtede rettigheder
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0297/97) af Barzanti for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om Kommissionens meddelelse om opfølgning af grønbogen om ophavsret og ophavsretsbeslægtede rettigheder i informationssamfundet (KOM(96)0568 - C4-0090/97).
Ordfører hr. Barzanti har ordet.

Barzanti
Hr. formand, hidtil har Den Europæiske Union gjort et godt stykke arbejde for at fremme en harmoniseret tilgang og en fælles indsats i alle medlemsstater omkring de vanskelige spørgsmål om ophavsret og beslægtede rettigheder. Men det gjorte, eller endda, takket være Parlamentets stædige bestræbelser, det indvundne område er ikke længere tilstrækkeligt, det er ufuldstændigt og vil blive stadig vanskeligere at anvende i et felt, der i den grad er ændret af teknologiske udviklinger af den art, som vi oftest omtaler med det lidt uklare, men fascinerende begreb »det globale informationssamfund«.
Jeg tror, at det er nødvendigt her indledningsvis at gentage, at man bør modsætte sig denne teknologiske rus, der ofte ikke synes modtagelig for regler og klare og tydelige normer og modsætter sig selve muligheden for en styring, som er nødvendig for at bestemme retningen af liberaliseringen af telekommunikationsområdet, for at sikre pluralistiske informationer og adgangsret for alle borgere samt for at beskytte værkerne af hensyn til erhvervene, brugerne og ophavsmændene. Disse målsætninger er alle væsentlige for Den Europæiske Union, der har plads i og i stadigt større omfang anvender sin egen stemme i de internationale fora, først og fremmest Verdensorganisationen for Intellektuel Ejendomsret.
Vi må altså handle uden skepsis og mistro. Jeg vil i parentes tilføje, at jeg altid har ment, at det i denne sammenhæng er vigtigt med en god antimonopollovgivning også på europæisk plan, som kan hindre, at der opstår dominerende positioner i en sektor, hvor det er af afgørende betydning at garantere borgernes ret til pluralistisk information. Men dette er nu ikke emnet for den betænkning, som jeg forelægger.
Emnet for min betænkning er ophavsrettigheder og beslægtede rettigheder. Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder mener, at ophavsrettigheder og beslægtede rettigheder ikke bør betragtes som hindringer, en irriterende arv fra fortiden, som stilles i modsætning til f. eks. forbrugernes eller offentlighedens rettigheder. Nej, det at garantere beskyttelsen af værker, ophavsretten i dens nye former, er et grundlæggende forhold for udviklingen af et demokratisk, nyttigt og sammenhængende informationssamfund og alle de muligheder, der følger med. Det digitale miljø, de stadige udvidelser af edb-netværkerne og globaliseringen af markedet fører ikke til, at principper, rettigheder eller kravene om at gøre disse rettigheder aktuelle og konkrete, skal ophæves. Sammenfaldet af teknologier og midler må ikke benyttes til at afvise særlige forhold og undlade at gennemføre politikker, der er mere nødvendige end nogensinde. Vi er modstandere af en opfattelse af information, hvorefter ethvert data og indhold kan forstås under denne samlende paraplybetegnelse, information. Der er forskel på informationerne, ligesom der er forskel på værkerne. Der er ophavsretlige værker, der har særlige kendetegn og behov for særlig beskyttelse. Uden gode retsregler, uden hensyn til og omtanke for de ophavsretligt beskyttede værkers særlige og unikke sprog kan en god og solid europæisk kulturindustri ikke overleve, ligesom der heller ikke kan gives garanti for og sikres den kreativitet fra ophavsmænd, der uden retsregler også ville være uden moralske rettigheder og dermed uden konkret belønning for deres værker.
Derfor finder vi det vigtigt, at vi snarest får forelagt det direktiv, der er under udarbejdelse i Kommissionen, om de tekniske identifikationssystemer for værker, samt et andet direktiv, der skal opdatere grundlæggende begreber som tilgængeliggørelse for almenheden, spredning og reproduktion, og forhindre de overdrivelser, som man kan forudse, og som skal udfylde den stadig eksisterende mangel med hensyn til privat kopiering. Det bør opridse konturerne af forvaltningsmåder for rettighederne, hvori særligt de kollektive forvaltningsselskabers muligheder fremhæves sammen med brugen af centrale enheder, der er nødvendig for at erhverve rettighederne på en enklere og hurtigere måde i betragtning af væksten i multimedieanvendelserne.
I denne sammenhæng understreger jeg, at jeg stiller mig positivt til mange af de indgivne ændringsforslag, som forbedrer en i forvejen noget lang beslutning, ikke mindst på grund af det ret indgående arbejde, vi har udført i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder. Jeg er navnlig positiv over for ændringsforslag nr. 9, 7, 4, 10, 15 og 16, som forskellige grupper har stillet.
I Verdensorganisationen for Intellektuel Ejendomsrets regi er der udarbejdet to traktater af stor betydning. Det er absolut nødvendigt, at de eksklusivrettigheder, der fastsættes heri for udøvende kunstnere eller fortolkere og producenter af fonogrammer ligeledes indrømmes kunstnere eller fortolkere, der arbejder i det audiovisuelle område, således som fællesskabsdirektiverne jo hele tiden har understreget.
Jeg vil gerne afslutningsvis understrege, at også den moralske ret - denne på internationalt plan omstridte, men for den europæiske kultur så typiske ret - bør styrkes og betragtes som et af de værktøjer, der tegner Europa i international sammenhæng. Dermed kan vi sikre en beskyttelse, der ikke udelukkende er rettet mod vederlag men også mod den uadskillelige forbindelse mellem ophavsmand og værk, for vi er overbeviste om, at værket blot er en projicering af den kreative aktivitet og et forhold til offentligheden, der fornyes til stadighed og på en måde, der fortjener den dybeste og mest absolutte respekt.
Jeg har fuld tillid til, at Parlamentet fortsat vil kæmpe for at udnytte de industrielle strategier, den kulturarv af idéer og sprog, det kreative afsæt og de kulturelle identiteter, der skaber dette varierede Europa, som vi elsker.

Berger
Hr. formand, ærede kolleger. Informationssamfundets tekniske muligheder og, som vi oplever det, også dets heldigvis meget hurtigt tiltagende accept hos både private og kommercielle deltagere giver i dag kunstnere og kunstskabende både fuldstændigt nye muligheder for at bringe deres kreativitet til udtryk og en enorm udbredelse hos deres publikum. Ligesom vi ser inden for undervisning i informationssamfundet, at grænserne mellem lærer og elev opblødes, kan informationssamfundet også bidrage til, at skillelinjerne mellem de kreative på den ene side og det passive publikum på den anden side udviskes, og at vi også på dette område kommer til at opleve den højt ønskede interaktivitet. Det er en uskarphed, vi ønsker, en uskarphed, som vi dog ikke ønsker, hvis de retlige rammebetingelser for disse nye former er uklare.
Den uklare og uensartede lovgivningsmæssige situation, som vi oplever i øjeblikket, er ikke til gavn for nogen, hverken de kulturskabende, tjenesteudbyderne og netoperatørerne eller forbrugerne. Det er derfor i alles interesse, hvis nu Kommissionen hurtigt fremlægger et direktivforslag efter de udførlige drøftelser vedrørende grønbogen, et forslag, der indeholder ordninger for alle presserende spørgsmål og ikke igen udsætter mangt og meget.
Vi skal også tale om og behandle spørgsmålet om reproduktionsretten, retten til tilgængeliggørelse for offentligheden og spredningsretten, men også den retlige beskyttelse af integriteten og de tekniske identificeringsog beskyttelsessystemer samt ansvarsafgrænsningerne. Jeg tror, at det i betragtning af den gensidige afhængighed hos alle berørte i disse systemer og med udsigten til et hurtigt voksende marked skal være muligt at finde et fair kompromis mellem alle berørtes interesser. Hvordan sådanner kompromiser kunne se ud, det indeholder betænkningen af min hr. kollega Barzanti nogle excellente og velovervejede forslag til. Jeg vil også gerne her takke ham hjerteligt for hans vilje til at indgå kompromiser i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder.

Añoveros Trias de Bes
Hr. formand, hr. kommissær, grønbogen om ophavsret og ophavsretsbeslægtede rettigheder i informationssamfundet er, som ordføreren så viselig har sagt, et dokument fra Kommissionen, som foreslår, at vi reflekterer over, hvordan ophavsretten bør behandles juridisk set. Ophavsretten set i dynamiske omgivelser, der er kendetegnet ved en teknologisk udvikling, der tillader lige så mange former for reproduktion som nye udtryksmåder for intellektuelle værker. Disse nye muligheder må ikke på nogen måde udgøre en trussel mod det høje beskyttelsesniveau, som ophavsretten nyder.
Endvidere er det nødvendigt at finde balancen mellem retten og de forskellige kategorier for ophavsrethaveres interesser samt forbrugernes og de implicerede arbejdsgiveres rettigheder i udnyttelsen af disse rettigheder.
For at opnå denne retfærdige balance så lad os sige, at det er nødvendigt at tilskynde initiativer på forskellige områder: Retten til reproduktion - til dette formål skal udarbejdes en lovgivning, der definerer de handlingers omfang, som er beskyttet af reproduktionsretten - retten til at informere offentligheden - på dette område skal der fremhæves nye initiativer, personlige digitale transmissioner skal beskyttes, ligesom grænserne for de rettigheder, som ligner de foranstaltninger, der er forudset til harmonisering af retten til reproduktion. Den juridiske beskyttelse af integriteten i tekniske systemers identifikation og beskyttelse bør ligeledes harmoniseres.
Distributionsretten skal harmoniseres for at beskytte princippet om, at rettigheden først udløber, når værket sælges for første gang i Fællesskabet af rettighedsindehaveren, eller når denne har givet samtykke hertil.
Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder foreslår en sammenhængende lovgivning, som omfatter de førnævnte hovedområder: Reproduktionsretten, retten til at informere offentligheden samt distributionsretten.
Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder mener, at fortolkere og udøvende kunstnere bør indrømmes eneret til at give tilladelse til både direkte og indirekte reproduktion af deres fortolkninger eller udførelser, der er optaget på fonogrammer: Kassetter, plader osv. Denne eneret bør dog ikke - og dette er måske det vigtigste at have in mente - forhindre, at der defineres en retfærdig balance mellem rettighederne, ansvaret og de forskellige rettighedsindehaveres interesser. Denne retfærdige balance bør også kunne udvides til rettighedsindehavere, til økonomiske agenter, og brugernes rettigheder, sådan som det omtales i sagen af 6. april 1995, "RTE/ITP mod Fællesskabets Kommission«.
Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder beklager, at Verdensorganisationen for industriejendom ikke har været i stand til at nå til enighed om lignende rettigheder for udøvende kunstnere inden for den audiovisuelle sektor.
Jeg ser med tilfredshed, at ordføreren har accepteret nogle af de ændringsforslag, faktisk alle dem, jeg havde tænkt at fremhæve specielt. I punkt 10, især afsnit 26, i punkt 7 og 8 afsnit 22 og 22 A.
Hr. formand, jeg ønsker ikke at slutte af uden - i al retfærdighed - at sige, at min kollega Roberto Barzantis arbejde har været bemærkelsesværdigt. Og selvom han har vænnet os i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder til, at disse arbejder altid er bemærkelsesværdige, vil jeg ikke undlade at give ham en stor lykønskning.

