Justering av protokollet från föregående sammanträde
Talmannen. -
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Wynn (PSE). -
Fru talman! Protokollet är riktigt men jag skulle vilja göra en kommentar. Jag var närvarande i går i Strasbourg och hade möten från det jag kom fram till efter kl. 21.00 på kvällen. Därför signerade jag inte registret i plenisalen och när vi tittar på protokollet så finns mitt namn inte med där.
En del organisationer offentliggör uppgifter om ledamöternas närvaro, detta är dock ett klassiskt exempel på att när de säger att ledamöter inte har deltagit i sammanträdesperioden innebär det ibland bara att de inte har skrivit in sig i kammaren den dagen. Jag önskar att detta tas till protokollet. Ledamöterna bör hålla detta i minnet när dessa listor offentliggörs och närvarolistan inte tycks motsvara det faktiska förhållandet.

Talmannen. -
Tack, herr Wynn. Er iakttagelse kommer naturligtvis att föras till protokollet.
Lynne (ELDR). -
Fru talman! En ordningsfråga, jag skulle vilja be talmannen framföra våra klagomål till den franska regeringen, Strasbourgs borgmästare och förvisso till Air France: några av oss kunde inte komma till inledningen av sammanträdet i går eftersom Air France ställde in en av de få direktflygningarna från Förenade kungariket till Strasbourg. Det innebar att många av oss var tvungna att flyga via Nantes och inte kom fram förrän kl. 21.00 på kvällen. Och vi var de som hade tur. Jag har förstått att talmannen också drabbades. Om den franska regeringen absolut önskar att vi skall samlas här för 12 sammanträdesperioder om året - och jag är inte någon av dem som har beklagat sig över detta - så bör den se till att vi kan komma till sammanträdet och även komma hem igen efter omröstningen 18.30 på torsdag kväll!
Det är fullständigt absurt att ledamöter av Europaparlamentet inte kan delta i debatter. Jag skulle ha talat i en av de debatterna i går, och jag vet att det finns andra som också skulle ha gjort det. Får jag be talmannen ta kontakt med berörda tjänstemän och be dem göra något åt saken?
(Applåder)

Talmannen. -
Fru Lynne, er protest kommer naturligtvis att vidarebefordras. Vår talman Pat Cox drabbades som ni vet själv av denna händelse. Vi kommer att meddela den franska regeringen om detta. Detta sagt, verkar det som om ansvaret för denna händelse, som vi alla beklagar, inte låg hos en utan flera instanser. Vi kommer alltså att översända våra protester till alla dem som var ansvariga för denna händelse, för att detta inte skall upprepas.
(Protokollet justerades.)

Randzio-Plath (PSE)
Fru talman! Vi godkänner begäran om brådskande förfarande om det behandlas på sammanträde II i april. Vi kommer då också att ha fått kännedom om vilken rättsuppfattning utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden har. Trots att vi inte är införstådda med ändringen av det rättsliga underlaget är vi beredda att på dessa villkor behandla frågan på aprilsammanträde II.

Palacio Vallelersundi (PPE-DE)
. (ES) Fru talman! Dessa förslag till bestämmelser som föreskrivs i Förenta nationernas resolution 1390 antogs den 16 januari i år av Förenta nationernas säkerhetsråd i enlighet med kapitel VII i Förenta nationernas stadga. Med tanke på de 30 dagar som föreskrivs för att de avtalsslutande staterna skall vidta åtgärderna i denna resolution från Förenta nationerna röstade utskottet för medborgerliga rättigheter samt rättsliga och inre frågor i går för ett brådskande förfarande och för att förfarande utan betänkande skall tillämpas, det vill säga, att betänkandet går direkt till plenum med en tidsfrist för de politiska grupperna för att lämna in ändringsförslag. Jag ber ordförandeskapet att med tanke på omständigheterna utverka längsta möjliga tidsfrist för att lämna in ändringsförslag.
Låt mig komma med två kompletterande kommentarer. För det första vidtar Europeiska unionen två slags åtgärder för att genomföra resolutioner av det här slaget, som nr 1390: en som hör till den andra pelaren, det vill säga utrikespolitik, och en annan inom EG-fördraget. Kommissionen ansåg praktiskt taget enhälligt i går att parlamentet bör arbeta för att utveckla instrumenten i den andra pelaren, det vill säga utveckla den gemensamma ståndpunkt som man för närvarande är i färd med att anta. Om parlamentet inte är involverat eller åtminstone informerat, nåväl, en sak är vad som står i fördraget och en annan vad det sunda förnuftet säger och tanken är att kammaren skall företräda medborgarnas intressen.
Den andra kommentaren är att utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor är mycket oroat och kommer därför formellt att begära att rådet och medlemsstaterna som ingår i Förenta nationernas säkerhetsråd utverkar nödvändiga processmekanismer för att man skall kunna ändra i förteckningarna i det fall där det inte är berättigat att ha med fysiska eller juridiska personer. Denna fråga bekymrar för närvarande den allmänna opinionen i våra medlemsstater i hög grad.
Slutligen begär vi nu att kommissionen inte tvingar oss att genomföra dessa slags förfaranden. Det är inte seriöst att parlamentet endast får fem dagar på sig för att besluta sig för att stödja detta beslut, det handlar ju egentligen inte om att avge ett yttrande, utan att stödja den resolution från Förenta nationerna som utfärdades den 19 januari. Vi uppmanar även att man i framtiden kopplar in oss tidigare i utarbetandet av dessa slags förordningar, detta för att parlamentet skall kunna ge sitt stöd med fullständig kunskap om frågan, för att inte behöva sätta igång ett processuellt maskineri som verkligen är oproportionerligt.

Talmannen. -
Fru Frahm, ni har begärt att få ordet. Vill ni tala för eller emot det brådskande förfarandet?

Frahm (GUE/NGL).
Fru Palacio, jag förstår inte att ni har låtit utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor godkänna detta förfarande. Jag förstår inte att utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor skall behandla en lista med namn utan att veta hur denna lista har upprättats och utan att man vet hur den kan ändras. Om utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor hade tagit sina uppgifter på allvar hade det avstått från att behandla ett sådant ärende innan man visste hur man kan ändra listan med namn. Om man vill respekteras av kommissionen kan man inte bara gå med på att arbeta i kommissionens tempo. Detta borde man ha nekat att göra.

Talmannen. -
Vill någon göra ett inlägg till stöd för det brådskande förfarandet?

Palacio Vallelersundi (PPE-DE).
Fru talman! Jag besvarar särskilt denna punkt. Jag är för ett brådskande förfarande och som jag sade tidigare, så handlar det inte om att parlamentet skall avge ett yttrande om en förteckning. Vad det handlar om är att parlamentet skall stödja ett beslut som har fattats av Förenta nationernas säkerhetsråd. Det är en akt som antas av Förenta nationernas säkerhetsråd och som de avtalsslutande staterna och Europeiska unionen - som är en regional maktfaktor när det gäller några av de avtalsslutande staterna - bör stödja, men som inte deltar i denna.
I Förenta nationernas stadga föreskrivs det i artiklarna 40 och 41 i kapitel VII att säkerhetsrådet skall vidta de åtgärder som det finner lämpliga och att de avtalsslutande staterna ?skall? - det är en skyldighet - genomföra dem. Följaktligen bör alla ändringar av dessa genomföras av säkerhetsrådet. Vad utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden begär - och vi kommer att utveckla det ytterligare - är att rådet i egenskap av företrädare för Europeiska unionen tillsammans med de medlemsstater som ingår i säkerhetsrådet skall se till förfaranden och mekanismer inom Förenta nationernas säkerhetsråd utverkas för att det skall kunna göras undantag i det fall någon fysisk eller juridisk person som inte bör stå med på denna förteckning finns med på den.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om:
betänkandet (A5-0103/2002) av McCartin för utskottet för budgetkontroll om beviljande av ansvarsfrihet för kommissionen för genomförandet av Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 2000 
(SEK(2001) 0528 - C5-0234/2001 - 2001/2102(DEC));
betänkandet (A5-0088/2002) av Blak för budgetkontrollutskottet om beviljande av ansvarsfrihet för kommissionen för genomförandet av budgeten för den sjätte, sjunde och åttonde Europeiska utvecklingsfonden för budgetåret 2000 (KOM(2001) 233 - C5-0209/2001 - 2001/2096(DEC));
betänkandet (A5-0079/2002) av Seppänen för budgetkontrollutskottet om beviljande av ansvarsfrihet för kommissionen för förvaltningen av Europeiska kol- och stålgemenskapen EKSG under budgetåret 2000 (C5-0043/2002 - 2001/2101(DEC));
betänkandet (A5-0098/2002) av Virrankoski för budgetkontrollutskottet om beviljande av ansvarsfrihet för genomförandet av Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 2000: avsnitt I - Europaparlamentet (SEK(2001) 530 - C5-0238/2001 - 2001/2103(DEC));
betänkandet (A5-0094/2002) av Morgan för budgetkontrollutskottet
1. om beviljande av ansvarsfrihet för genomförandet av Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 2000:
Avsnitt IV, Domstolen
(SEK(2001) 530 - C5-0240/2001 -2001/2105(DEC))
Avsnitt V, Revisionsrätten
(SEK(2001) 530 - C5-0241/2001 -2001/2106(DEC))
Avsnitt VI, Ekonomiska och sociala kommittén
(SEK(2001) 530 - C5-0242/2001 -2001/2107(DEC))
Avsnitt VII, Regionkommittén
(SEK(2001) 530 - C5-0243/2001 -2001/2108(DEC))
Avsnitt VIII, Ombudsmannen
(SEK(2001) 530 - C5-0244/2001 -2001/2109(DEC))
och om
beviljande av ansvarsfrihet för genomförandet av Europeiska unionens allmänna budget för budgetåren 1996-1999:
Avsnitt VI, Ekonomiska och sociala kommittén
(SEK(1997) 402 - C4-0197/1997 - 1997/2076(DEC),
SEK(1998) 521 - C4-0353/1998 - 1998/2011(DEC),
SEK(1999) 414 - C5-0008/1999 - 1999/2166(DEC),
SEK(2000) 539 - C5-0312/2000 - 2000/2156(DEC))
2. om att skjuta upp beslutet om att bevilja ansvarsfrihet för genomförandet av Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 2000:
Avsnitt II, Rådet
(SEK(2001) 530 - C5-0239/2001 - 2001/2104(DEC)); och
betänkandet (A5-0101) av Staes för budgetkontrollutskottet
1. om beviljande av ansvarsfrihet för Europeiska fonden för förbättring av levnads- och arbetsvillkor för budgetåret 2000 (C5-0126/2002 - 2001/2111(DEC))
2. om beviljande av ansvarsfrihet för Europeiskt centrum för utveckling och yrkesutbildning för budgetåret 2000 (C5-0127/2002 - 2001/2112(DEC))
3. om beviljande av ansvarsfrihet för Europeiska byrån för återuppbyggnad för budgetåret 2000 (C5-0673/2001 - 2001/2238(DEC)).
Ansvarsfrihet 2000: avsnitt III i den allmänna budgeten

McCartin (PPE-DE)
Fru talman! Jag vill börja med att tacka ledamöterna i budgetkontrollutskottet, både enskilt och som grupp, för deras samarbete med mig i utarbetandet av detta betänkande. Jag vill även tacka kommissionär Schreyer för hennes regelbundna närvaro vid våra möten och för den hjälp och den sakkunskap som hennes stab har stått till tjänst med. I synnerhet vill jag tacka budgetkontrollutskottets egen personal som har varit ytterst ihärdiga och skickliga. Dessutom har de varit frikostiga med sin tid, trots att de har flyttats runt en hel del under den senaste tiden, vilket inte alls underlättar arbetet. Trots det kan jag inte berömma dem nog. Jag vill även tacka Bourlanges som utformade strategin för detta betänkande.
Vi hade 65 punkter när vi började och 95 när vi var färdiga. Jag skall inte försöka sammanfatta betänkandet eftersom det skulle ta alldeles för lång tid. Jag kommer att kortfattat gå igenom de viktigaste punkterna. Det viktigaste i detta betänkande om budgeten för budgetåret 2000 är överskottet på 11 miljarder euro (eller 14 procent). Den siffran tarvar en förklaring. För det första härrör mer än 2 miljarder euro från skatteintäkter. Jag tror inte att någon nationell regering skulle be om ursäkt för att den uppburit för mycket skatteintäkter. En annan faktor är reserven på 800 miljoner euro. Reserven skall inte användas om det är möjligt och bör inte inkluderas i överskottet. När man tar hänsyn till andra uppgifter uppgår det verkliga överskottet till omkring 9 procent. Därav kan 7,2 procent sägas härröra från strukturfonderna. Det var inte några problem med resten av budgeten om strukturfonderna inte tas med i beräkningen.
Förordningarna om strukturfonderna var klara i mitten av 1999. Den nya kommissionen tillträdde vid den tiden. Med tanke på förordningens detaljerade och invecklade beskaffenhet var det aldrig möjligt att uppnå våra utgiftsmål för 2000.
Detta för oss direkt till frågan om svårigheten med dessa förordningar. De flesta av medlemsstaternas regeringar inkom inte med sina ramprogram förrän år 2000. Vissa av dem var inte tillåtliga på grund av svårigheterna att förstå förordningarna. Det fanns alltså ett problem.
Jag skulle vilja understryka det faktum att en tysk tjänsteman berättade för mig att i det sexåriga programmet som slutade 1999 fanns det enbart i Tyskland 60 000 projekt i mål 1 områden. Detta kan ge oss en viss uppfattning av problemen att förvalta dessa fonder, och det finns omkring 500 tjänstemän på det berörda generaldirektoratet vid kommissionen.
Frågan om strukturfonderna måste undersökas grundligt. Unionens samtliga institutioner måste anstränga sig för förenkla de förordningar vi använder för att genomföra en europeisk regionalpolitik innan det nya programmet träder i kraft och före utvidgningen om fyra år.
Min nästa punkt är den aktuella frågan om bedrägerier och oegentligheter. Det är budgetkontrollutskottets skyldighet att identifiera försummelser i förvaltningen och komma med förslag till lösningar. Därför måste budgetkontrollutskottets budskap alltid vara kritiskt och riskera att låta lite negativt. Ansvaret för försummelser vilar i sista hand alltid på Europeiska kommissionen, men de nationella regeringarna spenderar större delen av pengarna. När vi talar om kommissionens försummelser menar vi dess misslyckande att kontrollera de nationella regeringarna och de regionala myndigheterna, vilket inte alltid är en lätt uppgift.
EU är på alla nivåer ett partnerskap med de nationella regeringarna. Om kommissionen kan lastas för någonting är det för att den har misslyckats med sina egna informationsåtgärder, att stå för sin egen politik och stå emot de nationella regeringarna när de bryter mot förordningarna.
I förfarandet för ansvarsfrihet skall vi fatta ett politiskt beslut om kommissionens arbete. I budgetkontrollutskottet gör vi det på grundval av en rapport från revisionsrätten och kommissionens årliga finansieringsöversikt.
Budgetkontrollutskottet röstade för beviljande av ansvarsfrihet med 17 röster för och 4 mot. Det är en rungande förtroendeförklaring för det arbete som kommissionen uträttat under år 2000. Vi har emellertid inte förbisett systemets svagheter och i vårt förslag till resolution föreslår vi förändringar och förbättringar både av planering och administration. Vi eftersträvar ett bättre samarbete mellan revisionsrätten, parlamentet och kommissionen i genomförandet av europeisk politik och en effektivare användning av europeiska pengar.
Den sista fråga som jag vill ta upp är revisionsrättens underlåtenhet att lämna en revisionsförklaring. Vi bör påpeka att den lämnade en revisionsförklaring med avseende på intäkter och förvaltning. Vi har lagt fram vår lösning i punkt 44. Vi skulle vilja se siffror på felfrekvensen. Vi skulle vilja se siffror som gör det möjligt att jämföra ett år med ett annat. Men vi skulle önska att revisionsrättens revisionsförklaring var tydligare när det gäller budgetens intäktssida och dess förvaltning.
Den enda information vi har om bedrägeri- och felfrekvensen härrör från kommissionens uttalande för år 2000. Det förefaller som om bedrägeri- och felfrekvensen är omkring 2 miljarder euro eller ungefär 2,5 procent av hela budgeten. Av dessa tycks omkring 10 procent av traditionella egna medel inbegripa allvarliga problem. Om vi undantar dessa från beräkningen är bedrägeri- och felfrekvensen, såvitt vi kan förstå, omkring 1 procent. Jag har försökt ta reda på hur andra stater hanterar detta problem och jag har kommit fram till att de enda jämförbara systemen är de i Förenta staterna och Nederländerna. Jag vill kategoriskt slå fast att enligt de normer de tillämpar skulle kommissionen godkännas med högsta betyg: vår bedrägeri- och felfrekvens ligger under vad som är godtagbart i dessa länder. Det finns alltså justeringar som behöver göras och rekommendationer till förbättringar, men samtidigt vill vi inte överbetona de negativa aspekterna av vårt betänkande.
Till sist skulle jag önska att vi kunde eftersträva en situation där revisionsrätten förser oss med en revisionsförklaring som budgetkontrollutskottets ledamöter har möjlighet att läsa i rimlig tid. Då skulle vi kunna utarbeta en förklaring som kan bli läst och förstådd av ledamöter av detta parlament, av ledamöter av nationella parlament och av forskare i europeisk politik. Hittills har vi misslyckats med det. Jag hoppas att mina efterträdare kommer att kunna åstadkomma någonting som är begripligt för europeiska medborgare.

Blak (GUE/NGL)
. (DA) Fru talman! Jag skulle vilja rekommendera att vi beviljar kommissionen ansvarsfrihet för utvecklingsfonden, och jag skulle vilja be fru Schreyer meddela detta till herr Nielson, eftersom jag ser att han inte är närvarande i dag under denna viktiga diskussion. Jag har under processens gång hotat med att skjuta upp beslutet om ansvarsfrihet om kommissionen inte kunde leverera några resultat. Detta har den nu gjort. Det återstår fortfarande en del problem, men dessa får vi titta på i ett uppföljningsbetänkande. Jag har särskilt fokuserat på kvaliteten genom att titta på antalet uppföljningar av revisioner i år. Det som oroar mig är att kommissionen inte har någon överblick över hur många revisioner som genomförts och av vem och av vilken anledning. En av mina första frågor till kommissionen var: ?Hur många revisioner genomförde ni år 2000??. Det första svaret var 12, vilket - enligt min uppfattning - var mycket, mycket få, med tanke på att det finns 70 AVS-länder. Då hittade kommissionen några fler rapporter. De kom att tänka på att man förmodligen hade upprättat en del rapporter ute i delegationerna, och Nielson försäkrade utskottet om att man år 2000 hade genomfört 73 revisioner. Jag bad då om en lista över dessa revisioner. Det visade sig vara en lista med mycket sparsamma upplysningar, som jag inte blev mycket klokare av. Men det väckte stor munterhet - särskilt i revisionsrätten - när de såg vad man lade fram som revisioner. Nästan hälften var för övrigt från Malawi, och det visade sig att dessa skulle dras ifrån, vilket gjorde att vi hamnade på 52 revisioner, och inte 73 som Nielson hade lovat oss i utskottet. Det kan mycket väl hända att 52 revisioner är tillräckligt, men det är oroande att kommissionen inte har en bättre överblick över hur många revisioner som genomförs och vem som genomför dem. Det finns inget centralt arkiv och ingen överblick över verksamheterna ?ute på fältet?. Kommissionen har dock övertygat mig om att det inte är nödvändigt att revisionerna genomförs från huvudkvarteret i Bryssel. Jag har därför dragit tillbaka mitt ursprungliga krav på minst 50 revisioner. Men ju mer ekonomiskt ansvar som läggs ut på delegationerna desto större krav ställs det på överblick och samordning från huvudkvarteret.
Jag har också bett kommissionen om att ge mig en bättre förklaring till varför de resterande miljonerna euro som nämns i revisionsrättens årsrapport ännu inte har begärts tillbaka. Det är två år sedan man konstaterade detta, och fortfarande har ingenting hänt. Jag frågade generaldirektören från DG-AIDCO om han mot bakgrund av kontrollsystemet och upplysningarna från delegationerna kunde avge en förklaring om att EUF-medlen har använts i överensstämmelse med principerna om en ?försvarbar förvaltning?. Jag har ännu inte fått något svar på detta. Jag kunde ha ställt frågan till kommissionär Nielson om han hade varit närvarande i dag. Men det kan ju hända att fru Schreyer kan hjälpa mig. Det har förkommit mycket kritik av det sätt som AVS-sekretariatet har fungerat på. Det har upprättats revisionsrapporter som varit mycket kritiska och dessvärre har det också förekommit en del mål vid domstolarna i Belgien där man dömts för att inte ha respekterat lagstiftningen. Jag anser inte att vi kan tolerera detta inom Europeiska unionen. Det har nu kommit en ny ledning, vilken jag har haft en del oerhört bra möten med. Jag hoppas att det skall gå bättre nu och har därför sagt att vi skall invänta utfallet av revisionsrättens beslut och sedan ta upp frågan igen.
Jag skulle också för Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänsters räkning vilja komma med ett par anmärkningar beträffande McCartins betänkande. Jag anser att han nått fram till ett fint resultat och vill ge honom ros för att han har hörsammat mina många ändringsförslag och tagit med dessa. Detta är ett av de sätt vi kan tillämpa för att hela tiden kunna följa upp de tidigare besluten beträffande ansvarsfriskrivning, vilket är mycket viktigt. Det finns dock två viktiga ärenden som jag efterlyser information om: När kommer det disciplinärende som pågår på Stockholmskontoret att avslutas, också från OLAF:s sida? Det samma gäller det spanska IRELA-ärendet, som vi har talat om så länge.
Jag skulle också vilja säga ett par ord om beslutet om ansvarsfriskrivning för parlamentet. Virrankoski har gjort ett lysande arbete. Det är skarpsinnigt och det är väl avvägt. Det är i samband med beslutet om ansvarsfrihet för parlamentet inte lätt att förstå att vi efterfrågar öppenhet. Alla här är ytterst alerta, särskilt när det gäller deras egna pengar. Jag vill tala om att jag är djupt besviken över Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokraternas generalsekreterare som har skrivit till alla de andra grupperna att det skulle vara en katastrof om våra räkenskaper skulle omges av öppenhet. Vi kritiserar kommissionen för bristande öppenhet, men när det sedan gäller oss själva väljer vi att blunda. Jag anser verkligen att Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokraternas generalsekreterare borde skämmas över att ringa runt och be om total sekretess när det gäller skattebetalarnas pengar. Det kan vi inte tolerera.
Jag får också säga att någonting av det som överraskar mig är att man tänker lägga ned finansinspektionen. När man tittar på siffrorna för år 2000 ser man att 7 procent av dokumenten innehöll fel. Jag anser att det visar att den interna revision som nu kommer måste kunna vara oberoende. Men jag anser fortfarande att man skall låta bli att lägga ned finansinspektionen.
När det gäller beslutet om ansvarsfriskrivning för rådet skulle jag vilja meddela att vi håller fast vid utskottets synpunkter och beslut. Jag kan inte tolerera att en del personer i en grupp sätts på plats med konsekvensen att vi får ändra det beslut som vi röstade för i budgetkontrollutskottet. Men på det stora hela tänker jag rekommendera att vi beviljar ansvarsfriskrivning på alla områden. Det går bra, det går mycket bättre, och det kan vi bara vara glada för.

Seppänen (GUE/NGL)
. (FI) Fru talman! Europeiska kol- och stålgemenskapens verksamhet har under de senaste åren präglats av att man väntar på att gemenskapens verksamhet skall upphöra inkommande sommar. Man har beslutat att inte längre fortsätta med EKSG:s verksamhet, ett halvt sekel är tillräckligt.
Under sina sista verksamhetsår fungerade EKSG som en bank. Den både upptog och beviljade lån. Kommissionen, som ansvarade för skötseln av dess finanser, har nu till uppgift att avveckla bankens verksamhet, driva in de utlånade medlen och betala bort skulderna. Fordringarna överstiger skulderna. Det verkar som om EKSG:s verksamhet kommer att lämna ett överskott på ca 1,1 miljarder euro. Enligt tidigare beslut skall detta överskott placeras på finansmarknaden för att generera avkastning. Tillgångarna skall användas till att inrätta en särskild kol- och stålfond som skall dela ut pengar till forskningsverksamhet inom dessa områden i enlighet med de principer som kommissionen föreslagit och rådet godkänt.
Avkastningen skall användas till förmån för kol- och stålbranschen, av vilken EKSG har uppburit avgifter för att finansiera sin verksamhet. Det är också befogat. I detta sammanhang måste man komma ihåg att medlen i forskningsfonden har samlats in från de gamla medlemsstaterna, och att de i första hand bör användas till forskningsverksamhet som tjänar dessa länders kol- och stålbranscher. Men med beaktande av dessa branschers stora betydelse för många kandidatländers ekonomier är det motiverat att kräva att kommissionen skall inleda förhandlingar med de gamla medlemsstaterna, för att även de nya medlemmarna skall få del av de resultat som uppnås på detta sätt.
Kommissionen bör placera EKSG:s resterande förmögenhet på ett sätt som inbringar så stor avkastning som möjligt. Om man blir tvungen att göra kompromisser mellan placeringarnas säkerhet och risker, måste man undvika risker. Det är viktigt att man kan uppskatta hur stor avkastning kommissionen får på sina placerade tillgångar. I samband med detta bokslut kan vi för första gången få information om de investerade EKSG-medlens avkastning. År 2000 var den genomsnittliga avkastningen 4,72 procent. Denna information är ett viktigt steg i rätt riktning, men man måste ännu göra ytterligare framsteg. När det gäller de kommande åren är det befogat att uppge ett riktgivande avkastningsmål, utgående från vilket revisorerna kan bedöma verksamhetens framgångar i relation till det uppställda målet.
Det är även viktigt att man under de kommande åren uppskattar huruvida nedläggningen av EKSG:s gamla verksamheter uppfylls planenligt. Kommissionen kommer att bibehålla över trettio tjänstemän för uppgifter som direkt hänför sig till avvecklingen av EKSG:s. Antalet förefaller stort. Under de kommande åren måste parlamentet övervaka att inte EKSG:s resterande medel används till att upprätthålla onödig byråkrati vid kommissionen.
Revisionsrätten har avgivit en revisionsförklaring där den rekommenderar beviljande av ansvarsfrihet. Parlamentet kan instämma i detta.

Virrankoski (ELDR)
. (FI) Fru talman! Europaparlamentets budget för räkenskapsåret 2000 har hållit rätt bra. Genomförandegraden var 99,28 procent, och betalningsbemyndigandenas andel av åtagandebemyndigandena uppgick till 91,505 procent. Till den höga genomförandegraden bidrog den totala överföringen, med vilken medel överfördes för betalning av parlamentets byggnader. På detta sätt kunde man minska framtida hyror. I framtiden borde man upphöra med verksamhet av det här slaget och budgetera medlen strikt enligt de verkliga uppskattade utgifterna.
Parlamentets bokslut är dock svårtolkat. Därför föreslår man i betänkandet att framförandet görs klarare och speciellt att man tydligt skiljer investeringar i byggnader åt.
Tyngdpunkterna i budgeten för år 2000 var främjandet av verksamhetsbaserad förvaltning och en bättre fördelning av personalresurserna.
Den funktionsbaserade budgeteringen är under utveckling, men såsom man konstaterar i betänkandet är resultaten fortfarande anspråkslösa. Beslutandemakt och ansvar måste ytterligare flyttas neråt och varje anställds personliga ansvar måste klarläggas. Vidare måste man övergå till en förvaltning där man utvärderar resultaten av verksamheten snarare än organiseringen av förvaltningen. Endast på detta sätt kan man effektivisera förvaltningen och åstadkomma en verklig förbättring.
Med tanke på detta måste man fullfölja rekommendationerna i ?ROME-PE?-rapporten och effektivisera den interna finansförvaltningen. Man måste kunna fördela personalresurserna på nytt, på ett mera flexibelt sätt och upphöra med onödiga verksamheter. Det nya systemet är alltför osmidigt och stelt.
Detta är även förknippat med bristen på jämställdhet mellan män och kvinnor. Europaparlamentet är fortfarande en synnerligen omodern arbetsplats. Sålunda utnämndes under de senaste ett och ett halvt åren arton personer till tjänster inom kategorierna A1-A3. Bland dem fanns endast en kvinna och sjutton män. I betänkandet kritiseras detta förfarande och man kräver ibruktagande av ett kvotsystem under en övergångsperiod till normala förhållanden.
Förvaltningen omfattar även de politiska grupperna. Utvecklandet av gruppernas interna autonomi överensstämmer med principerna i den verksamhetsbaserade förvaltningen. Därför ber man i betänkandet att man i samband med förnyandet av budgetförordningen tar hänsyn till detta på ett eller annat sätt. I betänkandet krävs att grupperna förtydligar sina balansräkningar och bokslut och att de offentliggörs. Dessutom måste man utveckla kapitalförvaltningen och inventeringen. Även gruppernas ansvar som avtalspart i allmänhet och som arbetsgivare i synnerhet måste klargöras juridiskt för att inte Europaparlamentet alltid skall vara ansvarigt i slutändan.
Beträffande parlamentets två sammanträdesorter konstateras att enbart de rörliga sammanträdeskostnaderna är 33 procent högre i Strasbourg än i Bryssel. Till detta måste man speciellt lägga de betydande extrautgifter som det dubbla antalet fastigheter medför. Förkortandet av sammanträdesveckan åstadkommer endast en procents inbesparingar. Ärendet borde kanske undersökas i konventet för förnyandet av den europeiska konstitutionen.
Det största enskilda problemet utgörs av priset på Louise Weiss-byggnaden i Strasbourg. Man har inte kommit överens om de slutgiltiga investeringskostnaderna med projektets entreprenör SERS. Tvisten gäller tidpunkten för färdigställandet och den skall avgöras av EG-domstolen. Därutöver tvistar man om arbete, extra arbete och onödigt arbete. Det pågår även tvister mellan entreprenören och underleverantören. Lösningen av hela tvisten kan ta upp till tio år.
Med beaktande av att parlamentet inte har velat ha två sammanträdesorter, utan sammanträder i Strasbourg på grund av starka påtryckningar från speciellt Frankrike, måste vi kräva att tvisten som gäller byggkostnaderna för parlamentsbyggnaden löses omgående. Strasbourgs kommun och landskapet Alsace äger majoriteten av aktierna i SERS, sammanlagt 60 procent, varför de måste utnyttja sin bestämmanderätt. Även franska staten måste bära sitt ansvar för att inte Europaparlamentet skall behöva vara part i tvisterna, utan kunna betala sina lokaliteter genast och få äganderätt till dessa. Det är orimligt att parlamentet ständigt måste vara på sin vakt för att det inte skall krävas på ogrundade kostnader.
Med ovannämnda påpekanden föreslår man i betänkandet att generalsekreteraren beviljas ansvarsfrihet för genomförandet av budgeten för år 2000 och räkenskapsföraren för räkenskaperna för år 2000.

Morgan (PSE)
. (EN) Fru talman! Med den långa listan får ni det att låta som att jag har varit väldigt upptagen. Jag skulle vilja koncentrera mig på de institutioner som ni just nämnde. Förfarandet gäller, naturligtvis, utgifterna och går ut på att göra en bedömning av huruvida de europeiska skattebetalarnas pengar har använts på ett effektivt sätt av de berörda institutionerna. Även rådet nämns i detta betänkande och jag återkommer till det längre fram.
I stort sett fanns det inte anledning till några större anmärkningar när det gäller domstolen, även om vi otvivelaktigt kommer att följa upp några av de uppmaningar vi har riktat till den i detaljfrågor. Vi beviljar domstolen ansvarsfrihet.
Revisionsrätten tycks fortfarande vara obenägen att peka ut medlemsstater där det finns luckor, och jag varnar än en gång domstolen att vi inte kommer att låta saken bero förrän man har samtyckt till denna begäran. Mer användarvänliga rapporter skulle vara välkomna, liksom intresseförklaringar för revisionsrätten på Internet, något som för närvarande genomförs av de flesta av de övriga institutionerna. Domstolen får inte anse sig vara för fin för att rätta sig efter samma normer som vi förväntar oss att andra offentligt exponerade tjänstemän skall följa. Vi beviljar dock revisionsrätten ansvarsfrihet.
Ombudsmannens nya budget är mycket liten, vilket innebär att ej utnyttjade medel kanske återspeglas på ett oproportionerligt sätt i procenttal, men detta är något som budgetutskottet måste hålla ett öga på när de fastställer ombudsmannens budget. Vi beviljar ombudsmannen ansvarsfrihet.
Regionkommittén är också relativt ny på den europeiska scenen. Det är glädjande att vissa utgifter delas med Ekonomiska och sociala kommittén även om detta samarbete inte alltid går tillräckligt långt. Kanske att valuta för pengarna och resultat för denna institution kan granskas i ett framtida betänkande från budgetkontrollutskottet.
Både Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén gjorde väl ifrån sig i fråga om Belliard- och Montoyer-byggnaderna och spelade väl med tanke på de dåliga kort som parlamentet hade gett dem. Vi beviljar Regionkommittén ansvarsfrihet.
Jag övergår nu till det område där betänkandets fokus ligger och det är på Ekonomiska och sociala kommittén: en kommitté som har funnits ända sedan begynnelsen av detta stora projekt. Även om betänkandet erkänner att Ekonomiska och sociala kommittén kan fungera som ett forum för intressegrupper som annars inte skulle kunna göra sina röster hörda i EU-sammanhang, är det nu dags att beakta utvecklingen under de senaste åren - inklusive, till exempel, protokollet om socialpolitik. Förekommer det till exempel dubbelarbete? Vi oroar oss för att informationen inte tränger ner till gräsrötterna.
De tunga kostnaderna för att finansiera denna institution, som kommer att uppgå till nästan 100 miljoner euro efter utvidgningen, är också en anledning till stor oro. Det förekommer även kritik bland en del fackföreningar som erkänns av och använder institutionen. En bemärkt brittisk fackförening var beredd att säga att Ekonomiska och sociala kommittén inte verkar ha någon uppgift och att det skulle vara bra om den avskaffades. En annan oroväckande sida av Ekonomiska och social kommittén visades i deras reaktion på detta betänkande där man hävdade att det är högst diskutabelt och politiskt omotiverat att tillämpa begreppet valuta för pengarna på ett organ som inrättades genom de europeiska fördragen. Försök att säga det till de europeiska skattebetalarna! När man ser sådana reaktioner anser jag det tämligen uppenbart att det inte finns så mycket av ansvarsskyldighet inom Ekonomiska och sociala kommittén.
Budgetkontrollutskottet rekommenderar att Ekonomiska och sociala kommittén nekas ansvarsfrihet för åren 1996 och 1997. Detta är ett historiskt steg och det tas inte utan vägande skäl. Bara två gånger tidigare har ansvarsfrihet nekats. Den ena var naturligtvis den som ledde till kommissionens framtvingade avgång 1999.
Det förefaller kanske märkligt att vi har dröjt ända tills nu med att granska bokföringen och utgifterna för 1996. Det har emellertid dröjt ända tills nu innan vi har fått objektiva klargöranden om oegentligheter när det gäller utbetalningar av reseersättningar till ledamöterna. Hela händelseförloppet stinker av inkompetens, förhalningspolitik och dilettantism: från bedrägeriet i sig som uppgick till mer än 1 miljon euro och där 59 ledamöter av Ekonomiska och sociala kommittén var inblandade, till den skandalöst nonchalanta inställningen från chefer inom Ekonomiska och sociala kommittén och deras ansträngningar att skyla över problemet, till Europeiska byrån för bedrägeribekämpnings, OLAF, klantiga och amatörmässiga tillvägagångssätt.
Det har tagit sex år att komma till klarhet om detta bedrägeri som inträffade 1996. Hela situationen är en skandal. Den har lett till att det inte finns någon möjlighet att åtala de inblandade eftersom domstolarna säger att alltför lång tid har förflutit. Saker och ting har dock förbättrats sedan dess och det är anledningen till att vi beviljar Ekonomiska och sociala kommittén ansvarsfrihet för 1998, 1999 och 2000. Det är viktigt att konventet om Europas framtid fäster avseende vid budskapet i detta betänkande.
Till sist övergår jag mycket kortfattat till rådet. Traditionellt har vi slagit samman detta med kommissionens utgifter. I år har emellertid revisionsrätten utarbetat en kritisk rapport om den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitikens sätt att fungera. Även detta är ett relativt nytt område för rådet. Budgetkontrollutskottet har begärt svar och klargöranden i vissa av de frågor där revisionsrätten har uttryckt oro. Rådet diskuterar det denna morgon så vi får vänta på resultaten från rådet innan vi kan rösta om detta.
Jag hoppas att ni tänker på det när det är dags att rösta. Jag hoppas att Ekonomiska och sociala kommittén behandlar det faktum att vi inte har beviljat dem ansvarsfrihet med det allvar som frågan förtjänar.
(Applåder)

Staes (Verts/ALE)
. (NL) Fru talman! Jag vill först och främst ansluta mig till de tackord som uttalats till ledamöterna i budgetkontrollutskottet och även till fru Schreyer. Jag tycker att samarbetet var utmärkt i år. Jag vill också tacka de två föredragandena för yttranden från utskottet för sysselsättning och socialfrågor utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhetspolitik och försvarsfrågor, med vilka samarbetet var mycket trevligt och gick mycket smidigt. Slutligen också naturligtvis ett tack till företrädarna för de decentraliserade organen, vilka vi i dag kan bevilja ansvarsfrihet.
Det handlar alltså om tre organ: Europeiska fonden för förbättring av levnads- och arbetsvillkor i Dublin, Europeiskt centrum för utveckling av yrkesutbildning, Cedefop, i Thessaloniki och Europeiska byrån för återuppbyggnad i Kosovo, etablerad i Thessaloniki och Pristina. Revisionsrätten har noga undersökt de här tre organens räkenskaper och i de tre fallen kom man fram till att årsredovisningen för år 2000 är tillförlitlig och att de undersökta transaktionerna är lagenliga och reglementsenliga.
I egenskap av föredragande har jag sett efter vad vi sade i betänkandet om ansvarsfrihet för år 1999. I de första två fallen rekommenderade vi en extern utvärdering och att en handlingsplan skulle läggas fram. För Dublinfonden undrade vi samtidigt om det inte vore bättre med ett närmare samarbete med Europeiska arbetsmiljöbyrån. Vi begärde för Cedefop att det skulle undersökas hur samarbetet med Europeiska yrkesutbildningsstiftelsen i Turin skulle kunna förbättras.
Nu måste jag meddela er, ärade kolleger, att Dublinfonden blivit litet försenad med att utföra vår begäran. Den externa utvärderingen har just slutförts, handlingsplanen har nyss diskuterats men vår begäran tillmötesgicks, det diskuteras och jag skall som föredragande naturligtvis hålla kontakten med företrädarna för Dublinfonden för att se till att betänkandet om ansvarsfrihet för år 1999 följs noggrant.
När det gäller Cedefop har allt slutförts och här har jag goda nyheter att meddela. Jag tycker det är roligt att för en gångs skull kunna förmedla goda nyheter i samband med ansvarsfriheten också. Cedefop har verkligen utfört vår begäran helt och hållet och ett samarbetsavtal har också slutits med Turinstiftelsen. Jag tror att det även är tack vare trycket från vår institution, Europaparlamentet, som viktiga framsteg gjorts även för de europeiska skattebetalarna.
Positiva nyheter har jag slutligen även, ärade kolleger, angående Europeiska byrån för återuppbyggnad i Kosovo. Vi får inte glömma hur det var tidigare. Utmaningen i Kosovo efter kriget var enorm. Inte bara på grund av de materiella och mänskliga skadorna i Kosovo till följd av kriget utan främst på grund av de skador som Kosovo åsamkades genom Milosovicregimen under över ett decennium, varvid det ständigt var en för låg utgiftsnivå och de mänskliga rättigheterna ständigt kränktes. Jag vill här ta tillfället i akt att med väldigt stor övertygelse hylla våra människor ute på fältet, de från Europeiska byrån för återuppbyggnad och även de från ?Taskforce Kosovo?, vilka var på plats omedelbart efter krigets slut. Det arbete som de ibland under mycket svåra förhållanden har uträttat där är otroligt.
Revisionsrätten och alla som går igenom årsrapporterna och tremånadersrapporterna ser att vår förvaltning där är oerhört effektiv. Vi har naturligtvis lärt oss, och det är också positivt, av de fel som vi gjorde i Bosnien och Hercegovina. Jag var er föredragande för en specialrapport från revisionsrätten om Europeiska unionens agerande i Bosnien och Hercegovina. Vi gjorde flera fel där, vi har tagit lärdom av det och på det sättet har vi kunnat se till att göra ett bra jobb i Kosovo.
Avslutningsvis något om situationen i Kosovo: energisektorn är det viktigaste som vi investerar i och det är en paradox i den här sektorn. Det investeras otroligt mycket pengar i energiförsörjning och ändå förekommer det strömavbrott nästan varje dag. Det är en paradox för befolkningen och i mitt betänkande ber jag om mer insatser för att klargöra för befolkningen i Kosovo att mer måste göras för att spara energi, att energin också måste betalas så att vi kan skapa en mer hållbar politik.
Slutligen, ärade kolleger, har jag fått uppgifter om förskingring vid Kosovos elektricitetsbolag men jag kan inte dra några slutsatser av det ännu. Jag har uppmanat UNMIK att lägga fram en rapport om det, eftersom det ju är UNMIK som har det slutgiltiga ansvaret och jag tror att vi måste ta med resultatet av den rapporten i vårt betänkande om ansvarsfrihet för år 2001.

Schreyer
Fru talman, ärade ledamöter! Under 2000 betalades 82 miljarder euro ur gemenskapens budget. Det rör sig om hundratusentals olika betalningstillfällen, utbetalningar till forskare, forskningsinstitut, stipendieutbetalningar, bidrag till bönder för nötkreatur eller markuttag, livsmedelshjälp till flyktingar, betalningar för att ställa byggnadsmaterial till förfogande i Kosovo eller för att bekämpa aids i Afrika, bidrag till utbyggnad av järnvägsnäten i EU, bygget av industriparker osv. listan kan göras mycket längre.
Detta visar vilka heterogena och mångfaldiga uppgifter EU-medlen används till. Det visar också vilka olika krav som ställs på god budgethantering och korrekt kontroll. Till detta kommer det som McCartin uttryckligen betonade, nämligen att det administrativa ansvaret endast till liten del vilar centralt på kommissionen och att ansvaret i övrigt finns hos tusentals utbetalare av jordbruksutgifter i medlemsstaterna och att hundratals departement och myndigheter i medlemsstaterna ansvarar för genomförandet, dvs. att de tar emot, behandlar och beviljar ansökningar om stöd.
Herr McCartin, ert betänkande om beviljande av ansvarsfrihet för budgetåret 2000 speglar bredden i kommissionens verksamhet, de specifika riskerna och felkällorna, de nödvändiga åtgärderna och givetvis även bristerna i budgethanteringen. Det är verkligen ett vittomfattande betänkande, och kommissionen vill härmed tacka för det välbalanserade betänkandet. Jag vill också tacka för ert uttalande och engagemang i budgetkontrollutskottet.
Kommissionen välkomnar att budgetkontrollutskottet med så stor majoritet rekommenderar att kommissionen beviljas ansvarsfrihet för budget 2000. Trots detta innebär ju både betänkandet och resolutionen allt annat än semester för kommissionen. 144 krav på kommissionen finns med i betänkandet - från att avlägga rapporter via administrativa åtgärder till lagändringar. Jag kan förstås inte gå in på vart och ett av dessa krav, men låt mig ta upp några.
Först och främst vänder jag mig på kommissionens vägnar till er, herr Blak, och tackar för arbetet med utvecklingsfonden och för rekommendationerna om ansvarsfrihet som ni, er vana trogen, förbinder med ett stort antal krav, vilket jag verkligen uppskattar. Herr Seppänen, ni spelar rentav en historisk roll som föredragande av budgeten för Europeiska kol- och stålgemenskapen (EKSG-budgeten), och jag vill också tacka er, fru Morgan och herr Virrankoski. Även om era betänkanden rör andra institutioners budgetredovisningar handlar det ju om ett instrument för den gemensamma europeiska budgeten.
Herr Staes, jag återkommer till ert betänkande, som kommissionen varmt välkomnar. Kommissionen vill tacka budgetkontrollutskottets ordförande Theato för den utmärkta ledningen av diskussionen om ansvarsfrihet och givetvis även sekretariatet och hela utskottet för det hårda arbete.
Ett av resultaten i budgetåret 2000 som budgetkontrollutskottet har ställt sig mycket kritiskt till är det stora budgetöverskottet på 11,6 miljarder euro, vilket finansministrarna i medlemsstaterna emellertid varmt välkomnar. Jag har egentligen inget att tillägga till McCartins framställning av den positiva utvecklingen på intäktssidan. Det är givetvis något mycket positivt att tillväxtsiffrorna blir högre än förväntat. Mer kritiskt bör man i stället se på att utgifterna blev lägre än de budgeterade. Detta gäller inte utgifterna för jordbruket och administrationen, där lägre utgifter än de budgeterade betyder faktiska besparingar. För strukturfonden rör det sig om tidsmässiga förskjutningar av utgifterna.
Det har faktiskt inte varit möjligt att fatta beslut om alla nödvändiga förordningar eftersom Agenda-besluten fattades först i slutet av 1999. Även detta tog McCartin upp. Men fortfarande i dag, år 2002, tvingas vi konstatera att programmet har genomförts på ett dåligt sätt. Därför måste vi dra konsekvenser av detta inför nästa stödperiod, och inte heller innevarande period klarar sig utan ändringar.
Blak poängterade att Europeiska utvecklingsfonden under 2000 rent konkret kunde omsätta väsentligt mycket mer än året innan, här har vi alltså med en mycket positiv utveckling att göra. Med tanke på fattigdomen i många AVS-länder är det uteslutet att medel inte utnyttjas fullt ut därför att behovet saknas, utan ofta saknas det konkreta projekt.
Kommissionen har övergått till att delvis bevilja tillskott till dessa länders budgetar, vilket å ena sidan är riktigt men å andra sidan förstås kräver nya koncept för kontroll.
I fråga om informationsflödet vill jag påminna om att kommissionen alltid och utan dröjsmål lägger ut rapporter om de olika programmens utveckling och om de olika budgetrubrikerna på Internet och att siffrorna för genomförandet av den löpande budgeten varje vecka tillställs budgetkontrollutskottet på elektronisk väg. Kommissionen är övertygad om att överenskommelsen med parlamentet om att sända ut konfidentiell information har bestått proven. Jag måste dock återigen få påpeka att reglerna om dataskydd och bevarande av undersökningshemligheter gäller såväl för kommissionens rapporter som för OLAF:s.
På en förfrågan från budgetkontrollutskottet har kommissionen även gjort en vidare klassificering av medlemsstaternas uppgifter om fel och återkrav på området strukturfonderna. Dessa uppgifter har ökat i antal på grund av förstärkt kontroll, dock är det fortfarande vanligt att medlemsstaterna inte genomför kontrollerna i den utsträckning de skall. Herr McCartin, ni kritiserar detta i betänkandet. Jag delar den kritiken. Det är dock mycket tveksamt om de federalt strukturerade medlemsstaterna godtar det som föreslås i betänkandet, nämligen att ansvaret för kontroller skall anpassas efter de europeiska fonderna, inte minst med tanke på att detta ju ofta är förankrat i författningen. Detta är således en mycket allvarlig frågeställning.
En viktig fråga i diskussionen om förfarandet för att bevilja ansvarsfrihet är och förblir Europeiska revisionsrättens metod som ligger till grund för rättens beslut om huruvida en revisionsförklaring skall beviljas. Kommissionen välkomnar att Europeiska revisionsrätten är beredd att diskutera förslag till ändrat koncept för att skapa kontrollerbara och tidsmässigt jämförbara indikatorer för den finansiella ledningen.
I betänkandet om kommissionens budget liksom i Morganbetänkandet kräver man att felkvoter skall beräknas per generaldirektorat. Revisionsrätten har redan förklarat att detta skulle stå i strid med dess nuvarande sampling-metod eftersom detta skulle kräva många fler stickprov än vad revisionsrätten klarar av att genomföra. Jag vill dock påpeka att nya standarder för kontroll infördes i samband med att kommissionen reformerades och att generaldirektoraten är skyldiga att årligen rapportera om detta i sina verksamhetsrapporter, dvs. om vilka standarder som har genomförts och på vilket sätt. Vi skall rådfråga revisionsrätten om vad i rapporterna och generaldirektoratets förklaringar som utgör sådana tidsmässigt jämförbara indikatorer.
Herr Staes, i betänkandet om beviljande av ansvarsfrihet för direktören för Europeiska byrån för återuppbyggnad av Kosovo sluter ni upp bakom revisionsrättens positiva bedömning. Jag tar upp detta av flera skäl. För det första därför att erfarenheterna av byrån för återuppbyggnad visar att vägen till decentralisering av ansvaret, dvs. till att fler beslut fattas lokalt, är den rätta. För det andra tar jag upp detta därför att tidningarna till viss del har låtit påskina att beskyllningar om misskötsel på området energiförsörjning har kunnat styrkas. Ni har ännu en gång förklarat att så inte är fallet men att situationen fortfarande är otillfredsställande. Ni har också beskrivit situationen år 2000, nämligen en absolut hopplöshet såväl i fråga om kraftverket som det faktum att elräkningarna inte betalades - precis som överallt i det gamla östblocket. En viktig punkt är givetvis att kraftverket inte kunde privatiseras, eftersom ägarförhållandena var oklara och att kraftverket skulle ha en enorm betydelse för att skydda arbetstillfällen. Även detta var man tvungen att ta hänsyn till i denna mycket känsliga, politiskt labila situation, även om detta givetvis är något som måste utvecklas vidare.
Det är glädjande att revisionsrätten på ett mycket tidigt stadium och mycket ingående har granskat byrån för återuppbyggnad av Kosovo. De har också befunnit sig på plats. Det sammantagna resultatet av revisionsrättens kontroll är mycket positivt. Detta är viktigt eftersom arbetet på Balkan, arbetet i Kosovo under de kommande åren inte bara kommer att få stor betydelse för utrikespolitiken utan alldeles särskilt för budgetpolitiken.
Jag vill också helt kort ta upp kommentaren och uppmaningen på jordbruksområdet, särskilt ersättningen för jordbruksexport. Redan under förfarandet för beviljande av ansvarsfrihet skapades ju enighet på många punkter mellan utskottet och min kollega Fischler. Detta visar även att klimatet mellan budgetkontrollutskottet och kommissionen har förändrats i positiv riktning till ett direkt kritiskt, men konstruktivt samarbete. Inte bara jag utan säkerligen även de flesta medborgarna välkomnar att parlamentet nu kräver beslut som skall minska transporterna av levande djur, vilka ju ofta enbart görs för att man skall erhålla exportbidrag.
Jag hoppas och tror att förfarandet för beviljande av ansvarsfrihet för budget 2000 kommer att avslutas under detta plenarsammanträde. Samtidigt pågår arbetet med budget 2003, som sannolikt kommer att bli den sista budgeten för ett EU med 15 medlemsstater. I och med utvidgningen blir budgeten ännu mer komplex och mångfacetterad. Kommissionen kommer att utnyttja tiden fram till dess för att stödja kandidatländerna i förberedelserna inför utvidgningen, i förberedelserna inför att delta i de europeiska fonderna, kommissionen kommer att kontrollera att de nödvändiga åtgärderna vidtas och fortsätta reformera sin egen löpande administration. Detta kräver en och annan impuls från parlamentet, men framför allt samarbete mellan parlamentet och kommissionen.
Jag vill tacka för samarbetet under de gångna månaderna och på kommissionens vägnar, med stöd av en gammal fotbollsklyscha, avsluta med att säga att kommissionen är mycket väl medveten om att tiden efter en beviljad ansvarsfrihet också är tiden före nästa.
(Applåder)

Titley (PSE)
. (EN) Fru talman! För utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik finns det två nyckelfrågor i detta beviljande av ansvarsfrihet: insyn och genomförande.
I fråga om insyn hade jag en intressant upplevelse när jag frågade parlamentets tjänstemän om de kunde ge mig en lista över vad kommissionen gjort med 2000 års budget när det gäller de poster för vilka parlamentet har antagit ändringsförslag, både i fråga om belopp och även anmärkningar. Man svarade mig att även om det var möjligt så skulle det ta flera månader att få fram denna information. Detta är helt absurt, eftersom det är grundläggande att om parlamentet antar ändringsförslag till budgeten så måste det finnas en mekanism för att följa upp dessa ändringsförslag för att få veta exakt vad som har hänt.
Det är delvis parlamentets fel, eftersom vi inte gjorde den granskning och uppföljning av budgeten som vi borde ha gjort. Jag klandrar inte budgetkontrollutskottet utan de enskilda utskott som ofta inte tar det ansvaret. Felet ligger även hos kommissionen eftersom vi behöver tydligare information för att kunna analysera genomförandet av budgeten. Det krävs en mycket bättre dialog mellan parlamentet och kommissionen för att fastställa exakt vilka åtgärder som har vidtagits när det gäller Europaparlamentets prioriteringar. Jag misstänker att kommissionen alltför ofta helt enkelt inte bryr sig om parlamentets ändringar av budgeten. Vi måste ha möjlighet att påpeka det.
Vi behöver större klarhet om den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken: det framgår inte tydligt för oss vem som gör vad. Det är därför jag stöder idén om ett interinstitutionellt avtal som exakt anger kommissionens roll i GUSP.
När det gäller genomförandet fanns det vid årets slut än en gång en mycket hög koncentration av åtaganden för Latinamerika, Asien och så vidare för 2000 års budget. Obalansen mellan åtaganden och betalningar fortsätter att ge anledning till oro, och det gör även påpekandena från revisionsrätten om Tacisprogrammet. Jag erkänner de förbättringar som kommissionen har genomfört - i synnerhet användningen av webbplatsen för information - men vi måste koncentrera oss på insyn och genomförande.

Deprez (PPE-DE)
Fru talman, kära kolleger! Det betänkande som jag har lagt fram i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, och som utskottet har antagit enhälligt, inleds med en begäran till revisionsrätten om att den i sin årsrapport uttryckligen skall erkänna att avdelning B 5-8, området för frihet, säkerhet och rättvisa, existerar, och om att den skall ägna detta område ett minimum av uppmärksamhet, vilket den hittills aldrig gjort.
När det gäller genomförandet av 2000 års budget kan vi konstatera att den ovanligt låga genomförandegraden, 50 procent för åtagandebemyndiganden och 70 procent för betalningsbemyndiganden, inte beror på en bristfällig förvaltning eller på bristande vilja från kommissionens sida, utan i huvudsak på det faktum att ministerrådet har antagit de rättsliga grunderna för sent, vilket har gjort att man har tvingats skjuta upp budgetanslaget för ett antal poster.
Vi har med tillfredsställelse noterat att generaldirektoratet JAI under år 2000 ökade det antal granskningar som utförs inom dess tjänsteenheter, till sextiofyra granskningar under år 2000 mot fyrtiofyra under år 1999. Vi har även konstaterat att de belopp som skall återbetalas på grund av dessa granskningar, eller de minskade belopp som skall betalas ut till följd av dessa granskningar, uppgår till över 10 procent av kontraktens totalbelopp. Detta innebär att vi anser att kommissionen borde öka sina ansträngningar för att bekämpa den inkorrekta användningen av subventioner eller det faktum att för höga faktiska kostnader uppges, om nödvändigt genom kontraktsenliga påföljder.
Vi har slutligen noterat med tillfredsställelse att revisionsrätten i denna rapport har uppmärksammat att förvaltningen av Europeiskt centrum för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk såväl som av Europeiskt centrum för övervakning av rasism och främlingsfientlighet i Wien har förbättrats. Man kan dock konstatera vissa avvikelser, särskilt när det exempelvis gäller de anslag som avsatts för personalrekrytering. Att rekrytera en anställd i Lissabon kostar sålunda i genomsnitt 2 780 euro, medan det kostar över 6 610 euro i Wien. Detta sagt, och ur ett övergripande perspektiv, har utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor inga invändningar emot beviljandet av ansvarsfrihet inom den sektor där utskottet är ansvarigt.

McNally (PSE)
Fru talman! Vårt utskott ansvarar för 120 budgetposter, varav några är mycket stora, inklusive forskningsprogrammen Tacis, Phare och Meda. Genomförandet av de posterna har utsatts för stark kritik i det förflutna.
Min första punkt gäller utgifterna för Synergyprogrammet under 2000. Detta är ett program som syftar till att främja internationellt samarbete på energiområdet och det har fått starkt stöd av Europaparlamentet. Jag är övertygad om att kommissionären kan föreställa sig vår förvåning och vår bestörtning när kommissionen gav upp detta program under år 2000, återkallade en redan offentliggjord anbudsinfordran, vilket gav upphov till stora olägenheter, och inte gav ut några medel alls under hela år 2000. Jag kan inte tillräckligt starkt framhålla att detta är fullständigt oacceptabelt och att den ansvarige kommissionären är väl medveten om våra åsikter. Jag är glad över att kunna säga att åtgärder för att rätta till saken har vidtagits och vi ser fram emot ett förstärkt program på detta mycket viktiga område.
Jag övergår nu till Tacisprogrammet för kärnkraftssäkerhet i före detta Sovjetunionen. Detta har regelbundet - och med rätta - utsatts för kraftig kritik i det förflutna. Det är ett arbete som utförs under svåra omständigheter, i ett område där slapphet och ineffektivitet i budgetgenomförandet har varit tradition. Vi konstaterar med glädje en markant förbättring och ser fram emot försäkringar om säkerheten vid kärnkraftsanläggningar i före detta Sovjetunionen.
Jag vill tacka kollegerna i budgetkontrollutskottet för deras samarbete och hjälp i utförandet av detta viktiga granskningsarbete som vårt utskott skulle kunna ägna all sin tid om vi önskade det.

Jöns (PSE)
Fru talman, ärade kolleger! Som föredragande för utskottet för sysselsättning och socialfrågor skall jag koncentrera mig på byråerna. Här behövs det nämligen omedelbart en effektivare och öppnare uppföljning och kontroll. Detta säger jag inte bara därför att utskottet för sysselsättning och socialfrågor har ansvar för fyra byråer utan även med tanke på det faktum att antalet byråer ständigt växer. I dag har vi 11 byråer, men snart blir det 14, för ni vet ju att vi även kommer att få byråer för livsmedelssäkerhet, luftfartssäkerhet och sjöfartssäkerhet så snart frågan om placeringen har lösts.
Som nämndes ansvarar utskottet för fyra byråer: för Dublin, Bilbao, Thessaloniki och Turin, och här är det i princip problemfritt. Ändå är det ett grundläggande problem att parlamentet har ett individuellt förfarande för att bevilja ansvarsfrihet endast för fyra byråer. Visst, nu har vi åtminstone en föredragande för byråerna i budgetutskottet, och Wilfried Kuckelkorn har också uträttat mycket. Icke desto mindre måste alla byråer behandlas lika. Därför uppmanar jag kommissionen att utarbeta förslag som gör alla byråer jämlika i förfarandet för beviljande av ansvarsfrihet.
Framför allt är det den rättsliga grunden som måste förändras. Annars kommer byråernas budgetar inte att kunna kontrolleras på ett tillfredsställande sätt i framtiden, vilket väl ändå inte kan ligga i någons intresse. Även det interna samarbetet mellan utskotten måste förbättras.
De riktlinjer som utarbetades för byråerna 1998 bör därför granskas utefter fyra aspekter, nämligen aspekten att garantera lämpliga kontrollmekanismer i fackutskotten, att garantera insyn i budgetförfarandet, att stärka den ömsesidiga informationsplikten och tydliggöra kompetensfördelningen mellan de inblandade utskotten. Vårt utskott kommer att utarbeta förslag för detta. Avslutningsvis vill jag ännu en gång hjärtligt tacka kollegerna McCartin och Staes för det stöd som de hittills har gett i frågan.
(Applåder)

Goodwill (PPE-DE)
. (EN) Fru talman! För det första önskar jag att mitt tack till Bowe, som var föredragande för budgeten för miljöutskottet under den första halvan av mandatet, förs till protokollet.
Det vanliga tillvägagångssättet vid förfarandet för ansvarsfrihet är att se vilken procentsats av budgetposten som har använts. Om 95 procent eller mer har använts sätter man en bock för den posten. Om mindre än 80 procent har använts använder man ett svart märke. Men om vi har tillgång till informationen borde vi titta närmare på hur målen har uppfyllts med dessa pengar, snarare än enbart på det faktum att pengarna har använts. Så användes, till exempel, endast 70 procent av budgeten för det femte miljöhandlingsprogrammet. Anledningen är att det inte fanns tillräckligt många bra projekt. På vissa anbudsinfordringar fick man i själva verket inte några svar alls. Vi skall inte lägga pengar på dåliga projekt. Jag vill dock göra en liten reservation i det att jag hoppas att våra anbudsförfaranden inte har blivit så byråkratiska att potentiella anbudsgivare med bra projekt avskräcks från att lämna anbud.
Jag skall säga några ord om budgetpost B3-4301 (folkhälsa, kampen mot cancer). Den utnyttjades långt ifrån till fullo under 1999 och det gläder mig att den nästan avsattes i sin helhet under 2000, inklusive oförbrukade åtaganden från 1999. Det måste vara snudd på kriminellt att inte använda resurser som tilldelats för att bekämpa sådana sjukdomar som cancer.
Det är sant att bara hälften av miljöbudgeten på 200 miljoner euro - det är 125 miljoner GBP - användes under år 2000. Anledningen är att Lifeprojekten, som svarar för hälften av den här budgeten, inte kunde användas under 2000 eftersom den rättsliga grunden inte avgjordes i förlikningen förrän i juli 2000. Det gläder mig att det femåriga projektet har förkortats till ett fyraårigt projekt i stället.
Trots det betydande underutnyttjandet av budgeten, som till stor del beror på budgetposterna för Life III, och med tanke på att revisionsrätten inte har uttryckt oro, rekommenderar utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor att ansvarsfrihet beviljas för de budgetposter i 2000 års budget som ligger inom dess behörighet.

Watts (PSE)
. (EN) Fru talman! Å utskottet för regionalpolitik, transport och turisms vägnar tackar jag föredraganden, McCartin, för hans betänkande och hans ansträngningar. I synnerhet vill jag tacka honom för det sätt på vilket han har satt strålkastarljuset på det som ligger mitt utskott varmast om hjärtat, nämligen det långsamma genomförandet av gemenskapens strukturfonder.
Som han så riktigt framhåller står detta för huvuddelen av det överskott som detta parlament behandlar. Den fråga som mitt utskott aldrig fick något tillfredsställande svar på från kommissionen, var varför vi överhuvudtaget låter en sådan situation uppstå? Man kunde förutse att genomförandenivåerna under strukturfondsprogrammens första år skulle vara mycket låga. Ändå ställdes vi inför fullständigt orealistiska budgetprognoser och scenarier som, per definition, inte kunde uppfyllas. Vi har alltså en situation där det, på många områden, nästan inte har betalats ut några pengar alls under vissa budgetposter för gemenskapens strukturfonder. Vi anser att detta gör det mycket svårare för detta parlament och mitt utskott att göra en fullständig och noggrann granskning av budgeten.
Vi har nu beslutat att koncentrera oss på budgetgranskning som en stående punkt på dagordningen för vårt utskott och till varje diskussion bjuder vi in kommissionen och rådet att tillsammans med oss delta i en grundlig genomgång av utgifterna inom området strukturfonder. Men de här fullständigt orealistiska budgetarna gör att det arbetet blir mycket svårt på grund. Kommissionären måste förklara hur vi skall kunna göra en ordentlig utvärdering av en budget när denna budget i sig är ytterst tveksam.
Vårt andra bekymmer gäller i själva verket den andra punkt som föredraganden tog upp i sina inledande anmärkningar - det nuvarande sättet att förvalta strukturfonderna. Vi delar hans oro över att förordningarna är alltför komplicerade vilket gör det mycket svårt för oss, som ett parlament, att utföra vår uppgift att granska budgeten. Så vi har alltså ett dubbelt problem här. Många organisationer, enskilda personer, grupper, föreningar och samhällen som är berättigade till bidrag från strukturfonderna får inte sin rättmätiga andel på grund av det alltför komplicerade ansökningsförfarandet. Vi, som ett parlament - och de övriga myndigheter som har i uppdrag att övervaka budgetutgifter - har ett problem i det avseendet att vi inte kan övervaka utgifterna för att se till att vi får valuta för pengarna på ett tillfredsställande sätt.
Min sista punkt rör de transeuropeiska näten. Vi upprepar vår uppfattning att kommissionen gör rätt i att fokusera på färre projekt, men vi motsätter oss det faktum att kommissionen nu planerar att anslå ytterligare 60 miljarder euro till budgetposten för transeuropeiska transportnätverk. Vi uppmanar kommissionen att kommentera hur de skall garantera valuta för pengarna när de planerar en så omfattande utgiftsökning.

