Forberedelse af Det Europæiske Råd (16.-17. december 2010) - Oprettelse af en permanent krisemekanisme for at sikre den finansielle stabilitet i euroområdet (forhandling) 
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om
Redegørelser fra Rådet og Kommissionen om forberedelse af Det Europæiske Råd (16.-17. december 2010)
Mundtlig forespørgsel af Sharon Bowles, for ECON, til Kommissionen om oprettelse af en permanent krisemekanisme for at sikre den finansielle stabilitet i euroområdet (B7-0659/2010).
Olivier Chastel
formand for Rådet. - (FR) Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, fru kommissær, mine damer og herrer! Jeg vil gerne på vegne af Rådet takke formanden, fordi jeg har fået mulighed for at fremlægge de problemstillinger, som vil blive drøftet af Det Europæiske Råd.
Det Europæiske Råd, der afholdes i morgen og i overmorgen, vil på alle måder blive afgørende for styrkelsen af Den Økonomiske og Monetære Unions økonomiske søjler. Det vigtigste punkt på dagsordenen bliver styrkelsen af den finansielle stabilitet. Vi lever i en usædvanlig tid, der har budt på og også fremover vil byde på betydelige udfordringer for både regeringer og borgere. Vi må gøre, hvad der kræves, for at sikre at den aktuelle finansielle krise overvindes, og at tilliden genskabes.
Siden krisens start har vi vist vores vilje til at træffe de nødvendige forholdsregler for at opretholde den finansielle stabilitet og genskabe den bæredygtige vækst. Krisen har i høj grad understreget behovet for et yderligere instrument til at sikre stabiliteten af euroområdet. Vi var nødsaget til at etablere en ad hoc-mekanisme, som vi lige har brugt til at støtte Irland. Vi har imidlertid brug for en permanent mekanisme på mellemlang sigt.
Til det formål og i tæt samarbejde med formanden for Det Europæiske Råd vil den belgiske regering på førstkommende møde i Det Europæiske Råd i morgen fremlægge et beslutningsforslag om at ændre traktaten for at etablere en mekanisme, der kan sikre den finansielle stabilitet i hele euroområdet gennem en ændring af artikel 136. Det Europæiske Råd vil blive bedt om at give sit samtykke til dette beslutningsforslag og om at iværksætte den forenklede revisionsprocedure i henhold til artikel 48, stk. 6, i EU-traktaten. Målet er den formelle vedtagelse af beslutningen i marts 2011 og dens ikrafttræden den 1. januar 2013.
Derudover er gennemførelsen af rapporten fra taskforcen om økonomisk styring, der blev godkendt af Det Europæiske Råd i oktober, et vigtigt skridt i retning af øget finanspolitisk disciplin, mere omfattende økonomisk overvågning og større koordination. Dette emne, som vi tillægger stor betydning, behandles for øjeblikket af både Parlamentet og Rådet og bør være afklaret inden næste sommer.
Endelig vil jeg gerne understrege vigtigheden af den nye Europa 2020-strategi for vækst og beskæftigelse, som spiller en vigtig rolle med hensyn til at hjælpe os ud af krisen. Det belgiske formandskab har arbejdet ihærdigt på denne strategi for at bane vejen for en bæredygtig økonomisk genopretning.
Ud over disse økonomiske emner vil jeg gerne fremhæve to yderligere punkter. Det Europæiske Råd vil drøfte EU's forbindelser til de strategiske partnere. Rådet for Udenrigsanliggender med Baroness Ashton som formand har udarbejdet opfølgningsrapporter om tre af partnerne, USA, Kina og Rusland. Derfor vil Det Europæiske Råd lytte nøje til Baroness Ashtons redegørelse om EU's forbindelser til sine strategiske partnere. Baroness Ashton vil ligeledes blive bedt om at udarbejde lignende rapporter om andre partnere, såsom Ukraine, Afrika, Indien og Brasilien, og om at fremlægge en betænkning i marts 2011 med en beskrivelse af situationen vedrørende hendes kontakt med vores partnere.
Mit sidste punkt er Montenegros ansøgning om tiltrædelse af EU. Rådet for Almindelige Anliggender hilste Kommissionens udtalelse om Montenegro velkommen. Landet har gjort fremskridt med hensyn til at opfylde de politiske kriterier, som Det Europæiske Råd fastsatte i København, og kravene vedrørende stabiliserings- og associeringsprocessen. Ikke desto mindre er der behov for en yderligere indsats, især i forbindelse med gennemførelsen af syv hovedprioriteter fastsat i Kommissionens udtalelse. Under hensyntagen til Kommissionens forslag anbefalede Rådet at give Montenegro status som kandidatland, og dette spørgsmål bliver undersøgt af Det Europæiske Råd.
José Manuel Barroso
formand for Kommissionen. - (EN) Hr. formand, hr. formand for Rådet, mine damer og herrer! Denne uges Europæiske Råd har to primære punker på dagsordenen, nemlig at blive enige om de væsentligste faktorer i en fremtidig permanent europæisk stabilitetsmekanisme på euroområdet og den begrænsede traktatændring, som gør mekanismen juridisk gældende. Derfor håber og forventer jeg, at Det Europæiske Råd vil fokusere på at sikre, stabilisere og styrke enighed. Ved at nå til enighed sender Det Europæiske Råd også et signal om enhed, solidaritet og utvetydig støtte til det europæiske projekt, men det kommer til at kræve hårdt arbejde at nå dertil.
Vi er alle klar over, at der for øjeblikket står meget på spil for EU og især for euroområdet. Mange forventer svar fra EU. Markederne, vores partnere, men vigtigst af alt vores borgere. Hvad forventer de? Hvordan kan vi bedst berolige dem? Efter min opfattelse er svaret åbenlyst. Vi er nødt til at vise, at EU har kontrol over tingene, at vi har en handlingsplan, som vi holder os til, og at vi taler med én stemme og handler som en enhed. Vi har ikke brug for en skønhedskonkurrence blandt lederne, en kakofoni mellem divergerende scenarier eller erklæringer, der ikke følges op af handling.
Det er rigtigt, at vi står over for alvorlige udfordringer, men hvis De tager et skridt tilbage og ser på fakta, så takler EU i år de udfordringer med oprejst pande. Vi stod over for to helt specifikke problemer med Grækenland og Irland. I begge tilfælde traf vi de nødvendige beslutninger. Sandheden er, at EU i begge tilfælde var i stand til at handle, men vi er nødt til at gennemføre vidtrækkende reformer for at sikre, at sådanne situationer ikke opstår igen i fremtiden.
En forudsætning for dette er reel europæisk økonomisk styring. Pakken om økonomisk styring skal derfor ses som helt afgørende i et system, der giver europæerne og markederne tillid til, at de rette strukturer er på plads. Jeg håber, at Parlamentet vil fortsætte med at give Kommissionens forslag prioritet, så de kan være gennemført fuldt ud i midten af næste år.
Vores fremtidige system vil være baseret på en individuel og fælles indsats, ansvarlighed og solidaritet. Vi bevæger os hurtigt i den retning. Samtidig skal de offentlige finanser konsolideres. Der er brug for sunde offentlige finanser for at genoprette den tillid, som er så vigtig for væksten. I mange medlemsstater tynger den aktuelle finanspolitiske kurs de offentlige finansers langsigtede bæredygtighed og kræver afhjælpende foranstaltninger.
Vi er selvfølgelig nødt til at se ud over finanspolitisk konsolidering og i retning af at fremme vækst, og vi lægger lige nu kimen til Europas fremtidige vækst med Europa 2020-strategien. Den giver Europa et reelt vækstpotentiale. Jeg oplever, at flere og flere medlemsstater får større forståelse for potentialet i Europa 2020. Lad os bygge videre på det ved at fremskynde vækstfremmende reformer. Hvis Europa 2020 bliver taget alvorligt, kan den styre vores lokale, nationale og europæiske økonomier i retning af morgendagens kilder til vækst.
Vi arbejder hårdt på at kunne præsentere den første undersøgelse af den årlige vækst om en måneds tid. Jeg er sikker på, at den bliver et stort emne på Parlamentets dagsorden næste år. Lige som også EU's fremtidige budget, og hvordan dets store potentiale kan bruges til at fremme væksten og skabe job vil være det.
Vi er også nødt til at kigge på vores banksystem og træffe de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at bankerne er i stand til at finansiere økonomien, og især de små og mellemstore virksomheder, hensigtsmæssigt. Vores hidtidige forsøg på at stabilisere økonomier har været ad hoc eller midlertidige. Et andet vigtigt element i vores tilgang til vidtrækkende reformer er en permanent stabilitetsmekanisme.
Det er målet med den europæiske stabilitetsmekanisme. Efter intense drøftelser, der gik rigtig godt, kunne vi præsentere et udkast til denne mekanisme i slutningen af forrige måned. Jeg er sikker på, at Det Europæiske Råd støtter udkastet i denne uge, selv om der skal arbejdes på de helt nøjagtige konturer i de kommende uger.
Mekanismen skal understøttes af en beslutning om at gå videre med en begrænset og fokuseret traktatændring. Nu, hvor medlemsstaterne er enige om en traktatændring, skal en sådan gennemføres hurtigt. Formålet med traktatændringen er meget specifikt. Det er en enkel, pragmatisk ændring for at opfylde et specifikt behov. Det kræver blot en simpel ændring at gennemføre. Så lad os modstå fristelsen til at overkomplicere eller skabe fejlagtige forbindelser til andre emner, og lad os ikke give os selv lov til at blive distraheret i forhold til den forestående opgave. Der er massiv politisk vilje bag euroen. Både den midlertidige og nu den permanente mekanisme er vigtige beslutninger, som viser, at medlemsstaterne er villige til at lægge deres vægt bag euroens stabilitet og integritet.
Alle disse elementer - økonomisk styring, finanspolitisk konsolidering, sikring af vækstfremmende reformer, effektive banker, den europæiske finansielle stabiliseringsfacilitet og dens efterfølger den europæiske stabiliseringsmekanisme - hænger sammen. De skal ses som et hele, der er blevet sat sammen for at give en sammenhængende respons på krisen og for at sikre, at noget lignende aldrig sker igen.
Den Europæiske Centralbanks aktiviteter er selvfølgelig et afgørende bidrag til at opnå dette mål.
Alle er enige om, at de handlinger, der er blevet foretaget i år, især i forbindelse med Grækenland og Irland, også har været i EU's og alle dens medlemsstaters bredere interesse. De hviler på grundlæggende principper om solidaritet, fælles ansvar, risikospredning og fælles støtte, når der er behov for det. Jeg ved, at disse principper ligger Parlamentet meget på sinde. De ligger også mig meget på sinde, så jeg har fuld forståelse for, at andre idéer er blevet fremsat for at forme disse principper gennem andre mulige mekanismer.
Lad mig udtrykke mig klart på dette punkt. Euroobligationer er i sig selv en interessant idé. Kommissionen fremlagde selv idéen tilbage i 2008, da ØMU'ens første ti år skulle vurderes, men vi befinder os i en krisesituation, og vi har allerede nu finansielle mekanismer på plads til at håndtere denne krise, som f.eks. den europæiske finansielle stabiliseringsfacilitet. Potentialet i disse mekanismer er langt fra udtømt og kan forbedres og tilpasses meget hurtigere end andre alternativer, hvor interessante de end måtte være.
Så selv om jeg har fuld forståelse for, at De ønsker at overveje alle mulige løsninger, er der behov for øjeblikkelig handling. Vi skal ikke begrave idéen for evigt, men bare lige nu koncentrere os om en løsning, som medlemsstaterne hurtigt kan opnå enighed om.
Lad os arbejde sammen om at afslutte dette år med et budskab om tillid til, at EU har en fælles vision for sin økonomi, som den er ved at gennemføre. Lad os gøre det med et klart mål for øje: et stærkt og stabilt euroområde i et endnu tættere EU.
Formanden
Jeg vil gerne takke formanden for Rådet, hr. Chastel, og formanden for Kommissionen, hr. Barroso, for deres introduktion til drøftelserne. Vi taler om noget meget vigtigt. En overvindelse af krisen og jobskabelse har førsteprioritet for vores borgere. I morgen og i overmorgen vil Det Europæiske Råd først og fremmest fokusere på dette emne.
Joseph Daul
for PPE-Gruppen. - (FR) Hr. formand, mine damer og herrer! Det Europæiske Råd, der starter sit møde i denne uge, finder sted i en helt særlig kontekst: spekulative angreb mod euroen, opblomstring af euroskepsissen og begyndende overvejelser om Europas finanser, samtidig med at Parlamentet forbereder en afstemning om budgettet for 2011.
Disse emner er naturligvis tæt forbundne. Eurokrisen og solidaritetsforanstaltningerne påvirker det europæiske folks købekraft, og de spekulerer på, om alle disse foranstaltninger kan betale sig, og om de fører til noget. Det er derfor, vi lige nu oplever euroskepsis i lande, der traditionelt set er pro-europæiske. Dette er et fænomen, der er blevet overtaget af populistiske og ekstremistiske politiske fraktioner, som lever af frygt og fristelsen til at trække sig ind i sig selv, men når de selv sidder i regering, har de ingen mirakelkure.
Lad mig starte med euroen, som vi må beskytte og styrke, mens vi samtidig stiller os selv nogle helt grundlæggende spørgsmål.
Mit første spørgsmål er, om Europa nogensinde har haft en valuta, der var lige så stabil som euroen? Til dem, der er nostalgiske i forhold til deres nationale valutaer, vil jeg sige, at det vil få katastrofale konsekvenser for Europa, hvis vi går tilbage til dem.
Mit andet spørgsmål er, hvem der står bag de seneste måneders angreb på euroen? Hvem står til at vinde på en sådan forbrydelse, hvis jeg kan tillade mig at kalde den det? Jeg er ikke konspirationsteoretiker, men i mine samtaler med politiske ledere og finansielle analytikere viser der sig et mønster, for så vidt angår kilden til vores problemer. Hvornår lærer vi det? Jeg tror, vi skal tale direkte med vores venner.
Mit tredje spørgsmål er, hvorfor euroen stadig handles til over 1,30 USD? Det svækker i alvorlig grad vores eksport, og alle siger, at euroen er færdig. Hvorfor er vores lande de eneste, der følger en streng politik, mens vores konkurrenter drager fordel af deres svage valutaer og dermed sætter skub i deres økonomier? Det er det, vores borgere spørger os om. Det er de spørgsmål, jeg er blevet stillet på møder med folkevalgte politikere i de seneste to uger.
Det, vi har brug for, er et budskab om tillid til, at vi overvinder krisen, foranstaltninger til genskabelse af vækst og konkrete foranstaltninger som dem, Barroso-Kommissionen iværksatte, for at relancere det indre marked eller for at gøre de finansielle markeder mere etiske. Det, vi har brug for, og det er præcis, hvad eurokrisen har vist os, er konvergens i vores social- og skattepolitikker. Det kræver mod. Jeg opfordrer både formanden for Rådet og formanden for Kommissionen til at gå endnu længere endnu hurtigere, for det vil løse en stor del af problemerne.
Vi får brug for at udvise en del mod i de kommende år, hvis vi ønsker at styrke vores lande i den globale konkurrence, og hvis vi skal bruge skatteydernes penge på den mest effektive måde. Indsatsen for at strømline udgifterne skal sættes ind på alle niveauer: lokalt, regionalt, nationalt og på europæisk niveau. EU's politiske og finansielle prioriteter skal tages op til genovervejelse, og Europas offentlige finanser skal helt grundlæggende revideres. Vi er nødt til at stille os selv reelle spørgsmål og afhængigt af svarene tilpasse vores budgetramme for perioden 2014-2020.
Det er denne meget vigtige debat, Parlamentet opfordrer til, og det er i de drøftelser, vi som repræsentanter for de 500 mio. vælgere, der har stemt på os, har tænkt os at deltage fuldt ud, også selv om dette ikke behager visse regeringer, der gerne vil nægte os den ret.
Jeg beder Det Europæiske Råd om at give os en aftale og om nødvendigt at stemme, sådan at de, der nægter os denne mulighed for at deltage i debatten, påtager sig deres ansvar. For os handler det ikke om magt, men om at bidrage til en altafgørende debat om fremtiden for den europæiske konstruktion. Vi må løse problemet ved at træffe de rette beslutninger, de nødvendige beslutninger, for at sikre, at det europæiske budget i stigende grad bliver et investeringsbudget.
Hvis vores medlemsstater med tanke på budgetbegrænsningerne kan investere mindre i uddannelse, forskning og innovation, så lad os handle på europæisk plan ved at kombinere vores ressourcer og dermed opnå stordriftsfordele.
Det Europæiske Folkepartis Gruppe (Kristelige Demokrater) ønsker ikke, at debatten om Europas finanser udvikler sig til et skænderi mellem medlemsstater, der vil have deres penge tilbage. Tværtimod bør debatten genforene vores medborgere med Europa ved at vise dem den merværdi, som en samordnet og visionær europæisk handling kan resultere i.
Jeg besøger for øjeblikket hovedstæderne, og jeg kan fortælle Dem, at debatten vinder fodfæste. Gå ikke glip af denne mulighed. Eftersom vi nærmer os jul og nytår, og dette formandskab nærmer sig sin afslutning, vil jeg gerne takke det belgiske formandskab for det gode samarbejde med Parlamentet og hr. Barroso, som har haft mod nok til at fremlægge et dokument vedrørende kapitalkrav inden udgangen af juni. Det er min overbevisning, at vi sammen skal fortsætte i samme spor, og at stats- og regeringscheferne skal følge i vores retning. Vi er nødt til at vise dem vejen.