Thors
Hr. formand. Min målsætning er, at vi i EU så meget som muligt taler klart, så der er så mange som muligt, der forstår, hvad vi siger. Desværre er jeg lidt bange for, at denne betænkning er meget svær at læse, på trods af, at det ikke drejer sig om en lovgivningstekst, men om et svar på en meddelelse. Vi taler om kryptering, men vort eget sprog er kryptisk, og vi henviser ofte til forskellige artikler.
Jeg er bange for, at mange, der stemmer om betænkningen i morgen, ikke rigtig ved, hvad vi taler om. Jeg er usikker på, om vi er lykkedes. Jeg tror, det er vigtigt, at vi i en sag, der så drejer sig grundlæggende om demokrati, lykkes bedre med at popularisere det, vi taler om; hvilket samfund, vi forsøger at bygge. Jeg er nemlig overbevist om, at dette område er et af de mest hastende for EU. Vi behøver lovgivning sammen med regler for elektronisk handel og elektroniske underskrifter. I dag er det for 80-90 procents vedkommende tale om politik og lovgivning for at denne del af informationssamfundet skal kunne blive virkelighed.
Mangel på regler er lige så alvorligt for informationssamfundets udvikling og inden for denne sektor, som at vi efterstræber for mange, eller for detaljerede, regler. Udviklingen er hurtig. Jeg er overbevist om, at der vil opstå nye måder, også for rettighedsindehavere til at kunne drage fordel, retmæssig fordel, af deres ophavsret, at de får betaling for det, de har produceret.
Det informationssamfund, der nu er ved at blive skabt, er ofte afhængigt af, hvad politikerne gør, det vil sige, hvad vi gør. Det er et samfund, hvor vi skal være sikre på, at meddelelserne er konfidentielle, at storebror ikke overvåger det, vi læser. Dette må vi også tænke på, når vi pålægger de forskellige aktører i informationskæden et ansvar. Vi skal ikke pålægge dem noget, som det ikke er muligt at gennemføre, noget, der forhindrer udviklingen.
Jeg er glad for, at vi i punkt 15 betoner ligevægten, det vil sige, at der skal være balance mellem de forskellige interessenter, der virker på dette område. Det, der overrasker mig i behandlingen, var den modstand, der var, mod at yderligere betone denne balance. Samtidig med at jeg vil stræbe efter balance og retfærdighed mellem forskellige aktører, vil jeg også stræbe efter balance mellem forskellige rettighedsindehavere, såsom den foregående taler konstaterede, og som vi konstaterer i betænkningen. Vi vil også have rettigheder for dem, der har skabt audiovisuelle værker.
Jeg går ud fra, at debatten fortsætter. Jeg håber, at kommissionen snart vil fremlægge et forslag, da vi behøver en situation, hvor vi har et grænseløst marked, også på dette område i vort EU.

Ullmann
Hr. formand, hr. kommissær, jeg vil gerne især takke hr. ordføreren for, at han altid går ind for, at EU-lovgivningen ikke kun skal behandle de nye muligheder i informationssamfundet som muligheder for det indre marked og konkurrencen, men som muligheder for kulturen. Men så er det uundgåeligt, at dette arbejde kommer til at fokusere på ophavsretten. Men hvad er ophavsretten egentlig for en rettighed? I henhold til TRIP-aftalen er det en ejendomsret. Der er dog et eller andet, der ikke stemmer i denne nomenklatur, fordi de ligner rettighederne for producenter af databaser, eller endda giver bedre rettigheder end for en komponist, en digter eller en bildende kunstner. Ophavsret, det er en personlighedsret, en ret til anerkendelse og identificering. Min gruppes ændringsforslag har alle til formål at tage hensyn til disse problemer i fremtidige handlinger og derfor give en p.t. flydende terminologi normativ klarhed. Jeg tror også, at det er grunden til, at organisationen af komponister samt de skabende og udøvende kunstnere støtter forslagene så udtrykkeligt.
Barzanti-betænkningen forekommer os dog samlet set at være et vigtigt forslag i denne retning, som vi også giver vores fulde støtte til.

de Silguy
Hr. formand, mine damer og herrer, Europa-Parlamentet har allerede tidligere deltaget aktivt i arbejdet med iværksættelsen af lovbestemmelser for informationssamfundet i det indre marked.
Hr. Barzantis betænkning udgør et afgørende bidrag til denne proces og jeg anerkender ham for hans arbejde. Jeg vil således gerne påpege den afgørende indflydelse, Europa-Parlamentet har haft på de fem direktiver, der i øjeblikket finder anvendelse inden for ophavsret og ophavsretsbeslægtede rettigheder. Med sin aktion har Parlamentet lagt særlig vægt på oprettelsen af et indre marked for beskyttede værker og præstationer, der er gennemført på grundlag af et højt beskyttelsesniveau for rettighedshaverne.
Jeg vil altså i særdeleshed takke ordføreren hr. Barzanti for den høje kvalitet i hans betænkning. Denne bekræfter i høj grad vores to institutioners fælles synpunkter på de fundamentale retningslinjer, som bør gå forud for udviklingen i denne sektor og for beskyttelsen af ophavsret og ophavsretbeslægtede rettigheder.
Det forekommer mig, at debatten i dag især omhandler indholdet af informationssamfundets nye serviceydelser. Men jeg vil minde om, at disse nye serviceydelser for størstedelens tilfælde vil bestå af værker og præstationer, der er beskyttet af ophavsretten og ophavsretbeslægtede rettigheder. Ud fra den betragtning er beskyttelsen af den intellektuelle ejendomsret et bærende element i informationssamfundets udvikling.
Den meddelelse, som Kommissionen vedtog den 20. november 1996, er i tråd med grønbogen af 1995 om ophavsret i informationssamfundet. Dette dokument muliggjorde dengang, at man i vid udstrækning kunne konsultere de berørte miljøer. Dette viste sig at give gode resultater, og de konklusioner, som vores ordfører dengang formulerede, har været særdeles vigtige for forberedelsen af meddelelsen. Meddelelsen præsenterer resultatet af høringen og definerer fire prioritetsområder for den lovgivningsmæssige aktion inden for rammerne af det indre marked: tilgængeliggørelsen for almenheden, reproduktionsretten og - det forekommer mig, at adskillige blandt Dem har understreget dette punkt - spredningsretten samt beskyttelse af de tekniske identificerings- og beskyttelsessystemer. Ja, hr. Barzanti, ophavsmanden har ret til beskyttelse, og det er derfor Kommissionen forbereder et direktiv.
Disse fire områder skal være genstand for en fællesskabsharmonisering og dette af to grunde. For det første fordi de er blevet identificeret som sådan af de berørte miljøer i forbindelse med den høring, jeg netop har omtalt. For det andet fordi vi nu på fællesskabsniveau har pligt til at omdanne de nye internationale forpligtelser, der blev fastsat i de to nye traktater, som Verdensorganisationen for intellektuel Ejendomsret vedtog i december. Med disse to nye instrumenter fuldføres og tilpasses Bernerkonventionen, og visse aspekter af Rom-konventionen om ophavsretsbeslægtede rettigheder i det digitale miljø tilpasses. Disse tekster gjorde det muligt at fastsætte minimale beskyttelsesnormer på international plan, og de er især afgørende i kampen mod piratvirksomhed.
For at leve op til behovet for harmonisering foreslår Kommissionen i overensstemmelse med et ønske fra Parlamentet at udarbejde et fællesskabsdirektiv inden årets udgang. Jeg kan forsikre Dem for, at arbejdet i vores tjenestegrene allerede er langt fremme på teknisk plan. Formålet med dette instrument er at få det indre marked til at fungere korrekt med hensyn til nye tjenesteydelser og at skabe favorable omgivelser for kreativitet og innovation i alle medlemsstaterne. Dette fremtidige direktiv skal altså ses som en direkte forlængelse af andre initiativer i forbindelse med det indre marked.
I forbindelse med direktivets udarbejdelse vil der naturligvis blive taget højde for de henstillinger hr. Barzanti fremkommer med i redegørelsen. Både rettighedernes anvendelsesområde og de undtagelser, der er knyttet hertil, skal ved denne lejlighed harmoniseres, og jeg tror, at l'acquis communautaire vil vise os vejen.
Set i dette perspektiv anser Kommissionen det for grundlæggende at bevare det høje niveau af beskyttelse af ophavsretten, som længe har karakteriseret de europæiske landes retssystemer, og som i dag er en del af vores acquis communautaire. Det er nødvendigt, hr. Anoveros Trias de Bes, at bevare en balance mellem selve rettighederne og de forskellige grupper af rettighedshavere, producenter og brugere. Og for at svare mere præcist på Deres bemærkning, vil jeg sige, at l'acquis communautaire kommer til at danne grundlag for retningslinjerne for harmoniseringen generelt, og mere specifikt for undtagelserne. Kommissionen har til hensigt at anlægge en besindig og pragmatisk synsvinkel, som tager højde for brugernes legitime interesser og ikke er til skade for den normale udgivelse af værker. Kommissionen har til hensigt at basere sig på en vurdering af den økonomiske skade, som den fremgår af de nye WIPO-traktater, for at sikre balancen mellem rettighedshavere og brugere. Retningslinjerne skal harmoniseres i lyset af deres respektive effekt på det indre marked. Undtagelserne bør afspejle medlemsstaterne retlige traditioner og tage højde for subsidiaritsprincippet.
Flere talere har berørt ansvarsproblematikken, jeg tænker især på fru Berger og på fru Thors. Vedrørende dette punkt vil jeg gerne sige, at Kommissionen anser spørgsmålet om ansvar som værende yderst vigtigt for udviklingen af informationssamfundet. Der er, i forbindelse med overtrædelse af den intellektuelle ejendomsret, intet retligt tomrum. Reglerne i medlemsstaterne om ansvar er veletablerede og finder anvendelse på det digitale miljø. Ikke desto mindre er spørgsmålet om ansvar et horisontalt spørgsmål, som berører andre områder end ophavsretten. Det vil derfor være hensigtsmæssigt at belyse situationen inden for dette område, jeg mener horisontalt, i forbindelse med Kommissionens planlagte etablering af lovbestemmelser for informationssamfundets ydelser i 1998.
For at nå hele vejen rundt vil jeg sige lidt om kunstfortolkernes rettigheder, der ligeledes blev berørt af en af talerne. Disse rettigheder har allerede en fremtrædende plads i l'acquis communautaire og harmoniseringen vil følge de samme retningslinjer. I det store hele støtter Kommissionen kunstfortolkernes rettigheder inden for rammerne af de forhandlinger, der i øjeblikket finder sted i WIPO-regi.
Til sidst vil jeg sige, at jeg er overbevist om, at Europa-Parlamentet, som tidligere, inden for rammerne af dette nye initiativ vil bidrage til vedtagelsen af løsninger, der vil være de bedste for sektoren.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen formiddag.

