Zaključki Evropskega sveta z dne 29. in 30. oktobra 2009 vključno z imenovanjem in pristojnostmi predsednika Evropskega sveta in visokega predstavnika Unije za zunanje zadeve in varnostno politiko/podpredsednika Komisije ter sestavo nove Komisije (razprava) 
Predsednik
Naslednja točka je poročilo Evropskega sveta in izjava Komisije o zaključkih Evropskega sveta z dne 29. in 30. oktobra 2009 vključno z imenovanjem in pristojnostmi predsednika Evropskega sveta in visokega predstavnika Unije za zunanje zadeve in varnostno politiko/podpredsednika Komisije ter sestavo nove Komisije.
Fredrik Reinfeldt
predsednik Sveta. - Gospod predsednik, vesel sem, da sem ponovno tu in da vam lahko poročam o izidu tega tako zapletenega in zahtevnega zasedanja Evropskega sveta.
Naj vam pojasnim situacijo na predvečer Evropskega sveta. Bili smo v nenehnem stiku s Prago in drugimi prestolnicami. Kako bomo rešili češko zahtevo glede Listine o temeljnih pravicah? Bilo je veliko različnih pogledov in pozivov za različne izjeme in posebne obravnave tudi iz več drugih držav članic.
Za razliko od tega pa smo dobili jasnejše sporočilo o podnebnih spremembah, ki je bila druga glavna tema zasedanja. Sporočilo veliko držav članic je bilo, da se niso pripravljene obvezati k številkam o podnebnem financiranju, t. j. na kakšen način bomo financirali prizadevanja za blažitev in prilagajanje v državah v razvoju.
V takih okoliščinah sem zadovoljen z izidom zasedanja. Naj izpostavim najpomembnejše zadeve.
Cilj, ki smo si ga zadali na Evropskem svetu - glede na to, da je podnebna konferenca v Københavnu vse bliže -, je, da bomo še naprej vodilna sila na področju podnebnih sprememb. Ne delajmo si utvar. Pogajanja so bila dolga in težka, na koncu naših razprav pa je Evropski svet potrdil znesek, ki ga je ocenila Komisija, in sicer 100 milijard EUR letno do leta 2020, ocenila pa je tudi, da bi mednarodna javna podpora do istega leta morala znašati od 22 do 50 milijard EUR.
Do leta 2020 je samo še deset let. Ukrepati moramo še hitreje, zato je Svet vzel na znanje, da poleg tega potrebujemo svetovno financiranje v znesku 5 milijard EUR vsako leto, od 2010 do 2012.
Končni znesek bo določen v luči konference v København u. EU in države članice so pripravljene prispevati svoj pošteni delež, če si bodo tudi ostali ključni akterji prizadevali podobno. Zelo me veseli, da smo se na tem zasedanju Evropskega sveta uspeli dogovoriti o močnem mandatu na tem področju.
Pred nekaj dnevi sem se vrnil s pogajanj z ministrskim predsednikom Singhom na vrhu EU-Indija v New Delhiju, v začetku tega tedna pa sem se pogovarjal s predsednikom Obamo na vrhu EU-ZDA v Washingtonu.
Zahvaljujoč dogovoru na Evropskem svetu je bilo pogajalsko izhodišče EU zelo močno. Zaradi enotnosti smo lahko verodostojno spodbudili druge. Lahko smo predstavili svoje zaveze. Lahko smo izrazili svoja pričakovanja. In ponovno smo bili vodilni pri vprašanju, ki je bistveno za vse državljane.
Na srečanju prejšnji teden smo se pogovarjali tudi o gospodarskih in finančnih razmerah. Čeprav že vidimo znake izboljšanja v svetovnem gospodarstvu, pa je Evropski svet poudaril, da ni še čas za samozadovoljnost. Naslednje leto vse države, razen ene, tvegajo prekoračitev 3-odstotne omejitve primanjkljaja, naš skupni BDP pa se je od začetka leta 2008 zmanjšal za 4,7 %. Oba razloga zadostujeta, da ne ukinemo podpornih ukrepov, dokler ne zagotovimo popolnega okrevanja. V vmesnem obdobju moramo okrepiti zaupanje in še naprej delati na izhodnih strategijah.
Na ravni Evropskega sveta beležimo velik napredek pri povečanju finančnega nadzora. Dosegli smo široko soglasje glede ustanovitve Evropskega odbora za sistemska tveganja.
Predsedstvo bo kmalu začelo razpravljati s Parlamentom o predlogih. Doseči želimo soglasje o svežnju za novo nadzorno strukturo. Zagotoviti želimo, da nikoli več ne doživimo takšne finančne krize.
Zdaj ko imamo to urejeno in že vse poteka, se moramo osredotočiti na ohranjanje delovnih mest. Več kot pet milijonov Evropejcev je izgubilo službo, veliko preveč ljudi pa bo še odpuščenih. Naša naloga je ta trend obrniti.
Ko sem vam 15. julija predstavil prednostne naloge švedskega predsedstva, sem dejal, da mora EU priti iz krize močnejša. Povedal sem vam, da je reševanje gospodarske in finančne krize ena naših najpomembnejših nalog. Še vedno je. Zato se bomo tem pomembnim vprašanjem ponovno posvetili na decembrskem Evropskem svetu.