(Bifald)
Martin Schulz
Hr. formand! Det er ikke ofte, vi har mødtes i slutningen af året, hvor grunden til bekymring har været større, end den er nu. Vi er dybt bekymrede, fordi Europa befinder sig midt i en voksende tillidskrise. Der er årsager til denne tillidskrise, og jeg vil i dag forsøge at beskrive nogle af dem. Jeg tror, vi står over for en dobbelt salamitaktik. På den ene side findes der dem, der prøver at skjule den reelle situation for borgerne. Folk mister tilliden, når deres regering siger til dem, at alt er fint, ingen problemer, vi har det hele under kontrol, for så pludselig at vende på en tallerken og sige, at nu har den brug for millioner af euro i støtte. Det er sket to gange nu. Jeg ved ikke, om en regering endnu en gang vil sige, at den har alt under kontrol og kan finansiere sine obligationer, selv om renten stiger, og så pludselig ændrer mening og siger: "Vi har brug for en redningspakke. Hjælp os!". Det må ikke ske. Vi har brug for en opgørelse over den faktiske nationale gæld og bankgæld. Jeg tror, det vil skabe tillid, hvis vi forklarer den reelle situation, uanset hvor dårlig den måtte være. Hvis alle kort lægges på bordet, er det nemmere for os at lede efter løsninger.
Der er også en anden salamitaktik. Det er den, hvor de stærke lande siger, at de ikke behøver at hjælpe. Vi kan høre den renationale besked om, at "vi er ikke villige til at betale for andre", på trods af at de lande, der siger det, ved, at vi i sidste instans alle er nødt til at stå sammen og betale. Salamitaktikken med ikke at fortælle folk sandheden, selv om man ved, at man i egen interesse er nødt til at betale, er simpelthen skadelig for tilliden.
Vi forbereder for øjeblikket Det Europæiske Råd. Hvad med de forskellige stemmer der? En er for euroobligationer, og en anden er imod. En siger, at redningspakken skal stabiliseres og opbygges, en anden siger, at det skal den ikke. Jeg undrer mig over logikken i at sige, at det drejer sig om midlertidige foranstaltninger, fordi vi har alt under kontrol, men at vi er nødt til at inkorporere de midlertidige foranstaltninger i traktaten, så de er tilgængelige på lang sigt. Alle kan se, at det er en modsigelse, og at det også nedbryder folks tillid. Det nedbryder tilliden, når en regering underkaster sine banker en stresstest om sommeren, for bare få måneder senere at indse, at den stresstest gjaldt euroen og ikke bankerne.
Vi står midt i en tillidskrise, og jeg må sige til hr. Barroso, at selv om det, han sagde i morges, muligvis er sandt, så efterlader det et indtryk af, at vi ikke søger at finde de bedste løsninger, men at vi i stedet vil diskutere det minimum af enighed, vi kan opnå på fredag. Det er ganske enkelt ikke nok. Det vil kun øge tillidskrisen. En politik, der pacificerer de nationale markeder på kort sigt, er ikke nok. Vi har brug for en politik, der stabiliserer markederne og euroen. Hvorfor taler ingen i Parlamentet eller i Det Europæiske Råd om euroens eksterne værdi? I dag handles euroen til 1,34 i forhold til den amerikanske dollar. Dens laveste værdi under krisen var 1,20, og da den blev indført, var den 1,15 værd. Euroen er en stabil valuta. I interkontinental konkurrence, hvor forskellige regioner i verden konkurrerer med hinanden økonomisk, er det ikke længere de individuelle nationale valutaer, der tæller, men hele regionens valutastruktur. Økonomisk og socialt set er euroområdet utvivlsomt den stærkeste region i verden. Den gøres udelukkende politisk svagere af politikere, der gennemfører politikker rettet mod at bekæmpe den nationale debat på kort sigt. Euroen er stærk og kunne blive meget stærkere, hvis de, der skaber de politiske rammer, og de, der er ansvarlige for den, endelig ville leve op til deres forpligtelser og træffe modige, konsekvente beslutninger på det sociale og økonomiske område, hvilket ville bringe tillidskrisen til ophør. Se bare, hvad der sker i London, i Paris og i Rom. Hvis vi ikke stopper tillidskrisen, vil vi få store problemer i de kommende år.
Derfor vil jeg gerne sige til Rådet, at jeg er for euroobligationer. Hvis der findes en anden egnet foranstaltning, så tag da den, men De er nødt til langt om længe at blive enige om at stabilisere euroen indadtil, for den er stærk nok udadtil.
Guy Verhofstadt
Hr. formand! Jeg tror, at der findes en regel i livet, som gælder alle steder, nemlig at når en gruppe bliver angrebet, må den reagere som en enhed og solidarisk. Der skete præcis det modsatte i 2010, da euroen blev angrebet, for siden krisen i Grækenland har vi ikke oplevet andet end uenighed i debatterne, og bestemt ikke enhed og i særdeleshed ikke solidaritet.
Vi er nødt til at udvise mod nu - og her taler jeg også til formanden for Kommissionen - og erkende, at alle de midlertidige foranstaltninger, vi har truffet, ganske enkelt ikke er nok. Det er ikke min analyse, men analysen fra Den Internationale Valutafond (IMF), fra OECD, fra hr. Trichet, der trods alt er leder af euroens monetære vogter, nemlig formand for Den Europæiske Centralbank, der siger, at alle de foranstaltninger, der er truffet, og alle de foranstaltninger, der ligger i støbeskeen, ikke er vidtrækkende nok.
Alle siger, at der skal handles på fire forskellige områder. For det første er der brug for en stabilitetspagt med reelle sanktionsmekanismer, for det andet en permanent, udvidet krisefond, og det er ikke min idé, men hr. Trichets, at den skal være udvidet, for stats- og regeringscheferne ønsker ikke at udvide den, men vi ønsker at genetablere tilliden på markederne, for det tredje reel økonomisk og finanspolitisk styring, en finanspolitisk og økonomisk union, og for det fjerde et indre marked for euroobligationer.
Det er de fire ting, der er brug for, for der findes ikke andre steder i verden, hvor en valuta ikke bliver bakket op af en regering, af en økonomisk strategi og af et obligationsmarked. Det forekommer simpelthen ikke andre steder i verden. Og hvad får vi så at vide her i dag? Vi får at vide, at "ja, det er en god idé, men vi er nødt til at vente lidt længere endnu". Vente på hvad? Måske skal vi vente på fuldstændigt kaos eller på, at euroen forsvinder.
Det er derfor blevet tid til, at den beslutning træffes, og det er ikke, fordi jeg forventer, at Kommissionen, formanden, i dag siger, at "ja, det bliver vanskeligt. Vi er nødt til at stoppe disse diskussioner om euroobligationer, for selv om det er en god idé, er tiden ikke den rette, for vi har en krisefond, som vi nu gør permanent". Den ene ting har ikke noget med den anden at gøre. Krisefonden er nødvendig nu for at bekæmpe angreb mod euroen, men euroobligationer er ligeledes vigtige for euroens stabilitet på mellemlang og lang sigt. De to ting er ikke i modstrid med hinanden. De er begge nødvendige, lige som de er det i resten af verden.
Derfor er det min overbevisning, at ud over at stats- og regeringscheferne under diskussionerne i morgen og i overmorgen vil sige, "ja, vi finpudser traktaten, og krisefonden, der normalt burde udvides - hvilket også er det, alle efterspørger - kan gøres permanent", så er tiden er inde for Kommissionen til hurtigst muligt at præsentere en pakke, der er langt mere vægtig, modig, global og sammenhængende, hvad angår den tilgang. Hvad angår stabilitets- og vækstpakken, der indeholder reelle sanktionsmekanismer, kan Parlamentet udføre sit arbejde, fordi pakken er her, og fordi vi vender tilbage til Kommissionens oprindelige forslag. Hvad angår de tre andre punkter, en udvidet krisefond, så foreslå det. Foreslå det! Tag et standpunkt, og sig, at krisefonden skal udvides. Hvorfor? Fordi en udvidet krisefond vil stoppe spekulationerne mod euroen. For det andet, så foreslå en global pakke vedrørende en finanspolitisk og økonomisk union, og vær ikke bange for som det tredje at foreslå et indre euroobligationsmarked. Vi ved, at når alt kommer til alt, så er det det, der vil stabilisere euroen på lang sigt.
Daniel Cohn-Bendit
for Verts/ALE-Gruppen. - (FR) Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, mine damer og herrer! Der er nu noget mærkeligt i alt dette her. De talte om det næste topmøde, hr. Chastel. De kunne have fortalt os, at det hele ville komme lidt på slingrekurs før mødet. De kunne have fortalt os, at De ville begrænse nogle af debatterne.
Jeg mener ikke, at vi kan gøre fremskridt, hvis vi taler med uld i mund, hr. Barroso. Martin Schultz har ret. Vi er nødt til at beskrive krisens virkelighed og fortælle tingene, som de er, men vi skal også beskrive vores egen politiske magtesløshed og grundene til denne magtesløshed. Det nytter ikke bare at sige, at vi har truffet de rigtige beslutninger. De ved lige så godt som jeg og alle andre her, at vi altid har truffet dem for sent. Vi går et skridt frem og to tilbage. Jeg siger ikke, at det er Deres skyld. Tværtimod mener jeg, at Kommissionen endog har været en stabiliserende faktor i en tid, der ikke lige frem har været karakteriseret af klarsyn. Guy Verhofstadt stillede det rette spørgsmål - hvad skal vores strategi være i de kommende måneder?
Som jeg ser det, er strategien enkel. Kommissionen skal fremlægge en stabilitetspagt, som den allerede har udarbejdet, hvor den definerer den nødvendige stabilitet og derfor vores alles ansvar over for euroen, og en solidaritetspagt, hvor den definerer den solidaritet, vi har brug for. Vi kan ikke have stabilitet uden solidaritet. Disse diskussioner mellem fru Merkel og hr. Untel interesserer os ikke mere. Ja, den holdning, der er kommet til udtryk fra flere lande, bl.a. Tyskland, som siger, at vi skal have stabilitet, og at det, der er sket, aldrig må ske igen, er rigtig. Ja, hvis vi ikke samtidig siger, at solidaritet tvinger os til at skabe en mulighed for at beskytte euroen med euroobligationer for at investere, for at fortsætte den økologiske og økonomiske forandring. Vi skal investere, men det er bare ikke længere muligt på nationalt plan. Vi har en tosidet valuta med stabilitet på den ene side og solidaritet på den anden og ansvar i midten.
Jeg beder formanden for Kommissionen fremsætte forslag til at reformere EU's funktioner og dermed opnå stabilitet og solidaritet med euroobligationer på en sådan måde, at der ikke længere kan spekuleres imod nogle landes gæld, og med euroobligationer har vi mulighed for at investere på samme tid.
Hr. Oettinger fortæller, at han har brug for 1 000 mia. EUR til at reformere energisektoren, men hvor skal han få dem fra? Har han tænkt sig at spille i lotteriet eller hvad? Det er fuldkommen absurd at sige, at han skal bruge 1 000 mia. EUR uden at fortælle os, hvordan vi skal mobilisere de nødvendige midler til denne nødvendige økonomiske transformation.
Så strategien er enkel. Kommissionen foreslår, Parlamentet ændrer og beslutter, og der kommer en udtalelse fra Kommissionen og fra Parlamentet for eller imod Rådet, og Rådet skal reagere på denne fælles udtalelse. Sådan. Det er den eneste løsning på dagens forhandling. Hvis vi venter, til fru Merkel har besluttet sig for at træffe en beslutning, et kvarter før hun gør det, kan vi vente fra nu af og til evigheden. Inden hun gør det, er toget kørt. Naturligvis kan De så sige, at der altid kommer et andet tog, at det er lige meget, at vi altid kan tage det næste. Men det er ikke rigtigt. Gorbachev havde ret, da han sagde, at faren kun venter på dem, der ikke reagerer på livet.
(Formanden afbrød taleren)
Jeg ønsker ikke, at historien straffer Europa. Påtag Dem nu Deres ansvar. Vi påtager os vores, og vi skal vise Rådet, at vi har den politiske stabilitet, vi har brug for, her, i Kommissionen og i Parlamentet, og vi vil udfordre Rådets ustabilitet.
(Bifald)
Timothy Kirkhope
Hr. formand! Også jeg håber, at Det Europæiske Råd vil vedtage foranstaltninger for at berolige markederne og genindføre stabilitet i euroområdet, for uanset om vi er medlem eller ikke, har vi alle en interesse i det.
Forud for mødet får vi at vide, at flere sanktioner bliver en central del af løsningen, men sanktioner skal være troværdige for at være effektive, og EU's resultatliste på det punkt er ikke imponerende. Automatiske sanktioner gør dem næppe mere troværdige, hvis der stadig er tiltro til, at der kan findes en politisk løsning for at undgå dem. Det, der kræves, er, at medlemmerne af euroområdet har den politiske vilje til at leve op til deres forpligtelser.
Vi hører rygter om, at en central del af løsningen er at få den private sektor til at tage sin del af ansvaret for retningsplanerne. Men det ville være et ubehageligt paradoks, hvis den væsentligste konsekvens af et sådant initiativ bliver at hæve låneomkostningerne for de lidt svagere medlemmer af euroområdet og bidrage til den næste krise.
Vi har lige gennemført en vigtig traktatreformproces, og nu får vi så at vide, at en reformpakke vil lukke muligheden for en traktatændring i en hel generation. Og her bare et par måneder efter er vi så åbenbart ved at gå om bord i endnu en traktatændring.
Vil bliver så beroliget, også af Kommissionens formand, om, at det kun bliver begrænsede ændringer, men det ser ikke ud til at være det, som den tyske regering mener. Den tyske finansminister, dr. Schäuble, ser ud til at have åbnet døren for en ny integrationsrunde, som fører til en finanspolitisk union og i sidste instans en politisk union.
Hvor skal det hele ende? Forhåbentlig da ikke med endnu et årti med fokus på de forkerte reformer? Europa har brug for økonomisk reform, offentlig finansdisciplin, udvidelse af det indre marked, ændringer i arbejdsmarkedslovgivningen for at sætte skub i beskæftigelsen og en pakke foranstaltninger, der skal sikre en vellykket gennemførelse af Europa 2020-programmet.
Det er de vigtigste reformer, som hr. Barroso dristigt foreslog i programmet for sin Kommission, men jeg er allerede nu bange for, at denne mulighed er ved at slippe os af hænde. Trods snakken om at opbygge Europa er den forfærdelige risiko, at det kan blive undermineret, og selv om vi håber på et stærkere Europa, vil den manglende evne til at løse de grundlæggende økonomiske problemer bare gøre det svagere.
Vi mener, at Det Europæiske Råd bør prioritere at få vedtaget et begrænset antal specifikke foranstaltninger, således at medlemmerne af euroområdet kan hjælpe hinanden ud af den øjeblikkelige krise uden at bebyrde de medlemsstater, som har valgt at forblive udenfor, og så derefter prioritere at håndtere den langsigtede krise, som vi står over for, nemlig risikoen for et permanent sammenbrud af vores økonomiske konkurrenceevne.
Lothar Bisky
Hr. formand, mine damer og herrer! Vi har nu i tre år talt om den globale økonomiske og finansielle krise. En af konklusionerne fra denne langvarige diskussion er, at vores foranstaltninger tydeligvis ikke angriber krisens rod, men kun behandler symptomer. Jeg vil gerne gentage endnu en gang, at beslutninger på EU-niveau ikke skal bestemmes af finansmarkederne.. Vi må ikke tillade bankerne at slippe uden om ethvert ansvar og fortsætte med deres spekulation og overlade det til medlemsstaterne at påtage sig ansvaret for de risikable transaktioner, som bankerne har indladt sig på. De barske krisepakker, som Grækenland og Irland har fået pålagt, kommer til at betyde, at det er borgerne, der kommer til at betale for en krise, som de ikke selv er skyld i. Det vil begrænse forbruget og hæmme det nødvendige økonomiske opsving. Drastiske spareforanstaltninger vil sætte andre lande, der i øjeblikket befinder sig i risikozonen såsom Portugal og Spanien, i samme situation som Grækenland og Irland.
Det er ikke nok bare at tilpasse de finansielle instrumenter eller opsætte sikkerhedsnet. En permanent mekanisme til at beskytte den finansielle stabilitet skal omfatte foranstaltninger, der regulerer markedernes aktiviteter. Det omfatter bl.a. indførelsen af en afgift for finansielle transaktioner og en pligt til at opfylde sociale minimumsstandarder. Det er også vigtigt, at vi ændrer Den Europæiske Centralbanks status, så den kan yde direkte finansiel hjælp til skrantende stater og dermed omgå bankerne.
Det er de første skridt, som vi bør tage, men det skulle vi have gjort for længe siden. For at gøre situationen helt klar, blokerer et snæversynet nationalt hensyn for de reguleringer, der er nødvendige for at sikre en effektiv kontrol med finansmarkederne. Stats- og regeringscheferne hindrer os i at gøre fremskridt i den rigtige retning. Og her tænker jeg også på den tyske kansler.
Nigel Farage
Hr. formand! 2010 vil blive husket som det år, hvor de dybe mangler ved europrojektet blev stillet til skue, og hvor den europæiske offentlighed vågnede op til ren dumhed hos deres ledere.