Tilsætningsstoffer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0281/97) af Breyer for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 95/2/EF om andre tilsætningsstoffer til levnedsmidler end farvestoffer og sødestoffer (KOM(96)0303 - C4-0468/96-96/0166(COD)).
Ordfører fru Breyer har ordet.

Breyer
Hr. formand. Vi diskuterer her til aften tilsætningsstofferne. Førhen hed tilsætningsstoffer fremmedstoffer. Dette ord tydeliggør, hvad det egentlig handler om, nemlig om fremmede stoffer i levnedsmidlerne. Kommissionens forslag sigter mod en ændring af direktivet fra 1995 om andre tilsætningsstoffer end farvestoffer og sødestoffer, hvorved de foreslåede 35 ændringer næsten udelukkende vedrører de tilsvarende bilag.
Vi i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse går principielt ud fra, at en standardisering af godkendelsen og brugen af tilsætningsstoffer i Den Europæiske Union skal hilses velkommen, for uden en ensartet ordning for tilsætningsstoffer fører princippet om gensidig anerkendelse til stor usikkerhed hos forbrugerne og store mangler i levnedsmiddelkontrollen og i mærkningen af levnedsmidler. En standardisering af godkendelsen og brugen af tilsætningssstoffer burde samtidig så vidt muligt føre til, at der tilstræbes en reduktion i stofmangfoldigheden og anvendelsesområderne.
Miljøudvalget har også endnu en gang gjort det klart, at det også skal handle om at efterkomme kravene fra de europæiske forbrugere og deres sammenslutninger, for hvem det frem for alt er vigtigt, at levnedsmiddelindustrien så vidt muligt frivilligt afstår fra at bruge tilsætningsstoffer. Forbrugerne, men også levnedsmiddelindustrien, har i de seneste år bevist, at brugen af tilsætningsstoffer kan begrænses væsentligt. Vi oplever jo den situation, at der er produkter på markedet, som kan udbydes både med og uden tilsætningsstoffer.
Rammedirektivet fra 1989 indeholder kriterier for godkendelsen af tilsætningsstoffer. Her skal der for det første foreligge en teknisk nødvendighed, for det andet skal tilsætningsstofferne være sundhedsmæssigt risikofri, de må ikke vildlede forbrugerne, og de skal selvfølgelige give dokumenterbare fordele. Kommissionens kritiseres dog, for ved udarbejdelsen af Kommissionens forslag har man ikke gidet beskrive denne tekniske nødvendighed og gøre det klart, hvor de forventede fordele for forbrugerne skal findes.
Der skal altså anspores til, at kriteriet om den tekniske nødvendighed fremover kontrolleres ved godkendelsen af tilsætningsstoffer, at det også prøves efter nogle år, om kravet om denne tekniske nødvendig nu også stadig opfyldes. Det ville også være ønskeligt, om Kommissionen snart ville udstede objektive kriterier med henblik på at udvikle disse centrale godkendelsesargumenter og nå frem til en bedre bedømmelse af tilsætningsstoffer.
Miljøudvalget har foreslået adskillige ændringer. Kommissionen ønskede, at der kan tilsættes yderligere tilsætningsstoffer til fløde, også helt eller delvis inddampet og pasteuriseret fløde, som hidtil har kunnet fremvise 38 tilsætningsstoffer. Udvalget har modsat sig dette, for det gik ud fra, at forbrugerne ønsker relativt ubehandlede levnedsmidler, og netop fløde opfattes som et sådant levnedsmiddel.
Forbrugerne bør også blive informeret om, hvor potentialet for sundhedsfarer for bestemte befolkningsgrupper ligger. Netop med tilsætningsstofferne har det vist sig, at de har et tiltagende allergiudløsende potentiale, og at antallet af netop disse allergiformer er steget. Derfor har udvalget foreslået, at det ikke er absolut teknisk nødvendigt at bruge svovldioxid eller sulfater og sulfider i tørrede fruger, og her foreslået en mærkning for astmatikere, så netop disse særligt truede grupper fremover får mulighed for at blive informeret om disse risici, især da tal fra USA viser, at der allerede har været dødsfald og også sygdomsreaktioner på disse områder.
Kommissionen ønsker også, at æbleskumtoppen i æblevin kan gøres mere holdbar med en godkendelse af E 405 sammen med E 999. Udvalget har modsat sig den generelle godkendelse for æblevin, for her ville forbrugerne blive vildledt med Kommissionens forslag, for en holdbar skumtop ville jo suggerere, at der er tale om en frisk æblevin, hvilket ikke er i overensstemmelse med sandheden.
Udvalget har også afvist, at der skal findes en overfladebehandling til ris, en mikrokrystallinsk voks, for også det ville medføre, at forbrugerne vildledes, her hvor det drejer sig om basisfødevaren ris, for ris glinser ikke, men har en naturlig beskaffenhed. Her mente udvalget ligeledes, at der ikke er tale om nogen teknisk nødvendighed.
Netop hvad angår spædbørnsmad, er vi, da der er tale om et ret højfølsomt område, kommet til den konklusion, at brugen af forsigtighedsprincippet her af særlig stor betydning. Vi har her reduceret forslaget om den tilladte andel af stivelse i spædbørnsmad fra 50 g/kg til 5 g/kg. Også her spiller industriens interesser en rolle, og vi håber, at Parlamentet vil følge udvalgets ændringsønsker, for det handler her om forbrugerbeskyttelse. I de sidste år har forbrugerne imidlertid sammen med industrien vist, at det skal handle om at reducere mængden af tilsætningsstoffer så meget som muligt og holde øje med, at produkter fremstår i naturlig form.

Jensen, Kirsten
Hr. formand, i direktiv 95/2 står der, at der inden fem år skal foretages en evaluering af anvendelsesniveauet for og forbruget af levnedsmidler. De tilsætningsstoffer, vi godkender i EU, skal bedømmes i lyset af, hvor mange tilsætningsstoffer folk kan blive udsat for. Det er overordentlig underligt, at Kommissionen forelægger os et forslag nu, inden undersøgelserne af befolkningernes potentielle tilsætningsstofindtagelse er fremskaffet. Nu behandler vi så forslaget ud fra princippet om sundhedsmæssig forsvarlighed og begrebet teknologisk nødvendighed. Der er mange mennesker i dette Parlament, der går rundt og ønsker sig en egentlig europæisk sundhedspolitik. Mit råd til dem er at undersøge den EU-politik, der kan påvirke folks sundhed, herunder levnedsmiddelpolitikken. Det er vigtigere at forebygge end at helbrede.
Direktivet her bør ikke udvides, men indskrænkes. Stoffer som nisin skal ikke kunne bruges i mad, da det er et antibiotika og derfor hører til i medicinens verden. Vi skal ikke med åbne øjne spadsere lige ind i et resistensproblem. Pølser og oste vil helt sikkert fortsat kunne findes på det europæiske midterspor også uden tilsætning af nisin.
Mærkning af fødevarer er alfa og omega. Visse fødevarer, som de fleste kan tåle, kan udløse astma og allergianfald hos andre. Derfor skal vi vide, hvad der er i maden. Med forslaget om at tillade sulfit i produktionsprocessen for morgenmadsprodukter risikerer vi, at rester af sulfit når ud til forbrugeren, uden at hun kan læse på varen, at der kan være sulfit i den, fordi sulfitten ikke er tilsat som ingrediens. Det er uansvarligt, og derfor ændringsforslagene fra Miljøudvalget.
Der har været udfoldet en omfattende lobbyvirksomhed mod forslaget om at give to forskellige carrageener hver deres E-nummer, nemlig E 407 og E 408. Da stofferne er forskelligt raffinerede, og 408 er mindre ren end 407, mener jeg, at de skal gives hver deres E-nummer. Man skal tænke på, at carrageen kan bruges til babymad og skabe problemer i babyers tarmsystem.
Det er vigtigt at fastholde, at vi kun skal bruge tilsætningsstoffer, hvis der er en teknologisk nødvendighed, og en sundhedstest kan passeres. Kommissionen er forpligtet til at gøre rede for den teknologiske nødvendighed, men det har den ikke gjort i alle tilfældene. Snarere tager den og nogle af PPE's forslag udgangspunkt i, hvad der for industrien er teknisk muligt, og det er jo en helt anden sag. Det er kun inden for de seneste år, at maden er blevet proppet med tilsætningsstoffer. Før kunne vi få mad uden kunstige hjælpestoffer. Der var altså en europæisk civilisation før tilsætningsstofferne, så jeg er ikke bekymret på vort samfunds vegne, hvis vi trækker lidt i håndbremsen, snarere tværtimod! Antallet af allergikere stiger og stiger jo, og det ender jo også nok med, at Kommissionen en dag må lægge et helt andet forslag frem, hvis den skal leve op til sundhedsmålsætningerne i Amsterdam-traktaten.