Drug pomemben rezultat zasedanja je bilo sprejetje strategije EU za regijo Baltskega morja - strategije, ki temelji na pobudi Parlamenta. S strategijo se želimo posvetiti nujnim okoljskim izzivom, povezanim z Baltskim morjem, in prispevati k gospodarskemu uspehu te regije. Prepričan sem, da bo ta pobuda pozitivno vplivala tudi na druge dele Evrope, zbližala regije in pozitivno prispevala k konkurenčnosti EU kot celote.
Obravnavali smo tudi pravosodje in notranje zadeve. Pozdravili smo napredek pri izvajanju ukrepov glede nezakonite migracije v Sredozemlju ter pozvali k delu na številnih posebnih področjih.
Vem, da želite danes popoldne razpravljati tudi o institucionalnih zadevah. Te so bile seveda pomemben element razprave.
Dejansko je bilo eno ključnih vprašanj zagotoviti hitro uveljavitev Lizbonske pogodbe, ki je bistvenega pomena, če želimo skupaj uspešno premagovati prihodnje izzive.
Bilo je veliko posvetovanj in ta še zdaleč niso bila enostavna, vendar pa smo na koncu uspeli doseči sprejetje zahteve Češke republike.
Na podlagi tega sporazuma je bil predsednik Václav Klaus pripravljen podpisati Pogodbo in, kot že veste, jo je tudi podpisal pred enim tednom. Končni dokument o ratifikaciji je sedaj Češka republika deponirala pri italijanskih organih. To pomeni, da bo Lizbonska pogodba stopila v veljavo 1. decembra. Vem, da vas velika večina danes, tako kot jaz, občuti zadovoljstvo in olajšanje, da se to dolgo poglavje priprav za institucionalno reformo približuje koncu.
Evropski svet je ocenil tudi druge priprave za Pogodbo. Soglašal je s smernicami za Evropsko službo za zunanjepolitično delovanje in je povabil bodočega visokega predstavnika, da predstavi predlog za organizacijo in vodenje službe.
Glede imen pa bi dejal naslednje. Moramo imenovati ljudi na položaje, ki ji jih na novo predvideva Lizbonska pogodba. Skupaj z vami moramo imenovati novo Komisijo. Za 19. november načrtujem srečanje voditeljev držav ali vlad, da bi imenovali predsednika, visokega predstavnika in generalnega sekretarja Evropskega sveta.
Naj poudarim, da mora biti imenovanje visokega predstavnika opravljeno pred imenovanjem nove Komisije in da morajo biti pred tem vzpostavljeni ustrezni stiki s Parlamentom. Kot veste, bo ta oseba tudi podpredsednik naslednje Komisije, zato jo bo moral z glasovanjem potrditi tudi Parlament.
Ne bom ugibal, kdo bodo te osebe, rad bi pa povedal, da ni pomembno samo ime, ampak tudi, kaj bodo te osebe počele in kako.
Zasedanje Evropskega sveta prejšnji teden nam je omogočilo velik napredek, ne samo pri ključnem vprašanju, ampak pri več vprašanjih, ki so bistvena za prihodnost Evrope in bistvena za prihodnost našega planeta.
Hvaležen sem svojim kolegom in kolegicam za njihov konstruktiven pristop k skupnim izzivom, ki nas še čakajo. Vsekakor vsi vemo, da nas čaka še veliko dela. Lahko vam zagotovim, da bodo naslednji tedni zelo dejavni. Veselim se našega nadaljnjega sodelovanja s Parlamentom pri veliko pomembnih vprašanjih.
Do konference v København u je sedaj dejansko le še 25 dni. Gospodarska kriza še zdaleč ni pri koncu, imamo pa jasno določeno nalogo v podnebnih pogajanjih. Odločeni smo, da bomo še naprej sodelovali in ustvarjali nove vire rasti in večje zaposlenosti.
Zahvaljujem se za nenehno podporo Parlamenta. Z veseljem bom odgovoril na vaše komentarje.
José Manuel Barroso
predsednik Komisije. - Gospod predsednik, naj oceno ministrskega predsednika Reinfeldta o Evropskem svetu dopolnim s svojim mnenjem o dveh vidikih: o politiki in o institucionalnih vprašanjih.
Kar zadeva politiko, je bil najpomembnejši rezultat zelo pomemben sporazum o našem ukrepanju pri podnebnih spremembah. Vsi vemo, da so to težka vprašanja. Ko je veliko na kocki, pot nikoli ni lahka. Po pravici povedano je Evropski svet presegel moja prvotna pričakovanja. Dobili smo soglasje za številke, ki jih je Komisija predlagala, s pomembnim pogojem.
Sporočilo je jasno: Evropska unija je pripravljena na København in je zavezana k znižanju emisij s svojo prepričljivo ponudbo za financiranje podnebnih ukrepov, tako kot je Komisija predlagala septembra, in sicer dolgoročno in s takojšnjim financiranjem.