Så her har vi endnu et topmøde, endnu en krise, og tilliden til euroen forsvinder uge for uge. Det er som at se en bilulykke i slowmotion, og nu ønsker De så en permanent kriseplansmekanisme. De tror, at hvis De bare finder, lad os sige 1 mia. EUR, så bliver alt godt. Jamen, det gør det ikke. Euroens fald har intet at gøre med spekulation. Det har intet at gøre med markederne, hverken valuta- eller obligationsmarkedet, for det skyldes, at Nord- og Sydeuropa ikke, hverken i dag eller på noget andet tidspunkt, kan samles i en enkelt monetær union. Det kommer ikke til at fungere.
Og politisk er De naturligvis nødt til at ændre traktaten. Grunden er, at fire tyske professorer vinder i Karlsruhe og beviser, at Deres kriseplaner rent faktisk allerede var ulovlige under traktaterne.
På mange måder bifalder jeg denne traktatændring, for den kommer til at betyde, at der skal være en folkeafstemning i Irland. Og man ved jo aldrig, måske holder David Cameron sit løfte og afholder også en folkeafstemning i Det Forenede Kongerige. Jeg er sikker på, at De som demokrater alle vil bifalde en folkeafstemning om EU i Det Forenede Kongerige.
Vi bør også her ved udgangen af 2010 overveje ikke blot situationen i EU, men også i Belgien. I et halvt år har det belgiske formandskab fortalt os, at vi skal integreres mere og dybere. Sikken en farce. De har ikke haft en regering i Deres eget land siden juni. Her har vi et ikke-land, der forsøger at ødelægge vores land. Det er en total farce, men der er ingen, som tør indrømme det, for De nægter alle at se sandheden i øjnene. Belgien er et mikrokosmos for hele EU. Belgien er ved at falde fra hinanden, og resten følger efter. Rigtig glædelig Jul.
Sharon Bowles
spørger. - (EN) Hr. formand! Igen overvejer vi bare at sætte et plaster på såret og spørger hinanden, om det nu er stort og stærkt nok til at dække såret. I juli sidste år spurgte jeg om, hvornår Kommissionen forventede at fremlægge lovgivningsforslag til en permanent krisestyringsmekanisme for nationalstaternes gæld, og hvilket retsgrundlag den ville få. Jeg stillede flere andre spørgsmål, bl.a. om den relative placering af de forskellige fonde, og efter hvilket forhold de ville blive brugt. Begivenhederne har vist os, at svaret var, at vi faktisk ikke ved det, og at vi løser problemerne, i takt med at de opstår.
Det kan jeg sådan set godt lide, for vi befinder os i ukendt land, og der skal laves nye planer. Men jeg vil gentage, at hvis der ikke kommer en fuldstændig opfølgning, uanset om det er fra Kommissionen eller Rådet, får vi ikke noget ud af konklusionerne. Svarene på mit spørgsmål fra juli kom kun om krisen i Irland, hvilket jeg beklager, ikke mindst når den mindste fond fra EU's budget bruges lige så meget som de større fonde. Parlamentet blev ikke hørt trods mit tidligere spørgsmål.
I dag står jeg her og beder om flere oplysninger efter konklusionerne fra oktober, hvor Kommissionen blev bedt om at arbejde i retning af en begrænset traktatændring for at få oprettet en permanent kriseløsningsmekanisme. De sagde også, at den private sektor ville blive inddraget, hvilket skræmte markedet, fordi det ikke fik oplysninger nok. Det understreger også det reguleringsproblem, jeg nævnte, med en nulrisikovægtning for statsgæld i euroområdet, som underminerede markedsdisciplinen og skabte negative incitamenter.
Så meddelte Eurogruppen, at den permanente mekanisme ville blive baseret på EU's finansielle stabilitetsfacilitet, og at den måske kom til at inddrage den private sektor fra sag til sag efter IMF's praksis. For det første: kan vi nu få mere nøjagtige oplysninger om traktatændringen og proceduren? Parlamentet skal vide, at det er tilstrækkeligt. Lidt mere sniksnak om artikel 136 er ikke et svar. For det andet: bliver det nye instrument baseret på en regeringstilgang, for det er sådan, EFSF fungerer, eller bliver det en fællesskabsbaseret tilgang, hvilket er, hvordan vi mener, at det skal gøres? For det tredje: hvad er de tekniske muligheder og betingelser? Det er bydende nødvendigt, at mekanismen baseres på den tekniske virkelighed og er solid, troværdig og holdbar - og hertil vil jeg gerne føje billig. For det fjerde: vil de medlemsstater, der endnu ikke er med i euroen, blive inviteret til at deltage i mekanismen? Det er navnlig relevant for dem, der opbygger gæld i euro.
Vi spurgte, hvornår det skal ske, og fik at vide, at det bliver til januar 2013, men hvilken rolle forventer Kommissionen, at Parlamentet kommer til at spille? Parlamentet og mit udvalg er fast besluttede på at spille hver vores rolle, så meget desto mere som vi har været foran med disse tanker i lang tid. Hvis vi ikke bliver hørt og informeret ordentligt, hvad så med de nationale parlamenter og borgere? Dette spørgsmål hænger uløseligt sammen med pakken for økonomisk styring. De foranstaltninger, der skal forbedre stabilitets- og vækstpagten, overvågning og det europæiske halvår sigter alle mod at forebygge en ny krise og mod at overvåge opsvinget efter den nuværende økonomiske krise.
Denne mekanisme er ikke en fortryllelse, som vi kan bruge til at afværge markedsdisciplin. Løsningen med euroen er, at vi erkender behovet for fuld politisk disciplin kombineret med fuld markedsdisciplin. Denne krise skyldes, at disse to er blevet undermineret i fortiden.
Olli Rehn
medlem af Kommissionen. - (EN) Hr. formand, mine damer og herrer! Først tak til Sharon Bowles for hendes spørgsmål og også for udkastet til beslutning om den permanente mekanisme. Jeg vil forsøge at fremlægge Kommissionens syn på de fem spørgsmål i den mundtlige forespørgsel.
Det Europæiske Råd opfordrede på sit møde i oktober hr. Rompuy til at gennemføre høringer sammen med Kommissionen om en begrænset traktatændring, som er nødvendig for at få indført en permanent mekanisme til kriseløsning. Det er forståelsen, at en begrænset traktatændring indbefatter brug af den forenklede revisionsprocedure baseret på traktatens artikel 48.
Begrænsningerne for denne procedure er for det første, at den kun tillader traktatændringer, der ikke forøger EU's beføjelser, og for det andet er den begrænset til ændringer af traktatens del tre om Den Europæiske Unions funktionsmåde, som er relateret til EU's politikker og interne aktiviteter.
Det ser ud til, at medlemsstaterne foretrækker en meget begrænset traktatændring, som sandsynligvis bliver baseret på artikel 136, hvis bestemmelser er specifikke for medlemsstater, der er medlem af euroområdet. Spørgsmålet vil naturligvis blive drøftet i Det Europæiske Råd i denne uge. Uanset hvilken ændring der foreslås, vil Parlamentet blive hørt formelt om den.
Efter Det Europæiske Råds beslutning i oktober vedtog Eurogruppen på sit ekstraordinære møde i november hovedprincipperne for en europæisk stabilitetsmekanisme, eller ESM. Ifølge Eurogruppens aftale bliver ESM en mellemstatslig mekanisme, der skal ledes efter modellen for den europæiske finansielle stabiliseringsfacilitet.
De konkrete detaljer i den finansielle mekanisme er endnu ikke fastlagt, men vil blive det i løbet af første kvartal af næste år. Finansieringen bliver naturligvis et centralt emne. Det fremtidige instrument skal være tilstrækkelig solidt og nyde stor troværdighed på markederne.
Enhver støtte fra ESM bliver baseret på strenge betingelser. Støtte til en medlemsstat, der er medlem af euroområdet, skal være baseret på et stramt program med en økonomisk og finanspolitisk vurdering og en grundig analyse af gældsbæredygtighed foretaget af Kommissionen sammen med IMF og i forbindelse med Den Europæiske Centralbank.
Selv om den finansielle del af mekanismen er af mellemstatslig karakter, bliver de politiske betingelser baseret på traktaten for at sikre fuld overensstemmelse med de fælles multilaterale overvågningsrammer, som hele Den Økonomiske og Monetære Union jo er baseret på.
For at besvare et af fru Bowles fem spørgsmål er der endnu ikke truffet nogen beslutning om, hvorvidt medlemsstater, der ikke er medlem af euroområdet, kan deltage i mekanismen. Det ser dog ud til, at de fleste medlemsstater foretrækker gennemsigtige, klare rammer, hvor medlemsstater, der ikke er medlem af euroområdet, bliver dækket af betalingsbalancemekanismen, mens medlemsstater, der er medlem af euroområdet, bliver dækket af den europæiske stabilitetsmekanisme.
Det skal dog stadig være muligt at få nogle af de medlemsstater, der ikke er medlem af euroområdet, tilknyttet en støtteoperation gennem bilaterale bidrag, som det allerede gælder i dag for Irland, Det Forenede Kongerige, Sverige og Danmark.
Og så nogle bemærkninger til diskussionen om euroobligationer. Lad os i forbindelse med indførelsen af de finansielle bagstoppere den 9. maj sidste år - Schuman-dagen - og den efterfølgende aften huske på, at Kommissionen stillede forslag til en europæisk finansiel stabilitetsmekanisme, et fællesskabsinstrument, som blev vedtaget med et budget på op til 60 mia. EUR, baseret på lån, der var garanteret med EU's budget under beslutningen om egne indtægter.
Ud over EU's budget foreslog vi, at mekanismen bliver baseret på lånegarantier fra medlemsstaterne, som skulle kanaliseres gennem denne mekanisme og ud til lande, som har brug for finansiel støtte på grund af finansiel ustabilitet i hele euroområdet.
Dette blev afvist af Rådet (Økofin) den 9. og 10. maj. Hvorfor? Fordi mange medlemsstater mente, at forslaget lignede euroobligationerne for meget.
Det førte så til oprettelsen af den europæiske finansielle stabilitetsfacilitet, som er en mellemstatslig ordning, og nu bruger vi både mekanismen og faciliteten i forbindelse med Irland.
Så selv om euroobligationerne bestemt er et meget vigtigt emne, skal vi også tage hensyn til, at dette forslag for nylig er blevet forkastet i Rådet under diskussionerne i maj om den europæiske finansielle stabilitetsmekanisme.
Til sidst vil jeg understrege, at den fremtidige europæiske stabilitetsmekanisme kommer til at indgå i en omfattende indsats imod krisen for at stabilisere den europæiske økonomi, og ESM bliver et supplement til rammerne for en styrket økonomisk styring med fokus først og fremmest på forebyggelse og vil i betydelig grad mindske sandsynligheden for, at der opstår en krise i fremtiden.
Det er hovedformålet med det nye system for økonomisk styring, og jeg er meget taknemmelig for Deres støtte til Kommissionens forslag i den sammenhæng.
Werner Langen
(DE) Hr. formand! Hvis De har lyttet til den første runde af talere, vil De have fået et glimt af, hvem der er ansvarlige for tillidskrisen, og det er rigtigt, at det er, hvad det nu er blevet til. Først var det Kommissionen, dernæst spekulanterne, og til sidst Rådet og især fru Merkel. Det er alt sammen meget enkelt.
Heldigvis var der nogen - det var formanden for Gruppen for Det Progressive Forbund af Socialdemokrater i Europa-Parlamentet - der påpegede, at euroen er stabil, ikke kun udadtil, men også indadtil, og har den laveste inflation. Spekulation kan ikke være årsagen til problemet. Euroen er en stabil valuta. Det var grundvilkårene i traktaten og tumulten i Rådet (Økofin). Og nu er der tumult på alle møder i Økofin.
Hr. Rehn har netop sagt, at Kommissionen har foreslået at bruge en europæisk mekanisme, men at det var Rådet ikke parat til at være med til. Nu siger vi, at Kommissionen ikke gjorde noget. Jeg er ikke en af dem, der altid tilbeder Kommissionen, men den gjorde det rigtige i 2008 med udarbejdelsen af en nøjagtig opgørelse, efter at euroen havde eksisteret i 10 år.
Den nævnte fire punkter, der skulle ændres: For det første indførelse af en konsekvent europæisk overvågningsmekanisme, for det andet konsekvent økonomisk styring, eller hvad man nu ønsker at kalde det, for det tredje en konsekvent repræsentation udadtil og for det fjerde en konsekvent krisemekanisme. Alt det ligger nu på bordet. Jeg vil gerne understrege, at det var andre, som ikke tog hensyn til dem. Hvis vi nu leder efter nogen at kaste skylden på, så er der en skyldig, vi ikke må glemme, og det er medlemsstaterne, som nu sidder i gæld til halsen og ikke har benyttet sig af fordelene ved at indføre euroen til at gennemføre reformer og sænke deres gældsniveau, men i stedet har levet over evne.
Jeg vil også understrege, at der er noget, som karakteriserer alle disse medlemsstater. Uanset hvem det er, har de alle haft socialdemokratiske regeringer i meget lang tid, nogle af dem helt op til i dag. Det gælder Portugal, Spanien, Det Forenede Kongerige, Ungarn og Letland. I Grækenland har de gjort de samme dumme ting i fire år. Her har vi resultatet. Hvis vi ikke taler åbent om hovedårsagen til de høje gældsniveauer i medlemsstaterne, kan vi ikke løse problemerne.
(Taleren indvilligede i at tage imod spørgsmålet efter Blå kort-proceduren (forretningsordenens artikel 149, stk. 8))
Martin Schulz
(DE) Hr. formand! Jeg vil gerne sige til hr. Langen, at han roligt kan sætte sig ned igen. Hr. Langen, De har på veltalende vis gjort rede for Deres synspunkt. Jeg har et enkelt spørgsmål til Dem. Irland er ikke et sydeuropæisk land, så vidt jeg ved. Irland ligger i Nordeuropa, Irland har en enorm gæld. Kan De forklare os, hvor den irske gæld stammer fra? Vil De være så venlig at fortælle os, hvilket parti der har regeret Irland de sidste 30 år?
Werner Langen
- (DE) Hr. formand! Jeg vil gerne svare på spørgsmålet. Den irske regering begik den fejl at udstede garantier uden at kræve en reform af banksektoren. Det var uansvarligt, og derfor har den nu et budgetunderskud på 32 %. Det ved vi. Men De må ikke blande problemerne i andre stater sammen med Irlands. Irland er et helt anderledes tilfælde, fordi der er tale om anden omgang af bankkrisen og ikke om et strukturelt problem som i andre lande. Hr. Schulz, det ved De lige så godt som jeg. Vil De venligst lade være med at bortlede vores opmærksomhed.
(Taleren indvilligede i at tage imod spørgsmålet efter Blå kort-proceduren (forretningsordenens artikel 149, stk. 8))
Victor Boştinaru
(RO) Hr. formand! Det er menneskeligt at fejle, men skændigt at fremture. Ved De, hvem den græske premierminister var, hvis regering akkumulerede al denne enorme gæld, der har kastet Grækenland ud i krisen? Det var bestemt ikke hr. Papandreou. Kan De huske, hvilken politisk familie den premierminister tilhørte? Det var Karamanlis.
Werner Langen
(DE) Hr. formand! Efter fire år under Karamanlis ... (Uro). Nej, de strukturelle problemer i Grækenland er af ældre dato. I 2000 forhandlede vi her i Parlamentet om Grækenlands optagelse i euroområdet. Socialdemokraterne, den tyske regering, havde opfordret til det. Med Deres hjælp var der et flertal på to tredjedele i Parlamentet for at optage Grækenland i euroområdet. Det er et faktum, og det har ikke noget at gøre med nationalisme.
Jeg vil gerne svare på hr. Schulz' spørgsmål om gæld i Tyskland og Spanien. Naturligvis er Spaniens nationale gældsniveau lavere end Tysklands. Spanien har ikke måttet finansiere en genforeningsproces. Men hr. Zapateros regering i Spanien har andre problemer. Den har ladet 6 mio. mennesker flytte til Spanien og givet 2 mio. af dem spansk statsborgerskab, og nu er arbejdsløsheden på over 20 %. Det er et strukturproblem, og det skyldes én person: Hr. Zapatero.
Stephen Hughes
(EN) Hr. formand! I Rådet og Kommissionen sidder mange, der mener, at vi kun kan klare os godt i den globale økonomi, hvis vi skærer ned på arbejdstagernes rettigheder, vores overenskomstforhandlinger og vores pensioner. Vi får med andre ord at vide, at vi bliver nødt til at udvande vores sociale model. De offentlige midler skal omdirigeres til udelukkende at nedbringe den offentlige gæld til en vilkårlig andel på 60 % af BNP, og underskuddene skal simpelthen væk.
Det er det samme Råd, som - hvis jeg husker ret - aftalte en Europa 2020-strategi, men som øjensynligt ikke bryder sig om, hvor pengene til at forfølge strategien skal komme fra. Hvis vi virkelig skal skære ned på det offentliges gæld år efter år, hvis vi skal undgå underskud på over 1 %, som Kommissionen foreslår, og hvis vi skal klare alt det i et miljø med lavvækst og høj arbejdsløshed, hvordan kan vi overhovedet opnå resultater med 2020-strategien?
Det er en forfejlet økonomisk strategi med omkostningskonkurrenceevne og en ekstremt stram finanspolitik, og den vil sende Europa på en nedtur på et afgørende tidspunkt i EU's historie. Formand Barroso er her ikke lige nu, men jeg tror, han bliver nødt til at fortælle Rådet, at det skal omdefinere sin politiske dagsorden på mindst tre områder.