Schleicher
Hr. formand, kære kolleger, mine damer og herrer. Vi må næsten beklage, at dagens diskussionen om tilsætningsstoffer drukner i kakao og chokolade. Dette emne er normalt også godt for følelserne og bruges flittigt til at gøre forbrugerne usikre over for levnedsmidler. Det går lige fra forfalskede lister over tilsætningsstoffer, som hele tiden dukker op med jævne mellemrum og udgives som videnskabelige værker, til skrækmeldinger om sundhedsskadelige virkninger.
Det ændringsdirektiv om tilsætningsstoffer, som vi sidder med i dag, er den første store revision af 95-direktivet om tilsætningsstoffer, som regulerer dette område i et meget omfattende omfang. Allerede under forhandlingerne om dette 95-direktiv blev man klar over, at ændringsdirektiver ville blive nødvendige, fordi ikke alle tilsætningsstoffer var blevet kontrolleret videnskabeligt.
Ud fra min synsvinkel søger man at opfylde fire mål med dette ændringsdirektiv. For det første: Udbedring af nogle fejl i det grundlæggende direktiv fra 1995, hensyntagen til traditioner i tiltrædelseslandene Østrig, Finland og Sverige. Desuden skal der godkendes nogle nye tilsætningsstoffer og indføres nye anvendelsesformål eller ændring af de godkendte mængder for allerede godkendte tilsætningsstoffer.
Og for det fjerde: Der skal udarbejdes et helt nyt bilag med tilladte tilsætningsstoffer for spædbørnsmad og levnedsmidler til småbørn. Mens der i vid udstrækning ikke er uenighed om udbedringen af fejlene, hensyntagen til traditionerne i tiltrædelseslandene og heller ikke om udarbejdelsen af bilaget med tilladte tilsætningsstoffer for spædbørnsmad og levnedsmidler til småbørn, har grupperne forskellige opfattelser, hvad de andre punkter angår. Vores gruppe støtter ikke fru Breyers ændringsforslag om mærkning, såvidt mærkningen skal finde sted inden for rammerne af dette direktiv om tilsætningsstoffer. Indholdsmæssigt er der ikke meget at indvende mod fru Breyers krav om mærkning. Men desværre er disse forslag forkert anbragt i dette tilsætningsstofdirektiv. Vi har et omfattende mærkningsdirektiv, og det er dér, ændringerne af mærkningsbestemmelserne skal foretages for også at blive inden for retssystemet.
Vi kan i bedste fald støtte hr. Lannoyes ændringsforslag nr. 42, der nemlig henviser til mærkningsdirektivet. Jeg beder Kommissionen om, at den også tager udtrykkeligt stilling til dette ændringsforslag 42.
Og så er der ændringsforslag nr. 32. Her befinder jeg mig mellem to stole. Også jeg blev fejlagtigt sat i forbindelse med det. Jeg vil imidlertid gerne spørge Kommissionen igen om nr. 32, om nicin. Jeg har i mellemtiden erfaret, at det ville være et meget værdifuldt stof til at løse problemerne med ægprodukter, og jeg vil gerne vide, hvordan Kommissionen forholder sig til det.
Der diskuteres i stor stil om ændringsforslag nr. 6, der blev vedtaget i udvalget med et lille flertal. Her drejer det sig om betegnelsen E 407 a eller 408 til forarbejdet eucheumaalge. Vi gennemførte netop betegnelsen E 407 a med to behandlinger i Europa-Parlamentet i forbindelse med et forudgående ændringsdirektiv. Denne lovgivning trådte i kraft i marts dette år, og det giver overhovedet ingen mening, at en EU-ordning, der netop er trådt i kraft, skal ændres igen, en bestemmelse, der i øvrigt også er gældende på internationalt plan som WHO-ordning. I modsætning til bemærkningerne til ændringsforslag 6 er den allerede offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende, det vil sige, at den er gældende ret.
Jeg vil også gerne forklare mit forslag nr. 30, som i sin første del har samme ordlyd som fru Jacksons ændringsforslag 31 og hr. Whiteheads ændringsforslag nr. 38. Det drejer sig her om brugen af SO2 , det vil sige svovldioxid, til forlængelse af tørrede frugters holdbarhed. Fru Breyer ønsker at slette dette punkt helt, da det efter hendes mening er tilstrækkeligt at anvende sorbinsyre. Ingen af de informationer, jeg har fået, støtter denne opfattelse, da sorbinsyre udelukkende har indvirkning på farven, det vil sige brunfarvningen, og ikke holdbarheden.
Kommissionens tekst, som vi har den, er dog ikke helt korrekt i teknisk henseende. Netop tørrede æbler og pærer med et fugtighedsindhold på over 12 % sælges til slutbrugerne og skal derfor kunne behandles med en højere dosis end produkter, der udelukkes underkastes en videreforarbejdning. På grund af disse forskellige anvendelsesformål er det nødvendigt at bruge forskellige mængder. Derfor foreslår jeg med mit ændringsforslag 30 nøjagtig som det Økonomiske og Sociale Udvalg en bedre differentiering og er selvfølgelig imod ordførerens tilsvarende ændringsforslag nr. 11.
I mange tilfælde er brugen af tilsætningsstoffer en teknisk nødvendighed ifølge omhyggelige videnskabelige kontroller. Netop den tekniske nødvendighed er blevet fremhævet af Europa-Parlamentet igen og igen. Ifølge de undersøgelser, jeg har adgang til, er Kommissionens forslag også værd at støtte i denne henseende.

d'Aboville
Hr. formand, som fru Breyer mindede om, har det forslag, der er blevet fremlagt os, til formål at ændre et direktiv om tilsætningsstoffer i fødevarer for at tilpasse det den seneste udvikling og forbrugernes behov.
I den sammenhæng vil jeg først og fremmest udtrykke min personlige holdning til ændringsforslag 6, som vi allerede har talt om, der sigter mod at tildele de såkaldte forarbejdede euchemaalger, der stammer fra Filippinerne, nr. 408 fremfor nr. 407 A for bedre at være i stand til at skelne dem fra beslægtede produkter, der bærer nr. 407. Vi ved, at disse beslægtede produkter forarbejdes i Europa, og at vores producenter ønsker, at der etableres en klar skelnen for at beskytte deres interesser.
Men vi skal også have med i vores overvejelser, at Den Europæiske Union anvender betydelige summer - ECU 250 millioner om året - på et bistandsprogram til Filippinerne, et program, der hovedsagligt sigter mod at sikre stabilitet gennem økonomisk udvikling i visse svage regioner. Jeg tænker på øen Mindanao, hvor 240.000 familier lever af at fremstille denne alge. Er det ikke udtryk for en ugennemtænkt og usammenhængende politik, når man på den ene side yder bistand og på den anden side straffer?
Endelig vil jeg udtrykke mig på vegne af min gruppe. Fru Breyer har fremlagt en række ændringsforslag, der skal ophæve godkendelsen af nye stoffer, som dog er blevet godkendt af Kommissionen og af Den Videnskabelige Levnedsmiddelkomité. Ud over at hendes holdning ikke synes at hvile på særlig seriøse videnskabelige fakta, kan den få meget negative konsekvenser for visse produkter, der allerede er tilladt i størstedelen af medlemsstaterne. Jeg tænker f.eks. på produktionen af mozzarella, visse margariner og cider, der i særlig emballage er meget anvendt f.eks. i Irland.
Derfor kan vores gruppe ikke støtte fru Breyers forslag.

Dybkjær
Hr. formand, jeg vil godt starte med at takke fru Breyer for det store arbejde, hun har lavet med denne betænkning. Det gør jeg også, fordi jeg finder, at direktiverne om tilsætningsstoffer m.v. er i særklasse af svær tilgængelighed. Og det skal jeg vende tilbage til. Det skyldes for en dels vedkommende naturligvis direktivernes historie, herunder alle de kompromiser og ændringer, der har været foretaget i årenes løb. Men man kan ikke, når man læser denne ændring af direktivet, som vi i dag har til behandling, undgå at få den tanke, at Kommissionen heller ikke har særlig lyst til at forklare, hvad det egentlig er, der foregår. Det har man så bødet på undervejs med et teknisk resumé.
Men herudover er der så ydermere der, hvor Kommissionen søger at forklare sig om de overordnede bevæggrunde for forslaget, en modstrid mellem begrundelsen for forslaget og de specifikke bemærkninger. I begrundelsen står der, at det er den tekniske videnskabelige udvikling, der gør, at man skal have dette forslag. Det begrunder man så i øvrigt slet ikke, selv om det er en såkaldt begrundelse. I de specifikke bemærkninger står der, at der i realiteten er tale om en opsamling af glemte tilsætningsstoffer, at der er kommet nye medlemsstater til med særlige traditioner, samt at der er sket en opdatering på nogle stoffer, som Den Videnskabelige Komité er blevet færdig med siden sidst. Endelig er der måske også tale om, at nogle lande igen prøver at få nogle ting igennem, som de tidligere har forsøgt uden resultat.
Sandheden er at læse i de specifikke bemærkninger. Og havde man sagt dette lige ud af posen, kunne vi helt nøgternt have taget en diskussion på det grundlag. Men det er altså ikke det, man siger i den overordnede begrundelse. Og når så hertil tilføjes, at det stort set er utilgængeligt, så man skal bruge oceaner af timer på direktivet, så kan det godt gå hen og blive lidt irriterende.
Og dermed er jeg tilbage ved begyndelsen, nemlig at dette direktiv i realiteten kun kan læses af eksperter. Dette kunne muligvis til dels forsvares på et tidspunkt, hvor det udelukkende var eksperter, der havde med direktivforslaget at gøre, men på nuværende tidspunkt, hvor direktivet er en del af en demokratisk proces på såvel internationalt som nationalt niveau, er det fuldstændig uacceptabelt. Det kan ikke være meningen, at den europæiske lovgivning kun kan læses, forstås og ændres af eksperter. Og det fører jo, som vi ved, til totalt uhensigtsmæssige diskussioner. Et hovedkrav til den næste ændring, som vi jo ved kommer, må derfor være, at ud over at der skal ligge nogle resultater fra en forbrugerundersøgelse, så må der også være tale om, at disse direktiver skrives om, så de i rimeligt omfang er læsbare. At fortsætte med ændringer på det nuværende grundlag er totalt uacceptabelt. Så skal jeg i øvrigt sige, at min gruppe, bortset fra to ændringsforslag, kan stemme for de af udvalget fremsatte ændringsforslag, og jeg skal specielt fremhæve, at selv om mærkningsforslagene er en smule indviklede, finder vi, at de er utrolig vigtige at få gennemført.

McKenna
Hr. formand, der er slet ingen tvivl om, at klar mærkning er påkrævet. Allergikere skal kunne se, hvad der er i emballagen. Det gælder ikke kun emballerede produkter, men også produkter i løs vægt. Allergikere ser på listen. For nu at vende tilbage til det, Gruppen Union for Europa sagde om tilsætningsstoffet til cider. Jeg kommer fra Irland, og jeg går ikke ind for dette tilsætningsstof. Det er allerede forbudt i kattemad, så der er stadig i høj grad sat spørgsmålstegn ved det.
Hvad angår tilsætningsstoffer i almindelighed, så har de allerfleste ikke ret mange fordele for forbrugerne. De er tilsat for at gavne erhvervslivet, så de kan tjene flere penge, og forbrugeren føres bag lyset, hvilket er helt uretfærdigt. Hvad angår spørgsmålet om antibiotika, hvor nisin vil blive tilladt i æggeprodukter, så er det helt uacceptabelt. Der er allerede opstået en situation, hvor folk dør, fordi de er immune over for antibiotika. Lægemidler skal holdes fra levnedsmidler. Det er en helt anden sag, og det kan ikke accepteres. Denne æggesag vedrører hygiejne, og er ikke en forbrugersag. Der bør ikke tilsættes antibiotika til levnedsmidler.
Hvad angår sulfater og sulfider, så forårsager de helt sikkert astma og i værste fald med døden til følge. Derfor må vi være opmærksomme på det, vi gør, og forbrugernes interesser skal komme før erhvervslivets. Ændringsforslag nr. 32 og 36 om antibiotika må vi afvise. Det er forkert at have antibiotika i levnedsmidler. Konsekvenserne på langt sigt er, at vi bliver sat hundrede år tilbage i tiden, hvor folk dør af sygdomme, som nu kan kureres med antibiotika. Det er helt uansvarligt at antyde, at det er i forbrugernes interesse.