Če želimo, da države v razvoju sedejo za pogajalsko mizo z resnimi zavezami glede blažilnih ukrepov, potem morajo razvite države na to mizo položiti denar. Po naših ocenah bodo države v razvoju do leta 2020 potrebovale še okrog 100 milijard EUR dodatnih sredstev na leto za podnebne ukrepe, kar je Evropski svet v celoti podprl in najverjetneje predstavlja znesek javnih mednarodnih financ v tej številki, potrebujejo pa tudi dogovor, da bo Evropska unija plačala svoj pošteni delež.
Jasno je tudi naslednje: drugi partnerji morajo pokazati, da se nam pri resnosti namenov lahko postavijo ob bok. Naša politika ne predvideva, da Evropska unija orje ledino v negotovem upanju, da nam bodo drugi sledili. Gre za to, da želimo uporabiti svoje vzvode in doseči največ, kar je mogoče v svetovnih prizadevanjih za zmanjšanje emisij.
Ko sem bil prejšnji teden v Washingtonu in New Delhiju, so me opomnili, kako daleč sta oba partnerja prišla v preteklem letu ali več. Enako velja za druge, na primer Kitajsko. Seveda bomo še naprej upoštevali pomembno zahtevo po skupni, a razlikovalni odgovornosti za podnebne spremembe, vendar pa smo, kot sem že večkrat dejal v zadnjem času, vsi skupaj na tej ladji in Evropska unija bo še naprej težila k ustreznim prispevkom vseh ostalih akterjev. Osredotočiti se moramo na končni cilj: ambiciozno, resno, preverljivo znižanje emisij, s čimer bomo zagotovili, da se čim bolj približamo cilju omejitve dviga temperature na manj kot 2 °C.
Kaj si lahko obetamo od København a? Kaže, da v København u ne bomo dosegli dogovora glede celotnega sporazuma, za katerega smo se doslej trudili in se bomo še v prihodnje. To pa še vedno ne pomeni, da si ne smemo prizadevati k odločilnemu preboju v pogajanjih. Na koncu je vsebina pomembnejša od oblike. Menim, da bi si morali prizadevati skleniti popolnoma operativen sporazum, ki bo temeljil na stvarnih političnih zavezah, ki bo hitro stopil v veljavo in bo vse glavne akterje vključil v igro, tako za zmanjšanje emisij kot za financiranje. Še naprej se moramo bojevati za dokončni dogovor glede sporazuma - za zavezujoč sporazum. Če želimo, da se to uresniči, moramo v teh tednih pred Københavnom združiti vse svoje moči.
Pravkar smo z odločnim sodelovanjem pokazali, da smo se sposobni dogovoriti o sporazumu, ki se nam že tako dolgo izmika. To je bil drugi glavni rezultat Evropskega sveta: odstranil je še zadnjo politično oviro za finančno ratifikacijo Lizbonske pogodbe. Sedaj lahko z zaupanjem gledamo v prihodnost, kajti po besedah ministrskega predsednika Reinfeldta bo Lizbonska pogodba v veljavi na začetku naslednjega meseca. Komisija se sedaj posveča njenemu izvajanju. Danes je Komisija storila prvi, konkreten korak in odprla posvetovanje o državljanski pobudi.
Rad bi izrekel priznanje ministrskemu predsedniku Reinfeldtu, ki je to ladjo mojstrsko pripeljal v pristan. Švedsko predsedstvo je opravilo izjemno delo, ko je pripomoglo k dosegi soglasja v Evropskem svetu. Zdaj moramo še zaključiti nalogo prehoda. Seveda je naša pozornost usmerjena predvsem na imenovanju oseb na nove položaje.
Ni moja naloga komentirati o kandidatih za predsedstvo Evropskega sveta, vendar pa kot predsednik Komisije in glede na institucionalne zadeve močno upam, da bodo voditelji držav ali vlad izbrali osebo, ki lahko učinkovito vodi Evropski svet - predsednika z močno evropsko zavezanostjo, ki lahko s časom utrdi dejavnost Evropskega sveta, tako navznoter, da se lahko postavijo prednostne naloge v daljšem časovnem obdobju in ne le za šest mesecev, kot tudi navzven, da bomo lahko našim mednarodnim partnerjem posredovali jasna sporočila o skupni zunanji in varnostni politiki.
Zavezujem se k sodelovanju s predsednikom Evropskega sveta, kajti to partnerstvo bo odločilnega pomena. Združiti moramo sile z voditelji držav ali vlad na področju skupne zunanje in varnostne politike in na tej ravni bo predsednik Evropskega sveta predstavljal Evropsko unijo. Prav tako moramo povezati vse pristojnosti na ravni Skupnosti - od gospodarstva do trgovine, od širitve do razvoja, od energije do pravosodja -, kjer predsednik Evropske komisije predstavlja Evropsko unijo v skladu s Pogodbo. Zavezujem se k spodbujanju tega partnerstva - v prid močne in učinkovite Evropske unije, tako doma kot po vsem svetu.
To seveda velja tudi za visokega predstavnika. Tu pa priznam, da imam poseben interes, kajti visoki predstavnik bo tudi eden od podpredsednikov Evropske komisije. S praktičnega vidika zato, ker mi bodo tako imenovanje podpredsednika/visokega predstavnika kot ostali predlogi držav članic Komisiji omogočili prehod v fazo zaključevanja naslednjega kolegija in pripadajočih portfeljev. S političnega vidika pa zato, ker sem prepričan, da lahko ta visoki predstavnik/podpredsednik ob podpori močne Službe za zunanjepolitično delovanje, ki bo združila evropsko strokovno znanje v medvladni diplomaciji z našimi sposobnostmi v Skupnosti, predstavlja pravi preskok v učinkovitosti našega zunanjega ukrepanja.