Sauquillo Pérez del Arco (PSE)
Fru talman! Jag vill börja med att gratulera Blak för att slutligen ha beslutat sig för att i sitt betänkande föreslå beviljande av ansvarsfrihet för genomförandet av budgeten för den sjätte, sjunde och åttonde Europeiska utvecklingsfonden.
Kommissionens, och särskilt kommissionär Nielsons, ansträngningar för att hålla parlamentet informerat om utgifterna inom dessa fonder och framför allt vilka utvecklingsländer som är mottagare, förtjänar att parlamentet beviljar ansvarsfrihet för genomförandet, vilket revisionsrätten redan har godkänt.
Av dessa skäl är den socialistiska gruppen och utskottet för utveckling och samarbete, vars yttrande jag är föredragande av, för beslutet att bevilja ansvarsfrihet för genomförandet. Emellertid begär vi av kommissionen att de medel som avsätts för social utveckling skall ökas i framtiden och att de återspeglas tydligare, vilket utskottet för utveckling och samarbete planterar såväl när det gäller budgeten som för EUF-medlen.
Vi hoppas att vi nästa år kommer att kunna analysera siffrorna för Europeiska unionens stöd i enlighet med det system som OECD:s kommitté för utvecklingsstöd tillämpar, vilket kommer att göra det möjligt för oss att mer exakt mäta hur gemenskapsfonderna för stöd till social utveckling inverkar.
När det gäller de ändringsförslag som Blak själv har lagt fram, måste vi förkasta de som handlar om tillgång till handlingar och översyn av det interinstitutionella ramavtalet, vilket inte beror på djupgående frågor, eftersom avtalet mycket riktigt inte har visat sig vara särskilt effektivt, utan för att man inte kan ifrågasätta giltigheten av en förhandlad, undertecknad överenskommelse som har gått till omröstning i parlamentet, i vilken, och det får vi inte glömma, betydande ledamöter av detta utskott deltagit. Dessutom har domstolarna även uttalat sig i frågan.
Därför anser vi att frågan om tillgång till handlingar inte bör tas upp i detta betänkande. Vi ställer oss däremot positiva till de övriga ändringsförslagen om revisioner och förvaltningen av Centrumet för företagsutveckling.
Detta beviljande av genomförandet av budgeten för Europeiska utvecklingsfonden som vi som brukligt ger oss i kast med varje år, bör vara till hjälp för att än en gång klart och tydligt visa hur absurt det är att parlamentet utövar skattekontroll över genomförandet av fonder som inte finns med i gemenskapsbudgeten, om vars summor vi har rådfrågats och om vars utgifter vi informeras om a posteriori.
Europeiska utvecklingsfonden som genomförs av kommissionen och teoretiskt sett kontrolleras av parlamentet bör inbegripas i gemenskapsbudgeten som en grundläggande kvantitativ och kvalitativ del av utvecklingspolitiken.
Vi anser att reformen av Europeiska unionen är ett perfekt tillfälle för att dra oss detta till minnes och jag uppmuntrar alla grupper att vidarebefordra detta förslag, som Europaparlamentet har drivit i många år, till konventet.

Klaß (PPE-DE)
Fru talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Att granska och kontrollera EU:s budget hör till Europaparlamentets främsta uppgifter. Och i programplaneringsperioden 2000-2006 för Europeiska socialfonden måste finansieringen av jämställdhetspolitiken absolut ges större uppmärksamhet. Den spanska ordförandegruppen talade i presentationen i utskottet om sin avsikt att förankra jämställdhetspolitiken som en tvärsnittsuppgift i ett komplex av sysselsättning och sociala frågor. Detta har också blivit en nödvändighet, för siffrorna visar att endast 6 procent av medlen i Europeiska socialfonden viks åt särskilda åtgärder som rör jämställdhet. Europaparlamentet hade krävt 15 procent.
Att medlen inte har utnyttjats fullt ut och att de överlåtna medlen har fått sådana proportioner beror på problem i samband med starten på genomförandet av strukturfonderna under programplaneringsperioden 2000-2006. Förfarandena för strukturella åtgärder är för komplicerade såväl på gemenskapsnivå som på nationell nivå och måste rationaliseras och förenklas, och vi måste arbeta för att sådana problem inte skall upprepas när det i framtiden handlar om att upprätta nya program.
Utvärderingsrapporten för programmet Daphne lades fram så sent som i går. Jag är särskilt intresserad av hur man motiverar de låga siffrorna för hur betalningsbemyndigandena har utnyttjats i budget 2000. En sak är mycket viktig: I en hållbar utveckling spelar kvinnorna en viktig roll, och därför bör man ta hänsyn till könsspecifika frågor i varje fas av utvecklingssamarbetet, alltså både i planering, genomförande och utvärdering. Därför ber jag om en förklaring till varför endast 59 procent av medlen betalades ut just här.
Utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor lägger tyngdpunkten på ett fåtal budgetrubriker som är desto viktigare eftersom de syftar till att nå målen i EU:s jämställdhetspolitik.

Stauner (PPE-DE)
Fru talman, ärade damer och herrar! Det betänkande som kollegan Blak har lagt fram om ansvarsfrihet för Europeiska utvecklingsfonden pekar tydligt på de särskilda problemen i den europeiska utvecklingspolitiken.
Med all tydlighet framstår de problem som har sitt ursprung i systemet och i kommissionens arbetssätt. Därmed är det oacceptabelt att det i slutet av 2000 kvarstår ett belopp på 6 miljarder euro som inte har använts. Med tanke på att många AVS-länder blir allt fattigare är det oacceptabelt att kommissionen inte klarar av att till de behövande få ut de medel som ställts till förfogande. Kommissionen har tagit itu med en systemförändring på dessa områden. Sedan Cotonouavtalet ges stödet allt oftare i form av sektoriella program för budgetstöd. Enkelt uttryckt innebär detta följande: Kommissionen litar mer till mottagarländernas ansvar. Detta är i sig en berömvärd metod. Men, ett sådant förtroende förutsätter att man konsekvent kräver tillbaka pengarna om oegentligheter konstateras.
Men tydligen brister det i konsekvensen, för revisionsrätten har kunnat konstatera att kommissionen visserligen har gjort revisioner och även fastställt missbruk, men ändå har inte ett enda cent hittills återkrävts eller dragits tillbaka av de hela 14 miljoner euro som revisionsrätten nämner. Kommissionen måste våga gå ut med anledningen till detta. Antingen beror det på inkompetens i den egna administrationen eller också finns det allmänna politiska skäl till att man avstår från att kräva tillbaka pengarna.
Jag tror att detta kommer att bli prövostenen för det nya finansieringssystemet. Ett ökat förtroende för mottagarländerna förutsätter också att mottagaren bär hela ansvaret för eventuellt missbruk. Allt annat tycks mig inkonsekvent och står på sikt inte heller i mottagarnas intresse. Kommissionen måste fatta tydliga beslut och får inte - vilket säkert vore det bekvämaste - följa minsta motståndets lag.
Därmed återstår att kritisera vissa välkända anakronismer i förfarandet för Europeiska utvecklingsfonden (EUF-förfarandet) som bör åtgärdas snarast möjligt. Om parlamentet skall bevilja ansvarsfrihet måste parlamentet också ges budgetmässiga och lagstiftande befogenheter för EUF-medlen. Även den revisionsförklaring som revisionsrätten avger i rapporten om Europeiska utvecklingsfonden måste, precis som revisionsförklaringen för den totala budgeten, omfatta fullständig kontroll och får inte upphöra i och med att medlen lämnar kommissionen. Detta är också förklaringen till varför revisionsförklaringen på EUF-området är så positiv. Två olika revisionsförklaringar är inte bara förvirrande utan även vilseledande.
Därmed vill jag gå in på beviljandet av ansvarsfrihet för parlamentets budget. Parlamentet måste vara särskilt noggrann och undvika alla sorters rykten om att man skulle vara mindre sträng med de egna medlen än med andras. Jag vill särskilt understryka det krav som Virrankoski ställer i kapitlet personalpolitik i betänkandet, nämligen att det äntligen är dags att ta jämställdhetspolitiken på allvar och göra något åt det låga antalet kvinnor på ledande poster.
Parlamentets generalsekreterare är personligen ansvarig för detta. Parlamentet måste agera förebildligt för att inte förlora trovärdighet. Det är minst sagt beklagligt att generalsekreteraren inte har tagit chansen under sina många år på posten. Jag menar att parlamentet måste agera förebild även genom att inrätta en oberoende intern revisionstjänst. Detta innebär att revisorerna inte får underställas några som helst instruktioner från generaldirektorat och generalsekreterare. Vi ser även positivt på en direkt rapporteringsrätt gentemot parlamentets talman. Betänkandet om ansvarsfrihet för parlamentets budget får varken dölja försummelser och brister eller missbrukas för att lyfta ut lösningen på interna problem externt. Vissa ändringsförslag som nu återigen har lagts fram tycks mig ha detta som mål.
Framför allt lämpar sig inte budgetförordningen för att lösa parlamentets interna problem. Dem måste vi lösa själva. Insyn, ordning och ansvar för medarbetarna är principer som är självklara för parlamentet - precis som ni nämnde, bäste Freddy Blak. Däremot lämpar de sig inte för att rida ut partipolitiska stridigheter och skall därför inte hela tiden upprepas i självplågaranda.
Slutligen ber jag om stöd för mitt ändringsförslag 8 till McCartinbetänkandet, enligt vilket parlamentets talman redan nu får i uppdrag att inför domstolen försvara parlamentets rättigheter enligt artikel 276 i EG-fördraget, för den händelse att rådet skulle vilja inskränka parlamentets befogenheter ytterligare.

Kuhne (PSE)
Herr talman! Efter att nästan alla talare före mig har överskridit sin talartid med minst en minut ber jag nu om förståelse, om så skulle behövas.
När förfarandet för beviljande av ansvarsfrihet inleddes med revisionsrättens rapport i december förra året, underströk jag att vi inledde en fas med samtal kring de systematiska problemen i EU:s budgetpolitik och att vi inte var så särskilt intresserade av alla eventuella eller faktiska skandaler. Och det är faktiskt två aspekter som pekar i den riktningen, nämligen det jämförelsevis låga antal ändringsförslag till alla betänkanden och den breda majoritet som dessa har antagits med och det jämförelsevis låga vågsvall som debatten om beviljandet av ansvarsfrihet har rört upp i pressen.
I fråga om parlamentet har jag dock något mycket konkret att säga. Låt mig ta upp en fråga som föregående talare, Stauner, berörde. Det vore verkligen önskvärt om parlamentet helt på egen hand kunde ta itu med att på rättslig väg reglera samtliga uppgifter som rör budgethanteringen. Detta vore underbart, och jag skulle stödja detta. Dock finns det ett problem här: EU:s budgetförordning skiljer inte på parlamentets sätt att handskas med budgeten och partigruppernas sätt att göra det. En sådan uppdelning behöver vi dock.
Låt mig påminna om att vi i samband med revisionsrättens rapport om partigruppernas hantering av finanserna för två år sedan förde en bred diskussion i kammaren, och då gjordes parlamentet som institution ansvarig för vissa tveksamma finansieringsvanor i enskilda partigrupper och att alla kolleger här i kammaren, inför åhörarläktarna och inför pressen, gjordes ansvariga för något som enstaka partigrupper i praktiken bar ansvaret för. Jag vill inte göras ansvarig för tveksamheter i andra partigruppers sätt att sköta finanserna, och likaså tar jag för givet att kollegerna i andra partigrupper inte skall ställas till svars för om något går på tok i min partigrupp.
Virrankoskis betänkande har gett oss möjlighet att ta ett stort steg på vägen mot en ansvarsuppdelning mellan parlamentets administration och grupperna. Detta steg måste vi ta. Jag vill varna för att ställa sig upp och säga: Varför skall kommissionen i ett lagstiftningsförslag om genomförandebestämmelser i budgetförordningen skriva oss på näsan vad vi skall göra eller inte? På så sätt skapar vi nämligen, genom att visa hur duktiga och starka vi är, en skenkonflikt med kommissionen, med den bieffekten att ansvarsfördelningen mellan parlamentet och partigrupperna aldrig blir av, vilket i sin tur får den kanske bekväma bieffekten att vissa saker som har skett i det förgångna kan drivas vidare.
Till exempel att en medarbetare som blir friställd av en partigrupp får skadestånd av parlamentet och drar parlamentet inför arbetsdomstolen. Eller att parlamentet tvingas betala astronomiska summor ur parlamentets budget till tjänstemän i partigrupperna för semesteranspråk som har legat och vuxit eller flyttats med, medan detta egentligen borde vara partigruppernas ansvar. Jag vill alltså varna för att skapa en sådan situation genom skenbara konflikter. För att undvika situationen har vi möjlighet att formulera en lösning till i morgon. Om vi i slutändan ändå skulle få en situation där nuvarande tillstånd fortsätter, då kommer vi också att nämna de ansvariga vid namn.
(Applåder)

Mulder (ELDR).
Herr talman! För första gången på flera år verkar det som om parlamentet åter skall bevilja kommissionen ansvarsfrihet före den 30 april, enligt reglerna. Det tycker jag är bra och jag vill därför gärna gratulera McCartin och även de övriga föredragandena. Vad gäller kommissionens hållning så har jag fått intrycket att kommissionen gjort allt för att tillmötesgå parlamentets alla frågor och begäranden på mycket kort tid. Det mest påfallande i den här budgeten är också att det inte givits någon positiv revisionsförklaring den här gången heller. Det här är också den första budgeten som den nya kommissionen ansvarar för. Vi har som liberal grupp, och inte bara vi förresten, hela tiden sagt att vi måste ha indikatorer som visar om situationen blivit bättre eller inte. Om vi varje år får höra att det inte föreligger någon positiv revisionsförklaring, hur skall vi då förklara för allmänheten att vi varje gång beviljar ansvarsfrihet efteråt? Jag skulle alltså vilja påpeka det här problemet för kommissionen igen och uppmana den att, om revisionsrätten inte vill utarbeta någon indikator, och det verkar inte så, själv skaffa fram en indikator som till exempel visar att det finns en viss andel fel i ett generaldirektorat och hur hög den andelen är och hur hög den är i andra sektorer. Revisionsrätten kan då i efterhand kontrollera om tekniken är bra. Då har vi som parlament något att bedöma om det hela blir bättre eller inte med. Det tycker jag borde vara en prioritet för nästa år.
En annan sak, och Jöns har också nämnt det, är att vi konstaterar att det blir allt fler byråer. Nästan varje byrå har sin egen budgetförordning och till den hör också ett komplicerat ansvarsfrihetsförfarande. Det är svårt för de många byråerna. Kan inte kommissionen utarbeta en enhetlig modell för allt det här? Det skulle också underlätta kontrollen för parlamentet.
En annan sak gäller Clearance of Accounts. Vi har som liberal grupp lagt fram ett ändringsförslag om att förlänga den period som slutar innan det här blir definitivt från 24 till 36 månader. Då kan vi som parlament i efterhand komma med invändningar mot kommissionens beslut under en något längre period. Vi tror också att det kanske är nödvändigt att höja värdekorrigeringarna en gång till. Maximum är 100 procent men varför inte införa ytterligare graderingar så att vi även på det sättet kan mäta om något blir bättre eller sämre. Vi tycker att datoriseringen av tullkontoren i Europa måste prioriteras, främst i de nya länderna. Vad gör kommissionen precis för att förstärka de kommande yttre gränserna för Europa och vad kan vi som parlament göra för att stödja en förbättring på det området?
En sista sak, herr talman, och det har också flera talare redan nämnt, är Europeiska unionens nya utrikes- och säkerhetspolitik. Det verkar mycket riktigt som om en helt ny politik har utvecklats som skulle kunna undandra sig parlamentets uppmärksamhet. Det tycker vi i den liberala gruppen är oacceptabelt. Vi tycker att man måste komma överens om ett nytt interinstitutionellt avtal mellan kommissionen, parlamentet och rådet så att rådets utgifter i det här sammanhanget kan kontrolleras bättre.

Rühle (Verts/ALE)
Herr talman! Även jag vill på min partigrupps vägnar tacka alla föredragande för ett gott arbete med beviljandet av ansvarsfrihet för gemenskapens budget i år och bara göra några få kommentarer. Vi välkomnar varmt att McCartins betänkande tar upp frågan om exportbidrag. Vi kommer att spetsa till det ytterligare med ett ändringsförslag, för vi anser att alltför många dörrar fortfarande står öppna för bidragsfusk när det gäller bidrag för transport av levande djur, och vi menar att dessa bidrag över huvud taget inte skall gå via EU:s skattebetalare. Vi efterlyser ytterligare skärpning. Vi anser att frågan är utomordentligt viktig.
Vi ställer oss bakom Morgans krav på att visserligen bevilja Ekonomiska och sociala kommittén ansvarsfrihet för de två senaste åren men att ansvarsfrihet inte beviljas för åren 1996-1997. Vi ser det som oerhört viktigt att utskottet återigen bekräftar att resekostnaderna inte behandlades korrekt under dessa år och - vilket är ännu viktigare - att utredningarna av oegentligheterna kring resekostnaderna förhalades av Ekonomiska och sociala kommittén och att man inte var tillräckligt tillmötesgående mot OLAF. Detta måste fortsätta att kritiseras. Vi får inte tystna utan måste fortsätta att slå fast fakta.
Jag stöder också Morgans krav på att rådet skall beviljas ansvarsfrihet på området utrikes- och säkerhetspolitik och på området inrikes frågor, som leder till allt fler operativa utgifter. Dock är jag inte alls nöjd med rådets sätt att sköta frågorna hittills, och jag fruktar att vi inte kommer att få några tillfredsställande svar nu heller.
Dessutom måste vi upprepa kravet på beviljande av ansvarsfrihet. Det duger inte längre med Gentlemen's agreement. Det krävs ett tydligt beslut.
Avslutningsvis vill jag instämma i vad föregående talare Kuhne sade. Om vi kritiserar rådet på området ansvarsfrihet måste också vi själva vara noggranna med vår egen ansvarsfrihet i parlamentet. En uppdelning mellan förvaltningsbudget och partigruppsbudget borde ha gjorts för länge sedan.
Dock vill jag även uppmana rådet att äntligen fatta beslut om partierna. Parlamentet saknar möjlighet att agera. Vi måste ta hänsyn till allmänhetens kritik och äntligen få till stånd ett rådsbeslut om en partistadga.
(Applåder)

Camre (UEN).
Herr talman! Jag skulle vilja inleda med att rosa mina kolleger i budgetkontrollutskottet och utskottets ordförande, samt även tacka utskottets och gruppernas medarbetare som har utfört ett mycket omfattande och grundligt arbete. Detta omfattande arbete har fått majoriteten att rekommendera beviljande av ansvarsfrihet. Jag kan på grund av den knappa tiden, i likhet med andra, inte gå in på detaljerna när det gäller allt detta, men jag skulle vilja hänvisa till alla utmärkta synpunkter som mina kolleger Virrankoski, Blak och Morgan har lagt fram. Jag skall koncentrera mig på McCartins betänkande om ansvarsfriskrivning för kommissionen. Jag skulle vilja citera två punkter: I punkt L heter det att: ?År 2000 kännetecknades av att ett betydligt större antal bedrägerier och oegentligheter avslöjades av medlemsstaterna och OLAF (2 miljarder euro)?. I punkt P heter det att: ?Det grundläggande inom ramen för budgetgenomförandet för 2000 är för det första att fastställa de särdrag inom gemenskapens förvaltning som bör bli grunden för en effektiv förvaltning men som för närvarande är bristfälliga, och för det andra att avgöra vilka av systemets beståndsdelar det är som leder till bedrägerier och oegentligheter?. På detta sätt fortsätter det med en lång rad skarpa synpunkter som vid en genomläsning ger intryck av att gälla en sydamerikansk bananrepublik. Europeiska unionen etablerades inte för ett par år sedan, utan detta system började byggas upp redan 1957, och det är helt otillfredsställande att vi år efter år skriver dessa betänkanden med tydliga och kraftfulla påpekanden av felen utan att någonting blir bättre. Nästa år kommer vi att skriva någonting som är förvillande likt det vi skriver i år och ändå bevilja ansvarsfrihet. Lägg märke till att kritiken i McCartins betänkande är lika hård som kritiken i det betänkande om 1996-års räkenskaper som fällde den förra kommissionen. Den ekonomiska förvaltningen är liksom själva lagstiftningen oacceptabelt dålig. I mitt land skulle en regering med en sådan förvaltning avsättas och de ansvariga ämbetsmännen avskedas. Vi kan inte tillåta att en så stor del av de europeiska skattebetalarnas pengar försvinner genom bedrägerier och oegentligheter. Medborgarna kommer helt enkelt inte att tolerera det, det kan inte vara priset för ett samarbete inom Europa. Det enda logiska är naturligtvis att rösta emot beviljande av ansvarsfrihet för kommissionen.

van Dam (EDD).
Herr talman! Det jättelika budgetöverskottet år 2000, 11,6 miljarder euro, visar att förvaltningen av budgeten fortfarande har stora brister. När det gäller strukturfonderna så börjar de för låga utgifterna bli strukturella. Vi anser att de belopp som inte givits ut efter två år i alla fall måste betalas tillbaka till medlemsstaterna. De kan då till exempel minska sin statsskuld. Därför stöder vi ändringsförslag 9 av kollega Heaton-Harris.
Förvaltningen av strukturfonderna måste bli mycket bättre. De invecklade gemenskapsreglerna måste bli enklare. Samordningen mellan kommissionen och medlemsstaterna är mycket undermålig. Det finns stora hål i den finansiella kontrollen, både före (ex-ante) och efter (ex-post). Det nuvarande systemet för värdekorrigering måste ändras snabbt eftersom det stimulerar medlemsstaterna att dölja oegentligheter och bedrägerier i stället för att anmäla fiffel. Det har vi vetat i flera år men fortfarande gör kommissionen och medlemsstaterna väldigt litet åt det.
Vi är besvikna över att programmen för föranslutningsstöd inte uppnår sina mål på långt när. De konstateranden som revisionsrätten gör i sin specialrapport är oroväckande. Vi tycker det är oacceptabelt att kandidatländerna antagligen inte kan sätta i gång de olika stödprogrammen under det här året 2002. Jag ber kommissionen berätta hur läget ser ut just nu.
Den reform av Europeiska kommissionen som sattes igång år 1999 har ännu inte gett några konkreta resultat år 2000. Kommissionären skall väl nu ha litet insikt i vilka resultat som gjorts under år 2001. Vi är nyfikna på om hon vill lätta litet på slöjan i det avseendet.
Även när det gäller stödprogrammen för utvecklingssamarbete har alldeles för litet medel utbetalats. Dubblering med medlemsstaternas åtgärder kan vara en av orsakerna till det. Skulle kommissionen kunna ge en bild av det inom kort? Vi anser att subsidiaritetsprincipen måste användas på allvar i EU:s utvecklingspolitik.
Slutligen, herr talman, är det chockerande att höra att varje sammanträde i Strasbourg kostar cirka 11,5 miljoner euro extra per vecka och då har ingen hänsyn tagits till miljöbelastningen. Europaparlamentet tvingas till det endast för att uppfylla en enda medlemsstats önskemål. Det vore därför rättvist om den medlemsstaten skulle ersätta denna kammare med den beräknade totala merkostnaden på cirka 138 miljoner euro per år.

Dell'Alba (NI).
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Det är brukligt att gratulera föredragandena när man får ordet, vilket jag mycket gärna gör. Jag gratulerar dem alla, med ett undantag. Jag säger inte vem det rör sig om, eftersom vi befinner oss bland vänner och invigda personer, men jag gratulerar inte en föredragande som har sett till att hans betänkande antagits enhälligt, och som har lämnat in fyra ändringsförslag på sin grupps vägnar. Jag anser inte att detta är något bra tillvägagångssätt - och mer säger jag inte - för när kollegerna ser föredragandens namn tror de att det rör sig om tekniska ändringsförslag till en text som har antagits enhälligt. Jag anser att en föredragande borde bevara en viss lojalitet mot både sina kolleger och sig själv.
Föredraganden lägger fram ett betänkande, han ser till att det antas enhälligt av ledamöterna i hans utskott - där jag ingår - och sedan upptäcker jag att han, på sina kollegers vägnar, har ingivit ändringsförslag som går i en annan riktning. Jag anser verkligen att detta tillvägagångssätt är felaktigt, och jag uppmanar nu mina kolleger och de politiska grupperna att förkasta dessa ändringsförslag. Man kan nämligen bara ha ett uppdrag åt gången: antingen är man föredragande, eller så utarbetar man ändringsförslag. Jag samtycker till ingivandet av ändringsförslag till andra betänkanden, men inte till sitt eget betänkande. Därför beklagar jag att jag inte kan gratulera denne kollega till hans arbete.
När det gäller de andra betänkandena, skulle jag vilja ta upp ytterligare två punkter.
Den första riktar sig till min kära vän Eluned, fru Morgan. Vi har kommit till år 2002, och det tredje millenniet: världen går framåt, rättsfrågor preskriberas ibland, så varför envisas med att vägra bevilja ansvarsfrihet för åren 1996-1997 för den minsta av institutionerna inom vårt europeiska unionssystem. Vad vill ni att våra medborgare skall tro när de får veta att vi har beviljat ansvarsfrihet för samtliga institutioner, men att vi skjuter upp beviljandet av ansvarsfrihet från sju eller åtta år tillbaka för Ekonomiska och sociala kommittén. Vi har anklagat dem nog, vi har ifrågasatt dem nog för de handlingar som avslöjats. Låt oss för Guds skulle bespara oss spektaklet med att dra ut på dessa komprometterande affärer, för om vi nu skall tala om komprometterande affärer - detta säger jag till Eluned - då kan alla dra upp gamla komprometterande affärer och dra ut på dem igen. Det är ingen bra metod.
När det gäller McCartins betänkande - som jag särskilt gratulerar föredraganden till - vill jag slutligen betona det faktum att man förvisso kan ta upp alla fall i alla stater och förklara dem, men vi skall inte envisas med specifika fall. När det gäller punkt 60 uppmanar jag alltså verkligen enträget kollegerna att inte ta till sig de ord som i punkt 60 används gentemot en medlemsstat som ligger mig mycket varmt om hjärtat.

Heaton-Harris (PPE-DE). -
Herr talman! Jag vill också gratulera samtliga föredraganden, i synnerhet McCartin, som har fått ta emot en hel del kritik från mig.
Jag vill även gratulera Morgan för hennes betänkande om beviljande av ansvarsfrihet. Jag var inte närvarande i kammaren när hon gjorde sina kommentarer om ESK, men jag är säker på att hon instämmer med mig nu i att den organisationen inte bara borde beviljas ansvarsfrihet utan att den rentav borde upplösas, eftersom den bara är ett slöseri med pengar.
Min uppgift här är i första hand att på min grupps vägnar tala om Staes och Seppänens betänkanden om beviljande av ansvarsfrihet. Detta är mycket lätt eftersom det är två mycket bra betänkanden skrivna av två mycket bra parlamentariker.
När det gäller betänkandet av McCartin vill jag slå fast några av de enkla fakta som vi borde tala om, i synnerhet för dem på åhörarläktaren. Det finns fortfarande inte någon positiv revisionsförklaring från revisionsrätten. Detta är det sjunde året i rad. Troligen kommer det aldrig att finnas någon eftersom de har satt sig i en ordentlig knipa. Hur kan de bevilja ansvarsfrihet för en organisation där 5 procent eller mer av budgeten försvinner genom bedrägeri, misskötsel eller misshushållning och budgeten har ett överskott på åtminstone 14 procent? Nästan 20 procent av budgeten används inte korrekt, så som vi skulle önska. Det är inte ett resultat som man kan vara stolt över.
Betänkandet om beviljande av ansvarsfrihet av McCartin innehåller ett antal punkter med mycket skarp kritik och sätter ljuset på olösta problem inom kommissionen. Ändå kommer McCartin fram till att han bör rekommendera oss att bevilja ansvarsfrihet. Han konstaterar, helt riktigt, att huvuddelen av EU:s budget förvaltas av medlemsstaterna. Men detta kan inte innebära att kommissionen fritas från det slutliga ansvaret och inte skulle kunna ställas till svars. Ansvaret ligger i sista hand på kommissionen. Det är dess skyldighet att, som sägs i artikel 274, genomföra och övervaka gemenskapens budget. Detta är ännu ett år då den har misslyckats med att förvalta och kontrollera gemenskapens budget.
Företrädarna för mitt parti i denna kammare blev valda på en rad löften varav det viktigaste var att få ordning på räkenskaperna för Europeiska kommissionen och andra europeiska institutioner och se till att den reformprocess, som de flesta i denna kammare gläder sig åt, faktiskt förs till slut och ger resultat.
Lika mycket pengar försvinner på grund av bedrägerier och vanskötsel av fonder nu i 2000 års budget som när vi lovade att försöka få ordning på det här 1999. John Wiggins, en före detta ledamot av Europeiska revisionsrätten, säger enligt en brittisk tidning att situationen i kommissionen är oförändrad. Detta måste förändras.
Europaparlamentets rättstjänst skrev ett brev till budgetkontrollutskottet den 5 november 2001 och yttrade sig om huruvida beviljande av ansvarsfrihet skulle leda till kommissionens fall eller inte. Det konstaterar att vägran att bevilja ansvarsfrihet otvivelaktigt är uttryck för allvarliga politiska sanktioner av kommissionen. Dess rättsverkan är dock inte en sådan att det kan tvinga kommissionen att avgå. Det regleras i ett särskilt förfarande enligt artikel 141 i EG-fördraget.
Genom att inte rösta för ansvarsfrihet för kommissionen ser vi i själva verket till att kommissionen får veta, för det första, att vi inte vill att den skall avgå, och, för det andra, att vi vill att den skall lösa problemen. Om ingenting har förändrats vid den här tiden nästa år, om det fortfarande inte finns någon positiv revisionsförklaring, om slöseri, misskötsel, bedrägeri och pengar som försvinner fortfarande uppgår till mer än 5 procent, och om det då fortfarande finns ett gigantiskt budgetöverskott kommer vi till det stadium då vi måste säga till de på åhörarläktaren och till de som har placerat oss här att ingenting har förändrats i Europeiska kommissionen, att reformprocessen fortfarande pågår - och det är den långsammaste processen vi någonsin har sett - och att vi har misslyckats med en av våra viktigaste uppgifter, som var att få ordning på de här problemen. Det är inte ett resultat som man kan vara stolt över och det är inte någonting som jag är beredd att säga till mina väljare.

van Hulten (PSE). -
Herr talman! Jag är övertygad om att det inte är på grund av kvaliteten på Heaton-Harris tal som åhörarläktaren tömdes medan han talade.

Turchi (UEN).
Herr talman, ärade kolleger! Låt mig först av allt tacka samtliga föredragande som varit engagerade i detta omfattande ärende för det arbete de utfört.
Att bevilja ansvarsfrihet är ett viktigt förfarande och en av de viktigaste behörigheterna för vår institution. Det är en behörighet som gör det möjligt för oss att varje år kontrollera att de goda avsikterna och förslagen till avsättningar verkligen genomförs, och att förväntningarna hos de medborgare som valt oss och som vi prioriterar i första hand blir uppfyllda.
Detta förfarande är samtidigt extremt tekniskt och extremt politiskt, och konsekvenserna av beslut som fattas alltför snabbt eller på alltför känslomässiga grunder på båda dessa områden kan vara - eller snarare, de blir, vilket vi dessvärre kunnat konstatera - förödande. Därför är det enligt min mening nödvändigt att varje år, innan omröstningen sker, fråga sig, inte så mycket om allt har utfallit optimalt, utan snarare om vi är på väg åt rätt håll, om vi har gjort rätt prioriteringar, om man i kommissionens exekutiva åtgärder och, i mindre skala, i alla de övriga institutionernas exekutiva åtgärder, kan ana en vilja att på bästa sätt genomföra det som budgetmyndighetens båda grenar önskar, eller man inte kan ana en sådan vilja.
Om jag i första hand får koncentrera mig på betänkandet från McCartin, och därmed på kommissionens budget, så vill jag framhålla att det är tre aspekter som framför allt bör understrykas, vilket för övrigt föredraganden redan gjort. För det första utmärks genomförandet av 2000 års budget av ett ovanligt stort budgetöverskott, ett överskott som avslöjar en allvarlig brist när det gäller budgetprognoserna. För det andra: Även om år 2000 för Strukturfonderna och föranslutningsstöden har inneburit starten på en ny programperiod som sträcker sig till 2006, så kan den inte ha fungerat på bästa sätt, eftersom det i samband med genomförandet har konstaterats många problem. Slutligen - en punkt som kanske är ännu viktigare än de båda tidigare - föredraganden har gjort rätt som har pekat på behovet av att å ena sidan lyfta fram de inslag i gemenskapens förvaltning som utgör grunden för en effektiv administration, men som under alla omständigheter utgör svaga punkter, och, å den andra, de inslag i systemet som främjar bedrägerier och oegentligheter.
Enligt min mening är det här vi kommer att spela matchen om ett sunt och korrekt genomförande av budgeten under de kommande åren.

Ilgenfritz (NI)
Herr talman! Unionens organ möjliggör fortfarande oegentligheter i hanteringen av finanserna. Skälet till detta är fortfarande svaga punkter i lagstiftningen, ett dåligt eller inte alls samordnat samarbete mellan de nationella myndigheterna och för slappa straff och kontroller. Detta slås återigen fast i betänkandet om förfarandet för beviljande av ansvarsfrihet 2000. Exempelvis nämner revisionsrätten inte de försumliga medlemsstaterna vid namn. Dessa medlemsstater som infiltrerar bedrägeribekämpningen genom slappa kontroller bör inte bara visas upp utan även tvingas att betala för de skador som deras slappa agerande åsamkar unionen.
OlAF:s arbete i samband med resekostnadsaffären har också varit otillräckligt. För att få bukt med bedrägerierna behöver vi även grundläggande reformer av EU:s system för mervärdeskatt. Exempelvis bör det preliminära skatteavdraget i företagskedjor avskaffas även på nationell nivå, eftersom detta för närvarande är mycket gynnsam mark för momsbedrägerier.

Avilés Perea (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill börja mitt inlägg med att tacka och gratulera de föredragande för det genomförda arbetet, särskilt herr McCartin, som har gjort ett fantastiskt arbete på mycket kort tid, och resultatet av detta är god definition på hur beviljandet av ansvarsfrihet för genomförandet av budgeten för år 2000 ser ut.
Det är sant att det fortfarande kvarstår svårigheter. Allmänt sett begärs det enhälligt att förvaltningarna moderniseras och att förfarandet förenklas, vilket leder till ökad öppenhet och förståelse bland den breda allmänheten, vilket i sin tur leder till att unionens medborgare förs närmare detta viktiga förfarande.
Jag vill särskilt ta upp ett betänkande som vår grupp, Europeiska folkpartiets grupp, avstod att rösta om medan vi godkände de övriga betänkandena, vilket ni antagligen känner till. Det handlar om Morganbetänkandet, där vi har en annan åsikt än föredraganden och där vi motsätter oss det resultat som nåddes i utskottet.
Vi har full förståelse för allt som har sagts här om oegentligheterna inom Ekonomiska och sociala kommittén under åren 1996 och 1997. Det är länge sedan nu, några handläggare agerade på fel sätt, man har genomfört många undersökningar, man har begärt dokumenterade bevis och de bevis som fanns har lagts fram. Verkligheten är att vi i dag har nya handläggare, nya ageranden, men inga problem, vilket beviljandet av genomförandet av budgetarna för åren 1998, 1999 och 2000 visar på.
Vi anser inte att det är lämpligt att tillåta denna lucka, denna fläck på denna kommitté som för övrigt samarbetar med de övriga institutionerna, särskilt med Europaparlamentet, när de nuvarande handläggarna har gjort allt som står i deras makt för att klara upp dessa oegentligheter. Det bästa vi som i dag analyserar detta betänkande kan göra enligt vår åsikt är att avsluta detta ärende, ogiltigförklara det dåliga genomförandet och ge Ekonomiska och sociala kommittén en ny chans för att den i framtiden skall kunna ha goda förbindelser med parlamentet och hantera alla sociala frågor på ett bra sätt - som den har gjort hittills - och att den skall vara ett av de mest effektiva organen inom Europeiska unionen - ett av de äldsta om inte det allra äldsta.
Följaktligen går åsikterna isär i den här frågan och vi hoppas att vi kan lösa den i omröstningen i plenum.
Vi instämmer inte heller i vad föredraganden föreslår när det gäller rådet. Vi anser att ansvarsfrihet för genomförandet av rådets budget bör beviljas. Utrikes- och försvarspolitiken är nya frågor. Man måste se saken på annat sätt. Jag anser att de åtgärder som föredraganden föreslår skulle kunna underlätta en lämpligare lösning om man tänker på vad Europeiska folkpartiets grupp anser i den här frågan. Om det inte blir på det viset, kommer vi att se oss tvungna att rösta emot betänkandet. Vi hoppas att den här frågan klargörs, men om det inte är möjligt hoppas vi att denna del av betänkandet kan återsändas till utskottet i syfte att underlätta utvecklingen av utrikes- och säkerhetspolitiken. Vi kan som sagt inte fortsätta att ha en inriktning som den nuvarande, vi måste i stället sträva efter en större förståelse och förtydligande av de åtgärder som har genomförts hittills.

Casaca (PSE).
Herr talman, fru kommissionär! Jag vill gratulera alla våra föredraganden för det utmärkta arbete de har genomfört och rikta ett uppriktigt tack till kommissionen för dess samarbete. Låt mig framhålla vår kollega McCartins konstruktiva och europeiska anda, liksom stödet från kommissionens generaldirektorat för jordbruk.
McCartins betänkande är en viktig del i reformeringen av den gemensamma politiken. Jag hoppas att övriga europeiska institutioner tar det i beaktande och förbereder nödvändiga åtgärderna för att successivt avskaffa jordbruksexportbidragen, och för att i stället använda dessa stöd till det av fördraget fastställda målet om att garantera en jämlik levnadsnivå för den jordbrukande befolkningen.
Jag skulle vilja säga att när det gäller livsmedelsmanipulation måste vi dock gå mycket längre. När vi diskuterar mjölkprodukter - det viktigaste produktionsområdet på Azorerna -, kan jag inte godta att jordbrukarna skall behöva leva i ständig ängslan över att behöva betala böter för överproduktion medan europeiska brottsorganisationer manipulerar tusentals ton smör i samarbete med stora europeiska mjölkproducenter, medan mjölkproduktionsindustrin får bidrag till pulvermjölk, vilket i slutändan är vassle från torrost, medan storföretagen i mjölkindustrin säljer motsvarande hundratals miljoner liter mjölk från falska produkter som inte är gjorda av mjölk. När det gäller denna fråga har kommissionen haft mycket litet eller inget att säga.
Om vi tittar på andra områden, som olja, vin eller kött, är inte bilden mycket annorlunda. Livsmedelsmanipulationen görs ofta i syfte att få export- eller avsättningsbidrag och är i dag en av de viktigaste frågorna för budgetkontrollen när det gäller jordbruket. Därför uppmanar vi kommissionen att snabbt fastställa en initiativplan på området för att få stopp på denna situation.

Gallagher (UEN). -
Herr talman! Jag skulle vilja börja med att hänvisa till nyheterna om fortsatt vapeninlämning på Irland. Jag välkomnar dessa nyheter, i synnerhet i det rådande klimatet av politiska fientligheter i olika delar av världen. Det är ett tydligt bevis på att den politiska processen och fredsprocessen nu har kommit igång på allvar.
Varför vill jag koppla ihop det med budgetdebatten? När vi diskuterar budgeten är det viktigt att beakta den viktiga roll som Europeiska unionen och Europaparlamentet har spelat i denna fredsprocess genom International Fund for Ireland, inrättandet av Peace and Reconciliation Fund, Interreg och avskaffandet genom Enhetsakten av den ekonomiska gränsen som drabbade gränsområdet under många år. Så visst är det relevant att hänvisa till det här.
Jag vill särskilt lovorda min kollega McCartin för hans grundliga och uttömmande arbete i denna mycket viktiga fråga som vi har framför oss. Den makt vi tillsammans har i parlamentet, som unionens budgetmyndighet, är kanske det största ansvar vi har. Vi talar om 100 miljarder euro i offentliga medel. Det är vår plikt att låta dessa utgifter undergå strängast möjliga granskning. Parlamentet har visserligen det sista ordet när det gäller att godkänna räkenskaperna, men det är viktigt att hålla i minnet att 84 procent av gemenskapens budget förvaltas inom medlemsstaterna. Det är också viktigt att det finns en stark kultur av öppenhet och samarbete mellan kommissionen och de nationella, regional och lokala myndigheterna.
Största delen av budgeten går naturligtvis till den gemensamma jordbrukspolitiken, en av de få delarna av unionens politik som verkligen är gemensam. Den har tjänat oss väl och den måste bibehållas och försvaras. Jag är bekymrad över vissa förslag att avskaffa exportbidragen och jag tillbakavisar bestämt varje idé om att exportbidragen på något sätt i sig skulle leda till bedrägeri. Jag förblir övertygad om att bidragen utgör en grundläggande del av politiken. De spelar en viktig roll i förvaltningen av jordbruksmarknaderna och måste försvaras på WTO-nivå.

Theato (PPE-DE)
Herr talman, fru kommissionär, ärade kolleger! Låt mig inledningsvis konstatera följande: Vi har sex betänkanden, och alla rekommenderar beviljande av ansvarsfrihet - förutom en del i Morgans betänkande, vilket vi ju redan har diskuterat - och jag gissar att detta är något som inte har förekommit på mycket länge!
Jag vill verkligen lyckönska föredragandena. Låt mig också säga att kommissionen har underlättat arbetet genom att låta företrädare på högsta nivå delta i många av våra sammanträden - vilket ni också nämnde, fru Schreyer.
Beviljande av ansvarsfrihet är ju egentligen den högsta kompetens som parlamentet har. Här står parlamentet över rådet, och det är således fråga om ett högpolitiskt instrument. Det vill jag återigen betona. Denna gång är domen över budgethanteringen 2000 tämligen mild, särskilt i kommissionens rapport.
Därför skall jag i korthet endast ta upp tre punkter. Den första är frågan om det stora överskottet. För mig handlar det inte så mycket om att pengarna skall gå tillbaka till eller tillgodoräknas medlemsstaterna, utan för mig handlar det om att de politiska målen inte har nåtts, särskilt gäller detta på områdena struktur och utvidgning, och detta får mig verkligen att lystra. Här krävs det förbättringar, ett sådant överskott får inte bli kvar 2001.
Den andra punkten rör revisionsrättens uteblivna revisionsförklaring. Instrumentet kan i nuläget uppenbarligen inte tillämpas fullt ut. Utan procentsiffror på felfrekvensen blir det mycket svårt för oss att bedöma om fel har begåtts och i så fall hur många.
För det tredje vill jag ta upp kontrollerna. Som ansvarig ute i medlemsstaterna men även, faktiskt, i kandidatländerna, måste kommissionen - t.ex. i kapitel 28 - vara mycket uppmärksam på att EU:s finansiella intressen tillvaratas effektivt. Därför är grönboken om en gemensam åklagarmyndighet vägledande.

Bösch (PSE)
Herr talman! Om vi ser utan större lidelse på detta den nya kommissionens första förfarande för beviljande av ansvarsfrihet kan vi göra två högexplosiva konstateranden: för det första ett oerhört budgetöverskott, ett oerhört underutnyttjande av budgeten som egentligen faktiskt skakar den sanna budgeten i dess grundvalar. Man måste ju faktiskt fråga sig varför vi ägnar månader åt ett budgetförfarande om 14 procent av budgeten inte skall utnyttjas. Jag vet lika väl som alla andra att underutnyttjandet blev ännu större 2001 än 2000.
Om vi kombinerar detta med det faktum att vi samma år, 2000, konstaterade en fördubbling av oegentligheter och bedrägerier i samma budget, då ser det första året snarast blygsamt ut på budgetområdet för Prodi och hans kommission. Här handlar det dock inte om att skjuta över skulden på medlemsstaterna, herr kollega McCartin! Kommissionären har redan visat att man tänker utnyttja tiden fram till utvidgningen för att förbereda dessa länder. Sedan har jag en fråga till kommissionen: Hur ser det egentligen ut med genomförandet av föranslutningsstöden när det gäller jordbrukspolitiken? Genomförandet var under 2000 och 2001 bevisligen lika med noll! Samma kommission föreslår EU att en utvidgning skall genomföras 2004. Hur skall det gå till då? Antingen är de anslutningsvilliga länderna rent ut sagt för dumma för att gå och hämta de pengar man får till skänks eller också är kommissionen oförmögen att formulera föranslutningsprogram som är möjliga att genomföra!
Fru kommissionär, vi kan redan i dag utgå från att ett program som t.ex. IACS, dvs. hela det kontrollsystem på jordbruksområdet som det har talats så mycket om, inte kan genomföras ännu på många år efter att länderna har anslutits, inte minst därför att kommissionen har slarvat bort föranslutningsprogrammen.
Fru kommissionär, jag tycker det är viktigt att vi under kommande år inte bara sitter och filosoferar kring vem som får ge vilka dokument till vem eller inte, och här går meningarna isär om hur fantastisk överenskommelsen mellan kommissionen och parlamentet är. Ni måste äntligen begripa att vi är skyldiga att redovisa för allmänheten vad ni har utnyttjat eller, som i detta fall, inte har utnyttjat. Då kan vi förhoppningsvis bli en del av den nya kultur i den politiska förvaltningen i Bryssel som Prodi har lovat oss, men som vi ännu inte har kunnat fastställa.
(Applåder)

Hyland (UEN). -
Herr talman! Jag vill först och främst lovorda föredraganden för hans arbete. Hans långa erfarenhet och hans kunskaper på detta område gör honom synnerligen kvalificerad att bereda en så viktig fråga.
Budgeten används naturligtvis till största delen för att finansiera den gemensamma jordbrukspolitiken och detta är en viktig gemenskapsåtgärd som inte får undergrävas. I sommar skall kommissionen offentliggöra sitt förslag till översynen efter halva tiden av den gemensamma jordbrukspolitiken. Det kom man överens om i Berlin.
Det är mycket viktigt att denna översyn inte på något vis används som ett sätt att reformera politiken vid just denna tidpunkt. Detta måste skjutas upp tills man har kommit fram till ett avtal om jordbruket vid förhandlingarna om världshandeln. Förslag att avskaffa, till exempel, exportbidragen skulle få katastrofala följder, i synnerhet för Irland där vi exporterar upp till 90 procent av vår samlade jordbruksproduktion.

Lulling (PPE-DE)
Herr talman! Betänkandet om utförandet av Europaparlamentets budget är mycket omstritt. Jag kan inte gå in på alla orimligheter som det innehåller. Jag kan dock inte undgå att ta upp de regelrätta luftslott som har byggts i fråga om personal och andra kostnader för våra olika arbetsorter. Allt detta sker i syfte att smutskasta arbetsorterna Luxemburg och Strasbourg, att glorifiera en ohälsosam centralisering i Bryssel och att infiltrera de avtalsbestämmelser som rör Strasbourg och Luxemburg som arbetsorter. Dessa är förankrade i fördraget. De kan följaktligen inte ändras av parlamentet. Tack och lov! Givetvis skall de inte heller urholkas på skrupulösa maner, vare sig av administrationen eller av presidiet och inte heller av en liten majoritet i parlamentet på en omväg via våra sammanträdeskalendrar.
För mig är det rent av perverst att betänkandet välkomnar det minskade antalet tjänsteresor från Luxemburg till Bryssel och tvärtom och att man slår sig för bröstet och menar att man därmed har sparat 2,8 miljoner euro under 2000, utan att ta hänsyn till att det bakom dessa siffror döljer sig resor från Luxemburg till Bryssel som påtvingats tjänstemän av lägre eller medelhög lönegrad, vilket för familjerna är lika smärtsamt som socialt och finansiellt outhärdligt! Dessutom har man glömt att uppge vilka merkostnader som har tillkommit i och med att man nu måste skicka hundratals tjänstemän från Bryssel till Strasbourg varje månad i stället för från Luxemburg till Strasbourg, vilket givetvis är dyrare. Man ser avsikten och blir förstämd!
I betänkandet får Strasbourg ytterligare en ordentlig omgång eftersom man menar att de rörliga kostnaderna för femdagarsveckan i Strasbourg skulle ligga 33 procent över motsvarande siffra för Bryssel. Den sifferkonstnären vore något för Guinness rekordbok! Det är så sant som det är sagt att parlamentets ogenomtänkta beslut att korta ner Strasbourgsammanträdet till fyra dagar har lett till att kostnaderna per sammanträdesdag nu är väsentligt högre, förutom den tid som saknas för en förnuftig behandling av framför allt lagstiftningsdokumenten här i plenum! Det man prisar som billigt visar sig i slutändan vara mycket dyrare. Förhållandet mellan pris och kvalitet stämmer helt enkelt inte. Detta ville jag ha sagt klart och tydligt och en gång för alla!
(Applåder)

Bourlanges (PPE-DE).
Herr talman! Jag skulle först och främst vilja sälla mig till mina kolleger och tacka och gratulera Jo McCartin till hans betänkande. McCartin hoppade in för att åta sig detta betänkande (det var jag som skulle ha utarbetat det) och han har utfört denna uppgift med stor begåvning och principfasthet: hans betänkande är ett mästerverk när det gäller dess avvägning, nyansering och positiva anda. Jag skulle personligen vilja hylla honom och jag önskar innerligt att detta betänkande kommer att antas vid omröstningen. McCartin gör rätt i att föreslå att ansvarsfrihet skall beviljas. De problem som uppstått gäller egentligen inte genomförandets regelbundenhet utan är snarare problem med en allt mer bristande realism, vilket har sagts, mellan å ena sidan de ekonomiska framtidsutsikterna som de fastställdes i Berlin och de budgetbestämmelser som kommissionen årligen fastställer, och å andra sidan de verkliga behov som visar sig i budgetgenomförandet. Vissa ändringar måste göras när det gäller denna fråga.
I fråga om Morganbetänkandet sällar jag mig till Avilés yttrande när det gäller det faktum att vi inte kan stödja vägran att bevilja ansvarsfrihet för Ekonomiska och sociala kommittén för två på varandra följande budgetår, eftersom detta organ har gjort avsevärda ansträngningar för att förbättra situationen, och eftersom det aldrig är bra att bemöta den positiva ändring som har inletts med upprätthållandet av sanktioner. Jag anser följaktligen att Ekonomiska och sociala kommitténs positiva ansträngningar kräver ett positivt tecken från vår sida.
När det gäller Virrankoskibetänkandet ansluter jag mig till det inlägg som Astrid Lulling just gjorde om de problem som tas upp i punkterna 25 och 33 i resolutionen. Man kan vara positivt inställd till att arbetet inom detta parlament endast utförs i Bryssel, men så snart som andra bestämmelser fastställs i fördraget, i vilket flera arbetsplatser förordas, är vi skyldiga att se till att detta arbete kan utföras under korrekta förhållanden. Men i punkterna 25 och 33 tycks dessa bestämmelser i fördraget försåtligt ifrågasättas. Van Hulten har sagt att endast en medlemsstat ville ha fördraget, och denna bedömning får stå för honom. Fördraget är ett uttryck för en kollektiv vilja, för en politisk balans, och vi måste alla tillsammans respektera det.

Schreyer
Herr talman, högt ärade ledamöter! Jag vill på kommissionens vägnar helt kort tacka för det stora antalet bidrag, kommentarer och impulser till diskussionen. Jag vill också föreslå att de detaljfrågor som de enskilda utskotten har ställt även diskuteras med mina kolleger i utskotten. Vi har ett nytt förfarande för det gemensamma arbetet med att besluta om prioriteringar för det kommande året i fråga, och inom denna ram skall många bilaterala diskussioner föras under april och maj mellan de ansvariga utskotten och kommissionärerna.
När man talar om prioriteringarna för det kommande året måste man givetvis även ta hänsyn till erfarenheterna från de år som har gått. Övriga frågor och uppmaningar i betänkandena kommer kommissionen naturligtvis att behandla under de kommande månaderna och informera om detta i uppföljningsrapporten.
Det visade sig faktiskt att diskussionen blev mycket starkare än de tidigare som handlade om strukturella frågor i budgetutförandet, genomförandet av budgeten och tillförlitlighetsprövningen. Dessa frågor kommer sannolikt även att prägla den gemensamma diskussionen under de kommande månaderna. När det gäller frågan om metoden för revisionsrättens revisionsförklaring är vi givetvis beredda att mer ingående rätta oss efter konceptet och idén med single audits för att få en starkare samordning mellan revisionsrättens granskningar och de granskningar som kommissionen genomför on the spot genom Internal Audit Service.
I fråga om utvidgningen har den mycket omfattande fördröjningen av jordbruksprogrammet visat att det ibland helt enkelt krävs prioritering av kontrollen. Detta har också krävt en mycket stor omställning i kandidatländerna, där de enskilda betalningsställena nu ackrediteras successivt. Vi hoppas att även utbetalningarna till bönderna skall kunna komma i gång i år.
Låt mig ännu en gång tacka föredragande McCartin, övriga föredraganden och hela budgetkontrollutskottet för arbetet och rekommendationerna att bevilja ansvarsfrihet.

Talmannen. -
Tack, fru kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (?5-0093/2002), av Schmitt, från utskottet för regionalpolitik, transport och turism om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets förordning om fastställande av gemensamma bestämmelser på det civila luftfartsområdet och inrättande av en europeisk byrå för luftfartssäkerhet.
(13382/1/2001 - C5-0696/2001 - 2000/0246(COD))

Schmitt (PPE-DE)
Herr talman, mina damer och herrar! Vi befinner oss i dag i andra behandlingen av ett förslag till förordning som ur min synvinkel har stor betydelse och som tydliggör framför allt en sak, nämligen att vi under de senaste månaderna, inte minst tack vare engagemanget från den ansvariga kommissionären, har lyckats göra det som egentligen borde ha varit en självklarhet för länge sedan på luftfartsområdet, nämligen att konstatera att flygtrafiken skall fungera utan gränser och att de regler och säkerhetsåtgärder som rör luftfarten därför också skall organiseras på ett enhetligt sätt utan gränser, dvs. i detta fall över hela Europa eller åtminstone inom medlemsstaterna.
Förordningen om inrättande av en byrå för luftfartssäkerhet, som nu befinner sig i en andra behandling, garanterar en enhetlig bedömning av vilka flygplan som skall byggas enligt vilka kriterier för att godkännas för luftfartstrafik.
Ur min synvinkel är denna åtgärd inte bara betydelsefull för säkerheten på himmelska höjder, vilket är uppenbart i och med att konstruktionerna bedöms enhetligt, utan givetvis är den även viktig för flygindustrin som hittills har varit tvungen att söka tillstånd i varje enskild medlemsstat men som nu har möjlighet att ha kontakt med enda myndighet, med en enda byrå, och där också få den certifiering som krävs.
Byrån för luftfartssäkerhet kommer att ha som uppgift att godkänna, certifiera och övervaka flygplan. Samtidigt skall kontrollen av luftfartspersonalen och övervakningen av övriga åtgärder som spelar in på området luftfartssäkerhet i framtiden regleras genom lagar - det är det önskemål vi med all tydlighet har framfört inom ramen för samråden i utskottet och under förberedelserna inför andra behandlingen.
Låt mig upprepa vårt tydliga budskap: Det grundläggande målet i förordningen är att skapa en enhetlig och hög nivå av luftfartssäkerhet i Europa. Utöver detta finns det förstås ytterligare mål och bieffekter som jag helt kort kan gå in på. För det första är det den ökade kostnadseffektiviteten i flygplansindustrin, och för det andra, vilket också är viktigt, garantin för en enhetlig utformning av normer och stöd och förstärkning av den gemensamma ståndpunkten ute i världen, inte minst med tanke på situationen i USA.
För utskottets del har detta handlat om ett djupt oberoende för byrån för luftfartssäkerhet. Å ena sidan ett oberoende av politiken, eftersom det ju uteslutande handlar om yrkesfrågor där sakkunnig personal och specialister, inte politiker, skall fatta besluten, dvs. varken parlamentet eller rådet. Dessutom har det varit viktigt att garantera byråns självständighet, dvs. att den verkställande direktören verkligen är chef för myndigheten och att styrelsen samtidigt är i stånd att besluta om och påverka både riktlinjerna och byråns arbetssätt.
Jag vet att vi har befunnit oss på ett konfliktfyllt område med rådet och kommissionen. Men jag tror att de många samtal vi har fört har lett till lösningar som garanterar att kommissionens ansvar blir tydligt, att kommissionen så att säga även fortsättningsvis kommer att ha som uppgift att övervaka byrån för luftfartssäkerhet, men att det samtidigt står klart att byrån för luftfartssäkerhet även har ett eget ansvar på det område där byrån är sakkunnig.
Jag är förvissad om att vi kommer att undvika ett förlikningsförfarande, att förordningen kommer att träda i kraft med godkännande av rådet och att byrån efter ytterligare tolv månader faktiskt kommer att påbörja arbetet. Jag tycker att vi har kommit ett stort steg framåt på området luftfartssäkerhet. Jag vill tacka alla som har hjälpt till och stöttat detta lagförslag, särskilt kollegerna i utskottet för transport. Jag vill tacka kommissionen och rådet för viljan att kompromissa och hoppas att dagens omröstning skall avsluta betänkandet så att vi nu kan slå upp ett nytt kapitel i historien om luftfartssäkerheten i Europa.
(Applåder)

Foster (PPE-DE). -
Herr talman! Jag vill börja med att gratulera vår föredragande, Schmitt, för hans betänkande som nu tillför kommissionens ursprungliga förslag en förnuftig kompromiss.
Man kan gott säga att vi samtliga i denna kammare skulle ha stött skapandet av ett Europatäckande organ med ansvar för certifiering av luftfartsprodukter. Det är utomordentligt förnuftigt och jag stöder det helhjärtat. Själv ansåg jag emellertid att kommissionens ursprungliga förslag var alltför vittomfattande och att det fanns ett antal frågetecken när det gäller suveränitet, regelverket och i synnerhet den föreslagna byråns oberoende.
Det måste understrykas att denna byrå, i likhet med nationella luftfartsmyndigheter som uppenbarligen endast sysslar med säkerhetsfrågor, inte skall syssla med andra aspekter som miljö- och konkurrensfrågor. Dessutom förväntar jag mig att den skall arbeta efter liknande principer som de som gäller för nationella luftfartsmyndigheter, vars ansvar är som oberoende tillsynsmyndigheter.
Jag har visserligen fått ett utförligt svar från kommissionen angående framtiden för de nationella luftfartsmyndigheterna, men vi behöver ytterligare klargöranden beträffande deras framtida verksamhet och ansvarsområde. Dessutom bör det understrykas att ansträngningarna även framdeles borde koncentreras på att uppnå enhetlig tillämplighet av redan befintliga ICAO, JAA och Eurocontrol-standarder. Byrån för luftfartssäkerhet bör inte dubblera och skapa oavsiktliga förvrängningar av det nuvarande säkerhetssystemet, som bygger på ICAO.
Slutligen förväntar vi oss att denna byrå skall ledas av oberoende experter och eventuell otillbörlig politisk inblandning eller inblandning från kommissionen skulle inte vara i någons intresse, utan riskera att göra säkerhetsfrågan till en andrahandsfråga.

Wiersma (PSE).
Garanterandet av en hög och enhetlig nivå på säkerheten och miljöskyddet inom den civila luftfarten är för min partigrupp den centrala målsättningen vid inrättandet av den europeiska byrån för luftfartssäkerhet och de tillhörande reglerna. Det handlar om ett viktigt och logiskt steg på vägen mot en allomfattande europeisk luftfartspolitik. Gemensamma regler skapar klarhet och förutsägbarhet, men kan även förebygga dubblering och på det sättet fungera kostnadsbesparande.
Enhetliga europeiska regler är viktigt för näringslivet men måste naturligtvis också öka konsumenternas säkerhet. Byråns verksamhetsområde får för vår del vara brett: börja med certifieringen av flygplanstyper men utöka sedan till andra områden, till exempel utbildning. Vi måste naturligtvis på ett effektivt sätt utnyttja befintlig nationell kapacitet och bygga in en övergång till en fullständig funktion för byrån men den perioden måste bli begränsad. Vi vill inte få någon parallellpolitik med instanser som konkurrerar med varandra. Så kallade tredje länder måste dras med i förbättrandet av säkerhetsavtalen. Europeiska unionen bör utveckla en aktiv politik för det ändamålet. Rimlig men dock ihärdig. Vi måste förhindra att det bildas läckor i säkerhetssystemet på grund av att det saknas bra avtal med länder som inte omfattas av de föreslagna reglerna och av byråns verksamhetsområde.
I utskottet för regionalpolitik, transport och turism har vi antagit föredragandens kompromissändringsförslag. Vi vill också att det skall hanteras snabbt. Vi uppmanar också rådet och kommissionen att reagera på samma samarbetsvilliga sätt.
PSE-gruppen uppskattar föredragandens ihärdighet när det gäller byråns självständighet. Det är en kärnpunkt även för oss. Säkerheten måste komma i första rummet och inte frågan om kompetens. Självständighet betyder inte ansvarslöshet och Europaparlamentet vill vara direkt inblandat i kontrollen. Vi tar på oss ett medansvar, även i dag, för upprättandet av byrån men då måste vi också få en möjlighet att välinformerade kunna göra vårt jobb som europeiska folkvalda företrädare.