Martinez
Hr. formand, hr. kommissær, dette forslag til direktiv om tilsætningsstoffer skal ses i en kontekst, vi alle er bekendt med, en kontekst præget af bekymring og dermed også agtpågivenhed med hensyn til kvaliteten af vores fødevarer. Senest i eftermiddags så vi, i forbindelse med chokolade, der forfalskes med vegetabilske fedtstoffer, hvor følsomt dette emne er for alle parlamentsmedlemmerne. Det er naturligvis forståeligt. Efter sagen om kogalskab, efter sagen om hormoner og væksthomoner i mælken og selvfølgelig efter sagen om det amerikanske kød, der er sprøjtet med østrogener, og som vi skal indtage takket være GATT-aftalen, som kommissæren omtalte som et af menneskehedens fremskridt, er mistroen over for tilsætningsstoffer naturligvis forståelig.
Disse tilsætningsstoffer er godkendt i bilagene og i et direktiv af 1995, som vi skal ændre på 35 punkter uden altid at råde over generelle objektive kriterier, der f.eks. kan give os forståelse for den teknologiske nødvendighed for brugen af tilsætningsstoffer, uskadeligheden for helbredet eller endda oplysninger til forbrugeren. Det er naturligvis beklageligt, som alle kollegerne har nævnt, når man ved, at stigningen af allergitilfælde, ikke bare hos spædbørn og hos voksne, men også hos folk der, midlertidigt eller permanent, lider af et svagt immunforsvar, skyldes disse tilsætningsstoffer eller industrielt modificierede fødevarer. Der er blevet talt om sulfitter, om svovldioxider og om alle de risici for astmatiske eller allergiske reaktioner, som disse stoffer medfører. Men man skal selvfølgelig bevare fornuften, der er ingen grund til gøre skaden større med nordisk neurose omkring sundhedsproblemer, specielt når man ved, at man i Norden steriliserer voksne med afvigende adfærd.
Jeg tænker f.eks. på problemet i Filippinerne, på de 240.000 filippinere på Mindanao, en region, hvor en muslimsk guerilla hærger, som har behov for at eksportere deres Euchemaalger, og som hidtil, i hvert fald siden 1996, har nydt godt af en fordelagtig ordning. Og nu vil man ændre klassifikationen, man vil endnu engang bringe den økonomiske balance i denne turbulente region i fare. Vi skal finde en balance mellem - d'Aboville har lige sagt det - bistand for ECU 250 millioner, ECU 150 millioner som gave, behovet for at beskytte vores egne, f.eks. franske producenters, interesser og behovet for sammenhæng på den ene side og en uforstyrret udvikling i en i forvejen militær ustabil zone på den anden side. Dette er grunden til vores modstand mod ændringsforslag 6. Det samme gælder også for den metavinsyre, der bruges i druesaft - jeg kommer selv fra Languedoc-Roussillon - for at sikre en konstant surhedsgrad. I druesaft findes der vinsyre. Sammen med kalium danner dette et saltstof, kaliumbitartrat, der udfælder ved påvirkning af kulde. Dette bevirker, at surheden i druesaften forsvinder og betyder, at man ikke kan nyde aromaen. Derfor er det nødvendigt at tilsætte metavinsyre, som gendanner surheden og giver saften aromaen tilbage.
Bortset fra disse to undtagelser, ændringsforslag 6, der går for hårdt ud over Filippinerne og deres alger, og ændringsforslag 41, der går for hårdt ud over metavinsyren, støtter vi den agtpågivenhed, der findes i fru Breyers forslag.

Whitehead
Hr. formand, det er anden gang i dag vi danser rundt efter et mønster dikteret af to simple kendsgerninger: Den ene er udvidelsen og ekspansionen af Fællesskabet, som indebærer, at forskellige skikke og fremgangsmåder i forskellige medlemsstater skal tilgodeses, og den anden er den teknologiske udviklingshastighed. Fru Breyer, som har gjort en kæmpe indsats og fortjener ros for den, gør helt rigtigt i at henlede vores opmærksomhed på advarslerne i forbindelse med sidstnævnte - presset fra markedet for at bringe nye produkter på banen, som ikke kan testes videnskabeligt.
Når jeg ser på ændringsforslagene, så er der nogle, som jeg ikke kan støtte, og som er gået igennem Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse. Jeg kan ikke forstå, at produkter, som hverken er nye eller resultatet af et teknologisk flip, men så gamle som f.eks. sorbater nu ifølge forslaget ikke må tilsættes i tørrede æbler og pærer. Vi støtter ændringsforslag nr. 31 og 38 for at få det tilbage.
For det andet, hvad angår indvendingerne i fru McKennas temmelig lidenskabelige og imponerende udfald for lidt siden - og det lykkedes hende næsten at overbevise mig - så er sagen, at når det kommer til sykket anvendes nisin ikke i forbindelse med lægemidler. Derfor er det helt forkert at tro, at man kan opbygge resistens over for stoffet som antibiotikum. Det, jeg gerne vil høre fra Kommissionen er, om Kommissionen kan acceptere, at de alternativer, sorbater og benzoater, der kræves for at bekæmpe listeria, er lige så effektive. Vi har aldrig fået et klart svar på det spørgsmål i Miljøudvalget, og det efterlyser jeg nu. Og, fru McKenna, grunden er, at der dør flere mennesker - især i mit hjemland - af listeria og infektioner som følge af masseproduktion af levnedsmidler, end det antal, der sandsynligvis vil dø som følge af, at de har opbygget resistens over for antibiotika. Dette udgør en reel fare, som må og skal erkendes.
Til sidst vil jeg gerne nævne noget om ændringsforslag nr. 6 og carrageenan og forarbejdet euchemaalge. Det er ikke min gruppes holdning, men jeg har ladet mig overbevise om, at vi må tage Filippinernes sag op til fornyet overvejelse, og det ironiske er, at dem, der gerne ville ændre betegnelsen her til et helt nyt E-nummer, E 408, er nøjagtig de samme, som tidligere i dag har argumenteret for, at vi skal forsvare den tredje verden og dens ret til at indføre produkter til Den Europæiske Union. Vi må overveje dette igen og tænke omhyggeligt på, hvad vi gør over for dem, der producerer materialet i Filippinerne.

Jackson
Hr. formand, fru Breyer og fru McKenna er de værst tænkelige repræsentanter for et liv uden tilsætningsstoffer. De har da vist brug for et par tilsætningsstoffer for at køle lidt ned.
Jeg er enig med hr. Whitehead i, at vi skal overveje omhyggeligt, hvilke nye tilsætningsstoffer vi tillader på det europæiske marked. Jeg vil gerne nævne tre forhold. Det første afspejler det, hr. Whitehead selv sagde om ændringsforslag nr. 31 og 38. Mon hr. de Silguy, som jo holder fri fra euroen, kan fortælle os, om EuropaKommissionen vil støtte ændringsforslag nr. 31 og 38. De vil rette op på en situation, hvor italienske frugtforarbejdningsvirksomheder faktisk har etableret et beskyttet område og prøver på at udelukke svovldioxid som konserveringsmiddel i tørret frugt. Derfor håber jeg, at Kommissionen vil støtte ændringsforslag nr. 31 og 38. Ellers vil vi gerne have en overordentlig god begrundelse.
Jeg støtter hr. Whiteheads udtalelser om nisin. Jeg vil gerne udfordre Kommissionen til at bevise, at det virker som et antibiotikum. Vi fik forkerte oplysninger i Kommissionen. Hvis jeg var hr. de Silguy, ville jeg ikke lytte til hr. Gaerner. De sidder der og leger hviskeleg. Vi vil gerne høre fra Kommissionen en god begrundelse for, at de ikke har godkendt disse ændringsforslag tidligere. Det vil vi gerne have forklaret her med kortene på bordet, fordi anvendelse af nisin som beskyttelse mod listeria er et meget vigtigt element i positivlisten for folkesundheden i fremtiden.
Til slut, hvad mener Kommissionen om ændringsforslag nr. 16 om E 405? Ordføreren vil gerne slette anvendelsen af E 405. Fru McKenna har omtalt det. Ifølge ændringsforslaget til listen anvendes det til at bevare skumkronen i cider. Jeg vil gerne påpege over for fru Mrs McKenna, at det allerede er tilladt i øl. Hvis hendes kat drikker øl, er det nok det, der gør den syg. Det er ikke tilsætningsstoffet, men det at katten ikke bør drikke øl. Vil kommissæren være så venlig at fortælle os, om han støtter ændringsforslag nr. 16 eller ej.

Rübig
Hr. formand, hr. kommissær, ærede kolleger. Tilsætningsstoffer er af ganske stor betydning, ikke kun fordi de er meget vigtige for pris og kvalitet, men også fordi de er vigtige for forbrugerne. Østrig, Finland og Sverige har en tradition på dette område, og jeg tror, at dette spørgsmål er af stor betydning for netop de nye tiltrædelseslande. Jeg har den opfattelse, at mærkningsdirektivet er tilstrækkeligt, og især hvad angår E 407 og E 407a ved eucheumaalge, er det egentlig en meningsløs ændring af gældende ret, da disse produkter jo ikke sælges til forbrugerne, men de fakto kun til forarbejdningsindustrien, der selvfølgelig har lært at omgås dette produkt og også at anvende det fremover, når det forekommer yderst hensigtsmæssigt. Netop Filippinerne, der i høj grad bidrager til leverancerne, kan påberåbe sig, at disse produkter også er godkendt i Australien, i New Zealand, i Japan og i USA og er anerkendt som værende meget nyttige. Og på Filippinerne er ca. 240.000 arbejdspladser immervæk afhængige af dette produkt. Jeg mener, at vi for alvor bør tænke på, at dette anliggende også er et fremtidsanliggende for disse lande.