Tu naj omenim še Komisijo kot celoto. Želim si Komisijo, ki združuje sposobne in predane Evropejce, Komisijo, ki je pripravljena prevzemati pobude. Sedaj se udeležujem zaključnih razprav z državami članicami, da zagotovim, ta bo to res tako. Prosil sem države članice, naj predlagajo imena, tudi ženske. Nato se bom odločil o portfeljih. Portfelji niso dodeljeni državam, ampak osebam, ki so predane našemu evropskemu projektu.
Prav tako si želim Komisijo z močnim demokratičnim mandatom. Zato sem odločen, da bom v celoti upošteval postopek zaslišanja v Parlamentu. Zamude pri Pogodbi so pred nas postavile skupen izziv. Ne smemo zamujati z vzpostavitvijo nove Komisije, zaslišanj pa tudi ne smemo krajšati. Veselim se že razprave o tem, kako se bomo lotili tega vprašanja, na konferenci predsednikov naslednji teden.
Lizbonska pogodba nam bo omogočila uspešnejše izpolnjevanje pričakovanj državljanov, vendar pa je vprašanje, ali bomo izkoristili priložnosti, ki jih ponuja, nedvomno vprašanje politične volje. Pogodba nam daje možnost ukrepanja, vendar pa potrebujemo pripravljenost za sodelovanje.
S tem se vračam k začetku tega popoldneva. Evropa, ki jo danes tu predstavljamo - združena v svobodi in solidarnosti -, ne bi bila mogoča brez predanosti in zagnanosti ljudi, zaradi katerih so se pred 20 leti zgodile izjemne stvari. Ta plamen moramo spet prižgati. Imeti moramo odločnost iz leta 1989. Če bomo enako predani in zagnani, sem prepričan, da nam bo uspelo.
Joseph Daul
Gospod predsednik, gospe in gospodje, Lizbonsko pogodbo je ratificiralo 27 držav članic Evrope in mora obvezno prinašati rezultate.
Prinašati mora rezultate v zvezi z institucijami, zlasti pa s hitro vzpostavitvijo odgovornih položajev. Prinašati mora rezultate v zvezi s podnebnimi spremembami in energijo. Nenazadnje pa mora prinašati rezultate v zvezi z gospodarskim okrevanjem.
S podpisom češkega predsednika se je postopek ratifikacije Lizbonske pogodbe končno zaključil. Zahvaljujem se gospodu Reinfeldtu.
Skupina Evropske ljudske stranke (Krščanski demokrati), ki je na Pogodbi pustila velik pečat, je seveda zadovoljna s potekom dogodkov, sedaj pa je čas, da evropsko javno razpravo prenehamo usmerjati na institucije, ki so samo orodje za dosego političnih ambicij, in se namesto tega posvetimo ambicijam.
Zato vas, gospod Reinfeldt, moja skupina poziva, da storite vse, kar je v vaših močeh, da se čim prej doseže dogovor o imenih predsednika Sveta in visokega predstavnika, in zato vas, gospod Barroso, moja skupina poziva, da ko države članice imenujejo svoje kandidate za ti dve mesti, nemudoma razdelite njune odgovornosti še pred zaslišanji Evropskega parlamenta, za katera si tudi želimo, da bi bila kar se da izčrpna.
Nič novega vam nisem povedal, gospod Reinfeldt in gospod Barroso, če rečem, da je razprava o profilu teh kandidatov zgolj v interesu bruseljskega mikrokozmosa.
Naj še enkrat vprašam: kaj si želijo naši sodržavljani? Želijo si, da bi bili njihovi problemi v zvezi z brezposelnostjo, posojili in izobraževanjem rešeni, želijo si prijetnih presenečenj na vrhu v Københavnu o podnebnih spremembah in želijo si, da zagotovimo, da v zimi 2009-2010 ne bo pomanjkanja plina, ki polovico celine spravi v nemogočo situacijo.
Zato imamo mi, evropske institucije, pri tej priči, zlasti pa vi, gospod Reinfeldt, dolžnost, da evropski vlak poganjamo z veliko hitrostjo, da se ne bo več ustavljal na vsaki postaji!
Vsi v Parlamentu se zavedamo težav, ki jih prinaša ta naloga, in tudi kako težko je vzpostaviti ravnovesje med političnimi težnjami, geografskim ozadjem, zavzetostjo za enakopravnost in odprtostjo kandidatov. Vseeno pa je vaša dolžnost, da v Svetu kar se da hitro dosežete dogovor, enako kot je dolžnost Parlamenta in parlamentarnih skupin, da razsodijo o teh odločitvah z vso odgovornostjo in v evropskem splošnem interesu. Še enkrat poudarjam, da upam, da bo zgodba švedskega predsedovanja imela srečen konec, a če želimo, da se to zgodi, moramo ukrepati zelo hitro.