Pohjamo (ELDR).
Herr talman! Jag vill på min grupps vägnar tacka Schmitt för utarbetandet av ett bra betänkande. Upprättandet av gemensamma regler för den civila flygtrafiken samt grundandet av byrån för luftfartssäkerhet är ett viktigt steg i förbättrandet av flygsäkerheten. Viktiga mål är även förbättrandet av kvaliteten på miljöskyddet samt främjandet av en sund konkurrens och vettiga certifieringsförfaranden.
För att målsättningarna skall kunna uppnås bör byrån för luftfartssäkerhet vara så oberoende som möjligt. Nödvändiga rättsakter måste harmoniseras såväl på nationell nivå som inom byrån. Med harmoniserade regler ökar man kostnadseffektiviteten och minskar onödig administration. Den gemensamma ståndpunkten innefattar en längre övergångsperiod, vilken är nödvändig för att medlemsstaterna skall hinna ersätta de nuvarande komplicerade reglerings- och godkännandeförfarandena med intyg.
De flesta olyckorna inom flygtrafiken beror på mänskliga faktorer. Eftersom luftfarten blir allt mera teknikdominerad innehar insamlande och utbyte av information en nyckelroll i förbättrandet av säkerheten inom den civila flygtrafiken. Trots att flygtrafiken har varit en relativt säker trafikform har dess ökade omfattning och trängseln på flygplatserna och i luftrummet ökat risken för olyckor. Medlemsstaternas nära samarbete för att öka säkerheten inom den civila luftfarten är en viktig försiktighetsåtgärd i samband med den ökande flygtrafiken.
Säkerheten i Europas luftrum ligger i allas intresse. Jag anser att man i den här frågan så snabbt som möjligt borde försöka nå en kompromiss och undvika förlikning.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Herr talman, fru kommissionär! Genom inrättandet av en europeisk byrå för luftfartsäkerhet föresätter sig Europeiska unionen att uppnå och hålla en hög säkerhetsnivå och miljöskydd, något som är ett objektivt intresse för det europeiska samhället och för byggandet av unionen. Vi är naturligtvis överens med detta syfte.
Jag vill hur som helst säga att säkerheten och miljöskyddet i hög grad handlar om flygplatsstrukturen, då denna konkret och på ett allvarligt sätt skadas av centraliseringstendenserna av flygplatserna i de flesta europeiska länder som centralregeringarna av politiska och maktrelaterade skäl stöder, och som innebär en koncentration av investeringar i huvudstäderna. Samma sak gäller de så kallade prestigebolagen som av samma skäl centraliserar sina flyg till samma flygplatser.
Som en följd av detta lider större delen av Europa, som när det gäller mitt land Galicien, drabbas allvarligt genom att de berövas bra flygtrafiklinjer, trafiken är i hög grad koncentrerad till de luftkorridorer som förbinder huvudstäderna, och befolkningen i närheten av dessa centrala flygplatser lider av buller och trafikstockningar. Allt detta går emot den hållbara utveckling vi måste sträva efter för såväl säkerheten som för de ekonomiska, sociala och miljömässiga aspekterna. Jag anser därför att vi här har ett allvarligt problem som vi måste börja lösa.

Vatanen (PPE-DE).
Herr talman, ärade De Palacio, bästa kolleger! Trafiksäkerhet är ett område där EU-ländernas gemensamma ansträngningar kan spara tusentals liv. Här i Europa har vi en hög standard när det gäller flygsäkerhet, men den ökade trafiken tvingar oss att ständigt effektivera våra åtgärder. Jag vill i detta sammanhang ändå säga att det är obegripligt och till och med skamligt att man först nu föreslår detta, och inte för tio år sedan. I själva verket har staterna handlat självsvåldigt och politiserat på bekostnad av människoliv. Den nationella stoltheten måste lämna plats för förnuftigt samarbete.
Byrån för luftfartssäkerhet kunde vara ett exempel på EU-integrationen när den är som bäst, förutsatt att man undviker att fastna i byråkratins nät. Här kunde vi ta lärdom av USA där man sätter sin tillit till människan. För att förebygga olyckor är det nödvändigt att koncentrera information och harmonisera standarder, men man borde inte som regel skärpa bestämmelserna först efter att olyckorna inträffat, utan man borde systematiskt analysera nuvarande och framtida risker. Detta lyckas inte om inte alla medlemsstater har samma verktyg. Vår värld öppnas i allt snabbare takt, trots att man i det här huset inte alltid vill medge det. Byrån för luftfartssäkerhet borde alltid när det är möjligt åstadkomma lösningar som täcker hela världen. Därför skall man stödja artikel 2 e som rådet föreslagit, eftersom påtvingade lösningar alltid straffar sig.
För övrigt är jag av den åsikten att Parma skulle vara en lämplig placeringsort för byrån för luftfartssäkerhet. Den underbara maten i Parma, såsom Parmaskinkan, skulle garantera myndigheternas belåtenhet och förhoppningsvis mycket mogna lösningar till förmån för luftfartssäkerheten och den enskilda individen i Europa.

Stockmann (PSE)
Herr talman, fru kommissionär, ärade kolleger! Dagens beslut om byrån för luftfartssäkerhet är början på ett stort antal beslut som vi skall fatta på luftfartsområdet. Det är många tecken på aktivitet i den europeiska skyn. Krisen inom luftfarten efter händelserna den 11 september tycks nu vara i det närmaste avhjälpt. Flygningarna lär komma att fördubblas ännu en gång fram till 2015. Omorganisationen av luftfartssektorn är i full gång.
Det politiska svaret på dessa krav är främst en enhetlig himmel över Europa och en optimering av kapaciteterna på flygplatserna. Kontinuitet i förändringen är budet för stunden. Flygsäkerheten måste förbli högsta prioritet inom luftfarten. De hittillsvarande strategierna att harmonisera de tekniska föreskrifterna har inte kunnat hålla jämna steg med den rasande utvecklingen inom luftfartssektorn. Inte minst därför behöver vi en europeisk byrå för luftfartssäkerhet. Det är den som skall vara kärnan i ett enhetligt säkerhetskoncept för framtiden. Jag är glad att vi har hittat fram till ett europeiskt svar på detta känsliga område.
Som framgångar i förhandlingarna med rådet och kommissionen kan vi notera att utarbetandet av krav för att använda flygplan och för att godkänna flygbesättningen är klart redan ett år efter att förordningen trädde i kraft och att åtgärderna är giltiga även för flygplan från tredje land. Även säkerhetsaspekten på flygplatserna spelar in.
I fråga om byråns författning har parlamentet lyckats skapa större oberoende, även gentemot kommissionen. Vidare skall berörda medlemsstater lämna ett skäligt bidrag till upprättandet av byråns lokala enheter - jag menar ur parlamentets synvinkel ett finansiellt bidrag.
Sammantaget visar diskussionen om Europeiska myndigheten för luftfartssäkerhet (EASA) att vi egentligen behöver ett ramdirektiv från kommissionen för europeiska byråer, en ram som skulle ge svar på de övergripande frågorna om en enhetlig struktur för byråerna. Det är otillfredsställande att problemet med budgeteringen av byråernas inkomster inte kunde regleras på det sätt som budgetkontrollutskottet hade önskat. Byrån för luftfartssäkerhet kommer att ha andra byråer, t.ex. byråerna för järnvägssäkerhet och sjöfartssäkerhet, som förebild. Sammantaget tycker jag att strategin lämpar sig för att få fart på integreringen av de europeiska transportmarknaderna.

Rack (PPE-DE)
Herr talman, fru vice talman, mina damer och herrar! I och med Schmitts utmärkta förslag till betänkande har vi kommit en god bit på väg. Dock är vi inte ända framme vid målet. En säker flygtrafik måste fungera säkert över gränserna åtminstone inom unionen. Detta är vårt mål.
Ett av de viktigaste instrumenten för att nå målet är en byrå för luftfartssäkerhet som genom ett välorganiserat eget ansvar kan garantera en hög enhetlig nivå av flygsäkerhet. Ett välorganiserat eget ansvar är lösenordet. Europaparlamentet måste fortsätta att kräva att kommissionens översynsansvar stannar vid just översyn och att inte kommissionen och andra ger sig in och petar i detaljerna. Ju fler kockar, desto sämre soppa, inte bara som ett känt ordspråk utan även i detta fall.
Därför måste vi ledamöter hela tiden fortsätta att kräva att byrån skall ha ett brett oberoende, t.ex. att byråns VD inte bara har en stark ställning utåt, utan även inåt. Eftersom vi vill att andra direktörer för byrån utnämns på förslag av VD:n, faller de under dennes ansvar.
Vi behöver dock ytterligare en sak: vi behöver snarast möjligt ett giltigt rättsligt dokument så att byrån snarast möjligt kan påbörja sitt arbete för ökad säkerhet i den europeiska luften. Därför hoppas vi snart kunna komma fram till ett gemensamt dokument med kommissionen, men framför allt med rådet.
Därför har parlamentet medvetet varit mycket försiktigt med alla ändringsförslag som vi tror skulle kunna hota samarbetet. Vi hoppas nu att också övriga skall dra sitt strå till stacken så att vi kommer fram till en gemensam ståndpunkt.
(Applåder)

De Veyrac (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Först och främst vill jag, liksom samtliga mina kolleger, innerligt tacka för det effektiva arbete som föredraganden Ingo Schmitt har utfört, vilket har möjliggjort ett konstruktivt samarbete med rådet och kommissionen. Resultatet är en väl avvägd kompromisstext som ger oss alla möjligheter att undvika förlikningsfasen. Jag vill betona kvaliteten hos de ändringsförslag som föredraganden ingivit, och behovet av att vinna tid. Vi har redan väntat för länge.
I fråga om transporter, liksom när det gäller de övriga områdena förresten, är vi skyldiga att garantera en hög enhetlig säkerhetsnivå i medlemsstaterna. Det är också dags att luftfarten får åtnjuta en gemensam certifiering för saluföringen av dess produkter.
Jag hoppas att den europeiska byrån för luftfartssäkerhet kan inleda sitt arbete omgående. Den måste kunna garantera en gemensam certifiering för Airbus A 380: det skulle innebära slutförandet av åratals arbete för ingenjörer, arbetare och anställda, och vara ett bevis för vad européerna kan göra och uppnå om de är enade. Det kommer att vara en stark symbol. Den första testflygningen med A 380 har planerats till 2004, och den första passagerarflygningen till 2006, vilket praktiskt taget innebär i morgon.
För att utföra sina uppgifter måste europeiska byrån för luftfartssäkerhet vara oberoende och bygga på befintliga befogenheter och kvalifikationer i medlemsstaterna. Vi vet att den europeiska byrån för luftfartssäkerhet inte bör tjäna till att samordna arbetet i de befintliga nationella byråerna. Vi måste först eftersträva en effektivitet, och förnuftsmässigheten gör det redan nu möjligt att anse att europeiska byrån för luftfartssäkerhet bör samarbeta med de stora europeiska design- och konstruktionscentrumen när det gäller certifiering. Jag anser att de regionala byråerna skulle vara ett bra sätt att uppnå detta.
Kära kolleger! EU måste ge sina medborgare konkreta fördelar. För att göra det måste vi uppnå en gemensam säkerhet för ett gemensamt luftrum, och en gemensam certifiering på en gemensam marknad. Den text som lagts fram för oss i dag utgör ett viktigt steg i denna riktning.
(Applåder)

De Palacio
. (ES) Herr talman, ärade ledamöter! För det första vill även jag tacka föredraganden, Schmitt, för det arbete han har genomfört i nära samarbete med kommissionen och rådet. Detta samarbete kommer att möjliggöra att vi - hoppas vi - kan godkänna denna text och därmed inrättandet av byrån, utan att behöva gå till förlikningsförfarande.
Huvudmålet för gemensamma bestämmelser på det civila luftfartsområdet och inrättande av en europeisk byrå för luftfartssäkerhet är att upprätthålla en hög och enhetlig säkerhetsnivå inom unionens hela territorium samt även ett större miljöskydd - som den senaste talaren sade. Dessutom uppnår vi en förenkling av de nuvarande certifieringsförfarandena för flygplanen, en förenkling som kommer att främja den inre marknaden och de europeiska produkternas konkurrenskraft, vilket flera talare har betonat.
Det huvudsakliga instrumentet för det nya systemet kommer att vara ett inre europeiskt certfikat som kommer att ge tillträde till hela den europeiska marknaden och som kommer att tjäna som grundval för avtalen om ömsesidigt erkännande. Som ni vet och detta har understrukits tidigare under debattens gång, förväntar sig den europeiska industrin att denna byrå underlättar certifieringen av industrins nästa stjärnprodukt: Airbus 380. Förslaget är ett avsevärt steg framåt i den riktningen med tanke på de mål man vill uppnå. Inte bara det, det handlar även om en verklig förnyelse inom gemenskapsintegreringen om man beaktar att civilflygsektorn hittills har i hög grad har präglats av staternas suveränitet och det mellanstatliga samarbetet.
Ni antog kommissionens förslag i första behandlingen och lade fram ett flertal ändringsförslag, av vilka många har godtagits av kommissionen och tagits med i rådets gemensamma ståndpunkt. Under den andra behandlingen har föredraganden, Ingo Schmitt, velat betona några aspekter som inte tagits med i den gemensamma ståndpunkten. De kontakter som har knutits mellan de tre institutionerna, vilka alla syftar till att kunna genomföra inrättandet av en europeisk byrå för luftfartssäkerhet så snart som möjligt, har gjort det möjligt för oss att komma fram till en övergripande godtagbar lösning. Jag hoppas därför att parlamentet i sin helhet i dag kommer att bekräfta sitt stöd till denna text för att möjliggöra att förordningen antas i juni och att byrån inrättas från och med sommaren 2003.
När det gäller ändringsförslagen vill jag påtala att det nya ändringsförslaget 29 kan orsaka att den bräckliga jämvikt som har uppnåtts samt även den planerade tidsplanen rubbas. Följaktligen kan inte kommissionen stödja detta ändringsförslag.
Jag vill understryka att ändringsförslagen 1 och 4 har varit mycket problematiska för oss. Dessa ändringsförslag bekräftar Europaparlamentets vilja att snabbt utvidga byråns behörighetsområden till att omfatta alla säkerhetssektorer, särskilt licenser för luftbesättningar och drift av luftfartyg. När det gäller frågans kärnpunkt är kommissionen av samma åsikt som parlamentet, men å kommissionens vägnar måste jag här formellt och skriftligt ange kommissionens reservationer om formuleringar som skulle kunna begränsa den initiativrätt som kommissionen har enligt fördraget. Följaktligen skall inte ett godkännande av ändringsförslagen 1 och 4 i något fall betraktas som en begränsning av initiativrätten, eftersom vi redan förutsett dessa åtgärder i vårt arbetsprogram. Kommissionen godtar alltså dessa ändringsförslag och förklarar sig villigt att lägga fram dem, men betonar samtidigt att vi redan hade tagit med dem i vår tidsplan och understryker att de inte under några omständigheter skall betraktas som en begränsning av vår initiativrätt såsom den fastställs i fördragen.
När det gäller de andra ändringsförslagen kan kommissionen stödja dem fullständigt. Många av dem förbättrar texten i den gemensamma ståndpunkten eller förtydligar innehållet i den. Kommissionen kan även reservationslöst stödja de ändringsförslag som förstärker den verkställande direktörens befogenheter och de bestämmelser som är avsedda att underlätta utnämnandet.
Vi kan stödja de ändringsförslag som syftar till att förstärka byråns oberoende ställning, närmare bestämt nummer 9 och 11, och vi anser att det är särskilt rimligt att kommissionen, som inte har den nödvändiga tekniska kunskapen, inte ändrar tekniska bestämmelser utan att i förväg samordna detta med byrån. Dessa ändringsförslag är utformade på ett sådant sätt att kommissionens initiativrätt bevaras och jag vill tacka parlamentet för detta.
Parlamentet har, genom att utöva sin funktion som budgetmyndighet, velat införa ändringsförslag 2, i vilket man begär att gemensamma bestämmelser om kontanta bidrag eller liknande som medlemsstaterna ofta tillför för att underlätta inrättande av byråer på sitt territorium. Kommissionen har inga invändningar om den saken.
Parlamentet har även velat ge en tydlig politisk signal med ändringsförslag 16, vars syfte är att begränsa den period under vilken ett dubbelt certifieringssystem, för gemenskapen och nationellt, får behållas. Kommissionen anser att parlamentets argument är rimliga och vi håller även med om det ändringsförslaget.
Slutligen, när det gäller ändringsförslag 15 d, tolkar kommissionen precis som rådet och föredraganden - och jag vill understryka den här frågan - det som att tillträdet till dessa platser måste vara lämpligt och icke-diskriminerat. Jag anser att vi på så vis får det problemet ur världen.
Utvecklingen av den här frågan gör det möjligt att hoppas på ett snabbt antagande av förordningen och jag vill än en gång gratulera föredraganden till hans utmärkta arbete och parlamentet i sin helhet för att det, liksom rådet, underlättar antagandet utan att behöva gå till nästa förfarande, förlikningen.

Talmannen. -
Tack, fru kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum om några minuter, kl. 12.00.
Sammanträdet avbryts fram till tiden för omröstningarna.

Talmannen. -
Denna morgon äger begravningen av drottning Elizabeth, drottningmodern, rum i London. Hon var en kvinna som tack vara sina tjänster till Storbritannien under ett helt århundrade, i en tid som varit Europas oroligaste, vunnit en mycket speciell plats i det brittiska folkets hjärtan. Jag ber er, kolleger, att iaktta en tyst minut som tecken på respekt för den bortgångna drottningmodern.
(Parlamentet höll en tyst minut.)

Schmitt (PPE-DE)
Herr talman, mina damer och herrar! Jag har begärt ordet bara för att få peka på ett mindre fel som under förfarandets gång har smugit sig in i dokumentet. Det gäller ändringsförslag 15, första stycket, bokstav d). Där måste ordet ?relevanta? infogas före ordet ?lokaler?. De olika versionerna skiljer sig åt, delvis saknas ordet helt, delvis har det blivit ett any i stället. Därför ber jag om följande korrigering: ?att beträda relevanta lokaler, fastigheter eller kommunikationsmedel?.

Talmannen. -
Vi uppmanar översättningstjänsterna att ändra texten på det sätt som föredraganden angett.
Jag uppmanar kommissionen att ange sin ståndpunkt när det gäller ändringsförslagen.

De Palacio
. (ES) Herr talman! Jag tackar föredraganden för att han gjort detta förtydligande, vilket även jag betonade i mitt inlägg. Det vill säga, vi godtar alla ändringsförslag, utom nummer 29. Vi hoppas på så vis att kunna bevara det interinstitutionella avtalet, som ger oss möjlighet att anta beslutet om den europeiska byrån för luftfartssäkerhet under denna session.

Goodwill (PPE-DE). -
Herr talman! Innan vi röstar om just detta betänkande anser jag det viktigt att ledamöterna är medvetna om de juridiska utlåtanden som lämnats av vår egen rättstjänst, vilka inte var tillgängliga när vi röstade i utskottet. Där klargörs det att vissa aspekter av detta betänkande ligger utanför gemenskapens befogenheter som nämns i artikel 175. De goda nyheterna är att vi kan lösa alla dessa problem genom att rösta för ändringsförslag 28.

Oomen-Ruijten (PPE-DE)
. (NL) Herr talman! Jag skulle gärna vilja göra er uppmärksam på följande. I utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har ändringsförslagen i den form de i dag - och jag tackar plenarsammanträdet - antagits, införlivats av Europeiska kommissionen. I går sade Europeiska kommissionen i slutet av debatten att den inte ville ta på sig fem, sex ändringsförslag. Herr talman! Det sätt på vilket det skedde i slutet av debatten, tycker jag är oacceptabelt. Varför? För att endast föredraganden informerats om skälen till varför lagligt riktiga ändringsförslag ändå inte får antas.
Jag tycker alltså att vi måste be kommissionen förklara sitt agerande. Det får inte vara så att: i dag regnar det och i morgon skiner solen eller tvärtom. Jag tycker också att kommissionen då i en skrivelse ännu en gång måste överväga de ändringsförslag som nu antagits och att alla mina kolleger måste få en kopia av det som egentligen borde ha sagts under debatten. Jag tackar er så mycket.

Talmannen. -
Kommissionen är närvarande och har hört ert inlägg, Oomen-Ruijten. Jag hoppas att ni får ett svar på era synpunkter.

Betänkande (A5-0047/2002) av Deprez för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till rådets beslut om säkerhet i samband med fotbollsmatcher med en internationell dimension (12175/1/2001 - C5-0067/2002 - 2001/0824(CNS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Betänkande (A5-0036/2002) av Kirkhope för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om Konungarikets Nederländernas initiativ inför antagandet av rådets beslut om inrättande av ett europeiskt nätverk av kontaktpunkter med avseende på personer som gjort sig skyldiga till folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser (11658/2001 - C5-0499/2001 - 2001/0826(CNS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Betänkande (A5-0082/2002) av Coelho för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till rådets beslut om inrättande av ett ramprogram enligt avdelning VI i Fördraget om Europeiska unionen - Polissamarbete och straffrättsligt samarbete (KOM(2001) 646 - C5-0694/2001 - 2001/0262(CNS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Betänkande (A5-0080/2002) av Di Lello Finuoli för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till rådets rambeslut om skydd för miljön genom strafflagstiftning (nytt samråd) (15525/2001 - C5-0022/2002 - 2000/0801(CNS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Betänkande (A5-0085/2002) av Oostlander för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till rådets beslut om antagande av ett handlingsprogram för administrativt samarbete när det gäller yttre gränser, visering, asyl och invandring (Argo) (KOM(2001) 567 - C5-0553/2001 - 2001/0230(CNS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Betänkande (A5-0081/2002) av Marinho för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till rådets förordning om kriterier och mekanismer för att avgöra vilken medlemsstat som har ansvaret för att pröva en asylansökan som en medborgare i tredje land har gett in i någon medlemsstat (KOM(2001) 447 - C5-0403/2001 - 2001/0182(CNS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Betänkande (A5-0078/2002) av von Boetticher för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om initiativet från Konungariket Belgien, Konungariket Spanien och Republiken Frankrike inför antagandet av rådets beslut om ändring av artikel 40.1 och 40.7 i konventionen om tillämpning av Schengenavtalet av den 14 juni 1985 om gradvis avskaffande av kontroller vid de gemensamma gränserna (11896/2001 - C5-0563/2001 - 2001/0828(CNS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
RÖSTFÖRKLARINGAR
Betänkande (A5-0093/2002) av Schmitt 
Ebner (PPE-DE). (IT) Herr talman! Jag röstade för Schmitts betänkande, eftersom jag anser det vara ett mycket viktigt betänkande. Såväl säkerhet som miljöskydd är frågor som borde tas på ännu större allvar och få ännu mer stöd eftersom de är av den allra största vikt.
Jag har tidigare flera gånger ställt frågor och gjort inlägg som gällt beskattningen av fotogen och ett gemensamt kontrollsystem för luftrummet. Jag hoppas att dessa initiativ, som även stöds av andra kolleger, skall få större tyngd när det gäller kommissionens arbete och stödet från ledamöterna i parlamentet och i dess behöriga utskott. Jag hoppas att vi skall gå fram så snabbt som möjligt på denna väg, som vi just har slagit in på.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! I går kväll befann jag mig i Strasbourg, som så många av er. Jag var tillsammans med en ledamot, vars namn jag inte tänker nämna - det börjar på S - och två mycket vackra kvinnliga tjänstemän från Europaparlamentet, som jag inte heller tänker nämna vid namn - V och T - den ena blondin och den andra brunett, och vi tittade på Strasbourgs stjärnhimmel för att se om vi kunde känna igen stjärnbilderna.
Ni tror mig inte, herr talman, men plötsligt sade kollegan som var med mig: ?Men vilken vacker stjärnhimmel! Hur kan man låta bli att skydda miljön, även via straffrätten, så att vi alltid skall ha en möjlighet att se dessa naturens under? I morgon måste vi därför rösta för detta dokument.?
Talmannen. Tack, Fatuzzo, för den indirekta hänvisningen till den store Kant.

Flemming (PPE-DE)
Herr talman! Jag har röstat för Oomen-Ruijtens betänkande trots att Österrike ursprungligen motsatte sig direktivet. Jag vill verkligen tacka föredraganden. Jag välkomnar hennes arbete som har gett oss en mycket effektiv möjlighet att göra en förteckning över alla kriminella handlingar i artikel 2. Jag röstade också för betänkandet därför att kommissionen visserligen utan att binda sig, men ändå i sitt dokument förklarar att man kommer att granska förberedelserna för en rättsakt som rör straffrättsliga sanktioner mot otillåten verksamhet med radioaktiva ämnen.
Om det är något som hotar inte bara miljön utan även människorna så är det kärnavfall. Det är rent av skrattretande att vi har en hel lista över handlingar som kriminaliseras men inte en enda straffrättslig sanktion mot avsiktliga eller vårdslösa olyckor och skador på kärnkraftsområdet.
I en förfrågan kommer jag att uppmana kommissionen, som inte längre är kvar, att så snart som möjligt lägga fram ett direktiv om detta!

Thors (ELDR).
Herr talman, bästa vänner! Jag anser att Oomen-Ruijtens tankar om direktivet är riktiga, men jag måste rösta emot vissa punkter i betänkandet, eftersom subsidiaritetsprincipen behandlas alltför lättvindigt.
Den allvarligaste invändningen, som även kommissionen framförde, gäller ändringsförslag 19 och 27. Jag anser att man explicit bör nämna alla handlingar som kriminaliseras. Att godkänna direktivet utan att explicit ange vilka handlingar som skall beläggas med påföljder, är inte förenligt med den legalitetsprincip som jag och mitt parti ansluter oss till.
Vi måste vara noggrannare med legalitetsprincipen på denna punkt. Inte ens miljön kan berättiga till slarv vid avgörandet av vad som är kriminellt beteende eller inte. I övrigt är betänkandet utmärkt.

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Hulthén, Hans Karlsson och Theorin (PSE)
. Vi svenska socialdemokrater lade ner våra röster vid omröstningen om det modifierade förslaget och till lagstiftningsresolutionen.
Vi anser att det finns behov av att skapa en gemensam straffrättslig plattform när det gäller kampen mot miljöbrottsligheten och ställer oss positiva till rambeslut på området.
Däremot ställer vi oss tveksamma till ett direktiv på området, eftersom det saknas rättslig grund för att ålägga medlemsstaterna en skyldighet att inom ramen för den första pelaren införa straffrättsliga påföljder för överträdelser av miljölagstiftningen. Det finns i dagsläget inga bestämmelser i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen som ger gemenskapen en sådan kompetens.

Berthu (NI)
. (FR) Jag röstade emot Oomen-Ruijtenbetänkandet, i vilket stöd ges för kommissionens avsikter att införliva definitionen av principen om straffrättsliga påföljder för lagöverträdare i gemenskapsbefogenheterna för miljöskydd. Som jag sade under debatten i går måste man tvärtom följa det danska ordförandeskapets kloka tillvägagångssätt, med vilket medlemsstaterna motiveras att skärpa påföljderna inom detta område, men fortfarande på regeringsnivå, och utan att denna aspekt av strafflagstiftningen avskaffas inom de nationella befogenheterna.
Oomen-Ruitjenbetänkandet och det förslag från kommissionen som stöds i betänkandet visar faktiskt tydligt hur Europa gradvis går mot en alltmer likriktande modell, med en kortsiktig logik där varje steg tycks utgöra den naturliga följden av det föregående steget, men utan att man eftersträvar någon helhetssyn.
Utåt vill ingen kännas vid de yttersta konsekvenserna av denna modell, som skulle upplösa nationerna. Men i varje konkret fall, i varje litet steg som måste tas, är det den likriktande lösningen som alltid läggs fram som den mest rationella. EU inför alltså gradvis ett avsteg från ett avsikternas EU, till medborgarnas stora obehag.

Bonde, Krarup och Sandbæk (EDD)
. (DA) Det är ett trist faktum att miljölagstiftningen till skada för miljön inte respekteras på tillfredsställande vis i medlemsstaterna. De gällande sanktionsmöjligheter som för närvarande tillämpas är inte tillräckliga och bör därför utvidgas.
När vi nu trots allt i dag har röstat emot de två betänkandena om ett straffrättsligt skydd av miljön, är det på grund av att vi önskar att denna utvidgning av sanktionsmöjligheterna och av miljöskyddet skall ske genom en tillnärmning av de straffrättsliga reglerna i tredje pelaren. Vi vill stödja det danska initiativet i rådet och förkasta kommissionens direktivförslag, samt en ?unionisering? av straffrätten i första pelaren.

Titley (PSE)
. (EN) Jag stöder helhjärtat initiativet att ta itu med föroreningar på ett effektivare sätt. Krav på att medlemsstater skall kunna jämställa brott mot EU:s miljölagstiftning med lagöverträdelser kommer verkligen att skicka en stark och positiv signal att EU är en aktör som måste tas på allvar på miljöområdet. Genom att räkna upp miljöbrott och motsvarande påföljder erbjuder kommissionens förslag till direktiv en konkret möjlighet för medlemsstater att tillämpa miljölagstiftningen symmetriskt, medan EU:s miljöpolitik för närvarande genomförs på ett oplanerat och asymmetriskt sätt. Slutligen kommer EU genom att anta detta direktiv att förstärka och komplettera den tydliga signal man skickade när man undertecknade Kyotoprotokollet: att det är en ansvarsfull och viktig global aktör på miljöområdet.

Fatuzzo (PPE-DE).
Säkerhet i samband med internationella fotbollsmatcher: Jag är så till den grad för detta betänkande - och hur skulle jag kunna vara annat? - att jag för att sprida kunskapen om dess betydelse har organiserat en fotbollsmatch mellan ogifta och gifta manliga ledamöter av Europaparlamentet. Domare blir naturligtvis Gérard Deprez. Men för att det skall råda jämlikhet mellan män och kvinnor håller jag även på med att organisera en fotbollsmatch mellan gifta och ogifta kvinnliga ledamöter av Europaparlamentet. Jag föreslår Lulling som domare och att ni, herr talman, gör avspark. Jag väntar på anmälningar från dem som vill delta. E-post: CFatuzzo@europarl.eu.int.

Talmannen. -
Om jag får bollen för att göra avspark, så nöjer jag mig sannerligen inte med det; jag går direkt på målet!

Lynne (ELDR). -
Herr talman! Jag föreslog två ändringsförslag till detta betänkande. Ett av dem - ändringsförslag 20 - blev tyvärr inte antaget. Det gläder mig att ändringsförslag 21 blev det. Syftet med det första ändringsförslaget var att se till att nationella informationscentra, behöriga myndigheter eller polisstyrkor skall samtycka till att använda uppgifter, om sådana erbjuds dem, vid domstolsförfaranden i den medlemsstat där fotbollssupportern arresterades.
Jag lade fram detta eftersom Mark Forrester, en av mina väljare, blev dömd i Belgien efter matchen i Europacupen 2000, trots att den brittiska underrättelsetjänsten erbjöd de belgiska myndigheterna videobevis som visade att han drog sig undan från problemen och våldet. Det är anledningen till att jag lade fram detta ändringsförslag och röstade för det. De belgiska myndigheterna vägrade tyvärr att använda det. Jag hade hoppats att detta betänkande skulle göra en markering genom att säga att myndigheterna borde kunna använda uppgifter som nationella informationscentra erbjuder andra medlemsstater. Det skulle göra det möjligt för oss att slå ner på verkliga fotbollshuliganer, och oskyldiga fotbollssupportrar skulle inte bli fångade i en fälla.

Hudghton (Verts/ALE)
. (EN) På grund av Air Frances inkompetens kom jag inte fram till Strasbourg i tid för att tala i debatten om internationella fotbollsfrågor i går kväll som planerat, och jag är tacksam mot min kollega Neil MacCormick som ryckte in med så kort varsel.
Internationell fotboll har hemsökts av våld - ofta organiserat våld - under många år. Initiativ som syftar till ökat samarbete mellan myndigheterna i olika medlemsstater bör välkomnas som viktiga redskap i kampen mot huliganism.
Jag röstade för de ändringsförslag som ledamöterna i Europeiska fria alliansen tagit initiativ till, vilka riktar uppmärksamheten på det faktum att det i åtminstone en medlemsstat finns mer än ett landslag i fotboll.
Mitt eget land, till exempel, representeras av ett internationellt lag trots att Skottland ännu inte är en oberoende medlemsstat. Skotska supportrar har i åratal haft ett ojämförligt gott anseende för sitt goda uppförande och sin humor.
Ändringsförslagen från min grupp beaktar fotbollens särskilda historia i Skottland, Wales, Nordirland och England, och erkänner helt enkelt att Förenade kungariket inte har ett enda landslag.

Korakas (GUE/NGL)
Det betänkande av Deprez som vi diskuterar påstår sig vilja lösa problemet med våldet i samband med internationella fotbollsmatcher. Och jag säger ?påstår sig?, för det enda såväl betänkandet som rådet har att föreslå är att medlemsstaterna skall tvingas inrätta nationella informationsställen för fotboll, dvs. ?centra av polisiär karaktär?, som skall ägna sig åt ?insamling, lagring, behandling, analys och utbyte av personinformation om alla supportrar, såväl supportrar i allmänhet som speciellt farliga supportrar?.
På detta sätt försöker man lösa det faktiska problemet med våldet på fotbollsarenorna genom polisiär repression, vilket innebär ytterligare kränkningar av EU - medborgarnas personliga fri - och rättigheter.
Det ökande våldet vid nationella och internationella idrottsevenemang beror inte på avsaknaden av informationsnätverk och effektiva repressiva mekanismer, utan det beror på kommersialiseringen av idrotten, de enorma ekonomiska intressena bakom idrotten, uppammandet av ett slags ?idrottslig? fanatism (huliganism), men också framväxten av en våldspsykologi, i synnerhet bland ungdomar. Det ökande våldet beror på förhållanden, som är en följd av det kapitalistiska systemets natur. De texter från rådet och Europaparlamentet som vi diskuterar säger absolut ingenting om dessa allvarliga frågor.
Av ovanstående skäl röstar vi parlamentsledamöter från KKE mot betänkandet.

Titley (PSE)
. (EN) Jag stöder helhjärtat initiativet att skapa ett europeiskt nätverk av permanenta nationella informationsställen för fotboll. En sådan förnuftig och praktisk lösning på problemen med fotbollsrelaterade brott och oroligheter, borde ha kommit för länge sedan. Tills helt nyligen har medlemsstater varit tvungna att brottas med och bekämpa sådana problem vart och ett för sig. Samarbete på detta område är ett positivt sätt att begränsa de negativa följderna för sporten av vad några få huliganer ställer till med. För att samarbetet skall bli så nära som möjligt krävs ett utbyte av personuppgifter om det lilla antal som utgör ett hot mot säkerheten. Detta utgör inte ett hot mot de enskilda personernas integritet, men det skulle främja förbättrad säkerhet vid fotbollsmatcher.

Fatuzzo (PPE-DE).
Här diskuterar vi betänkandet om ett europeiskt nätverk av kontaktpunkter med avseende på personer som gjort sig skyldiga till folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser.
Under eftermiddagen förra fredagen och lördag morgon var jag inbjuden att delta vid det transnationella radikala partiets kongress i Genève, ett parti som jag för övrigt även har ansökt om att få tillhöra personligen, en begäran som beviljats.
Eftersom huvudsyftet och det viktigaste målet för denna gemensamma organisation är att med Ghandis metoder, alltså med icke-våld, bekämpa alt våld, så gjorde jag rätt när jag frågade ledamöterna Cappato, Dupuis och Dell'Alba, som var närvarande, och övriga ledare av detta transnationella radikala parti, hur jag skulle rösta om detta direktiv för att bekämpa våldet. De försäkrade mig att det skulle vara rätt att rösta för, så det är faktiskt vad jag med glädje har gjort.

Dell'Alba (NI).
Herr talman! Detta inlägg säger oss flera olika saker: Framför allt bevisar inlägget det transnationella radikala partiets möjligheter att växa, dess kraft även när det gäller att komma till uttryck i kammaren i ett ögonblick när vi, som ni vet, kämpar för de icke inskrivnas rättigheter. Det är verkligen trevligt att det finns röster som höjs för det radikala partiets räkning även i samband med röstförklaringarna.
För det andra, samtidigt som vi hälsar denna anslutning med tillfredsställelse, så har vi med Fatuzzo kommit överens, under ett sammanträde under vilket olika uppfattningar kommit till tals, men utan att avge några rekommendationer - som bekant är ju den röst man avger i högsta grad personlig - om att man bör rösta för detta betänkande, på ett fullständigt demokratiskt sätt och utan att försöka binda Fatuzzo till röstrekommendationer som kommer från partiet.
Av eget fritt val har vi således alla röstat för denna viktiga text som innebär ett steg i riktning mot inrättandet av den internationella brottmålsdomstol som Kofi Annan, FN:s generalsekreterare, om två dagar kommer att presentera som en snar realitet i Rom.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Syftet med Carlos Coelhos betänkande är att intensifiera samarbetet mellan poliser och straffrättsliga myndigheter. Genom mig har Pensionärspartiet röstat för detta betänkande. Varför? Jo, därför att det finns en aspekt i detta betänkande som är mycket viktig: kampen mot korruption, särskilt viktigt i det ögonblick när kandidatländerna bereder sig på att bli medlemmar i Europeiska unionen. Kommunismen, som under femtio år, genom ett auktoritärt system och utan demokratiska metoder, har styrt i dessa länder, har dessvärre inneburit en avsevärd ökning av korruptionen, som Europeiska unionen, med dess demokrati, måste bidra till att pressa ner på en så låg nivå som det överhuvudtaget är möjligt.

Fitzsimons (UEN)
. (EN) Sedan Amsterdamfördraget trädde i kraft har en ny struktur skapats mellan EU:s 15 medlemsstater för att bekämpa den organiserade brottsligheten. Detta ger oss en mekanism för att utveckla närmare polisiärt och rättsligt samarbete på det straffrättsliga området. Samtidigt förblir bevarandet av lag och ordning inom deras egna länder, medan de skyddar sin inre säkerhet, ett privilegium för EU:s 15 medlemsstater.
Parallellt med godkännandet av Amsterdamfördraget har Europeiska rådet även tagit initiativ till två program för att bekämpa den organiserade brottsligheten som syftar till att övervinna olikheter i nationella förfaranden och få till stånd ett effektivare rättsligt samarbete. Slutsatserna från Europeiska rådets möte i Tammerfors ger förvisso ett starkt politiskt stöd för unionens önskan att övervinna svårigheterna när det gäller att lagligen beivra alla former av gränsöverskridande brottslighet.
Jag stöder helhjärtat att sådan brottslighet beivras samtidigt som enskilda personers frihet och lagliga rättigheter skyddas.
Ett av de viktigaste resultaten av denna nya, mera omfattande EU-politik har förvisso varit att Europol fått vidgade befogenheter.
Europol har varit fullt fungerande sedan juli 1999, och sedan den 1 januari 2002 kan Europol numera ta itu med bekämpandet av en lång rad typer av internationell brottslighet. Detta inbegriper sådana områden som narkotikasmuggling, människosmuggling, olovlig handel med motorfordon, människohandel, olovlig handel med radioaktiva ämnen, åtgärder mot terrorismen och penningtvätt.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137 i arbetsordningen.)

Fatuzzo (PPE-DE).
Låt mig gratulera Di Lello Finuoli till det betänkande som han, i egenskap av framstående jurist har kunnat utarbeta på bästa sätt för att ge användbar information inför detta rambeslut från rådet, som än en gång skall avse skyddet av miljön via straffrätten. Även om jag röstade för så anser jag personligen ändå att man skulle kunna komma till konkretare resultat i kampen mot miljöbrott och mot de skador som orsakas miljön, om man inte bara dömer till några dagar i fängelse - vilket en del kanske till och med skulle acceptera med glädje - utan snarare dömer de stora industriföretagen som så allvarligt skadar vår miljö i många delar av Europeiska unionen till böter på tusentals eller kanske snarare miljontals euro.

Bernié (EDD)
. (FR) Kraftmätningen mellan kommissionens direktiv och rådets rambeslut för att ?straffbelägga? artikel 174 i fördraget ger upphov till frågan om vem som gör vad i Europa? Samtidigt som konventet granskar fördelningen av befogenheter mellan EU och medlemsstaterna, innebär detta förslag en utvidgning av gemenskapsrätten, bortom fördragens ordalydelse. Låt oss i väntan på 2004 tillämpa en institutionell försiktighetsprincip.
Måste miljöbrottslighet omvandlas till regelverk, och måste man bekräfta att denna målsättning bättre skulle uppnås på unionsnivå? Inom ramen för Amsterdamfördraget faller denna fråga under den tredje pelaren (rättsligt samarbete i brottfrågor).
Att straffbelägga alla överträdelser av miljölagstiftningen är en orealistisk målsättning, vars syfte är att tillfredsställa kraven från några mäktiga men föga representativa miljölobbygrupper.
Jag delar inte heller alternativet i Di Lello Finuolibetänkandet, i vilket rådet uppmanas att inte vidta några som helst åtgärder angående strafflagstiftningen i fråga om miljön innan förslaget till direktiv om skydd för miljön har antagits.
Varje medlemsstat måste i kraft av sin nationella lagstiftning kunna beteckna de gärningar som räknas upp i rambeslutet som straffbara gärningar. Att straffbelägga vissa brott vore klokt, med förbehåll för att endast de allvarligaste brotten straffbeläggs, och för att dessa brott har en gränsöverskridande natur. Det är på den internationella nivån som den huvudsakliga kampen måste föras.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Bonde, Krarup och Sandbæk (EDD)
. (DA) Det är ett trist faktum att miljölagstiftningen till skada för miljön inte respekteras på tillfredsställande vis i medlemsstaterna. De gällande sanktionsmöjligheter som för närvarande tillämpas är inte tillräckliga och bör därför utvidgas.
När vi nu trots allt i dag har röstat emot de två betänkandena om ett straffrättsligt skydd av miljön, är det på grund av att vi önskar att denna utvidgning av sanktionsmöjligheterna och av miljöskyddet skall ske genom en tillnärmning av de straffrättsliga reglerna i den tredje pelaren. Vi vill stödja det danska initiativet i rådet och förkasta kommissionens direktivförslag, samt en ?unionisering? av straffrätten i första pelaren.

Fatuzzo (PPE-DE).
Föredraganden av den avvikande meningen, Ilka Schröder, skriver i sitt betänkande: ?Låt oss riva gränserna, ge mer hjälp åt flyktingar och tillåta en fri invandring!? och begär med andra ord att gränserna skall öppnas för alla. Jag håller inte med, herr talman, och jag måste få berätta att i natt, medan jag tänkte på detta betänkande, så drömde jag om Schröder och om hennes far, som lämnade huset efter at ha hämtat sin lön och som, eftersom han plötsligt befann sig bland de fattiga som hade behov av hans hjälp, gav en del av sin lön till den ene, sedan till någon annan, sedan till en tredje, tills han hade gett bort hela månadslönen. Men när han kom hem fick hans familj under en hel vecka inget att äta och hade inga möjligheter att klara uppehället. Fortfarande i sömnen sade Schröder då till mig - på samma sätt som Roth-Behrendt gjorde en gång i en annan av mina berömda drömmar: ?Rösta emot mina synpunkter, dvs. rösta för detta betänkande. Visserligen måste vi tänka på de andra, men bland dessa andra finns ju även vi själva?.
Berthu (NI)
. (FR) Argoprogrammet är ett bra program, som är avsett att främja samarbetet mellan de nationella förvaltningarna för genomförande av de gemensamma reglerna inom området för kontroll av yttre gränser, visering, asyl och invandring. Programmet handlar inte om definitionen av denna politik - som vi skulle ha mycket att anmärka på - utan endast om hur förvaltningarna skall utformas för att man skall uppnå ett effektivt och objektivt arbete, vilket uppenbarligen är fullständigt önskvärt.
Vi har dock två förbehåll, som gjorde att vi röstade emot Oostlanderbetänkandet.
Argoprogrammets utformning utgör föremål för ett partnerskap mellan kommissionen och medlemsstaterna, men detta partnerskap tycks vara ur balans. Även om särskilt de åtgärder som skall vidtas föreslås av de nationella förvaltningarna, är det i gengäld endast kommissionen som kan välja bland de åtgärder som valts ut, efter att i ett enkelt ?samråd? ha rådfrågat en kommitté bestående av nationella företrädare. Europaparlamentet har genom sina ändringsförslag ytterligare skärpt kommissionens företrädesrätt, för övrigt i högre grad än den själv önskade.
Ett ändringsförslag har antagits genom omröstning med ett krav om att flyktingstatus hädanefter skall tillerkännas alla personer som utsätts för ?statlig förföljelse eller annan förföljelse?. Denna oerhört vida formulering skulle möjliggöra asyl för en mängd nya immigranter. Vi måste uppenbarligen förkasta denna typ av oansvariga åtgärder, som för övrigt inte har något samband med betänkandets ursprungliga innehåll.

Lund (PSE)
. (DA) Jag har i dag i Europaparlamentet röstat för Europaparlamentets betänkande om ett handlingsprogram för administrativt samarbete på områdena yttre gränser, visering, asyl och invandring.
Jag är dock medveten om att förslaget gäller ett område som omfattas av avsnitt IV i EG-fördraget och inte gäller för Danmark, jfr protokollet om Danmarks ställning.

Fatuzzo (PPE-DE).
Marinho har lagt fram ett betänkande om ett förslag till förordning om prövning av asylansökningar som ingetts i någon av medlemsstaterna av en medborgare i tredje land. Detta är ett mycket viktigt betänkande - och jag stöder det, för detta är Europa - men jag skulle vilja att vi granskade innehållet i dessa dokument lite noggrannare för att även försöka förstå motiven till att så många medborgare i tredje land begär att få komma in i Europeiska unionen, för många gånger är asylansökningarna, om man säger så, verkliga praktexemplar. Det förekommer till exempel så vitt jag vet att i vissa länder i Afrika, i de minst utvecklade länderna, i Fjärran Östern, men även i länder som ligger närmare oss, så håller man på att organisera verkliga speditioner av gamla som ansöker om att få komma in i Italien, för här får de en miljon lire i månaden om de är över 65 år gamla, så fort deras asylansökan har godkänts. Jag är självklart för att vi skall hjälpa alla medborgare i hela världen, men jag tycker att vi måste vara uppmärksamma när det gäller motiven till att människor vill komma till våra länder - om det är för att kunna utnyttja lagar som är särskilt förmånliga för dem eller om det är för att arbeta, samtidigt som de höjer produktionen i våra respektive länder.

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Hulthén, Hans Karlsson (PSE)
. Vi svenska socialdemokrater röstade emot ändringsförslag 13 och lade ner våra röster när det gäller ändringsförslagen 14, 15 och 24 till Marinhos betänkande om regler för medlemsstaters ansvar för asylansökan.
I ändringsförslag 13 från ELDR-gruppen föreslås att asylsökande skall få sin ansökan prövad i det land där hans familjemedlemmar redan sökt asyl eller beviljats tillstånd att stanna. Vi vill deklarera att vi förespråkar familjeåterförening och anser att asylsökande från samma familj skall få komma till samma medlemsstat.
Att däremot som i ändringsförslag 13, som vi uppfattar det, utvidga detta till att även gälla familjemedlemmar som redan befinner sig i landet av andra skäl kan leda mycket långt, eftersom det kan omfatta alla lagliga grunder, även uppehållstillstånd för t.ex. studier. Ett sådant system skulle också motverka en harmonisering av flyktingmottagandet.
I ändringsförslagen 14, 15 och 24 föreslås, i motsats till kommissionens och LIBE-utskottets förslag, att överklagande av beslut om vilket land som skall hantera asylansökan skall ha en suspensiv verkan på överföringen från en medlemsstat till en annan. Vi menar att en suspensiv verkan enbart är acceptabel i särskilda fall. Därför lade vi ner våra röster när det gäller dessa ändringsförslag.

Berthu (NI)
. (FR) Ett förslag till rådets förordning om fastställande av kriterierna för att avgöra vilken medlemsstat som har ansvaret för att pröva en asylansökan har i dag lagts fram för oss. Denna förordning fortsätter i samma anda som de befintliga bestämmelserna i Dublinkonventionen, genom att den förbättrar dessa. Vi samtycker till förordningen, eftersom den är resultatet av ett seriöst tillvägagångssätt, och eftersom kommissionen har arbetat i nära samarbete med nationella experter.
Den grundläggande princip bevaras enligt vilken den medlemsstat som först tar emot en flykting ansvarar för prövningen av asylansökan, men en följdprincip läggs till: varje medlemsstat är ansvarig gentemot alla övriga medlemsstater för sina åtgärder i fråga om inträde och vistelse för medborgare från tredje land, och måste ta på sig följderna i en anda med solidaritet och lojalt samarbete. I synnerhet när illegala invandrare ansöker om asyl i en medlemsstat, trots att de tidigare har uppehållit sig olagligt i en annan medlemsstat, måste den senare pröva asylansökan, och kan inte avsäga sig ansvaret för detta. Det är mycket tydligt att dessa bestämmelser exakt kommer att gälla Frankrike, som avsiktligt låter sig överhopas av illegala flyktingar i Sangatte och dess omnejd, som sedan försöker ansöka om asyl i Storbritannien.
Den mycket aktiva grupp med europeiska ledamöter från extremvänstern som förespråkar immigration har lagt fram flera förslag till förordning. Merparten av dessa har som tur är förkastats. Några omtvistliga ändringsförslag har dock röstats igenom, vilket är orsaken till våra förbehåll i fråga om Marinhobetänkandet.

Evans, Robert (PSE)
. (EN) Mina kolleger från Labour och jag har röstat för ändringsförslag 13 och 24 till artikel 20 och ändringsförslag 15 till artikel 21 i betänkandet av Marinho. Dessa ändringsförslag säkerställer att beslut om överföring av asylsökande kommer att ha suspensiv verkan. Utan denna rättighet skulle asylsökande kunna skickas fram och tillbaka mellan medlemsstater i avvaktan på resultatet av deras överklagande.

Farage (EDD)
. (EN) Tidigare i dag röstade jag emot betänkandet av Marinho om förslaget till rådets förordning för att avgöra vilken medlemsstat som har ansvaret för att pröva en asylansökan som ingetts av en medborgare i tredje land.
Jag är djupt övertygad om att Förenade kungariket, som en ö, har en unik ställning inom EU. Vi har alltid själva svarat för vår politik och fattat våra egna beslut när det gäller asylansökningar och illegala immigranter och det bör vi göra även i framtiden. Att nonchalera Genèvekonventionen, på det sätt som vi för närvarande ser dagligen, är skamligt. Om och när denna rådsförordning genomförs - kommer det att förbättra situationen eller kommer Frankrike fortsätta att springa från sitt ansvar för sina illegala invandrare?

Lund (PSE)
. (DA) Jag har i dag i Europaparlamentet röstat för Europaparlamentets betänkande om behandlingen av en asylansökan.
Jag är dock medveten om att förslaget gäller ett område som omfattas av avsnitt IV i EG-fördraget och inte gäller för Danmark, jfr protokollet om Danmarks ställning.

Malmström, Paulsen och Olle Schmidt (ELDR)
. Vi har avstått från att rösta på ändringsförslag 16 för att i stället stödja ändringsförslag 12 från vår egen grupp. Vi stöder idén om att även registrerade partner skall räknas som familjemedlemmar, men anser att detta ryms inom begreppet ?ogifta partner?. Vi skulle dessutom gärna se att fler medlemsstater ändrade sin lagstiftning till att erkänna registrerade partnerskap för och samboförhållanden med homosexuella.
I tillämpningen av definitionen av familjemedlemmar är det emellertid viktigt att subsidiaritetsprincipen råder. Det är inte lämpligt att Europaparlamentet och rådet förändrar medlemsstaternas familjelagstiftning genom ett direktiv som behandlar asylpolitik.
I ändringsförslag 12 har vi därför föreslagit att partner av samma kön skall erkännas som familjemedlemmar om den mottagande medlemsstatens lagstiftning eller praxis innebär att ogifta par, par av samma kön och gifta par behandlas likartat.

Roure (PSE)
. (FR) Detta förslag till förordning kommer att uppvisa samma brister som Dublinkonventionen, eftersom grundprinciperna i stort sett förblir desamma.
Den tyngsta bördan flyttas till de länder i öst och syd som måste ta emot flest asylsökande.
Detta betänkande möjliggör dock vissa framsteg för oss, och medför positiva faktorer som vi inte bör bortse ifrån, och därför har vi röstat för det. En enda medlemsstat ansvarar för asylansökningarna och frågan med familjeåterförening får ännu större uppmärksamhet, och personuppgifterna om asylsökande och deras familjemedlemmar är relativt skyddade.
Huruvida konventionen kommer att ersättas av en förordning beror alltså på EG-domstolens tolkning och på domstolens kontroll, såväl som på kommissionen, vilket utgör ytterligare ett steg i riktning mot genomförandet av ett område för frihet, säkerhet och rättvisa.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Detta betänkande slår bland annat fast att samtidigt som kontrollerna vid de gemensamma gränserna gradvis avskaffas, så blir det lättare att skugga en medborgare som förflyttar sig över unionens inre gränser. Jag ville med andra ord rösta för, men sen började jag bli osäker. I natt drömde jag att jag befann mig i Paris, på Lido, och åt middag med en vacker kvinna, kvinnan i mina drömmar, och medan vi tittade på baletten Bluebells, såg jag två ludna ben röra sig, men så ludna - och det var parlamentsledamoten Christian Ulrik von Boetticher - att jag verkligen hoppade till och jag förstod att det var en polis som skuggade mig, på uppdrag av min hustru, för att kontrollera om jag var i Europaparlamentet eller i Paris, på Lido, för att se på en föreställning med Folies Bergères eller Bluebells. Så, herr talman, för att undvika dessa situationer, som förmodligen går en aning utöver vad som föreslås i betänkandet, har jag beslutat att lägga ner min röst.

Berthu (NI)
. (FR) Vi lade ner våra röster i fråga om von Boetticherbetänkandet om ändring av förfarandet med ?kontroller vid de gemensamma gränserna? (artikel 40 i konventionen om tillämpning av Schengenavtalet av den 14 juni 1985), eftersom detta betänkande, liksom jag sade under debatten i går, tenderar att omvandla denna rätt till uppföljning i fråga om övervakning till en mer omfattande rätt att ingripa som kan leda till stor förvirring när det gäller ansvaret i ett Europa utan inre gränser.
Det finns för övrigt också en tendens att göra kontrollerna vid de gemensamma gränserna till ett slags punktmässig hjälp för stunden när det gäller de brister som polismyndigheterna uppvisar i vissa stater, där deras grannländer skulle kunna ingripa med större lätthet. I Europaparlamentets motivering läser man till exempel med viss förvåning den tyske inrikesministerns iakttagelser (jag citerar utan att ändra ett ord): ?Ett grannland, som är EU-medlemsstat, fortsatte vid flera tillfällen att formellt insistera på att få överta övervakningen vid gränsen. Problem uppstod när den berörda övervakningspersonalen avbröt övervakningen efter ett visst antal arbetstimmar på grund av restriktiva nationella arbetstidsrättsliga bestämmelser, och/eller när övervakningen inte återupptogs påföljande dag på grund av personalbrist.?.
Jag hoppas att namnet på Tysklands mystiska grannland inte börjar med bokstaven ?F?. Hur som helst kan lösningen på problemet inte sökas i ett mer omfattande ingripande av ett lands polismyndighet i ett annat land.

Malmström, Paulsen och Olle Schmidt (ELDR)
. Vi har röstat ja till betänkandet om kontroller vid de gemensamma gränserna, men har vissa farhågor beträffande ändringsförslag 4, genom vilket polisen ges möjlighet att under vissa omständigheter genomföra identitetskontroll och tillfälligt gripa personer på annan medlemsstats territorium.
Vi vill även belysa ändringsförslag 1, vilket ger polis från en annan medlemsstat rätt att fortsätta övervakningen om den mottagande medlemsstaten inte har samma möjligheter.
Den nationella polisens våldsmonopol är en grundläggande regel i det demokratiska samhället. Polis från andra länder bör endast ha befogenhet att agera i en medlemsstat under mycket speciella omständigheter, vilket också anges i Schengenkonventionen. Att ge utländsk polis rätt att överta övervakning eller göra gripanden i en annan medlemsstat innebär givetvis att arbetet kan effektiviseras.
Samtidigt är det viktigt att påpeka att den mottagande medlemsstatens lagstiftning är allenarådande för utländska polisers agerande. Medlemsstaternas bestämmelser och traditioner, inte minst vid procedurer för ID-kontroll och gripanden, varierar och bör inte vara föremål för harmonisering.
Det måste säkerställas att polisens rätt att övervaka misstänkta brottslingar utanför den egna medlemsstaten inte missbrukas, liksom att lokal lagstiftning och bestämmelser fullständigt respekteras. Det måste även finnas garantier för att Schengenkonventionens samtliga krav uppfylls helt innan utländsk polis agerar i en annan medlemsstat.

Talmannen. -
Omröstningen är avslutad.
Gorostiaga Atxalandabaso (NI). -
Herr talman! I morse godkände denna kammare protokollet från gårdagens sammanträde. Det finns en motsättning mellan det som godkändes i morse och det fullständiga förhandlingsreferatet från debatter för i går.
I det protokoll som vi godkände i morse står det i slutet av stycket i den del som rör mitt inlägg i går att ?talmannen avbröt honom och påpekade att denna fråga redan hade tagits upp?. För det första var det jag talade om inte något som hade tagits upp av talmannen. Men i det fullständiga förhandlingsreferatet står det ingenting om hur jag blev avbruten. Jag önskar att det fullständiga förhandlingsreferatet innehåller orden: ?Talmannen avbröt honom?. Detta är inte en oväsentlig detalj. Talmannen hindrade mig från att utöva min yttrandefrihet. Han blev nervös när jag påpekade att en man hade dödats av Guardia Civil. Jag försökte förklara vad som hade hänt. Jag tilläts inte göra det.
För framtiden förväntar jag mig och hoppas att denna kammare kommer att respektera yttrandefriheten för varje ledamot av Europaparlamentet och att situationer som den i går aldrig kommer att inträffa igen. Jag skulle vilja be vice talman Dimitrakopoulos vidgå att han, som medlem av Europeiska folkpartiets grupp i detta parlament, har handlat på ett taktlöst och partiskt sätt.

Talmannen. -
Gorostiaga! Låt mig säga två saker: För det första anser jag att min kollega Dimitrakopoulos har uppfört sig mycket korrekt och att han har respekterat samtliga bestämmelser i vår arbetsordning. För det andra skall vi naturligtvis försöka kombinera protokollets text med redogörelsens, så att exakt samma sak framgår av båda.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.00 och återupptogs kl. 15.05.)

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om rådets uttalande om försvarspolitik, inklusive förbindelserna mellan EU och Nato och följande två muntliga frågor:
O-0089/01 - B5-0012/02 från Elmar Brok för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik till rådet om den europeiska försvarsmaterielspolitiken,
O-0090/01 - B5-0013/02 från Elmar Brok för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik till kommissionen om den europeiska försvarsindustrin.
Det gläder mig att en försvarsminister från ordförandeskapet deltar i debatten denna eftermiddag. I plenarsessionen utgör detta en nyhet. Detta är första gången som en debatt i Europaparlamentet om den europeiska säkerhets- och försvarspolitik som är under utveckling leds av en försvarsminister. Det är ett viktigt bidrag. Jag vill tacka ministern från rådet.