de Silguy
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg mener, at et af medlemmerne tidligere gav udtryk for, at teksten i dette forslag er ulæseligt, medmindre man er tekniker, men frue, man kan således også sige, at det er vanskeligt at følge med, når vi beskæftiger os med euroen. Jeg vil alligevel forsøge at besvare Deres spørgsmål. Først og fremmest vil jeg sige, at Kommissionen i november 1994, da EuropaParlamentet vedtog direktiv 95/2 om andre tilsætningestoffer til levnedsmidler end farvestoffer og sødestoffer, meddelte, at den var bekendt med behovet for et hurtigt ændringsforslag, der skulle tilpasses nye industriprodukter.
Siden da, som fru Schleicher ganske rigtigt bemærkede, har tiltrædelsen af tre nye medlemsstater, Østrig, Finland og Sverige, nødvendiggjort en udvidelse af allerede tilladte tilsætningsstoffer til traditionelle fødevarer, der produceres i disse lande. Kommissionen takker Parlamentet for dets samarbejde omkring denne vanskelige sag, og jeg vil især gerne takke fru Breyer og hylde hende for det glimrende arbejde, hun har udført.
Forslaget er baseret på en toksikologisk vurdering og en teknologisk analyse. Jeg minder om, at tilsætningsstofferne fremgår af etiketterne, dette være sagt for at berolige visse parlamentsmedlemmer, der for et øjeblik siden gav mig det indtryk, at der var misforståelser omkring dette.
Kommissionens oprindelige forslag baseres på tre vigtige principper, som jeg vil tillade mig at minde Dem om, da disse er fuldstændig grundlæggende. For det første: Kommissionen har omhyggeligt taget højde for udtalelserne fra Den Videnskabelige Levnedsmiddelskomité, hvori det garanteres, at tilsætningsstoffer, når de anvendes inden for de begrænsninger, der er fastsat i direktivet, ikke udgør nogen risiko for folkesundheden. De kan være ganske rolig, fru Jensen, vurderingen er udarbejdet inden forslaget, og beskyttelse af forbrugerne er en af Kommissionens vedvarende prioriteter. For det andet - og dette er samtidig mit svar til fru Breyer: tilsætningsstofferne tillades ikke medmindre anvendelsen heraf er behørigt begrundet af tekniske nødvendigheder. Og for det tredje: I den udstrækning, hvor den Videnskabelige Komités udtalelser respekteres, og hvor der påvises tekniske nødvendigheder, bør fællesskabslovgivningen respektere medlemsstaternes praksis med hensyn til anvendelsen af visse tilsætningsstoffer i traditionelle specialiteter og retter.
I lyset af disse tre principper kan Kommissionen ikke acceptere ændringsforslag 1, 5, 7, 8, 9, 10, 16, 18, 19, 26 og 43. Disse tager således ikke i tilfredstillende grad højde for de tekniske nødvendigheder, der findes i visse medlemsstater. En vedtagelse ville betyde, at fuldstændig uskadelige madvarer ville forsvinde fra fødevarehandelen i visse medlemsstater.
Desuden kan Kommissionen ikke acceptere ændringsforslag 30, 31 og 38, da den, i forbrugernes interesse, insisterer på, at disse produkter ikke tillades til endeligt forbrug. Endelig er Kommissionen imod vedtagelsen af ændringsforslag 2, 3, 4 og 42, fordi disse indfører krav om mærkning, som henhører under rammedirektivet om mærkning af fødevarer. Jeg gentager, at forbrugerne gennem mærkningen informeres om ingredienser og tilsætningsstoffer. Kommissionen foretrækker en neutral information frem for advarsler. Kommissionens rolle er omhyggeligt at kontrollere tilstedeværelsen af tekniske nødvendigheder, der kan begrunde anvendelsen af tilsætningsstoffer. Kommissionen accepterer altså ændringsforslag 12, der er indeholdt i ændringsforslag 10, samt ændringsforslag 13, 14, 32 og 36 vedrørende anvendelse af tilsætningsstoffer i tilfælde, hvor tekniske nødvendigheder er fastslået.
Imidlertid har Kommissionen ikke kunnet finde belæg for nødvendigheden af tilsætningsstoffer i de anvendelser, der nævnes i ændringsforslag 15, 17, 39, 40 og 41. Jeg kan altså ikke på nuværende tidspunkt acceptere disse ændringsforslag. Jeg er dog glad for at se, at De foreslår ændring 20, 21, 23, 25 og 35, fordi disse, ud over at være i overensstemmelse med den udtalelse, der for nyligt blev sendt ud af Den Videnskabelige Levnedsmiddelkomité, også lever op til den tekniske nødvendighed i at producere fødevarer for sunde spædbørn og småbørn og fødevarer til særlige medicinske formål.
Af ændringsforslag 22 og 33 foretrækker Kommissionen ændringsforslag 33, fordi det afspejler udtalelsen fra Den Videnskabelige Levnedsmiddelkomité bedre. Af samme grund foretrækker vi ændringsforslag 34 fremfor forslag 24. Kommissionen vil dog forbeholde sig ret til at komme med eventuelle rettelser.
Alle tilsætningsstoffer, der skal anvendes i mad til spædbørn og småbørn, er specielt vurderet af den Videnskabelige Levnedsmiddelkomité ud fra dette aspekt. Kommissionen kan derfor ikke acceptere ændringsforslag 27 eller de tre første stoffer, der nævnes i ændringsforslag 28, der fastsætter et maksimum for anvendelsen af et tilsætningsstof, der er lavere end det niveau, som komitéen har godkendt som sikkert og som værende i uoverensstemmelse med de eksisterende tekniske nødvendigheder. Kommissionen har dog accepteret de 5 stoffer, der nævnes i ændringsforslag 28. Den kan ikke acceptere ændringsforslag 29, fordi dette vil forhindre produktionen af mad til spædbørn og småbørn, der anvendes til særlige medicinske formål. Den kan heller ikke acceptere ændringsforslag 6, hvori det fastslås, at forarbejdede eucheumaalger skal have koden E408 i stedet for E407A, hvis jeg har forstået hr. d'Aboville korrekt, fordi man med dette forslag ændrer bestemmelserne i direktivet af 1996, som blev vedtaget af Europa-Parlamentet om tilsætningsstoffer til levnedsmidler. Dette forslag var ikke en del af Kommissionens forslag, og det er efter vores mening problematisk, at Forsamlingen ændrer sit eget forslag.
Jeg vil tilføje for at besvare visse andre spørgsmål, f.eks. vedrørende allergi, at det er videnskabeligt bevist, at højst 1 % af forbrugerne lider af fødevareallergi, og at disse allergier for størstedelens vedkommende skyldes madvarene og ikke tilsætningsstofferne. Det drejer sig om æg, skaldyr, bløddyr, fisk, nødder eller andre ting. Under alle omstændigheder vil jeg minde om, at det af etiketten fremgår, hvilke tilsætningsstoffer der er i produktet.
Jeg vil i øvrigt gerne svare fru Jackson og sige, at vi, hvad angår ændringsforslag 32 om lyzin, er enige med hende: Dette tilsætningsstof er effektivt mod listeriose, som er farlige bakterier, og derfor kan Kommissionen acceptere ændringsforslaget. Til gengæld accepterer vi ikke ændringsforslag 16 og imødekommer hermed fru Jacksons ønsker. Ligeledes kan Kommissionen ikke godkende ændringsforslag 31 og 38, men vil acceptere ændringsforslag 32 og 36.
Afslutningsvis vil jeg sige, at vi skriftligt har leveret samtlige begrundelser for tekniske nødvendigheder til Miljøudvalget. Ikke desto mindre er vores tjenestegrene naturligvis helt og holdent til fru Dybkjærs tjeneste, hvis hun ønsker yderligere information for at dechifrere teksterne.

Breyer
Hr. formand. Både fru Schleicher og hr. Rübig har gjort opmærksom på, at de godt nok er for mærkningsordningen, men at de mener, at det ikke hører til her, men i rammedirektivet. Også De, hr. kommissær, har sagt det til mig. Derfor lyder mit spørgsmål: Når vi er enige om, at disse mærkningsordninger støttes politisk, men uenige om, hvor de hører hjemme i retssystemet, kan vi så blive enige så langt hen ad vejen, at Kommissionen afgiver en erklæring om, at disse ordninger, hvis de godkendes af Parlamentet, skal optages i rammedirektivet? Det var altså spørgsmålet til Kommissionen. Jeg ser, at fru Schleicher nikker. Jeg håber, at hun også er indforstået med sådan en ordning, fordi denne mærkning jo er til af hensyn til forbrugerne.
Så vil jeg gerne stille følgende spørgsmål, hr. kommissær: Hr. Gerner, som sidder ved siden af Dem, sagde for blot nogle få dage siden eller ved sidste afstemning i Miljøudvalget, at Kommissionen ikke støtter den, netop på grund af de betænkeligheder, der jo er også er kommet til udtryk her, og han har gjort opmærksom på, at der findes andre muligheder, at man altså teknisk set godt kan undvære nicin. Jeg er interesseret i at få at vide, hvad der er årsag til den kovending, man har foretaget i Kommissionen inden for få uger, om man har fået ny viden.
Da Kommissionen netop har forklaret, at vi har fået betænkningen med begrundelsen om den tekniske nødvendig, vil jeg godt lige sige også: Jeg mener, og det har flere af talerne her - fru Dybkjær, men også fru Schleicher - også antydet i udvalget, at det desværre, hr. kommissær, var meget utilstrækkeligt, og jeg håber, at det bliver bedre i fremtiden!

Schleicher
Hr. kommissær. Jeg ville bare endnu en gang stille et spørgsmål i anledning af forslag 42 og høre Kommissionens holdning til det.

Dybkjær
Hr. formand, det var noget uklart for mig, om det navn, kommissæren udtalte, rent faktisk var mit, men det kunne næsten ikke være andre på dette tidspunkt. Jeg vil godt sige, at jeg igennem ganske mange år har beskæftiget mig med de her ting, og det vil sige, at jeg sådan set godt kender kompleksiteten i det. Jeg har så måske i modsætning til kommissæren også talt med almindelige mennesker, om jeg så må sige, såkaldt almindelige mennesker, der har forsøgt at læse det, fordi de var interesseret i det, og uanset hvor overlegent kommissæren tager på disse ting, så er det simpelt hen en fejl hos kommissæren, hvis ikke han kan indse, at de her direktiver simpelt hen er skrevet på en så indviklet måde, at de er ulæsbare for andre end eksperter. Det var i al beskedenhed det, jeg forsøgte at sige, og så sagde jeg: Når det direktiv alligevel skal ændres, og det skal det, så kunne man bygge det op på en logisk og læsbar måde. Det har ikke noget at gøre med, om man anvender E og alle mulige andre benævnelser. Det er slet ikke det, der er problemet. Det er tekstens indviklethed, bilagenes måde at være konstrueret på osv., der gør det helt utilgængeligt.

Formanden
Ja, det ved vi, men det er ikke det, det drejer sig om. Vil hr. Whitehead stille et spørgsmål?