Først må vi fuldføre Den Økonomiske og Monetære Union ved at oprette et europæisk stabilitetsagentur for de fælles euroobligationer, og jeg er glad for, at formand Barroso ikke udelukkede tanken om euroobligationer i dag. Det vil sætte en stopper for aggressive spekulationer, sende likviditet ud i markedet for statsgæld og nedbringe euroområdets samlede gældsomkostninger.
Dernæst må vi genoprette balancen i lovforslagene om økonomisk styring. Vi er enige om, at en stram finanspolitik kræver stærke regler og streng gennemførelse af dem, men vi må også afstemme denne del med en ordentlig gennemførelse af Europa 2020-målsætningerne i hvert land, og det skal man kunne se i lovgivningen.
Endelig har vi brug for nye kilder til offentlig finansiering. Krisen har udslettet virkningen af års budgetindsats. Der burde for længst være indført en afgift på finansielle transaktioner, og det er en skandale, at Rådet synes paralyseret og ude af stand til at træffe beslutning om denne beskatning. Det er disse reformer, vi har brug for nu.
Sylvie Goulard
(FR) Hr. formand! Historisk set er det sjældent, at parlamenter får beføjelser. Når et parlament er blevet tilbudt flere beføjelser, har det normalt også taget imod dem. Efter forhandlingerne her til morgen tror jeg, at vi ordførere for pakken vedrørende økonomisk styring gør ret i at gå længere end indholdet af forslaget, fordi Kommissionen i bund og grund fortæller os, at "vi forsøgte, men det lykkedes ikke". Rådet fortæller os, at "vi ønsker ikke at gå længere". Men så er der jo Parlamentet. Desuden er det Rådet, som ønskede at udvide Parlamentets beføjelser, og ikke Parlamentet, der uretmæssigt udnytter sine beføjelser. I henhold til Lissabontraktaten er vi medlovgivere.
Så jeg har ganske enkelt fornøjelsen at bekendtgøre, at den betænkning, jeg fremlægger her til morgen, også omfatter euroobligationer, fordi forhandlingerne skal foregå her på plenarmødet. Jeg accepterer ikke, når hr. Barroso siger: "Uha, det er alt sammen meget kompliceret. Vi har allerede gjort mange dumme ting i Rådet, så nu må De altså virkelig stikke piben ind". Vi agter at gøre nøjagtig det modsatte. Vi vil tale om det i en demokratisk ramme.
Dernæst er der idéen om en europæisk monetær fond, fordi alle disse løsninger, der, som hr. Schulz sagde, faktisk er overgangsløsninger, ikke nødvendigvis er det, som vores borgere forventer. Man kan sidde og kigge ud på toget, der kører forbi, eller man kan gå på arbejde. Dette Parlament vil forsøge at gå på arbejde. Vi har ikke en grundtegning, vi hævder ikke, at vi sidder inde med den endegyldige sandhed, men jeg mener, det er fuldstændig uacceptabelt, at forhandlingerne foregår i Financial Times eller Die Zeit og ikke her i Parlamentet. Så vi vil gøre vores arbejde.
(Bifald)
Philippe Lamberts
(FR) Hr. formand! Jeg hilser det særdeles velkomment, at hr. Schulz opfordrer til, at vi forsøger at genoprette vores borgeres tillid, hvilket indebærer, at vi skal sige sandheden og ikke forfalde til overforenklinger.
Den første overforenkling består i at sige, at euroobligationerne fratager medlemsstaterne deres ansvar. Det er åbenlyst vrøvl, fordi ingen nogensinde har bedt om, at medlemsstaterne samler al deres gæld. Under alle omstændigheder vil medlemsstaterne efter en euroobligationsordning stadig skulle gå direkte til markedet for at få dækket noget af deres gæld, og der vil de kunne få bedømt kvaliteten af deres underskrift, fordi den afspejles i den rente, de vil skulle betale. Det er en overforenkling, der må undgås.
Den anden overforenkling består i at sige: "Vi redder disse grækere, disse uduelige irere." Jeg vil imidlertid gerne påpege, at det, vi gør, er at låne dem pengene, at låne dem penge til rentesatser, som er særligt gunstige for långiverne. Vi gør gode forretninger på det grundlag. Og dermed er der to muligheder. Enten mener vi takket være vores udlån, at Grækenland og Irland ikke længere udgør en risiko, og at vi bør låne dem penge til et rente, der svarer til denne nulrisiko eller i det mindste en yderst begrænset risiko, eller også mener vi, at der er risiko for, at de ikke klarer den, og så må vi prikke hul på bylden og omstrukturere gælden og sætte en stopper for usikkerheden.
Jeg vil gerne slutte med at sige noget til vores tyske venner, især CDU. Hr. Langen, De talte om genforening, og De har ret. Da Tyskland blev genforenet, var det hele D-Mark-området, som Belgien tilhørte, og som Frankrig i sidste ende var loyal over for, som betalte for genforeningen i form af meget høje renter. Det var det rette at gøre. Det var både historisk rigtigt, fordi genforeningen af Tyskland betød genforening af Europa, som vi kender det, og økonomisk rigtigt, fordi alle i sidste ende ville nyde godt af den hastigere vækst, som det ville medføre.
Så i dag siger jeg til CDU: "Husk på det", og beder om, at Tyskland gør det samme.
(Bifald)
Martin Callanan
(EN) Hr. formand! Det forekommer i nogen grad ironisk passende, at Rådet drøfter en permanent krisemekanisme, for euroen synes bestemt at slingre fra krise til krise i øjeblikket. Selv om mange af os i Storbritannien altid har ment, at euroen var en historisk fejltagelse, både for vores eget land og for Europa som helhed, er vi jo på ingen måde glade for situationen. Vi ønsker den løst på EU-plan med en beslutsom tilbagevenden til en stram finanspolitik i hele EU.
Den bliver ikke løst gennem mere låntagning, hverken på EU-plan eller lokalt plan. Men lad os slå fast, hvor ansvaret for denne eurosituation ligger. Enhver medlemsstat i euroområdet har pligt til at opfylde sine forpligtelser over for dette område, og det er andre deltagende staters opgave at sikre, at de gør det. Det er en af de primære grunde til, at de holder et separat møde for ministre i euroområdet. Rent ud sagt påhviler den stabile forvaltning af euroområdet primært euroområdets medlemmer. Resten af os kan yde politisk støtte, men det er også det eneste, vi kan. Der kan ikke findes berettigelse for, at der skal lægges yderligere byrder eller sanktioner på de medlemsstater, som valgte ikke at begå den fejl at slutte sig til euroområdet oprindelig.
Nikolaos Chountis
(EL) Hr. formand, mine damer og herrer! Det er nøjagtig et år siden, at den græske økonomi begyndte at bryde sammen, og Grækenland blev trukket ind i det katastrofale memorandum og støttemekanismen. Et år senere er landet på randen af bankerot. For det første samfundsmæssigt bankerot, idet arbejdsløsheden er på vej mod 15 % næste år, mens regeringen lige i går vedtog en lov om ophævelse af overenskomstforhandlingerne, og i dag strejker hele landet, og for det andet økonomisk bankerot og denne gang er underskuddet og gælden ikke blevet forøget af de "løgnagtige grækere" i PASOK og New Democracy, men af en flok alkymister af EU-kommissærer, der bruger Eurostat-statistikker efter forgodtbefindende for at øge de svages gæld og mindske de stærkes gæld.
Hvis der derfor vedtages en permanent krisemekanisme lige som den, der bruges til Grækenland, er vi stensikkert på vej mod konkurs. Hvis Rådet forbereder sådan en mekanisme, vil det sende flere lande ud i recession og afstedkomme arbejdsløshed og favorisere banker og store virksomheder. Jeg spekulerer på, om det mon er denne europæiske vision, som hr. Barroso, der nu er gået, talte om i begyndelsen.
Timo Soini
(FI) Hr. formand! Efter min mening er det enkelte land ansvarlig for sin egen økonomi. Landene er ikke ansvarlige for hinandens gæld. Det står også i artikel 125 i traktaten. Når det passer folk, overholder de traktaten, men når det ikke gør, ignorerer de den. Det har vi set i folkeafstemningerne. Frankrig sagde nej, Nederlandene sagde nej, og Irland sagde nej. To af disse resultater blev klaret af parlamentet og det sidste ved hjælp af endnu en folkeafstemning. Artiklerne i traktaten fortolkes, alt efter hvilken vej vinden blæser.
Den finske regering har pålagt de finske skatteydere den slags uretfærdige garantiforpligtelser, som vi i sidste ende bliver nødt til at indfri. Vi forstår ikke, hvorfor finske arbejdere og små virksomheder skal arbejde, så blodet springer fra neglene, for at betale spilleres og løgneres gæld. Det kan simpelthen ikke være rigtigt.
Da der var problemer i Sovjetunionen, ville de have mere socialisme. Folk samlede sig i Moskva og bad om mere socialisme. Når der er problemer i Europa, samles folk i Bruxelles og beder om mere integration. Slutresultatet bliver nøjagtig det samme. Det virker ikke.
Sunde samfund bygges fra bunden og op. Demokrati bygges fra bunden og op. Ikke nedad fra et eller andet elfenbenstårn højt oppe. Sådan er det bare. En fælles økonomisk politik for Europa virker ikke. Europa kan kun fungere som et økonomisk frihandelsområde, og det bør det blive igen.
Jeg vil blot sige et par ord om euroobligationer. Jeg tog til Mellunmäki i Helsinki for at tale om euroobligationer, og da jeg fortalte, hvad det var, greb kvinderne fastere om deres håndtasker, og mændene tjekkede, at de stadig havde deres tegnebog på sig. Det dur ikke.
Hans-Peter Martin
(DE) Hr. formand! Vi har netop set en tragisk beskyldning blive fremsat mod Tyskland. Det er en ildevarslende påmindelse om de sene 1920'ere.
Som entusiastisk proeuropæer og stædig eurofan vil jeg gerne spørge Dem: Har De ikke lagt mærke til, at De kører EU, dette storslåede projekt for fred og økonomisk velstand, i sænk? Hr. Cohn-Bendit har med rette sagt, at vi altid reagerer for sent og altid med blikket fæstnet på bakspejlet. Nu må vi vende blikket mod fremtiden. Har De ikke set, hvad der foregår udenfor? Folk er ikke længere interesserede i mundhuggeriet mellem socialister og konservative, hverken i mit hjemland eller her i Parlamentet. De er interesserede i løsninger og i, om deres penge stadig står sikkert. Vi må ærligt sige til dem, at det ikke længere er tilfældet.
Vi må gå skridtet videre og indrømme, at vi skal have modet til at afskrive gælden, vi må omsider få bankerne til at betale, selv om det påvirker vores livsforsikringspolicer, og vi må rejse et nyt europæisk politisk projekt, som ikke er bebyrdet med problemerne i Lissabontraktaten.
Vi er fanget i en fælde. Hvis vi ændrer denne artikel, vil vi finde ud af, at Irland stemmer nej ved en folkeafstemning. Vi kan forvente samme resultat i mit hjemland. Derudover har vi et kæmpe problem i Det Forenede Kongerige. Mine damer og herrer, De må åbne øjnene og se, hvad der foregår.
Corien Wortmann-Kool
(NL) Hr. formand! I denne krisetid bør vi holde os for øje, at euroen gennem de sidste 10 år har givet os stor velstand og stabilitet og tillige mange arbejdspladser. Euroen er derfor værd at kæmpe hårdt for. Men det vil kræve et beslutsomt EU-topmøde og en hel del mere enhed. Der er desperat mangel på enhed, ikke kun med hensyn til den permanente krisemekanisme, men også når det gælder solid finansiel styring.
I denne forhandling synes euroobligationer at være trylleordet - som om de ville få de offentlige gældsproblemer til at forsvinde som dug for solen. Men de parlamentsmedlemmer, som kræver euroobligationer, bør også være klar over, at de indebærer betydelige forpligtelser og en striks budgetdisciplin, som rækker meget længere end forslagene til styrkelse af stabilitets- og vækstpagten, som nu ligger foran os.
Formand Trichet sagde "skatteunion". Er de parlamentsmedlemmer, der ønsker euroobligationer, klar til det? Jeg har mine tvivl.
Vi må lægge vores energi i de forslag, der nu ligger foran os, så vi kan styrke fundamentet under euroen. Det haster, og vi arbejder hårdt her i Parlamentet på at nå målet. Vi har også brug for en mere regelbaseret tilgang i den forebyggende del af stabilitets- og vækstpagten, fordi forebyggelse er bedre end helbredelse. Vi må også sikre en større grad af fælles ansvar hos medlemsstaterne, ikke kun af hensyn til fordelene, men også de forpligtelser, der stammer fra stabilitets- og vækstpagten.
Udo Bullmann
(DE) Hr. formand, mine damer og herrer! I kritiske situationer har Europa altid fundet en vej ud af krisen. Ikke fordi man har handlet interesser af mod hinanden, men fordi vi har kombineret vores interesser, og det har givet os mulighed for at gå nye veje.
Jeg ville gerne have stillet hr. Barroso et spørgsmål, men desværre er han gået. Der vil naturligvis snart blive afholdt store pressekonferencer om, hvordan vi kan redde Europa ved hjælp af laveste fællesnævner, men kommissær Rehn kan måske give mit spørgsmål videre. Jeg forstår ikke, hvorfor vi ikke vælger følgende vej. Euroobligationer er en fornuftig løsning. Hr. Schulz har sagt det på vegne af vores gruppe, og i Tyskland, hvor det er et kildent emne, siger mit parti det samme. Især den tyske regering er forbeholden, og der tages også forbehold i andre lande, som betaler mindre i rente. Hvorfor gør vi ikke følgende? Vi siger, at disse problemer kan løses. Vi planlægger nu at udstede euroobligationer, men vi sammensætter en fornuftig pakke. Hvad skal der til, for at EU kan handle? Hvordan kan vi få penge i kassen? Hvordan kan vi forøge beskatningspotentialet i en fornuftig langsigtet økonomi? Vi udsteder euroobligationer, og vi forbinder denne udstedelse med indførelsen af en afgift på finansielle transaktioner i EU. Denne pakke kunne resultere i en win-win-situation, så alle kunne få fordel heraf. Spørg fru Merkel på EU-topmødet, om hun er klar til det. Hvorfor er det ikke muligt? Hvorfor foreslår Kommissionen ikke noget i den stil? Det ville hjælpe alle og gøre det muligt at lade et stort nyt projekt for Europa opstå af krisen. Jeg venter på, at Kommissionen kommer med sådan et forslag.
De må holde op med at forsøge at tale Dem ud af det. Det er på tide, at De handler i EU-borgernes og medlemsstaternes interesse, så vi kan finde tilbage til et fornuftigt vækstspor. Vores skæbne ligger i Deres hænder, men De må have modet til at tage initiativet nu.
Carl Haglund
(SV) Hr. formand! Jeg mener, at det seneste år viser, at en fælles mønt kræver klare, fælles regler, og det er tydeligt, at vi ikke har sådanne regler i øjeblikket. Det er også tydeligt, at euroområdet lider under en afgørende mangel på troværdighed i såvel befolkningens som finansmarkedernes øjne. Jeg er ikke enig med hr. Bullmann. Jeg mener snarere, at Kommissionen har gjort et godt stykke arbejde og har fremsat ambitiøse forslag. For så vidt angår udfordringerne, vi nu står over for, mener jeg ikke, at problemet ligger hos Kommissionen, men hos Rådet. Naturligvis har Rådet et temmelig vanskeligt møde foran sig de næste dage.
Jeg vil gerne udtrykke min glæde over, at Kommissionen nu også har fremlagt et forslag, som vil sætte os i stand til at korrigere de makroøkonomiske ubalancer i fremtiden. Hidtil har vi kun fokuseret på byernes finanser og underskud, og det er helt utilstrækkeligt, hvilket tilfældet Irland tydeligt viser.
Det, jeg er mindre glad for, er måden, hvorpå Rådet arbejder, demonstreret ved den studehandel, der er indgået af hr. Sarkozy og fru Merkel med henblik på at gøre Kommissionens sunde forslag mindre bindende, hvilket vil betyde, at forslaget ikke fører til nogen forbedringer. Vi bør huske på, hvad der skete i 2005, da stabilitets- og vækstpagten blev udvandet. Det var de samme lande, der skabte en situation, der på langt sigt kunne føre til det, der nu er sket i Grækenland. Jeg håber, at Rådet vil stramme sig an og indse, hvilken type beslutning vi har brug for - ellers kommer vi ikke ud af denne situation.
Derk Jan Eppink
(DE) Hr. formand! Den flamske politiker Bart De Wever sagde i et interview i magasinet Der Spiegel, at Belgien var blevet et overførselsland. Det var det, der var problemets kerne i Belgien, og ikke sprogstriden. Solidariteten gik kun én vej.
EU er på vej til at gøre nøjagtig det samme. Vi er ved at gøre et servicesamfund til et overførselssamfund, og euroen er et af midlerne. Den baner vej til billige penge i en række stater. Som formanden for Det Europæiske Råd hr. Van Rompuy har sagt, er den blevet en sovepude. Den underminerer de forskellige landes konkurrenceevne. Nu opfordrer mange europæiske politikere til at indføre endnu en sovepude, nemlig euroobligationer. De vil bare gøre forskellen endnu større. Hvis vi fortsætter på denne måde, vil EU om få år stå i samme situation, som Belgien gør nu. Et overførselssamfund, hvis politiske fundament smuldrer.