Trillo-Figueroa
. (ES) Herr talman, ärade ledamöter! Låt mig först uttrycka min enorma personliga tillfredsställelse, även å Spaniens regerings vägnar, över att för första gången, vilket talmannen även påpekade, framträda i kammaren. I mitt fall är detta även ett återseende med den parlamentariska världen. Jag hade äran att vara ordförande för parlamentet - Spaniens parlament - under den förra mandatperioden som talman för kongressen och detta - den parlamentariska världen - är min verkliga och definitiva politiska kallelse.
Följaktligen vill jag även erinra er om att jag har haft tillfälle att sammanträffa med ordförandena för försvarsdelegationerna från de femton medlemsstaternas parlament samt och VEU:s parlamentariska församling för att redogöra för det spanska ordförandeskapets mål för detta halvår, vilka jag även lade fram i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik den 18 februari i år.
Låt mig börja mitt inlägg med att beskriva hur jag tänker lägga upp det: jag vill för det första kort erinra om bakgrunden och de principer som den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken bygger på för att sedan gå över till en analys av det spanska ordförandeskapets mål inom de tre områden som vi har delat in dessa mål i. Dimensionen eller det operativa området, det institutionella området och sist, men inte minst alla frågor som berör den allmänna opinionen, såväl på ett nationellt som på ett europeiskt plan.
Jag börjar således med bakgrunden och i det sammanhanget vill jag påminna om att vårt verkliga mandat, efter mötet i Saint-Malo, inleddes i december 1999 i Helsingfors när man beslutade att inrätta en europeisk snabbinsatsstyrka, vilken kommer att utgöras av ett totalt antal på minst 60 000 man som skall sättas in på två månader och under och underhållas under minst ett år, med logistiskt stöd, flyg-, sjö- och landstridskrafter för att genomföra uppdrag som vi benämner Petersberguppdragen, en anspelning på det vid det här laget berömda slottet i närheten av Bonn där dessa uppgifter analyserades, vilka huvudsakligen utgörs av fredsbevarande och fredsskapande insatser, evakueringar och uppdrag av humanitär karaktär, och som skall vara uppbyggd senast år 2003.
Sedan början av år 2000, på knappt två år, har vi kunnat utveckla detta huvudsakliga mål i stor utsträckning, så att man efter de portugisiska och franska ordförandeskapen kunde inrätta organ som först var tillfälliga och som nu är permanenta, man sammanställde en militär resurskatalog som senare har aktualiserats och där bidragen från sex kandidatländer har tagits med. Katalogen granskades under det föregående belgiska ordförandeskapet och jag tackar för deras arbete. Arbetet med de militära målen avsaktade i viss grad under det svenska ordförandeskapet, som emellertid utnyttjade tiden mycket väl för att utveckla förfaranden och civila förvaltningsorgan för krishantering.
Som ni vet förklarades snabbinsatsstyrkan operativ vid Europeiska rådet i Laeken. För närvarande innebär detta ärligt talat snarare en förklaring om en teoretiskt möjligt operativ styrka och detta gör att det spanska ordförandeskapet ställs inför en ännu mer tvingande uppgift efter händelserna den 11 september.
Jag kommer nu kort att erinra om principerna och jag vill för det första påminna om, som ni mycket väl känner till, att det område vi talar om har en mellanstatlig karaktär, och att principen om frivillighet är en naturlig följd av detta, det finns dessutom en direkt anknytning till Europeiska rådet och själva organisationen sui generis av detta område, som leds av den höge representanten och generalsekreteraren finns, som senare kommer att tala inför plenum om andra frågor, KUSP, Militära kommittén och Europeiska unionens militära stab.
Den andra principen är uppdragets känsliga karaktär. Ärade ledamöter, jag anser att principen om specialisering bör ses som en princip för uppskattning, och jag upprepar att vi endast talar om militära uppdrag för att genomföra Petersberguppdragen, humanitära uppdrag för skapande av fred, fredsbevarande uppdrag och evakuering i de fall det blir nödvändigt. Herr talman, här har vi en av svårigheterna med att eventuellt inbegripa bidrag från europeisk militär kapacitet i försvaret mot den externa terrorismen, som har samband med det spanska ordförandeskapets främsta uppgift, kampen mot terrorismen, som emellertid i det nuvarande utvecklingsstadiet av våra uppdrag som av hänsyn till principen om uppskattning inte kan ta på oss utan en föregående förklaring från rådet, vilket jag kommer att ta upp senare i mån av tid.
Den tredje principen är subsidiaritetsprincipen, naturligtvis inte i den traditionella innebörden som den tolkas av kammaren och inom den europeiska rätten, den gamla gemenskapsrätten, utan helt enkelt med den innebörden att våra uppgifter som européer i säkerhets- och försvarspolitikens Europa är subsidiära det nationella förvaret, som tillkommer - eftersom det fortfarande ingår i den tidigare hårda kärnan av självbestämmanderätt - de nationella regeringarna. Det står dock helt klart det även är subsidiärt i förhållande till det kollektiva försvaret, som i de flesta av unionens medlemsstater ses som Atlantpaktens ansvar. Detta leder till att våra uppdrag i sin tur är subsidiära i förhållande till det kollektiva försvar som är Atlantpaktens uppgift, men som inte för den skull är mindre oberoende.
Den fjärde principen är alltså principen om komplimentaritet. Om vi kombinerar Atlantpaktens strukturer med Europeiska unionens på lämpligt sätt kommer vi att kunna bevara dessa principer, som är absolut nödvändiga för principerna om icke-fördubbling, icke-överskott och icke-dubbelhet i varken strukturer, planering eller utgifter. När allt kommer omkring är investeringar i försvar som två sidor av samma mynt, i det här fallet vår gemensamma valuta.
Låt mig nu ta upp, innan jag tar upp det spanska ordförandeskapets mål, det motto som det spanska ordförandeskap har valt för dessa sex månader: som ni vet är det ?mer Europa?, vilket skall förstås som både internt och externt. Mer Europa internt inom den europeiska försvars- och säkerhetspolitiken innebär att medborgarnas medvetande om behovet av en gemensam säkerhets- och försvarspolitik ökar. Mer försvar externt betyder, varken mer eller mindre, att ta itu med ett existentiellt behov.
Ärade ledamöter, tro mig, jag uttrycker inte bara en personlig åsikt, utan den spanska regeringens åsikt, när jag säger att den europeiska säkerhets- oh försvarspolitiken är ett existentiellt behov för Europeiska unionen. Om Europa vill ha en enad närvaro i världen behöver vi ofrånkomligen en gemensam säkerhets- och försvarspolitik. Europeiska unionen är inte trovärdig om den inte talar med en egen och enad röst på säkerhetsområdet och om denna röst inte följs och stöds av militär kapacitet är vi inte trovärdiga. Vi har och har haft tillfällen för att lägga märke till denna brist. Jag anser dessutom, ärade ledamöter, att en gemensam monetär politik inte ens är tänkbar på lång sikt om vi inte har en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik för Europeiska unionen för att stödja vår valuta.
Herr talman, jag börjar med att dela in det spanska ordförandeskapets mål för dessa sex månader i följande tre grupper: operativa eller operationella mål, institutionella mål och de mål som har med den allmänna opinionen att göra.
Om vi börjar med de operativa målen, som logiskt nog är mer tekniska, vill jag tala om för parlamentet att de var den viktigaste frågan vid det informella möte som jag höll med mina kolleger, unionens försvarsministrar, den 22-23 mars i Zaragoza. Vi är alla beslutna att ge främsta prioritet åt det övergripande målet (headline goal) och till dess militära kapacitet. Därför vill jag för det första betona att man har inlett arbetet med att fastställa de faktorer som skall ingå i snabbinsatsstyrkan för ett eventuellt genomförande av Petersberguppdragen, som överenskoms i Helsingfors. Det är viktigt att fastställa vilka faktorer som skall ingå i snabbinsatsstyrkan och det finns ett behov, vilket har bekräftats den senaste tiden, av att välja vissa bestämda styrkor ur headline goal - från styrkekatalogen - så att det finns förfaranden som möjliggör omedelbar mobilisering i fall av kris. Vi har inte försökt skapa ett mini-headline goal, och inte heller ett parallellt headline goal, utan helt enkelt velat fastställa förfarandena för att välja vilka styrkor som skall hållas beredda under den första tiden för att mer effektivt ta itu med en hotande kris.
För det andra driver vi på framstegen i fastställandet av operativa högkvarter. För att tala klarspråk, med den informella stämning som alltid råder i parlamentsdebatter, ger Laekenförklaringen om att snabbt göra Europeiska unionen operativ inga vinkar om hur det högkvarter som skall leda en styrka som skall genomföra ett Petersberguppdrag i en krissituation kommer att utformas. Detta vet vi inte än, och vi vet inte heller vilka resurser som kommer att ingå i denna styrka som skall grupperas i början. Dessa två främsta mål är följaktligen grundläggande för att förklaringen om att göra unionen operativ skall bli effektiv. Man har fått tillräckligt med erbjudanden om högkvarter för att fastställa vilka de kommer att bli i en nära framtid. De måste ha - och vi har fastställt villkoren - motsvarande multifunktionella strukturer, gemensamma förfaranden och verksamhet. Ordförandeskapet kommer att fortsätta att driva på arbetet med denna fråga genom två handlingslinjer: att utveckla de normaliserade operativa förfarandena som skall styra verksamheten inom de framtida högkvarteren och för det andra genom att även delta i den högkvarterspanel som har inrättats inom ramen för den europeiska handlingsplanen, som jag nu kommer att ta upp.
Herr talman, ärade ledamöter, som ni vet antogs ett belgiskt förslag som stöddes av Nederländerna vid rådet i Laeken om en handlingsplan för europeiska militära resurser. Denna handlingsplan är helt enkelt en metod för att peka på brister i vår katalog och tillhandahålla metoder för att åtgärda dessa brister. Det spanska ordförandeskapet började med att kontakta unionens militära stab i varje medlemsstat och bad dem ange vilka prioriterade brister det enligt deras åsikt finns i katalogen. De svarade på rekordtid och man inrättade sjutton expertpaneler som nu är verksamma, vilka arbetar med att analysera lösningar för tjugotre prioriteringar eller brister som man anser att det är prioriterat att täck. Vi å vår sida genomför nu en solidarisk ansträngning genom att leda fyra av dessa paneler och det handlar exempelvis om attackhelikoptrar, flygtankning flygembarkering och fältsjukhus. Vi deltar dessutom i ytterligare åtta paneler. Vi genomförde en preliminär diskussion i Zaragoza om den väg vi skall följa för att finansiera nödvändiga nya resurser som framkommer i de undersökningar som genomförs för närvarande och vi har intressanta förslag om gemensam finansiering som vi nu ser på och som jag kanske hinner ta upp i detalj under mitt inlägg.
I överensstämmelser med det ständiga målet för öppenhet i våra förbindelser med Atlantpakten genomför nu Europeiska unionens expertgrupp, känd som Headline Task Force, tillsammans med Natos experter undersökningar som under vårt ordförandeskap sammanställs i formato plus. Denna process kommer att få fortsatt stöd med fullständig samordning och öppenhet med Atlantpaktens arbete för att utveckla deras initiativ om försvarsresurser.
På det här området vill jag även nämna behovet av att förse oss med en mekanism för utveckling av militära resurser. Med hjälp av denna mekanism får vi tydliga indikationer på situationen för de europeiska resurserna och bristerna i dessa. Det måste naturligtvis vara en oberoende mekanism inom Europeiska unionen, men vi bör även i vårt eget intresse mycket noga beakta de positiva erfarenheterna från Atlantpakten.
Den största svårigheten i dag är otvivelaktigt planeringsprocessen av Atlantpaktens styrkor i aspekter som exempelvis det formulär som har antagits och utarbetats inom själva resursgruppen.
Denna aspekt är helt klart grundläggande, om inte utslagsgivande, inte bara för vårt ordförandeskap, utan för utvecklingen av den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken, nämligen förbindelserna mellan Europeiska unionen och Atlantpakten, genomförandet av det så kallade Berlin Plus-avtalet, särskilt när det gäller kapitlet om Europeiska unionens ständiga tillgång till Natos krishanteringsprocesser. Vid rådet i Barcelona underströks vikten av att nå och sluta permanenta avtal mellan Europeiska unionen och Nato så snart som möjligt och rådet gav ordförandeskapet och generalsekreteraren, den höge representanten, uppdraget att knyta kontakter på hög nivå för att framgångsrikt avsluta förhandlingarna.
Våra stats- och regeringschefer har konstaterat att man inte kan fortsätta att skjuta upp målet att nå en permanent samarbetsram med Nato och att ad hoc-lösningarna eller lösningar från fall till fall kan leda till blockeringar liknande de som har uppstått tidigare och som kommer att skada unionen när det är som minst lämpligt, det vill säga när det är dags att för första gången genomföra en krishanteringsoperation, vilket riskerar unionens nuvarande och framtida prestige allvarligt.
Herr talman, jag kommer nu att ta upp en fråga som kanske intresserar ledamöterna mer, nämligen en genomgång av Europeiska unionens övertagande av ledningen för vissa uppdrag, såväl när det gäller före detta jugoslaviska republiken Makedonien, fortsättningen av operation Amber Fox, som övertagande av vissa ansvarsuppgifter i Bosnien Hercegovina, och på det här området återstår bara att tala om vikten av att genomföra CME 02, som kommer att sätta vår organisationsförmåga på prov genom förfarandena för krishantering nu i maj. Dessa kommer att genomföras under det spanska ordförandeskapet och jag kan garantera er, ärade ledamöter, att de svårigheter som från början verkade vara omöjliga att komma till rätta med har övervunnits och jag kan även bekräfta att vi kommer att genomföra denna uppgift till det fastställda datumet och vi kommer även - jag är övertygad om detta - att genomföra den framgångsrikt och tillerkänna Europeiska unionens institutioner tillräcklig vikt,, som Militära kommittén, kommittén för politik och säkerhet, generalsekreteraren och tillika den höge representanten samt Europeiska unionens militärstab.
Jag nämnde ett andra område, herr talman, nämligen det institutionella området. När det gäller denna punkt vill jag betona att Spanien tillsammans med en annan grupp länder har varit en pådrivande kraft, när det gäller behovet av att inrätta och formalisera ett råd för försvarsministrarna. Förstå mig rätt, ärade ledamöter, det handlar inte om att lägga till ytterligare ett råd till den europeiska institutionella galaxen, det handlar helt enkelt om att de personer som har anförtrotts detta ansvar skall kunna fullgöra det och kunna arbeta. Vi vill varken tränga ut eller lägga oss i utrikesministrarnas befogenheter, vi vill bara göra vårt arbete och kunna ta upp de problem jag nämnde tidigare: effektiviteten av headline goal och en eventuell gruppering av Petersberguppdragen. För att kunna göra detta är ett råd av grundläggande vikt. Vi har nu tagit ett första, viktigt steg, eftersom alla har ställt sig positiva till vårt förslag, nämligen ett möte under rådets (allmänna frågor) beskydd, där frågan om ett råd för försvarsministrarna i vilket endast dessa ministrar skall ingå kommer att tas upp i maj i Bryssel.
Jag tar nu upp det andra institutionella målet, som handlar om grunderna för en europeisk vapenpolitik, och jag kommer även att besvara ledamot Broks frågor och de faktorer som bekymrade honom. Det stämmer att man hittills inte har försökt genomföra - eller åtminstone lägga grunden till eller dra upp riktlinjerna för - en europeisk vapenpolitik. Vi har velat ta detta steg på ett beslutsamt sätt. Det handlar inte under några omständigheter om att lägga sig i den europeiska vapenindustrin, det faller inte under våra befogenheter, men däremot om att fastställa grunderna, de grundläggande principerna för en europeisk vapenpolitik.
Jag sade tidigare att den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken är ett existentiellt behov för all slags vapenpolitik. Vi har följaktligen förberett ett slags dekalog - antalet principer blir till syvende och sist det minst viktiga - för att söka enighet om de huvudprinciper som bör styra en europeisk vapenpolitik. Denna lista utgår från påståendet att den europeiska vapenindustrin måste stå till GUSP:s tjänst och inte tvärtom - ett påstående som förefaller självklart om man inte ser på verkligheten, där det brukar vara tvärtom - och som naturligtvis bör grundas på principerna för frivillighet, öppenhet och samordning med andra organisationer. Bland de konkreta åtgärder som planeras innefattar vi även harmoniering av operativa krav, gemensam användning av resurser, möjligheten att dessa resurser skulle kunna anskaffas genom en europeisk vapenbyrå, vilken skulle ena eller åtminstone samordna de befintliga organen, att undersöka möjligheterna till ett bokföringssystem som är mer anpassat till verkligheten, vilket kommer att underlätta finansiering på lång sikt av vissa system och även sökandet efter - jag tog upp det tidigare - nya metoder för gemensam finansiering.
Behovet av att fastställa en metod som på medellång och lång sikt gör det möjligt att ta itu med de resursbrister som identifierades i Helsingforskatalogen ställer oss i sin tur inför principerna om en europeisk vapenpolitik, genom vilken man kommer att undersöka de nationer som är ledande inom vapentillverkning vid ett möte som ordförandeskapet har utlyst till den 29 april.
Slutligen, herr talman, och jag närmar mig nu slutet på min talartid, kommer jag att sammanfatta aspekter som inte är mindre viktiga men som utan tvivel inte utgör den grundläggande prioriteringen, den operativa. Under den stund jag har kvar vill jag ta upp aspekterna om att medvetandegöra allmänheten om ett europeiskt försvar och aspekter som är sammanlänkade med detta. Ärade ledamöter, vi har upplevt händelser om gör det nödvändigt att inleda arbetet med att skapa ett rättsligt regelverk inom den humanitära rätten för Petersberguppdragen inför framtiden. När Spanien kom med detta förslag hade händelserna den 11 september ännu inte inträffat. Efter den 11 september, några månader senare, visade vissa händelser att det är absolut nödvändigt att vi klargör den rätt som är tillämplig för krissituationer. Jag talar naturligtvis om den dispenserade behandlingen av fångar, behandlingen av civilbefolkningar, privat egendom och förbindelserna med de civila myndigheterna under genomförandet av Petersberguppdragen. Vi har tänkt oss att detta kan vara en väg som påbörjas i Salamanca, som är europeisk kulturstad under dessa månader och där även ius ad bellum och ius in bello, föddes för många år sedan under femtonhundratalet och vi har därför även sammankallat ett möte i maj i Salamanca, till vilket naturligtvis alla företrädare från unionens medlemsstater och även tredje länder är inbjudna samt även Röda korsets internationella kommitté.
Herr talman, ärade ledamöter, vi får inte glömma Medelhavsdimensionen inom GUSP sett ur det spanska ordförandeskapets perspektiv. Som ni vet har ett möte sammankallats i Valencia den 22-23 april, ett mycket lämpligt tillfälle. Vi vill inte att GUSP står utanför denna Medelhavsdimension och därför har vi utlyst ett seminarium i Barcelona den 20-21 maj om Medelhavsdimensionen i vår gemensamma säkerhets- och försvarspolitik. Det handlar helt enkelt om att tala om för länderna i södra Medelhavsområdet att headline goal inte utgör ett hot och ännu mindre mot dem: det handlar om att knyta stabila kontakter med deras krigsmakter och regeringar som gör det möjligt att berika Medelhavet som ett område för säkerhet och välstånd. Slutligen kommer vi i Cartagena i samma syfte och i enlighet med ett belgiskt initiativ samla ansvariga för att informera allmänheten inom de olika försvarsministerierna samt specialister från olika kommunikationsmedier för att ge en ny impuls till förståelse och spridning av vårt budskap till de europeiska medborgarna.
Herr talman, jag frestar på ert tålamod, men jag har en kort kommentar om terrorismen kvar att ta upp som jag anser vara viktig. Ärade ledamöter, jag har redan påmint om att det spanska ordförandeskapets - president Aznar har förklarat detta här i kammaren - främsta prioritering är kampen mot terrorismen. Det behöver inte betonas att Spanien under dessa omständigheter har en moralisk skyldighet att sätta kampen mot terrorismen främst under sitt ordförandeskap.
Vi har funderat mycket på detta, även tillsammans med försvarskollegerna inom Europeiska unionen och vi är överens om att kampen mot terrorismen inte hör till Petersberguppdragen, vilket jag tidigare sade. Vi är även överens om att det är rättstaten som skall föra kampen mot den interna terrorismen i unionen genom dennas vanliga förfaranden, genom domstolarna och statens säkerhetsstyrkor, men det är vår skyldighet att försvara de europeiska medborgarna inför eventuella terroristattacker utifrån, och för att göra detta krävs det otvivelaktigt militära resurser som vi nu gemensamt försöker skapa. Jag syftar på resurser för att bekämpa NBC-massförstörelsevapen - atomvapen, biologiska eller kemiska vapen - även underrättelseresurser, våra styrkors självskydd vid förflyttningsuppdrag, helt enkelt alla resurser som gemensamt skall bidra till att skydda det område vi kallare det gemensamma området eller det gemensamma inre luftrummet. Dessa resurser och uppdrag utgör de grundläggande betraktelserna och riktlinjerna i en handling som det spanska ordförandeskapet är i färd med att utarbeta för att lägga fram den vid Europeiska rådet i Sevilla, där vi hoppas att den kommer att antas. Vi vill skulle även gärna vilja ha parlamentets stöd för de punkter jag tagit upp.
Tack så mycket, herr talman.
(Applåder)

Brok (PPE-DE)
Herr talman, herr rådsordförande, ärade kommissionärer! Låt mig framföra ett stort tack för diskussionen, inte minst eftersom det är premiär för det spanska ordförandeskapet att låta sin försvarsminister ta upp frågan. Jag ser detta som ett positivt budskap som vi tar till oss som sådant och som vi vill tacka för. Herr rådsordförande, jag håller med om det ni avslutningsvis sade om terrorismen och det som Spanien med all rätt försöker att åstadkomma. Men när jag betraktar det politiska landskapet efter den 11 september får jag en känsla av att vi visserligen har beslutat en hel del, att mycket har diskuterats, men också att mycket har stupat i avgörande stund i de nationella ministeriernas maskinerier när det handlar om det praktiska genomförandet av kampen mot terrorismen och när det gäller att reda ut frågor som rör gränsen mellan yttre och inre säkerhet.
Under veckan som gick såg vi i samband med EU-delegationens möte i Mellanöstern hur begränsat vårt politiska inflytande är. Detta beror delvis på att vi vid sidan av våra stora ansträngningar för att ge utlandshjälp - EU ger tre gånger så stora utlandsbidrag som USA - och trots våra ökande insatser på området civil krishantering fortfarande inte är i stånd att lämna verkliga säkerhetsgarantier i och med att den militära förmågan fortfarande är långt ifrån utbildad.
De gångna årens beslut enligt fördragen, från Amsterdam via Köln och fram till i dag, har varit utmärkta, men genomförandet har på många områden varit högst beklagligt. Debatterna kring transportplanet A 400 M i flera av medlemsstaterna ser jag som ett tecken på att man visserligen orienterar sig efter målet och kanske levererar siffror, men att det faktiska genomförandet och anslagen har varit otillräckliga och skett för långsamt. Skälet till att vi spelar en så pass liten roll är nämligen att man inte tar oss på allvar därför att vi faktiskt inte klarar av att leverera och därför att genomförandet uteblir.
Här måste vi också komma in på de institutionella frågorna. Herr rådsordförande, jag håller inte med om att detta uteslutande är en mellanstatlig angelägenhet. Frågor som rör utlandsbidrag och civil krishantering är till stora delar en uppgift för första pelaren och bör även gå via budgeten. Därför är det ingen rent mellanstatlig angelägenhet. Det är en blandning, och vi ser att svagheterna ligger på det mellanstatliga planet. Därför menar vi att vi genom konventet måste nå förbättringar - hur viktigt det än är att ta hänsyn till den nationella suveränitet som är så viktig - och slutgiltiga beslut. Vi kan inte fatta majoritetsbeslut med Bryssel om att soldater från alla EU-länder skall dra ut i krig. I sådana frågor måste de nationella parlamentens ord väga tungt.
För att få till stånd en coalition of the willing måste vi dock få igenom frågan om ett förstärkt samarbete. Detta lyckades vi med i Nice på alla områden utom försvarspolitiken, dvs. där vi behöver det som bäst. Tyvärr lades hinder i vägen för detta i Nice. Här krävs det en helomvändning. Att vi vill göra detta tillsammans med våra partner i Nato är självklart. Nato är en nödvändighet för den kollektiva säkerheten. Och vi måste organisera den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken så att de Natoanslutna stater som inte är medlemmar i EU inte känner sig utestängda. Det måste föras en intensivare dialog. Därför är det heller inte mer än rätt att man kommer fram till en lösning med Turkiet och att det genomförs en förnuftig samrådsprocess när något sker i Turkiets närhet. Därför går de överenskommelser som tyvärr inte har lagts fram officiellt för oss förhoppningsvis i rätt riktning. Men rådet måste avge ett tydligt yttrande om att Europeiska unionens autonoma beslutsbefogenheter som sådana inte ifrågasätts. Detta kan kanske komma som en komplettering under pågående debatt så att vårt ställningstagande i frågan blir säkrare.
Vi måste inse att vi visserligen är överens i fråga om ett stort antal mål, men inte hur målen skall nås. Så är det även i fråga om försvarsmateriel. Vi ser att det tekniska avståndet mellan USA och Europa växer och att vi egentligen inte längre kan föra gemensamma krig eftersom de tekniska skillnaderna har blivit så enorma. Detta får också katastrofala följder inte enbart för vår försvarspolitiska förmåga utan även på det industripolitiska planet. Därför är detta även en fråga för den europeiska inre marknaden. Det är glädjande att inte bara kommissionär Patten utan även kommissionär Liikanen är här. Jag kan tänka mig att det europeiska ramprogrammet för forskning skulle kunna utnyttjas för gemensamma projekt just tack vare beröringspunkten med industripolitik och rustningspolitik och i allt större utsträckning på området militär forskning. Det kan behövas samråd om hur detta skall ske, hur man kan samverka vid upphandlingen. Man kan skapa vissa saker gemensamt, exempelvis transportkapacitet, och på så sätt nå synergieffekter i underhåll, i upphandling och mycket annat, och därmed göra det hela billigare. Våra militära utgifter motsvarar 60 procent av USA:s utgifter samtidigt som resultatet endast motsvarar 10 procent av vad USA uppnår. Detta har uppenbarligen att göra med att vi har en skev organisation. Det innebär att när vi nu har så små budgetmedel på europeisk och nationell nivå måste vi ta mig tusan se till att vi på gemenskapsnivå organiserar oss på ett sådant sätt att vi uppfyller det nödvändigaste och når motsvarande resultat i allas vårt gemensamma intresse.
Hit hör förstås även frågor som rör vapenexport och den europeiska ansvarsfördelningen i akt och mening att avhjälpa oenigheter om uppförandekoden. Europeiska unionen måste bli bättre på att tillvarata sina egna intressen även på det militära området, bättre på att säkra freden. Herr rådsordförande, jag håller dock med er - ni tog ett mycket bra exempel - om att en gemenskap som har en gemensam valuta också har gemensamma säkerhetspolitiska intressen. Därför måste vi komma dithän att vi äntligen slipper områden av olika säkerhetskvalitet i en europeisk union med en gemensam inre marknad, en gemensam valuta och en gemensam rättsordning. Vi måste genomföra en gemensam säkerhetskvalitet. Jag tackar för att vi fick tillfälle att föra fram detta i en process präglad av samarbete.
(Applåder)

Patten
. (EN) Herr talman, herr minister! Låt mig först tacka parlamentet för att man gett kommissionen detta tillfälle att debattera de viktiga frågor som omfattas av dessa resolutionsförslag och tillåt mig även att tacka rådets ordförandeskap för det bidrag det just har lämnat genom den spanske försvarsministern som höll ett ytterst intressant och viktigt tal. Jag stöder i synnerhet allt det han sade i sina avslutande anmärkningar om terrorismen och vikten av att prioritera terrorismen så som den förtjänar att prioriteras av pluralistiska demokratier. Vissa medlemsstater har ett särskilt intresse av att besegra terrorismen i alla dess skepnader.
Som ni sade, herr talman, kommer min kollega Liikanen att tala om handel och produktion inom försvarsområdet om en liten stund, men låt mig säga något om kommissionens övergripande strategi när det gäller säkerhet och försvar.
Min utgångspunkt är en mycket stark övertygelse att det inte är möjligt att göra en strikt uppdelning av utrikespolitiken i civila frågor, å ena sidan, och militära och försvarsrelaterade frågor å andra sidan, som om de inte hade något med varandra att skaffa och kunde behandlas utan hänsyn till varandra. Den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken är en integrerad del av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Fördraget kräver att kommissionen skall delta fullt ut i denna politik. Kommissionen har inte någon direkt roll i militära frågor som i sig, genom fördraget, är begränsade till de så kallade Petersberguppdragen. Men i praktiken innebär vårt fulla deltagande i den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken att vi är nära involverade i politiken som helhet.
Det är som det bör vara eftersom en enhetlig övergripande europeisk politik för säkerhet, konfliktförebyggande och krishantering måste spänna över både civila och militära spörsmål, och detta är en punkt som jag vill återkomma till i slutet av mina anmärkningar.
Europeiska unionen har internationella förbindelser och program på många områden, till exempel, energi, miljö, ekonomiskt samarbete, mänskliga rättigheter, rättsliga och inrikes frågor, program för externt bistånd och så vidare. Det kan hända att man i en kris tar initiativ som även inbegriper militära insatser eller på annat sätt berör försvaret. Men i så fall är det militära inslaget en del av vad som måste vara en helgjuten och integrerad europeisk politik gentemot landet eller regionen i fråga.
Ta till exempel västra Balkan som vi har debatterat så ofta i denna kammare. Efter en lång tid av blodspillan och strider mellan olika etniska grupper som kulminerade i den framgångsrika militära kampanjen för att sätta stopp för den etniska rensningen i Kosovo, tog Europeiska unionen initiativ till en samlad insats för att återupprätta stabiliteten och få till stånd en genomgripande politisk och ekonomisk reform i regionen. Vi har skapat ett ramverk av stabiliserings- och associeringsavtal för att uppmuntra regional integration och för att ge dessa länder ett långsiktigt politiskt perspektiv som medlemmar i Europeiska unionen. Vi förvaltar en avgörande del av FN-uppdraget i Kosovo. Vi har även tagit initiativ som programmet Energi för demokrati i Serbien, vilket hade klart uttalade politiska, såväl som ekonomiska och humanitära, mål.
Allt detta har varit delar - och viktiga delar - av en integrerad europeisk politik för säkerhet och konfliktförebyggande insatser i regionen. Europeiska kommissionen fortsätter att spela en central roll i utformningen och utförandet av den politiken. Men EU:s politik i regionen har även inbegripit militära insatser - till exempel i före detta jugoslaviska republiken Makedonien, där Nato placerade i huvudsak europeiska styrkor till stöd för en politisk lösning när våldet och spänningarna mellan olika etniska grupper ökade. Det var nödvändigt att nära samordna utplaceringen med det som Europeiska unionen redan gjorde. Som parlamentet känner till var Solana och jag direkt engagerade i medlingen när styrkan gick in. Kommissionen stödde de politiska avsikterna med den militära insatsen genom sin mekanism för akuta ingripanden, och hjälpte till att återskapa förtroendet i regionen och minska spänningarna mellan olika etniska grupper genom ett katastrofprogram för återuppbyggnad av bostäder och genom andra åtgärder.
Nu har regeringschefer, vid Europeiska rådets möte i Barcelona, uttryckt Europeiska unionens beredskap att ta ansvar för en fortsatt militär operation om vissa förutsättningar kan uppfyllas, däribland permanenta arrangemang för samarbete mellan EU och Nato. Kommissionen är inte direkt engagerad i det beslutet, som rör den fysiska säkerheten för nationell militär personal som stationeras i regionen, och vi önskar inte heller ett direkt engagemang. Men, återigen måste vi vara delaktiga i så måtto som det ökar värdet av Europeiska unionens samlade ansträngningar. Vi måste kunna göra vår stämma hörd eftersom militära beslut, som jag har sagt, även har konsekvenser för Europeiska unionens samlade säkerhetspolitik i den vidare bemärkelse som jag har beskrivit.
Sambanden mellan de militära inslagen i GUSP och de områden som av tradition varit en angelägenhet för gemenskapen är komplexa och ofta politiskt känsliga. Europeiska kommissionen är redo att göra vad som ankommer på den genom att använda fördragets stora möjligheter för att utveckla en stark, effektiv och livskraftig europeisk försvarsindustri. Det framgår tydligt av resolutionsförslagen framför oss att detta står i överensstämmelse med Europaparlamentets önskan. De flesta ledamöter av denna kammare skulle, till exempel, stödja kommissionens initiativ att låta den rådgivande gruppen för flyg- och rymdsektorn - eller STAR 21 som den också kallas - undersöka de strategiska utmaningar som Europeiska unionen står inför inom denna avgörande sektor. Vi välkomnar Carlos Westendorps, ordförande i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi, och Karl von Wogaus deltagande i den gruppen.
Vi är, som sagt, redo att göra vår del. Men i sådana här frågor måste vi fortsätta i nära samarbete med medlemsstaterna som bevarar det nationella ansvaret för mycket av den politik det gäller.
Sambanden mellan civila och militära spörsmål, och mellan Europeiska unionens och de enskilda ländernas ansvar i genomförandet av en integrerad politik för säkerhet och krishantering har ännu inte beaktats fullt ut. Den erforderliga institutionella strukturen har dock börjat ta form, till exempel i Kommittén för utrikes- och säkerhetspolitik och i de organ som skall vägleda den, inklusive militära kommittén, politiskt-militära gruppen och kommittén för de civila aspekterna av krishantering. Tillsammans med Solana arbetar jag på att definiera möjligheterna och begränsningarna för våra respektive roller och ansvarsområden.
Det är inte alltid enkelt. Det finns olösta frågor, till exempel när det gäller finansieringen av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, vare sig det gäller insatser som finansieras över gemenskapens budget eller åtgärder med militära implikationer som alltid måste påläggas medlemsstater. Europeiska unionen behöver strukturer som erbjuder större budgetflexibilitet i genomförandet av utrikespolitiken och ger den möjlighet att använda medel snabbare i krislägen. Vi har lagt fram några förslag till gemenskapens budget i det syftet. Men i sökandet efter större flexibilitet får vi inte skapa parallella strukturer i den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken som är undandragna korrekt parlamentarisk granskning och finansiell kontroll genom revisionsrätten - eller inkräktar på gemenskapens behörighet.
Det är inte omöjligt att lösa dessa problem. Vi har, till exempel, gjort en överenskommelse om arrangemangen för EU:s polisiära uppdrag i Bosnien, som söker en balanserad medelväg mellan de två konkurrerande frågorna. Men vi måste gå fram med stor lyhördhet, och det gäller även på försvarsindustrins område, som min kollega Liikanen just skall tala om.
Jag skulle vilja ta upp en sista sak och jag drivs - eller uppmuntras - att göra det av Bloks intressanta anmärkningar. Brok sade, och det kan jag mycket väl förstå, att vi måste kunna visa att vi menar allvar med Europas säkerhet. Han talade om försvarskostnader och utgifter för militär utrustning. Detta är ytterst farliga vatten - där det vimlar av hajar - för en kommissionär att försöka simma i. Kommissionen är inte en 16:e medlemsstat; den har inte sina egna skattebetalare som svarar för att välja den eller avsätta den. Jag läste om den viktiga diskussionen huruvida Europa bör spendera mer på precisionsstyrda robotar, på elitförband, på luftburen förmåga, på militära telekommunikationer. Det förefaller mig som att det finns mycket starka argument för att konsekvenserna för den transatlantiska alliansen när det gäller skillnader i teknisk förmåga med tiden kommer att vara destabiliserande om vi inte är beredda att spendera mer på dessa områden. Men jag vill inte gå in mera i detalj på den diskussionen, jag vill bara peka på en mycket viktig, realistisk omständighet.
Förenta staternas president har just begärt en ökning av försvarsutgifterna med 14 procent - en ökning av Förenta staternas försvarsbudget med 48 miljarder USD. Jag skulle vilja veta om det finns någon i detta parlament som är medlem i ett politiskt parti som skulle kunna vinna ett parlamentsval genom att förespråka en ökning av försvarsutgifterna med 14 procent i Europa, samtidigt som man skär ner på utgifterna för hälsovård och utbildning. Räck upp händerna!
Jag vill bara påpeka att vi måste vara realistiska. Vi får inte låta klyftan mellan vår retorik och vad vi faktiskt är beredda att plädera för som politiker att bli för stor. Och vi bör erkänna de ytterst viktiga bidrag vi lämnar till alla de andra aspekter av säkerheten som vi, till exempel, talade om för några veckor sedan i Monterrey under Förenta nationernas beskydd. Det saknar inte betydelse för säkerheten att just nu syssla med vad vissa hånfullt kallar socialt arbete i Afghanistan. Om socialt arbete i Afghanistan innebär att vi inte behöver engagera oss militärt i Afghanistan på nytt om fem eller tio år, så förefaller det vara en mycket bra investering i säkerheten för Europeiska unionen, regionen och världen.
Jag hoppas att vi kan vara realistiska i vår bedömning av säkerhet och realistiska när det gäller på vilket sätt Europa faktiskt kan bidra till större säkerhet runtom i världen, med helhjärtat stöd från de som röstar för er, om än inte för mig.
(Applåder)

Talmannen. -
Jag har ett intryck av att ni, herr kommissionär, skulle klara er bra om ni var tvungen att simma med hajar.

Liikanen
. (EN) Herr talman! Som nämns i frågan från Brok fastställde kommissionen en ambitiös övergripande strategi i sitt meddelande från december 1997, ?Att genomföra unionens strategi för försvarsindustrin?. Det innehöll ett förslag till gemensam ståndpunkt från rådet om utarbetandet av en europeisk politik för försvarsmateriel och en handlingsplan med fjorton åtgärder för försvarsindustrin. Bland de fjorton åtgärderna i handlingsplanen finns det några som kräver lagstiftning, medan andra kan genomföras med de instrument som redan står till unionens förfogande.
För de flesta av åtgärderna har man gjort en hel del framsteg, närmare bestämt för 11 av totalt 14. Tills helt nyligen har diskussionerna i rådet dock i allmänhet präglats av meningsskiljaktigheter mellan medlemsstaterna, vilket har hindrat rådet att anta en gemensam ståndpunkt om utarbetandet av en europeisk rustningspolitik. Detta gjorde det synnerligen svårt att nå framsteg vad gäller åtgärder som kräver lagstiftning, såsom de punkter i handlingsplanen som rör tullar och leveranser inom gemenskapen. I dag vill jag dock understryka att kommissionen har inlett förfarande om fördragsbrott mot 10 medlemsstater i frågan om korrekt tillämpning av den gemensamma tulltariffen på militära och icke-militära varor. Det är möjligt att denna åtgärd kommer att leda till att diskussionerna i frågan tar fart på nytt. Dessutom fortsätter arbetet på att finna lämpliga tekniska lösningar när det gäller leveranser inom gemenskapen av dessa varor, och man har gjort vissa framsteg.
Oaktat svårigheterna att gå fram så snabbt som vi hade hoppats i några av dessa avgörande frågor, vill jag betona att den analys som förespråkade att den europeiska försvarsindustrin var i behov av omstrukturering och att man skulle skapa en gemensam marknad för försvarsprodukter är lika giltig som någonsin. Av åtminstone två olika orsaker är den ännu mera relevant nu. De är: för det första, utvecklingen av den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken, och för det andra, bildandet av transnationella försvarsindustrier. Den europeiska försvarsindustrins konkurrenskraft är av avgörande betydelse för trovärdigheten i den europeiska säkerhets- och försvarspolitik som ännu befinner sig i vardande. Därför förväntar sig kommissionen att regeringarna i stigande grad kommer att inse det trängande behovet av en förändrad inställning, som sätter punkt för politik och bruk som hindrar europeiska företag i försvarssektorn från att samarbeta på ett effektivare sätt.
En sådan förändring av medlemsstaternas ståndpunkt skulle kunna göra det möjligt för kommissionen att bidra mera effektivt till skapandet av en europeisk marknad för försvarsutrustning genom att utöva sin behörighet inom gemenskapspolitiken som skapandet av en gemensam marknad för försvarsprodukter, utrikeshandel etc. Därför har kommissionen för avsikt - och det är den frågan jag besvarade positivt herr Brok - att på nytt granska handlingsplanen och uppdatera den för att ta hänsyn till den senaste utvecklingen.
Dessutom strävar kommissionen, i nära samarbete med nationella myndigheter och företrädare för näringslivet, efter att höja konkurrenskraften för Europas försvarsindustri.
Brok tog även upp frågan om standardisering. Ett viktigt initiativ i detta sammanhang är våra ansträngningar för att höja medvetandet om standardiseringsfrågornas betydelse för den europeiska försvarsindustrins effektivitet och konkurrenskraft och undersöka olika alternativ och initialinsatser för reformer av försvarsstandarder. Vid detta tillfälle beslöt man att Europeiska standardiseringsorganisationen, CEN, var det bästa forumet för att genomföra denna satsning i form av en handbok för försvarsstandarder och förfaranden som, när den är färdig kommer att erbjuda större öppenhet, förbättrad driftskompatibilitet, harmonisering av krav och kostnadseffektiv upphandling.
Inom överskådlig framtid är det två pågående processer som får oss att tro att effektiva lösningar äntligen kan vara inom räckhåll. De är: framsteg inom ESFP som jämnar vägen för en harmonisering av efterfrågan på försvarsmateriel i Europa, och parallellt med det, ett gradvist erkännande av behovet att harmonisera de regler och förordningar som påverkar de omstrukturerade industriernas konkurrenskraft.
Denna utveckling beaktas, som kommissionär Patten nämnde, i initiativet STAR 21: den strategiska granskningen av flyg- och rymdsektorn för det 21:a århundradet som pågår för närvarande. STAR 21 syftar till att vidga förståelsen för flyg- och rymdsektorn i Europa och sätta igång en utveckling som kommer att garantera att Europas flyg- och rymdsektor kan spela en viktig roll i Europas framtid. Detta initiativ för samman företrädare på hög nivå från näringslivet, kommissionen, rådet och även Europaparlamentet, vilket nämndes tidigare här i dag, med deltagande av von Wogau och Westendorp y Cabeza, ordförande i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi.
Jag hoppas att denna rapport som vi kommer att lägga fram i juli kommer att ge våra ansträngningar att bygga en stark och konkurrenskraftig europeisk försvarsindustri ytterligare en puff framåt.

Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE).
Herr talman, herr tjänstgörande rådsordförande, ärade kommissionsledamöter, ärade kolleger! Jag anser att det inom vår försvarspolitik finns faktorer som vi har skäl att vara nöjda med: vi har en resurskatalog, en militär kommitté, en generalstab, vi söker kompletteringar med Nato, men jag anser att vi även har skäl att anse att vi har mycket kvar att göra.
I det här sammanhanget anser jag att vi upplever en politisk och militär hegemoni som aldrig tidigare skådats till fördel för Förenta staterna. Om vi tänker på att Förenta staternas befolkning i dag utgör cirka 4 procent av världens befolkning - jag säger detta med beundran - och att landet är kapabelt att producera 30 procent av varor och tjänster, att Kina som har en fem gånger större yta och en mycket större befolkning endast har resurser för att producera 3 procent, om vi tänker på att Rysslands produktionsnivå har sjunkit så att den nu är lägre än den i Schweiz och om vi tänker på de budgetsiffror för militära ändamål som har tagits upp här, är det tydligt att det finns en stor obalans.
Herr tjänstgörande rådsordförande, ärade företrädare för kommissionen! Jag vill ställa en fråga som handlar om framtiden. Konventet arbetar med Europas framtid och man kommer i sinom tid lägga fram ett förslag till ett författningsfördrag. Var hör försvarspolitiken hemma i detta fördrag? Jag skulle även vilja veta, herr tjänstgörande rådsordförande, om ni anser att det är politisk fiktion att tänka sig att säkerhets- och försvarspolitiken - som kommissionär Patten sade nyss - infogas i den första pelaren, en politik som skulle gå längre än konfliktförebyggande och krishantering och som skulle kunna leda till att Europa får inflytande på den internationella scenen i enlighet med Europas ekonomiska, finansiella och industriella vikt.
Herr tjänstgörande rådsordföranden tog upp kampen mot terrorismen. De fruktansvärda händelserna den 11 september utgjorde ett angrepp på friheten och det står klart att i dagens globaliserade värld står begreppen säkerhet, försvar, diplomati, handel, kultur och religion i ett inbördes förhållande och de måste ta sig uttryck i ett gemensamt medvetande om fenomenet terrorism som påverkar oss alla på samma sätt, vilket innebär att alla även måste bemöta det på samma sätt.
Därför instämmer jag fullständigt i de uppskattningar som har gjorts här om rättstatens normala faktorer för kampen mot terrorismen och behovet av att samordna de informationsinstrument vi förfogar över samt även instrumenten för att kämpa mot hotet av ett ABC-krig.
Ett sista ord, herr tjänstgörande rådsordförande, om de kommentarer som har gjorts här och som herr Patten kommenterade på ett lysande sätt. När vi går över från humanismens krav till siffror, är det ungefär som att gå från en dröm till den kalla verkligheten. Jag anser att vi måste ha klart för oss att om vi vill ha en försvarspolitik måste vi betala den och att det är viktigt att förena, herr tjänstgörande rådsordförande, den allmänna opinionens önskan om att Europa skall vara närvarande på den internationella scenen med behovet att inte ta på oss för stora utgifter, som uppenbarligen inte är så populära bland våra allmänna opinioner. Därför är det viktigt - och jag avslutar med detta, herr talman - att inte blanda ihop adjektiv med substantiv, detaljer av underordnad betydelse med de grundläggande faktorerna eller skuggorna på tavlan med själva motivet.

Wiersma (PSE).
Herr talman! Europeiska unionens gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik börjar så sakteliga ta form. Goda föresatser översätts i allt mer konkreta åtgärder och utvecklingen av en snabb interventionsstyrka fortsätter stadigt. Dess första insatser kan förhoppningsvis göras i Makedonien. Till och med sammanställandet av en trupp på cirka 2000 man förblir dock en svår uppgift där Europeiska unionen ännu inte klarar sig utan Nato och det medför naturligtvis problem. I sig är samarbetet med Nato bra eftersom vi då snabbare kan bli operativa men det är också en försvårande faktor, vilket visat sig i samtalen med Turkiet. På lång sikt måste Europeiska unionen sträva mot en fullständig autonomi när det gäller insatser med en snabb interventionsstyrka. Därför är utvecklingen av den militära kapacitet som fortfarande saknas mycket brådskande. Europeiska unionen är inte Nato och Nato är inte Förenta nationerna. Vi får inte förväxla rollerna. Europeiska unionen strävar inte mot att bli en kollektiv försvarsorganisation. Den är ingen militär supermakt och prioriterar ett multilateralt hanterande av internationella problem via FN och andra internationella organisationer.
Den senaste tiden har påfallande skillnader mellan Europeiska unionen och USA kommit i dagen. De är till stor del en följd av skilda säkerhetsbegrepp. Den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken är egentligen ett uttryck för Europas historia de senaste 100 åren. Samarbetsmodellen är i det sammanhanget en prioritet. Det militära instrumentet betonas mycket mindre än i Förenta staterna och det är inte bara på grund av att vi inte har en ställning som militär supermakt. Vi har insett instrumentets relativa värde och lägger därför mycket mer vikt på insatser med civila medel såsom diplomati och ekonomiskt samarbete. Det är inte utan skäl som konfliktförebyggande och konfliktslösning blivit en viktig utgångspunkt i vår politik. Europeiska unionens utvidgning och även Balkanpolitiken är exempel på det. Det förklarar dock även den förnyade uppmärksamheten för fattigdomsbekämpning och inte bara till följd av 11 september. En sådan politik är av naturen multilateral och det förklarar också varför vi reagerar med avsky på Sharons militära handlingssätt. Vi vet av egna smärtsamma erfarenheter att problemen på det sättet bara blir större.
USA ser i många fall annorlunda på saken. De har den militära styrkan och ett eventuellt användande av den prioriteras. Om det behövs gör vi det själva, hör man dem säga. Ett exempel på det är USA:s åsikter om vapenhantering och ett annat exempel är det hotfulla språket gentemot Irak. Vi stöder naturligtvis strävandet att stoppa spridningen av massförstörelsevapen, till att börja med i Irak. Det har vi Förenta nationerna för och EU måste hjälpa till att möjliggöra en sådan politik. Vi får absolut inte utesluta tvångsalternativet men våld ligger inte närmast till hands. Det har bildats en sorts onaturlig uppgiftsfördelning mellan Europeiska unionen och Förenta staterna. De använder sin militära övermakt och bestämmer på det sättet ofta politiken medan Europeiska unionen ofta betalar för skadan; det ser det i alla fall ofta ut som. På lång sikt är det ohållbart. För oss är den civila styrkan viktigare än den militära och det måste bli kärnan i den transatlantiska dialogen.

van den Bos (ELDR).
Europa kan endast spela en huvudroll på världsscenen om den är beredd att betala ett högt pris för det. Tyvärr är det ännu inte fallet. Den egna oförmågan leder till frustrationer och till och med till offentlig förnedring, såsom vid det senaste uppdraget i Israel. Det politiska priset för en effektivare politik ligger i en minskning av det nationella medbestämmandet till förmån för en större europeisk enhet. Slagkraftig utrikespolitik kan inte bara vila på ekonomisk styrka och givmildhet med euro. Konflikten i Mellanöstern visar hur begränsat inflytande Israels viktigaste handelspartner och palestiniernas största biståndsgivare har. Utan att bygga upp ett trovärdigt europeiskt försvar fortsätter Europa att vara en liten skällande tax som får hoppa med vid sidan av den amerikanska bulldoggen. Den snabba insatsstyrkan är i det här sammanhanget ett nödvändigt men långt ifrån tillräckligt villkor för alla Petersberguppdrag och för terrorismbekämpandet. I jämförelse med den amerikanska militären hamnar Europa ständigt på efterkälken. Utan en betydande höjning av försvarsutgifterna kommer Europa inte att kunna minska det försprånget. Om vi inte har den politiska viljan att göra det så måste vi dock även acceptera konsekvenserna av det. Det är mycket brådskande att insatsstyrkan blir operationell. I Makedonien ligger ett bra koncept klart för samarbetet mellan Europeiska unionen och Nato, vilket Turkiet kan acceptera. Grekland fortsätter tyvärr att lägga hinder i vägen. Europa fortsätter i alla fall att vara autonomt i sin beslutsprocess. Utan standardisering och rationalisering av medlen kommer det europeiska försvaret aldrig att komma igång. Nationell egoism och kommersiella intressen har alltför länge stått i vägen för bildandet av en försvarsindustri. Om Europa, herr talman, inte är berett att betala det politiska och finansiella priset för ett trovärdigt försvar, måste det sluta klaga över sin ringa roll i världen. Då fortsätter vi skälla utan att bli hörda.

Lagendijk (Verts/ALE).
Låt mig börja med att understryka en kommentar från kommissionär Patten, då denne påpekade den avgörande roll som de civila aspekterna av säkerheten har. Under tiden har vi i parlamentet nu vant oss vid att ha en före detta general bland oss, vår kollega Morillon, men mig veterligen är det första gången som vi konfronteras med riktiga generaler, höga militärer antar jag. Hjärtligt välkomna, mina herrar! Jag skulle dock vilja betona att säkerheten för Europeiska unionen inte endast, inte ens i första hand, är militär säkerhet. De civila aspekterna av säkerheten - kommissionären tog helt riktigt upp det - har tvärtom sett till att Europeiska unionen varit framgångsrik i Makedonien. Det hade inget att göra med militär styrka. Det hade heller inget att göra, kollega Van den Bos, med att skälla. Det hade att göra med att göra en bra blandning av civila och militära ingredienser. Det förklarar Europeiska unionens framgångar i Makedonien och på den vägen skulle jag gärna vilja fortsätta.
På tal om Makedonien så vet vi alla att Europeiska unionen där skulle vilja genomföra sin första stora insats. Det stöder jag verkligen men vi vet också att det fortfarande förekommer stora problem med avseende på det nödvändiga samarbetet, då, mellan Europeiska unionen och Nato. Vi vet att det finns en deal mellan Förenade kungariket och Turkiet som väl inte förtjänar något skönhetspris, medan Grekland just nu är det enda land som sätter sig på tvären. Jag skulle därför också vilja uppmana rådet, rådets ordförande, att den närmaste tiden göra allt för att se till att ett första försök inte leder till ett första stort misslyckande. Den överenskommelse som träffats, förtjänar, igen, inte något skönhetspris, men grekerna måste tvingas att ansluta sig eftersom det verkligen vore ett misslyckande om vi på grund av inre splittring inte skulle kunna genomföra vår första insats.
En sista kommentar: om betydelsen av gemensamma europeiska planer när det gäller försvarsinvesteringar. Just nu konfronteras vi i Nederländerna med de problem som förekommer om en enskild medlemsstat måste göra stora investeringar med avseende på ny militär utrustning. I Nederländernas fall handlar det om uppföljaren till F16. Det verkar vara nästan omöjligt att göra en bra avvägning i det sammanhanget. Då talar jag ändå inte om de amerikanska och europeiska flygplansmeriterna. Det måste till ett europeiskt samarbete, annars investerar vi i saker som vi haft sedan länge och då har vi när moment suprême kommer för litet pengar över för att investera i de saker som vi verkligen behöver. Tack så mycket.

Marset Campos (GUE/NGL).
Herr talman! Jag tackar för herr Trillos bidrag, som jag uppskattar, och även för kommissionärernas inlägg, som har varit mycket belysande.
När vi hoppfullt och entusiastiskt bygger upp Europa är det mycket viktigt att komma ihåg att det behövs en säkerhets- och försvarsdimension. Emellertid finns det tre aspekter som jag inte håller med om och som kan vara grundläggande:
För det första anser jag att det är lämpligt att gå mot ett försvarskoncept som grundas på delad säkerhet: det är till exempel sant att vi måste bemöta terrorismen, men ett militärt svar är inte tillräckligt om det inte grundas på rätten - i det här fallet den internationella rätten - och undanröja orsaker som kan leda till galenskaper som den som inträffade den 11 september. Därför är det grundläggande att konceptet delad säkerhet utgör en grundläggande faktor i det förslaget.
För det andra anser vi att det är ett misstag att vi koncentrerar all vår uppmärksamhet på att placera Nato som det paraply som vi skyddar oss med och samma sak gäller det särskilda samarbetet med Förenta staterna. Jag anser att denna riktning utgör ett hinder, en broms för att kunna utveckla en oberoende och effektiv försvars- och säkerhetspolitik som Europa behöver.
Detta har samband med den tredje aspekten: den roll som Europeiska unionen bör spela nu och i framtiden med sin försvars- och säkerhetspolitik, vilket är främjande av fred och främjande av förbindelser med olika delar av världen, vilket innebär att Förenta nationerna och den internationella rätten skall vara de enda referenserna för Europeiska unionens agerande. Denna aspekt har den tjänstgörande rådsordföranden antingen tystat ned eller förbigått och jag anser att det är lämpligt att återuppta den, om vi varken grundar vår politik på den internationella rätten eller den internationella legaliteten anser jag att vi begår ett misstag. Detta är en av de mest nödvändiga aspekterna i nuläget för att hantera situationen i Mellanöstern med gott omdöme på ett rationellt och solidariskt sätt.
Om vi följer denna riktning skulle det med tanke på de instrument vi behöver vara nödvändigt att åter ta upp frågan om OSSE för att garantera säkerhet i Europa och endast ägna uppmärksamhet åt en fråga som såväl kommissionär Patten som andra talare nämnde: behovet av att höja det nuvarande budgettaket, eftersom det är omöjligt att nå tillräckliga framsteg när det gäller försvarsindustrin, samordning och samarbete med den klena budget som unionen planerar.
Slutligen vill jag nämna vikten av parlamentarisk demokratisk kontroll, såväl av Europaparlamentet som de olika nationella parlamenten.

Queiró (UEN).
Herr talman! I denna debatt, och efter att ha hört rådets och kommissionens uttalanden, som jag välkomnar på grund av deras kvalitet och läglighet, tycker jag det är lämpligt att påminna om att Europeiska unionen ännu inte i sina föredrag har någon klausul om ömsesidig militär hjälp så som i Nato eller VEU, och inte heller några specifika bestämmelser för vapensamarbete.
När det gäller Europa regleras dessa frågor som bekant i det reviderade Brysselfördraget, inom ramen för de så kallade återstående funktionerna i Västeuropeiska unionen. Dessutom har vi alla efter den 11 september en tydligare och mer medveten uppfattning om att det är nödvändigt med en ny definition av försvaret som kombinerar den inre och yttre säkerheten. Vi måste i dag kunna möta sådana fiender som trots att de inte har arméer utsätter ländernas och medborgarnas säkerhet för fara, utan att de traditionella arméerna lyckas upprätthålla ett fullständigt försvar.
I den globaliserade värld vi lever så kompletterar politik, diplomati, information, inre säkerhet och försvar varandra för att kunna möta dessa nya typer av hot. Säkerheten har blivit en global och osynlig aspekt som skiljer sig från de traditionella uppfattningarna. Europeiska unionens och dess medlemsstaters är alltså skyldiga att rationalisera sin militära förmåga och vapenproduktion, liksom att stärka de diplomatiska samarbetsmedlen, informationen och även de rättsliga och polisiära förbindelserna, i en verklig politisk synergism av nationell och transnationell politik. När det gäller förbindelserna med Atlantpakten anser vi att ansträngningarna för att utveckla säkerhetspolitiken och ett gemensamt försvar måste tas upp inom ramen för partnerskapet med Nato. Den europeiska säkerhets- och försvarspolitikens styrka ligger just i dess samarbete med Nato och inte i en farlig och meningslös frestelse att på något sätt konkurrera med denna organisation.
Slutligen ett ord om den parlamentariska kontrollen av den gemensamma europeiska säkerhets- och försvarspolitiken vilken som bekant sker på två plan: den europeiska som sköts av detta parlament, vilken handlar om förebyggande och civil krishantering, och den nationella när det gäller den militära hanteringen av dessa, vars kontroll utförs av de nationella parlamenten. Denna fråga var nyligen föremål för debatt i kammaren och antagande av en ståndpunkt. Det är alltså helt riktigt att uppmuntra tätare förbindelser och bättre informationsutbyte mellan Europaparlamentet och de nationella parlamenten när det gäller frågor om den gemensamma europeiska säkerhets- och försvarspolitiken för att på så sätt göra det möjligt för olika parlamentsorganen att utföra sin demokratiska kontroll på bästa sätt.

Bonde (EDD).
Herr talman! Nationer har maktmedel som polis, mynt och militär. När Europeiska unionen nu vill råda över dessa maktmedel är det inte av praktiska skäl. Gränsöverskridande kriminalitet skulle kunna bekämpas genom Interpol. I stället skall Europol utgöra början till ett europeiskt FBI. Kärnan i monetära unionen är inte gemensamma pengar för internationell handel, utan ett förbud mot nationella valutor, vilket kommer att leda till en gemensam ekonomisk regering. Syftet med den snabba utryckningsstyrkan (Rapid Reaction Force) är inte enbart fredsförsäkran, för det kan man uppnå genom FN och OSSE. Den illa dolda dagordningen består i önskan om en gemensam militär som med tiden skall kunna ersätta Nato. Europeiska unionen skall vara en stat med gemensam polis, gemensamma mynt och gemensam militär.
Min grupp har en annan vision för Europa. Vi önskar ett demokratiernas Europa, där självständiga länder samarbetar i allt som vi inte kan styra var och en för sig. Men vi har ingen önskan om att Europeiska unionen skall utvidgas till en ny supermakt med en supermaktsmilitär. Europeiska unionen utgör världens starkaste handelsblock. Vi har stormakter med ett förflutet som kolonialmakter. Det är inte säkert att folk på andra platser i världen betraktar oss som lika fredliga som vi själva gör. Även för fredens skulle är det bättre att vi nöjer oss med FN, OSSE och Nato, istället för att bygga upp en ny militärmakt.

Souchet (NI).
Herr tjänstgörande rådsordförande, herr talman, mina herrar kommissionärer! Vi får inte nöja oss med tomma ord. Det tråkiga konstaterande som vi måste göra är att det europeiska försvaret inte lyckas uppnå en konkret struktur, och alltför ofta blir kvar på diskussionsstadiet eller på kommittéförfarandestadiet, trots vissa positiva signaler, som exempelvis besluten om att genomföra satellitprogrammet för positionsbestämning, Galileo, och om att senast 2008 konstruera det militära transportflygplanet A 400 M efter oändliga och arbetsamma förhandlingar.
Om det europeiska försvaret inte mår bra beror det på att man inte med tydlighet tillämpar metoden med variabel geometri, som skulle göra det möjligt för stater som beslutat sig för att agera att definiera gemensamma strategiska intressen och att därigenom få medel för genomförandet.
Detta felaktiga tillvägagångssätt gör att vi fortfarande inte förfogar över de grundläggande faktorer som svarar mot våra gemensamma försvarsbehov. Vi har fortfarande inte någon europeisk vapenagentur. När i synnerhet stridsflygflottorna kommer att behöva förnyas över hela världen, kommer européerna att ta itu med denna viktiga tidsfrist under dåliga förhållanden och på ett splittrat sätt inför de amerikanska beslutsamma och innovativa rivalerna. Vi har inte något antimissilförsvarsprogram: i stället för att inrätta en europeisk försvarspolitik kritiserar EU det amerikanska projektet. De anslag som beviljas försvaret sänks slutligen överallt, förutom i Förenade kungariket. Under de senaste tio åren har försvarsbudgetarna tjänat som justeringsvariabel för merparten av våra regeringar: nedgången i omfattning såväl som i procent är mycket stor.
Chocken över händelserna den 11 september och det faktum att man hädanefter var tvungen att föra en ständig kamp mot terrorismen har inte lett till en oumbärlig kraftansträngning hos de europeiska ledarna - märkligt nog, eftersom vi är utsatta i lika hög grad. Det är emellertid dags att för alltid överge den vilseledande retoriken om fredens utdelning. För att bemöta de nya hoten kommer våra länder inte att klara sig utan en avsevärd ökning av sina försvarsansträngningar. Uppgiften kommer att bli än svårare med tanke på att man i Europa har vant sig vid vissa möjligheter: för att lyckas med uppgiften behövs det modiga politiker. Det är kanske inte meningslöst att betona det i dessa valtider i de flesta av våra medlemsstater.

Morillon (PPE-DE).
Herr talman, herr tjänstgörande rådsordförande! Under de tio senaste åren har den europeiska allmänna opinionen gradvis blivit medveten om nödvändigheten av att förse Europeiska unionen med en självständig försvarsbehörighet för att göra det möjligt för EU att påverka världsfrågorna med den politiska tyngd som dess moraliska auktoritet och ekonomiska makt borde ge det. Europeiska unionen, som var frånvarande i lösningen av den jugoslaviska krisen, eftersom unionen inte lyckades tala med en enda röst i frågan, och som var delaktig i Kosovo i ett krig vars utkämpande visade att EU inte kunde klara sig utan de amerikanska medlen inom ett visst antal grundläggande områden, förblir i dag frånvarande på den internationella arenan både i Afghanistan och i Mellanöstern, eftersom EU inte har kunnat fylla sina grundläggande luckor på så kort tid, och framför allt eftersom det inte har haft den nödvändiga viljan att avsätta medlen för detta.
Kommissionär Patten, vi kommer inte att begära en ökning med 14 procent av budgeten, men genom att godkänna ett initiativbetänkande om försvaret från vår kollega Lalumière, antog vårt parlament redan för två år sedan en avgörande punkt i vilken medlemsstaternas regeringar uppmanades att, jag citerar: ?inte på förhand avfärda tanken med att öka budgetmedlen så snart som denna ökning kommer att vara nödvändig för unionens trovärdighet?. Man måste konstatera att denna uppmaning har förblivit tomma ord, och med det anmärkningsvärda undantaget med Förenade kungariket har de europeiska ledarna orubbligt fullföljt den regelbundna minskningen av sina försvarsansträngningar, vilket på så sätt har avlägsnat all trovärdighet från deras uppvisade vilja.
Inför de avsevärda ansträngningar som USA har gjort efter attentaten den 11 september måste Europeiska unionen i dag ta sitt ansvar, oavsett om den accepterar att låta sin amerikanska partner själv ta itu med de militära problemen genom att åta sig att fortsätta att mer eller mindre hantera fredsproblemen tillsammans med USA, genom att på detta sätt, herr Wiersma, herr Lagendijk, och herr Bonde, spela atenarnas roll i det antika Rom, eller om den slutligen bestämmer sig för att inte bara förbättra sina utgifter genom att förena sina ansträngningar, som hittills varit spridda, utan också, herr kommissionär Patten, att öka sina utgifter. Genom att på nytt föreslå detta svåra beslut tror jag inte att det vore meningslöst att påminna om att den teknik som i dag utvecklas inom vapenindustrin fortfarande är tudelad, och att den följaktligen kommer att påverka hela den europeiska industrins civila och militära kapacitet. Ja, konstruktionen av en verklig europeisk vapenindustri måste prioriteras, och borde i första hand förses med en gemensam europeisk budget som avsätts för just forskning och utveckling, liksom ni nämnde herr kommissionär, och herr tjänstgörande rådsordförande. Vad skulle ni säga, herr tjänstgörande rådsordförande, om det förslag som lagts fram av François Bayrou, kandidat i det franska presidentvalet, om att snarast öka denna budget genom ett begränsat bidrag på 0,5 procent av samtliga medlemsstaters BNP.

Titley (PSE). -
Herr talman! Kommissionär Patten undrade retoriskt om vi kunde försvara ett krav på ökade försvarsutgifter inför våra väljare. Han har rätt i att det inte skulle vara särskilt populärt.
Men vad vi skulle kunna ha är försvarsutgifter som används mera effektivt och med bättre resultat. I Kosovo lärde vi oss att medan vi spenderar 60 procent av vad amerikanarna spenderar får vi bara 10 procent av deras ?power projection?. Som skattebetalare skulle jag vilja vet vad det är vi betalar för i så fall. Svaret på det är: slöseri, ineffektivitet och dubbelarbete, och det är de frågorna vi måste ta itu med. Det är kommissionens uppgift att föra det framåt. I meddelandena från 1996 och 1997 föreföll kommissionen villig att göra det. Men medan Santerkommissionen var redo att gå där änglar vägrar gå har denna kommission hukat bakom sina barrikader, alltför skrämd för att ta itu med medlemsstaterna i denna fråga och därigenom har den svikit sitt ansvar att försvara fördragen.
Kan kommissionär Liikanen bekräfta för mig att EG-domstolens domar i målen C-70/94 och C-83/94 ger kommissionen möjlighet att ifrågasätta medlemsstaternas tolkning av artikel 296, som de har tagit som en oinskränkt fullmakt, vilket inte är vad som menas i Romfördraget? Vi önskar att kommissionen skall gå framåt. Jag välkomnar vad kommissionär Liikanen har sagt, men jag vill se snabbare framsteg. Vi kan inte sända ut våra trupper i strid om vi inte har resurserna att stödja dem.
Som George Robertson har sagt, att vara redo för strid är som att vara gravid: antingen är man det eller också är man det inte! Vi kan inte fortsätta med den premissen att vi, som den spanska försvarsministern har sagt, uppfyller en tredjedel av våra resursbehov. Varför bara en tredjedel? Vi måste ta itu med dem alla om vi menar allvar med en europeisk försvarsidentitet. Så jag vill se att denna agenda förs framåt. Vi behöver någon som tar ansvar. I fotbollstermer behöver vi en Roy Keane som för denna agenda framåt för att garantera att vi har de resurser vi behöver.

Duff (ELDR). -
Herr talman! Jag tackar ministern för hans ytterst intressanta tal och för hans stöd till inrättandet av ett ministerråd inom en försvarsformering. Vad jag undrar över är vilken status det avtalsförslag som har förhandlats fram mellan Storbritannien, Förenta staterna och Turkiet, mellan Europeiska unionen och Natos europeiska medlemmar som inte är med i Europeiska unionen exakt har? Trots det faktum att avtalsförslaget förblir tämligen hermetiskt, läste jag det mycket noggrant. Det förefaller mig som att det korrekt återger slutsatserna från Europeiska rådet i Nice, att inte bara Europeiska unionens säkerhetsintressen utan även Turkiets bör garanteras av snabbinsatsstyrkans funktion. Avtalsförslaget gör det möjligt för rådet att besluta att bjuda in Turkiet att spela en roll om det inte ställer krav på Natoresurser. För mig verkar det inte utgöra ett hot mot Europeiska unionens oberoende. Jag skulle vara ytterst tacksam för en otvetydig förklaring av exakt vad det är som vållar problem inom rådet.