Predsedniki, gospe in gospodje, še nujnejša zadeva od institucij so podnebne spremembe, saj je do vrha v København u samo še nekaj tednov. Predvsem želim pohvaliti odgovoren odnos Evropskega sveta, ki je svojo zavezo glede boja proti podnebnim spremembam in zmanjšanja CO2 ponovno potrdil kot svoj merljiv in načrtovan cilj, poleg tega pa od naših partnerjev pričakuje, da se zavežejo k doseganju enakih ciljev z isto mero odločnosti.
Evropa bi ubrala zelo slabo taktiko, če bi svoje karte položila na mizo pred Københavnom in bi ZDA, Kitajski, Indiji in drugim partnerjem prepustila glavno besedo. ZDA, Kitajska in Indija so svetovne velesile in morajo prav tako prevzeti svoje odgovornosti. Evropa prevzema svoje odgovornosti, ne more pa tega storiti za ves planet. Političen dogovor v Københavnu ne bo dovolj. Štejejo le merljive zaveze držav.
Gospe in gospodje, na začetku sem govoril o obveznosti dajanja rezultatov. Ta obveznost zadeva predvsem oživitev gospodarstva in zaposlovanje. Oba sta med seboj povezana. Četudi že opažamo prve znake ponovne rasti v majhnem obsegu, moramo ne glede na vse vedeti, ali bodo oživitev gospodarstva spremljala tudi nova delovna mesta in ali bo oživitev imela trdne temelje, zlasti pa ali bo trg odprt, reguliran in nezaščitniški.
To so resnične skrbi Evropejcev in to mora biti najpoglavitnejša skrb Evrope in njenih držav članic, ki presega vsakodnevne administrativne probleme. Kot smo lahko videli danes, je pred 20 leti berlinski zid padel zaradi odločnih ljudi. Enako zahtevam od vas, gospod Reinfeldt: predramite voditelje držav ali vlad!
Hannes Swoboda
v imenu skupine S&D. - (DE) Gospod predsednik, gospod predsednik Sveta, gospod Barroso, morda je naključje - in to srečno naključje -, da ta razprava sledi govoru Václava Havla, človeka, ki nas je spomnil, kako pomemben je bil ta proces pred dvajsetimi leti. Rodil sem se v kraju, ki je le nekaj kilometrov zahodno od železne zavese, lahko bi bilo pa tudi obratno. Tedaj sem živel v sovjetski okupacijski coni in videl sem madžarske begunce leta 1956 ter begunce Praške pomladi iz leta 1968, enako kot moj kolega poslanec Libor Rouček. V Lizbonski pogodbi vidim nadaljevanje tega procesa, ki zbližuje Evropo.
Verjetno ni bil namen Václava Klausa, da zaključimo ratifikacijo natanko v istem mesecu, v katerem praznujemo 20. obletnico padca berlinskega zidu, je pa srečno naključje, da ta pogodba stopa v de facto veljavo prav sedaj, tudi če pravne veljavnosti še nima.
Sedaj moramo sprejeti odločitve, ki zadevajo ljudi. Te naloge vam ne zavidam, gospod Reinfeldt. Vseeno pa imam zahtevo ali vprašanje za vas: ste pripravljeni v svojih pogovorih z voditelji držav ali vlad v naslednjih dneh zagotoviti, da Evropa doseže nek približek geografski uravnoteženosti, ki predstavlja novo Evropo? Ste morda pripravljeni zagotoviti večjo udeležbo žensk? Tega nisem rekel samo zaradi gospe Malmström in gospe Wallström, ki sta danes prisotni. Si današnja Evropa lahko privošči, da je na njenih najvišjih položajih - in to govorim tudi svoji skupini - tako malo žensk? Je to podoba, ki jo želi danes Evropa kazati svojim državljanom? Predsednik Parlamenta je to že omenil. Seveda vas ne moremo kriviti, če se to ne bo zgodilo, vendar pa zahtevam, da vsaj med pogovori izpostavite, da v Evropi potrebujemo boljšo geografsko uravnoteženost in predvsem boljše razmerje med spoloma, saj bomo le tako pokazali, da zastopamo celotno evropsko prebivalstvo.
Omenili ste visokega predstavnika. Ali ste pripravljeni zagotoviti, gospod Reinfeldt, da je pri imenovanju visokega predstavnika popolnoma jasno, da ne bo prevzel svojih dolžnosti v celoti, dokler ni Pogodba ratificirana ali Parlament ne sprejme odločitve? Seveda vem, da bo prišlo do časovnega zamika, vendar pa mora biti jasno, da visoki predstavnik za svojo deljeno vlogo podpredsednika Komisije potrebuje soglasje Parlamenta. Pri dajanju tega soglasja bomo morali biti zelo previdni in vestni. Jasno mora biti, da zlasti na tem področju opravljamo svojo dolžnost in, gospod Barroso - menim, da vam lahko to obljubimo -, čeprav želimo ta zaslišanja opraviti pravilno in preudarno, želimo tudi odločitve sprejeti kar se da hitro, saj državljani Evrope zahtevajo, da delamo in sprejemamo odločitve hitro in ne porabimo dolgih mesecev za obravnavanje različnih ljudi.