Whitehead
Hr. formand, jeg vil gerne støtte fru Breyers anmodning, men af en helt anden grund. Det glæder mig at høre, at ændringsforslag nr. 32 og 36 er blevet godkendt, men vi skal nu videregive disse oplysninger til andre ved afstemningen i morgen. Nu har vi kun udsagnet om, at holdningen er ændret, ikke hvorfor. Jeg vil gerne have en forklaring, nøjagtig som fru Breyer, men af lige den modsatte grund.

de Silguy
Hr. formand, jeg vil svare i den udstrækning, det er mig muligt! Først og fremmest vedrørende mærkning. Jeg mener, at jeg udtrykte mig tilstrækkelig klart for lidt siden, da jeg sagde til Dem, at Kommissionen er imod vedtagelsen af ændringsforslag 2, 3, 4 og 42, fordi disse introducerer krav om mærkning, som henhører under direktiv 4 om mærkning af fødevarer.
Jeg vil ikke nu, hvor hr. Bangemann ikke er tilstede, på hans vegne indgå nogen aftale om ændring af direktivet om mærkning. Jeg kan kun forpligte mig til at studere Deres forslag og rapportere videre til ham. Vi vil senere se, hvad der kan gøres.
Hvad angår ændringsforslag 32, har jeg sagt, at vi er for en tilladelse, så længe det videnskabeligt kan bevises, at dette tilsætningsstof er effektivt mod listeriose, som er farlige bakterier.
Det andet spørgsmål vedrørende ændringsforslag 42. Vi vil ikke acceptere ændringsforslaget af den grund, jeg lige har givet Dem, nemlig at dette punkt henhører under direktivet om mærkning.
Jeg mener, at jeg allerede har svaret hr. Whitehead med hensyn til ændringsforslag 32 og 36, da jeg sagde, at vi kan acceptere disse forslag. Jeg ønsker ikke, at der skal foreligge nogen misforståelser med hensyn til det, jeg sagde til fru Dybkjær. Jeg benægter ikke kompleksiteten i visse tekster, men det er, efter min mening, et udtryk for, at dette emne er meget indviklet. Jeg mener, at det er EU-institutionernes, kommunikationstjenesternes og vores pligt at blive i stand til at præsentere emnet og forklare det således, at det bliver lettere tilgængeligt for forbrugerne. Jeg deler altså dette synspunkt, frue, der i øvrigt ikke kun gælder forslagene om tilsætningsstoffer til levnedsmidler. Jeg vil kunne vise Dem tekster på det monetære område, der heller ikke er direkte og let tilgængelige, selvom euroen vedrører alle borgere.
Generelt tror jeg, at alle de europæiske institutioner har store anstrengelser foran sig med hensyn til information. Hvis vi vil overbevise vores medborgere og have opbakning fra dem, må vi først og fremmest blive i stand til at præsentere det vi beslutter på en læselig og forståelig måde.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen formiddag.

Handlingsprogrammet SOCRATES
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0320/97) for Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier om Rådets fælles holdning fastlagt med henblik på vedtagelse af EuropaParlamentets og Rådets afgørelse om ændring af afgørelse nr. 819/95/EF om iværksættelse af Fællesskabets handlingsprogram SOCRATES (C4-0481/97-97/0103(COD) (Ordfører: Pack).
Ordføreren, fru Pack, har ordet.

Pack
Hr. formand, kære hr. kollega, kære kolleger, her på dette sene tidspunkt vil jeg bare gerne fastslå nogle ting. Vi har nogle uomtvistelige fakta, når det handler om Socrates, ikke om den afdøde, men om programmet Socrates.
For det første: Dette program Socrates er i dets dele Erasmus og Komenius, Den Europæiske Unions succesprogram, i voksen- og sproguddannelsen. Hvad ligger altså nærmest, hvad skal styrkes, forbedres? Egentlig slet ingenting, bortset fra at det er forbundet med at give penge ud.
For det andet: Dannelse og uddannelse er de vigtige søjler i alt, hvad vi i dag gør for fremtiden. Vores europæiske kapital er de bedst muligt uddannede unge fra alle lag, det vil sige uafhængigt af deres familiære oprindelse.
For det tredje: Kun ved at vi er mobile og lever med hinanden i Europa, kan vi også nedbryde fjendtligheden over for fremmede og forhindre fremmedhad. Socrates-programmet i alle dets dele er et instrument for mange unge til at erhverve »Europa-kvalifikationer«. Jeg er sikker på - og det kan man også læse i Rådets fælles holdning - at dette er allemandseje. Men konklusionerne i denne fælles holdning er besynderligt ulogiske. Vel vidende at dette program er godt, at det accepteres, at unge ved hjælp af dette program vil investere tid i at opnå en europæisk merværdi, tager Rådet på ingen måde hensyn til det.
Jeg fik i dag tilfældigvis et brev fra en ung studerende, som siger: «Jeg vil deltage i Erasmus, deltager også og får DEM 100, - om måneden, ECU 50, - for min mobilitet. Det gør mig ondt, jeg kan ikke gøre det.« Vi har altså for det første brug for flere penge for at opfylde de ønsker, vi har givet anledning til.
For det andet skal Rådet også finansiere sine egne løfter solidt. Jeg ønsker, at også de central- og østeuropæiske stater og alle associerede lande kan deltage i Socrates-programmet. Men jeg spørger mig selv i dag, ønsker Rådet det også virkelig? Vi ønsker det. Rådet skylder os et bevis. Et latterligt beløb på ECU 25 millioner for 1998 og 1999. Det vil altså sige, at Rådet bevilger os ECU 12, 5 millioner for næste år. Hvor storsindet! Her kunne vi have brugt over ECU 80 millioner for 1997, bare til at kunne udfylde Erasmus-delen. Parlamentet er meget beskedent, det må jeg sige. I betragtning af det knappe budget i alle medlemslande ønsker vi virkelig ikke at stille urimelige krav. Vi er ikke helt så beskedne, madame Cresson, som De desværre skal være, af hensyn til Deres kollegiale ansvar, sikkert også igen i dag. Vi er ikke helt så beskedne. Vi kræver for næste regnskabsår - og har det også på budgettet i morgen og vil stemme for det - ECU 50 millioner. Det vil stadigvæk sige langt mindre, end vi havde til rådighed i 1994, og det på et tidspunkt, hvor hverken Sverige eller Finland eller Østrig var med, og hvor vi heller ikke havde nogen associerede lande. Vi ligger i dag stadig under det, vi dengang bevilgede til hele programmet, til hele perioden for 12 lande, nemlig ECU 1 milliard. Vi får i dag stadig mindre. Mere beskeden kan man ikke være. Men vi har jo forståelse for budgetsituationen. Jeg mener ikke, at vi kan gøre andet end at appellere til Rådet. Jeg håber, at det luxembourgske rådsformandskab virkelig vil hjælpe os i de kommende uger med at komme videre her. Vi appellerer til Rådet om at gøre alt, hvad der står i dets magt for ikke at forsømme investeringen i vores børns fremtid. Det, vi forsømmer i dag, kan vi ikke længere råde bod på. Det er den bedste investering i en god fremtid for hele Europa!

Morgan
Hr. formand, tak fordi De igen ville komme og overvære vores debat om SOCRATES. Jeg håber, at det er sidste gang, vi samles for at drøfte dette emne, for vi håber, at vi vil nå til et resultat efter samrådsproceduren. Men det er vigtigt, at vi anerkender betydningen af SOCRATES-programmet og dets forsøg på at knytte tættere bånd mellem unge i Europa. Programmet har bidraget til at bekæmpe racisme og fremmedhad. Men hvis det skal fortsætte med at gøre gavn, skal det finansieres godt nok.
For nu at tage Erasmus-uddannelsesstøtten som eksempel, så er den maksimale støtte omkring ECU 5.000 pr. person. Hvis hver eneste studerende, der kan komme i betragtning, modtog støtte, ville der kun være nok til omkring ECU 750 pr. person. Det er slet ikke nok for dem, der ikke har egne midler. Men det er en essentiel metode til at sikre, at der fortsat er forbindelser mellem folk i Europa.
Parlamentet har hele tiden vist sin vilje til at støtte programmet ved at gå ind for forhøjelsen på ECU 100 millioner af midlerne for de næste to år af programmet. Kommissionen har fundet ECU 50 millioner. Vi forstår, at De har kollegiale forpligtelser. Så har vi selvfølgelig det store slag med Rådet, som har hostet op med sølle ECU 25 millioner. Det er vigtigt, at Rådet bakker sit engagement op økonomisk i forbindelse med dette essentielle program. Det er vigtigt, at vores børn er vores fremtid. Det forstår vi godt, men det er vigtigt at bakke vores smukke ord op med et engagement og ressourcer.
Programmet skal også udvides til de ti associerede central- og østeuropæiske lande. De budgetmæssige virkninger af udvidelsen må overvejes. Vi bestilte oprindeligt en fast menu til vores familie på 12 personer. Så inviterede vi 12 mere til middag, men vi bestilte desværre ikke ekstra mad. Det, vi har behov for, er flere ressourcer, så restauratøren kan sikre, at ingen familiemedlemmer eller gæster forlader vores uddannelsesbord uden mad eller sultne. Vores borgere har appetit på kultur og uddannelse. Vi må sørge for, at de bliver mætte.

Rübig
Hr. formand, fru kommissær, uddannelse er et af de vigtigste instrumenter, vi har til at kunne sikre beskæftigelsen fremover. Der findes stort set tre store områder i erhvervslivet: Forskning og udvikling, infrastruktur og uddannelse. Jeg mener, at vi i Europa har ydet temmelig meget på uddannelsesområdet. Vi har haft Året for Livslang Uddannelse, vi har Socrates, vi har Leonardo, vi har Ungdom for Europa, vi har grønbogen for uddannelse og videreuddannelse. Jeg anser det for nødvendigt, at der fremover ydes et endnu større bidrag på dette område. For os er det ganske enkelt vigtigt, at vi for erhvervene, for udøvelsen af erhvervene får folk, der er i stand til at træffe kvalitative og kvantitative afgørelser, der er gode til tidsmanagement, og som også engagerer sig personligt og forsøger at arbejde derefter.
Netop Socrates er i stand til at motivere vores unge til gennem grænseoverskridende aktiviteter at være aktive på dette område og være forbillede for de andre unge. For os handler uddannelse om, at de unge får faglig kompetence. Førhen var det jo egentlig også altid en selvfølge, at man lærte og også kunne gengive det. Men for os handler det også om at opnå social kompetence, nemlig om at tale med borgere i andre lande, at lære deres situation at kende og at overføre det positive i andre lande til sit eget land.
Endelig også egenkompetencen, det vil sige, hvordan man selv optræder, hvordan man opfører sig. Jeg tror, at man på dette punkt kan lære meget af de europæiske lande. Jeg er meget lykkelig over, at programmet nu åbner for flere lande i Europa end de 15, også for de stater, der ønsker at tiltræde. Jeg tror, at vi netop på uddannelsesområdet kan sende et signal om, i hvilken retning Europa går, og jeg tror, at det derfor er nødvendigt at investere i dette program og gøre sig umage med fremover også at integrere de nye tiltrædelseslande i vores uddannelse og videregive vores viden til dem.
Hvis Parlamentet stiller ECU 150 millioner til rådighed til topmødet i Luxembourg, mener jeg, at det i sidste ende er op til Rådet og Kommissionen at overveje, hvor midlerne anvendes bedst. Og jeg tror, at vi med uddannelsesprogrammerne har det bedste grundlag for at påvirke beskæftigelsen, fremover at give unge, der i dag er arbejdsløse, et beskæftigelsesprogram. Integrationen i arbejdslivet, det bør være vores vigtigste mål.