Lannoye (Verts/ALE).
Herr talman! Jag skulle vilja ta upp en fråga som rör de två politiska områden som utgör föremål för debatten i eftermiddag. Det rör sig om den problematik som är förknippad med användningen av vapen och ammunition med utarmat uran.
Jag påminner om att Europaparlamentet den 15 januari 2001 genom omröstning antog en resolution i vilken man begärde att ett moratorium för användningen av dessa vapen och denna ammunition skulle antas. Nyligen, den 27 mars 2002, offentliggjorde FN:s miljöprogram resultaten av en studie av sex platser som träffats av ammunition med utarmat uran i Serbien och Montenegro under Balkankriget 1999. I studien bekräftas att en allmän kontaminering har ägt rum på fem av de sex berörda platserna, och på två av dessa platser konstateras närvaron av partiklar av utarmat uran i den omgivande luften. Resultaten av åtgärderna visar att damm bestående av utarmat uran i stor utsträckning har spridits i miljön till följd av att denna ammunition slagit ned.
Även om nivån för radioaktiva föroreningar anses som låg inom FN:s miljöprogram, bekräftar dessa föroreningar likväl de risker som användningen av vapen och ammunition med utarmat uran naturligtvis utsätter militärerna, men även civilbefolkningarna för, utan tvekan under flera generationer.
Även om inga officiella uppgifter bekräftar det, stöder i dag flera faktorer den tes enligt vilken en stor del av det afghanska territorium som utsatts för omfattande bombningar har kontaminerats med utarmat uran: statssekreterare Rumsfelds yttrande om ett kontaminerat område, den oro som pakistanska vetenskapsmän uttryckt, och framför allt bekräftandet av att fjärrstyrda bomber med pansarspetsar i mycket kompakt metall, troligen utarmat uran, har använts.
Enligt våra uppgifter torde FN:s miljöprogram under de kommande veckorna inleda en studie om krigets inverkan på miljön. Det kvarstår dock vissa frågor som jag skulle vilja ställa till rådet: har rådet för avsikt att vidta särskilda åtgärder för att skydda trupperna och de humanitära insatsgrupperna på plats i Afghanistan? Vad anser rådet om den långsiktiga användningen av denna typ av ammunition och vapen, med vetskapen om att det rör sig om vapen med likartade följder som drabbar både civilbefolkningen och militären?

Korakas (GUE/NGL).
Herr talman! Nu talas det återigen om en gemensam försvars- och säkerhetspolitik, om ett närmare samarbete mellan Europeiska unionen och Nato utan att de ansvariga definierar vilken motståndare det är som är så farlig att man måste tillgripa den föreslagna organisationen och ökningen av de militära resurserna.
För KKE och de andra fredsälskande krafterna i Grekland är det uppenbart att denna politik inte tjänar freden. Det är en politik med interventioner, framför allt militära, som drabbar folken, i går under förevändningen att man försvarade de mänskliga rättigheterna, i dag under förevändningen att man bekämpar terrorismen, t.o.m. den terrorism som de intervenerande själva framkallar eller stöder, men hela tiden till fördel för storkapitalet. Målet är att åter fördela marknaderna till förmån för de starkaste. Och låt oss vara uppriktiga: det är för detta mål man utnyttjar terrorattacken den 11 september, och därtill på ett så provocerande sätt att man ställer sig frågan vilka som egentligen organiserade denna attack.
Det är därför denna politik inte får något stöd från oss, från de fredsälskande krafter som har en vision om en annan värld, väsensskild från dagens värld, som tyvärr alltmer styrs av djungelns lagar.

Belder (EDD).
Herr talman! Den kombinerade behandlingen av Europeiska unionens försvarspolitik och försvarsindustrin talar ett tydligt språk. Det har visserligen lagts fram två separata resolutioner, men sambandet mellan de båda hålls vid liv genom konstgjord andning.
Jag skulle vilja yrka på att dessa båda teman kopplas loss från varandra. Om försvarspolitiken kan meningsfulla diskussioner hållas inom ramen för Europeiska unionen. Det ligger inget ont i att samordna nationella försvarsinsatser, helst inom den större ramen för Nato. Medlemsstaterna behåller dock det yttersta ansvaret.
Villkoret för den europeiska försvarspolitiken är dock att det finns en enhällighet för ett strategiskt koncept. Det handlar då, tycker jag, inte om headline goals och skissandet av vaga scenarier. Vad vill Europa nu egentligen med sin försvarspolitik? Vilka konkreta hot finns det och hur reagerar vi lämpligast på dessa? Rådet har ännu inte lyckats komma med ett enhälligt svar på det.
Att träffa avtal om försvarsindustrin på europeisk nivå, tycker jag inte är meningsfullt. Argumentet att det är till gagn för den europeiska försvars- och säkerhetspolitiken håller inte. Det verkar som om det här endast handlar om storindustrins intressen. I praktiken tillverkas försvarsmaterial ofta genom samriskföretag. De inskränker sig inte till den europeiska världsdelen.
Dessutom är den europeiska industrin inte särskilt enig just nu. De enskilda medlemsstaternas intressen väger tungt. Europeiska projekt går i allmänhet inte särskilt smidigt. Det är då bara frågan vad som verkligen är mest till gagn för den militära kapaciteten, vilken nu är mycket begräsad, europeiskt materiel eller annat materiel?

Kronberger (NI)
Herr talman! Att dela in världen i goda och onda är ingen definition som leder till en aktiv fredspolitik - särskilt inte som definitionen av vad som är gott och ont alltid görs ensidigt och med subjektiva intressen. Varje militär konflikt har en bakgrundshistoria. Man skall t.ex. inte glömma bort att talibanregimen i Afghanistan stöddes och främjades av multinationella oljeintressenter. Detta var ett allmänt känt faktum.
Redan då hade det varit viktigt att hänvisa till de risker som stödet kunde medföra. När nu USA hotar att framöver attackera Irak och eventuellt även andra stater som Iran och Nordkorea så är detta ett enormt farligt spel som man när som helst kan förlora kontrollen över. Europeiska unionen måste tydligare än hittills stå upp och försvara folkrätten i västerlandet. Detta kräver en hög grad av civilkurage och oberoende.

von Wogau (PPE-DE)
Herr talman, ärade kolleger! Det är en viktig händelse att dagens debatt även tar upp den industriella aspekten på den europeiska försvarspolitiken. Låt oss inte glömma att Europeiska unionens fäder inte grundade unionen för att de ville ha ett ekonomiskt samarbete, utan den främsta uppgiften var att säkra freden. Redan 1952-1954 fanns det ett projekt för en europeisk försvarspolitik. Det stämmer att det är den tråden vi tar upp i dag.
Kommissionär Patten utmanar oss. Han ställer frågan: Är vi beredda att kräva 14 procent högre utgifter för försvaret än vad som är fallet i USA? Först vill jag dock resa ett annat krav, nämligen att de pengar som hur som helst går till försvaret används mer meningsfullt, att vi slutar föra politik på 15 olika sätt och i stället utnyttjar de synergieffekter som möjliggörs genom samarbete.
Detta kräver att reglerna för den europeiska inre marknaden tillämpas bättre på detta område. Här finns det kloka undantag, men dessa undantag tillämpas på bred bas, och därför måste vi se till att reglerna får större tillämpning. När 15 olika nationer faktiskt samarbetar krävs det en viss standardisering eftersom det annars uppstår mycket stora samordningsproblem. På det civila området har vi utvecklat förfaranden för standardisering som kan vara till nytta även i detta sammanhang, särskilt med tanke på den dubbla användningen.
Slutligen bör vi inse att det viktigaste pilotprojektet på området är den krisförebyggande truppen som beslutades i Helsingfors. Frågan är följande: Bör Europeiska unionen inom överskådlig tid överta ledningen i Makedonien? Jag anser att vi bör tänka igenom detta mycket noggrant. Det gäller att inte sätta krokben för sig själv. Vi får inte hamna i en situation där vi blir utpressade av endera sidan, för detta Europas första insats kommer att få mycket, mycket stor betydelse för oss.

Lalumière (PSE).
Herr talman, herr tjänstgörande rådsordförande, herrar kommissionärer! Först av allt, herr minister, skulle jag vilja uttrycka min glädje över att få se er här ibland oss. Från ordförandeskap till ordförandeskap, har det nu blivit brukligt att ta emot försvarsministrarna: det är ett verkligt framsteg. Jag skulle också vilja gratulera er för att ni vill tillämpa ert motto ?mer Europa? för den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken. I detta hänseende vill jag påminna om att den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken är mycket populär, eftersom mer än 70 procent av allmänheten, enligt Eurobarometerns undersökningar, kräver en europeisk säkerhets- och försvarspolitik, under förutsättning att den är trovärdig. I samma anda vill jag gratulera er till att ha fått idén med att arbeta med införandet av en Medelhavsdimension inom den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken.
Vid sidan av dessa positiva punkter skulle jag för min del vilja ställa två frågor till er, varav den första är: vad gör det spanska ordförandeskapet för att påskynda förhandlingarna mellan Europeiska unionen och Nato, i syfte att övervinna vissa länders motstånd? Herr minister, ni tog upp denna fråga. Kan ni precisera exakt hur långt ni har kommit i dag? Jag skulle också vilja veta om ni har inlett någon diskussion om Natos framtid och om de eventuella följderna av Natos omvandling för vår europeiska säkerhets- och försvarspolitik, med tanke på våra amerikanska vänners aktuella ställningstaganden, Rysslands vädjanden och de händelser som ägt rum efter den 11 september?
Min andra fråga riktar sig såväl till ministern som till kommissionären. Det gäller följderna av den 11 september, som berör såväl kommissionens civila medel som de militära medlen, som faller under rådet. Herr minister, ni nämnde kampen mot terrorismen, men ni tog inte upp frågan om huruvida vår europeiska säkerhets- och försvarspolitik enligt den definition som fastställdes i Köln och Helsingfors, är anpassad till denna nya kamp. Kan vi lita på vår europeiska säkerhets- och försvarspolitik, inte bara när det gäller Petersberguppdragen, utan också när det gäller att bekämpa terrorismen? Måste vi inte se över vår målsättning, eller åtminstone vissa faktorer i vår målsättning, och om så är fallet, vilka faktorer? Är det spanska ordförandeskapet redo att inleda denna nya diskussion? Jag tycker att det verkar som om vi behöver den.

Atkins (PPE-DE). -
Herr talman! Principen om europeiskt samarbete när det gäller försvarsinköp är väl vedertagen. Jag har varit med om många projekt i min egen region, såsom Tornado, Eurofighter och även Airbus och dithörande produkter. För en tid var jag faktiskt minister med ansvar för flyg- och rymdsektorn och därigenom även för Airbus, så jag är en av de som är mycket måna om att A400M skall komma i luften så snart som möjligt.
Näringslivet i nordvästra England har många djupgående och långvariga erfarenheter av att arbeta tillsammans med skickliga och professionella kolleger inom hela Europeiska unionen. De hoppas kunna vara med i framtiden, till exempel i Galileoprojektet, oavsett om det har en försvarsanknytning eller inte.
Försvarets industriella bas är av enorm betydelse för unionen. Självfallet av militärstrategiska orsaker men även på grund av den avancerade tekniken som ofta kan användas för civila ändamål och bidragen, i form av arbetsplatser, infrastruktur och vinster, till de lokala samhällena. Men det finns svinn. Det finns kostnadsöverdrag, onödiga bestämmelser, icke-avtalsenliga förpliktelser - mutor, i klartext - och mycket mer. För att använda militär jargong: det borde finnas 3 k:n för försvarsindustrin: kooperation, koordination och kostnadskontroll.
Jag och många av mina kolleger i den brittiska konservativa gruppen är bekymrade över den gemensamma europeiska säkerhets- och försvarspolitiken i princip. Till exempel, vad kommer övervakning och begränsningar av vapenexporten att innebära för medlemsstaternas suveräna rättigheter? Exakt vilka uppgifter kommer ett europeiskt krigsmaterielorgan att ha? Varför skall uppfyllandet av kapacitetskraven inom den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken ges högsta prioritet?
Men i stort sett bör dessa mål välkomnas och med lite finjustering är jag säker på att de kan fungera. Jag stöder dessa övergripande mål.

Swoboda (PSE)
Herr talman, herr rådsordförande, ärade kommissionärer! Kommissionär Patten menade att vi inte skall underskatta den icke-militära aspekten av den europeiska utrikes- och säkerhetspolitiken. Han har absolut rätt! Men å andra sidan har även Elmar Brok och Gary Titley rätt när de konstaterar att våra militära utgifter används mycket ineffektivt, särskilt ur ett europeiskt perspektiv.
För närvarande råder det osäkerhet och rentav kaos i upphandlingspolitiken i många länder i Europeiska unionen - detta är ingen hemlighet. Vi behöver ett gemensamt försvarsombud för rådet och kommissionen, särskilt för den militära upphandlingen. Han eller hon bör vara ansvarig såväl gentemot den höge representanten för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, dvs. Solana, som gentemot kommissionärerna Patten och Liikanen och utveckla en gemensam plan för försvar och upphandling.
Kommissionär Patten, det handlar inte primärt om extrautgifter för försvarsmateriel, det handlar om att medlemsstaternas politik för upphandling harmoniseras och först och främst anpassas efter det europeiska försvaret. Säkerheten, effektiviteten och sparsamheten kräver detta.

Oostlander (PPE-DE).
Herr talman! Det har ofta sagts att Europeiska unionen är en sorts ekonomisk jätte men en militär och politisk dvärg. Yttervärlden kunde knappast tro det på den tiden. Krigen i Jugoslavien visade det till sist för var och en som ville veta. Höga militärer från ungefär hela den europeiska grenen av Nato kom med sina kommentarer på TV angående det faktum att JNA, den jugoslaviska armén i upplösning, skulle vara oövervinnelig för oss. Det gav en ovanligt trist bild av vad vi kan som Europeiska unionen och som europeisk gren av Nato. Lyckligtvis har vi lärt oss en hel del sedan dess. Vi har lärt oss att skämmas för det som hände och det har gjorts tydliga framsteg. Vi har till och med modet att ta på oss vissa uppgifter, ta över dem från amerikanerna. Det talas om Makedonien och en specifik roll för Europeiska unionen, precis i Bosnien.
Det går alltså framåt. Modet att främja militära utgifter är dock fortfarande litet. Patten sade det redan: egentligen finns det väl ett stöd i hela den här kammaren för en höjning av försvarsbudgeten, men man måste kunna läsa mycket bra mellan raderna för att se att det verkligen är så.
Ännu viktigare är egentligen bristen på resultat för våra insatser. Det har nyss påpekats hur det kommer sig. Många saker spelar in: skilda sätt att resonera, nationella argument av mindre rationellt slag, talarens framtoning, de ekonomiska fördelarna för industrin och diverse andra argument som spelar in när det handlar om försvarsplanering och försvarsinköp.
Egentligen har vi ett stort behov av en europeisk politik som förs utifrån ett tydligt synsätt. Befolkningen ser det också mycket tydligt, såsom Lalumière visade med sina siffror, men som vi nyss också hörde så är det inte alls så populärt inom vissa departement. Jag tror att vi måste fortsätta sprida budskapet. Nationell suveränitet är något bra som främst tjänar medborgarnas säkerhet. Om det inte går med att hålla den nationella suveräniteten åtskild så måste vi lära oss att se det hela i ett bredare perspektiv.

Katiforis (PSE).
Herr talman, herr rådsordförande, värderade kommissionärer, värderade kolleger! En speciell men viktig aspekt av den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken gäller förbindelserna mellan Nato och de europeiska trupper som håller på att byggas upp.
En aspekt av dessa relationer är att Nato är den organisation för kollektiv säkerhet som Europa bygger sitt försvar på. Det europeiska försvaret varken vill eller kan ersätta Nato i denna roll. Det är otvivelaktigt.
En andra aspekt är att det inte finns någon anledning för de europeiska trupperna att skaffa resurser som Nato redan förfogar över, för det finns ju ingen anledning att vi skall ha dubbla utgifter. Jag är inte säker på att denna andra punkt är lika välgrundad som den första. Denna uppfattning förutsätter fullständig samstämmighet mellan ledningen för den europeiska politiken och ledningen för Natopolitiken, och det finns inga garantier för någon sådan fullständig samstämmighet. Ingen tänker sig naturligtvis något motsatsförhållande, någon fiendskap, till Nato, men det räcker med en liten tvist för att Nato skall vägra ställa sina resurser till de europeiska truppernas förfogande.
En permanent överenskommelse om att de europeiska trupperna får utnyttja Natos resurser skulle förvisso innebära ett framsteg, men vi vet alla att en sådan överenskommelse möter allvarliga svårigheter, som vi hoppas kan övervinnas.
Jag har hört av en kollega att även grekerna måste acceptera vissa saker. Jag vet inte vad. Frågan om den europeiska försvarspolitikens självständighet är inte ett lokalt grekiskt problem. Det vore löjligt att anta det. Det är en mycket större fråga, frågan om denna politiks trovärdighet, som vi alla är skyldiga att försvara.

Medina Ortega (PSE).
Herr talman! Jag vill gratulera den tjänstgörande rådsordföranden för att ha gett en viktig impuls till lanseringen av den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken genom att föra fram behovet av ett särskilt råd för försvarsfrågor.
Jag anser att dagens debatt kan bli till stor hjälp för den politik som den tjänstgörande rådsordföranden vill följa, eftersom det finns en liten skillnad mellan hans bedömning och många andra talares: den tjänstgörande rådsordföranden har insisterat på försvarspolitikens den mellanstatliga karaktär - medan Brok å ena sidan och en annan rad ledamöter som till exempel Titley, Marset, Morillon, med flera och kommissionärerna Patten och Liikanen å andra sidan - har betonat att det finns skäl att utarbeta en europeisk politik för vapenindustrin.
Artikel 296 är en dörr som inte är helt omöjlig att öppna. Det finns en nyckel, nämligen möjligheten att genomföra den: vi har redan rättspraxis från EG-domstolen som öppnar vägen för detta och jag hoppas att rådet kommer att överväga möjligheten att utveckla gemenskapsrätten, särskilt på gemenskapsnivå, förutom de åtgärder som genomförs på regeringsnivå.

Trillo-Figueroa
. (ES) Herr talman! Jag anknyter till de sista orden från ledamoten och läraren Medina Ortega. Jag erkänner uppriktigt att Europaparlamentets kraftiga stöd till säkerhets- och försvarspolitiken har förvånat mig, ett stöd som är en logisk följd av parlamentets legitima mångfald, och som förmodligen ingen av mina kolleger inom försvarsområdet har haft tillfälle att konstatera, och jag tackar för alla de möjligheter och nyanseringar som har öppnas i alla inlägg, vilka jag noggrant har noterat.
Jag anser att Lalumière har rätt när hon säger att vi till följd av detta sammanträde och genom de opinionsundersökningar som hon har påmint oss om - som i stort sett sammanfaller med de har genomförts i mitt land - kan förutspå en bra framtid för den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken.
Jag kommer att dela in mina svar i grupper, de kommentarer som handlar om den omedelbara framtiden och de som handlar om en framtid som jag hoppas ligger nära, men som kanske är mer avlägsen.
Kommissionär Pattens förslag om budgetfrågorna intresserar mig enormt och även bland annat Souchets replik. Tänk om man kunde lyssna till sådana saker varje dag och i alla parlament. Medlemsstaternas försvarsministrar tackar för varje framsteg som görs i Europaparlamentet och hoppas att exemplet sprids.
Jag vill ta upp tråden i von Wogaus argumentering när han talade om att utnyttja synergieffekterna. Ärade ledamöter, det handlar inte bara om att bygga upp en kompletterande budget inom unionen. Det handlar även om att göra en ansträngning för att göra vår vapenpolitik gemensam. Om vi gör kraven, programmen och förvaltningen gemensamma genom en europeisk byrå som samordnar försäljningen och naturligtvis även finansieringen, kommer vi att spara pengar. Vi kommer inte bara att öka vår effektivitet, vilket är vår skyldighet. Vi sparar pengar. Jag erkänner att det gap som nämndes och som är orsaken till Förenta nationernas 14-procentiga ökning är oöverstigligt, men vi kan däremot göra något åt alla dessa skillnader mellan våra program och vi måste ta itu med detta. Vi måste göra programmen gemensamma. Detta skadar inte de små och medelstora företagen, ärade ledamöter, eftersom vi i alla medlemsstater har exempel på hur de små och medelstora företagen kan koppla sin produktion till de stora programmen och därmed delta genom de stora europeiska konsortierna, som helt klart och oundvikligen är framtiden för företagen, kanske med en transatlantisk överenskommelse. Jag kan dock varken gå in på eller fördjupa mig i denna punkt.
Jag vill lugna Marset när det gäller rätten. Unionen, för att inte använda andra termer, grundas på rätten. Detta var naturligtvis vad som bekymrade ordförandeskapet när det sammankallade mötet i Salamanca. Vi anser att det är mycket nödvändigt och brådskande att vi tillsammans - och naturligtvis med det absolut nödvändiga samarbetet med parlamentet - anpassar rätten till Petersberguppdragen, så att den kan tillämpas från början av genomförandet.
Ni frågade om förbindelserna med Nato. Marset själv ifrågasatte subsidiaritetsprincipen, vilket Katiforis senare bekräftade. Det stämmer, Nato är för tillfället ett absolut oersättligt instrument för det kollektiva försvaret. Ärade ledamöter, vi kan inte ens tala om en europeisk armé för tillfället. Likaväl som vi hittills har varit eniga, är jag övertygad om att det kan uppstå allvarliga motsättningar. Det är i dag Atlantorganisationen som genom Washingtonavtalet är ansvarig för det kollektiva försvaret. Vi - som Duff kommenterade i sitt inlägg - har en kompletterande vision av Atlantpakten, vilket inte betyder - snarare tvärtom - att inte vi måste göra framsteg inom den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken genom att utöka antalet uppdrag, genom integrering och politik för vapen och institutioner.
Lalumière frågade mig vilka förändringar som sker inom Nato efter den 11 september. Jag är tvungen att vara mycket kortfattad: för det första sker permanenta möten med Ryssland, vilket var otänkbart innan den 11 september. Jag vill påtala att de operationer som genomförts av den internationella koalitionen i Afghanistan skulle de ha varit omöjliga att genomföra utan Rysslands samarbete och de skulle inte ha fått de resultat som några säger att de har nått under två månader, även om de ännu inte har avslutats. Rysslands förbindelser med Atlantpakten är så goda för tillfället att det skulle vara vansinnigt att inte utnyttja detta tillfälle för att inrätta stabila mekanismer med de institutionella reformer som kan bli nödvändiga.
När det gäller utvidgningen av Atlantpakten anser jag att den 11 september leder till att vi får en känsla av - vilket naturligtvis ordförandeskapet och Spaniens regering känner - att utvidgningen snarare bör inriktas mot en ideologisk gemenskap än mot strikt uppfyllande av militära krav, eftersom vi har upptäckt att de värden som vi gemensamt försvarar och som Europeiska unionen grundas på inte godtas universellt, de står på spel. Därför måste vi vara särskilt mottagliga när det gäller de länder som har öppnat dörrarna för demokratin och försvaret av dessa värden och som vill bidra till det gemensamma försvaret.
Patten betonade först - och många av er betonade även detta senare - att säkerhets- och försvarspolitiken bör grundas på samspel mellan pelarna. Jag vill erinra Europaparlamentet om - jag gjorde det inte tidigare - att satellitcentrumet i Torrejón, som har inbegripits Västeuropeiska unionen redan har den inriktningen och detsamma bör även gälla för institutet för säkerhetsstudier i Paris, som även det hör till Västeuropeiska unionen och som förresten för närvarande genomför - främst på initiativ från det belgiska ordförandeskapet och nu av det spanska - en studie av vitboken om det europeiska försvaret. Denna vitbok kan bli av stort intresse, eftersom jag tror att vi alla hittills är eniga om målen men vi har olika åsikter om vilka målen bör vara för den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken.
Man talade om den institutionella reform so genomförs med undersökningen av CoPS och den höge representanten. Jag avslutar, herr talman, med att svara på Salafrancas frågor om vilka visioner jag möjligen kan ha om den europeiska säkerhets- och försvarspolitikens närmaste framtid med korta, strikt personliga kommentarer: för det första måste man i konventet ta denna pelares institutionella struktur under omprövning med beaktande av samspelet mellan pelarna. Därför måste man tänka om när det gäller de organ som snabbt har gått från att vara tillfälliga till permanenta, vi måste ta upp den frågan igen. För det andra: uppgifterna. Den förklaringen från Sevilla som vi utarbetar om problemet med externa terroristattacker kommer enbart vara en utvidgning av Petersberguppdragen från Helsingfors. Vi måste även tänka på de mekanismer för förstärkt samarbete som nämndes. Några länder i Eurofor och Euromarofor och andra samarbetsmekanismer har redan inlett samarbete om amfibier. Slutligen måste vi - varför inte -tänka på vissa konvergenskriterier - jag är dock inte rätt person för att föreslå vilka de skall vara - och här måste vi naturligtvis sätta kvalitet framför kvantitet och vissa krav måste samordnas.
(Applåder)

Liikanen
. Herr talman! Titley bad kommissionen besvara en mycket detaljerad fråga om EG-domstolens avgöranden om tillämpningen av artikel 296. Kommissionen har använt denna rättspraxis för att förbättra sin förordning om kontroll av export av varor och teknologi med dubbla användningsområden. På senare tid har kommissionen, vilket jag även nämnde i mitt tal, tagit strid med 12 medlemsstater i frågan om deras missbruk av artikel 296 när det gäller tullavgifter på vapenimport vilket förhindrar genomförandet av en gemensam tulltariff. Kommissionen kommer att fortsätta att arbeta efter denna princip.
Jag vill tacka parlamentet för en mycket intressant debatt. Det är mycket viktigt att vi fortsätter att agera för en stark försvarsindustri och en stark försvarskapacitet i Europa.

Lannoye (Verts/ALE).
Jag skall fatta mig mycket kort herr talman! Jag fick inte svar på mina frågor om vapen och ammunition med utarmat uran. Skulle jag kunna få en bekräftelse från rådets ordförande på att han inte kan ge mig ett svar?

Talmannen. -
Jag tror han är villig att besvara er fråga. Jag kan inte svara för huruvida han kan ge er ett svar eller ej.

Trillo-Figueroa
. (ES) Herr talman, ärade ledamot! Ursäkta mig, men tiden rusar iväg. Ni är vana vid det, men jag har inte hunnit svara er. Jag besvarar mycket gärna er fråga.
För det första måste jag säga er att de upplysningar vi har tillgång till inte överensstämmer med den information ni nämnde. Jag har upplysningar, som jag nu kan avslöja, där det försäkras att man inte har använt ammunition med utarmat uran i Afghanistan och detta har även de enheter med utrustning för att spåra NBC-vapen i själva Afghanistan, inom ISAF bekräftat.
För det andra: angående er fråga om de skyddsåtgärder som har vidtagits. Förutom att de enheter som de olika länderna sänt till Afghanistan, antingen till Kabul - eller som i Spaniens fall - till Bahgran, har haft tillgång till utrustning för att spåra NBC-vapen, följer de medicinska enheterna mycket noggranna uppföranderegler och genomför ständiga uppföljningar, såväl när det gäller möjliga skador som de skador som kan uppstå till följd av den interna situationen i landet eller motstånd.
För det tredje måste jag erinra om att det belgiska ordförandeskapet inledde en undersökning som det spanska ordförandeskapet har fortsatt, om de lämpligaste åtgärderna för att garantera truppernas hälsa. Slutligen, ärade ledamot, vill jag säga er att den vetenskapliga kommitté som undersökte problemet i Spanien - som utgjordes av oberoende universitets- och klinikforskare - garanterade att det inte var möjligt att fastställa ett direkt samband mellan användning av utarmat uran och vissa tumörer som hade observerats hos några av soldaterna.

Talmannen. -
Den gemensamma debatten är avslutad.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är förklaringar från den höge representanten för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken Solana, från rådet och från kommissionen om läget i Mellanöstern.
Innan jag uppmanar Solana att öppna debatten önskar jag att mina tack, å kammarens vägnar, till Solana och kommissionär Patten tas till protokollet, som båda har gjort särskilda föranstaltningar för att kunna vara tillgängliga för debatten här i dag, även med det spanska ordförandeskapet.

Solana
. (ES) Ärade ledamöter! Sedan jag tillträdde min befattning har jag alltid försökt tala med parlamentets ledamöter på ett uppriktigt, tydligt och respektfullt sätt. Jag anser att dagens debatt är en av de svåraste jag har deltagit i och vi bör föra den med sedvanligt ansvarskännande och politiskt förnuft.
Det problem vi tar upp här i kväll, som finns nära oss, är viktigt. Det handlar om våra värden och även om vår säkerhet och våra intressen. Följaktligen, herr talman, ärade ledamöter, anser jag att vi alla är skyldiga, alla institutioner som har samlats här i kväll, att försöka finna metoder som gör det möjligt att lösa problemet. Vi måste vara en del av lösningen av problemet, inte av själva problemet i sig.
Ärade ledamöter, situationen i Mellanöstern är naturligtvis dramatisk, tragisk och farlig, på grund av de konsekvenser den medför, inte bara för de människor som lever där, utan för hela regionen. Vi måste ta itu med den bistra verkligheten med den ansvarskänsla som vi européer alltid haft.
Jag anser ärligt talat att vi har nått gränsen för det godtagbara. De händelser som inträffar i området leder ingenvart, de leder inte till en lösning på problemet, utan endast till hopplöshet och elände. Jag anser följaktligen att vi måste agera på alla möjliga fronter, inte bara för att lösa den omedelbara krisen, utan även för att försöka lösa anledningarna till den.
Herr talman! Jag kommer att göra några korta kommentarer om följande tre punkter: det råder inget tvivel om att alla närvarande här i parlamentet och alla Europas medborgare har fördömt, fördömer och kommer att fortsätta fördöma terrorismen. Därför anser jag att vi kan säga, med den uppriktighet vi alltid har haft gentemot våra vänner från Israel, att vi kommer att fördöma terrorismen tusen och en gånger, alla gånger som det är nödvändigt, och att vi inte vill ha något att göra med den. Med samma uppriktighet kan vi säga till våra vänner att vi motsätter oss de åtgärder de genomför.
(Livliga applåder)
Vi anser fullt och fast, utifrån den vänskap och den uppriktighet som vi har talat med vid tidigare tillfällen, att vi i dag har skyldigheten att säga vad vi tycker. Vi måste säga det lika enkelt, men med samma ansvarskänsla.
Herr talman! Jag anser ärligt talat att staten Israels militära svar i de ockuperade territorierna och som vi motsätter oss, är intolerabelt och vi måste stoppa det omedelbart. Det måste stoppas omedelbart, ärade ledamöter, eftersom det inte leder någonvart och definitivt inte till en lösning på problemet, för att som sagt göra slut på terrorismen.
(Applåder)
Ärade ledamöter, vi känner nu till civilbefolkningens enorma lidande, de vill inte delta i ett krig, utan vill leva i fred, tillsammans, båda länderna tillsammans. Att förneka hela samhällen vatten och elektricitet är oförsvarliga åtgärder av säkerhetsskäl. Det står utan tvivel att den humanitära rätten kränks, och till och med den militära rätten som de inte kan fortsätta följa utan att nämnas.
Israels regering, herr talman, har en rättighet och skyldighet att skydda sina medborgare. Vad vi bevittnar kommer emellertid enligt vår åsikt inte att bidra till det syftet. Detta är inte bara en antiterroristoperation, den har en farlig dragning mot ett krig och jag konstaterar detta med stor sorg.
Ärade ledamöter, vi har åtminstone två tydliga, mycket tydliga, resolutioner från Förenta nationernas säkerhetsråd, som inte går att misstolka och den entydiga uttolkningen av dessa två resolutioner är att den nuvarande situationen i territorierna måste upphöra. Dessa tydliga resolutioner måste tillämpas omedelbart. Den militära operationen måste upphöra och inte i faser, inte stad för stad, utan överallt, samtidigt och med omedelbar verkan.
Herr talman, ärade ledamöter, den internationella rätten måste respekteras av alla och jag vill även säga att den måste respekteras av de medborgare som lever på andra sidan av den norra gränsen. Israel måste uppfylla sina skyldigheter inför Förenta nationernas säkerhetsråd. Vi fördömer även de attacker som genomförs från Israels norra gräns mot Israels medborgare. Jag insisterar: vi vill alltid att den internationella rätten respekteras.
Herr talman, dessa militära aktioner är inte rätta metoden om man vill få slut på terrorismen. Vi har för närvarande inte fullständig information om dessa operationer och vet inte om Israels medborgare, i det fall de upphör, kommer att vara bättre skyddade eller inte, om de kommer att förstärka skyddet av de israeliska medborgarna eller inte, om denna operation kommer att bidra till kampen mot terrorismen och om terrorismen kommer att minska. Ärade ledamöter, vi tror tyvärr inte att det kommer att bli så, vi tror inte att resultatet av dessa operationer kommer att bli det önskvärda och därför ber vi uppriktigt, precis som Förenta nationernas säkerhetsråd har gjort, att de upphör.
Ärade ledamöter, i kväll tycker jag att det är mycket viktigare att understryka det faktum att en av konsekvenserna av denna militära operation blir att den palestinska myndigheten utplånas. Vi finner detta ytterst bekymrande. Det är nödvändigt att komma fram till ett eldupphör, men vem skall upphöra med elden och vi inte kommer att ha personer och institutioner att tala med på den andra sidan, det vill säga den palestinska myndigheten.
Jag har haft möjlighet att diskutera detta vid många tillfällen, vid de många resor jag företagit under de senaste månaderna - och detta vet ni, ärade ledamöter - med de säkerhetsansvariga vid den palestinska myndigheten. Europeiska unionen, Israel och även Förenta staternas myndigheter arbetar med dessa personer. I dag har några av dessa personer förlorat sin trovärdighet och alla medel för att agera. Följaktligen, ärade ledamöter, måste vi göra en ansträngning för att återställa den palestinska myndigheten. Ett steg mot fred efter denna militära operation är otänkbart med en förstörd palestinsk myndighet. Därför måste vi från parlamentet och Europeiska unionen mer allvarligt och övertygande vädja att den palestinska myndigheten skall respekteras.
Ärade ledamöter, vi anser att Tenetplanen bör stödjas, men vem eller vilka från den palestinska sidan skall genomföra förhandlingarna om Tenetplanen? Tyvärr vet vi inte det och därför måste vi fortsätta att insistera för att den palestinska myndigheten skall återfå sitt värde, sina ansvarsbefogenheter och det syfte som fastställs i Osloavtalen.
Ärade ledamöter! När detta är sagt måste vi fortsätta att agera på alla fronter. Jag anser uppriktigt, och jag kommer att upprepa det så många gånger som behövs, att president Arafat måste få rörelsefrihet för att kunna sammanträffa med sina medarbetare.
(Applåder)
Ärade ledamöter, vi befinner oss i en situation som är lite löjlig om jag får säga så. Efter att Zinni sammanträffade med Arafat för att försöka inleda säkerhetsoperationen, har Arafat inte tillåtits sammanträffa med de ledare från den palestinska myndigheten som han måste tala med för att sedan kunna förhandla om denna säkerhetsöverenskommelse.
Klockan 20.00 i går kväll kom vår företrädare, Moratinos, för första gången in i Ramalah och han sammanträffade med Abu Mazen, en av de rådgivare som står Arafat närmast. Mazens enda begäran, som riktas till oss alla, var att Arafat tillåts sammanträffa med sina politiskt ansvariga och de politiska medarbetarna. Tack vare påtryckningar från flera håll har detta lyckligtvis gått att ordna i dag och vi bör glädja oss över detta.
Ärade ledamöter, det har sagts och skrivits att Europa har kränkts. Jag bestrider detta argument, eftersom jag anser att det inte är Europa som har kränkts. Det har funnits en premiärminister som har haft tillräckliga visioner för att fatta ett korrekt beslut och det är ledarna för den palestinska myndigheten som har kränkts, som samma dag förbjöds träffa sin president, sin politiska ledare, Arafat. Detta är den verkliga kränkning som det palestinska folket upplever. Vi kommer att fortsätta att arbeta med de resurser och medel vi förfogar över och med den vilja vi alla har för att försöka lösa detta dramatiska problem.
Ärade ledamöter, vår företrädare Moratinos befinner sig i området på permanent basis men även företrädare från parlamentet har även besökt området och de har med egna ögon kunnat se behoven och situationen in situ. Jag har haft tillfälle att tala med dem. Jag tackar dem för deras arbete som har varit användbart och mycket positivt för alla - inte minst för mig själv.
Ärade ledamöter, enligt min åsikt bör vi inte bara koncentrera oss på en möjlighet till eldupphör. Även om ett eldupphör är absolut nödvändigt, kommer det inte att bli varaktigt om det inte finns ett politiskt framtidsperspektiv. Därför bör vi sträva efter att så snart som möjligt börja tänka längre än detta eldupphör och försöka nå varaktiga politiska förbindelser.
Vi kommer att fråga oss vilka parametrarna bör vara för denna politiska överenskommelse. Ärade ledamöter, parametrarna för denna politiska överenskommelse känner alla väl till, man behöver inte hitta på stora saker, vi vill att det i slutändan skall finnas två stater, en israelisk stat med klart erkända och säkra gränser och en palestinsk stat med klart säkra och garanterade gränser och att de kan leva tillsammans. Det var det erbjudande som de politiska ledarna i regionen lade fram i Beirut, där Europeiska unionen var närvarande och där jag hade äran att delta i det förberedande arbetet för att nå denna resolution under dagarna innan mötet. Vi har alltså objektiva villkor för att nå slutet på processen, vad vi inte vet är hur vi skall komma ur den svacka som vi befinner oss i för närvarande.
Ärade ledamöter, om några få timmar kommer vi att sammanträffa med Förenta nationernas generalsekreterare, utrikesminister Powell, innan han inledde sin resa till Mellanöstern, till Israel och den ryske utrikesministern för att se om vi tillsammans kan finna en mekanism som gör det möjligt att komma ur den här situationen. Jag anser att den enda lösningen är korrekt, uppriktig och intensiv samordning mellan dessa aktörer för att försöka finna en metod som gör det möjligt för oss att lösa problemet.
(Applåder)
Jag betonar dock, ärade ledamöter, att en metod för att lösa den nuvarande situationen inte får begränsas strikt till eldupphör, som är det första steget. Om vi inte kan skapa ett politiskt perspektiv kommer eldupphör att undertecknas men parterna kommer inte att genomföra det. Därför är den ståndpunkt som jag blygsamt vågar mig på att föreslå er att vi har viljestyrka och mod att begära mer än ett eldupphör, att vi begär att en politisk lösning tas upp till diskussion så snart som möjligt.
Ärade ledamöter, jag sade i början och jag upprepar det ännu en gång, att parlamentet, Europeiska unionens medborgare, alla, är emot terrorismen och Israel kommer alltid att ha en stark och ansvarsfull allierad i oss för att kämpa mot terrorismen.
Vi anser att den nuvarande situationen är oacceptabel och som vänner vill vi säga att ju snabbare den här situationen upphör, desto bättre. Vi kommer därför att göra allt som står i vår makt för att resolutionen från Förenta nationernas säkerhetsråd följs och med utgångspunkt i detta kan vi nå ett eldupphör som gör det möjligt att inleda en politisk process med målet att det skall finnas två stater, två demokratiska stater med säkra gränser där alla länder i regionen kan leva tillsammans, vilka redan har erbjudit kontraktsenlig fred med Israel i Beirut.
Ärade ledamöter! Detta var vad jag hade att säga i kväll och jag vill säga, herr talman, att nästa gång ni finner det lämpligt, den 24 april om ni önskar det - kommer jag med stort nöje att infinna mig här igen för att informera er om situationen och mitt intryck av hur situationen har utvecklats under den perioden.
(Applåder)

Talmannen. -
Tack för ert inlägg och även för erbjudandet att rapportera tillbaka, som jag är övertygad om att kammaren kommer att vara angelägen att begagna sig av. Vi kommer att organisera detaljerna.

de Miguel
. (ES) Herr talman, ärade ledamöter! Parlamentet har brådskande, vilket rättfärdigas av den dramatiska och snabba händelseutvecklingen begärt att ordförandeskapet skulle infinna sig för att informera om Europeiska unionens åsikter om krisen i Mellanöstern. Att jag gör detta i dag tillsammans med den höge representanten Solana och kommissionär Patten, anser jag är ett gott bevis på den interna sammanhållning som finns mellan oss alla.
Jag skulle vilja utnyttja detta tillfälle för att ge uttryck för ordförandeskapets reservationslösa stöd till den höge representanten och till kommissionen och det utmärkta samarbete och den starka sammanhållning som finns mellan alla parter för att ta itu med den här krisen. Ni håller säkert alla med mig om bedömningen att situationen i Mellanöstern är kritisk. De palestinska territorierna befinner sig på gränsen till en humanitär katastrof. Den palestinska myndigheten möter en osäker framtid och det står klart att stabiliteten och säkerheten i regionen är i fara.
Alla försök att hejda krisen har hittills misslyckats och man har inte kunnat undvika att våldet har ökat under de senaste veckorna. Den våldsspiral som uppstått på grund av brutala terroristattentat som utförs av palestinska självmordsbombare och påföljande israeliska repressalier, leder till att båda folkens lidande ökar alltmer. Än en gång måste vi upprepa att den konflikt vi står inför inte kommer att lösas innan palestinierna befrias från ockupationen från år 1967 och israelerna kan slå sig till ro i fred och säkerhet, till israeler och palestinier kan leva i två stater med säkra och internationellt erkända gränser.
Det är även nödvändigt att än en gång betona att konflikten inte kan lösas militärt och att fred och säkerhet endast kan nå genom förhandlingar. Det internationella samfundet och Europeiska unionen i synnerhet har ett ansvar och en roll och att vi inte kan underlåta oss att agera. Det är likaså nödvändigt att alla medlingsförsök eller initiativ genomförs med strikt samordning, särskilt mellan Förenta nationerna, Europeiska unionen och de främsta berörda maktfaktorerna.
Unionens ordförandeskap har inte vilat på lagrarna under de senaste veckorna. I Barcelonaförklaringen av den 16 mars betonade Europeiska unionen behovet av att ta upp alla aspekter, såväl när det gäller säkerhet som politik och ekonomi. I förklaringen upprepades även grunderna för en lösning på konflikten, nämligen resolutionerna 242, 338 och 1397 från Förenta nationernas säkerhetsråd, principerna från konferenserna i Madrid och Oslo samt senare överenskommelser som kan leda till att de två staterna, Israel och Palestina, kan leva i fred och säkerhet. Målet är - som jag sade tidigare - dubbelt: att skapa en demokratisk, livsduglig och oberoende palestinsk stat, vilket innebär att ockupationen 1967 upphör och att Israel skall garanteras rätten att leva inom säkra gränser som garanteras av det internationella samfundets och särskilt arabländernas åtagande.
Den senaste fasen i den nuvarande krisen sammanföll praktiskt taget i tiden med avslutandet av arabförbundets toppmöte i Beirut. Unionens ordförandeskap, företrätt av den spanska regeringens premiärminister deltog i detta toppmöte för att ge uttryck för Europeiska unionens intresse för hela processen och i syfte att stödja det saudiarabiska initiativet, vilket skulle ha inneburit möjligheten till en normalisering av förbindelserna mellan Israel och landets arabiska grannar i utbyte mot att Israel skulle dra sig tillbaka från 1967 års stridslinjer och en rättvis lösning på flyktingproblemet på grundval av tillämpliga resolutioner från Förenta nationerna. Det var första gången som en företrädare för Europeiska unionen deltog på samma nivå vid ett av arabförbundets toppmöten.
Europeiska unionen har gjort oavbrutna ansträngningar för att uppnå ett omedelbart eldupphör, tillbakadragande av de israeliska trupperna från de palestinska städerna, återupprättande av fullständig rörelsefrihet för president Arafat, uppfyllande av den internationella legaliteten och återgång till politiska förhandlingar. Vi har entydigt fördömt terroristhandlingar som attentatet i Netanya och vi har uppmanat Arafat att vidta alla nödvändiga åtgärder för att undvika sådana attentat.
Israels rättighet att bekämpa terrorismen får inte begränsa president Arafats operativa effektivitet som legitim företrädare för det palestinska folket och den nationella palestinska myndigheten. Unionen kräver att attackerna mot PLO:s högkvarter i Ramallah upphör och att Israels armé omedelbart drar sig tillbaka från staden. Resolutionen från arabförbundets toppmöte i Beirut utgör en solid grundval för ett politiskt perspektiv för en rättvis och övergripande lösning på problemen i regionen och för en normalisering av förbindelserna mellan Israel och arabvärlden. Syftet med ordförandeskapets diplomatiska kontakter på alla politiska nivåer med de övriga europeiska huvudstäderna, med alla arabländer i regionen och med Förenta staterna och Ryssland är att försöka införa den nödvändiga samordningen mellan alla internationella aktörer för att hejda konflikten och lösa krisen.
På grund av den allvarliga situationen kallade ordförandeskapet nyligen Israels ambassadör för att meddela honom fyra punkter: för det första att det inte finns någon militär lösning på konflikten, för det andra att Israels trupper måste dra sig tillbaka från de palestinska städerna såsom fastställs i resolution 1402, vilken bör tillämpas omedelbart och att belägringen av president Arafat måste upphöra, för det tredje att Israel måste tillåta de särskilda företrädarna att genomföra sina diplomatiska uppdrag och att de måste tillåtas att fritt sammanträffa med president Arafat, och för det fjärde att Israel måste garantera Europeiska unionens diplomatiska och konsulära företrädare att fritt sammanträffa med landets medborgare samt garantier för att dessa företrädare kan fullgöra sina diplomatiska och konsulära uppgifter enligt normala förfaranden.
I egenskap av tjänstgörande ordförandeskap för Europeiska unionens råd utlyste Spanien ett extra rådsmöte (allmänna frågor) den 3 april, vilket hölls i Luxemburg. Mötet hade ett tredelat mål: att samordna medlemsstaternas agerande, uttrycka ordförandeskapets oro för de händelser som inträffat att unionen inte kommer att förhålla sig passiv i denna oacceptabla situation, att utöva Europeiska unionens odelade politiska tryck i en åtgärd med syfte att undanröja blockeringen av den nuvarande situationen. Som resultat av detta möte beslutade man som ni vet att sända företrädare för ordförandeskapet och den höge representanten Solana till området för att sammanträffa med parterna på maximal nivå för att kräva ett omedelbart eldupphör, tillämpande av Förenta nationernas resolutioner 1397 och 1402 samt återupptagande av förhandlingarna om en politisk överenskommelse.
Den israeliska premiärministerns motstånd mot att den europeiska delegationen skulle sammanträffa med president Arafat begränsade tyvärr uppdragets räckvidd, ett uppdrag som enligt ordförandeskapets åsikt var och är absolut nödvändigt. Ordförandekapet är även övertygat om att president Bush tal förra torsdagen utgör ett nytt försök att se på konflikten ur en annan synvinkel och försöka nå en lösning på kort sikt.
Europeiska unionen anser att kommande åtgärder bör riktas mot att försöka nå följande mål: fullständig och omedelbar tillämpning av säkerhetsrådets resolution 1402, ett omedelbart och verkligt eldupphör och att Israels armé drar sig tillbaka från de palestinska städerna inklusive den palestinska myndighetens högkvarter i Ramallah, att president Arafats integritet skall garanteras och att han skall ges fullständig rörelsefrihet, att de särskilda företrädare som sänts till Mellanöstern inte får förhindras i sina diplomatiska ansträngningar, i synnerhet måste deras fria tillträde till president Arafat garanteras, att Israels legitima rättighet att bekämpa terrorismen sker inom ramen för den internationella legaliteten och särskilt inom ramen för den internationella humanitära rätten, att den palestinska myndigheten, vars funktion måste garanteras, måste genomföra alla nödvändiga ansträngningar för att förhindra terroristhandlingar och att institutionerna och medicinsk och humanitär personal på grund av den allvarliga humanitära situationen i territorierna fritt skall kunna fullgöra sina uppgifter.
Slutligen vill jag understryka - vilket den höge representanten redan gjort - att Spaniens utrikesminister Piqué i egenskap av Europeiska unionens tjänstgörande rådsordförande och den höge representanten Solana kommer att sammanträffa med Förenta staternas utrikesminister Powell, Ryska federationens utrikesminister Ivanov och Förenta nationernas generalsekreterare Kofi Annan i morgon i Madrid för att analysera situationen och försöka finna lösningar på denna kris, vilket är ytterligare en ansträngning från det spanska ordförandeskapet för att samordna det internationella samfundets ansträngningar på det här området.
(Applåder)

Patten
. Herr talman! Jag vill redan från början säga hur starkt jag stöder det som har sagts av den höge representanten och rådets ordförandeskap.
Hur har det blivit så här? För nästan tio år sedan lade Israel och palestinierna grunden till en fredlig lösning av den arabisk-israeliska konflikten genom att erkänna varandras rätt att existera och genom att sluta Osloavtalet som bidrog till att upprätta en palestinsk förvaltningsstruktur för första gången någonsin. Det hjälpte även Israel att förbättra sin diplomatiska och ekonomiska ställning i det internationella samfundet. Osloavtalet innehöll även en exakt tidslinje vid vars slut, under 1999, vi skulle ha kunnat bevittna den slutliga israelisk/palestinska fredsöverenskommelsen.
Tyvärr har löftet från Oslo inte infriats, delvis på grund av det som har hänt på den israeliska sidan med den snabba utbyggnaden av bosättningarna och det uteblivna genomförandet av överenskomna tillbakadraganden från områden på Västbanken, och delvis på grund av våldsdåd begångna av extremistiska krafter på den palestinska sidan med det uttalade syftet att sabotera varje palestinsk/israelisk fredsuppgörelse. Senare misslyckades även mötet i Camp David sommaren 2000 och de sista desperata försöken att nå en förhandlingslösning i Taba i januari 2001 med att komma fram till en varaktig fred.
Sedan dess har vi sett fruktansvärd förstörelse och elände. Israel - en demokratisk stat som med rätta är stolt över sin demokrati, sin rättsstat och sina humanitära principer, och som otvivelaktigt hotas av fasansfulla självmordsbombningar - har, är jag rädd, burit sig åt på ett sätt som strider mot mycket av det som det står för.
(Applåder)
Självmordsbombningar är fullkomligt oacceptabla, de är fruktansvärda terrorhandlingar - och jag säger det helt utan förbehåll. De är fel vid varje tidpunkt och på varje plats. De är alltid orätt och de är orätt överallt!
(Applåder)
Jag måste säga att jag skulle ha önskat att islamska ledare hade varit mera rättframma i sina fördömanden av sådana angrepp. Jag önskar faktiskt att de överhuvudtaget hade varit rättframma ...
(Applåder)
... och jag önskar att de skulle engagera sig mera aktivt för att förhindra att unga människor begår så extrema handlingar. Inga omständigheter, jag upprepar det, kan rättfärdiga sådana handlingar. Jag sympatiserar med alla de israeliska familjer som har mist sina kära i sådana attacker, på samma sätt som jag sörjer över alla de palestinska familjer som också har drabbats.
Det är tydligt att det inte finns några enkla lösningar. Jag anser att det enda sättet att få ett definitivt slut på vågen av självmordsbombningar är att angripa problemen vid roten och komma fram till en rättvis och varaktig fred. Utan det finns det inte några garantier för ett slut på våldet. Detta är det enda alternativet, vilket har påpekats av modiga människor som Knessets talman, Avraham Burg, vars tal från detta podium för ungefär ett år sedan vi alla minns. Han har öppet uttalat sig mot att ge sig in i vad han beskriver som ?denna vanvettiga våldscykel?.
(Applåder)
Den nuvarande israeliska reaktionen som består i att utsätta en hel befolkning för blockad, hålla inne skatteintäkter, utomrättsliga avrättningar, förstörelse av infrastruktur, förstörelse av arabisk mark, är inte på något vis en lösning. Syftet med denna sorts agerande förefaller inte bara vara att göra slut på terrorn utan även på den palestinska myndigheten och varje resultat från Osloavtalet.
(Applåder)
Låt mig bara delge parlamentet den senaste rapporten jag har fått. Jag kan inte gå i god för den men för mig verkar det troligt att den är sann. Vi har just fått höra att israeliska styrkor har brutit sig in i industridepartementet, har brutit sig in i utbildningsdepartementet och in i inrikesdepartementet. De har förstört datorer, de har förstört arkiv, de har förstört kontorsutrustning. Det förväntas att de skall bryta sig in i ekonomidepartementet i kväll, och förmodligen göra samma sak.
Jag undrar vad i all världen det har att göra med att stoppa självmordsbombningarna?
(Livliga applåder)
Det är en överlagd attack som riktar sig mot regeringens infrastruktur i Palestina. Det är ett överlagt försök att förstöra palestiniers legitima politiska strävan att leva i en livskraftig stat i deras eget land.
Europeiska unionen har klargjort att den kommer att fortsätta att stödja den palestinska myndigheten, att den kommer att fortsätta att stödja dess valda president, eftersom det, som den höge representanten sade, behövs en organiserad struktur som styr de palestinska territorierna och företräder det palestinska folket i fredssamtal och internationellt. Som jag har sagt här tidigare och som andra har sagt, vad i all världen finns det för alternativ till den palestinska myndigheten? Alternativet till den palestinska myndigheten är palestinsk anarki. Är det verkligen det Israels ledare önskar?
(Applåder)
Under dessa omständigheter måste vi européer, bestörta över situationen som försämras dag för dag och bestörta över det fruktansvärda våldet, ställa oss frågan vad vi kan göra. I sinom tid kan vi åtminstone erbjuda humanitärt bistånd, om och när situationen tillåter det. I detta sammanhang måste vi bönfalla Israel att hålla fast vid internationell humanitär rätt, i synnerhet den fjärde Genèvekonventionen. Vi måste mana Israel att upphöra med att neka medicinsk vård till de som behöver det, att sluta med den urskiljningslösa beskjutningen av flyktingläger, den förödmjukande behandlingen av fångar och den godtyckliga förstörelsen av offentlig och privat egendom. Allt detta kommer endast att lämna ett arv av bitterhet och släpa Israels internationella anseende i smutsen.
Vi måste självfallet stödja sådana initiativ som förslaget att FN:s höga kommissarie för mänskliga rättigheter, Mary Robinson, skall få i uppdrag att undersöka situationen för mänskliga rättigheter och rekommendera de åtgärder som kan vara lämpliga för att skydda mänskliga rättigheter i enlighet med internationella normer. Det råder inte någon tvekan om att förr eller senare kommer Israel, som en demokrati som är stolt över sina pluralistiska traditioner, att vara tvunget att försvara sitt agerande inför världsopinionen.
Vi stöder det internationella samfundets krav på Israel att sluta med sina militära operationer på Västbanken och att göra det nu. Vi stöder Saudiarabiens initiativ, som ledde till det historiska beslutet vid det arabiska toppmötet i slutet av mars. Vi stöder även de senaste FN-resolutionerna och vi har uttryckt vårt instämmande i president Bushs uttalande som manar Israel att upphöra med sina militära operationer utan dröjsmål. Israel tycks dock inte lyssna på några råd från utomstående. Det borde oroa sig för den skada som den nuvarande politiken vållar dess internationella anseende. Även bortsett från det faktum att en politik som bygger på repression och makt kommer, just som den höge representanten sade, inte att uppnå målet att skänka Israels befolkning varaktig säkerhet. Det enda det kommer att åstadkomma är att ge en ny impuls till en kult av våld och död.
Rådets möte (allmänna frågor) nästa vecka kommer att beakta situationens allvar och hur vi kan framföra vår oro till Israel på ett så effektivt sätt som möjligt. Vi vill hålla kanalerna öppna för en dialog med Israel. Det är förvisso vad ordförande Prodi menade. Men Israel måste visa att man för en gångs skull lyssnar, att man kommer att respektera de internationella normer för uppförande som vi alla har kommit överens om att försvara och att man kommer att utforska alla vägar till fred och inte bara hålla fast vid en militär lösning.
Så gott som hela världen står enad i kravet på ett israeliskt tillbakadragande från palestinskt område och i kravet på att man skall gå tillbaka till förhandlingsbordet. Det är det enda sättet att nå fram till en ärofull och varaktig fred, som är så efterlängtad av befolkningarna i regionen och av världen i stort. Det enda alternativet, om vi inte väljer den vägen, kommer att vara mer elände, mer förstörelse och mer död.
(Livliga och ihållande applåder)

Suominen (PPE-DE).
Herr talman, ärade företrädare för rådet och kommissionen! Min grupp PPE-DE vill starkt arbeta för två självständiga länders, Israels och Palestinas, framtid, där dessa länder lever i fred och samarbete med varandra. Detta måste vara målsättningen för oss alla och målet måste uppnås snart.
I den nuvarande fasansfulla situationen fördömer vi skarpt alla terrorattacker mot Israel. Varje område som kallar sig självständigt bör kunna se till att kriminalitet och terror inte väller in över gränserna och hotar grannarna.
Den palestinska ledningen har inte visat att man klarar av detta, men trots det måste man fördöma den obefogade användningen av överdimensionerad militär styrka med vilken civila mål i palestinska områden förstörs, fastän detta påstås vara ett krig mot terrorism. Likaså måste man upphäva isoleringen av den palestinska ledningen och framför allt Yasser Arafat. De israeliska styrkorna får inte heller hindra palestinska sårade och skadade från att uppsöka läkarvård. Röda korset har upprepade gånger rapporterat att de israeliska styrkorna gör detta.
Om de palestinska extremisterna tror att de kan slänga israelerna i sjön med vanvettiga självmordsattacker har de fel. Om man i Israel tror att säkerheten i landet endast kan tryggas med hjälp av deras armé, har de på lång sikt misstagit sig djupt. Endast ett fredligt samarbete kan trygga båda länders existens och välstånd.
Såsom kommissionär Patten sade i denna sal i februari: hur många människor måste ännu dö innan de rösten från de sansade som fortfarande finns inom det palestinska området och i Israel, når medborgarna i dessa samhällen. I samma diskussion konstaterade Hans-Gert Poettering: med tanke på framtiden för oss européer är det ytterst viktigt att vi får fred i Mellanöstern och att vi européer idkar gott och fredligt samarbete med alla länder kring Medelhavet. Detta stämmer, men Israels och Palestinas ledningar vet att de även behöver Europa. Vi är Israels största handelspartner och palestiniernas överlägset största bidragsgivare. Om vi inte ser någon försoning eller fredsvilja i området kan vi ändra vår politik. Vi har en möjlighet att bryta associeringsavtalet med Israel, vi har heller ingen lust att finansiera en verksamhet om det finns fog för misstanken att den föder terror och accepterar användandet av terror mot Israel.
Morgonens nyheter om att Israel delvis drar sig tillbaka är uppmuntrande, men självklart endast mycket ofullständiga. Och det som kommissionär Patten nyss berättade gör på sätt och vis allt som sagts på morgonen totalt motsägelsefullt. Vi kräver ett fullständigt tillämpande av FN:s säkerhetsråds resolution 1402. Förhoppningsvis kommer utrikesminister Colin Powell att agera snabbt och beslutsamt för att åstadkomma ett ömsesidigt eldupphör samt verka för att Israel helt och hållet drar sig tillbaka, naturligtvis med gott och starkt stöd från rådets sida. Dödandet måste upphöra omedelbart. Så snart som möjligt måste Israel, palestinierna, Europeiska unionen, USA, Ryssland och de sansade länderna i Mellanöstern som vill se fred inom sitt område, slå sig ner vid samma bord och åstadkomma fred i området.
(Applåder)

Barón Crespo (PSE).
Herr talman, herr höge representant för GUSP, herr tjänstgörande rådsordförande, ärade kolleger! Vi befinner oss i en allvarlig situation där vi måste arbeta tillsammans för att lyckas bryta en infernalisk ond cirkel som ger upphov till våld för att försöka nå ett eldupphör som skapar ett utrymme för möjligheter och öppnar vägen för förhandlingar för att två stater i Mellanöstern skall kunna samexistera.
Vi européer har av historiska, politiska, kulturella och till och med religiösa skäl ett mycket stort ansvar som vi inte kan dra oss undan. Därför föreslår jag er å den socialistiska gruppens vägnar att vi sänder följande tre budskap.
Det första budskapet bör sändas genom den höge representanten för utrikes- och säkerhetspolitiken vid morgondagens toppmöte i Madrid. Vi begär att rådets ordförandeskap tillsammans med Förenta nationernas generalsekreterare, Förenta staternas och Rysslands utrikesministrar med enad röst uttrycker behovet av eldupphör och att de gemensamt är beredda att sända en internationell medlings. och observationsstyrka för att främja detta mål. Staten Israel skapades efter ett beslut från Förenta nationerna, en David som ger uttryck för ett politiskt och moraliskt åtagande och denna David måste lyssna till oss och tillämpa förklaringar som säkerhetsrådet gjort vid upprepade tillfällen.
Det andra budskapet bör sändas till Sharons regering som omedelbart bör lämna sin handlingslinje att förvandla David till Goliat. Regeringen måste ge vika när det gäller den ensidiga förklaringen att tillämpa totalt krig som svar på självmordsattackerna mot den civila befolkningen som begås av vissa palestinier. Att öka antalet operationer med syfte att undanröja den palestinska myndigheten och den valde presidenten, Yassir Arafat, vars kidnappning måste upphöra omedelbart, är inte lösningen på problemet, inte heller de flagranta kränkningarna av den internationella humanitära rätten och krigslagarna i de ockuperade territorierna.
Det tredje budskapet utgörs av ett stöd till den palestinska myndigheten för att denna skall kunna utöva sin roll i bekämpningen av terrorismen, och för att kunna göra detta måste den förfoga över resurser som inte får förstöras - och vi måste komma ihåg att vi, Europeiska unionen, aktivt har bidragit till dessa resurser - och att den i framtiden kan agera som den palestinska statens kärnpunkt.
Samtidigt vill vi även uttrycka vår oro över riskerna för att konflikten utvidgas och polariseras i världen. Samtidigt som vi fördömer attentaten mot judiska symboler och institutioner i Europa oroar vi oss även för den ökande spänningen, inte bara i arabländerna, utan även i övriga världen. Vi samarbetar med båda parter genom överenskommelser och associeringsavtal som utgör ömsesidiga band av vänskap och samarbete. Inom denna ram vill vi uttrycka vårt avståndstagande av den israeliska regeringens vägran att låta den delegation som sändes av Europeiska unionen den 4 april att medla och vi anser att associeringsavtalet under dessa omständigheter bör upphävas i enlighet med artikel 2 i detta till dess vi får ett tydligt tecken från den israeliska regeringen att den är villig att försöka nå en lösning på denna kris.
(Applåder)
Vi stöder även Europeiska unionens vapenembargo mot båda parter och jag kan meddela att min grupp röstar för artikel 8 i den multinationella åtaganderesolution som vi har förhandlat fram - även om vi dock går längre än så.
Avslutningsvis, herr talman, vill vi trots allt återigen uttrycka vår övertygelse om att freden är möjlig trots den allvarliga situation som råder för närvarande. Som ni vet har vi haft långa och fruktsamma förbindelser med kolleger i det israeliska arbetarpartiet. Vi har offentligt kritiserat deras deltagande i denna regering, men vi vill fortsätta att föra en dialog. I går ringde Simon Peres mig, en omtyckt och respekterad personlighet här i kammaren, och vi har avtalat en kommande debatt mellan Israels arbetarparti och vår grupp. Jag uppmuntrar alla att inte ge vika i denna uppgift och att vi utnyttjar alla möjligheter till att föra dialoger med våra israeliska och palestinska samtalspartner och vänner för att uttrycka vår åsikt om att vi inte är dömda till evigt våld. Vår egen historia visar detta och vad vi måste göra är att stödja de samordnade internationella åtgärderna inom ramen för Förenta nationerna. Vi måste utnyttja förslagen från arabförbundet för att mötet i Madrid skall kunna bli en strimma av hopp.
(Applåder)