I julen vil jeg læse bogen "Rettet unser Geld" af Hans-Olaf Henkel, tidligere formand for BDI, Bundesverbandes der Deutschen Industrie. Måske skulle De gøre det samme, så De kan finde ud af, hvad tyskerne mener.
Mario Borghezio
(IT) Hr. formand, mine damer og herrer! Efter New York Times' afsløringer foretages der nu undersøgelser i USA af den hemmelige klub på ni banker - en af dem fra Europa - hvis direktører mødes hver onsdag for at aftale, hvad de skal gøre med derivaterne. Kriseudvalget var helt uvidende, og Europa er bare tilskuer.
Den amerikanske centralbank måtte gøre rede for de 13 bio. USD, den havde brugt for at redde bankerne. Vil De godt fortælle os, hvad den amerikanske centralbank forlangte for de europæiske bankredningspakker? Er det ikke den kritiske situation i bankerne - og ikke statens budgetter - som kræver, at summen til den europæiske redningsfond bliver fordoblet, og der skal forberedes en redningsplan til 2 000 mia. EUR?
Hvad hindrer os i at bede Den Europæiske Centralbank åbent og detaljeret gøre rede for sine handlinger, sådan som USA gjorde med deres centralbank? Det ville bestyrke mistanken om, at den handlede og fortsat handler efter eget skøn og ikke i EU-borgernes og skatteydernes interesse.
Hvorfor i al verden har vi aldrig drøftet vedtagelsen af foranstaltninger til reelt og effektivt at adskille forretningsbanker og spekulationsbanker som i Glass-Steagall-loven?
(Formanden afbrød taleren)
Alfredo Pallone
(IT) Hr. formand, mine damer og herrer! Vi er alle enige om, at der er behov for at skabe et instrument, hvormed vi kan gribe ind i krisesituationer. Dette instrument skal nødvendigvis være knyttet til stramme og nøjagtige budgetpolitikker i medlemsstaterne. Jeg håber, det vil betyde, at kriser som den, vi oplever i disse måneder, ikke gentager sig.
Dagens forhandling angår den bedste måde at finansiere instrumentet på. Som vi alle er klar over, var den private sektor delvis ansvarlig for krisen i visse lande, og i sådanne tilfælde er det fornuftigt, at de bærer noget af ansvaret, om end deres andel bør vurderes fra sag til sag.
Imidlertid tror jeg, at vi skal finde nye og innovative måder at finansiere antikriseinstrumentet på. Et eksempel kunne være euroobligationer, som nogle ser som en ny byrde på de nationale budgetter. Det er dog ikke tilfældet. Tværtimod kunne antikriseinstrumentet i kraft af udstedelsen af euroobligationer finansieres gennem markedet og dermed trække på udenlandsk kapital og interesserede investorer.
En mekanisme, der udelukkende er baseret på forholdsmæssige bidrag og simpel afsættelse af reserver, ville være en stor byrde for medlemsstaterne, som ville skulle finde ressourcer og kapital at indskyde, uden at indskuddene ville give afkast eller udbytte. I en situation som den nuværende, hvor medlemsstaterne bliver bedt om at gennemføre stramme budgetpolitikker for at nedbringe underskud og gæld foruden at betale bidrag til deltagelse i en antikrisefond, er der en reel risiko for et sammenbrud.
Den europæiske økonomi kan ikke genoplives, medmindre vi samtidig bruger euroens styrke på de internationale markeder og den deraf afledte bedre kreditvurdering til at helbrede den.
Elisa Ferreira
(PT) Hr. formand, hr. kommissær! De har hørt et meget klart budskab fra Parlamentet, en anmodning til Kommissionen om at handle, at gribe ind. Kommissionen anmodes om at undlade blot at gummistemple den mindst mulige enighed mellem staterne, hvilket er det samme som at sige, at Kommissionen skal holde op med at lade sig begrænse af de mest magtfuldes vilje. Kommissionen må påtage sig sit ansvar og sin pligt til at tage initiativet.
Jeg må desværre sige, at de konklusioner, som vi forventer af det næste topmøde, ikke vil føre til en løsning, først og fremmest fordi den forventede mekanisme til indgreb skal vedtages enstemmigt af alle medlemsstater, og vi har brug for en europæisk dimension frem for en dimension, som tillader alle typer forvridninger og nogle lande at kontrollere andre. På den anden side vil en revision af traktaten på nuværende tidspunkt åbne Pandoras æske, og jeg ville under alle omstændigheder gerne have haft et svar på spørgsmålet om, hvorvidt man med den nye mekanisme vil kunne købe statsobligationer.
Til kommissæren vil jeg sige, at det er nødvendigt med en dybdeborende gennemgang, og Kommissionen kan ikke ignorere den igangværende debat om euroobligationer og undlade at reagere på de initiativer, som diverse aktører tager i mellemtiden, nemlig Juncker, Mário Monti, nogle elementer her i Parlamentet og diverse tænketanke. Kommissionen skal fremlægge et forslag og skal kunne forsvare det.
En slutbemærkning: Euroområdet har ikke et overordnet problem - eller jo, det har et overordnet problem, men det handler om utilstrækkelig vækst frem for en ulige vækst indadtil. Hvor er de nødvendige midler, der skal til, sammen med økonomisk styring og straf, så 2020-strategien kan fremmes og udmøntes?
Wolf Klinz
- (DE) Fru formand! Hr. Schulz har ret. Vi er midt i en enorm tillidskrise, og Rådets medlemmer stikker borgerne blår i øjnene. De fortæller dem, at alt er under kontrol, at vi blot skal ændre traktaten en smule ved at indføre en permanent stabilitetsmekanisme, og så vil problemet være løst. Faktisk er situationen ikke under kontrol. Medlemsstaterne reagerer frem for at agere aktivt. De laver desperat brandslukning, men de kan ikke få bugt med flammerne. Markederne spørger sig selv, hvem der faktisk har kontrollen i Europa og i euroområdet.
EU står ved et vendepunkt. Hvis vi ikke vælger den rigtige vej nu, vil vi ikke en gang kunne opretholde status quo. I stedet vil vi gå baglæns. Det, vi har brug for, er fremskridt i retning af integration. Vi har brug for mere Europa. Vi må færdiggøre det indre marked, herunder servicesektoren. Sammen med den monetære union har vi brug for en økonomisk union, en budgetunion og en skatteunion. Vi har også brug for en stærk Kommission, som har ret og beføjelser til at kontrollere og overvåge denne økonomiske union og pålægge sanktioner automatisk i de situationer, hvor det er berettiget. Hvis vi tager disse skridt mod mere integration, kan vi tale om indførelse af euroobligationer. Så vil vi have lagt fundamentet til dem. Men undervejs må vi sikre, at vi kan finansiere de langsigtede investeringer, der er nødvendige, trods alle de berettigede stramningsforanstaltninger, så vi kan sikre EU's konkurrenceevne på mellemlangt og langt sigt.
Vi må til slut også fortælle borgerne sandheden. Vi har brug for løsninger uden skyklapper, vi må drøfte problemer uden at blande ideologi ind i det, og vi må holde op med at forsøge at klare os, som vi bedst kan. Det, vi er nødt til at sikre, er handling i det lange løb frem for kortsigtede reaktioner.
Vicky Ford
(EN) Fru formand! Lad os begynde med den gode nyhed. Jo, der er tegn på nogen bedring i dele af Europas økonomi i bred forstand. Men situationen trues af den forlængede usikkerhed, der risikerer at få finansieringskilderne til at tørre ud og investeringerne til at stagnere. Alle i Europa, også i Storbritannien, har interesse i, at euroområdets økonomi er stærk.
Solid og åben økonomisk planlægning til at kontrollere ødselhed fra regeringens side og uholdbare gældsniveauer er en central del af alt dette for alle 27 medlemsstater. Euroområdets lande har indset, at der er brug for en permanent kriseløsning, men der er mange spørgsmål, og nogle af dem besvares i denne beslutning fra Parlamentet.
Af hvilken art skal inddragelsen af den private sektor være? Jeg er glad for forslaget om at følge IMF's eksempel og beskytte offentlige midler ved hjælp af en status som privilegeret kreditor. Og hvilke traktatændringer taler vi om? Det spørgsmål skal afklares.
Endelig er den permanente krisemekanisme blevet beskrevet som et værktøj til at styrke euroområdet. De lande, der forsøger at slutte sig til euroen, bør få mulighed for at deltage, men de af os, der har valgt ikke at indføre euroen, bør ikke blive tvunget til at bidrage.
Alain Lamassoure
(FR) Fru formand! Europas borgere er lige så tyngede af tvivl som af bekymring over de finansielle markeder. Nu hvor europæerne har en fælles skæbne, er de da i stand til at se den i øjnene i solidaritetens ånd?
I dag manifesterer solidariteten sig i krisens dyb. Det er fint, men ikke nok. Når Europæerne står sammen i modgang, må de også vise, at de handler solidarisk, når de kortlægger vejen frem, for selv om krisen tyngede Europa i længere tid end andre kontinenter, skyldes det, at vores økonomi allerede har været svækket af ti års sløv vækst på blot 1 % om året i gennemsnit. De ti år med Lissabonstrategien var et tabt årti.
I forbindelse med Agenda 2020 udarbejdede de europæiske ledere en plan for genoplivning af vores økonomi, men de sagde ikke, hvordan den skulle finansieres og kontrolleres, eller hvori incitamenterne og de eventuelle sanktioner skulle bestå. Derfor er tiden kommet til at supplere stabilitets- og vækstpagten med en solidaritetspagt, som det allerede er nævnt her på plenarmødet.
Ordet solidaritet er anført 23 gange i traktaten. Lad os oversætte ordet til handling. Der er ved at blive udformet en procedure for koordinering af finanspolitikken for at garantere stabilitet gennem forebyggelse af underskud. Lad os udvide anvendelsesområdet herfor, lad os koordinere med hinanden for at garantere den fremtidige finansiering. Vi bliver nødt til at bruge mindre, men bruge pengene bedre, ikke den enkelte borger derhjemme under trusler om sanktioner, men vi alle på én gang. Hvis europæerne ønsker at undgå det værste, må de stå sammen for at være bedst muligt forberedt.
Zoran Thaler
(SL) Fru formand! Vi europæere lever i et interessant paradoks. På den ene side har euroen i sin 12 år lange levetid vist sig at være den mest stabile af alle verdens valutaer. Ifølge officielle tal fra Den Europæiske Centralbank i Frankfurt har den gennemsnitlige inflation i denne periode været 1,97 %, hvilket kun er 3 procentpoint under målet på 2 %. Euroens værdi over for den amerikanske dollar har hele vejen ligget højere, end den gjorde, da den blev skabt. På den anden side har vi dog hørt historier på det seneste om, at euroen måske er på randen af sammenbrud. Hvordan kan vi dog være havnet i den situation?
Det er en grotesk og uansvarlig opførsel forårsaget af populistiske politikker fra både venstre og højre, der har bragt os i den situation. Men vil vi virkelig for at forsvare vores valuta tillade, at demokratiet viser sig at være svagere end de forholdsvis autoritære regimer? Vi har brug for ansvarlig opførsel, vi har brug for at forankre fem gyldne regler for ansvarlig opførsel i vores politik. Lad os vedtage dem her i Parlamentet, lad os beslutte, hvordan vi skal måle graden af ansvarlig opførsel og opførsel, som er til fælles bedste ifølge politikkerne i vores medlemsstater.
Afgiften på finansielle transaktioner og euroobligationerne bør derfor være hovedhjørnestenen. Det er vores pligt i dag at vedtage sådanne politikker til forsvar for vores fælles mønt.
José Manuel García-Margallo y Marfil
(ES) Fru formand! Det, vi har brug for lige nu, er klare regler, og vi foretager os det stik modsatte. Jeg vil derfor komme med nogle forslag til at genskabe klarheden.
I Det Europæiske Semester ønsker Parlamentet at fokusere på en række diskussioner, som i øjeblikket ikke er fokuserede og ikke stemmer med folkeopinionen. Vi ønsker, at de politiske svar på de anbefalinger, som medlemsstaterne får gennem de næste seks måneder, skal tages i betragtning, når de straffe, der er lagt op til i lovpakken om økonomisk styring, skal udformes.
Min gruppe vil gerne gøre det klart, at der ikke findes magiske løsninger i lovpakken på vejen ud af krisen. Der er kun de velkendte metoder til udøvelse af budgetdisciplin og udførelse af strukturreformer for at opretholde konkurrenceevnen.
Med hensyn til krisemekanismen, som kommissæren sagde i går, lovede formand Barroso os her, at det ville blive en EU-mekanisme. I dag foreslår Rådet en mellemstatslig mekanisme. Er den europæisk - med hr. Barrosos ord - for det ser ud til, at fonden vil blive etableret i Europa og ikke på Cayman Islands, eller har Kommissionen tænkt sig at hjælpe os med at skabe en mekanisme efter EU-proceduren, hvor Parlamentet kan bidrage?
Med hensyn til euroobligationer siger Kommissionen, OECD og eksperterne, at det er en god idé, men at det er en umoden idé, og derfor er vi sent på den.
Jeg vil foreslå Kommissionen, at vi indleder en debat for at udstikke rammerne for et system med euroobligationer, der giver en rimelig finansiering til de lande, der gør det rigtige, og straffer dem, der ikke gør det, ved at tvinge dem til at gå til markederne og betale renter, som er reelt afskrækkende. Det er den eneste gangbare måde at kombinere en stram finanspolitik med økonomisk vækst.
Og kom nu ikke tilbage for at diskutere, om det er for tidligt eller for sent, for vi ved nu, at vi altid har været for sent på den. Lad os se, om vi for en gangs skyld kan være i god tid ved at ændre reglerne.
Catherine Trautmann
(FR) Fru formand! Euroen er vores fælles aktiv, og i dag fortalte fagforeningerne Parlamentet, at de var bekymrede over, at det er arbejdstagerne selv, der betaler prisen for krisen gennem en svag euro, en euro, der er under angreb, og ikke gennem en vækstfremmende, jobskabende euro.
Det er derfor afgørende, at vi ikke går efter en simpel teknisk revision af traktaterne, og at de to store funktionsforstyrrelser i euroområdet, som krisen afdækkede, afhjælpes.
Det første tiltag er at indføre euroobligationer, som vi har hørt. Euroobligationer vil ikke kun stabilisere euroens niveau, de vil også umiddelbart modvirke spekulationsangreb.
Den anden tilgang til at indføre skattemæssig retfærdighed og få finansmarkederne til at betale prisen for krisen er præcis at indføre en afgift på finansielle transaktioner, så det ikke er medarbejderne, der som følge af skattemæssig uretfærdighed betaler prisen for denne krise.
Endelig må der oprettes et europæisk gældsagentur, som skal kunne samle nogle af medlemsstaternes statsgældsposter.
Til sidst vil jeg også gerne støtte hr. Juncker og sige, at en forøgelse af stabilitetsfonden, som blev foreslået af generaldirektør for IMF Dominique Strauss-Kahn, er en god idé.
Tidlig indgriben - som vi har hørt - ikke at være for sent ude og vælge at blive stærk og ikke svag, det er elementer, som kan sætte os i stand til at udøve den styring, som ville genoprette tilliden, sådan som vores formand Martin Schultz har opfordret til.
(Bifald)
Paulo Rangel
(PT) Fru formand! Det første punkt, som jeg gerne vil gøre klart her, og som det er vigtigt, at vi styrker her i Parlamentet, er, at euroen - i modsætning til hvad vi sommetider høre i pressen og i visse europæiske lederes erklæringer - som valuta har været afgørende i vores reaktion på den nuværende krise. Uden euroen ville vi stå i en yderst vanskelig situation, hvor valutaer fra svagere lande står over for dramatiske devalueringer, og den tyske mark som følge heraf står over for en umulig værdistigning for at kunne understøtte den tyske og de europæiske økonomier. Euroen var derfor en stabiliserende faktor, ikke kun for lande i euroområdet, men også for valutaer i lande, som ikke har ønsket at deltage i euroområdet.
Så - fordi vi har brug for at forsvare dette fællesskab, som det bedre end nogensinde er lykkedes at reagere på en krise, og fordi vi f.eks. vil se, hvad der sker med dollaren og USA i fremtiden, vil vi også se, hvordan euroen faktisk har sine fordele.
Vi har nu ansvaret sammen med Rådet for at gøre alt, hvad vi kan for at forsvare euroen, nemlig skabe en stabiliseringsfond, som følger fællesskabsmetoden og kan bruges til at indføre henholdsvis ansvarlighed i de mest skrøbelige lande og solidaritet i de lande, der har opfyldt deres forpligtelser, men ikke altid har vist - i hvert fald ikke i deres erklæringer udadtil - at de har kunnet indtage en solidarisk holdning i forbindelse med euroområdet.
Juan Fernando López Aguilar
(ES) Fru formand! Året, der nærmer sig sin slutning - 2010 - er mere end én gang blevet beskrevet som det år, hvor vi levede livet farligt. Jeg mener derfor, at denne forhandling burde være gavnlig med hensyn til at belyse læren af 2010, så vi kan drage konklusionerne for 2011.
Den første konklusion vedrører de uholdbare ubalancer i finanssektoren i den europæiske økonomi og forvridningerne i realøkonomien.
Den anden er den uholdbare ubalance i den fælles mønt og behovet for at koordinere økonomi-, skatte- og budgetpolitikkerne, som stadig er i en skrøbelig forfatning.