Zadnje vprašanje, ki se ga želim dotakniti, je že omenjena finančna kriza, saj nam tudi ta povzroča velike skrbi. Pravilno ste omenili brezposelnost, ki naj bi se še nadalje povečevala. Dejali ste tudi, da ne moremo ukiniti podpornih ukrepov, dokler je brezposelnost še tako visoka, saj državljani pričakujejo, da se ne bomo kar sprijaznili s tako visoko stopnjo brezposelnosti, kot jo imamo sedaj v Evropi.
Tu je tudi razprava o davku na finančne transakcije. Vem, da je bila že petkrat dodeljena drugim, vendar pa gre prav gotovo za pomembno razpravo, s katero bomo pokazali, da mislimo resno z nadzorom, vendar pa ne želimo visokih davčnih bremen. Pojasniti moramo, da želimo uporabiti vse instrumente za ustavitev špekulacij, in da so zlasti za preprečitev nove krize na voljo sredstva za tiste banke, ki se kljub vsemu soočajo s težavami. S tem v zvezi moramo posredovati jasna sporočila.
Direktor družbe Goldman Sachs je pred kratkim dejal - in naj nam te besede počasi prodrejo v zavest -: "Sem samo bankir, ki opravlja božje delo." To je zagotovo izredno cinična in bogokletna izjava, kaže pa nam, kako razmišlja večina teh ljudi. Špekulirajo v božjem imenu, če se preprosto izrazim. Ne želimo trditi, da s svojo finančno ureditvijo opravljamo božje delo, kajti opravljamo delo za ljudi, za zaščito ljudi te celine pred brezposelnostjo in špekuliranjem, in ravno to moramo početi. Upam, da boste v preostalem obdobju švedskega predsedovanja sposobni posredovati jasna sporočila v tej smeri.
Guy Verhofstadt
Gospod predsednik, rad bi se sprva zahvalil gospodu Reinfeldtu in seveda tudi gospe Malmström za ratifikacijo Lizbonske pogodbe. Poudariti velja, da smo to na koncu le uspeli doseči, zahvaljujoč vaši odločenosti in občutku za sklepanje kompromisov. Kajti bilo je veliko pesimistov, tudi v Parlamentu, ki so menili, da moramo počakati na volitve v Združenem kraljestvu ali pa kar prenehati čakati na ratifikacijo. Zato vam gre vsa zahvala za delo, ki ste ga opravili, v imenu vseh nas. To pomeni, da smo skoraj 10 let dela okronali z uspehom.
Rad bi se vam zahvalil tudi za današnjo razpravo, da ste se strinjali, da s predsedniki skupin razpravljamo o profilu visokega predstavnika in predsednika Sveta ter o strukturi Komisije, saj je to edina razprava na to temo. Moram povedati, da vse ostalo ni prav nič pregledno! V tisku lahko beremo različne stvari in dobro je, da še imamo tisk, da lahko kaj malega izvemo o dogajanju, verjamem pa, da bomo v prihodnje morali razmisliti o tem, kako ta postopek, ki je izjemno pomemben za Evropsko unijo, narediti preglednejši.
Povedal bom svoje mnenje o različnih imenovanjih, pri tem pa se bom v nekoliko drugačnem vrstnem redu dotaknil različnih točk.
Začel bom, gospod Barroso, s strukturo Komisije, kajti to je najpomembnejša stvar, kar se tiče Parlamenta. Naša odgovornost je, pravzaprav je vaša odgovornost, vendar moramo v sodelovanju z vami sprejemati odločitve. Mi smo tisti, ki nadziramo, čeprav to ni tako s predsednikom Sveta.
Od vas prvič zahtevamo, da v svojih predlogih odgovornosti razdelite po sklopih. Predlagamo, da dejansko oblikujete štiri sklope ali skupine portfeljev Komisije: zunanja politika, seveda, nato inovacije, podnebne spremembe in trajnost, zatem vse, kar zadeva finančno in gospodarsko zakonitost, in nazadnje še notranje zadeve.
To je absolutno potrebno. Zakaj ne bi imenovali takšne podpredsednike, ki bodo resnično prevzeli pobude in odgovornost za vsako od teh skupin, ki tako rekoč izhajajo iz zdravorazumskega razmišljanja Komisije? Prednost takšne organiziranosti bi bilo nadaljnje izboljšanje dela Komisije v času vašega predsedovanja. Po drugi strani pa mora biti sorazmerna tudi zastopanost žensk v Komisiji. Menim, da je vaša naloga, da zagotovite ustrezne kandidate.
Glede druge točke, gospod predsednik, in sicer glede položaja visokega predstavnika, pa menim, da je najpomembneje, da je na tem položaju nekdo, ki je pripravljen voditi usklajeno skupno zunanjo in varnostno politiko in usklajene politike Skupnosti, nekdo, ki zagovarja človekove pravice in ki jih jemlje kot sestavni del vsake naloge, ki jo opravlja. Nazadnje, imeti moramo nekoga, ki verjame v močno Evropsko službo za zunanjepolitično delovanje. To so trije ključni elementi, ki so značilni za to osebo. Potrebujemo nekoga, ki resnično verjame, da se morajo skupna zunanja in varnostna politika in politike Skupnosti prepletati, kar je popolnoma logično z ozirom na to, da bo ta oseba tudi podpredsednik Komisije.