Watson (ELDR). -
Herr talman! Den här veckan debatterar vi militära konflikter på två ställen: Tjetjenien och Palestina. Båda har förvärrats sedan västvärlden förklarade krig mot terrorismen. Det verkar nästan som att den dominerande makten i varje konflikt har utnyttjat kampanjen mot terrorismen för att stärka sin strategiska ställning. Följderna för de som har fångats i korselden, både bokstavligt och metaforiskt, har varit förödande.
Av historiska, humanitära och säkerhetsmässiga orsaker är det vår plikt att ingripa för att få slut på striderna. Diplomatin har hittills misslyckats, oavsett om det är Förenta nationerna, Förenta staterna, Europeiska unionen eller grannstaterna som har stått bakom. Troligtvis är det den saudiska fredsplanen som för närvarande erbjuder de mest lovande möjligheterna till fred. De stridande parterna erbjuder själva inte mycket hopp om en lösning. Varken Sharon eller Arafat kan trygga freden, lika lite som någon av dem kan tvinga fram den. Arafats förflutna engagemang i terrorism och hans ständiga accepterande av avskyvärda palestinska terrordåd är åtminstone en del av förklaringen till den nuvarande situationen.
Liberaldemokraterna i denna kammare anser att den bästa vägen framåt är att införa ett embargo på vapenexport till Israel och Palestina, och att övertala Förenta nationerna att ta initiativ till ett internationellt övervakningsuppdrag och sända trupper till regionen för att skapa fred.
(Applåder)
Bara så kan extremisterna föras åt sidan och de moderata föras samman av en effektiv medlare i en politisk process i vilken styrkans argument får ge vika för argumentens styrka. Obetänksam militär äventyrspolitik å ena sidan och ett cyniskt accepterande av terrorismen å den andra erbjuder endast ännu mer blodspillan och ännu mer elände och ett fördjupande av det ömsesidiga hatet som kommer att försena freden och göra det svårare att uppnå en varaktig fred.
De senaste militära intrången på palestinskt territorium från israelisk sida har varit lika chockerande som kontraproduktiva. Väst har möjligheter att utöva påtryckningar. Ni herr Solana, måste använda er av dem. Associeringsrådet för Europeiska unionen och Israel bör snarast sammankallas. På dagordningen bör ni ha Israels vägran att låta våra företrädare träffa Arafat, ni bör ha Israels godtyckliga förstörelse av infrastrukturprojekt som finansieras av Europeiska unionen och Israels brott mot bestämmelserna om mänskliga rättigheter i artikel 2 i associeringsavtalet. Ni skulle kunna tala med Colin Powell i morgon om att hota med att dra in de 3 miljarder USD som Israel får i bistånd varje år. Observatörer för mänskliga rättigheter bör placeras ut för att dokumentera den svåra belägenheten för oskyldiga palestinska medborgare, som dagligen får sina liv störda och utsätts för slumpartade trakasserier, opåkallade förödmjukelser och, i vissa fall, tortyr och död.
Det internationella samfundet har klart för sig var gränsen måste dras för att säkra samexistensen för sex miljoner israeler och ungefär 4 miljoner palestinska medborgare. Vi kan inte vara passiva medan man visar förakt för Förenta nationernas resolutioner genom en aggressiv bosättningspolitik och en vägran att sträva efter fred. När internationell rätt så flagrant lämnas utan avseende, leder det oundvikligen till sådan blodsutgjutelse som vi har bevittnat. De ansvariga måste omsider ställas inför rätta. På torsdag den här veckan träder stadgan för den permanenta internationella brottmålsdomstolen i kraft. Från Sabra och Chatila för 20 år sedan till vad som händer i Jenin denna eftermiddag finns det anledning för Sharon att fundera över om han vill bli en av dess första klienter.
(Applåder)

Boumediene-Thiery (Verts/ALE).
Herr talman, kära kolleger! Jag återvände från Palestina i går, och med er tillåtelse skulle jag vilja ta två minuter i anspråk för att berätta om detta besök.
Det finns inga ord för att beskriva den fruktansvärda situation eller de grymheter som det förtryckta palestinska folket upplever i sina mest grundläggande rättigheter. I Ramallah är sjukhuset omringat, och vårdcentralen överfull med mängden allvarligt skadade. Alla sjukvårdslokaler har ödelagts. Kvinnor dör i barnsäng, och spädbarnen likaså. Ambulanserna kör runt i skottsalvorna för att rädda skadade, och för att samla ihop de döda människor som man inte kan begrava. Man gräver en gemensam grop på sjukhusets gård för att samla kropparna i. Ett barn hinner inte korsa gatan förrän det för alltid förlamas av en kula. En gammal kvinna hinner inte fylla en kastrull med vatten på gården förrän en kula träffar henne och dödar henne på platsen. En sjuk man som stöder sig på sin käpp går för att sköta om sin diabetes, men en kula dödar honom på vårdcentralens nedersta trappsteg.
När vi befann oss framför Yassir Arafats högkvarter för att lämna vatten och livsmedel pekade en stridsvagn sin gevärspipa mot oss. Soldaterna, i skottposition, tvingade oss att dra oss tillbaka. Under hot gav vi oss av med våra livsmedel. Är dessa barn, dessa gamla och dessa kvinnor terrorister som utsätter staten och Israels folk för fara?
I Betlehem råder också utegångsförbud. Det var söndag, den allmänna bönedagen. Utan uppehåll hörde vi skott. Vi beslutade oss för att följa de troende till kyrkan. Nedanför trappan, på födelseplatsen, stod stridsvagnar uppställda och blockerade alla ingångar. Soldaterna gav oss order att omedelbart ge oss av, och hotade att skjuta mot oss. Vi gick upp för en liten allé och korsade ödelagda skolsalar och kyrkor. Vi klev över ruiner, förstörda och brända bilar, bråte från nedfallna hus, förstörda trottoarer. De brustna ledningarna släppte ut vatten som bildade smutsiga strömmar. Dricksvattenreservoarerna på taken höll på att tömmas ut, och snart kommer invånarna att vara utan vatten, liksom de redan är utan elektricitet.
Snett emot ett hus befann vi oss på nytt omringade av soldater som pekade på oss med sina kulsprutepistoler. Till saken hör att vår delegation med parlamentariker hade tagit sig in olagligt i dessa städer, genom omdirigerade grusvägar, och genom att korsa stenbrott och byggarbetsplatser och gömma oss från soldatpatrullerna.
När ungdomar och lite äldre människor såg oss kom de fram för att tala med oss, för att be oss om att ingripa snabbt. De väntar sig mycket av Europa. De sätter allt sitt hopp till oss. De säger att de aldrig kommer att överge den person som de betraktar som deras enda legitima företrädare, Yassir Arafat, trots all kritik mot honom.
Vi, demokratiskt valda företrädare som bär vita tygtrasor, gömmer oss som terrorister för att komma till undsättning och skydda detta folk som är offer för terroristmetoder. Ja, det är ett krig, men inte något religionskrig. Nej, det är ett kolonialkrig, ett motstånd mot en militär ockupation, mot en stat som, helt utan straff, fortsätter att kränka de internationella lagarna och rätten till liv.
Här, i kulturens och civilisationens vagga, hunsas de allmänna värderingarna och den mänskliga värdigheten: det är mänskligheten som faller samman. Vi kan inte hålla tyst om detta och vi kan inte säga i morgon att vi inte visste. Låt oss ta vårt ansvar genom att trycka på med all vår kraft för att omedelbart stoppa denna massaker. Vi måste ha verkliga förslag. Ni måste ha verkliga förslag, mina herrar, för en politisk lösning.
Att rösta om ett upphävande av associeringsavtalen, att införa ett stopp för vapenexport till Israel, att snarast sända en interventionsstyrka för att skydda det palestinska folket, är att konkret engagera sig för freden och säkerheten i dessa två stater. Det är också att engagera sig till förmån för freden för alla folk i Israel och Palestina, för hela regionen och världen. Det är att bekräfta att framtiden och välmågan inte kan konstrueras utan hänsyn till lagarna och rättvisan.
Tack kära kolleger för att också ni bidrar till freden genom att stödja denna resolution.
(Applåder)

Morgantini (GUE/NGL).
Herr talman! Jag grät när jag stod framför den israeliska soldat som förhindrade mig från att hjälpa en skadad palestinier. Jag grät för Ahmed som, utsträckt på marken, kallade på oss genom att vinka med handen. Jag grät - måste jag säga - över min egen oförmåga. Jag grät för att den israeliska soldaten förlorat sin medmänsklighet.
Jag pratade med honom: ?Jag gråter inte för att jag är rädd för ditt gevär, utan för att du är så ung. Jag gråter för Hetty Hillesum, som till och med i koncentrationslägrets barack ville vara ett hjärta som tänkte. Jag gråter för att du hindrar mig från att undsätta en människa som är döende och som - och detta vet du - var obeväpnad. Jag gråter för att jag har sett dig knuffa män från den palestinska polisen som inte har skjutit mot dig till marken och tvinga ner dem på knä med händerna mot väggen. Du tvingade dem att klä av sig och sedan band du för deras ögon och band deras händer. De kom alla ut med händerna uppsträckta från huset som raserats med våld. Tillsammans med dem kom även en gammal man som jag sett i flera år i Ramallah. Vi brukade alltid hälsa på varandra. ?Kiffech?, sade han till mig. ?Mapsuta?, svarade jag. Jag gråter eftersom, medan stridsvagnarna besköt huset som ni tvingat oss att lämna - män, kvinnor och barn - så bad en ung man oss om bröd och cigaretter från fönstret i ett annat hus. Jag gråter för att Mohammed Iska'fi, läkare, skadad flera gånger, inte tvekade att hjälpa när han såg en skadad israelisk soldat. Men vi stoppades av stridsvagnar och av ditt gevär. Den skadade israelen forslades bort; på vägen låg Ahmed kvar, som ni slet ur händerna på oss så snart vi lyckats placera honom på en primitiv bår.?
Är detta normala krigsscener? Plågsamma nödvändigheter i samband med ett militärt ingripande för att garantera den israeliska statens framtid, en framtid som hotas av de mänskliga bomber som skulle kunna utplåna den? Jag och de många israeler som i flera år tillsammans med mig har försökt hitta en framkomlig väg till en rättvis fred, anser att det enda sättet att rädda staten israel är att den israeliska militära ockupationen upphör.
Bosättningarnas tillväxt, konfiskeringen av mark, utegångsförbuden, palestinierna som är fångar i sina egna byar, de summariska avrättningarna, de blockerade ambulanserna, kvinnorna som föder sina barn vid gränsposteringarna, upplösningen av den palestinska myndigheten, allt detta är inte misstag eller tillfälliga olyckshändelser. Det är en medvetet vald politik som uttryckligen deklarerats av Sharon som, tillsammans med koalitionspartierna i regeringen, kräver en förflyttning, dvs. en deportation av den palestinska befolkningen, inte bara av den som finns inom de ockuperade territorierna, utan även av de arabiska medborgarna i Israel.
Återockuperingen av territorierna och förstörelsen visar klart på viljan att genomföra en annektering i syfte att kolonisera. Självmordsbombarna som, dessvärre, inte längre endast kommer från Hamas eller Jihad - organisationer som jag, i egenskap av kvinna, anser vara inte bara destruktiva för alla inblandade parter, utan även skadliga när det gäller mina egna rättigheter - måste stoppas. Dessa handlingar kan inte rättfärdigas, vare sig moraliskt eller politiskt.
Jag förstår israelernas rädsla, men jag finner tröst hos de organisationer som bildats av familjerna till de israeliska och palestinska offren som gemensamt säger: ?Den militära ockupationen dödar allt och alla?. Jag finner tröst hos en palestinier, Jamal Zakout, vars kropp bar tecken av att ha torterats, som sade: ?Jag stöder inte attackerna på civilpersoner i Israel. Även om bombanfallen dödar civila kan man inte svara med ?öga för öga?, man kan inte säga att eftersom våra barn och ungdomar dör varje dag, så måste även deras barn och ungdomar dö. Vi får inte förlora vår medmänsklighet. Det palestinska folkets framtid får inte formas av dödens och hämndens kultur.?
Detta är en dubbel tragedi. Jag skulle vilja att alla var där, tillsammans med de palestinier och de israeler som fortsätter tro att en bättre säkerhet för båda folken, för alla individer, förutsätter ett ömsesidiga erkännande av rätten att existera och att leva i sitt eget land i demokrati och frihet.
Shulamit Aloni, israeliska, upprepar varje dag: ?Jag kämpade i Hagganah för att få en judisk stat i Palestina; jag har fått en kolonialmakt. Det kan jag inte acceptera, jag skäms över denna armé, dessa våra regeringar som, i säkerhetens namn, ödelägger liv och alla våra humana värden.?
Jag ber min politiska grupp om ursäkt för att ha upptagit vår gemensamma tid med ett så personligt vittnesbörd, men det har en politisk innebörd.
Vi kräver att Europeiska unionen intar en fast och tydlig ståndpunkt, i överensstämmelse med internationell rätt och med försvaret av de mänskliga rättigheterna. Alla medel som står till förfogande måste användas för att tvinga den israeliska regeringen att dra sig tillbaka från de ockuperade territorierna. Staten Palestina skall erkännas enligt gränserna från 1967. En internationell styrka måste genast skickas till området. Associeringsavtalet med Israel måste omedelbart annulleras, eftersom kränkningarna av artikel 2 är uppenbara; inga fler undersökningar behöver göras. Freden är nödvändig för palestinierna, för israelerna, för hela regionen, men även för oss.
Det handlar inte om att ta ställning för den ena eller andra sidan. Jag stöder freden, vi stöder freden; vi vill inte ha några segrar, vare sig för den ena eller andra parten. Men vi måste inse vårt ansvar och vi måste ta det fullt ut, för vi alla, tillsammans, vill inte längre att död, smärta och lidande skall bestämma utvecklingen i Palestina och i Israel
(Applåder)

Pasqua (UEN).
Herr talman, herr höge representant, herr minister, herr kommissionär, jag har två känslor.
Den första är naturligtvis den känsla som berör hela denna kammare vid påminnelser om eller redogörelser för vad som händer i denna del av världen, och det berör oss alla. Efter raden av attentat och mord har en krigssituation följt, för det är faktiskt vad det handlar om. Och kriget medför en rad våldsdåd och förfärligheter av alla slag.
Den andra känsla jag får när jag lyssnar på den höge representanten, som sade att han talade med stor ärlighet, och jag talar gärna om detta för honom opartiskt: det som också kom upp var en viss känsla av förlägenhet, och det är sant att man inte hittills kan säga att Europeiska unionen har funnit de nödvändiga medlen för att trycka på med all sin kraft, i strävan efter en lösning som gör det möjligt att stoppa denna situation.
För det tredje är detta naturligtvis inte enkelt, jag är fullt medveten om det. Men vi måste påminna om ett visst antal saker och särskilt om en sak, och det är att fred var nära att slutas, och att det inte skedde berodde särskilt på att det avtal som Barak föreslog inte godkändes, och sedan har saker och ting bara förvärrats. Jag är övertygad om att det inte längre är arabländernas förslag som kommer att göra det möjligt att komma ur denna situation. Endast ett starkt engagemang från hela världssamfundet och sändandet av en militär interventionsstyrka till området har en viss chans att stoppa eländet och den aktuella situationen.
Vi måste vara desto mer vaksamma med tanke på att denna situation riskerar att få följder i våra egna länder, där man börjar se att motsättningar uppstår mellan företrädare av olika samfund. Vi ser även en viss ökad rasism och antisemitism, vilket är oacceptabelt. Det är anledningen till att jag, vad mig beträffar, kommer att ge mitt fulla stöd till de förslag som kommer att läggas fram om att sända en interventionsstyrka till området, och för att få möjligheterna att kunna sätta stopp för denna situation.

Belder (EDD).
I december förra året krävde Europeiska unionens råd av den palestinska myndigheten att terroristnäten Hamas och det islamitiska Jihad skulle avväpnas, att alla personer inom dess behörighetsområde som misstänktes för terroristverksamhet skulle arresteras och åtalas samt att ett upphävande av intifadan skulle tillkännages offentligt på arabiska.
Fyra månader senare, herr talman, måste vi konstatera att Arafat och de övriga palestinska makthavarna inte på något sätt har tillmötesgått det kravet från EU:s medlemsstater. Värre än så, bevisen staplar upp sig att ordföranden för den palestinska myndigheten är direkt inblandad i terrordåd mot israeliska medborgare. Vilka slutsatser drar EU, som ju ändå är den största givaren till den palestinska myndigheten, av det handlingssättet? Måste man här inte på allvar börja fundera över ekonomiska sanktioner?
Det är berättigat att regeringen Sharon, först efter en lång serie mycket blodiga palestinska självmordsattacker, slutligen själv påbörjat avväpningen av de palestinska terroristnäten. Den västerländska diplomatin utövar nu stora påtryckningar mot Israel för att avbryta den militära operationen. Vilken säkerhetsgaranti kan dock EU och dess medlemsstater ge Israel? Kan Europa garantera att den palestinska terrorn mot Israels befolkning inte blossar upp på nytt i full styrka efter tillbakadragandet? Jag uppmanar européerna och amerikanerna att i morgon vid toppmötet i Spanien med eftertryck ta upp den skräckbilden för de potentiella offren, de israeliska medborgarna.
Avslutningsvis, herr talman, har upptrappningen i Mellanöstern under tiden lett till mycket skamliga uttryck av ohöljd antisemitism i Europeiska unionens medlemsstater. Jag uppmanar alla europeiska institutioner att verkligen fördöma detta och jag hoppas att medlemsstaterna verkligen motarbetar den här antisemitismen.

Della Vedova (NI).
Herr talman! För det första vill jag utrycka förhoppningen att samma nödvändiga och brådskande uppmärksamhet som Europa ägnar våldet och blodet som spills i Palestina skall ägnas även åt det folkmord som pågår i Tjetjenien - och som nämndes av vår kollega Watson - vars befolkning redan till 20 procent har fysiskt utrotats. Och hittills - tillåt mig säga detta - har vi bara hört en skamlig tystnad från Europas sida.
Europa kan inte inta en opartisk hållning mellan Israel och Palestina. Det finns ingen moralisk grund för någon medling om fördömandena i praktiken bara går i en riktning, om man inte visar sig kunna skilja mellan en demokratisk stat, den enda i regionen, som faktiskt lovat att respektera de mänskliga rättigheterna - men hur länge kan man undra - och ett pampvälde där den som misstänks för samröre med fienden avrättas utan rättegång; om man inte tar hänsyn till att den israeliska armén är inbegripen i en väpnad reaktion som kanske är missriktad och meningslös, som inte bör och framför allt inte får vara den enda reaktionen, men som är avsedd att få stopp på massakrerna på oskyddade och oskyldiga civila. Det fälls inte många tårar för dem.
Det är tänkbart att Sharon, som den höge representanten Solana sagt, i sitt försök att utrota terrorismens infrastruktur kommer att skapa nya kadrer av fanatiska terrorister, men det är svårt att föreställa sig att de palestinska självmordsbombarna skulle ledas av en lika blodbesudlad och cynisk regim som dem som raserade World Trade Center.
Vi kräver att Sharon drar sig tillbaka och lägger ner vapnen. Det är bra. Men vad begär vi av Arafat, i förhoppningen att Arafat skall kunna göra något annat än säga ?nej?, som han har gjort hittills? När vi begär att Sharon skall upphöra med de våldsamma repressalierna, vilka garantier, vilka lösningar kan vi då erbjuda? Det talas om en ekonomisk utpressning mot Israel. Vi skulle vilja att någon bad den palestinska myndigheten granska de europeiska finansieringarna, åtminstone för att garantera de europeiska bidragsgivarna att de inte betalar lönerna för tjänstemän som deltar i att organisera självmordsattentat.
Europa bör ta ett tydligt steg mot att erbjuda den israeliska demokratin fullt medlemskap i unionen. Detta skulle vara ett sätt att få auktoritet, att kasta ut ett ankare till staten Israels institutioner och erbjuda långsiktiga framtidsutsikter även när det gäller en ekonomisk utveckling. Det skulle vara ett sätt att erbjuda de palestinska medborgarna och de israeliska medborgarna ett konkret hopp om fred.

Talmannen. -
Jag har tagit emot sex resolutionsförslag för att avsluta debatten

Galeote Quecedo (PPE-DE).
Herr talman! Det är uppenbart att vi står inför en kris utan motstycke i Mellanöstern och den förvärras ytterligare eftersom den riskerar att utvidgas. Vi måste även visa vår djupa oro för händelseutvecklingen vid gränsen mellan Israel och Libanon och uppmana inflytelserika länder som Iran och Syrien att de, trots den logiska upprördhet de känner bidrar till att lägga band på spänningarna i området. Solidaritetsreaktioner med de kränkningar som palestinierna utstår sker även i andra delar av världen, den stora demonstrationen i Marocko är ett bevis på detta.
Israels regering måste inse att den inte kan bortse från de tydliga indikationerna från det internationella samfundet. Vi hoppas att man vid morgondagens toppmöte i Madrid mellan Europeiska unionens nuvarande ordförandeskap, Förenta staterna, Ryssland och Förenta nationernas generalsekreterare utnyttjar tillfället för att enat bekräfta den fasta viljan hos fredsprocessens beskyddare att se till att Förenta nationernas resolutioner följs. Det ser ut som Israel delvis drar tillbaka sina trupper, vilket är ett steg i rätt riktning, men som helt klart är otillräckligt, framför allt om det som Patten sade här i dag är sant.
Herr talman, jag kommer från ett land där terrorismen är det problem som främst oroar medborgarna och därför känner vi särskild solidaritet med terrorismens offer. Alla medel är dock inte tillåtna i kampen mot terrorismen, rättstaten och den internationella legitimiteten måste respekteras under alla förhållanden. Det är inte godtagbart under några omständigheter att ur den synpunkten försöka undergräva den nationella palestinska myndighetens strukturer, som för närvarande är det palestinska folkets legitima företrädare, hur mycket man än kan kritisera myndighetens agerande. Dock kan man kräva att den klart och tydligt fördömer attentaten: det finns inte bra och dåliga terrorister, alla är lika avskyvärda. Den palestinska myndigheten måste göra allt som står i dess makt för att undvika attentat och för att gripa gärningsmännen och anstiftare, vilket tyvärr inte alltid sker.
Vi måste se till att Europeiska unionen har en enad handlingsfront. Ett delat Europa är ett icke-Europa. Medlemsstaternas utrikesministrar har gjort vissa framsteg, men jag tror att vår allmänna opinion anser att de är otillräckliga. Jag anser att det finns andra vägar, det finns instrument som används internationellt och som ger oss möjligheten att visa vårt missnöje med en regeringspolitik som den som Israels regering för.
(Applåder)

Sakellariou (PSE)
Herr talman! Vi konfronteras nu med den värsta situation som har rått i regionen, om man bortser från krigstillstånden 1967 och 1973.
Israel visar fullständigt förakt för resolutionerna från FN:s säkerhetsråd, för folkrätten, för de internationella avtalen och de internationella konventionerna. Om vi tiger stilla och söker balans mellan förtryckare och förtryckta gör vi oss medskyldiga till massakrerna, till brotten mot mänskligheten, till förtrycket och den dagliga förnedringen av ett helt folk. Någon sådan balans finns inte!
Vad kan vi då göra? Väldigt mycket, menar jag. Till exempel utfärda ett vapenembargo mot Israel, kalla tillbaka våra ambassadörer för rapportering i huvudstäderna i Europeiska unionen, frysa alla kontakter med höga regeringsföreträdare i Israel och slutligen upphäva associeringsavtalet.
Herr kommissionär, jag vänder mig till er som företrädare för kommissionen men avser egentligen kommissionens ordförande Prodi. Jag hyser djup respekt för honom som person och har fullt förtroende för hans arbete. Dock har jag ingen förståelse för den förklaring som han har avgett de senaste dagarna. Jag citerar:

Malmström (ELDR).
Herr talman! Mardrömmen i Mellanöstern tar aldrig slut. Medan vi står här och diskuterar rasar våldet och dödandet. Som ni hör, Solana och Patten, upplever vi alla en enorm vanmakt, avsky och frustration. Självmordsattackerna hindrar israelerna från att kunna röra sig fritt. Att ta en kopp kaffe med en kompis eller handla mat är förenat med livsfara. Rädslan för nya dåd är förstås paralyserande.
Europaparlamentet har ett otal gånger fördömt terrorattackerna, och uppmanat Arafat och den palestinska myndigheten att göra allt som står i deras makt för att stoppa dem och det hat som nu sprids mot israelerna.
För palestinierna på Västbanken och i Ramallah härskar också våldet, med hundratals döda palestinier, bland dem många barn. Vi som är Israels vänner, vi som försvarar den israeliska staten och dess rätt att existera måste få reagera kraftigt när militären och regeringen agerar som de gör. Det eskalerade våldet och brutaliteten i ockupationen är helt oproportionerliga. En hel värld förenas nu i krav på att Israel måste dra sig tillbaka från de palestinska områdena. Dess agerande är oförsvarbart, och attackerna mot palestinska civila kommer att leda till fler självmordsbombare, inte färre. Den våldsamma offensiven och dödandet kan aldrig leda till fred.
Om Israel är i krig, vilket Sharon har uppgett, finns det vissa internationella konventioner och lagar som gäller. Nu strömmar det in rapporter om att dessa överträds. Vi vet inte med säkerhet, eftersom inga organisationer eller medier tillåts i området. Inte heller ambulanser får komma fram, enligt uppgifter från kollegerna.
Hatet mellan Sharon och Arafat är gammalt och bittert. Det förefaller som om parterna inte längre kan komma ur situationen. Det krävs därför ett omfattande internationellt engagemang och en tydlig kravlista. Det är bra att USA har trappat upp engagemanget och äntligen sänt Colin Powell till regionen.
Men även EU måste göra mer. På mötet på måndag måste ministrarna fråga sig vad vi kan göra. Ett omedelbart vapenembargo? - Ja. Man måste förstås diskutera associationsavtalet. Jag tror inte att det i dagsläget är aktuellt att suspendera det, men diskussionen måste föras.
Det måste vara möjligt för palestinier och israeler att leva i fred, sida vid sida. Ingenting vore ett viktigare bidrag för världsfreden och den internationella kampen mot terrorismen än om denna konflikt fick en lösning.

Maes (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionär, herr rådsordförande, herr höge representant! När jag talar för de europeiska statslösa folkens partier, kan jag försäkra er att vi delar Solanas och kommissionär Pattens synsätt. Det måste bli ett slut på våldet och det måste till en varaktig fred. En palestinsk stat vid sidan av en israelisk. Vi är dock besvikna över de medel som den internationella gemenskapen använder för att nå det målet och särskilt över EU:s maktlöshet. Vi skäms över maktlösheten gentemot så många människors lidande, så många meningslöst dödade, så många medborgare tagna som gisslan. Osloandan är borta. Israel bedriver statsterrorism. Sharon har i sin regering tagit med ministrar som vill införliva den västra Jordanbanken igen. Israels allvarliga kränkningar av de mänskliga rättigheterna i Jenin och på många andra platser i de återockuperade områdena innebär egentligen ett upphävande av associeringsavtalet av Israel självt, eftersom respekten för de mänskliga rättigheterna utgör en del av klausulerna i associeringsavtalet. EU måste nu tills vidare upphäva associeringsavtalet. Tillkännagivandet av ett vapenembargo räcker inte. Den israeliska befolkningen och den palestinska befolkningen ber om fred, om vatten, om bröd och om värdighet men de blir överspolade med våld och krig. Vi måste göra allt för att stoppa våldet. Därför måste vi besluta att skicka en fredsbevarande styrka nu, det har blivit oundvikligt.

Collins (UEN). -
Herr talman! Det finns inte någon militär lösning på konflikten mellan Israel och det palestinska folket. Om man inte griper sig an konfliktens grundorsaker kommer det inte att vara möjligt att säkerställa en fredlig lösning mellan de motsatta sidorna. Premiärminister Sharon erbjuder ett kompromisslöst krig mot terrorismen, men han erbjuder inte någon diplomatisk lösning för att undgå den eskalerande spiralen av våld och brutalitet.
Tenets och Mitchells förslag är fortfarande aktuella och utgör, tillsammans med det senaste förslaget från den saudiarabiska regeringen, en utgångspunkt för ett återupptagande av fredssamtalen om Israels regering fullt ut uppfyller de senaste FN-resolutionerna.
Jag är djupt övertygad om att Yassir Arafat är den politiska ledare som Israels regering måste förhandla med den här gången och att det endast kommer att leda till ökad instabilitet på lång sikt och förstärka hatet mellan de palestinska och de israeliska folken såväl som mellan israeler och arabländerna i Mellanöstern om man försöker störta den palestinska myndigheten. Det kommer inte att vara möjligt att föra samman de två sidorna med mindre än att vi får en direkt och betydande medling av tredje part. Förenta staterna regering måste vara involverad i denna process på ett starkt och meningsfullt sätt, vilket även Europeiska unionen måste vara.
Vi måste överväga att tillfälligt upphäva det associeringsavtal och Europa-Medelhavsavtalet som finns mellan Europeiska unionen och Israel om Israels angrepp på det palestinska folket fortsätter.
Jag skulle vilja sluta med att säga att jag fördömer våldet i Mellanöstern och alla antisemitiska dåd i som har begåtts i Europa eller i andra delar av världen.

Sandbæk (EDD).
Herr talman! Det finns ingenting som tyder på att Sharon har tänkt sig att respektera någon av de rekommendationer som kommer, varken från Europeiska unionen eller USA. Det finns inte heller någonting som helst som tyder på att Israel för närvarande oroar sig för sig rykte. Israel respekterar däremot pengar och det enda sättet att sätta press på Israel är därför att kräva inledande diskussioner om våra handelsavtal. Jag var i Israel i januari och där förekom stora demonstrationer med anledning av det minskade stödet till studerande och äldre. Sharon vill naturligtvis som alla politiker bli omvald och chanserna för detta skulle blekna om hans befolkning utsattes för ekonomiska sanktioner på grund av hans styre. Europeiska unionen har alltför länge försökt med eftergivenhet för att påverka Sharons regering, och det har bara lett till att Sharon nekat Europeiska unionen tillstånd att tala med Arafat. Alla de vänner som jag fått i Israel efter att jag 1967 landade där med det första flyget med frivilliga för att därefter stanna i två år är eniga om att Sharons statsterrorism förstör det israeliska samhället inifrån och därför måste vi också för Israels skull stoppa Sharon. När har Europeiska unionen tänkt sig att tala om att det får vara nog? När har Europeiska unionen tänkt kalla det Sharon, hans soldater och bosättare gör, nämligen att döda tusentals civila och oskyldiga - män, kvinnor och barn - vid dess rätta namn: terrorism. För innan vi tilldelar också Sharons handlingar denna benämning kan han som nu fortsätta att skära av försörjning av mat, vatten och läkarhjälp genom att skjuta på ambulanser, allt i den säkra förvissningen om att vi inte tänker göra mer än att prata, att vi aldrig skrider till handling.

Borghezio (NI).
Herr talman! Många har framfört uppmaningar om att ingripa mot Israel och till förmån för ett eldupphör, och vi ansluter oss till dessa röster. Det har varit betydligt färre som, utanför kören, även har påmint om offren för den blinda och bestialiska terror som drabbar oskyldiga civila i samband med denna ?förlust av medmänsklighet? för att låna ett uttryck från en av våra kolleger.
Till dessa behov vill vi lägga ett annat. Europa kan inte fortsätta stå passivt när vapnen hotar att förstöra platser som är symboler för vår civilisation, den kristna civilisationen. Varför har Europa aldrig tänkt på att föreslå att de heliga platserna ställs under internationellt beskydd, ett förslag som de allra högsta andliga auktoriteterna har framfört under flera år?
Jag vill att talmannen till den israeliska regeringen och den palestinska myndigheten skall framför den känsla av smärta som i dessa dagar miljontals europeiska kristna känner när de ser de heliga platser i Betlehem där Jesus Kristus föddes profaneras av bomber och stridigheter och ockuperas av beväpnade män och förvandlade till läger för stridande och till mål för de båda fraktionerna.

Napoletano (PSE).
Herr talman! Att ha övergett dialogens och förhandlingarnas väg har lett till fasansfulla konsekvenser för alla. Våldet bygger ingen rättvisa, reparerar inga skador, erkänner inget förnuft.
I detta ögonblick begås upprepade och allvarliga kränkningar av internationell rätt och mänskliga rättigheter på palestinskt territorium, kränkningar som det internationella samfundet borde stoppa, precis som det borde stoppa det terrordådens vansinne som gör att unga flickor och pojkar offrar sina unga liv för en sak som, långt från att bli till nytta för deras eget folk, leder till fler oskyldiga offer och ger ledaren för den israeliska regeringen ett alibi för att förklara ett ensidigt och totalt krig mot den palestinska myndigheten, dess struktur och dess företrädare, i första hand president Arafat.
Det är viktigt att man lyckats anordna ett möte i morgon i Madrid där Förenta staterna, Europeiska unionen, Ryssland och FN äntligen kan koncentrera sina ansträngningar i riktning, hoppas jag, mot att omedelbart skicka en internationell insatsstyrka för att få till stånd ett eldupphör och ett slut på allt våld.
För att få respekt för de upprepade resolutioner som antagits av FN:s säkerhetsråd, för ett omedelbart och totalt tillbakadragande av den israeliska armén från de ockuperade territorierna och ett befriande av president Arafat, måste alla påtryckningar utövas, inklusive ett ifrågasättande av associeringsavtalet Europa-Israel. Utropandet av en suverän palestinsk stat, tillsammans med ett internationellt åtagande om garantier och säkerhet för Israel i den riktning som nyligen angetts av Arabförbundet måste förbli vårt mål.
Därför fortsätter vi att även i dessa dramatiska ögonblick stödja den som kämpar för fred, för ömsesidig respekt, för samlevnad mellan de båda samfunden, såväl i Palestina som i Europa. Och även av den anledningen fördömer vi igen, med ännu större kraft, alla handlingar av våld och intolerans mot symboler och företrädare för de judiska samfunden.

Brok (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionär, herr rådsordförande, höge representant! Detta handlar om två folks kamp för sin existens. Särskilt ur deras egen subjektiva synvinkel förhåller det sig så. Det är en kamp för existensen som inte precis förs under god politisk ledning på någondera sidan. Eftersom det är så och känslorna är så starka är det fel att nu börja rota i vad som egentligen utlöste den eller den händelsen. Den som känner till det heliga landets nyare eller äldre historia vet att man aldrig kan hitta den som kastade den första stenen.
Därför är det inte nya känslor, utan förtroende som vi bör väcka så att folken får lugn och kan tala med varandra igen. Det är alltså utomordentligt viktigt att inte gjuta olja på elden. Därför vill jag tacka alla er för att ni är här i dag och för att mötet blir av i Madrid i morgon. Om Europeiska unionen, USA, Ryssland och FN kan komma fram till en gemensam ståndpunkt, utarbeta denna med de högsta utrikespolitiska företrädarna och gå igenom detta gemensamt med bägge parterna, då har vi för första gången en chans att få båda parter att inse allvaret i situationen.
Framför allt har vi trovärdighetsfaktorn att tänka på, för på samma sätt som varje enskild individ kan brista i trovärdighet kan trovärdigheten, som i detta fall, vara kollektiv. Detta bör utnyttjas. Trovärdighet att vi är i stånd att garantera säkerheten för en israelisk stat och för en palestinsk stat, att vi är i stånd att ta till oss förslagen från den saudiarabiske kronprinsen, inklusive de arabiska staternas erkännande av staten Israel, för att med detta som grund skapa trovärdighet för uttalandet att det är dags att dra sig tillbaka och göra slut på terrorismen - ett villkor för att vi skall komma fram till konkreta förhandlingar.
Detta ligger i vårt eget konkreta intresse, inte bara rent generellt för fredens och de mänskliga rättigheternas skull: På grund av den omedelbara närheten ligger det även i vårt intresse att antiterrorkoalitionen inte bryter samman, att en ny fundamentalism inte tar detta som alibi, utan att vi gör framsteg med vår Medelhavspolitik inom ramen för Barcelonaprocessen. Därför bör vi försöka se till så att Solana, Patten och rådsordförandeskapet inte åker till Jerusalem för sig och att Powell reser dit ensam åtta dagar senare: se till i morgon att det blir ett beslut på att ni reser dit tillsammans. Detta vore världssamfundets budskap till de stridande parterna om hur vi skall ta oss ur detta eldhav. Jag önskar på allas vägnar att detta mål uppnås i morgon.

Gahrton (Verts/ALE).
Herr talman! Häromdagen konstaterade Financial Times att EU:s Mellanösternpolitik ligger i spillror och Le Monde klagar över EU:s maktlöshet i Mellanöstern.
När man hör rådets och kommissionens företrädare förstår man det. Vackra ord och självberöm, men ingen handling. Så mycket mer glädjande är det att lyssna på gruppledare och ledamöter som kräver handling, att associeringsavtalets möjligheter skall användas och, inte minst, att man skickar fredstrupper.
Vi måste absolut skicka tiotusentals fredsarbetare, civila och militära, oberoende av om USA och Israel säger nej. Vi skall inte skicka dem till Israel och vi skall inte bomba israeliska städer. Vi skall hörsamma palestiniernas begäran om skyddstrupper till Palestina.
Det kan inte finnas något folkrättsligt hinder mot att skicka tiotusentals militära och civila fredsarbetare till Palestina på palestiniernas uppdrag. Varför är ni så rädda för att agera, herr Solana och herr Patten?

Segni (UEN).
Herr talman! Jag har alltid, av kulturella och politiska skäl, varit en uppriktig vän till staten Israel. Jag tror att i dag måste den som verkligen är vän till Israel försöka få den israeliska regeringen att förstå att i många avseenden har den slagit in på fel väg. Vännerna måste tala klarspråk om de verkligen vill vara vänner, och detta är rätt ögonblick att göra det. Därför anser jag att Europaparlamentet bör sträva efter fred och göra allt för att uppnå fred, men även säga klart ifrån att den regering som vi respekterar, det land som vi är uppriktigt knutna till och som vi vill försvara, måste ändra sin politik, och att det är just för att vi vill försvara det som vi kräver en förändring.
Herr talman Cox! Vi har i dag träffat ordföranden i den judiska italienska församlingen, professor Luzzatto: Jag träffade honom för ett tag sedan och han krävde ett ingripande från Europaparlamentet. Jag vet hur svårt det är, herr talman, men jag tror att om även vi, som parlament, som delegation, som talman för parlamentet vill göra något, även om det är lite, för att underlätta denna väg mot freden, så låt oss alltså göra det! Europeiska unionen gjorde rätt som försökte, även om försöket avvisades. Om vi verkligen har ett ansvar, så måste vi ta det fullt ut.

Gawronski (PPE-DE).
Herr talman! Den senaste tidens diskussioner, även debatten i denna kammare, visar - som om det fortfarande skulle behövas - hur olika och hur långt ifrån varandra de olika förslagen står som framförs. Den tråkiga slutsats som man kan dra är att det i dag inte finns förutsättningar för att stoppa kriget i Mellanöstern. Och under tiden fortsätter två män i Mellanöstern, Sharon och Arafat - att äventyra stabiliteten i världen, och om de talar om fred så vill de i själva verket inte ha någon fred, de flyr från den, de undviker den, för varken den ene eller den andre vill ha någon fred, utan de hoppas och tror att de skall vinna kriget, den ene genom militär överlägsenhet, den andre genom själmordsattentat.
Effekterna av denna kris i Mellanöstern börjar bli kännbara i och påverka även våra länder, som Pasqua påpekade för ett tag sedan. Rasismen ökar, den drabbar resten av världen, Europa och Förenta staterna och skapa farliga hinder och skillnader mellan dessa båda områden, mellan Europa och Förenta staterna. Det är svårt att ana någon lösning, men som Solana sade för ett tag sedan, vi måste komma med förslag, och jag tror att någon form av internationell Marshallplan för att lösa åtminstone en liten del av palestiniernas problem skulle kunna bli ett viktigt bidrag.
Den italienska regeringen har sedan länge fört fram ett sådant initiativ, ett initiativ för att stödja Mellanösterns ekonomi och framför allt den palestinska ekonomin, ett initiativ som premiärminister Berlusconi nyligen presenterade inför alla sina europeiska kolleger. Jag tror att detta förslag bör stödjas av alla dem som verkligen vill se och hoppas på fred i Mellanöstern.

Soares (PSE).
Herr talman, ärade ledamöter! Jag stöder förslaget från min vän Barón Crespo i denna debatt om att Europaparlamentet skall lägga fram tre budskap: till toppmötet i Madrid, till Sharons regering och till den palestinska myndigheten, enligt hans förslag. Men det räcker inte med bara ord! Vi har redan sagt tillräckligt utan att få något gehör. Vi förödmjukades, trots det min vän Javier Solana försöker åstadkomma, genom den oacceptabla behandling Europeiska unionens delegation fick i Israel. Nu måste vi gå över till handling för att få respekt. I det aktuella läget som Sharons regering nu befinner sig, kan vi bara göra oss förstådda genom handling. Israel har upphört att vara en rättsstat, hur mycket det än kostar på att inse det. Den respekterar varken internationell rätt eller lag. Som kommissionär Chris Patten sade kan inte kampen mot terrorismen som vi alla stöder vara en förevändning för att kränka internationell lag. Därför stöder jag åtgärden, som måste ske snabbt, om att tills vidare upphäva associeringsavtalet mellan Israel och Europeiska unionen. Det är den enda väg vi har kvar. Vi måste också tillsammans med FN insistera på att skicka en militär interventionsstyrka för att garantera en vapenvila. Efter upprepade uttalanden från president Bush, vilka inte heller har fått några som helst följder, finns det ingen annan väg. Jag har respekterat Israel mycket men ser nu med stor sorg att Israels regering agerar som en verklig kolonialarmé som i kriget mot palestinierna inte ens respekterar Genèvekonventionen.

Nassauer (PPE-DE)
Herr talman, mina damer och herrar! Premiärminister Sharon hade lovat sitt folk fred och ökad säkerhet. I själva verket har hans politik lett till minskad säkerhet för Israel och minskad fred i regionen. Även i Europa måste vi kritisera de israeliska metoderna eftersom vi mäter Israel efter våra gemensamma mått, som är rättsstatlighet och skyddet för de mänskliga rättigheterna. Detta konstaterande får dock inte dölja kärnan i konflikten. Det handlar om rätten att existera, ja helt enkelt om Israels existens, inte om de arabiska grannstaternas existens. Till en säker existens hör ett liv utan terror. Israelerna har aldrig levt ett liv utan terror. Hela tiden har Israel inte bara hotats av utan också utsatts för terror av organisationer som Hamas och Jihad, som har kunnat utöva sitt blodiga hantverk närapå obehindrat i de palestinska områdena.
Ansvaret för terrorn vilar otvetydigt på den palestinske ledaren Arafat, som aldrig på allvar har tagit avstånd från terror, för att inte säga aldrig har motarbetat den effektivt. Den bristfälliga kampen mot terrorismen har förstört mycket av förtroendet. Europa skall inte ytterligare minska sitt inflytande genom att ge intryck av att inte längre kunna skilja mellan orsak och verkan. Men med terror och våld löser man inga konflikter. Därför måste bägge parter upphöra med de våldsamma striderna. Israel måste dra sig tillbaka från de palestinska områdena. Terrorismen från palestiniernas sida måste upphöra. Det måste ställas krav på båda sidor!
(Applåder)

Menéndez del Valle (PSE).
Herr talman! Ariel Sharons har fått kriget på hjärnan, det är krig vållar stora bekymmer, kriget och han är ett, han svor på att upphäva Osloavtalen och så är situationen för tillfället. Han förväxlar medvetet kampen mot terrorismen med avskaffandet av den palestinska myndigheten och de dagliga massakrerna. Han har med vårt samtycke och med sina tankers lyckats införa en ny politisk-administrativ kategori: nu finns det ockuperade och återockuperade palestinska territorier.
Jag välkomnar de råd som president Bush gav för att gärningsmännen till massakrerna skall dra sig tillbaka från det som de grymt och onödigt har förstört. Powell har erinrat som att presidenten inte ger order till premiärministern för en suverän stat, men det verkar inte som om råden tjänar så mycket till. Sharon kommer att ge order om tillbakadragande först när massakern har slutförts. Om inte vi alla, vi som inte utför massakrer, tillsammans beslutar att det finns en gräns, till och med för en stats suveränitet, när denna tolkas på ett sätt som fullständigt strider mot mänsklighetens värdighet och etik.
Jag tycker att utrikesminister Powell var mer klartänkt när han förklarade att vi riskerar att radikalisera en hel ny generation av palestinier och att många terrorister kanske väntar på att kunna agera när den nuvarande operationen avslutas. Detta är den möjliga effekten, att man gör sig av med de återhållsamma. Som ni vet demonstrerade nästan en miljon marockaner i Rabat i förrgår mot Sharon och för Palestina. De är återhållsamma eller radikala. Om vi inte stoppar Sharon nu, tillsammans, kommer hatet och radikaliseringen sprida sig till hela den islamiska världen. Vi måste agera nu, med konkreta och precisa åtgärder.

Van Orden (PPE-DE). -
Herr talman! Jag träffade både Shimon Peres och Yassir Arafat i Mellanöstern förra sommaren. Då var situationen förtvivlad. Det var en ond cirkel av brutalt våld samtidigt som man visste att det som behövdes för en lösning hade varit på bordet i Camp David och Taba.
Sedan dess har säkerhetssituationen försämrats på ett katastrofalt sätt. Extremistiska terrorister har begått de mest vidriga handlingar och avsiktligt spelat på utsatta människors känslor, fördomar, okunnighet och farhågor, i synnerhet i de muslimska samhällena, och väckt den djupaste fruktan bland israelerna. Vi bör ha Israels strategiska sårbarhet i åtanke, ett litet land, vars folk har utsatts för de hemskaste terroristattacker, på samma gång oförutsägbara och slumpmässiga samtidigt som de har organiserats och planerats för att effekten skall bli så blodig och förödande som möjligt.
Jag tänker på den israeliska moder som inte lät sina små barn åka med samma buss för att hon inte skulle förlora dem alla. Jag tänker på föräldrarna till de tonåringar och andra som har mördats eller lemlästats i oräkneliga terroristattacker av självmordsbombare. Det finns inte något moraliskt eller politiskt försvar för så fasansfulla handlingar.
Men jag har ingenting till övers för Ariel Sharon. I själva verket är jag förbryllad och förfärad över hans agerande. Å ena sidan har han krävt av palestinska myndigheten att den skall slå ner på terroristerna bland dem men å den andra har han lamslagit de organ som har möjlighet att vidta sådan åtgärder. Han har sökt förändra de arabiska folkens inställning till Israel, men genom sina handlingar har han bidragit till att ge näring åt ett uråldrigt hat i ännu en generation palestinier och underblåsa martyrkulten.
Vi måste erkänna det palestinska folkets förtvivlade belägenhet, så många av dem övergivna av sina arabiska bröder i flyktingläger i generationer, ett rov för extremister, så ofta som de har saknat en ledning som i avgörande stunder skulle kunna hjälpa dem att befria sig från deras elände. Detta är det råmaterial vi har att arbeta med.
I det här skedet bör Europeiska unionen inte se till sina egna intressen och försöka verka för en roll för sig själv, utan istället bör man vara balanserad, positiv och konstruktiv. Det skulle förvisso inte gagna EU om man tog ställning för en sida i denna fråga genom någon form av sanktioner mot Israel, till exempel. Det skulle endast uppfattas som betryggande av extremisterna och skärpa meningsskiljaktigheterna med Förenta staterna.
Det som nu behövs är ett djärvt, generöst, enträget internationellt initiativ tillsammans med de europeiska länderna, Förenta staterna, Ryssland och välmenande arabstater, där alla talar med en stämma. Vi måste samlas kring ett tydligt erbjudande om massivt internationellt bistånd. Det finns andra mörka krafter som väntar i kulisserna av denna konflikt. Tiden håller på att ta slut.

Berès (PSE).
Herr talman! Europa tror inte på kriget: Europa tror på freden, och alltså på en politisk lösning. Det förutsätter att alla tar sitt ansvar.
Bland arabländerna har Saudiarabien - som är ett viktigt land - nyligen tagit ett stort initiativ genom att lägga fram en plan för att övervinna krisen i hela regionen.
Låt oss alltså ta vårt ansvar, och i morgon i Madrid, herr höge representant, herr rådsföreträdare, herr kommissionär, hoppas jag att vi kan övertala president Bush sändebud om att tiden är inne att engagera sig i denna konflikt för att finna en lösning, som endast kan vara en politisk lösning.
Det förutsätter också att vi i morgon i säkerhetsrådet, när vapenstilleståndet kommer att ha införts, och när man uppnått ett tillbakadragande från de ockuperade territorierna, kommer att kunna sända en interventions- och övervakningsstyrka till området, som aldrig kommer att bli en styrka för fredspåtvingande, utan som kommer att ställa alla mot väggen - inför sitt ansvar - i säkerhetsrådet.
Merparten av de franska socialisterna är positiva till upphävandet av associeringsavtalet, men låt oss vara noga med att finna en lösning som bevarar vår förmåga att vända oss till alla parter, och med att inte införa mekanismer som kan missbrukas och som stärker solidariteten kring den part som vi vill straffa.
Inget av det som sker i Mellanöstern kan slutligen någonsin legitimera att antisemitiska handlingar utförs på olika håll i alla våra länder, på ett spritt eller organiserat sätt, som sänder oss tillbaka till det gångna seklets mörkaste timmar och väcker våra minnen.
Jag hoppas att vi alla kan sluta oss samman för att väcka människors medvetande, och att vi i våra länder bevarar en anda med tolerans, ömsesidig respekt och konfessionsfrihet.

Morillon (PPE-DE).
Herr talman! Inför det drama som just nu utspelar sig i Mellanöstern, kan vi inte göra annat än att upprepa vår övertygelse om att tillgripandet av extrema våldshandlingar inte kan leda till annat än en ökning av det lidande som redan är outhärdligt för alla slags befolkningar.
Under dessa omständigheter kan vi bara, för det första, stödja de mycket beslutsamma ståndpunkter som USA:s president intagit, som vi mycket väl vet är den ende i dag som verkligen kan påverka Ariel Sharons beslut. För det andra, och för att genomföra detta stöd, kan vi kräva att rådet och kommissionen inför alla de medel som står till deras förfogande för att underlätta en tillbakagång till freden, utan att utesluta ett eventuellt upphävande av associeringsavtalen. För det tredje kan vi slutligen uppmana Europeiska unionens regeringar att utan dröjsmål förbereda sitt nationella deltagande i genomförandet av en interventionsstyrka, om FN:s säkerhetsråd beslutar att införa en sådan. Jag kommer ihåg att jag i denna kammare sagt till våra kolleger i Knesset att det inte fanns något annat alternativ till en dämpning av situationen än denna lösning. Det är på dessa grunder, herr talman, som ett förslag till kompromissresolution har förhandlats fram. Jag skulle, liksom ni själv herr talman, vilja att detta förslag till kompromissresolution röstas igenom med största enhällighet.

Fava (PSE).
Herr talman! För tre dagar sedan var jag i Ramallah och följaktligen är jag en av de parlamentariker som Santini i går illvilligt anklagade för att ägna sig åt krigsturism. Jag kan försäkra honom om att det inte handlar om någon turism, bara om krig. Och för att få ett slut på detta krig behövs även vittnesbörden från ledamöterna av detta parlament. Där borta fick vi se saker som vi hade föredragit att inte se: Vi såg gränsposteringar som stängts av den israeliska armén, kulsprutesalvor som avlossats framför gamla och barn; vi såg stridsvagnar från den israeliska armén som rullat in på gården till sjukhuset i Ramallah. Om detta sjukhus inte har drabbats av samma öde som alla de andra offentliga palestinska byggnaderna, om det inte har utsatts för skändliga razzior, så beror det bland annat på det fredliga motståndet från dessa parlamentariker, deras vittnesbörd, deras röster.
Herr talman! Jag tror inte det finns mycket tid kvar. Det är svårt att få till stånd en fred utan hat mellan en armé som är van vid ockupation och en civilbefolkning som resignerat inför det faktum att man är ockuperade. Och ändå behövs det i dagens värld en fred utan några adjektiv och framför allt, som Morgantini påpekade, en fred utan segrar.

Souladakis (PSE).
Herr talman! Medan vi diskuterar här idag, pågår en tragedi i Palestina. En både humanitär och politisk tragedi. Om inte denna politik upphör, förstör den inte bara den nuvarande situationen, den förstör också möjligheterna till en framtida politisk lösning. Och denna katastrof gäller båda palestinier och israeler.
Mot denna bakgrund måste man fördöma Sharons politiska agerande. Den som i detta skede är neutral eller vägrar att ta ställning gör sig till medbrottsling. Det är dags för handling, initiativ och intervention. Alla andra utvägar är värdelösa och förödande. I morgon, herr Solana, skall ni träffa Powell och de andra för att diskutera. Jag hoppas att inte bara Powells åsikt kommer till uttryck utan också Bushs, Rumsfelds och Cheneys åsikter. Och ni förstår vad jag menar.
Men Europa, som i dag måste ta ställning till sina värderingar och principer, måste framföra det första budskapet om att man tror på vad man säger och omsätter det i handling. De förslag som framförts av olika kolleger måste utgöra aktiva anvisningar om hur man skall agera. Det är nu vi sätts på prov, det är nu vi ger ett exempel på vad vår politik innebär.

Solana
. (ES) Herr talman! Jag kommer av tidskäl kortfattat kommentera några punkter.
När det gäller det sista inlägget från Souladakis, vill jag säga att det inte är första gången vi talar med Colin Powell i morgon: vi talar med Colin Powell nästan varje dag och anledningen till att morgondagens möte kommer att äga rum är säkerligen delvis ett resultat av dessa samtal. Jag instämmer inte i åsikten att Euroepiska unionen inte har någon vikt alls, jag godtar inte denna känsla av självfrustration. Snarare tvärtom: anledningarna till att morgondagens möte i Madrid bestämdes är säkert denna kontakt, det engagemang vi har lagt ned för att försöka lösa problemet, ett möte där man kommer försöka uppnå att de viktiga aktörerna i denna konflikt når en gemensam överenskommelse för att försöka lösa den.
Inför morgondagen anser jag att det finns tre grundläggande budskap. Efteråt kommer vi att återvända till kammaren för att informera om utvecklingen av denna fråga genom parlamentarisk debatt.
Det första budskapet, som är ytterst viktigt, är att företrädarna för de viktiga aktörerna som kommer att mötas i morgon måste göra en ansträngning för att säkerhetsrådets resolution tillämpas omedelbart, utan dröjsmål. Jag upprepar: utan dröjsmål.
(Applåder)
Det faktum Ryska federationen och Förenta staterna för första gången kommer med en offentlig och gemensam förklaring av den här typen anser jag vara av yttersta vikt. Enligt min åsikt måste vi européer ställa oss bakom detta förslag och detta slags förklaringar.
För det andra: jag anser att vi göra allt som står i vår makt för att de viktigaste aktörerna som möts i morgon ser till att den palestinska myndigheten inte försämras ännu mer. Det är nödvändigt att göra allt som för att den palestinska myndigheten återfår sin kapacitet. Det är verkligen en motsägelse - vilket jag redan har understrukit - att begära att den palestinska myndigheten undertecknar en överenskommelse om eldupphör och att den anhåller de terrorister som befinner sig på fri fot någonstans i Palestina, när den inte förfogar över resurser för att göra det. I morse såg ni på nyheterna att Israels styrkor har dragit sig tillbaka från en stad. När de lämnade staden, bombarderade de den palestinska myndighetens högkvarter, vilket förstördes. Det är mycket motsägelsefullt att under morgondagens möte samtidigt begära att den palestinska myndigheten skall leda arbetet med att finna en lösning som leder till eldupphör. Som konsekvens av detta resonemang anser jag det vara av grundläggande vikt att detta budskap framförs och att det görs allvarligt och tydligt. Detta budskap måste vinna förståelse och det måste uttryckas tydligt så att alla förstår det, även våra israeliska vänner. Vi har alla många vänner i Israel som delar den här åsikten.
Den naturliga följden av denna tanke är att det internationella samfundet måste vara berett att sätta in styrkor i området. Detta är något som jag säger för första gången, och jag menar allvar. Enligt min åsikt måste vi börja överväga det här alternativet på allvar. Detta kommer dock inte att hända över en dag, och kan inte genomföras utan ett mandat. När det sägs att européerna militärt eller politiskt - eller på annat sätt, jag vet inte vilket - bör sätta in styrkor i territoriet står det klart att det behövs ett mandat för att göra det. Det är detta vi måste arbeta med: att möjligheten till internationell närvaro i området innefattas i säkerhetsrådets nästa resolution, när nödvändiga villkor uppfyllts. Jag anser att detta är en skälig åtgärd som Europeiska unionen kan stödja, men stödet måste vara gemensamt, och det är särskilt viktigt att Förenta staterna och Ryska federationen stöder det. Detta är vad vi bör göra.
Tredje frågan: i morgon måste vi sända en tydlig signal - inte bara vi européer, det måste vara en gemensam signal från alla huvudaktörer - om att det måste finnas ett politiskt perspektiv. Vi behöver inte skapa ett politiskt initiativ, det finns redan: det består av två stater med säkra gränser (den ena är den palestinska staten vars gränser bör fastläggas i enlighet med säkerhetsrådets resolutioner, det vill säga, de gränser som fastställdes år 1967) och att de kan leva tillsammans. Hur skall vi nå detta mål? Det är den svåra fråga vi har arbetat med under många månader. Det är möjligt att den enda vägen att komma dit är Tenetplanen och att Mitchellplanen tillämpas därefter. Jag känner mycket väl till Mitchellplanen eftersom jag utarbetade den tillsammans med senator Mitchell.
Jag börjar tvivla - och detta är anledningen till min djupa pessimism - att Tenetplanen, följd av Mitchellplanen och därefter förhandlingar - som jag inte vet när de kommer att äga rum - är den idealiska lösningen. Om vi inte har en samtalspartner på den palestinska sidan kommer det att bli att bli mycket svårt - som jag sade tidigare - att vi långsamt, steg för steg kan komma fram till en bra lösning. Detta är vad som oroar mig och det är därför jag är pessimistisk. Jag kan inte fiska upp någon mirakulös lösning ur byxfickan och det skulle vara naivt, dumt och ovärdigt er att förvänta er detta. Vi måste dock försöka finna en lösning, jag har vid något tillfälle sagt att vi behöver en plan av typen Mitchell express, en snabb Mitchellplan, inte för den tidpunkt som den utarbetades för, utan ett mycket snabbare Mitchellprogram som kan bidra till att vi så snabbt som möjligt kan komma fram till en slutlig överenskommelse.
Jag anser att det är av grundläggande vikt att vi begär att Beirutresolutionen - som inte har lästs särskilt noggrant, vilket bör göras eftersom den innehåller några mycket viktiga punkter - detta åtagande, denna utsträckta hand från arabvärlden mot Israels säkerhet även blir till en resolution från Förenta nationernas säkerhetsråd. Jag anser att detta skulle vara ytterligare en faktor för att parterna skall återfå förtroendet för varandra, ett förtroende som de tyvärr inte känner för närvarande.
(Applåder)
Slutligen, en personlig reflektion: jag vet att många av er har lidit mycket. Jag har sett vissa personer som har lidit särskilt mycket, som har utvisats från regionen. Jag kan säga er att jag förstår hur ni känner, precis som jag även har förståelse för palestiniernas och israelernas känslor. Jag har sett många palestinier dö och lida och i Israel har jag även mina gamla vänner och kolleger i frihetskampen som aldrig låter sina barn åka med samma buss till skolan och som delar upp sina barn av rädsla för att de skall dö i ett terroristattentat. Vi måste alla förstå detta mycket väl. Om vi inte har god förståelse för båda sidors ståndpunkter, kommer vi aldrig kunna lösa problemet. Vi måste alltså förstå problemet från grunden för att kunna lösa det.
En sista punkt: när det gäller mig själv, Javier Solana, kan ni lita på att jag kommer att anstränga mig till det yttersta för att arbeta för fred i Mellanöstern, precis som jag gjort hittills. Jag har arbetat för detta sedan Madridkonferensen för många år sedan och jag hoppas kunna fortsätta arbeta så länge jag har energi och kraft.
(Applåder)

de Miguel
. (ES) Herr talman! Jag kommer att fatta mig mycket kort. Jag kan naturligtvis inte göra annat än att stödja allt som den höge representanten sagt till svar på den debatt som har ägt rum här i parlamentet, och ordförandeskapet håller helt och fullt med det som sagts.
Jag vill utnyttja tillfället för att precisera två saker. För det första, morgondagens möte: jag anser att vi till viss grad bör vara nöjda med tanke på att det inte är någon tillfällighet att mötet äger rum i huvudstaden i det land som innehar unionens ordförandeskap. Mötet äger rum på unionens initiativ och är följaktligen den viktigaste åtgärd som har vidtagits hittills för att nå fred och det är faktiskt den enda reella möjlighet vi har för närvarande för att vi kunna samla alla aktörer i syfte att försöka bryta denna onda våldscirkel. Vi hoppas att alla har samma vilja som ordförandeskapet och naturligtvis hela unionen har, vilket parlamentet har uttryckt genom sitt stöd, till att man vid morgondagens möte gör en slutgiltig ansträngning.
Min andra kommentar, herr talman, handlar om behovet av att associeringsavtalet med Israel ses över och att detta avtal används som ett instrument, vilket många ledamöter tog upp. Jag vill betona att ordförandeskapet till fullo instämmer i denna handlingslinje och att Spaniens utrikesminister Piqué denna morgon har meddelat att han i samförstånd med kommissionen har för avsikt att sammankalla ett associeringsråd för att se över våra förbindelser med Israel.
(Applåder)
Ärade ledamöter, jag vill dock säga er att rådet måste vara enigt för att någon typ av åtgärder när det gäller associeringsavtalet skall kunna vidtas. Så är det, och jag antar att jag inte ens behöver säga det eftersom ni vet det mycket väl, men jag anser att det är viktigt att påpeka att ett sådant beslut inte bara beror på kommissionens och det nuvarande ordförandeskapets vilja, det beror på unionens medlemsstaters gemensamma vilja. Vi vet dock redan att parlamentet vill göra detta. Jag anser att det även återspeglas i den resolution som kommer att antas i morgon och jag hoppas att detta blir en vädjan till samvetet hos alla regeringar i unionens medlemstater.
(Applåder)

Talmannen. -
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00 på onsdag.
Jag vill tacka den höge representanten, rådet och kommissionen för deras deltagande i denna debatt, såväl som de av våra kolleger som har bidragit till den.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.10 och återupptogs kl. 21.00.)

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A5-0095/2002) från utskottet för regionalpolitik, transport och turism om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om inrättande av ett övervaknings- och informationssystem för sjötrafik i gemenskapen (11367/1/2001 - C5-0635/2001 - 2000/0325(COD)) och om upphävande av rådets direktiv 93/75/EEG (föredragande: Sterckx).