Den tredje og primære konklusion vedrører ubalancen mellem krisens hastighed og reaktionstidens længde. Fra et økonomisk synspunkt betyder det, at Den Europæiske Centralbank skal være mere aktiv over for spekulationsangreb på statsgæld, og i 2011 må vi lægge fundamentet til et europæisk gældsagentur, som kan udstede euroobligationer.
Ligeledes skal der i henseende til stabilitets- og vækstpagten igangsættes en debat om den nødvendige beskatning, bankforretningsafgift og skat på spekulation, som er kortsigtede transaktioner i spekulationsøjemed, og behovet for egne ressourcer i EU.
Imidlertid er den debat, der er vigtig for Parlamentet, debatten om de politiske konsekvenser af krisen, fordi EU's motto - jeg understreger det endnu en gang - er "Forenet i mangfoldighed" og under ingen omstændigheder "Splittet af modgang". Parlamentet skal derfor konfrontere dem, der forsøger at stigmatisere visse medlemsstater i forhold til andre og splitter opinionen i Europa og sætter europæerne op mod hinanden.
Parlamentet repræsenterer 500 mio. europæere i en Union, der har 27 medlemsstater, og lige som på George Orwells gård er ingen mere lige end andre.
Othmar Karas
(DE) Fru formand, mine damer og herrer! Vi taler om topmødet den 16. december. Det ville være godt, hvis Rådet efter topmødet kunne sige til os, at det erkender fejl og mangler, at det ved, hvor det har fejlet, og at det forstår traktatens begrænsninger.
Selvtilfredshed og beskyldninger, forsøg på at pynte på fejl og en overfladisk tilgang vil ikke løse problemer eller skabe tillid. Lad os holde op med at lege med Europa. Det her handler virkelig om Europa. Jeg er enig i alt, hvad hr. Klinz sagde.
Da der nu kun er nogle få dage til jul, vil jeg gerne opfordre til, at man tænder et stearinlys for beslutsomhed og fælles interesse, et lys, der repræsenterer den nye alvor, ærlighed og tillid til EU's fremtid. Tænd et lys for forandring i den politiske kurs i Europa, for en bevægelse væk fra krisen og hen mod konkurrenceevne, væk fra ånden i Deauville og hen mod politisk union, bort fra nedskæringer og hen mod investering og reform, væk fra monetær union og i retning af politisk union.
På grund af Tysklands forfatningsmæssige problemer er tilføjelsen til traktaten blot en politisk håndsrækning til videreudviklingen af redningspakken, hverken mere eller mindre. Det er ikke en løsning. Gør den endelig ikke til mere, end den reelt er. Stands den kortsigtede politikfastlæggelse og præsenter et fuldt udbygget koncept til afhjælpning af krisen, som vil føre os i retning af politisk union. Sæt en stopper for denne uenighed. Nu er det nok - nu er det ikke nok - og faktisk ved vi ikke, hvor det bærer hen. Vi må opfordre Kommissionen til at fremlægge et koncept til en økonomisk, social og finansiel union, så vi kan tage næste skridt i retning af integration mod slutningen af næste år og virkelig gøre arbejdet ordentligt.
Anni Podimata
(EL) Fru formand, hr. kommissær! I morgen holder Rådet et af de vigtigste møder i EU's historie i almindelighed og ØMU'ens historie i særdeleshed, og spørgsmålet er, om stats- og regeringslederne er opgaven voksen. Det tvivler vi meget på, fordi filosofien, som visse overhoveder har indført i Rådet, ikke er en filosofi om overvindelse af krisen på grundlag af solidaritet og ansvar, men en krisestyringsfilosofi, en filosofi, som fokuserer på og udelukkende handler om detaljerne i en permanent mekanisme. Rådet vil ikke kunne klare opgaven, fordi det ikke sender det budskab om økonomisk og politisk samhørighed, som er nødvendigt at sende, ikke kun for at overbevise markederne, men først og fremmest for at overbevise den fastlåste europæiske befolkning, som ser på hinanden med mistænksomhed, og som er begyndt at blive fremmedfjendske igen, overbevise dem om værdien af den europæiske vision og minde dem om, at der er mere, der binder os sammen, end der adskiller os.
Gunnar Hökmark
(EN) Fru formand! Jeg kan ikke forstå, hvorfor socialisterne prøver at flygte fra ansvaret for de socialistiske politikker. Det er rigtigt, at vi ser forskellige årsager til gælden i Europa. Det er imidlertid også sandt, at de socialistiske regeringer er kommet i budgetunderskudsproblemer, fordi de har ført en bevidst udgifts- og underskudsforøgende politik.
Vi havde denne drøftelse i Parlamentet i foråret 2009, og vi har haft den i en række medlemsstater. Jeg husker, at de svenske socialdemokrater kritiserede den svenske regering for ikke at øge underskuddet og udgifterne.
Siden har vi set, hvad der skete. Det er i mine øjne en grund til, at vi er nødt til have stabile regler for stabilitets- og vækstpagten, men også stabile regler for konsekvenserne. Vi kan ikke have en situation, hvor medlemsstater, der skaber problemer for de finansielle systemer og forårsager stigende rentesatser, får lov til at flygte fra konsekvenserne ved at lade andre borgere betale for disse renter.
Vi må have stabilitet, og euroobligationerne løser ikke det problem. Vi kan få euroobligationer af andre grunde. Måske. For så vidt angår den finansielle mekanisme, skal den finansieres og baseres på de risici, som medlemsstaterne skaber. Hvis man løber en større risiko, kører med større underskud, så er man også nødt til at finansiere den finansielle mekanisme lidt mere. Det er en måde at tage ansvar for en bevidst politik på. Glem ikke, at konsekvenserne, som vi nu ser i en række lande, er konsekvenserne af de debatter, vi havde i de nationale parlamenter og her i Parlamentet, da nogle af os gik ind for øgede udgifter. Nu ser vi de bitre resultater.
(Taleren indvilligede i at tage imod et Blå kort-spørgsmål i henhold til forretningsordenens artikel 149, stk. 8)
Martin Schulz
(DE) Fru formand! Jeg kan forstå, at hr. Hökmark er nødt til at holde en pæn tale for folk hjemme i Sverige. Men, hr. Hökmark, vil De godt svare på følgende spørgsmål: Hvilket land i EU har det højeste niveau af langfristet statsgæld, og hvilket parti sidder i dag i regering i det land?
Gunnar Hökmark
(Hr. Schulz fortsatte med at tale, men mikrofonen var slået fra) (EN) Fru formand! Jeg håber, jeg kan fortsætte uden yderligere afbrydelser. Først og fremmest går mit budskab i høj grad til Dem, hr. Schulz, fordi jeg ønsker, at De skal huske, hvad De gik ind for her i Parlamentet for to år siden. De sagde, at EU og medlemsstaterne burde øge deres udgifter. Problemet er, at nogle af medlemsstaterne har haft socialistiske regeringer, og i alle disse regeringer, i alle disse lande har vi set underskuddet vokse som et resultat af den politik, de anbefalede. Hr. Schulz, benægter De det?
(Taleren indvilligede i at tage imod et Blå kort-spørgsmål i henhold til forretningsordenens artikel 149, stk. 8)
Martin Schulz
(DE) Fru formand! Da min kollega ikke har besvaret mit spørgsmål, vil jeg svare for ham. Landet er Italien, og dets premierminister er Silvio Berlusconi. Kristendemokraterne har siddet på magten i Italien næsten uafbrudt siden 1946.
Liisa Jaakonsaari
(FI) Fru formand! Også jeg vil gerne spørge vores kollega, hvordan socialisterne i Irland og Grækenland skulle kunne sende deres land ud i gældsætning. Da De nu er det største politiske parti i Europa i øjeblikket, og Kommissionen hælder til højre, er det så ikke højrefløjens opgave nu at vise vejen ud af denne krise og ikke skyde skylden på tidligere regeringer?
Gunnar Hökmark
(EN) Fru formand! Jeg vil gerne minde mine kolleger her om, at jeg sagde, at der en række forskellige grunde til de underskudsproblemer, vi har, men jeg sagde ganske vist også - og hverken hr. Schulz eller hans kolleger har benægtet det - at vi har været vidne til alle disse problemer under alle socialistiske regeringer, fordi det var en bevidst politik. Jeg er helt enig i, når vi taler om Irland f.eks., at der blev begået store fejl, men det interessante er, at det var en bevidst politik at øge udgifterne og underskuddene for at imødegå krisen og problemerne, og nu ser vi resultaterne. Det er budskabet til hr. Schulz og andre.
(Taleren indvilligede i at tage imod Blå kort-spørgsmålene i henhold til forretningsordenens artikel 149, stk. 8)
Formanden
For lige at samle op, så både taleren og alle kolleger ved, hvad der foregår, vil jeg nævne, at vi nu har tre mere, der gerne vil stille et Blå kort-spørgsmål. Da denne mulighed er indført af Arbejdsgruppen om Reform af Parlamentet, er jeg lydhør over for ønskerne, og vi har tid nok, men ikke desto mindre må jeg spørge taleren, om han vil tage imod alle disse spørgsmål. Så jeg vil spørge alle, om vi kan tage spørgsmålene først og så lade hr. Hökmark svare efterfølgende. Herefter afslutter vi den del af spørgetiden.
Philippe Lamberts
(EN) Fru formand! Jeg vil gerne sige til hr. Hökmark, at det, han siger om socialistiske regeringer, meget vel kan være sandt i en vis udstrækning, men højrefløjsregeringer vælger i bund og grund at gøre det samme ved at ophobe privat gæld i stedet for offentlig gæld. Det er ikke bedre for økonomien og er faktisk en anden måde at gøre nøjagtig det samme på, hvilket ikke er holdbart.
Werner Langen
(DE) Fru formand! Jeg vil gerne spørge hr. Hökmark, da han har siddet her i nogen tid, om han husker, at Belgien, Grækenland og Italien har gæld, der beløb sig til over 130 % af deres nationalprodukt i begyndelsen af den monetære unions eksistens, og at tallet i Grækenland er steget, mens det i Belgien og Italien er faldet med over 30 % henholdsvis 25 %. Husker han det?
Anni Podimata
(EL) Fru formand! Jeg har et simpelt spørgsmål at stille hr. Langen og hr. Hökmark, som gerne vil idealisere gældskrisen og åbenlyst skyder skylden på de socialistiske regeringer under ét.
Har De nogensinde udspurgt Deres kolleger i Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater), som regerede mit land indtil for et år siden, om det faktum, at de gav Dem og Kommissionen - De kan spørge hr. Rehn - officielle statistikker over, at Grækenlands underskud i 2009 var 6,9 % og ikke de 15 %, som for nylig blev bekræftet af Eurostat?
Gunnar Hökmark
(EN) Fru formand! Denne forhandling har klarlagt nogle af de ting, som vi er nødt til at huske på.
Lad os ikke glemme mit første punkt, som er - og det er interessant, at ingen af mine socialistiske kolleger benægter dette - at alle de socialistiske regeringer, der gennemførte socialistisk politik, er løbet ind i dybe underskudskriser. Vi ser nu krisen kradse i land efter land på grund af den bevidste politik, som hr. Schulz og andre forsvarede i Parlamentet for to år siden. Vi kan kigge i dette Parlaments protokoller og se, at det var nøjagtig det, som De, hr. Schulz, og Deres kolleger sagde i forhandlingerne her. Nu ser De de bitre resultater. Det ønskede jeg at understrege. Jeg noterer mig, at det eneste, De har at sige, er: "Ja, De har ret, men andre lande har også problemer". De argumenterer imidlertid ikke imod mit hovedsynspunkt, at Deres politikker skabte problemerne. Der er værd at huske. Jeg synes, det skal føres til protokols.
Hr. Lamberts henleder også opmærksomheden på disse problemer. Men det interessante er, at selv om det er sandt, at en række lande har problemer som følge af finanskrisen, er det også rigtigt - som jeg mener hr. Lamberts vil erkende og forstå - at regeringen i de fleste af de lande, der har et stabilt syn på offentlige finanser, ikke er socialistisk. Jeg tror ikke, at De eller nogen anden i Parlamentet kan udpege en socialistisk regering, som ikke er røget ind i underskudsproblemer.
Ioannis Kasoulides
(EN) Fru formand! Det, der tæller, er politikken, ikke hvem der gennemførte den. Lad den rene kaste den første sten, som man siger. Eurokrisen ender måske ikke med Irland, og vi har måske ikke en gang set det værste endnu.
Markedets rovdyr vil trods de pinefulde stramninger i alle medlemsstater aldrig endeløst angribe sårbare åbninger. Men hvis EU vinder dette slag og får held i modgangen ved at demonstrere beslutsomhed med hensyn til at gøre, hvad der er nødvendigt, i en solidarisk og fælles indsats for at imødegå lovgiverne og overbevise markederne, så ville det være en stor sejr for europæisk integration.
Det vil blive opnået som resultat af kollektiv klogskab. Lad os modbevise dem, der forudsiger, at euroens ende er nær, og at både stærke og svage lande vil trække sig ud af euroområdet. En stram finanspolitik, økonomisk styring og redning af euroen bliver ikke fuldført uden en gensidigt vedtagen EU-plan om at stimulere væksten. Engang reddede den amerikanske Marshallhjælp Europas økonomi. Udfordringen i dag er en pendant hertil - hjælp fra europæere til europæere.
Gay Mitchell
(EN) Fru formand! I dag vil der blive stemt i Dáil, det irske repræsentanternes hus, om den finansielle hjælpepakke fra EU-IMF. Det har været hårde tider i Irland med skattestigninger og udgiftsnedsættelser. Sidste uges budget gav blot en glimt af disse vanskeligheder, som så mange irere gennemgår i øjeblikket. Det kommer oven i lønnedskæringer på 14 % i både den offentlige og den private sektor.
Imidlertid er jeg overbevist om, at EU-IMF-pakken vil hjælpe Irland med at genoprette tilliden ved at få bankerne til at genopbygge kapital og begynde at låne penge ud igen og ved at reparere de offentlige finanser. Jeg er ikke nødvendigvis enig i alle detaljer af planen, men de overordnede tal støttes af Fine Gael. De underliggende økonomiske tendenser i Irland er ret gode. Det vil kræve god styring og overblik i Dáil at sikre, at vores finanser aldrig mere løber løbsk.
Det vil også kræve overvejelser i EU og ECB om de lave renters bidrag til inflationen i ejendomspriserne. Jeg stod alene i Parlamentet for to et halvt år siden, da jeg udspurgte hr. Trichet om netop dette problem. Med etableringen af en permanent afløser for den europæiske finansielle stabiliseringsmekanisme, som Irland låner 22,5 mia. EUR af, hvis den trækker på hele summen, er EU-IMF-pakken et positivt træk for euroområdet.
Lad mig også til slut sige, at der er mange her, som mener, at de er føderalister, og dog ønsker de at indføre en form for harmonisering af beskatningen. I USA er over 50 % af selskaberne i copyrightbranchen registreret i Delaware. Hvorfor mon det? Fordi skattesystemet i Delaware er gunstigt. Der fremsættes meget uvidende kommentarer her i Parlamentet af selviske personer, som ønsker at fremme deres egen nationale sag ved at komme med unøjagtige udtalelser, og de vil blive udfordret.
Tunne Kelam
(EN) Fru formand! Finanskrisen har vist, at der er et endnu større behov for mere Europa. Den lære, vi skal drage, er, at det ikke hjælper nogen medlemsstat primært at handle i egen national interesse. I morgen er der således lejlighed til at gøre en fælles indsats, indføre finanspolitisk konsolidering og vedtage en stabilitetspagt med sanktioner.
Det vil også være tidspunktet at løse Europas gamle paradoks. EU bygger på det indre marked, men dette indre marked er stadig ikke fuldført. Nu er det på tide at åbne det indre digitale marked! Vi skal oprette en permanent krisestyringsmekanisme, helst gruppebaseret. Da der bør foregå en indsats for forebyggelse og tidlig indgriben, er der dernæst brug for at harmonisere betingelserne for tidlig indgriben og aktivering af krisestyringsmekanismerne bedre og samtidig naturligvis undgå overregulering. For det tredje bør formålet med krisestyringsfonde defineres klart. Deres mål er at sikre makrofinansiel stabilitet. De bør ikke anvendes til at løse andre aktuelle problemer. For det fjerde bør der defineres mere præcise tilsynsrettigheder på EU-plan, som f.eks. i tilfældet med eventuel indgriben i finansieringsinstitutternes aktiviteter, herunder retten til at standse udbetalingen af dividender eller aktiviteter, der udgør uberettigede risici.
Jean-Paul Gauzès
(FR) Fru formand, hr. minister, hr. kommissær! Jeg har lyttet til denne lange forhandling i min egenskab af borger.
Jeg vil gerne sige, at hr. Barrosos forslag var meget interessante. Vi vil gerne se dem udmøntet. En klar og forståelig politisk vilje og en sandfærdig tale er de nødvendige betingelser for genopretning af borgernes tillid. Det er altafgørende, at vi ikke slører realiteterne. Der er offentlige udgifter, som vi må dække eller skære ned på. Der er offentlig og privat gæld, som vi må betale tilbage.