Sedaj bom govoril o tretjem imenovanju, o katerem je največ besed in ki je, recimo temu, najprivlačnejše od vseh, in sicer o položaju predsednika Sveta. Gospod Reinfeldt, moja skupina želi podati tri mnenja v zvezi s tem vprašanjem. Gre samo za mnenja, saj bo na koncu odločal Svet. Na srečo pa lahko Parlament izrazi svoja mnenja, in to odkrito.
Prvič, biti mora chairman, ne president, če uporabim ti dve angleški besedi. To vlogo mora opravljati nekdo, ki verjame v združevanje Evrope. Konec koncev, če želi nekdo postati papež, mora biti katolik! Torej, če sedaj izvolimo predsednika Sveta, moramo izbrati nekoga, ki verjame v evropsko integracijo, ne pa skeptika, kot se včasih dogaja ...
Nazadnje pa, če želimo biti prepričani, da je ta oseba predana ideji evropske integracije, mora zagovarjati tudi metodo Skupnosti. Metoda Skupnosti je tista, ki poganja Evropo naprej, ne governmentalizem! Governmentalizem je koncept velikih držav, čeprav na srečo obstajajo tudi velike države, ki ne verjamejo v to medvladno metodo. Predsednik Sveta mora zagovarjati metodo Skupnosti.
Za zaključek naj dodam še eno stvar, gospod predsednik: seveda pozivam gospoda Reinfeldta, da doseže soglasje s Svetom, ter proevropsko koalicijo v Parlamentu, da preudarno obravnava imenovanja ter razdelitev različnih vlog. Torej, kar resnično želimo, je kompromis, ki odraža tudi sestavo te proevropske zveze, ki v okviru Evropskega parlamenta vodi Evropo v prihodnost.
Rebecca Harms
Gospod predsednik, gospod Reinfeldt, gospod Barroso, verjamem, da lahko prav s spominjanjem zgodovinskih dogodkov izpred 20 let uvidimo, da je pričkanje glede izvajanja opcij po ratifikaciji Lizbonske pogodbe ključni opozorilni znak. Čudovite besede in ideje Václava Havla o Evropi na eni strani, na drugi strani pa pričkanja glede imenovanj oseb na položaje, ki so se odvijala v ozadju med zadnjim zasedanjem Sveta, nekako ne sodijo skupaj.
Po mojem mnenju je sedaj videti, kot da se olajšanje zaradi ratifikacije Lizbonske pogodbe po skoraj desetih letih umika skrbi o tem, ali jo bodo vlade držav članic spodkopale ali ne. Vseeno pa si moramo prizadevati za to - zlasti glede na naše bučno ploskanje ob govoru gospoda Havla - in tudi doseči dogovor, da se na najvišje politične položaje v Evropski uniji postavijo močni moški in ženske in da se posamezni interesi, vključno z interesi držav, ki dejansko nasprotujejo tesnejšemu združevanju, odrinejo v ozadje.
Gospod Reinfeldt, zaenkrat vam še ne morem čestitati, saj doslej še nimamo prepričljive potrditve, da so na čelu evropske politike močni moški in ženske.
Velika hvala, ki so jo različni govorniki izrazili glede dosežkov pred Københavnom, je tudi nekaj, s čimer se žal ne morem strinjati. Pravkar sem se vrnila z zadnje pripravljalne konference Združenih narodov v Barceloni in, kot se je potrdilo na tem vrhu v Bruslju, gremo v København z vedno manjšimi pričakovanji.
Ni prav, da Evropejci sedaj zavzemamo stališče, da smo resnično storili vse, kar je v naših močeh, in da so sedaj na vrsti vsi ostali. Če pogledamo, kaj smo Evropejci že storili na področju učinkovite podnebne politike za zmanjšanje emisij CO2, kaj smo dejansko dosegli, cilje zmanjšanja, ki smo si jih zastavili, zakonodajo v našem podnebnem paketu, vse to ni dovolj za dosego cilja 2 °C, o katerem ves čas govorimo. To vsi vemo, tudi na mednarodni ravni.
Če se Evropejci sedaj začnemo spraševati, ali resnično želimo pravno zavezujoč sporazum, bomo s tem postavili pod vprašaj proces, ki ga pod okriljem Združenih narodov že dolga leta podpira veliko Evropejcev. Dobro morate premisliti glede napovedi, ki jih dajete ob odhodu v København . Ne morem pa nehati razmišljati tudi o naslednjem: v Parlamentu pogosto slišimo, da bi morale biti trajnostne strategije, učinkovitost virov in varstvo podnebja nove paradigme evropske gospodarske in industrijske politike. Gospod Havel je bil tudi deležen bučnega aplavza za to. Zdi se mi, da so Evropejci - ne glede na to, kako pogosto to poudarjajo in kako radi temu ploskajo - med gospodarsko krizo izgubili vse zaupanje v prihodnja delovna mesta in da zato ravno med gospodarsko krizo zavračajo uspešne strategije za ustvarjanje novih delovnih mest in trgov prihodnosti. To me resnično skrbi. Gospodarska kriza je najslabši izgovor za to, da ne sprejmemo ambicioznih ukrepov za varstvo podnebja. Varstvo podnebja in gospodarski razvoj sta v resnici dve plati iste medalje. Vsekakor pa to sploh ni očitno v evropskih odločitvah, ki jih sprejema Svet.