Sterckx (ELDR)
. (NL) Intresset kanske inte är överväldigande, men därför är inte den lagstiftning som vi nu talar om desto mindre viktig.
Vi har nu kommit till det fjärde betänkandet i Erikapaketet och jag tror att de två Erikapaketen tillsammans kan innebära ett stort steg i riktning mot mer säkerhet till sjöss.
I det första Erikapaketet hade vi hamnstatskontrollen, klassificeringsbolaget och de dubbelskroviga tankfartygen. Nu är vi vid det första betänkandet i det andra Erikapaketet, i vilket vi behandlar åtgärder för att förbättra kontroll- och informationssystem på fartyg och för att bättre hantera risker, främst vid dåligt väder. Det är avsikten med det direktiv som vi nu arbetar på. Det handlar alltså främst om förebyggande åtgärder och jag tror att de är mycket viktiga.
Först kontroll- och informationssystemet, där det handlar om att på fartyg installera transpondersystem som automatiskt vidarebefordrar ett antal uppgifter till land. Det viktiga i det sammanhanget är inte främst listan över vad som måste skickas - det är vi väl alla överens om - utan att de uppgifterna också blir förstådda mellan de olika medlemsstaterna; att datasystemen kan prata med varandra alltså, och människorna också. Jag tror att vi måste vara mycket uppmärksamma på att det verkligen sker.
För det andra, och det tror jag vi borde titta närmare på vid revideringen av direktivet, transpondrarnas räckvidd. Just nu är den relativt begränsad. Jag tror att det är i vårt intresse - och jag vänder mig till kommissionären - att vid revideringen av direktivet försöka att i samarbete med IMO ordna en större räckvidd, eventuellt med satellitkommunikation, och se till att det systemet egentligen täcker hela jordklotet.
En annan sak, den svarta lådan, som redan nämndes i betänkandet av kollega Watts. Det var vi naturligtvis tvungna att kämpa hårt för, men den är med nu. Den svarta lådan är inte heller något undergörande medel men det är dock ett mycket nyttigt hjälpmedel och vi måste också se till att det hjälpmedlet används i förebyggande syfte, att vi lär oss av olyckor och olyckstillbud att undvika andra olyckor.
Vi riktar våra kontroller främst mot fartyg med högre risk, på grund av deras last, på grund av deras bakgrund. Vi måste också se till att varje olyckstillbud - och det tycker jag är en mycket bra punkt i kommissionens förslag - i fortsättningen anmäls så att vi bättre känner till vad som verkligen händer ute till sjöss, vilket hittills varit ganska begränsat.
Nästa punkt har att göra med det faktum att de flesta allvarliga olyckor till sjöss, med omfattande och allvarliga konsekvenser, inträffar vid dåligt väder, och handlar om en bättre hantering av riskerna vid dåligt väder och storm till havs. I det sammanhanget har vi kunnat införa ett antal saker som jag tror kan vara till hjälp och jag tycker att parlamentets bidrag varit stort i det sammanhanget. Myndigheterna måste vidta åtgärder vid dåligt väder: bättre information till kaptenen, utfärda ett förbud mot att anlöpa eller lämna hamnen, specifikt anpassat efter varje enskild situation i varje enskild hamn, förbjuda bunkring till havs, etc. Jag vill dock betona att ansvaret för fartyget hur som helst ligger hos kaptenen. Jag tror att vi sagt det tydligt i parlamentet också och att det är en mycket viktig punkt.
En annan sak är att medlemsstaterna måste bistå fartyg i nöd. Det tycker jag är mycket viktigt och det är också något som parlamentet tillsammans med kommissionen och rådet skärpt till jämfört med den ursprungliga texten. Skyddade platser, trygga hamnar för fartyg i nöd - Erika har bevisat att det behövs -, och bra utrustning - och för mig betyder det också bogserbåtar och anläggningar för bekämpning av föroreningar -, en timing, fastställande av en sträng tidsfrist inom vilken medlemsstater måste ha tillkännagivit sina åtgärder, nämligen 18 månader, - det har parlamentet lagt till -, och ersättning till en hamn eller kustort som tar emot ett fartyg. Kommissionen har föresatt sig att undersöka det och inom tre år rapportera till parlamentet för att se efter hur läget är.
Kolleger! Jag vill tacka alla som medverkat för deras bidrag, för det arbete som lagts ned. Jag tycker att vi gjort ett bra jobb. Jag vill också tacka kommissionens förvaltning och personerna i rådet, jag tycker nämligen att det har varit ett mycket konstruktivt samarbete och att vi till sist lyckats få fram en bra lagstiftning.
Det viktiga, fru kommissionär, är att vi nu vartefter vi betar av de sex åtgärderna i de två Erikapaketen, också kontrollerar vad som händer. Europaparlamentet, för min del de olika betänkandenas föredragande, bör tillsammans med kommissionen regelbundet ta reda på hur långt vi kommit och vilka svårigheter som förekommer.
Vi har nu en lagstiftning, jag tycker att vi utarbetat en bra lagstiftning, men säkerheten, herr talman, är människors verk, även till sjöss. Jag tycker att vi även bör investera i de människorna, även i unionen, i personer som till sjöss och på land gör en bättre säkerhetskontroll.

Hatzidakis (PPE-DE).
Herr talman, fru vice talman! Paketet Erika II, liksom dess föregångare Erika I, innebär viktiga steg i arbetet på att bygga upp trovärdiga säkerhetsåtgärder och att skydda havsmiljön, och alla erkänner att detta utan tvivel är betydelsefullt.
Det åtgärdspaket som vi i dag uppmanas att godkänna tycker jag lyckas åstadkomma den rätta balansen. Det visar sig således ännu en gång att skyddet och den kvalitativa förbättringen av sjötrafiken har ett direkt samband med ökad sjöfartssäkerhet, liksom även med behovet att skydda inte bara människoliv utan också havsmiljön. Därför skulle jag vilja gratulera Sterckx, som har arbetat oförtröttligt under lång tid för att komma fram till det resultat som vi i dag har att behandla.
Kommissionens ursprungliga förslag innehöll positiva bestämmelser med syfte att förbättra sjösäkerheten och att minska risken för nedsmutsning av havet genom olyckshändelser. I förslaget krävs att fartygen skall använda transpondrar och färdskrivare, den s.k. svarta lådan. Detta har faktiskt uppnåtts i Watts betänkande, som kräver att fartygen skall rätta sig efter övervaknings- och informationssystemen för sjötrafik, att man skall förbättra systemen för identifiering av fartyg, osv.
Parlamentet godkände vid den första behandlingen 29 ändringsförslag, som enligt min mening innebär förbättringar i förhållande till kommissionens förslag, och jag vill påpeka att rådet sedan godkänt de flesta av parlamentets förslag, vilket tyder på en konstruktiv inställning. Det finns dock fortfarande några frågor som måste lösas, och därför anser jag att vi har goda skäl att lägga fram de 9 ändringsförslag som vi godkänt i utskottet för regionalpolitik, transport och turism. Därigenom kan vi ange en konkret färdriktning, som visar vägen både för kommissionen och för rådet.
Jag vill helt kort kommentera tre av ändringsförslagen. Ändringsförlag 1 innebär i själva verket att man ytterligare försöker klargöra att en medlemsstat, när väder- eller sjöförhållanden är ytterst ogynnsamma, kan inskränka ett fartygs möjligheter såväl att lämna som att anlöpa hamn, eftersom ett fartyg som ligger i hamn ibland utgör en större fara för säkerheten och en fara för nedsmutsning just i hamnen. Jag anser att det är helt rätt, när vårt utskott, utskottet för regionalpolitik, transport och turism, hävdar att beslutet om att lämna en hamn bör överlåtas till befälhavaren, som givetvis bör förklara av vilka skäl han eller hon fattar ett konkret beslut.
I ändringsförslag 2 försöker vi på ett mera realistiskt sätt hantera frågan om de kostnader för förorsakad nedsmutsning eller skada som en hamn kan drabbas av. Det är således rimligt att hamnarna blir mera benägna att ta emot ett fartyg som är i dåligt skick, när hamnmyndigheterna vet att de kommer att få en rimlig och omedelbar ersättning för de utgifter som saneringsarbetet medför.
Ändringsförslag 3, slutligen, innebär att man omedelbart skall ställa nödvändiga resurser till medlemsstaternas förfogande, för att nödhamnarna skall få fullgoda resurser och anläggningar för assistans, bärgning och sanering av föroreningar. Och för att uppnå detta mål är det viktigt att Sterckx förslag innebär en frist på 18 månader, så att dessa förslag inte bara blir en from förhoppning utan blir juridiskt bindande för alla Europeiska unionens medlemsstater.

Watts (PSE). -
Herr talman! Vi vidtar åtgärder som ett parlament, som en Europeisk union, för att göra våra hav säkrare på grund av tragiska händelser som förlusten av Herald of Free Enterprise Scandinavian Star, Estonia och, nu senast, Erika. Vi inför en serie åtgärder för att se till att sådana händelser aldrig mer kan inträffa. Vi räddar liv och vi sparar den marina miljön. Därför applåderar jag kommissionen och kommissionären för hennes engagemang att förbättra säkerheten på våra hav och rådet för dess beredvillighet att besluta tillsammans med parlamentet. I synnerhet vill jag hylla föredraganden för hans beslutsamhet att göra ett redan gott förslag både starkare och tydligare.
De viktigaste delarna är övervakning och information, transpondrar på varje fartyg och övervakning av alla sjöfartsmyndigheter, en viktig del av vårt åtgärdspaket - Erikapaketet. På så vis kommer vi att se till att det inte finns någonstans där fartyg som inte uppfyller normerna kan gömmas undan, att alla fartyg kommer att bevakas och övervakas och att de inte kan smita undan att uppfylla sina internationella åtaganden. Det är vårt budskap till fartyg som inte uppfyller normerna och fartyg som seglar under bekvämlighetsflagg.
För det andra sammanfaller förslaget med mitt betänkande om hamnstatskontroll. I synnerhet den svarta lådan för registrering av färddata. Som föredraganden har sagt kommer detta inte bara att göra det möjligt för oss att dra lärdom av tidigare händelser utan att förhindra att problem överhuvudtaget inträffar.
Vi ger verklig hjälp till fartyg i sjönöd för att se till att de manövreras på rätt sätt i nödsituationer och fyller därigenom igen en lucka i säkerhetskedjan.
I likhet med föredraganden vill jag se till att denna och andra åtgärder enligt Erikapaketet följs. Detta är kanske den största utmaningen vi står inför som en gemenskap. Vi vill se till att all denna nya lagstiftning kommer att uppfyllas, inte bara av fartygsoperatörerna, utan även av medlemsstaterna själva, vilka tråkigt nog genom åren har visat en motvillighet mot att följa gemenskapsrätten. Jag hoppas att Erikaföredragandena inom kort kan träffa kommissionären för att hjälpa till att föra fram förslag om hur parlamentet bäst kan se till att medlemsstaterna uppfyller de hårdare förpliktelserna.
Slutligen hoppas jag att våra ändringsförslag kan godkännas i sin helhet för att undvika medbeslutande och garantera att denna lagstiftning, som kommer att betyda så mycket för att göra våra hav säkrare, förs in i regelverket så snart det är möjligt.

Pohjamo (ELDR).
Herr talman! Jag vill tacka Sterckx för att han grundligt fördjupat sig i frågan och utarbetat betänkandet på bästa sätt. I detta förslag till direktiv som hänför sig till Erika II-paketet har man uppmärksammat viktiga aspekter när det gäller att öka sjösäkerheten och minska skadlig inverkan på miljön till följd av olyckor. Sjötrafiken föredras bland annat för att den är miljövänlig. Den är speciellt viktig i EU:s randområden samt i handelstrafiken mellan EU och tredje land. Olycksrisken har dock ökat i takt med ökad trafik.
Utskottet har på nytt godkänt vissa säkerhetsförbättrande förslag, vilka inte ingår i rådets gemensamma ståndpunkt. Särskilt viktigt är det att se till att räddnings- och oljebekämpningsutrustningen vid alla kustområden är tillräcklig. Likaså måste man etablera nödvändiga spanings- och räddningstjänster. Utöver en ytterligare skärpning av reglerna måste man se till att lösningarna är realistiska och även genomförbara. Med tanke på allas bästa är det dock viktigt att förslaget godkänns snabbt och att man verkligen gör framsteg i säkerhetsfrågorna.
Eftersom direktivet snabbt bör godkännas och verkställas är det inte ändamålsenligt att vänta på beslutet från Internationella sjöfartsorganisationens sammanträde i december. Direktivets bilagor kan ändras i kommittéförfarandet för att de skall överensstämma med IMO:s beslut. Med detta förfarande kan man enkelt och snabbt införa de internationellt överenskomna gränserna i direktivet.
Jag vill ännu påpeka att lösningar enbart inom unionen för ökandet av sjöfartssäkerheten inte är tillräckliga; det behövs globala överenskommelser för att exempelvis avgöra ansvarsfrågan.

Varaut (NI).
Först och främst skulle jag vilja gratulera föredraganden till kvaliteten hos hans arbete, och jag tror liksom han att vi går mot en utmärkt text. Det är sant att vi har kommit en bra bit på väg, för efter dramat med Amoco Cadiz, som alla européer och särskilt alla fransmän minns, hände det inte någonting, utan saker och ting förvärrades tvärtom, eftersom oljeproducenterna valde att dra sig ur oljetransporterna för att inte längre behöva se sitt namn på skrovet på förlista fartyg, och för att inte längre förknippas med alla dessa förlisningar och föroreningar. Detta fick dramatiska följder, eftersom sjötransporterna och oljetransporterna hade blivit ett isolerat vinstcentrum som alltså, liksom alla vinstcentrum, var tvunget att begränsa sina kostnader och att skapa vinster, och att leva under påtryckningar från de som bestämde, det vill säga oljeproducenterna. Av detta följde obestridliga följder för transport- och säkerhetskvaliteten, eftersom fartygens genomsnittsålder hade fördubblats under 15 år, så det finns alltså ett uppenbart samband mellan fartygens genomsnittliga ålder och antalet olyckor.
Vårt parlament är alltså särskilt berättigat att ingripa i dessa frågor, inte bara för att de rör miljön, utan också för att de till sin natur är gränsöverskridande, och vi går mot en bra text, men jag skulle vilja betona en särskild punkt. Visst är det bra med trafikkontroller, registrering av uppgifter och identifiering, men det vore mycket rimligt, i samma motståndsanda mot ekonomiska påtryckningar, att se till att utfarten ur hamnarna vid svåra sjöförhållanden inte bara beror på kaptenen, som till sin natur kan befinna sig under ekonomiska påtryckningar, utan att det beror på hamnmyndigheterna, som vid sidan av alla ekonomiska aspekter, kan avgöra om det är rimligt eller inte att gå till sjöss.

Jarzembowski (PPE-DE)
Herr talman, ärade fru vice ordförande! Det är enligt min mening avgörande att rådet snabbt kan fatta beslut om vad vi skall besluta i morgondagens andra behandling.
Föredraganden har ju varit mycket försiktig. Han har inte rusat på med andra behandlingen bara för att vi vill ha snabba beslut, för ärligt talat: det är faktiskt väldigt länge sedan Erika II gick under. Därför måste vi snabbt vidta åtgärder, och jag vill informera om att transpondrarna inte enbart lämpar sig för övervakning, utan framför allt för räddningsinsatser. Om ett fartyg alltså verkligen befinner sig i nöd och inte har tillräckligt med ballast att dumpa, kan det nås och räddas snabbare via transpondrarna.
Våra krav på att fartyg skall utrustas med transpondrar och färdskrivare är med hänsyn till rådet egentligen mycket blygsamma. Vi får verkligen hoppas att Internationella sjöfartsorganisationen (IMO) i höst fattar beslut om en snabbare tidsplan som vi också kan genomföra snabbt.
Fru kommissionär, det är helt avgörande att vi reagerar snabbare - kollegan Sterckx var vänlig nog att ge er tre år för att reglera skadestånden för hamnar som tar emot fartyg i nöd. Erika hade inte behövt gå under om hon hade kunnat anlöpa hamnarna, och därför är hon ett typexempel. Vi behöver tillflyktshamnar för att säkra fartygen, men för att hamnarna verkligen skall ta emot fartygen måste vi ge ekonomisk kompensation. Fru kommissionär, om ni kan skynda på en reglering av detta kommer hamnarnas beredskap för att ta emot fartyg som har problem att bli mycket större, och därmed kan vi undvika fall liknande Erika II.
(Applåder)

De Palacio
. (ES)Herr talman, ärade ledamöter! Alla vi som engagerar oss i sjöfartssäkerheten och för skyddet av våra hav - och naturligtvis kommer skyddet av besättningarna främst inom sjöfartsskyddet - i bevittnar i dag slutförandet av ytterligare en åtgärd inom paketen Erika I och Erika II, en samling åtgärder som förser Europeiska unionen med tillräckliga och lämpliga instrument för att genomföra verkliga förebyggande åtgärder och undvika olyckor till havs.
Erikas skeppsbrott erinrade världen om den ständiga risk som sjötransporter av produkter som härrör från petroleum utgör och visade klart och tydligt på behovet av att bättre känna till och bevaka sjöfartstrafiken längs de europeiska kusterna. De åtgärder som kommissionen har föreslagit har gått mycket längre och har inte begränsats till förslag för oljesektorn, utan har utvidgats till att gälla sjöfartstrafiken i allmänhet. Dagens förslag om direktivet om bevakning av sjöfartstrafik är ett svar på denna oro. Där fastställs en övergripande strategi som är avsedd att garantera en hög nivå av trafiksäkerhet längs de europeiska kusterna och målet är - jag betonar detta - förebyggande genom en mer exakt identifiering och ökad övervakning av fartygen. Målet är även att förbättra kustmyndigheternas ingripande om en olycka inträffar eller vid risk för olycka, eftersom kontroll av hamnar, fastställande av skyddade hamnar och hjälp till fartyg i nöd är några av de absolut viktigaste faktorerna, vilket Hatzidakis sade.
Under hela analysen och diskussionen om detta förslag har kommissionen aktivt stötts av parlamentet, denna gång liksom vid tidigare tillfällen och särskilt genom de konstruktiva bidragen från föredraganden Sterckx. Jag anser att samarbetet mellan de båda institutionerna har gett resultat och i dag är vi mycket nära att nå en definitiv överenskommelse om en text som från början innehöll en hel del känsliga frågor, som till exempel förbud att gå ut till havs vid dåligt väder och även de skyddade hamnarna, som jag nyss tog upp och även skyldigheten att ha transpondrar eller svarta lådor ombord. I detta sammanhang vill jag än en gång berömma Watts smidighet, eftersom detta har lett till att vi har kunnat nå en överenskommelse med rådet sedan förlikningsprocessen om direktivet om hamnstatskontroll.
Jag vill betona att skadestånden när det gäller skyddade hamnar, de skador som ett basiskt element kan orsaka - och jag instämmer i vad Jarzembowski sade - för att uppnå att unionens medlemsstater ställer skyddade hamnar till förfogande, är en absolut grundläggande fråga.
Ärade ledamöter! Jag avslutar med att återigen tacka för det fantastiska arbete som föredraganden, Sterckx har genomfört. Tack även till alla ansvariga inom det behöriga utskottet. Jag instämmer i många av de saker som bekymrar er och vi kommer att godta alla framlagda ändringsförslag. I det här sammanhanget betonar jag att uppföljningen av det här betänkandet efter tre år och bedömningen av verkligheten, frågan om kontroll av skyddade platser och hjälp till fartyg. Vi har alltså godtagit alla ändringsförslag och vi hoppas att även rådet kommer att godta dem, eftersom vi då slipper ett förlikningsförfarande.
Inom kort kommer vi att lägga fram den sista åtgärd vi har kvar för att slutföra detta paket, vilket kommer att leda till att vi avsevärt kommer att kunna förbättra säkerheten i sjöfartstransporten. Efter att kommissionen har godkänt de åtgärder som berör passagerartransporter, kommer vi att lägga fram åtgärder för besättningarna, vilka är den mänskliga faktorn och därmed alltid en avgörande faktor.
(Applåder)

Talmannen. -
Tack, kommissionär De Palacio!
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0059/2002) av Palacio Vallelersundi för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om förslaget till rådets förordning om gemenskapspatent (KOM(2000) 412 - C5-0461/2000 - 2000/0177(CNS)).

Palacio Vallelersundi (PPE-DE)
. (ES) Herr talman! Jag vill börja med att säga att jag är nöjd med det här betänkandet, eftersom det utgör slutet på en lång tids arbete inom utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, som jag har haft äran att vara ordförande för under en stor del av detta långvariga arbete, förutom att vara föredragande för nämnda betänkande.
Vi lägger i dag fram Europaparlamentets betänkande om ett gemenskapspatent. Jag vill för det första säga att Europaparlamentet i det här fallet endast har befogenhet för att utarbeta betänkandet. Detta är den första fråga som - jag vill inte att den har hanterats dåligt - men som jag hur som vill betona ur Europaparlamentets synpunkt.
Vi behandlar ett förslag från Europeiska kommissionen från augusti 2000 - det har alltså gått en tid - som togs upp av Europeiska rådet i Lissabon, där man betonade vikten av att inrätta ett europeiskt patent före utgången av år 2001, vid Europeiska rådet i Barcelona togs frågan upp på nytt och rådet uppmanar att en politisk ståndpunkt antas vid rådet (inre marknaden) den 21 maj.
Dessa uppgifter är kännetecknande för en debatt som har varit svår eftersom antagandet av ett europeiskt patent inte är en bagatellartad fråga. Detta är vårt andra försök och jag tror och hoppas att vi den här gången kommer att kunna inrätta ett gemenskapspatent. Vi behöver ett gemenskapspatent som täcker unionens territorium, som kompletterar det europeiska patentet och de nationella patenten och som är konkurrenskraftigt i världen. Detta är de tre grundläggande punkter som Europeiska unionen använde som referensgrund och som utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden har utgått från.
För oss, herr talman, och framför allt på grund av att vi endast har ett enda betänkande har det varit mycket viktigt att nå enighet i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. Jag tror att vi har lyckats. Jag hoppas att man vid morgondagens omröstning i plenum stöder utskottet för rättsliga frågor och den inre marknadens grundläggande åsikter. Vi har kommit fram till denna ståndpunkt efter många timmars diskussioner om följande tre grundläggande punkter, som utgör de tre grundpelarna i gemenskapspatentet:
För det första, de nationella patentverkens roll: när vi väl har ett gemenskapspatent kommer de nationella patentverkens roll att minskas avsevärt, utom i de fall vi tilldelar dem kompletterande uppgifter. I utskottet för rättsliga frågors betänkande förutses möjligheten att de nationella patentverken deltar i den första fasen av hanteringen av gemenskapspatentet - sökningen - under förutsättning att man kan garantera en tillräcklig kvalitetsnivå. Detta är den första grundtanke som utskottet för rättsliga frågor har enats om.
För det andra, den rättsliga frågan: kommissionens förslag är ambitiöst, men har inte någon rättslig grund i fördraget för närvarande. Patentet bör grundas på en bestämmelse ur Nicefördraget som inte har trätt i kraft ännu, vilken handlar om att föreslå en gemenskapsrättslig grund som är centraliserad från första instans. Nåväl, herr talman, efter långa diskussioner har utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden enhälligt beslutat att följa Europeiska kommissionens riktlinje, men utan att gå lika långt: vi föreslår fortfarande en första nationell instans även om många faktorer redan har blivit gemensamma och jag anser att det är en utgångspunkt för funderingarna som rådet bör ta upp om vi vill ha ett sådant patent som vi behöver.
För det tredje, arbetsspråken: i kommissionens nuvarande förslag vill man behålla systemet för det europeiska patentet, det vill säga tre arbetsspråk (engelska, franska och tyska). Som föredragande och med tanke på att det engelska språket är mycket mer än en medlemsstats språk, att det är ett lingua franca för forskningen, föreslog jag att det enda arbetsspråket skall vara engelska. Till slut har vi på grund av frågor som berör kulturell och språklig mångfald, frågor som parlamentet värnar om, har vi enats om att Alicantesystemet är det lämpligaste, det vill säga, fem arbetsspråk. Jag anser att parlamentet här ger en viktig politisk signal som bör få rådet att fundera när det är dags att enas. Jag säger detta med tanke på de senaste nyheter jag fått från rådets arbetsgrupp.

Lehne (PPE-DE)
Herr talman, mina damer och herrar! Låt mig inledningsvis på min partigrupps vägnar hjärtligt tacka föredraganden för hennes betänkande. Eftersom det rör sig om en lika komplicerad som viktig fråga har det med nödvändighet tagit lite tid, men nu har vi kommit fram till en kompromiss som kan godtas av majoriteten i kammaren. Alla inblandade kommer inte att bli lyckliga, men det är ju det som är kärnan i en kompromiss. Resultatet är gott.
Med tanke på den begränsade tid som står till mitt förfogande tar jag enbart upp en sak som jag har sett som avgörande under samråden, nämligen frågan om domstolssystemen. Kommissionen föreslog ursprungligen att vi, så att säga parallellt med rådande nationella strukturer, skulle skapa ett rent europeiskt domstolssystem. Låt mig återigen betona det jag hela tiden har sagt - jag menar att detta är helt fel väg att gå.
Vi skall inte göra om det misstag som USA har begått i sin domstolsstruktur genom att skapa ett delstatssystem vid sidan av det statliga systemet för domstolar, allt enligt mottot: Domstolarna i delstaterna beslutar om delstatslagarna och de statliga domstolarna om de statliga lagarna. Detta är föga meningsfullt, det låter sig inte förklaras för skattebetalarna, det kostar mycket pengar och leder till att rättspraxis tar olika riktningar.
Vi menar snarare att det är självklart att de europeiska domstolarna också är nationella domstolar och att nationella domstolar helt självklart skall tillämpa såväl europeisk lagstiftning som den egna statens lagstiftning. Därför är det som står i Anna Palacio Vallelersundis betänkande ett avgörande framsteg, nämligen att de kompetenser som finns på nationell nivå i framtiden även skall kunna utnyttjas mer för den europeiska lagstiftningen och omfatta de nationella domstolarnas första instans. För att lagstiftningen skall förbli enhetlig och för att lagstiftningen i Europa inte skall utvecklas i olika riktningar, kommer det att finnas en överordnad europeisk domstol i andra instans. Jag anser att det är ett bra förslag.
Herr talman, jag ber om förståelse för att jag tyvärr måste lämna parlamentssammanträdet, men jag har andra plikter och måste delta i ett annat möte. Jag ber om ursäkt för detta och tackar så hjärtligt för uppmärksamheten.

Medina Ortega (PSE).
Herr talman! Även jag vill gratulera mina kolleger Lehne och Palacio Vallelersundi till det arbete de har genomfört med detta betänkande.
Europaparlamentet har endast rådfrågande befogenheter i den här frågan som Palacio Vallelersundi betonade. Vi är alltså i händerna på kommissionen och rådet. Jag anser dock även att Europaparlamentet ger goda råd. För det första, vilket Palacio Vallelersundi betonade, när det gäller de nationella patentverkens roll, som är viktig i en gemenskap som vår.
För det andra, som Lehne sade, har vi den rättsliga frågan. Häromdagen sade mig några advokater från stora nordamerikanska kontor att fördelen med det nordamerikanska federala systemet är att delstaternas jurisdiktion i allmänhet tenderar att vara för lokala företag och konsumenter, medan man i de stora företagen föredrar att vända sig till det federala rättsystemet, som tenderar att vara mer positivt inställda till dem. Vi måste förmodligen överväga om tilldelandet av befogenheter till en särskild rättsinstans inom gemenskapen kanske leder till en obalans och till vad nordamerikanerna kallar för forum shopping, vilket går ut på att varje advokat eller expert på rättsliga frågor lägger fram sitt ärende i en rättsinstans som är mest fördelaktig för honom eller henne.
Jag vill även ta upp en annan aspekt, nämligen att vi har kommit fram till detta nya europeiska patent genom att indirekt ansluta oss till en redan befintlig internationell konvention. Detta medför problem bland dem som betonar den språkliga frågan, som är viktig för Europeiska unionen.
Den europeiska gemenskapen är inte en federal union, den närmar sig snarare ett slags konfederation, i vilken de nationella kulturerna och traditionerna är mycket viktiga. Närmare bestämt, för ett land som Spanien och för de 500 miljoner personer som talar spanska, kommer det faktum att de måste använda ett språk som inte är deras eget medföra en stor begränsning när det gäller att utveckla forskning, inte bara i vårt land, utan i alla de länder som har förlitat sig på det spanska patentverket för att patentera uppfinningar.
Europaparlamentet kan endast komma med en rekommendation, vilket görs i skäl 2 när det gäller artikel 5. Parlamentet rekommenderar, som Palacio Vallelersundi nämnde, att man tillämpar Alicantesystemet, som har fungerat bra med fem språk och fortfarande gör det. Detta system möjliggör ett stort gemenskapsdeltagande samtidigt som det inte är dyrt. Vi har noterat att systemet är lätt att anpassa till Europeiska unionens krav.
Jag anser att parlamentets förslag och den överenskommelse vi har nått i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden är förnuftiga. Därför stöder vår grupp alla ändringsförslag som har antagits i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. Dock anser vi inte att det är lämpligt att rösta ja till något av de andra ändringsförslagen för närvarande, eftersom detta skulle rubba den jämvikt som vi har nått i utskottet.

Manders (ELDR).
Herr talman, ärade kommissionär, ledamöter, kolleger! Även för vår partigrupps räkning vill jag tacka föredraganden för allt hennes arbete och jag vill inrikta mig på tre frågor: ett mycket praktiskt tillvägagångssätt, ett mindre politiskt tillvägagångssätt, såsom jag hört från flera kolleger.
Det första är språkproblemet, och det har vi lagt fram ett ändringsförslag om, ändringsförslag 31, eftersom det nämligen för näringslivet i Europa är av stor betydelse att det europeiska patentet blir av, att det bildas en enda stor marknad, och vi beklagar att det vid toppmötet i Laeken sköts fram till den 21 maj. Diskussionen kring språkbruket vittnar mer om en politisk känsla än om verklighetssinne, som jag redan sagt. I Lissabon kom vi överens om att göra den europeiska ekonomin till den konkurrenskraftigaste kunskapsekonomin i världen och jag anser att vi inte uppfyller den föresatsen när det verkligen gäller och det visar sig i de många ändringsförslagen i den här frågan.
Översättningskostnaderna kommer att göra priset för patentet oproportionerligt högt och det är till nackdel för konkurrensläget för företag på den europeiska marknaden jämfört med företag på andra stora marknader såsom Förenta staterna och Japan. Det europeiska näringslivet har till och med sagt att det inte kommer att utnyttja det europeiska patentet om det blir för dyrt.
Sedan vill jag ta upp det rättsliga. Vi anser att det vore mycket illa, i motsats till det som Lehne sade, om det kommer ett europeiskt lapptäcke, där varje domstol gör en annan tolkning av det europeiska gemenskapspatentet. Vi anser att det måste inrättas en central domstol som fäller en dom i första instans och sedan EG-domstolen för överklaganden.
Sedan kommer jag till den sista punkten och det är grundlagsfrågan. Vi anser som liberaler att det vore bra om Europa inför ett enda europeiskt patent, fritt från konventionen, alltså utan att ansluta sig till konventionen, så att Europaparlamentet behåller sitt demokratiska inflytande på det europeiska patentet och att det europeiska regelverket kan anpassas till det europeiska patentet. Herr talman, jag tackar er för det här tillfället och jag tackar var och en för uppmärksamheten!

MacCormick (Verts/ALE). -
Herr talman! I likhet med alla andra här uppskattar jag Palacio Vallelersundis arbete som föredragande oerhört mycket, delvis därför att vi uppskattade hennes arbete som ordförande för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden så mycket.
Jag är i stort sett överens med de tre punkter hon önskade att vi skulle koncentrera oss på, men i fråga om en av dem har jag en annan uppfattning. Vi är alla överens om vikten av att bevara en roll för de nationella patentmyndigheterna. När det gäller den andra punkten om behörighet, så är det många av oss som tycker att en del av det genialiska i utvecklingen av Europeiska gemenskapen är att rättsskipningen till stor del var decentraliserad och att gemenskapens domstolar, i synnerhet när det gäller privaträtt och handelsrätt, spelade en rådgivande eller sekundär roll medan de viktigaste behörigheterna var lokaliserade. Detta är en viktig princip som bör bevaras - om det är möjligt utan att förstöra patentsystemet. Som Lehne sade finns det vägval som kan leda till en utspridning av gemenskapens befogenheter och parallella befogenheter mellan de nationella systemen och gemenskapens system. Det skulle vara väldigt tråkigt. Så jag hoppas att förslagen om befogenheter kommer att godkännas.
Sedan har vi frågan om översättningssystemet, en fråga där jag, med all respekt för Palacio Vallelersundi, har en annan uppfattning och det har även min grupp. Vi anser att det viktigt att upprätthålla det befintliga systemet inom Europeiska patentverket. Å andra sidan anser vi även att människor bör ha möjlighet att inkomma med patentkrav på deras eget språk. Därför anser vi att det bör översättas till samtliga övriga språk - inte hela förfarandet utan endast, som det sägs i ändringsförslag 20(c) ?meddelas på det språk som används i ansökan och på det officiella språk på vilket förfarandet har skett, ledsagat av en översättning av patentkraven och en kort sammanfattning till gemenskapens övriga officiella språk? och därefter punkt (d), ?översättningar skall utföras av Översättningscentrum för Europeiska unionens organ och kostnaderna bäras av Europeiska unionen?.
Att bevara principen om jämställdhet mellan språken är en viktig del av Europeiska unionens insatser för det allmänna bästa. Unionen bör betala för det. Det bör inte bli en kostnad för patentinnehavarna. Därför är invändningarna om att Europapatentet blir för dyrt inte tillämpliga.

Schröder, Ilka (GUE/NGL)
Herr talman, kära kolleger! För mig är den avgörande frågan i betänkandet inte frågan om när vilka nationella domstolar skall vara ansvariga för ett europeiskt patent. För mig handlar det mycket mer om vilket syfte förslaget har och vad ett sådant patent egentligen åstadkommer.
Betänkandet och ytterligare andra planerade ändringar av gemenskapspatentet skall göra patentansökningarna mer attraktiva genom att patentskyddet utvidgas till att gälla omedelbart inom Europeiska unionen.
Ett patent ger intrycket att ansökaren har uppfunnit allt det som hennes patentansökan gäller. I regel stöder hon sig dock på allsköns kunskap som människor före henne har utvecklat och vidareutvecklat och som hon endast kan utnyttja, och det gratis, så länge det inte faller under patentlagarna. Inte minst under nuvarande arbete för att patentera fler mjukvaruprogram blir det absurda tydligt. Inte ens olika räknemetoder i dataprogrammen skulle längre vara fria. Därmed rycks grunden för ett nytt dataprogram ur händerna på utvecklaren.
Ofta hör man från patentförespråkare argumentet att patenten skulle gynna dem som sitter och knåpar utan att tillhöra en koncern, de som gör sina uppfinningar privat eller åtminstone med knappa ekonomiska resurser. Ett patent skulle skydda dessa personer mot att företag utnyttjar deras uppfinningar utan att betala ersättning till uppfinnarna och därmed utan att heller betala dem för arbetet.
Problemet med denna tanke är dock följande: Bilden motsvarar inte på långa vägar verkligheten kring patent. Åtminstone i Tyskland är det koncerner som har och bygger ut de flesta patenten. Privatpersoner stoppas ofta av de höga kostnaderna för att utnyttja patenten. Precis som beteckningen immateriella rättigheter antyder, betyder patentering ingenting annat än att sätta ett pris på immateriella saker som idéer, uppfinningar och till och med upptäckter. Det faktum att de som förfäktar kapitalismen samtidigt sätter krokben för sig själva, åtminstone de som med fast övertygelse tror att det skapar innovation och konkurrenskraft, intresserar mig inte ett dugg. Mitt mål är nämligen fri tillgång till och utbyte av information och kunskap och en vidareutveckling av detta.
Det är just detta som är förutsättningen för ett självvalt liv och en politik som strävar efter emancipation. Tvärtom syftar dock Palacios betänkande till att förpacka en allt större del av den globala kunskapen i varuform och göra den vinstbringande för industrin.

Vanhecke Frank (NI).
Att det betänkande som behandlas i dag väcker en hel del intresse i mitt land Flandern, har märkvärdigt nog mindre att göra med grunden till det hela, nämligen gemenskapspatentet, än med de föreslagna språkreglerna, varvid det tyvärr ännu en gång görs åtskillnad mellan första- och andraklasspråk i Europeiska unionen. Föredraganden föreslår nämligen, egentligen till följd av rådets ståndpunkt, att låta varumärkesbyråns förfarande, arbetssätt, nu även gälla för gemenskapspatentet.
Jag säger tydligt och klart att det är oacceptabelt för oss, för Flandern, och att alla Europeiska unionens arbetsspråk måste behandlas lika, även inbegripet nederländskan, mitt språk, som talas av över 21 miljoner européer. Det innebär självklart en hög merkostnad. Det vet jag också. Det är då det pris som vi måste betala om vi vill behålla den mångfald som är vår världsdels rikedom. Jag konstaterar förresten mycket konkret att medlemsstaterna med de så kallade ?stora språken? inte heller är beredda att låta Europeiska unionen bära de tunga kostnaderna när deras språk eventuellt skulle komma i fara.
OVV, ett förhandlingscentrum för flamländska föreningar, en stor representativ paraplyorganisation för väldigt många flamländska kulturpolitiska föreningar, kräver förresten samma sak och drar i det sammanhanget slutsatsen att om Europeiska unionen fortsätter svika och, jag citerar, ?Europa hotar att bli en allt mer från folket fjärmad ockupationsmakt i stället för ett samarbetsförbund på jämlikhetsgrund och med respekt för alla medlemmars nationella identitet, vilket ju står i grundfördragen ?. Det är en allvarlig varning från en stor och seriös kulturpolitisk förening. Det måste man nu lyssna till även i Europeiska unionen.

Inglewood (PPE-DE). -
Herr talman! Jag vill, i likhet med de andra kollegerna i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, gratulera vår före detta ordförande Palacio Vallelersundi för allt hennes arbete på detta betänkande. Det har varit ett verkligt herkulesarbete, men trots det är jag rädd att hon, enligt det konservativa partiet i Storbritanniens uppfattning, inte har lyckats lösa de frågor som har debatterats så livligt i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden på ett tillfredsställande sätt. Jag vill dock understryka att jag inte anser att det är någon kritik av henne. Det tycks mig snarare, vilket redan har påpekats av flera andra talare, att det har varit ett antal verkligt besvärliga problem - viktiga frågor - i centrum av detta förslag. Det vittnar i synnerhet om det i det närmaste omöjliga i att få vår språkpolitik att stämma överens med behoven hos de som använder och arbetar med patent. Jag anar att detta, i miniatyr, kan vara ett i en mycket större serie problem som vi kommer att få vara med om i unionen inom en inte alltför avlägsen framtid.
Jag anser att det inte är någon mening med ett gemenskapspatent, vilket skulle kunna vara en mycket positiv utveckling av immaterialrätten, om de som använder och arbetar med patent inte tycker att det är till nytta. Näringslivet säger till mig att kommissionens förslag skulle kunna vara till nytta, men att det som parlamentet föreslår inte kommer att vara det.
Eftersom det här inte är ett medbeslutandeärende är det bästa parlamentet kan göra att lämna det yttrande som krävs och sedan låta rådet sköta saken för att se om de kan lyckas där vi har misslyckats.
Jag är den förste att erkänna att detta inte är något lysande förslag, men det är ett pragmatiskt förslag. Jag anser att det är det rätta tillvägagångssättet i den situation vi nu befinner oss i.
Till sist, precis som min kollega Lehne har jag ett annat möte och jag hoppas att ni välsignar mitt avsked liksom ni välsignade hans.

McCarthy (PSE). -
Herr talman! Jag vill också gratulera vår föredragande Palacio Vallelersundi för hennes utmärkta betänkande, och, vilket är viktigare för hennes konsekventa och kraftfulla ansträngningar för att nå samförstånd om gemenskapspatentet i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. Det är den sortens färdigheter som vi kommer att sakna så mycket nu när hon är före detta ordförande i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden.
Tyvärr måste jag säga att hennes ansträngningar inte har underlättats av rådets misslyckande att åstadkomma ett resultat på detta område, och faktiskt en enhällig överenskommelse. Det är uppenbart att vi behöver ett gemenskapspatent och att det är av avgörande betydelse för att förstärka Lissabondagordningen att främja innovation och konkurrenskraft i Europeiska unionen. Men systemet måste, som Lord Inglewood sade, vara lockande för näringslivet och affärsvärlden, i annat fall kommer det helt enkelt inte att ha någon betydelse.
Näringslivet har gett medlemsstaterna, kommissionen och parlamentet ett mycket tydligt budskap: man önskar konsekventa beslut under gemenskapens behörighet, och en gemensam rättsvetenskap, i synnerhet när det gäller tillämpningen. I synnerhet önskar de ett billigt och användarvänligt system. Om små och medelstora företag skall dra någon fördel av detta gemenskapspatent så vill de inte ha ett invecklat system som låser dem i skrivbordsarbete och byråkrati. Jag vill illustrera detta problem med en av mina väljares erfarenheter, John Hamson, en ingenjör och uppfinnare som inte har råd att anlita dyra patentombud. Han har ett patent i Förenade kungariket. I brev till mig har han berättat om sina problem i att ha med Europeiska patentverket att göra och alla de svårigheter han måste gå igenom för att få ett europeiskt patent. Jag vill inte upprepa dem och detta är inte menat som kritik av Europeiska patentverket. Men faktum är att han har spenderat en massa pengar men han har fortfarande inte något europeiskt patent. Hans kommentarer sammanfattas i hans sista brev till mig för några veckor sedan: ?processen är helt klart utformad så att den skall avskräcka små uppfinnare och den favoriserar stora företag som har den sakkunskap när det gäller juridik och patent som behövs för att klara sig igenom dess förrädiska byråkrati?.
Vi är skyldiga näringslivet, de små och medelstora företagen och enskilda uppfinnare att tillhandahålla ett enkelt gemenskapspatent till överkomligt pris och det kommer i sin tur att främja innovation och konkurrenskraft i Europeiska unionen. Vi måste kunna erbjuda näringslivet och de små och medelstora företagen en bättre uppgörelse för att garantera att skyddet av intellektuell egendom verkligen är ett tillfälle att skapa och främja innovation.
I likhet med Lord Inglewood anser jag inte att rådet har svaren på dessa problem. Det kommer att falla på kommissionär Bolkestein att försöka finna en lösning. Vi har emellertid haft en föredragande som har gjort en herkulisk ansträngning för att nå dit. Det är inte hennes fel att vi inte har kommit överens, men jag måste säga att det inte går att kompromissa om språken. Därför låter jag kommissionär Bolkestein försöka finna en lösning som kan tillfredsställa några av mina väljare borta i nordvästra England.

Thors (ELDR).
Herr talman! McCarthy uppgav att det är upp till kommissionären att hitta en sådan kompromiss. Jag tillåter mig att föreslå ändringsförslag 32, i vilket det finns ett enkelt system som innebär att förslag kan lämnas in på engelska eller ett annat av gemenskapens språk. Sammanfattningar av ansökningarna skulle översättas till gemenskapens alla språk.
Jag vill betona att detta ändringsförslag skulle betyda att medborgarna får inblick i vilka monopol som begränsar deras möjligheter. Jag vill också gärna påpeka att det finns andra faktorer som är lika viktiga som gemenskapspatent när det gäller att öka innovationerna inom gemenskapen. Jag tror till exempel att universitetens uppfinningar och möjligheten att utnyttja dem är ytterst centrala. I Europa har vi i dag svårtolkade regler som gör att universiteten inte kan utnyttja sina möjligheter.
Jag uppmanar kommissionen att se över denna aspekt, som rör relativt många länder, och som rör universitetens och forskarnas rätt till sina uppfinningar. Vi håller nu på att skapa ett konkurrenskraftigt system, och det är inte nödvändigtvis bara europeiska uppfinnare som kan vinna på det. Det är kampen mellan systemen som är det centrala när det gäller gemenskapspatent.

Maes (Verts/ALE).
Herr talman, ärade kommissionärer, ärade kolleger! Vi yrkar på att den principiella jämlikheten mellan alla språk blir kvar. Det är en prioritet för oss. Vi förespråkar naturligtvis en gemenskapspatent. Det är en tjänst för gemenskapen av europeiska medborgare och jag tror också att alla medborgare skall kunna vända sig till EU:s organ på sitt eget språk, även när det gäller att ansöka om patent och få svar på sitt eget språk. Diskriminering på grund av språk skulle vara i strid med gemenskapsrätten och grundlagsstadgan. Ett urval av fem språk kan vi därför inte heller erkänna som en rimlig kompromiss. Vi uppmanar parlamentet, rådet och kommissionen att följa oss i våra ändringsförslag, vilka tillåter var och en att lämna in en patentansökan på sitt eget språk och även få svar på sitt eget språk, med översättning till de övriga officiella språken i gemenskapen.
Vi anser därför inte att behandlingen på tre arbetsspråk inom patentverket skulle vara i strid med de här principerna, eftersom det samtidigt skulle fungera kostnadsbesparande och undvika att allt sker helt på engelska.

Figueiredo (GUE/NGL).
Herr talman! Det är inte godtagbart att skapa ett gemenskapspatent till vilket pris som helst, framför allt inte genom att äventyra de små och medelstora ländernas intressen, vare sig det gäller språksystemen eller de nationella instituten, förutom de grundläggande frågorna om gemenskapspatent och det allvarliga problemet där patent kan påverka grundläggande områden som bland annat livet, naturtillgångar eller mediciner, och där man öppnar oacceptabla dörrar som främst tjänar de stora multinationella företagens intressen.
Tillämpningen av ett gemenskapspatent enligt det befintliga Münchensystemet för europeiskt patent är oacceptabel (eftersom det endast använder tre språk), och den kolliderar därigenom med principen om likhet mellan alla officiella språk och skapar en oacceptabel diskriminering när det gäller förfaranden och frågor om rättssäkerhet. Men det föreslagna språksystemet som föreslås i detta betänkande, det så kallade Alicantesystemet för varumärken är fullkomligt oacceptabelt då det föreslås ett användande av endast fem språk från de största länderna vilket därigenom går emot principen om icke-diskriminering mellan företagen, vilket skapar prejudikat för framtiden och äventyrar användandet av alla officiella språk.
I detta sammanhang lägger vi fram vårt ändringsförslag och förespråkar att nästa diplomatiska konferens för revision av Europeiska patentkonventionen för gemenskapspatenten skall slå fast att alla officiella språk i Europeiska unionen skall användas på jämlik grund så att alla skall kunna använda sitt eget språk under hela processen och med rättssäkerheten för patentet.
En andra fråga handlar om programvara och behovet av att denna fortsätter att vara fri från europeiskt gemenskapspatent, som vi föreslår i det förslag vi har ingivit. En fri utveckling av programvara, nämligen så kallad freeware är en viktig förutsättning för att främja innovation och dess spridning, vilket därigenom garanterar en kontinuitet i skapandet, ett allmänt användande, samt ett mervärde. Det är därför nödvändigt att se till att programvaran fungerar som hittills och är fri från alla slags restriktioner från europeiska gemenskapspatent.

Fourtou (PPE-DE).
Herr talman! Gemenskapspatentet får inte bli en utebliven överenskommelse. Alla efterfrågar patentet, men ingen lyckas genomföra det. Två datum utmärker denna chassé-croisé: 1975 och 1989, som båda var fruktlösa försök.
Stats- och regeringscheferna gjorde gemenskapspatentet till en prioritering i Lissabon. Gemenskapspatentet skulle se dagens ljus senast i slutet av 2001. Vid rådets toppmöten i Feira, Stockholm och Göteborg påminde man om att gemenskapspatentet var nödvändigt och trängande. Hur ser läget ut i dag? Rådet har inte lyckats uppnå någon överenskommelse. Parlamentet lägger via sitt utskott för rättsliga frågor och den inre marknaden, som är det ansvariga utskottet i frågan, fram en politisk kompromiss som jag gratulerar de Palacio till, men som enligt min åsikt inte egentligen svarar mot de framtida användarnas förväntningar, eftersom den inte medför någon större förbättring i förhållande till det befintliga systemet.
Industriidkarna och uppfinnarna kräver att patentets pris skall sänkas, för att patentet skall bli konkurrenskraftigt. De vill också att respekten för den rättsliga säkerheten skall säkerställas med största möjliga objektivitet. Europeiska kommissionens förslag är ett pragmatiskt svar på denna önskan. Förslaget är inriktat på en kostnadsminskning, särskilt tack vare det europeiska patentverkets språksystemet med tre arbetsspråk, som genom att säkerställa den internationella konkurrensnivån är förenligt med vår språkliga specificitet, tack vare erkännandet av de nationella verkens prioriterade roll för särskilda informationsuppgifter och uppgifter med tekniskt stöd för uppfinnare och för små och medelstora företag, och slutligen tack vare ett rättsligt system som säkerställer domsrättens enhetliga karaktär genom införandet av en gemenskapsdomstol för immaterialrätt.
Dessa tre mycket viktiga punkter har fått yrkesmännens stöd. Men det är yrkesmännen som väntar på patentet. Låt oss inte ta risken att inrätta ett gemenskapspatent som de inte kommer att använda, för att det ligger alltför långt ifrån de problem som sysselsätter dem. Det är detta budskap som vi måste sända till rådet genom vår röst i morgon.

Koukiadis (PSE).
Herr talman! De Palacio har visat sin kompetens som jurist och politiker och gjort de nödvändiga synteserna. Jag gratulerar henne.
För att ett Europa med fri konkurrens skall bli framgångsrikt, i synnerhet i dagens kunskaps- och innovationssamhälle, är det nödvändigt med ett gemenskapspatent. Även om detta behov erkänns av alla, så visar de hittillsvarande meningsskiljaktigheterna i frågan på något som är en värdefull erfarenhet för oss: den stora svårigheten att sammanjämka de strikt nationella intressena med ett strikt gemenskapsintresse, vilket ju ändå får antas tjäna de olika nationella intressena.
Det första försöket till meddelande av europeiska patent gjordes genom M?nchenkonventionen. Efter meddelandet av patent blev det emellertid en nationell juridisk fråga, som följde nationella bestämmelser. I dag eftersträvar man att göra det europeiska patentet till ett gemenskapspatent efter misslyckandet med Luxemburgkonventionen.
Jag skall ta upp tre frågor. Den första är språkfrågan. Allting har sagts och jag anser att det är fråga om ett kompromissförslag. Det vore emellertid nyttigt, om åtminstone alla krav på ett gemenskapspatent översattes till samtliga språk. Denna lösning innebär en betydligt lägre kostnad för meddelande i förhållande till kostnaden för det europeiska patentet, som gäller i 15 länder. I fråga om de ursprungliga myndigheterna är det en positiv lösning att den europeiska patentorganisationen får en central roll, samtidigt som den överlåter en del av arbetet till de nationella patentmyndigheterna. Den föreslagna lösningen innebär faktiskt att man kombinerar fördelarna med en stark europeisk patentorganisation med den kompetens som de nationella patentmyndigheterna självfallet har genom geografisk närhet, kunskap om de lokala förhållandena, kunskaper i landets språk, lätthet att förmedla kontakter mellan privat och offentlig sektor.
Nära kontakter med motsvarande nationella myndigheter spelar en avgörande roll för att stödja och informera allmänheten och för att sprida den tekniska informationen om patenten. Detta gör det även lättare för små och medelstora företag att få tillgång till information. Jag tror att vi, när vi väl kommer överens om denna grundläggande ståndpunkt, också kan komma överens om vilket slags arbete de nationella patentmyndigheterna kan åta sig.
Till sist frågan om behörighet. Den lösning som förordas, dvs. att medlemsstaternas patentdomstolar skall vara behöriga, utan undantag, i första instans, medan det europeiska organet för immaterialrätt skall vara behörigt i andra instans, innebär en lyckad kompromiss mellan centripetala och centrifugala tendenser. På detta sätt får man lätt tillträde till domstolarna, snabb rättskipning och en överkomlig kostnad för överklagande. Resultatet blir återigen att de små och medelstora företagen kan ta del av innovationerna. Ur den synvinkeln innebär det även en samordning med den allmänna europeiska sysselsättningspolitiken.

Thyssen (PPE-DE).
Herr talman! Industriella immateriella rättigheter är ett bra instrument för ekonomin och för samhället i allmänhet och att vi i en inre marknad vill stöpa i en gemensam form är självklart för mig. Jag välkomnar därför kommissionens förslag om att införa ett gemenskapspatent. Jag vill också betyga min respekt för föredraganden för allt hennes arbete men ändå håller jag inte med henne på en punkt och det är när det gäller språkbruket.
En gemenskapsform tycker jag också förutsätter respekt för gemenskapsprinciperna, även när det gäller språkbruket. Det faktum att diskussionerna om språkreglerna aldrig saknats i debatten tycker jag säger mycket. Jag har också lyssnat mycket noga på mina franska, italienska, tyska och spanska kolleger och jag har då konstaterat att alla yrkar på en reglering som innebär att deras eget språk också används på ett fullvärdigt sätt.
Sedan 1958 har medlemsstaternas medborgare rätt att använda sitt eget officiella språk i sina kontakter med EU-institutionerna och även inför gemenskapens rättsinstanser. I Amsterdam förankrade vi till och med det i ett fördrag. Medan man dock å ena sidan ger medborgarna intrycket att deras språkrättigheter går framåt, undergrävs de å den andra mer och mer, och det är särskilt fallet när det gäller immaterialrätten. Först var det varumärkesbyrån, sedan var det ritningar och modeller, nu har vi också patentförordningen. Under tiden har vi också haft ett försök, som lyckligtvis stoppades, att inte ens längre översätta allmänna bindande normer som berikar vår revisionsrätt till alla officiella språk.
Kolleger! Jag uppmanar er därför att rösta medvetet i morgon, att ge en signal till rådet och kommissionen och att tänka efter ordentligt om artiklarna med avseende på språkregler. Vi måste verkligen förhindra att en ny rad läggs till på listan över språkdiskriminering när förordningen om gemenskapspatent träder i kraft. Jag uppmanar er alltså att studera ändringsförslagen angående språk mycket noga och att stödja dem.

Bartolozzi (PPE-DE).
Herr talman, ärade kolleger! Efter många års arbete för att få ett effektivt gemenskapspatent, måste vi inse att det fortfarande finns många problem kvar: språket, de nationella patentbyråernas roll jämfört med det europeiska patentkontoret och rättssystemet. Trots upprepade uppmaningar från stats- och regeringschefer och europeiska råd, senast det i Barcelona, är situationen fortfarande låst.
I utskottet för rättsliga frågor har vi stött på samma problem när det gäller språkfrågan. Efter långa diskussioner beslutade utskottet att tillämpa det språksystem som redan utprovats när det gäller gemenskapsmärkningen, enligt vilket en ansökan får inges på vilket som helst av gemenskapens officiella språk. Men den sökande skall även uppge ett andraspråk, det så kallade procedurspråket, och därvid välja mellan fem olika språk - engelska, franska, tyska, italienska och spanska - som accepteras för de olika förfarandena, framför allt i samband med överklaganden, återkallande eller ogiltigförklarande. Om ansökan lämnas in på något annat språk än de fem som angetts ovan, skall kontoret ombesörja översättningen till det procedurspråk som anges av den sökande.
Detta är enligt min mening ingen idealisk lösning. Av ekonomiska skäl hade det varit bättre att ha ett enda språk, engelska. Detta har även begärts av företrädare för den europeiska industrin. Men detta var inte möjligt, och därför får vi leva med lösningen från Alicante, som var den enda möjliga lösningen, även om det kanske inte är den bästa.
När det gäller rättssystemet föreslår utskottet för rättsliga frågor en behörighet i första instans på nationell nivå, för att man skall kunna vända sig till nationella domstolar med erfarenhet när det gäller tvister i patentärenden som rättsinstans för gemenskapspatent, medan beslut i andra instans skall tillkomma det europeiska organet för immaterialrätt. Detta är en kompromisslösning. Vi hade föredragit en enda, central jurisdiktion för första och andra instans, vilket skulle ha garanterat en större enhetlighet när det gäller tolkningen. Men även här har invändningarna varit mycket starka.
För de nationella patentbyråerna garanteras slutligen möjligheten att kunna fortsätta spela en viktig roll i förfarandet när det gäller att bevilja gemenskapspatent.
Enligt vår mening är den lösning som vi kommit fram till inte hundraprocentigt tillfredsställande, men äntligen kan vi avsluta detta komplicerade ärende. Jag tror att även föredraganden Palacio - som jag självklart vill gratulera till ett utmärkt arbete - innerst inne delar dessa invändningar. Men i detta sammanhang rådfrågas parlamentet bara, vi är inte medlagstiftare. Vi ger med andra ord vårt godkännande och hoppas att ministerrådet så snart som möjligt skall kunna komma fram till ett avtal, utan att gömma sig bakom något alibi.

Bolkestein
. (EN) Herr talman! Kommissionen välkomnar det betänkande som Palacio Vallelersundi har utarbetat. I en stund då rådet fortfarande brottas med gemenskapspatentet är det viktigt att parlamentet yttrar sig om denna svåra och komplicerade fråga. Betänkandet av Palacio Vallelersundi behandlar alla de nyckelfrågor som är av betydelse för gemenskapspatentet.
Flera av ändringsförslagen innehåller principer som kommissionen är redo att ta under välvilligt övervägande. För det första har vi principen i ändringsförslag 8 att tillåta försök med det enda syftet att erhålla tillstånd för marknadsföring sedan patentet gått ut - det så kallade Bowler-undantaget. Kommissionen har redan föreslagit en liknande linje i sin översyn och även om jag inte kan binda mig för den exakta ordalydelsen kan jag informera parlamentet att kommissionen kommer att överväga frågan noggrant och då ta hänsyn till behovet av att gemenskapspatentet och de nationella patenten skall ge samma rättigheter. Men ändringsförslag 18 i samma fråga går för långt och kan inte godtas.
Ett andra exempel gäller ändringsförslag 1, 6, 7, 21, 27 och 39. Dessa ändringsförslag hänför sig till de nationella patentmyndigheterna. Kommissionen erkänner den viktiga roll som dessa nationella patentmyndigheter spelar. Kommissionen kan även instämma i princip att de bör var delaktiga i behandlingen av ansökningar om gemenskapspatent, under förutsättning att fyra villkor är uppfyllda: för det första, för att garantera gemenskapspatentens kvalitet och enhetlighet, skall nationella patentmyndigheter och deras medverkan ingå i en väl definierad struktur. Partnerskapsavtal med Europeiska patentverket, med kvalitetskriterier och mekanismer för kvalitetskontroll skulle utgöra en lämplig struktur.
För det andra, skulle de nationella patentmyndigheternas medverkan kunna sträcka sig så långt som till att göra den första sökningen - ett förslag som framfördes tidigare i kväll av Palacio Vallelersundi. För det tredje, ansökanden skulle alltid ha möjligheten att begära att hans ansökan endast behandlas av Europeiska patentverket.
Slutligen bör det finnas otvetydiga kvantitativa gränser för de nationella patentmyndigheterna och deras medverkan. Men även med detta klargörande vill jag betona att de nationella patentmyndigheternas medverkan är en fråga som gemenskapen inte ensam kan avgöra. Det är således inte en fråga som hör hemma under förordningen utan den bör förhandlas inom ramen för Europeiska patentorganisationen.
Ett tredje exempel är ändringsförslag 9 om fördelningen av intäkterna från årsavgifter. Även om kommissionen kan acceptera principen att en del av inkomsterna från årsavgifterna fördelas till medlemsstaterna eller deras patentmyndigheter och används till innovationsfrämjande, anser den icke desto mindre att denna fråga bör behandlas inom ramen för Europeiska patentorganisationen. Det återstår att diskutera huruvida patentmyndighetens betydelse är den nyckel som bör användas vid fördelningen.
Några av ändringsförslagen står inte i överensstämmelse med målen för gemenskapspatentet och kan därför inte godtas. Idag är drivkraften för ett gemenskapspatent det europeiska näringslivets konkurrenskraft på global nivå. Det är inte någon mening med att skapa ett instrument om det inte är överkomligt och erbjuder tillräcklig rättssäkerhet för att kunna användas av våra uppfinnare och vårt näringsliv. Kommissionen tror fortfarande på språkregler och översättningssystem som ger ett överkomligt pris. Här handlar det om två olika frågor.
Den första gäller vilket språk som skall användas för behandlingen av ansökningar om patent och meddelande av patent, inklusive översättningar av ansökningar. Europeiska patentverket fungerar bra med ett system med tre språk. Det behöver inte förändras, vare sig genom att minska antalet språk, som en del har föreslagit, eller genom att lägga till fler språk. I synnerhet skulle två eller flera ytterligare arbetsspråk för Europeiska patentverket innebära att dess arbete komplicerades en hel del. Det skulle medföra stora påfrestningar för dess kostnadseffektivitet. Enligt konventionen om meddelande av europeiska patent kan EU-medborgare i princip lämna in den första ansökningen på sitt eget språk och de sökande som måste översätta sina ansökningar till ett av Europeiska patentverkets arbetsspråk kompenseras för detta. Jag skulle även vilja tillägga att Europeiska patentverkets översättningssystem inte är något som gemenskapen ensam kan avgöra. Det är den första frågan.
Den andra frågan rör översättningar av patentet när det väl har meddelats. Om ändringsförslagen medför att patentet måste översättas i sin helhet till gemenskapens samtliga officiella språk, som snart kommer att vara antingen 19 eller 20 beroende på om maltesiska blir ett officiellt språk, skulle det göra patentet så dyrt att systemet med gemenskapspatent helt enkelt inte skulle användas. Jag vill påminna parlamentet om att vi har varit i den här situationen tidigare. Det har funnits en Luxemburgkonvention som krävde att hela patentet skulle översättas till samtliga officiella språk. Den konventionen har förblivit en död bokstav - den har aldrig använts. Vi vill väl inte upprepa samma misstag?
Låt mig ge er några exempel på vilka kostnader det skulle handla om: det skulle kosta 17 000 euro för översättningar bara inom gemenskapen med 15 medlemsstater. Sist men inte minst måste vi bedöma kostnaderna med hänsyn till utvidgningen. Översättningar till 19 gemenskapsspråk, exklusive maltesiska, skulle kosta omkring 31 500 euro per patent.
Mot bakgrund av detta kan kommissionens inte godta följande ändringsförslag: ändringsförslag 2, 22, 31, 32(2), 32(3), och inte heller ändringsförslag 36. Kommissionen önskar godta ändringsförslag 34.
Detta innebär inte att kommissionen systematiskt skulle motsätta sig varje krav på översättning av en del av patentet eller ansökan om patent eller av annan information. När allt kommer omkring finns det patentet i sin helhet, en sammanfattning och kraven. Så vi kan tala om olika krav på översättning. Kommissionen skulle kunna acceptera sådana översättningar av delar av patentet under förutsättning att de verkligen är till nytta och att det övergripande gemenskapssystemet för patent förblir överkomligt, enkelt, kostnadseffektivt och rättsligt bindande.
I detta sammanhang förtjänar ändringsförslag 25, en del av ändringsförslag 19(1), 30, delar av 32(1) och 32(4) en närmare utvärdering. Men delar av ändringsförslag 19(1), 19(2), 19(3) och 19(4), delar av ändringsförslag 20, 28 och delar av ändringsförslag 31(4) kan inte godtas.
För det första finns det ingen anledning att kräva en översättning av patentet till det språk som den första ansökningen lämnades in på. Den finns redan.
För det andra bör gemenskapens budget helt enkelt inte användas för att bekosta översättningar, inte heller bör sökande vara tvungna att anlita de europeiska institutionernas översättningstjänster.
För det tredje bör patent publiceras av Europeiska patentverket i Community Patents Bulletin och inte i Europeiska gemenskapernas officiella tidning.
För det fjärde erbjuder artikel 44.3, som föreslogs av kommissionen, tillräckliga garantier för att skydda tredje man i god tro. Det finns inte någon anledning att kräva ytterligare formaliteter av en patentinnehavare som vill göra sitt patent gällande. Å andra sidan kan man inte ta bort artikel 11.3 eftersom den motsvarar artikel 44.3, den gäller bara i fasen innan patent har meddelats.
Slutligen måste domstolarnas arbetsspråk fastställas i ett särskilt sammanhang och inte här.
Kommissionen har även problem med ändringsförslag 23, 24 och 38 om förhållandet till Europeiska patentorganisationen. Kommissionen tror fortfarande på ett användarvänligt system där sökande på en gång kan få ett europeiskt patent och ett gemenskapspatent från Europeiska patentverket. Anslutningen till Europeiska patentkonventionen kommer att göra detta möjligt. Det kommer även att ge tillräcklig juridisk och politisk kontroll över Europeiska patentverket, med tanke på att Europeiska patentverket inte är ett gemenskapsorgan.
Vad beträffar rättssystemet, som ett antal ledamöter har talat om, är kommissionen i princip beredd att beakta ändringsförslag 26 och 29, men mot bakgrund av de nya bestämmelserna i EG-fördraget - det vill säga artiklarna 225 och 229a - som antogs genom Nicefördraget. Fördraget införde möjligheten att upprätta särskilda rättsinstanser för att handlägga ärenden i första instans med möjlighet att överklaga till förstainstansrätten vid de Europeiska gemenskaperna. Ett sådant system kan naturligtvis upprättas först när Nicefördraget har trätt i kraft och det kräver ett särskilt förslag från kommissionen.
Kommissionen har emellertid stora problem med ändringsförslag 3, 4, 5 och 10 till 17. Det bör finnas en hög nivå av sakkunskap och enhetlig rättspraxis redan från början. Det talar för en centraliserad behörighet för gemenskapen. Det system som föreslås i ändringsförslagen skulle inte erbjuda det, eftersom några nationella domstolar skulle ha så få fall att de inte kan bygga upp eller bevara den erforderliga sakkunskapen. Det skulle kunna leda till skillnader i rättspraxis och i det närmaste systematiska överklaganden till högre instans. Det skulle medföra högre kostnader för rättstvister och även att parterna skulle vara tvungna att vänta längre på det slutliga beslutet.
Jag vill även påminna om att det är mycket tveksamt huruvida artiklarna i EG-fördraget, som ändringsförslaget hänvisar till, verkligen skulle tillåta ett system som det som föreslås i de ändringsförslagen.
När det gäller rapportering om förordningens tillämpning, är kommissionen redo att utarbeta den första rapporten senast inom fem år efter det förordningen trätt i kraft. Om kommissionen skulle anse att det är nödvändigt att rapportera tidigare kommer den att göra det. Dessutom bör utformningen i kommissionens förslag, som fokuseras på kostnaderna för att erhålla och förnya patent, redan täcka alla hithörande kostnadsfaktorer. Det behöver inte sägas att kommissionen kommer att föreslå ändringsförslag närhelst så är lämpligt. Därför kan kommissionen, beklagligt nog, inte stödja ändringsförslag 33.
Slutligen anser kommissionen att ändringsförslag 35 och 37 är oacceptabla. Kommissionen har lagt fram ett förslag till direktiv om möjligheten att ta patent på mjukvarurelaterade uppfinningar, till parlamentet och rådet. Därför bör en debatt i denna fråga äga rum i det sammanhanget och inte i detta.
Jag önskar tacka ledamöterna för deras stöd och samarbete på denna viktiga förordning. Jag hoppas att Europa snart kommer att kunna förbättra sina resultat på global nivå genom att förse sitt näringsliv med ett gemenskapspatent som är konkurrenskraftigt, enhetligt, överkomligt och rättsligt bindande.