Der er utallige eksperter, som har idéer om alt muligt. De, der ikke så krisen komme, flyder nu over af fremragende løsninger. Men det er en vanskelig situation, så lad os bruge sund fornuft. Lad os ikke i forvaltningen af de offentlige finanser gentage de fejl, der blev begået i den private sektor, og som førte til finans- og bankkrisen. Sofistikerede ordninger skaber ikke værdi og velstand. De skaber illusioner og gavner ofte kun spekulanterne.
Sagen er, at medlemsstaterne har levet over evne. Vi må have modet til at drage de nødvendige konklusioner og sikre, at genopretningsbyrden fordeles retfærdigt.
Seán Kelly
(EN) Fru formand! Først en klage. De sagde, at dette er en vigtig forhandling, og det er det. Jeg finder det temmelig uacceptabelt, at hr. Barroso og mange af de politiske ledere har forladt Parlamentet, så snart de har holdt deres tale. Det skal retfærdigvis siges, at hr. Schulz har været her fra start til slut, og det vil jeg gerne rose ham for.
Dernæst vil jeg gerne sige, at når alt kommer til alt, er en af de primære årsager til finanskrisen, at regeringerne ikke regerede, og de politiske ledere ikke udøvede lederskab. Heldigvis får vi nu den situation under kontrol med den nye tilsynsstruktur, som skal indføres fra 1. januar, kreditvurderingsbureauernes rapport, som vi behandlede i går, og den permanente finansielle stabilitetsmekanisme i dag. Det må alt sammen hilses velkomment.
Hvis hr. Barroso var her, ville jeg gerne spørge ham, om han kan garantere, at det ikke er nødvendigt med en folkeafstemning i Irland og andre steder for at foretage de minimale traktatændringer, han nævnte.
Endelig vil jeg gerne sige til dem, der har anmodet om, at medlemmerne underskriver en skriftlig erklæring, at dette er et direkte angreb på selskabsskatten i Irland. Det bør ikke ske.
Csaba Sándor Tabajdi
(HU) Fru formand, mine damer og herrer! Der har udspundet sig en ideologisk debat her i Parlamentet, selv om vi kunne give mange eksempler på, hvordan Schröder-regeringen gennemførte en meget seriøs reformpolitik, eller hvordan den højreregering, der nu er kommet til magten i Ungarn, brugte alle midler til at forhindre den daværende venstrefløjsregering i at indføre en stram finanspolitik efter 2006. Debatter som denne fører ingen steder hen. Det, der er vigtigt, er, at EU endelig bør engagere sig i proaktive frem for reaktive politikker. Det ville være velkomment, hvis topmødet denne weekend kunne nå frem til en aftale om den europæiske stabilitetsmekanisme. Det ungarske formandskab, den ungarske regering, som overtager det roterende formandskab for EU i januar, vil gøre sit bedste for at sætte fart i ratificeringsprocessen og sikre, at EU kan tage sig af vægtige spørgsmål såsom at gøre Europa mere dynamisk.
Ildikó Gáll-Pelcz
(HU) Fru formand, ærede Råd, ærede Kommission! Medlemsstaterne forsøger at reagere på krisen, som de befinder sig i, gennem individuelle løsninger og egne svar. Efter at have udstukket en strategisk kurs bør Rådet og Kommissionen konsolidere og koordinere medlemsstaternes løsninger. Det betyder, at det ikke er nok at straffe medlemsstaterne, når det gælder økonomisk styring. Naturligvis ville det have været rart at se den konsekvens og strenghed, der er udvist i dag, tillige udvist af visse kommissærer, når de lukker øjnene for forfalskning af data. Jeg er overbevist om, at ansvaret for den manglende overholdelse af stabilitets- og vækstpagten ikke udelukkende ligger hos medlemsstaterne, da det var Kommissionen selv, der opblødte sine kontrolmekanismer. Vi må erkende, at sparepolitikken, der hidtil har været ført, ikke er lykkedes nogen steder. Dermed bliver De nødt til at stille med nye og klare svar. Innovative og motiverende løsninger. Jeg kan forsikre Dem om alle her om at det kommende ungarske formandskab vil udfylde denne koordinerende rolle.
Proinsias De Rossa
(EN) Fru formand! Irland er blevet nævnt mange gange i denne forhandling. Jeg vil gerne starte med at gøre det klart, at jeg støtter en udbygget økonomisk styring i en europæisk social markedsøkonomi. Vi bør takke Irlands partnere i Europa for deres solidaritet i denne krisetid - en krise, der primært er skabt af inkompetente konservative regeringer gennem mange år.
Det vil ikke være nogen overraskelse for Dem, at solidaritet af euroskeptikerne udlægges som et tab af Irlands uafhængighed. Den fordrejning forværres af Kommissionens og Rådets manglende vilje til at samarbejde med dette Parlament om aftalememorandummet med Irland. Hr. Rehn, hvornår bliver det aftalememorandum forelagt Parlamentet?
Kommissær Rehn, en af de værste betingelser og forpligtelser i aftalememorandummet er pligten til at skære mindstelønnen i Irland ned med 2 000 EUR om året. Den irske regering hævder, at De krævede den nedskæring hr. Rehn. Kan De oplyse Parlamentet om det?
Endnu et uforståeligt aspekt af denne aftale er den margin på 3 %, De har forlangt ...
(Formanden afbrød taleren)
Ilda Figueiredo
(PT) Fru formand! Det er ikke acceptabelt, at væsentlige foranstaltninger fortsat skal udskydes, foranstaltninger, der ikke tager hensyn til stigningen i arbejdsløsheden, fattigdommen, uligheden, forskellene og den økonomiske tilbagegang, som disse spareplaner vil forårsage, mens økonomiske og finansielle grupper fortsat har en stigende indtjening. Det fører til flere spørgsmål, f.eks.:
Hvorfor er Den Europæiske Centralbanks vedtægter og retningslinjer ikke blevet ændret med hensyn til lån, der ydes direkte til medlemsstaterne til en rente på 1 %, den samme som til private banker, som så opkræver tre, fire eller fem gange så høje renter og dermed øger statsgælden? Hvorfor er det ikke blevet besluttet at anvende en skat på kapitalbevægelser og ikke træffe de nødvendige foranstaltninger til udryddelse af skattely og derivatmarkeder, som ville bringe spekulation i statsgælden til ophør? Hvorfor ikke beslutte at øge EU-budgettet til en reel politik for økonomisk og social samhørighed med det formål at øge produktionen og skabe job med rettigheder ...
(Formanden afbrød taleren)
Jaroslav Paška
(SK) Fru formand! Vi drøfter et forslag om et finansielt stabilitetsinstrument for euroområdet - et instrument, som bør hjælpe vores venner fra lande, som i øjeblikket ikke kan betale deres gæld.
Alle her taler om at skabe en fælles finansiel stabilitetsmekanisme, som skal garanteres af alle euroområdets medlemslande, og vi forventer, at de, der har kunnet holde deres gæld under kontrol, udviser solidaritet med dem, der ikke har kunnet.
Efter at have oplevet de løsninger, der hidtil er brugt til at hjælpe Grækenland, og det enkeltstående beskyttelsesbolværk, der blev opført sidste gang, tænker jeg på, hvad der ville ske, hvis de finansielle troldmænd fra markederne greb deres lommeregnere og begyndte at udregne den faktiske værdi af løsningen og fandt ud af, at dette ikke en gang var pålideligt nok til, at de var villige til at risikere at investere deres penge i området.
Jeg spekulerer på, om vi har de efterfølgende løsninger klar og har forberedt de næste skridt. Løsningens troværdighed er på nuværende tidspunkt ifølge dette scenarie meget lille.
Andrew Henry William Brons
(EN) Fru formand! De fleste almindelige mennesker opfatter en krise som en tragedie. Eurokraterne ser den som en mulighed for at sende deres magtfangarme endnu længere ud. Rådet skal træffe beslutning om en permanent krisemekanisme til at beskytte den finansielle stabilitet i euroområdet som helhed, naturligvis støttet af traktatændringer. Vi får pålidelige oplysninger om, at disse kontroller og naturligvis traktatændringerne også vil gælde for lande uden for euroområdet.
Koalitionsregeringen i Det Forenede Kongerige har lovet at afholde en folkeafstemning i tilfælde af yderligere magtoverdragelse til EU. Men dette løfte vil blive holdt lige så pålideligt og ærligt som det konservative løfte om at afholde en folkeafstemning om Lissabontraktaten. For de konservative er løfter taktik, ikke forpligtelser.
Czesław Adam Siekierski
(PL) Fru formand! Året nærmer sig sin slutning. Det ville være en god idé at se nærmere på, hvad vi har opnået. Lad os se på, hvad vi har besluttet, og hvad vi har sagt, og lad os besvare spørgsmålet om, hvad vi har gjort ved det. Hver af os bør se nøje på egne beslutninger på områder, hvor vi har haft et ansvar. Det er godt, at vi ønsker at føje visse bestemmelser til traktaten, som kan disciplinere vores indsats. Men vi har dog trods alt stadig stabilitets- og vækstpagten, som fortsat er i kraft. Hvorfor overholdt vi ikke bestemmelserne i den? Hvorfor reagerede Kommissionen og dens tjenestegrene ikke tidligere over for krisen i Grækenland og Irland?
EU er en demokratisk institution, som omfatter mange medlemsstater. Den kan derfor ikke handle ensidigt på den måde, som den enkelte stat kan - jeg tænker her på f.eks. Kina, USA og andre lande. Derfor manglede der beslutningskraft til at beskytte euroen. Derfor er det nødvendigt at udvikle en ny tilgang til økonomisk styring, at skabe en sand økonomisk union, at forbedre samordningen og at harmonisere finans- og endda skattepolitikken.
George Sabin Cutaş
(RO) Fru formand! Som det også er blevet nævnt af de tidligere talere, har EU åbenbart ikke gjort tilstrækkelige fremskridt hidtil med hensyn til at sikre finansiel stabilitet på sine markeder. På baggrund af at spekulanter sætter den fælles valutas stabilitet på spil hver eneste dag ved at isolere og presse medlemsstaterne, kan løsningen kun virke ved at opretholde solidariteten på EU-plan. Oprettelsen af en permanent mekanisme til beskyttelse af euroområdets finansielle stabilitet er da også blevet en nødvendighed og vil skulle koordineres ved hjælp af fællesskabsmetoden.
Borgernes interesser varetages bedst, når EU-institutionerne er fuldt ud inddraget i beslutningsprocessen, og det fælles bedste kommer før interesserne. Samtidig må vi huske på, at det er afgørende for alle 27 medlemsstater at være involveret i denne fremtidige mekanisme som led i det indre marked. Andre valutaers ustabilitet vil altid have stor indflydelse på euroens stilling.
Diogo Feio
(PT) Fru formand! Det næste møde i Rådet er faktisk meget vigtigt. Vigtigt som svar på en krise, der er omfattende og international, vigtig tillige som svar på en specifik krise i de regeringer, der ikke har lavet deres hjemmearbejde i tide, som har brugt for mange penge, og som ikke gennemførte de nødvendige strukturreformer. Derfor stiller jeg op her for at støtte kravet om et stabilt instrument til forsvar af euroen.
Svaret kan og skal ikke gives fra sag til sag. Præcis derfor støtter jeg, at det gøres efter fællesskabsmetoden og ikke efter den mellemstatslige metode, der i sidste ende belønner regeringerne for ikke at have gjort, hvad de skulle, i tide. Jeg understreger behovet for en større rolle til Parlamentet i drøftelserne af disse anliggender, især med forhandlinger som den, vi har her i dag, der er livlig, rummer uenighed, men forsvarer en stærkere europæisk union og en stadig bedre euro.
Zigmantas Balčytis
(LT) Fru formand! Sandt at sige er jeg enig i alle de idéer, der fremsættes her i dag om oprettelse af en krisemekanisme og om yderligere foranstaltninger, som jeg mener, at både Rådet og Parlamentet vil drøfte i fremtiden. I dag har vi hørt mange modstridende vurderinger og måske også nogle beskyldninger om tidligere fejl. De kom fra alle sider. De kom fra medlemsstater, Kommissionen og Rådet samt forretningsbanker, hvis aktiviteter formentlig også vil blive nøje overvåget i fremtiden. Jeg vil gerne komme ind på et andet emne. Jeg kunne lide den idé, som formand Barroso fremsatte, om, at vi i denne vanskelige situation må arbejde sammen i enstemmighed, løfte i flok, og jeg ville virkelig gerne bede Dem, hr. kommissær, om at gøre alt, hvad De formår, for at sikre, at alle lande kan deltage i denne nyetablerede krisemekanisme, uanset om de er med i euroområdet eller ej. Da vi åbnede vores markeder ved optagelsen i EU, betalte vi samme beløb ind på budgettet og meget andet ved siden af.
João Ferreira
(PT) Fru formand! Der er ingen stabilitetsmekanisme, der kan fjerne de væsentligste årsager til ustabilitet i EU. De politikker, der bragte os ud i denne krise, er de samme som dem, politikerne nu vil føre videre og videreudvikle, nemlig en økonomisk og monetær union, der er skabt til gavn for nogen og til skade for andre, der løsner grebet om finansiel spekulation, med prioritering af den frie - dvs. uhindrede - bevægelighed for kapital, indførelse af markedsøkonomi i alle dele af samfundet, devaluering af arbejde som en kilde til velstand og - med samme begrundelse - til rettigheder.
I begyndelsen af det andet årti i det 21. århundrede er EU ikke i færd med at ryste forbindelsen til den største sociale nedtur af sig, som Europa har oplevet de seneste årtier som resultat af et hidtil uset angreb på folks rettigheder og levevilkår. Økonomiske og finansielle koncerner fortsætter med at opsamle enorme profitter, arbejdsløsheden breder sig fortsat, og millioner af arbejdstagere bliver fattigere, selv om de arbejder. Det er det budskab, der kan høres i protesterne gennem Europa, og det er på tide at lytte til det.
Angelika Werthmann
(DE) Fru formand! Borgernes tillid til Europa og til euroen er blevet alvorligt udhulet af finanskrisen og de politiske manøvrer. Europas borgere har brug for letfattelige, klare udsigter for deres valutas sikkerhed, som de kan stole på i det lange løb. Stabilitets- og vækstpagten definerer de øvre grænser for underskud og samlet gæld. Men den er forholds ineffektiv. Nye redningspakker vil kun vinde den nødvendige brede accept blandt borgerne, hvis de også rummer effektiv kontrol og sanktioner. Med hensyn til kontrol må Eurostat forstærkes yderligere, og sanktionsmekanismen skal kunne gennemføres let og effektivt. Det eksisterende system indeholder sanktionsmuligheder. De kommende redningspakker skal indeholde løbende kontrol, en hurtig og koordineret tilgang og effektive sanktioner.
Jean-Pierre Audy
(FR) Fru formand, hr. kommissær! Kommissionen vil foreslå at oprette denne permanente mekanisme i henhold til artikel 136. Jeg beklager, at De ikke har brugt artikel 122, som ville have givet os mulighed for at indbefatte alle medlemsstater, men vi sætter en politisk debat i gang, for så vidt som Parlamentet vil blive hørt i henhold til artikel 48 om de forenklede revisionsprocedurer, og jeg vil gerne fremsætte to politiske emner.
For det første er euroområdet ikke nok i sig selv. Som minimum bør vi inkludere alle de stater, der er forpligtede til uden forsinkelse at indføre euroen som deres valuta, og det er 25 medlemsstater.
Det andet emne vedrører den parlamentariske politiske kontrol. Det er ikke en nødmekanisme, det er en permanent mekanisme. Derfor bør der logisk set være en vis parlamentarisk politisk kontrol på hensigtsmæssige vilkår, som Kommissionen skal foreslå os, fordi det er parlamenternes opgave, især Europa-Parlamentet, at føre kontrol med den udøvende magt i henseende til denne bestemmelse.
Edite Estrela
(PT) Fru formand! Beskyldninger løser ikke vores problemer og afslører i visse tilfælde en mangel på viden om den pågældende situation. Vi har brug for foranstaltninger til at standse spekulationen i statsgæld. Der tales meget om situationen i Portugal, men i sin rapport denne måned konkluderede IMF, at Portugal havde været et af de lande, der havde gennemført flest reformer for at sikre de offentlige finansers og socialsikringens overledelse.
Før krisen i 2007 havde Portugal en økonomisk vækst på 2,4 % og et underskud på 2,6 %. Fra 2005 til 2010 var Portugal et af de lande, der øgede sin eksport mest. Det, vi har brug for, er mere enhed, mere ansvarlighed og mere solidaritet, så markederne kan falde til ro.
Bogusław Liberadzki
(PL) Fru formand! Vi koncentrerer os om euroområdet, men 150 mio. borgere er stadig uden for dette område, hvilket er en tredjedel af EU's borgere. Derfor er det vigtigt for os at have en sund euro og et sundt euroområde. Vi vil gerne udtrykke dette meget klart - mindre af de nationale regeringer og mere Union og Parlament.
I Polen er den tyske kanslers mening meget vigtigere end hr. Van Rompuys, og hr. Camerons højtrungende røst er vigtigere end hr. Barrosos mening. Vi har derfor brug for en stabiliseringspagt, en pagt for stabil europæisk solidaritet. Hr. Schultz gør ret i at ønske mere Europa i vores tankegang og nye værktøjer til vores arbejde, f.eks. en afgift på finansielle transaktioner, euroobligationer, banktilsyn og koordineret budgetdisciplin i medlemsstaterne.
Olli Rehn
Fru formand, mine damer og herrer! Lad mig først takke for en meget væsentlig og ansvarlig forhandling om Europas reaktion på den aktuelle krise. Den seneste fase af finanskrisen ser da også mere og mere ud til at være af systemisk art, hvilket kræver en ligeledes systemisk reaktion fra EU's side.