Ryynänen
Hr. formand, fru kommissær, den Europæiske Unions beslutningsorganer har med god grund været bekymrede over befolkningens ligegyldige og ligefrem negative holdning til Unionen. Menneskene har svært ved at se de positive virkninger af foranstaltninger iværksat på Unionsniveau. Dog håber man på, at Unionen fremmer nyttige projekter, som kan skabe en virkelig europæisk merværdi og fremme indbyrdes forståelse og sikkerhed. Når det kommer til stykket, bør dette være et klart mål for hele det internationale samarbejde.
Hvad svarer så Kommissionen og Ministerrådet til denne udfordring, mens de behandler finansieringen af Socrates-programmet? Rådets fælles holdning, som afviser den ekstrafinansiering, der er krævet af Parlamentet, er næsten ubegribelig set på denne baggrund. Hvorledes kan vi bringe Unionen nærmere befolkningen, hvis vi udvander et program, som befolkninger i alle medlemslande anser for at være vigtigt, nyttigt og effektivt? Parlamentet, som repræsenterer befolkningen, kan ikke gå med til dette. Inden for rammerne af Socrates-programmet er der allerede nu opnået en hel del positive forbedringer af kvaliteten af den europæiske uddannelse, og det er særlig vigtigt at fortsætte arbejdet for at udvikle lærernes efteruddannelse og sprogundervisning.
Socrates-programmet er ikke kun vigtigt for de nuværende medlemslande, men også for ansøgerlandene fra Central- og Østeuropa. En gensidig mobilitet skal sikres, og et hundrede millioner ECU, som Parlamentet har krævet, er det absolutte minimumsbeløb, for at programmet kan fungere og bevare sin troværdighed. Vi har ikke råd til at lade et så godt og vigtigt program skrumpe ind til et eliteprogram på grund af reducerede tilskud og i kølvandet heraf et mindsket antal projekter. Tilskuddene skal kunne holdes på et niveau, hvor alle studerende har en chance for at deltage i udvekslingsprogrammet. Situationen er specielt vanskelig for læreranstalter, som ikke selv har midler til at støtte programmet.
Jeg håber inderligt, at det i de kommende forhandlinger lykkes at redde den Europæiske Unions uddannelsespolitiske flagskib, Sokrates, og at endnu flere unge i fremtiden får en chance for internationalisering og studier med vekselvirkning uanset familiebaggrund og hjemsted. Jeg ønsker held og lykke med fru Packs udmærkede og målbevidste arbejde.

Elchlepp
Hr. formand, kære kolleger. Jeg vil gerne i høj grad støtte den kritik, der er blevet fremsat her. Bevillingerne til Socrates er virkelig en skandale! De Europæiske Fællesskaber råder over få handlingsområder, hvor man kan forstå den helt personlige europæiske merværdi, den oplevede merværdi, så meget som i forbindelse med uddannelses- og udvekslingsprogrammer, og de har virkelig været en succes.
Det kan ingen benægte. Disse uddannelsesprogrammer er også mere og mere et bidrag til arbejdsmarkedspolitikken for unge i Europa, der ved at lære fremmedsprog erhverver sig viden om nye retssystemer, nye forvaltningssystemer, nye mentaliteter i andre lande, uvurderlig viden og kundskab, og dermed arbejder sig frem til nye chancer på det europæiske arbejdsmarked. Lige netop her, hvor Europa kan synliggøre et stykke af sin troværdighed, viser Rådet sig som en gnier, om jeg så må sige.
Det er helt ufølsomt over for, hvad der egentlig er Europas fundament, nemlig forståelse og kommunikation, som er grundlaget for integration. Udtalelser fra den tyske regering og andre om, at man går ind for åbenhed over for påvirkninger udefra samt arbejde og liv i Europa, fremstår på denne baggrund som utroværdige. Jeg vil gerne lige sige et par ord om det socialpolitiske aspekt. Det handler ikke kun om - og bare det er en skandale - at stipendierne er så lave. Det handler om, at dette har ført til en ægte udvælgelse af deltagerne. De, der har råd til det, skal alligevel nok komme til at studere i udlandet, og uden en udvidelse af Erasmus vil eksempelvis de socialt dårligere stillede unge heller ikke kunne komme ud i de kommende år. Uden yderligere finansielle midler vil vi ikke komme op over de små 1 % af unge under faglig uddannelse, der deltager i programmet.
Man er altid i forlegenhed, når man er ude i embeds medfør. Skal man nu reklamere for programmerne i skolerne, i virksomhederne, eller hvor man nu er inviteret hen, eller skal man hellere fortie dem ansvarsbevidst, fordi forholdet mellem ansøgerne og midlerne er blevet dårligere og dårligere?
Jeg vil også gerne sige noget vedrørende åbningen mod Central- og Østeuropa: De selvsamme regeringschefer, der lover landene optagelse i EU, vanskeliggør finansielt folkeslagenes møde via udvekslingen af unge. Hvad hjælper en udvidelse af programmerne med 25 millioner i et samlet budget på 860 millioner, når de lande, som skal nyde godt af Socrates i de næste år, udgør ca. en tredjedel af den nuværende EU-befolkning?
Fortsæt bare sådan, må man kynisk sige, fortsæt bare sådan, og dette EU's troværdighed vil svinde endnu mere i befolkningen! Her hjælper højglansbrochurer ikke noget. Virkeligheden taler et andet sprog, og vi skaber ingen begejstring for Europa hos de unge med disse bevillinger!

Cresson
Hr. formand, mine damer og herrer parlamentsmedlemmer, først og fremmest vil jeg takke Parlamentet, og især Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier, for deres engagement og udholdenhed med henblik på at opnå en væsentlig forhøjelse af budgettet for Socratesprogrammet.
Jeg vil især takke Deres ordfører, fru Pack, for hendes arbejde til fordel for dette program, som, dette er vi alle enige i, er yderst vigtigt for Europas fremtid. Det er ikke længere nødvendigt at bevise dette programs store betydning. Faktisk afhænger borgernes personlige udfoldelse, bekæmpelse af social udstødelse og skabelse af nye arbejdspladser mere end nogensinde af vores investering i uddannelse gennem hele livet. Takket være Socrates og andre programmer som Leonardo da Vinci, Ungdom for Europa og, i nær fremtid, Den Europæiske Volontørtjeneste bevæger vi os lidt efter lidt mod et kundskabernes Europa og realiserer vores medborgeres forventninger inden for dette område. Men der er stadig mange andre grunde til, at Socrates skal tildeles de nødvendige midler.
Først og fremmest fordi programmet, ved hvert år at give ca. hundrede tusinde personer mulighed for at deltage aktivt i det europæiske samarbejde, bidrager til en tilnærmelse mellem Unionen og dens borgere. Dette er en meget vigtig rolle især på dette tidspunkt, hvor den nye Amsterdam-traktat skal ratificeres. Dernæst, og De havde ret i at henlede opmærksomheden på dette punkt under førstebehandlingen, udgør programmet et vigtigt punkt i forbindelse med udvidelsen af Unionen med de associerede lande i Central- og Østeuropa.
Alligevel har Rådet ikke tilsluttet sig vores forslag om en væsentlig forhøjelse af finansieringsrammen for programmet. De ECU 25 millioner, der foreslås i Rådets fælles holdning, udgør kun halvdelen af det beløb, Kommissionen har forslået. Dette giver princippet om budgetmæssige stramninger et omfang, som hverken Kommissionen eller Parlamentet vil være med til. Derfor kæmpede jeg til det sidste for vores forslag under Rådets møde i juni.
Uden at komme ind på en reel forhøjelse af de disponible midler, vil det beløb, som Rådet foreslår, ikke engang kunne dække den årlige inflation. Kommissionen har utvetydigt forkastet beløbet i den udtalelse, der netop er blevet fremsat for Parlamentet og Rådet. Under førstebehandlingen viste Parlamentet med forslaget om en forhøjelse med ECU 100 millioner, hvor meget det værdsætter Socrates' betydning, såvel for borgerne som for Unionens udvikling på længere sigt. Kommissionen har ved præsentationen af det ændrede forlag taget højde for stort set samtlige af Parlamentets ændringsforslag.
Hr. formand, mine damer og herrer, det er sandt, at Kommissionens forslag med hensyn til omfanget af forhøjelsen er beskedent. Det har vi anerkendt, idet vi i vores begrundelse klart erklærer, og jeg citerer: «Hvis den samlede budgetmæssige situation havde været mere gunstig, havde Kommissionen ikke tøvet med at foreslå en betydelig større forhøjelse, som fuldt ud kan begrundes med forholdet mellem omkostningerne og fordelene af den berørte aktivitet og det fastslåede behov for supplerende midler.«
Imidlertid har Kommissionen vedtaget et foreløbigt budgetudkast for 1998 med en begrænset forhøjelse på 2, 4 % i forpligtelsesbevillingerne i forhold til 1997. Når beløbene til de strukturelle aktioner med henblik på overholdelse af forpligtelserne i den interinstitutionelle aftale af oktober 1993 tages i betragtning, betyder denne budgetstramning en meget lille forhøjelse af de andre udgiftsposter. For de samlede interne politikker begrænses den til 0, 5 % i forhold til 1997. En begrænset forhøjelse af midlerne til de interne politikker muliggør dog ikke en så betydelig revision af Socrates, som der ønskes, og som svarer til programmets vigtighed og succes.
Kommissionen ser sig nødsaget til at opretholde stramningerne. Men De kan være forvisset om, at vi deler Deres engagement. Vi vil kæmpe til det sidste for en betydelig forhøjelse, som vil gøre det muligt for programmet at nå dets målsætninger i årene fremover. Først og fremmest vil vi fordoble vores indsats for at overbevise Rådet om, at det skal indtage en mere fleksibel holdning, når Rådet (uddannelse) samles den 20. november. Alligevel er det, som vi alle ved, højst sandsynligt, at vi inden længe må indgå et forlig.
Jeg kan forsikre Dem om, at Kommissionen er parat til at benytte alle sine beføjelser ifølge traktaten inden for rammerne af et forlig. Vi vil, i tæt samarbejde med Parlamentet, gøre alt for at opnå et så gunstigt resultat som muligt.
Konkluderende tillader jeg mig at kaste et blik mod fremtiden. Det er faktisk på dette tidspunkt, at vi giver os i kast med at skabe den næste generation af fællesskabsprogrammer, der iværksættes fra år 2000. Kommissionen vedtager i begyndelsen af november en meddelelse, der indeholder retningslinjerne for fortsættelsen af vores aktion. Dette vil være endnu en chance til at udveksle idéer med hensyn til fremtiden for denne vigtige sektor.

Formanden
Mange tak, fru kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen formiddag.
(Mødet hævet kl. 23.17)