Talmannen. -
Tack, herr kommissionär!
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om:
andrabehandlingsrekommendationen (A5-0100/2000) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om avfall som utgörs av eller innehåller elektriska eller elektroniska produkter (11304/2/2001 - C5-0636/2001 - 2000/0158(COD)) (föredragande: Florenz)
andrabehandlingsrekommendationen (A5-0097/2002) från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europarlamentets och rådets direktiv om begränsning av användningen av vissa farliga ämnen i elektriska och elektroniska produkter (RoHS) (11356/1/2001 - C5-0637/2001 - 2000/0159(COD)) (föredragande: Florenz).
Florenz (PPE-DE)
Herr talman, fru kommissionär! Som föredragande kan jag egentligen bara beklaga att ett så pass intressant betänkande om hur vi i framtiden skall återvinna elektroniskt skrot i Europa diskuteras mitt i natten.
Om jag berättar hemma i min valkrets att vi diskuterar sådana frågor vid midnatt är det inte en människa som tror mig. Men administrationen tycks ju inte hitta något annat sätt. Jag får ofta frågan vad vi egentligen skall med ett sådant direktiv till. Behövs det ännu ett europeiskt dokument för att svara på frågan om avfall av elektriska apparater? Svaret är relativt enkelt. Vi har årligen sju till åtta miljoner ton skrot att ta hand om i gemenskapen, och varje år blir det en miljon ton till. Redan detta är argument nog för att erkänna att det faktiskt inte enbart handlar om skrot utan om värdefullt material som vi inte får undanhålla kommande generationer och som verkligen inte får hamna på soptippen.
Därmed kommer jag in på Europaparlamentets första krav. Efter olika samråd och kommittébeslut har vi inarbetat ett förbud i direktivet som säger Europas medborgare att det inte längre är tillåtet att slänga rakapparaten rakt ner i soptunnan utan att sådana produkter i framtiden måste insamlas separat eftersom det rör sig om återvinningsbart material. Medlemsstaterna med mitt hemland i spetsen har små ambitioner och tror att det inte behövs en sådan uppmaning till medlemmarna och Europas medborgare. Lika lite engagerar sig medlemsstaterna i frågan om vilka mål vi skall eftersträva för insamlat material i framtiden. Medlemsstaterna anser att en frivillig kvot, i detta fall 4 kilo, skulle vara rätt väg. Jag kan bara säga: Varför skulle ett parlament som detta befatta sig med ett betänkande om resultatet av det är frivilligt och ligger under de mål vi redan har nått? Förenade kungariket ligger nämligen - hör och häpna - redan i dag långt över våra krav, nämligen bindande 6 kilo.
En viktig punkt är givetvis frågan om vem som skall betala kostnaderna. Kammaren har olika uppfattningar om detta. Jag menar att kommissionens ursprungliga förslag var mycket bra, ett förslag som kommissionen tyvärr frångick. I fråga om kostnaderna finns det två modeller, en för det så kallade historiska avfallet och ett annat för nya apparater. När det gäller det historiska avfallet bör kostnaderna delas kollektivt mellan tillverkarna eftersom det inte längre är möjligt att sköta detta individuellt. Som ni vet finns det en mängd herrelösa produkter; det finns produkter utan namn, och det är dessa produkter som inte kan regleras individuellt. Därför måste finansieringen skötas kollektivt.
Men kostnaderna skall betalas av företagen fram till insamlingsstället, exempelvis i centrum. Det finns enstaka ledamöter som tycker att minsta lilla tandborste måste hämtas upp av företaget eller tillverkaren strax utanför badrumsdörren. Detta är förstås en överdrift, men vad jag vill säga är att det handlar om enorma kostnader: från insamlingsstället till dörren ligger nämligen exakt 50 procent av kostnaderna. Jag är övertygad om att detta i många fall kommer att leda till att medelstora företag över hela Europa kommer att få stora problem. Därför menar jag att kostnaderna för producenterna i framtiden skall räknas från insamlingsställe och inte från hemmet.
Genom den frivilliga synliga avgiften har vi gett producenterna ett alternativ att dela på kostnaderna för de kollektiva historiska avfallen. Detta är också till hjälp när man vill svara på frågan om det finns återverkan på området. Om kostnaderna både delas och redovisas kollektivt torde vi ha besvarat frågan om återverkan, som kammaren diskuterade så intensivt i samband med direktivet om uttjänta fordon.
För finansieringen av nya produkter handlar det enligt min och kammarens uppfattning om individuellt kostnadsansvar. Det finns många goda skäl till detta, även innovations- och motivationspotentialen egentligen, för producenterna måste i framtiden veta att kylskåpet en vacker dag kommer tillbaka till anläggningen. De måste äntligen komma på ett enkelt och billigt sätt att demontera dem. Det är därför som vi föreslår individuellt ansvar. Här vill vi inte ge medlemsstaterna individuella beslutsmöjligheter, utan detta skall företagen sköta på egen hand. För mig är det mycket viktigt att kostnaderna sträcker sig till insamlingsstället även här.
I tillämpningen av förordningen om uttjänta bilar, även där beslutade ju parlamentet att producenterna skall stå för hela kostnaden, hör man i dag producenter - däribland en rad namnkunniga tillverkare i mitt hemland - säga: Det är den som betalar som sätter priserna! Detta är inte konsumentvänligt. Kollega van Brempt, därför vill jag verkligen varna er för att tro att ansvar fram till dörren skulle vara en konsumentvänlig åtgärd, så är det nämligen inte, för producenterna är då helt ensamma om möjligheten att bestämma hur stora kostnaderna för insamling och återvinning verkligen skall bli. Då finns det inte längre någon tredje part som kontrollerar. Jag är företagare nog för att förstå att det också innebär en chans för företagen att man som rådet och tyvärr även Wallström säger att kostnadsansvaret gäller åtminstone från insamlingsstället. Då får vi helt enkelt det här lapptäcket igen som vi egentligen ville avskaffa genom direktivet.
Vi sade att vi på sikt ville sammanföra de olika reglerna i Europa med målet att få jämförbara regler. Detta var ett av de stora ideal som fick mig att resa till Europa. Jag sade nämligen att denna jättelika inre marknad måste samla sina samverkande krafter, och vi som är så goda människor, låt oss resa dit och agera, för det kan inte vara riktigt att det finns individuella, hela 15 olika möjligheter på denna inre marknad.
Jag vill påpeka att vi bör göra allt för att de medlemsländer som redan är flitiga med att nå målen och som redan har byggt upp systemen kan få behålla de system som de har i dag, jag tänker till exempel på Nederländerna och Belgien. Jag vore väl från vettet om jag bestraffade dessa länder och sade att de nu måste överta det europeiska systemet. Självklart inte, målen skall uppnås, och så länge de når målen, uppfyller kvoter och krav skall de inom en tidsram på cirka 10 år kunna behålla sina finansieringssystem.
De senaste dagarna har industrin skrivit upprörda brev eftersom utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor misslyckades med ett beslut, nämligen frågan: Hur kan man i framtiden skydda sig mot fripassagerare i nyproduktion? Vi känner alla till pangerbjudandena strax före jul: storföretag köper 10 000 kylskåp i Stilla havsområdet, de distribueras av en drömsk agent var det nu vara må, och sedan helt plötsligt när kylskåpen är sålda är agenten eller importören försvunnen, och de små och medelstora företagen som tvingas betala hela kalaset står där med hela bördan. Industrin själv måste utveckla garantier för hur man skyddar sig mot fripassagerare. Industrin är tillräckligt intelligent för att skydda sig mot fripassagerare eller - om ni ursäktar - mot konkursgamar. För mig är detta för övrigt ett mycket aktuellt skydd för medelstora företag.
Fru kollega, det finns en ohämmad lust att slita ut ordet ?återanvändning? på detta område. Återanvändning låter alltid mycket bra i första ögonblicket, men är återanvändning alltid så bra som vi tror? Ett 10 år gammalt kylskåp att en värsta sortens eltjuv. En 20 år gammal tvättmaskin drar vatten i en omfattning som man knappt kan föreställa sig. Detta är inte automatiskt den bästa lösningen, utan det måste noga kontrolleras. Jag hoppas att ni håller med mig.
Jag har varit mycket blygsam och höjt återvinningskvoten med 10 procent eftersom vi inom överskådlig framtid kommer att få ett förbud mot att slänga dessa produkter osorterat. Kvoterna för återvinning och återanvändning har jag låtit vara som de är eftersom de är ingångskvoter och eftersom industrin, även de mindre industrisektorerna måste orientera sig efter dessa ingångskvoter. Att höja kvoterna med 20 procent för t.ex. en mobil som den här är varken en konst eller ett politiskt stordåd, utan frågan om vad som händer med det återvinningsbara materialet är för mig den avgörande och viktigaste frågan. Vi eftersträvar ett materialförbud inom kort för de sex farliga ämnena. Detta har tidigarelagts från 2008 till 2006. Fru kommissionär, det skulle glädja mig om ni kunde följa dessa initiativ och motivera era kolleger i medlemsländerna! Ambitionen var inte särskilt hög när det gällde förordningen om uttjänta elektroniskt produkter.

Talmannen. -
Tack, kollega Florenz! Jag har största förståelse för era klagomål när det gäller tidpunkten för debatten. I all blygsamhet vill jag dock tillåta mig att påpeka att det inte är administrationen eller parlamentets presidium utan gruppordförandena som så vist beslutar om föredragningslistan. Om de mäktiga i riket menar att vi under dagtid skall diskutera Nato och försvar, där vi saknar befogenheter, då blir det så. Många av dem agerar enligt principen att detaljkunskaper bara grumlar omdömesförmågan, och då blir det sådana här föredragningslistor. Jag kan heller inte göra något åt detta!
(Applåder)

Jackson (PPE-DE). -
Herr talman! Jag stöder helhjärtat tanken bakom detta direktiv men det finns vissa test som vi bör låta förslaget och våra ändringsförslag genomgå.
För det första, kommer befintliga och framgångsrika arrangemang för att ta hand om elektroniskt avfall att få fortsätta? Jag anser att det finns en risk att de inte skulle det. Parlamentets ändringsförslag betonar den enskilde tillverkarens ansvar så att ingen kan slinka ur direktivets nät, men det innebär att befintliga kollektiva ansvarssystem måste förändras. Föredraganden har löst detta genom att tillåta sådana kollektiva ansvarssystem att fortsätta i tio år efter det att direktivet har trätt i kraft. Det kommer att skapa två system inom en europeisk union och leda till snedvridningar av konkurrensen. Jag ser med viss bävan fram emot de problem vi kommer att ställas för vid förlikningen i det här fallet.
För det andra, är vi medvetna om vad det kommer att kosta när vi lagstiftar? Nej, det är vi inte. Kostnadsbedömningen i det ursprungliga förslaget är med nödvändighet bristfällig. Den brittiska regeringen har gjort en kostnadsbedömning där man drog lärdom av misslyckandet med kylskåpen. Den har beräknat en möjlig, årlig kostnad för att genomföra detta direktiv på 500 miljoner euro, med en maximal besparing i kostnader för nedgrävning av sopor på ungefär 15 miljoner euro om året. Finns det liknande beräkningar från andra länder? Nej det gör det inte. Kommer de att lagstifta utan att beräkna kostnaderna? Ja, med all sannolikhet kommer de att göra det.
För det tredje, bör vi ta hänsyn till småföretagens intressen? Föredraganden anser uppenbarligen att vi inte skall göra det för han har i ändringsförslag 15 tagit bort möjligheten att ge mikroföretag en respit på fem år för att följa direktivet och dra fördel av de tekniska förändringar som de större företagen måhända banar väg för. Jag beklagar det mycket och jag kommer inte att stödja det ändringsförslaget.
För det fjärde, hjälper det vi gör ansvarsfulla företag? Inte ännu. I sin nuvarande utformning skapar direktivet en möjlighet att en del företag kan komma att tvingas betala för de som åker snålskjuts på systemet. Vi ser fram emot att få höra kommissionärens svar på ändringsförslag 92.
För det femte, är vi rättvisa mot de lokala myndigheterna? Nej, de lämnas utan avseende i ändringsförslagen.
För det sjätte, är det klokt att höja målen för återvinningen? Nej. Det görs inte på grundval av någon bedömning av kostnader eller genomförbarhet. Parlamentet höjer vanemässigt mål - alla mål. Det är en mycket dålig vana från fackföreningarna och en som vi bör göra oss av med.

Van Brempt (PSE).
Tack så mycket, herr talman, kolleger! Föredraganden har redan ingående berättat om direktivets betydelse och liksom många här i parlamentet så stöder jag det. Jag stöder också hans viktiga kompletteringar till direktivet, såsom skyldigheten att samla in allt elektroniskt avfall, det högre målet för obligatorisk insamling på 6 kilo vilket, som föredraganden redan sagt, är mycket realistiskt och för det tredje den ändå mycket viktiga kompromissen som vi i förstabehandlingen kommit fram till med de olika partigrupperna och som vi måste fortsätta stödja: de enskilda producenternas ansvar.
Utan att än en gång gå djupare in på de här tre punkterna tror jag att vi på det sättet kan se till att det blir mycket mindre nytt avfall, som är den bästa förebyggande åtgärden som går att få, att avfallet blir miljövänligare och att det blir lättare att återvinna. De tre punkterna tycker jag alltså är avgörande för parlamentet och jag vill redan gå ett stycke i förväg och säga till rådet att vi förhoppningsvis enhälligt, eller åtminstone alla tillsammans kan stå bakom de tre principerna när vi går vidare till förlikning.
Det finns dock några punkter där jag tycker annorlunda än föredraganden. Han dröjde ganska länge vid den frågan, nämligen hur långt det enskilda ansvaret räcker och vem som nu måste betala för hämtningen och insamlingspunkterna? Om vi inte ordnar det så kommer det, som Jackson sade, att bli de lokala myndigheterna som får bära kostnaderna. Det är jag ingen förespråkare för. Om vi grundligt vill genomföra ansvarsprincipen och principen att ?förorenaren betalar? så måste vi se till att även producenterna tar på sig en del av kostnaderna. Vi måste alltså åtminstone se till att ändringsförslag 67 från föredraganden inte får något stöd.
Förebyggande av avfall betyder också att produkter måste återanvändas så länge som möjligt. Jag håller visserligen med om att vissa kylskåp som förbrukar alldeles för mycket inte får återanvändas men då tendensen nu är att de här produkternas livstid bara blir kortare kan vi väl se till att de produkter som tillverkas nu kan återanvändas i framtiden. Det är också en mycket viktig social målsättning och det förespråkar jag absolut och jag ber därför om stöd för ändringsförslag 73.
När det gäller konsumenten så är det för oss också viktigt att denne känner till de farliga ämnen som just nu finns i de här produkterna, såsom kvicksilver, bly och liknande.
Som sista punkt vill jag ta upp något kontroversiellt, nämligen glödlamporna. Jag tar upp det eftersom det främst är en aspekt kring vilken det förts en tung lobbyverksamhet och jag tycker mig märka att ju mer lobbyverksamhet man bedriver i det här parlamentet, desto mer resultat får man. Jag tycker det vore för galet om vi höll glödlamporna utanför direktivet medan flera andra, till och med mycket mindre förorenande, produkter däremot omfattas av det.
Herr talman! Jag avslutar med att ändå stödja er och föredraganden när det gäller att den här debatten förs alldeles för sent på kvällen, med alldeles för litet publik. En kollega till mig sade i dag: det är ändå för galet, det är utan tvivel det allra viktigaste direktivet som vi röstar om i plenum den här veckan och det behandlas vid en så omöjlig tidpunkt.

Davies (ELDR). -
Herr talman! Att resa tvärs över unionen kan ibland vara som att resa i en tidsmaskin. Om man börjar i England som fortfarande har dåliga resultat när det gäller återvinning framstår direktivet om avfall som utgörs av eller innehåller elektriska eller elektroniska produkter som framtiden. Men när man besöker Danmark eller Nederländerna där elektriskt och elektroniskt avfall samlas in vanemässigt, ser man att kommissionens direktiv egentligen bara är ett försök att harmonisera och bygga på de för närvarande bästa metoderna. Det är bara de av oss som fortfarande lever i det förflutna som tycker att det är utmanande och ambitiöst. Det kommer säkert att spela en viktig roll i avfallshantering och det är bara bra. Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp vill uppmuntra till återvinning, god produktdesign, optimal användning av resurser och minska föroreningarna. Vi stöder starkt principen om tillverkaransvar.
Det finns fortfarande en hel del saker där parlamentet och rådet måste komma överens genom förlikningsförfarandet och det faktum att vi kommer att vara upptagna med långvariga diskussioner är en hyllning till föredraganden, som har gjort så mycket för att föra samman alla de politiska partierna i denna kammare så att vi är enade och nästan säkert kommer att vinna kvalificerad majoritet när vi röstar om ändringsförslagen imorgon.
Jag välkomnar i synnerhet hans senaste kompromissförslag om hur kostnaderna för att ta hand om övergivet avfall skall bestridas. Jag anser inte att stora seriösa tillverkare skall behöva betala för kostnader som har orsakats av andra företag, oavsett om det är fripassagerare eller små organisationer. Det gläder mig att man nu uppmuntrar återanvändning där det är miljömässigt lämpligt, och jag tackar mina kolleger i hela kammaren för det stöd de har gett mig mot utvecklingen av dessa så kallade intelligenta chips.
Det är möjligt att jag talar för döva öron men jag ber ledamöterna överväga att stödja ett par ändringsförslag som jag har lagt fram. Ändringsförslag 82 är ett försök att komma tillrätta med kabeltillverkarna genom att göra klart att det ekonomiska ansvaret för avfall som utgörs av eller innehåller elektriska eller elektroniska produkter vilar hos tillverkaren av den färdiga produkten och inte hos tillverkarna av enskilda komponenter. Jag trodde att vi alla var överens på den punkten.
Ändringsförslag 71 är en vädjan om hjälp till företag som återvinner plast. Jag avslutar genom att säga, med en viss okynnig glädje, som en som har deltagit i kampanjer för bättre återvinning i mitt eget land under 30 år, att jag snarare hoppas att detta direktiv placerar en bomb under mina egna lokala myndigheter och min motspänstiga regering.

de Roo (Verts/ALE).
Tack så mycket, herr talman! Jag vill också hylla föredraganden, Karl-Heinz Florenz. Jag vill också tacka de övriga skuggföredragandena för det goda samarbetet. Det här är modern miljöpolitik. Stödja företag som går i täten, i stället för att göra som vi oftast gör: sätta kurs på ett sorts genomsnittligt Europa och ge de länder som hamnat på efterkälken tre år extra.
Nästan hela parlamentet röstar i morgon för enskilt producentansvar. Det är nytt. För nio år sedan: förpackningsdirektivet. Vi gröna var då ensamma med vårt yrkande. Vid återvinning av bilar valde vi producentansvar, inte riktigt enskilt ansvar. Nu, i morgon, kommer det äntligen att ske. Enskilt producentansvar. Varför följer de båda stora grupperna nu den gröna linjen? Ett skäl är att de företag som går i täten nu också har bedrivit lobbyverksamhet. Electrolux från Sverige måste hyllas i det sammanhanget. Philips var emot för ett år sedan men håller sig nu i bakgrunden. Den berömda miljöprincipen lyder: förorenaren betalar. Inte: förorenarna betalar. Och inte alls: konsumenterna betalar, som i det nederländska systemet.
I Nederländerna finns ett kollektivt system: var och en, varje konsument, betalar ett bortskaffningsbidrag. Det systemet gör producenterna lata. Ansvarsskyldighet för enskilda producenter innebär innovation och förnyelse. Det är bättre för miljön också och i slutändan även billigare för konsumenten. Om ett företag nu tillverkar en produkt som håller dubbelt så länge, då är också återvinningskostnaderna dubbelt så låga. Om de inte stoppar i några farliga ämnen längre så behöver de senare inte heller betala kostnaderna för att ta ut dem igen.
De nya reglerna träder i kraft år 2006, om parlamentet får bestämma, eller år 2007 om rådet får som det vill. Jag tror att det nederländska systemet då också måste avskaffas. Då får man inte de två Europa som Jackson talade om och då behöver vi inte vänta på de tio år som vi kommit överens om som kompromiss. I morgon måste vi dock övertyga rådet, rådet har nämligen gjort ett fuskverk. Länder kan välja mellan ett enskilt eller ett kollektivt system. Det fungerar inte. Vi har en gemensam marknad och behöver alltså ett gemensamt system i hela Europa.

Sjöstedt (GUE/NGL).
Herr talman! I vår partigrupp ser vi mycket positivt på huvuddragen i detta förslag. Avfallsproblematiken är ett av de största miljöproblemen vi måste tackla, och vi tycker om tanken på att hitta en helhetslösning vars mål är att i slutledet minska den totala avfallsmängden, öka återvinningen och samtidigt minska utsläppen av farliga ämnen i samband med att avfallet hanteras.
Ett klokt uttänkt direktiv kan också fungera pådrivande när det gäller bättre produktutformning hos de stora tillverkarna. Redan vid första behandlingen nådde vi fram till tämligen breda kompromisser i parlamentet, och jag tror det har varit en styrka att vi har kunnat behålla huvuddelen av dessa kompromisser även i andra behandlingen. Detta medför också att vi står starka gentemot ministerrådet när vi når förlikning. Jag tackar föredraganden för det goda samarbetet och den öppna inställningen.
När det gäller direktivet om farliga ämnen är det en aspekt vi är särskilt nöjda med, och det är förslaget till att ett förbud mot farliga ämnen som bly och kadmium skall införas redan 2006. Detta får inte heller utgöra något hinder för de länder som vill gå snabbare fram och redan har en mer progressiv lagstiftning på flera av dessa områden.
När det gäller WEEE-direktivet utgörs den principiella frågan för oss av det direkta tillverkaransvaret, som skall vara så tydligt som möjligt. Dels är det en principiell fråga att tillverkarna skall betala sina egna kostnader, dels innebär ett direkt och fullständigt tillverkaransvar att det finns en verklig drivkraft för produktutveckling och för att göra de olika produkterna så lätta att återvinna som möjligt.
Rådets förslag kan förbättras på ytterligare några punkter. Det gäller till exempel att även små tillverkare skall omfattas och att vi vill undvika problemet med ?free-riders? - där jag tror att ändringsförslag 92 kan vara en bra lösning. Vi stöder givetvis också kraven på högre återvinningskvoter samt de konkreta miniminivåerna för insamling per person.

Blokland (EDD).
Tack så mycket, herr talman! Jag vill gärna gratulera Florenz till hans betänkande. I stora drag är jag överens med hans handlingssätt. Det finns dock ett par punkter där vi måste fortsätta se till verkligheten. Jag tänker då på glödlamporna, bildrören och flamskyddsmedlen.
Glödlampor har bara begränsade effekter på miljön. Separat insamling är inte effektivt ur miljösynpunkt. Förbudet mot bly i glödlampornas glas är därför inte förståndigt. Glödlamporna blir mycket sköra på det sättet och det är särskilt under produktionen ett problem.
Av säkerhetsskäl är jag nu för användning av bly i bildrör. Om vi skulle förbjuda bly i dem så kan vi räkna med att det skulle inträffa många fler olyckor.
För flamskyddsmedel gäller egentligen samma sak. Jag är för förbudet mot bromerade flamskyddsmedel, för vilka det tydligt påvisats att de är skadliga. Att förbjuda alla flamskyddsmedel tycker jag dock är att gå ett steg för långt.
Bortskaffande av gaser med en stor jorduppvärmningsapparat är inte särskilt effektivt. Det bidrag som det skulle ge till kampen mot växthuseffekten är i det närmaste obefintlig.
Dessutom vill jag påpeka risken att elektroniskt avfall under täckmantel av återanvändning, dumpas i länder utanför Europeiska unionen. Medlemsstaterna måste därför se till att endast användbara elektriska och elektroniska apparater som verkligen kommer att återanvändas exporteras till länder utanför Europeiska unionen.
Avslutningsvis, herr talman, vill jag fråga Europeiska kommissionen, Wallström, när hon kommer med en omprövning av batteridirektivet. Europeiska kommissionens argument har alltid varit att det här omprövningsförslaget kunde läggas fram först när direktivet för elektroniskt avfall var klart. Jag hoppas att det här är sista gången som jag måste insistera hos Europeiska kommissionen om det.

García-Orcoyen Tormo (PPE-DE).
Herr talman! De två förslag som debatten här i kväll handlar om - och jag instämmer i att debatten genomförs vid en alltför sen tidpunkt med tanke på hur viktig denna fråga är - är intressanta av flera olika anledningar. För det första, eftersom el- och elektroniksektorns kapacitet och vilja att fortsätta arbeta aktivt för miljöskydd kommer att sättas på prov, men även för att de europeiska institutionernas kapacitet och vilja, särskilt parlamentets, kommer att sättas på prov, särskilt parlamentets, för att komma med ett realistiskt och sammanhängande förslag som industrin kan godta.
Föredraganden Florenz har haft en svår uppgift i att försöka nå ett solitt och effektivt förslag som kan godtas av alla berörda parter. Eftersom det handlar om ett komplicerat och nyskapande initiativ, kan vi genom denna debatt bekräfta att det fortfarande, enligt min åsikt, finns många luckor och problem när det gäller den praktiska tillämpningen. Två av dessa oroar mig särskilt. För det första de konsumerbara - som har tagits upp här i kväll. Om vi använder detta koncept i alltför vid utsträckning skadar vi de medlemsstater som redan har etablerade mottagningssystem, genom att bryta de återanvändningssystem som redan finns, vilket gör att vi sätter återvinning framför återanvändning, utan att först fråga oss om vi tillämpar det system som är mest korrekt ur miljösynpunkt.
För det andra vill jag ta upp free riders. Jag anser att ändringsförslaget från förlikningen ger en lämplig lösning, eftersom jag inte ansåg det vara logiskt att fabrikanterna av de produkter som försvinner från marknaden eller de produkter som inte identifieras skall göras ansvariga inom området för individuellt ekonomiskt ansvar. Jag anser att vi bör vidhålla en sträng ståndpunkt när det gäller de fabrikanter som inte axlar sitt ansvar för avfallet, i försvar för de fabrikanter som är ansvarsfulla och som därför inte skall behöva ta på sig kostnaderna för free riders.

Bowe (PSE). -
Herr talman! I likhet med alla andra vill jag gratulera föredraganden till det arbete han har ägnat detta förslag. Han har arbetat mycket hårt på det och satt det i riktigt snabb rörelse, i parlamentariska termer. När man beaktar den fulla innebörden är det något tämligen enastående som han har åstadkommit. Det är den mest omfattande återvinningsplanen som vi någonsin har sett i Europa.
Vi lever tyvärr i ett samhälle där man hela tiden slänger bort allt mer och mer och skapar mer och mer avfall. Det som gläder mig med detta förslag är att vi äntligen rör oss i en riktning där dagarna då man kunde slänga kylskåp, TV-apparater, brödrostar, mobiltelefoner och andra elektriska produkter på en soptipp är över. Vi vill alla se en ny era då miljövänliga elektriska produkter återvinns helt och hållet eller återanvänds. Vi behöver alla spela vår roll i detta som konsumenter och bli vanemässiga återvinnare.
Men kommer dessa förslag att hjälpa oss? Vidare, kommer parlamentets ändringsförslag att göra saker och ting bättre?
Till stor del kan jag svara ?ja?, men inte helt och hållet. En alltför stelbent tillämpning av principen om individuellt ansvar kommer att ställa till med stora problem för små och medelstora företag i hela Europa och förhindra att förnuftiga kollektiva lösningar genomförs. Påtvingad obligatorisk sortering av elektroniskt avfall i varje hushåll under hot om straff i händelse av konstaterad vägran att följa bestämmelserna är inte ett förnuftigt sätt att uppmuntra konsumenterna att samarbeta och det är heller inte alltid tekniskt genomförbart.
Vill vi verkligen inkludera förbrukningsartiklar, och delar i detta förslag trots att de tillför föroreningar och enorma tekniska svårigheter till återvinningsprocessen? Inser vi inte alla att småföretag i hela Europeiska unionen behöver lite mer tid och hjälp för att klara av sina åligganden och utföra det här arbetet på ett riktigt sätt?
Allt detta gör att jag anser att vi behöver lite mer tid. Efter omröstningen i morgon bör vi alla stanna upp och tänka efter hur vi kan göra detta direktiv fullt ut miljövänligt, kostnadseffektivt och tilltalande för allmänheten.

Thors (ELDR).
Herr talman! I den stadsdel i Helsingfors där jag växte upp cirkulerar denna vecka en avfallsbil. Till den kan man även föra WEEE-avfall mot en särskild avgift. I nejden samlar man in ett kilo per person och år.
I en annan del av Finland med ?Rosk'n Roll? betalar man en särskild eko-avgift för mottagning och rådgivning, och så fungerar här också Europas femtonde största företag i avfallsåtervinning - på marknadsekonomiska principer. Där samlar man in åtta kilo WEEE-avfall per person.
Jag tror vi har en del att lära av detta praktiska exempel, liksom av frågan om oljeavfallshantering i sjöförhållanden och hur man hanterar det. Det skall finnas marknadsekonomi och gemensamma system. Det skall inte löna sig att kasta.
Jag stöder föredragandens förslag, eftersom jag anser att det uppfyller dessa krav. Jag konstaterar dock att förslaget om brom eller flamskyddsmedel i realiteten inte tar hänsyn till miljön, eftersom det kan leda till att vi får ett stort behov av att samla in avfallet så länge vi inte får använda plast på något annat sätt. Jag tror faktiskt inte att ändringsförslaget om flamskyddsmedel är till någon fördel för miljön.

Ahern (Verts/ALE). -
Herr talman! Jag välkomnar detta direktiv och tackar föredraganden för hans hårda arbete.
Det kommer att innebära att elektriskt och elektroniskt avfall måste samlas ihop och återvinnas istället för att slängas - vilket sker i mitt eget land - med negativa effekter på miljön. Producenter måste ta ansvar för sina produkter och se till att framtida produkter är konstruerade på ett mera ansvarsfullt sätt ur miljösynpunkt. Det är, till exempel, nu möjligt att tillverka innanmätet för tv-apparater helt och hållet av plast istället för plast och metall, vilket gör det enklare att återvinna dem. Sådana producenter borde belönas för att de gör konstruktioner som minskar avfallet till konkurrenskraftiga priser. Konsumenterna måste dras in i denna process om direktivet skall bli en framgång. Lätt tillgängliga insamlingssystem är av avgörande betydelse och konsumenterna måste kunna lämna tillbaka produkter utan kostnad.
Att göra producenterna ansvariga för deras egna märkesvaror kommer att leda till förbättringar i konstruktionen och ha en direkt effekt på kostnaderna. Den löst utformade gemensamma ståndpunkten måste stramas upp så att den avskräcker fripassagerare som inte tar ansvar för sitt eget avfall. Här välkomnar jag ändringsförslaget om övergivet avfall.
Slutligen är det av avgörande betydelse att jämförbara regler införs i samtliga medlemsstater. I annat fall kommer vi helt enkelt att få kaos.

Flemming (PPE-DE)
Herr talman! Jag vill gratulera föredragande Florenz till denna milstolpe i miljöpolitiken. Låt mig också yttra mig om två stora farhågor: för det första att de insamlingssystem som redan finns kan komma att förstöras. Jag håller inte med Jackson utan tror att de kan leva vidare. Om man sedan tvingas ändra något efter 10 år är det väl inte för mycket begärt.
För det andra är städer och kommuner väldigt rädda för att detta skall kosta förfärligt mycket. Det behöver dock inte kosta kommunerna någonting, för självklart kommer kostnaderna att kunna tas ut av konsumenterna via avfallsavgifter. Jag ser stora risker med att tillverkarna står för kostnaderna åtminstone från insamlingsstället. Eftersom det är så sent får ni ursäkta att jag uttrycker mig symboliskt: Jag ser det nästan som en oeuropeisk metod.
Ett sista ord till Finland: Att det är så förvirrat där beklagar jag för finländarnas skull, men det är ju mycket som är på tok i Finland. Där vill man ju till och med bygga ett nytt kärnkraftverk!

Corbey (PSE).
Herr talman, kolleger! Direktivet om elektroniskt avfall tycker jag i första hand måste vara till nytta för miljön. Alla ändringsförslag om att förstärka miljömålet, stöder vi. Europeiska regler mot kollektiva system är dock inte till gagn för miljön. Producenter måste ha ett enskilt ansvar, naturligtvis. Producenter måste stimuleras till miljövänlig utformning, det håller jag också med om. Enskild finansiering är dock inget medel till det. Diverse hårtorkar, elektriska tandborstar, mixrar, vattenkokare, tv-apparater o.s.v., skiljer sig knappast vad gäller möjligheten till återvinning. Enskild finansiering ger därför knappast någon vinst för miljön. Kollektiva system däremot är mindre byråkratiska och mer praktiska. Det finns alltså inget skäl att sätta kollektiva system på undantag.
En annan sak gäller bortskaffningsprincipen. Varför får den inte vara synlig? Jag förstår den ideologiska bakgrunden, att miljökostnader måste bakas in i priset, men måste det absolut ske osynligt? Vore det inte öppnare om det angavs i stället? Synlighet ökar i alla fall konsumentens medvetande och det är mycket viktigt eftersom konsumentens medverkan verkligen behövs för att förverkliga miljömålen.

Korhola (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill varmt lyckönska föredraganden Karl-Heinz Florenz. Under hans ledning har parlamentet koncentrerat kunnat föra samman såväl konsumentorganisationernas, miljöorganisationernas som producenternas synpunkter. Den exceptionella konsensus som nu råder är en resurs som alla grupper borde värna om, även med tanke på kommande lagstiftningsprojekt.
Direktivet utgör en viktig tillämpning av producentens ansvar. Jag är glad att jag i många avseenden har kunnat förstärka och klarlägga det med mina ändringsförslag.
Producentens ansvar har en betydande inverkan på mängden av och kvaliteten på el- och elektronikskrot, större än något annat beslut som parlamentet skulle kunna fatta när det gäller skrot. Det skapar incitament för ekologiskt hållbarare planering och innovationer redan före produkterna har kommit ut på marknaden och minskar på så sätt produktens belastning på miljön under hela dess livslängd.
På motsvarande sätt håller man nu på att skapa incitament för alternativ avfallshantering, för att även där minimera belastningen på miljön.
Mitt ändringsförslag som gällde detta godkändes redan i parlamentets första behandling, och rådet tog med det i sin gemensamma ståndpunkt i ytterligare förbättrad utformning.
Europeiska unionen håller på att stifta lagar som klart och tydligt visar för resten av världen att miljöhänsyn och ekonomi inte behöver stå i konflikt med varandra utan går att förena genom noggrant övervägd lagstiftning. Därför känns det dumt att rådet vill tillåta en kollektiv finansiering, det vill säga i praktiken en avfallsskatt, inte enbart för historiskt utan även för framtida avfall.
För det första skulle det inte finnas något incitament för ekodesign, vilket i praktiken skulle urvattna hela direktivet. För det andra skulle det göra det möjligt för fripassagerare att utnyttja situationen, vilket skulle straffa ärliga och skötsamma producenter. För det tredje skulle det öka medborgarnas skattebörda, eftersom en motsvarande minskning av befintliga skatter inte är att vänta. Rådets gemensamma ståndpunkt innebär sålunda en fiskal girighet som såväl konsumenter, producenter som miljön lider av. Lyckligtvis ser det ut som om parlamentet är på de sistnämndas sida.
Jag anser att parlamentets agerande i samband med detta direktiv är en så lyckad process att man borde undersöka och utreda vilka förfaranden vi kunde börja tillämpa med tanke på framtiden. Om det var brukligt att resa en staty över lagstiftningsprojekten skulle jag gärna göra det nu.

Wallström
. (EN) Herr talman! Jag vill börja med att tacka Florenz för det arbete han utfört i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor och för samarbetet med kommissionen.
Låt mig helt kort påminna om varför vi griper oss an problemet med elektriskt och elektroniskt avfall. Det är den snabbast växande delen av avfallsflödet, den växer faktiskt tre gånger så fort som genomsnittet. Var och en av oss producerar i genomsnitt 14 kg per år av sådant här avfall och år 2010, när detta direktiv skall fungera fullt ut, kommer elektriskt och elektroniskt avfall att svara för över 8 procent av det samlade kommunala avfallsflödet. Så snart det har antagits och genomförts kommer direktivet om avfall som utgörs av eller innehåller elektriska eller elektroniska produkter att göra det möjligt för oss att leda bort denna sorts avfall från soptippar och förbränningsanläggningar till miljömässigt sund återanvändning och återvinning.
Direktivet om att begränsa farliga substanser i elektrisk och elektronisk utrustning kommer att förhindra att onödiga farliga substanser, som utgör en risk för människors hälsa och miljön, förekommer i de olika stadierna i livscykeln för en sådan produkt, inklusive avfallshanteringen.
Det arbete som har utförts av Europaparlamentet utgör en väsentlig förstärkning av det ursprungliga förslaget och jag välkomnar majoriteten av de framlagda ändringsförslagen. I synnerhet stöder jag att enskild finansiering skall förstärkas, såsom har föreslagits av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, och att kollektiva system begränsas till de fall då de är nödvändiga av praktiska orsaker. Detta kan bidra till att bygga in kostnaderna för avfallshanteringen i produktens pris och fungera som incitament till konstruktioner som passar bättre för återanvändning och återvinning. Det är ett första steg på vägen mot en mera fullständig integration av miljöaspekter i produktdesign och konsumtionsmönster.
Vi måste även finna passande lösningar för att finansiera det historiska avfall som släppts ut på marknaden innan detta direktiv trädde i kraft. Ett av alternativen för att uppnå detta skulle kunna vara att använda en synlig avgift. Detta måste emellertid göras i överensstämmelse med artiklarna 88 och 89 i fördraget.
Jag välkomnar principen att höja insamlingsmålet till 6 kg per capita och år, även om den föreskrivna tidtabellen måste vara mera realistisk och ta hänsyn till den tid som krävs för att samla in och behandla data.
Jag stöder även förslaget att flytta fram datum för avvecklingen av ämnesförbuden i RoHS-direktivet till 2006, fast detta bör göras i enlighet med principerna i artikel 95 i fördraget.
Låt mig även besvara några av de punkter som togs upp under debatten. Jag kan försäkra er att vi omsorgsfullt har utvärderat samtliga aspekter av detta förslag, inklusive kostnaderna. För det övergripande målet på 4 kg insamlat avfall per capita, uppskattar vi att kostnaderna kommer att ligga mellan 500 och 900 miljoner euro. Vi baserar våra uppskattningar och utvärderingar på de befintliga systemen, av vilka det inte finns särskilt många: Nederländerna är det enda exemplet varifrån vi kan dra slutsatser och lärdomar. Dessa siffror har bekräftats i praktisk erfarenhet, till exempel i Nederländerna. Om parlamentet vill höja insamlingsmålet så är det uppenbarligen ett politiskt beslut, och vi instämmer i det.
När det gäller subsidiaritet har vi försökt finna en lämplig avvägning mellan att harmonisera vissa delar av förslaget och låta andra falla under subsidiaritetsprincipen. Det är anledningen till att utformningen av insamlingssystemen lämnats åt medlemsstaterna. Vi anser det inte heller nödvändigt att definiera på gemenskapsnivå vem som skall finansiera insamlingspunkten fram till dess att utrustningen förs dit. Det är anledningen till att vi avvisar både ändringsförslag 69 och 83.
Hur skall vi göra med små och medelstora företag? Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har röstat för att stryka ett temporärt undantag från direktivets finansiella åligganden för små och medelstora företag. Vi kan acceptera denna punkt eftersom vi anser att praktiken har visat att det inte finns några orimliga kostnader för dessa företag och att ett sådant undantag inte behövs och att det till och med kan leda till snedvridning av marknaden.
Herr Blokland, jag hoppas att vi skall kunna presentera batteriförslaget vilken dag som helst och jag arbetar hårt på det.
Tills sist är det så att totalt 82 ändringsförslag har lagts fram till WEEE-direktivet och 18 till RoHS-direktivet. När det gäller direktivet om avfall som utgörs av eller innehåller elektriska eller elektroniska produkter kan kommissionen godta 32 ändringsförslag i sin helhet, två delvis och 20 i princip. Kommissionen kan godta ändringsförslag 9, 11-19, 24, 27-37, 39, 40, 43, 44, 45, 50, 57, 65, 76 och 77. I ändringsförslag 23 stöder kommissionen en ny punkt 1 och punkt 1(b), det sista stycket i sin helhet och punkt 1(b)tredje och fjärde stycket, såväl som punkt 2 i princip. I ändringsförslag 73 kan kommissionen godta den första delen. I ändringsförslag 1, 3, 5, 6, 7, 10 kan första, tredje och fjärde meningarna godtas i sin helhet. I ändringsförslag 20, 21 och 41 kan den första meningen godtas i sin helhet. Ändringsförslag 42, 48, 49, 51-55, 66, 78 och 92 kan godtas i princip.
När det gäller RoHS-förslaget kan kommissionen godta fyra ändringsförslag i sin helhet, ett delvis och sju i princip. De ändringsförslag som kan godtas i sin helhet är 3, 4, 10 och 17. Ändringsförslag 5 kan godtas delvis - första punkten - och i ändringsförslag 2, 6, 7, 8 och 9 kan den första punkten godtas i sin helhet och ändringsförslag 13 och 15 i princip.
Jag tackar samtliga ledamöter för denna viktiga debatt.

Talmannen. -
Tack, fru kommissionär!
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendation (A5-0090/2002) från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om rådets gemensamma ståndpunkt (12332/1/2001 - C5-0638/2001 - 2001/0018(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring för tjugofjärde gången av rådets direktiv 76/769/EEG beträffande begränsning av användning och utsläppande på marknaden av vissa farliga ämnen och preparat (beredningar) (pentabromdifenyleter) (föredragande: Ries).

Ries (ELDR)
. (FR) Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Ministerrådet antog den 27 oktober 2000 sin gemensamma ståndpunkt om detta förslag till direktiv om införandet på marknaden och användningen av vissa farliga ämnen, i detta fall pentabromdifenyleter, ett flamskyddsmedel som - jag påminner om detta - till 95 procent används i tillverkningen av flexibla polyuretanskum. PentaBDE har förmåga att bioackumuleras och är långlivat, och har den egenskapen att det avsöndras ur skummet och tränger in i vårt blod och i vårt nervsystem via den omgivande luften.
Det gläder mig alltså att den gemensamma ståndpunkten - liksom parlamentet för övrigt antydde med sin röst vid första behandlingen - innehåller ett förbud mot alla former av pentaBDE, däribland när det är en restsubstans av tillverkningen av en liknande kemisk produkt, oktabromdifenyleter i detta fall. Detta förbud är planerat till juli 2003.
I övrigt skulle jag däremot vilja säga att vi har ganska långt kvar till slutmålet. Rådet, som i denna fråga har följt kommissionens yttrande, har nämligen inte godkänt parlamentets förslag om att utvidga direktivets omfattning till att även innefatta alla polybromerade difenyletrar på marknaden: oktaBDE och dekaBDE i detta fall. Låt oss precisera att det argument som en majoritet av medlemsstaterna har som invändning mot oss för att motivera denna vägran är tudelat: för det första vill man invänta de slutliga resultaten av de riskbedömningar som för närvarande genomförs, och för det andra vill man, innan ett eventuellt förbud införs mot ett flamskyddsmedel, försäkra sig om att lika effektiva alternativ finns tillgängliga.
Får jag påminna om att detta är exakt det resonemang som parlamentet följde vid första behandlingen, och som vårt utskott för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor följde vid sin omröstning den 21 mars - i alla fall för dekabromdifenyleter. Låt mig förklara mig: genom att kräva olika typer av förbud mot detta ämne senast den 1 januari 2006, vilka här underordnas riskbedömningens slutliga resultat, beaktar parlamentet den senaste tillgängliga vetenskapliga informationen från Förenade kungariket, som är den föredragande staten för ?miljödelen? inom riskbedömningen. De brittiska experterna föreslog för de behöriga myndigheterna i sin sammanfattning att de skulle ta hänsyn till behovet av att även tillämpa försiktighetsprincipen för oktaBDE och dekaBDE.
Europaparlamentet bemöter för övrigt rådets och kommissionens önskan, det vill säga att de regler som fastställdes i förordningen från 1993 i fråga om bedömning och kontroll av befintliga ämnen skall följas, att det skall finnas alternativa produkter, och att den svåra jämvikten skall uppnås mellan de uppenbara egenskaperna när det gäller brandsäkerhet å ena sidan, och de olägenheter som framkommit i fråga om miljön och hälsofrågor å andra sidan.
I detta hänseende skulle jag vilja påminna om att dekaBDE, som finns i 80 procent av alla bromerade flamskyddsprodukter, är ett flamskyddsmedel som är särskilt motståndskraftigt och effektivt. Endast under år 2000 och i Förenade kungariket räddades 155 liv och tusentals allvarliga brännskador undveks tack vare dessa ämnen.
Därför har utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, liksom jag sade, inte velat tillämpa försiktighetsprincipen strikt, utan gradvis. Det är innebörden i ändringsförslag 4, som antagits enhälligt, och det är också därför som jag motsätter mig ändringsförslagen 9 och 10, som ingivits av mina kolleger Schörling och Sjöstedt, precis som vid första behandlingen och vid omröstningen i utskottet. Jag är däremot positiv till deras ändringsförslag 7, genom vilket en större redigeringsmässig klarhet garanteras genom att man i ändringsförslagets skäl uttryckligen hänvisar till dekaBDE.
När det gäller oktaBDE och det förestående förbudet mot detta ämne, som jag tycker verkar motiverat, finns det inga nya och betryggande uppgifter i fråga om detta ämne som gör det möjligt för parlamentet att ändra sin ståndpunkt som antogs den 6 september 2001. De färska resultaten från de franska myndigheterna förblir aktuella, och utgör delresultat som påvisar skadligheten hos oktaBDE för hälsan och miljön.
En annan faktor motiverar vårt krav på en begränsning av införandet på marknaden av detta flamskyddsmedel, och berättigar återinförandet av ändringsförslagen 1, 2 och 3: oktaBDE utgör en beståndsdel i ett relativt litet antal produkter, och kan i många fall ersättas med dekabromdifenyleter, och det är i kraft av denna faktor som mina kolleger och jag själv kräver att försiktighetsprincipen skall gälla framför alla övriga skäl.
Jag vill säga några sammanfattande ord till er, fru kommissionär. Kommissionen utarbetar program, och mångfaldigar initiativen i syfte att garantera en allt högre skyddsnivå för folkhälsan och miljön. Den nya strategi för kemiska produkter som inletts av era tjänsteenheter är det bästa exemplet på detta. En stark och betryggande signal skulle här ges genom ett åtagande att snarast genomföra en politik för att minska riskerna med alla polybromerade difenyletrar.
Jag har naturligtvis uppmärksammat kommissionens framsteg i denna fråga med dess förklaring i protokollet till den gemensamma ståndpunkten, i vilken ni åtar er att omedelbart undersöka behovet av ett nytt förslag i syfte att begränsa försäljningen och användningen av oktaBDE och dekaBDE. De villkor som ställts upp, främst behovet av att återigen och fortfarande invänta slutförandet av riskbedömningarna, riskerar dock i detta fall att ytterligare försena tidsplanen i de fall där det är bråttom. I de fall där det råder en vetenskaplig ovisshet inträder nämligen det politiska valet. Det är anledningen till att jag anser att det vore berättigat att inte invänta slutförandet av en oändlig rad riskbedömningar, och att alla tillsammans måste prioritera en väl avvägd lösning, eftersom det viktiga är att förena den omedelbara säkerheten för medborgarna inför brandrisker med de långsiktiga fördelarna för folkhälsan och miljön.

Flemming (PPE-DE)
Herr talman! Andra behandlingen, begränsning av vissa farliga ämnen och preparat. Man borde faktiskt fråga sig vad vi egentligen behöver denna oerhört viktiga produkt till. Ja, pentabromdifenyleter används uteslutande till mjukmedel för möbler och stoppningar. Säkert ett oändligt viktigt område. Rådets gemensamma ståndpunkt överensstämmer allmänt med kommissionens ändrade förslag, och glädjande nog välkomnar rådet också det ändringsförslag som syftar till att stryka undantaget för oktaBDE med en pentaBDE-halt på mindre än 5 procent.
Det är också mycket glädjande att rådet delvis har antagit ett ändringsförslag som kräver att oktaBDE med en pentaBDE-halt på mer än 0,1 procent inte längre kan tillåtas i och med att användningen av pentaBDE begränsas.
I andra behandlingen i utskottet stödde min grupp föredragandens alla fyra ändringsförslag, precis som i första behandlingen, med målet att också få till stånd ett förbud mot oktaBDE. Självfallet kommer vi även att stödja ändringsförslag 1, 2, 3 och 4. Eftersom jag bara företräder Oomen-Ruijten tillåter jag mig att också använda hennes ordval i fråga om övriga ändringsförslag som min partigrupp inte kommer att stödja: Hon menade att övriga ändringsförslag egentligen var rena dumheterna.

Bowe (PSE). -
Herr talman! Jag tackar föredraganden för det arbete hon har uträttat. Det samarbete hon har haft med andra föredraganden har varit till stor hjälp. Detta är en intressant fråga. Dessa ämnen är farliga, de är giftiga. Men de har även en mycket användbar och viktig roll i det att de räddar liv i sin roll som brandbegränsare. Det råder inte minsta tvivel om den saken. Vi måste mycket noggrant överväga hur vi skall hantera dessa ämnen. Det är tämligen uppenbart att penta och troligen okta inte riktigt behövs och att de risker de utgör för miljön och människors hälsa inte kan rättfärdiga deras fortsatta användning som flamskyddsmedel.
Men jag manar parlamentet att stanna upp en stund och tänka efter vilka alternativ det finns till dessa mycket nyttiga flamskyddsmedel. Kan vi fortsätta att använda deka på ett förnuftigt och ansvarsfullt sätt? Kommer riskbedömningen att göra det uteslutet att använda det? Vi vet helt enkelt inte för vi har inte sett riskbedömningarna. Kommissionen måste pressa medlemsstaterna att lägga fram dem så snart som möjligt. Vi vill att denna fråga får en lösning. Vi vill veta exakt vad vi skall göra med de här ämnena. För närvarande är det en öppen fråga. Jag hoppas att vi kan använda vår intelligens i den här frågan och inse vilken betydelse dessa ämnen har som flamskyddsmedel för att skydda mänskligt liv.

Schörling (Verts/ALE).
Herr talman! Fru kommissionär, ärade kolleger! Jag tycker inte att det är acceptabelt att de flesta miljöärenden behandlas så här sent på kvällen. Miljöpolitiken och miljölagstiftningen skulle verkligen behöva lite prime time här i parlamentet. Det är ett stort ansvar att fatta beslut om hälsa och miljö som skall gälla för lång tid framöver. Detta direktiv och betänkandet om bromerade flamskyddsmedel är ett bra exempel på ett sådant ansvar.
Efter den första behandlingen i september 2001 har det skett en omprövning av EU:s riskbedömning av oktaBDE och dekaBDE. Detta gjordes i november förra året.
Den europeiska kemikaliebyrån menar att riskbedömningen och situationen nu är densamma för oktaBDe och dekaBDE som den var för pentaBDE, då det ledde till ett totalförbud.
Dessa ämnen är långlivade och bioackumulerande. De vetenskapliga bevisen för oktaBDE och dekaBDE är nu så oroande när det gäller hälsa och miljö att man från byrån har rekommenderat medlemsstaterna att fatta ett politiskt beslut, dvs. att använda försiktighetsprincipen.
I Europaparlamentet måste vi också ta vårt ansvar som medlagstiftare. Efter omprövningen och den nya riskbedömningen måste vi också låta försiktighetsprincipen råda. Vi från gröna gruppen, från vänstern och från socialistgruppen lägger därför åter fram ändringsförslag 7-10 som innebär att även användningen av dekaBDE måste upphöra. Det finns ingen anledning att vänta ytterligare. Det finns ersättningsmaterial. 80 procent av användningen av bromerade flamskyddsmedel innebär användning av dekaBDE.
Mot bakgrund av den nya kunskap vi har fått kan vi inte fortsätta att spela hasard med miljö och hälsa. Vi hoppas därför att partigrupperna röstar för ändringsförslagen och att också kommissionär Wallström bekräftar att försiktighetsprincipen skall tillämpas.

Sjöstedt (GUE/NGL).
Herr talman! Föredragandens förslag och de förslag som utskottet har antagit innebär en tuffare hållning än rådets gemensamma ståndpunkt, och det tycker jag är bra. Jag menar dock, precis som Schörling, att vi idag har argument för att kunna gå ännu längre. Idag har vi argument för att inte bara förbjuda pentaBDE och oktaBDE utan också dekaBDE.
Om vi skall invänta riskutvärderingarna riskerar vi att få vänta för länge. Dessutom har vi argumenten redan nu och vi vet att dessa substanser som är farliga samlas i människokroppen, att de finns i vår livsmiljö i ökande utsträckning. Vi har egentligen alla argument som behövs för att fatta ett beslut redan nu.
Det finns också alternativ till dessa bromerade flamskyddsmedel, som annars riskerar att bli ett kommande stort hälsoproblem. Jag menar precis som Bowe att vi skall fatta ett intelligent beslut. Ett intelligent beslut i detta fall innebär att vi vågar gå före och förbjuda det som vi vet är farligt.

Hulthén (PSE).
Herr talman! De bromerade flamskyddsmedlen utgör ett allvarligt hot mot människors hälsa och mot miljön. Efter årtionden av industriell användning hittar vi dem överallt i fisk, fågelägg, isbjörnar, jordbruksprodukter och modersmjölk. Detta skulle man kunna tro är hämtat ur en debattartikel skriven av fundamentalistiska miljöorganisationer, men så är det inte. En av dem som har skrivit under den debattartikeln är generaldirektören för räddningsverket i Sverige. Räddningsverket är en expertmyndighet för bl.a. brandskydd, och även det verket är berett att säga att flamskyddsmedlen har spelat ut sin roll.
Jag tycker att man skall lyssna på detta. Det tunga argumentet i debatten mot ett förbud av oktaBDE och dekaBDE är nämligen att vi inte kan utsätta människor för den fara som det innebär om man inte använder tillräckliga flamskyddsmedel i byggnader, möbler m.m. Samtidigt vet vi dock att det finns ersättningsmedel, det finns möjlighet att använda andra material och det finns möjlighet att producera på ett annat sätt än vad vi gör idag. På något sätt blir det nästan absurt att vi är tvungna att använda kemikalier för att bekämpa de kemikalier som vi använder i våra byggnader idag. Anledningen till att det brinner så bra som det gör, är att vi redan använder kemikalier i de produkter vi har.
Kommissionen borde ta sig en ordentlig funderare och ändå försöka göra en seriös ansträngning för att förbjuda även oktaBDE och dekaBDE. Frågan är hur länge vi skall behöva vänta efter utvärderingen innan ett förbud eller en begränsning av användningen av oktaBDE och dekaBDE kommer. Från kommissionens sida har man ändå sagt att man är beredd att handla snabbt. Hur snabbt är kommissionen beredd att agera?

Wallström
. Herr talman! Jag vill först tacka parlamentsledamöterna för deras intresse för detta förslag, och jag vill naturligtvis rikta ett särskilt tack till föredragande Ries för hennes konstruktiva arbete.
Detta är definitivt ett viktigt direktiv. I och med det införs ett förbud mot användning av ämnet pentabromdifenyleter, pentaBDE, som i en riskbedömning har visat sig utgöra en miljörisk. Ämnet ackumuleras i naturen och, såsom redan har påpekats, har påträffats i bröstmjölk. Direktivet är långtgående, eftersom det täcker all användning av pentaBDE och alla typer av varor som innehåller detta ämne. Direktivet grundar sig på försiktighetsprincipen. Med det föreslagna direktivet kommer inte riskerna för att bränder skall uppstå eller riskerna för miljön att öka, eftersom det redan finns lämpliga alternativ att tillgå.
Jag kan förstå och dela den oro som parlamentsledamöterna känner när det gäller andra, närbesläktade ämnen som inte ingår i det ursprungliga tillämpningsområdet för det föreslagna direktivet, och jag vill kommentera detta liksom frågan om timing.
Kommissionen undersöker aktivt riskerna med de två närbesläktade ämnena, oktaBDE och dekaBDE, samt även de risker som kan uppstå på grund av brand om dessa ämnen skulle förbjudas på marknaden. Kommissionens inställning är att vi skall minimera de totala riskerna. Vi är snart klara med denna riskbedömning för oktaBDE och dekaBDE, och vi räknar med att före årets slut ha information om konsekvenserna av att förbjuda dessa ämnen. Det gäller såväl begränsningen av den kemiska risken och en möjlig ökning av riskerna till följd av bränder.
På grundval av resultatet av detta arbete kommer kommissionen att lägga fram ett nytt förslag i början av nästa år, dvs. i början av år 2003. Kommissionen kommer också att ge tydliga instruktioner till alla berörda parter för att påskynda slutförandet av bedömningarna om möjligt före årets slut. Mot denna bakgrund är det inte nu möjligt för kommissionen att godta de av parlamentets ändringsförslag som skulle utöka räckvidden hos det föreslagna direktivet till att omfatta ett totalt och omedelbart förbud även mot oktaBDE och dekaBDE. Det gäller ändringsförslag nr 1, 2, 3, 7, 8, 9 och 10.
Kommissionen kan inte heller godta det ändringsförslag som innebär att dekaBDE skulle totalförbjudas från och med den 1 januari 2006 om resultatet av riskbedömningen skulle visa att ämnet innebär risker. Lämpliga åtgärder skulle nämligen kunna träda ikraft mycket tidigare än 2006 om det skulle visa sig nödvändigt.
Jag försäkrar parlamentsledamöterna att kommissionen vid första möjliga tillfälle kommer att agera gällande dessa ämnen så att försiktighetsprincipen beaktas. Jag hoppas också att parlamentsledamöterna är medvetna om att kommissionen föreslagit ett förbud för dessa tre ämnen - penta-, okta- och dekadifenyleter - i vårt förslag till direktiv rörande begränsning av farliga ämnen i elektrisk och elektronisk utrustning. Det gäller betänkandet av Florenz som också har debatterats under detta sammanträde. Låt mig understryka att kommissionen kommer att säkerställa att det förslag vi kommer att lägga fram tidigt nästa år om oktaBDE och dekaBDE kommer att vara förenligt med vårt förslag om begränsning av farliga ämnen i elektrisk och elektronisk utrustning.
Eftersom riskbedömningen när det gäller oktaBDE och dekaBDE är långt framskriden blir det, om så skulle erfordras, möjligt för kommissionen att vidta åtgärder mycket tidigare än 2006. Då riskbedömningarna slutförts och tillgången på säkra ersättningsprodukter undersökts, bör det bli möjligt att fastställa i vilka fall som användningen innebär risker. Lämpliga åtgärder kan då vidtas omedelbart. Eftersom bedömningarna kommer att vara klara inom kort, kan de åtgärder som man bestämmer sig för börja tillämpas i god tid före 2006.
Med utgångspunkt i de försäkringar som jag nu gjort på kommissionens vägnar ser jag fram emot att detta mycket angelägna lagförslag snarast antas. Jag tackar parlamentsledamöterna för denna debatt.

Talmannen. -
Tack, kommissionär Wallström!
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
Innan jag avslutar debatten vill jag uppmärksamma sessionstjänsten på att formeln för difenyleter, oktabromderivat är felaktig i ändringsförslag 4. Det står C12H2Br10O. De två vätemolekylerna skall bort.
(Sammanträdet avslutades kl. 23.37.)