Derfor må Europas politiske svar være altdækkende, konsekvent og beslutsomt. Det vil nødvendigvis skulle rumme både brede foranstaltninger gældende for hele EU og specifikke foranstaltninger truffet af medlemsstaterne.
Hvad bør der gøres? I Kommissionens øjne har vi fire handlemuligheder. For det første har vi brug for en beslutsom fælles indsats for at opfylde de aftalte budgetforpligtelser. Hver medlemsstat bør holde sig til sine finanspolitiske mål. Det bedste forsvar mod smitte er at bygge en ringmur rundt om vores budgetstillinger. Således træffer f.eks. Spanien og Portugal meget overbevisende beslutninger i den henseende lige nu.
For det andet skal vi fremrykke næste runde af bankstresstesten og gennemføre den på en endnu mere altomfattende og stringent måde end sidste gang ved at bruge den nye europæiske struktur for finansiel regulering og tilsyn, som træder i kraft pr. januar 2011.
For det tredje har vi brug for effektive finansielle stopklodser, og derfor oprettede EU i maj den europæiske finansielle stabilitetsmekanisme og facilitet i en foreløbig periode på tre år. Snart oprettes den permanente europæiske stabiliseringsmekanisme, der skal træde i kraft medio 2013.
For at gå skridtet videre er der for nylig foreslået flere initiativer om euroobligationer. Euroobligationerne er et bredt begreb, der dækker en lang række anvendelsesmuligheder. Politikfastlæggelsen er, hvilket er både ret og rimeligt, koncentreret om at gøre den eksisterende europæiske finansielle stabilitetsfacilitet mere effektiv og smidig for at hjælpe os med den umiddelbare løsning på den nuværende fase af krisen.
Men vi skal bestemt fortsætte de analytiske diskussioner om disse rationelle alternativer, som kan hjælpe Europa med at overvinde den systemiske krise ved at forbedre obligationsmarkedets funktion, lette den finanspolitiske konsolidering gennem mere rimelige låneomkostninger, tilvejebringe et grundlag for bedre budgetkoordinering blandt medlemsstaterne og styrke incitamenterne til en stram finanspolitik i medlemsstaterne.
Det fjerde element af det altdækkende svar skal være strukturelle foranstaltninger, som det er beskrevet i Europa 2020-strategien. De er bestemt nødvendige for at øge vores potentielle vækst og skabe bæredygtig beskæftigelse. Vi må få det bedste ud af det indre marked, især for tjenesteydelser og energi, gøre skatte- og socialydelsessystemerne mere befordrende for beskæftigelsesvæksten, foretage mere fokuserede investeringer i viden og innovation og forenkle vores lovgivningsmiljø.
Det femte element, som er væsentligt i vores systemiske svar, og som vi i høj grad har kontrol over, er den hurtige og ambitiøse vedtagelse af lovpakken om skærpet økonomisk styring, som Kommissionen foreslog i september. Jeg er glad for, at Parlamentet og Rådet har givet tilsagn om at afslutte denne pakke inden næste sommer. Det er et spørgsmål om troværdighed for den økonomiske og monetære union i EU i det hele taget. Pakken er også en meget effektiv kriseforebyggelsesmekanisme, da den styrker den lang- og kortsigtede tillid til europæisk økonomi så vel som tilliden til den nærmeste fremtid.
Desuden er den - som svar til hr. Karas - også et væsentligt springbræt til fuldførelse af den økonomiske og monetære union, ved at den omsider supplerer den stærke monetære union med en sand og funktionsdygtig økonomisk union. Det er sandelig på høje tid, at der bliver pustet liv i Ø'et i ØMU'en gennem dannelse af en reel og effektiv økonomisk union som det sidste trin i den europæiske økonomipolitiske integration.
medlem af Kommissionen. - (FI) Fru formand! Jeg vil alligevel godt komme med et par kommentarer på finsk på grund af hr. Soinis tale. Måske er han nu kommet tilbage, efter at han gik fra mødet lige før. Vi har hidtil kunnet og bør også fortsat lytte til hr. Soinis taler med humoristisk sind, men da han på det seneste har opnået en vis støtte, skal de naturligvis tages mere alvorligt.
Først og fremmest mener jeg ikke, at det er særlig nyttigt at forklejne grækerne på den måde, som hr. Soini gør, ej heller professionelt passende. Grækenland indfører i øjeblikket vigtige, faktisk epokegørende reformer, som fortjener vores respekt og ikke vores foragt.
Jeg synes, hr. Soini skulle huske på det gamle finske ord, der lærer os at være bevidste om vores egen situation og samtidig respektere andres. Det er en langt bedre måde at opbygge et fredeligt Europa, der bygger på samarbejde.
For det andet synes jeg heller ikke, det er professionelt at sammenligne EU med Sovjetunionen, som hr. Soini gjorde. Folk uden humor kunne endda opfatte det som en fornærmelse. Frihed, demokrati og retsstaten var ikke Sovjetunionens varemærker, men de udgør EU's grundlæggende værdier, hvilket finnerne har forsvaret til alle tider, hr. Soini. Finnernes evne til at forstå bør heller ikke undervurderes, heller ikke dem, der støtter True Finns Party. Folk ved sandelig godt, at EU ikke er Sovjetunionen.
(Bifald)
Hannes Swoboda
(DE) Fru formand! Jeg antager, at De er enig med mig i, at det er meget uhøfligt, når nogle medlemmer stiller spørgsmål og så forlader salen. Jeg vil gerne underskylde over for hr. Rehn, for det må virkelig være frustrerende for ham at give detaljerede svar, efter af nogle af medlemmerne allerede er gået. Jeg mener, vi skal arbejde sammen om at sikre, at dette ikke længere sker eller i hvert fald ikke så tit.
Formanden
Hr. Swoboda, jeg er helt enig. Det er meget uhøfligt og respektløst. Hr. De Rossa, har De en bemærkning til forretningsordenen?
Proinsias De Rossa
(EN) Fru formand! På den anden side har kommissær Rehn ikke svaret på de spørgsmål, jeg stillede, og jeg er her stadig.
Formanden
Det var kun en bemærkning til forretningsordenen. Hr. Rehn, De behøver ikke svare. De kan naturligvis gøre det, men det er ikke spørgetid til Kommissionen. Den næste taler er hr. Chastel for Rådet.
Olivier Chastel
Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer! Jeg mener personligt, at Kommissionen har bidraget med mange svar i denne meget lærerige forhandling, så meget desto mere fordi Parlamentet er tæt involveret i reaktionen på denne krise. Lige som Kommissionen vil jeg gerne komme ind på to emner vedrørende det, der er på spil i morgen og i overmorgen på topmødet.
Først vil jeg gerne sige noget om økonomisk styring og inddragelse af Parlamentet. Som De ved, har formandskabet allerede kontaktet de ansvarlige for økonomisk styring i Parlamentet. Desuden ønsker formandskabet at opnå det bedst mulige samarbejde med dette Parlament, især gennem uformelle samråd, før den formelle fase af forhandlingerne indledes. I lyset af, hvor vigtigt dette emne er, og de potentielle følger for markederne har formandskabet som nævnt afgivet løfte om at hastebehandle det i overensstemmelse med Rådets ønsker. Desuden har formandskabet for at sætte skub i arbejdet nedsat en arbejdsgruppe, der kun skal beskæftige sig med dette emne. Denne gruppe indledte sit arbejde i slutningen af november og byggede videre på den opmærksomhed, som emnet fik fra Økonomi- og Valutaudvalget.
Det andet element, som vores stats- og regeringsledere vil rette blikket mod i morgen og i overmorgen, er den fremtidige permanente krisestyringsmekanisme. Jeg forstår, at der vil blive stillet en række spørgsmål om denne mekanisme og rækkevidden af løsningerne på krisen. I går middags i Rådet (almindelige anliggender) og i selskab med formand Van Rompuy havde mange af os stadig ubesvarede spørgsmål. Jeg kan bevidne, hvor meget medlemsstaterne ønsker at komme med løsninger på krisen, hvor bevidste de er om, at det, der er på spil i dag, er det overordnede europæiske marked og euroen, og at det ikke kun er et spørgsmål om det enkelte land og så de andre. Svaret skal være altdækkende, og vi skal gøre alt, hvad vi kan, for at mindske usikkerheden, der præger dette marked.
Efter min mening må vi imidlertid også undgå at vække eller skabe forventninger, som ikke kan opfyldes for nuværende. Derfor har alle bidraget med deres egen nye idé til, hvordan vi skal løse krisen. Når vi ved, at vi skal have tilsagn fra en række medlemsstater til en ny idé, virker det ikke i dag til at være den bedste løsning. Jeg må fortælle Dem, at det, der bliver vigtigt i morgen, i overmorgen, fredag, når topmødet er slut, er først og fremmest, at vi kan sende et klart signal til markederne om medlemsstaternes vilje til at reagere på finanskrisen, på eurokrisen i dag. Dernæst, at vi kan bekræfte vores vilje til at oprette en enkel mekanisme til ændring af traktaterne. De ved jo, hvorfor det skal være en enkel mekanisme, og det er på grund af ratificeringerne, der skal foregå i de enkelte medlemsstater. Og endelig, at vi kan oprette denne fremtidige permanente krisestyringsmekanisme, som også skal være åben, fordi den skal være uangribelig, især for retten i Karlsruhe.
Formanden
Jeg har modtaget et enkelt beslutningsforslag, der er fremsat i henhold til forretningsordenens artikel 115, stk. 5.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag den 16. december 2010.
Skriftlige erklæringer (artikel 149)
Lidia Joanna Geringer de Oedenberg
På det forestående europæiske topmøde vil der sandsynligvis blive truffet beslutninger om, hvordan den permanente antikrisemekanisme, der skal beskytte den finansielle stabilitet i euroområdet efter 2013, skal se ud, og man vil indlede processen med at foretage ændringer i oprettelsestraktaterne. Selv om jeg forstår behovet for ekstraordinære foranstaltninger, som er opstået i kraft af den økonomiske krise, har jeg dog mine bekymringer over den fart, som ændringerne sker med, og den måde, hvorpå nogle af medlemsstaterne forsøger at pådutte andre stater bestemte løsninger. Nogle af idéerne - f.eks. euroobligationer - afvises uden nærmere overvejelser. Jeg mener, at selv om det er en usædvanlig situation, så skal beslutninger, der er vigtige for EU, træffes med ro og respekt for princippet om solidaritet og ligeret for alle medlemsstater. Jeg vil også gerne støtte den polske regerings holdning til ændringerne af den måde, hvorpå den offentlige gældsbyrde beregnes. Polen og 10 andre EU-medlemsstater har gennemført reformer af deres pensionssystemer, og disse reformer koster i øjeblikket betydelige summer på de nationale budgetter. I Polen blev reformerne nødvendiggjort af det gamle systems voksende ineffektivitet, hvilket var endnu dyrere. Den aktuelle gæld siger derfor ikke noget om mangel på forsigtighed, men er resultatet af ændringer, hvis langsigtede mål er at reducere budgetudgifterne til pensionsudbetalinger. Jeg håber, medlemsstaternes repræsentanter vil være enige i de ændringer, som Polen foreslår.
Iliana Ivanova
Etableringen af en permanent krisemekanisme for EU for at styrke den finansielle stabilitet er et skridt i den rigtige retning. Sammen med stærkere og mere koordineret økonomisk styring kunne og ville den permanente krisemekanisme garantere stabiliteten i euroområdet. Man bør også huske den specifikke situation i de nye medlemsstater, når mekanismen oprettes. Disse lande bør aktivt inddrages i debatten og gives mulighed for at deltage i mekanismen, hvis de gerne vil. Samtidig bør medlemsstaterne beholde deres nationale skattepolitik. Det er vigtigt at beholde skattekonkurrence som et værktøj til at lette samhørigheden og sætte skub i EU's økonomiske vækst. At ændre politik i retning af skatteharmonisering eller et fælles konsolideret beskatningsgrundlag vil kun yderligere gøre forskellene i økonomisk udvikling endnu større og hæmme samhørigheden. Medlemsstater, der skaber en større risiko ved at oparbejde underskud og stifte gæld, bør bidrage mere til aktiverne i krisemekanismen. Det ville afgjort give incitament til at føre en strammere finanspolitik og styrke merværdien af at have sin egen økonomi- og finanspolitik.
Astrid Lulling
Selv om begivenhederne de seneste måneder har krævet, at regeringerne træffer nødforanstaltninger og beslutninger, som kan anvendes direkte, skal etableringen af en permanent krisemekanisme til at beskytte den finansielle stabilitet i euroområdet bygge på et ubestridt retsgrundlag. Derfor er det indlysende, at Parlamentet skal gribe ind som medlovgiver for at gennemføre de grundlæggende reformer, som er blevet nødvendige for at stabilisere den økonomiske og monetære union. En rent mellemstatslig løsning kan ikke være det rette svar.
Reformen af ØMU'en er en afgørende opgave med betydelige konsekvenser. Vi er alle klar over værdien af den fælles mønt for EU. Men ØMU'ens aktuelle sårbarhed kræver modige og innovative løsninger.
I en sådan sammenhæng fortjener en løsningsmulighed som euroobligationer at blive undersøgt nærmere og debatteret og ikke at blive behandlet som et tabu. Ikke desto mindre er der mange forhindringer lige nu. Vi må være klar over betydningen på institutionelt, juridisk og finansielt plan af at indføre et sådant instrument, som ændrer arten af Den Europæiske Union. I modsætning til, hvad nogle af fortalerne mener, vil det betyde endnu mere disciplin og stramning.
Ulrike Rodust
Jeg vil gerne henlede Rådets opmærksomhed på et problem, som truer med at paralysere samarbejdet mellem de to institutioner om emnet fiskeripolitik. Det handler om forordningerne om langsigtede forvaltningsplaner. Disse forordninger står centralt i den fælles fiskeripolitik. Rådet og flertallet af medlemsstaterne accepterer ikke, at Lissabontraktaten har givet de europæiske parlamenter ret til at deltage i beslutningerne om disse forordninger. Ministrene handler i strid med Rådet og Rådets juridiske tjeneste, i strid med Kommissionens holdning og naturligvis i strid med Parlamentets vilje. Rådet har i øjeblikket to forvaltningsplaner, som ikke kan vedtages. Kommissionen kan ikke forelægge yderligere planer, som der er tvingende behov for af hensyn til vores fiskere og vores have, og som for længst er blevet færdiggjort og nu ligger i en skuffe. Det er uacceptabelt. Jeg opfordrer det belgiske formandskab og det kommende ungarske formandskab til at indlede forhandlinger med Parlamentet umiddelbart, så vi kan finde en løsning. Vi er rede til at indlede drøftelser.
Edward Scicluna
Lad os huske på, at krisen på euroområdet primært er en statsgældskrise, som er blevet forværret af to betydningsfulde begivenheder. Den ene er redningen af de private finansieringsinstitutioner, hvorved privat gæld blev konverteret til statsgæld, og den anden er stimuleringspakken, som regeringerne brugte til at bremse den økonomiske nedgang. Vi ignorerer disse to begivenheder og behandler alle lande, som om de var en gruppe hæmningsløse lykkeriddere på daseferie ved Middelhavet. I enhver mekanisme, vi indfører til at forebygge kriser og til genopretning, bør der tages hensyn til, at landene, da tiderne var normale, pligtskyldigt fulgte planerne om at reducere deres underskud og efterfølgende deres gæld. Vildfarne lande var undtagelsen og ikke reglen. Lad os endelig skærpe overvågningsmekanismen og indføre nogle rimelige sanktioner, men vi bør holde os for øje, hvad vi ønsker at opnå på mellemlangt sigt, nemlig vækst og beskæftigelse. Disse mål nås ikke ved hjælp af sanktioner og påbudte stramninger. Det vil først lykkes, når vi forstår, hvordan ubalancerne skabes og reduceres, og vi arbejder sammen om at nå disse mål. Det er det, borgerne i EU forventer af os.
Silvia-Adriana Ţicău
Rådet vil på sit møde den 16.-17. december drøfte og vedtage de foranstaltninger, der skal til for at styrke den økonomiske søjle i Den Økonomiske og Monetære Union og konsolidere EU's finansielle stabilitet. I denne forbindelse må vi også undersøge de foranstaltninger, der er nødvendige for at sikre, at det europæiske banksystem kan finansiere den europæiske økonomi, især SMV'erne.
Europas borgere forventer mere solide foranstaltninger fra EU-institutionerne med henblik på ikke blot finansiel stabilitet, men også og især en tilbagevenden til bæredygtig økonomisk vækst.
I 2008 blev 116 mio. EU-borgere udsat for risiko for fattigdom og social udstødelse. Antallet steg som følge af den økonomiske og finansielle krise, med unge og ældre som de mest udsatte grupper med hensyn til fattigdom og social udstødelse.
EU-borgernes primære bekymring er stadig, om de kan beholde deres job og sikre sig en anstændig indtægt. Den økonomiske og finansielle krise har haft stor indvirkning på de nationale budgetter og forårsaget nedskæringer i uddannelses-, sundheds- og socialsikringssystemerne. Det er på tide, at EU vedtager de nødvendige foranstaltninger til at sikre bæredygtig økonomisk vækst gennem investering i en industripolitik, der skaber job og garanterer konkurrenceevne, og gennem tilstrækkelige investeringer i forskning, uddannelse og sundhed.