Timothy Kirkhope
v imenu skupine ECR. - Gospod predsednik, najprej naj čestitam švedskemu predsedstvu za napredek na nedavnem vrhu pri izoblikovanju stališča Evropske unije o podnebnih spremembah. Reševanje podnebnih sprememb je med našimi najpomembnejšimi prednostnimi nalogami in tu pričakujemo in želimo, da Evropska unija prevzame vajeti v svoje roke. Uravnotežen in preudaren sporazum o finančnih dogovorih je zelo dobrodošel in daje Uniji pomemben položaj na poti h Københavnu.
Vseeno pa moramo omeniti razpravo, ki sedaj tako rekoč prevladuje na dnevnem redu Evrope: imenovanje predsednika Evropskega sveta in visokega predstavnika. Najprej moramo jasno opredeliti njuna pooblastila in vsebino, šele nato lahko določimo, kakšne lastnosti in izkušnje morata imeti osebi, ki bosta zasedli ti mesti. Zagotovo je logično, da Evropski svet pozove k uradnim imenovanjem in zasliši kandidate, morda tudi gospoda Verhofstadta, še pred končno odločitvijo.
Namesto tega pa se razprava sprevrača v nizkotno razpravljanje voditeljev vlad, ki jih očitno zanima le to, kako bi si med seboj razdelili ti mesti, pa naj si bodo iz majhnih ali velikih držav, severnih, južnih, vzhodnih, zahodnih, levičarskih ali desničarskih, ne pa to, ali je kdo resnično najboljši kandidat za prevzem teh odgovornosti.
Še huje pa je to, da so nekateri celo poskušali Evropsko unijo razdeliti na dva razreda državljanov, rekoč, da se lahko izvolijo samo posamezniki iz držav članic iz schengenskega območja in evrskega območja. To pa je žal diskriminacija, ki je nesprejemljiva, in to na tak zgodovinski dan, ko se spominjamo vseh tistih, ki so padli v vojni, in v tednu, ko se spominjamo grozot Kristalne noči in tragičnih dogodkov, ki so ji sledili, in smo praznovali dosežke vseh tistih, ki so pripomogli k padcu komunizma na Poljskem, kjer se je začelo, na Madžarskem, v baltskih državah, v državah po vsej vzhodni in srednji Evropi in seveda na koncu v Berlinu.
Prav je, da se borimo za svobodo in vrednote za vse, ne pa za dobro plačana mesta nekaterih srečnežev.
Lothar Bisky
v imenu skupine GUE/NGL. - (DE) Gospod predsednik, Lizbonsko pogodbo je ratificiralo vseh 27 držav članic. Veliko jih bo proslavilo to kot velik uspeh, moja skupina pa se ne bo pridružila praznovanju. V Parlamentu sem že večkrat navedel razloge za to in jih ne nameravam več ponavljati.
Na žalost zaradi dejstva, da Listina o temeljnih pravicah ne bo veljala za državljane treh držav članic, dvomim o velikemu uspehu EU pri zaščiti temeljnih pravic. To še posebej omenjam zaradi naše današnje slavnostne seje in govora Václava Havla. Prav zaradi tega, ker želi levica v Evropi socialno, miroljubno in okoljsko vzdržno evropsko združevanje, bomo še naprej uporabljali okvir, ki ga v ta namen predvideva Pogodba. To smo počeli doslej in bomo tudi v bodoče.
V zvezi s tem lahko le pozdravim dejstvo, da bo Evropski parlament sedaj imel več pravic. V vsem tem praznovanju bi voditeljem držav ali vlad tudi svetoval, da svoj nedavni vrh uporabijo za otipljivejše politike. Največji izziv, s katerim se sooča svet, so podnebne spremembe. Tik pred svetovno konferenco v København u je Evropska unija žal izgubila vodilno vlogo, ki si jo je zastavila kot cilj. Če nič drugega, vsebina zavez za zmanjšanje emisij CO2 ne ustreza temu, kar dejansko potrebujemo. Poleg tega je nesprejemljivo, da se želijo države članice EU precej očitno izogniti svojim finančnim odgovornostim, čeprav smo se znašli v situaciji, ko si ne moremo privoščiti odlašanja pri ukrepanju.
Ne gre za to, ali bo Švedska kmalu postala pomembna vinorodna regija - čeprav vam tega ne zavidam. Gre preprosto za preživetje in obenem še za mir na svetu. Podnebne spremembe že povzročajo revščino in lakoto ter milijone ljudi preganjajo z njihovih domov. Vsak v Parlamentu je zagotovo že kdaj govoril o globalnih izzivih, ki jih ni mogoče premagati na nacionalni ravni. Varstvo podnebja, mir in boj proti revščini so prav takšni izzivi. Če Evropska unija ne ukrepa dosledno in zgledno, bo izgubila svoj položaj mednarodnega akterja.
William  Dartmouth
v imenu skupine EFD. - Gospod predsednik, novo mesto predsednika Sveta, s katerim so že vsi dobesedno obsedeni, se imenuje zgolj za dve leti in pol in ima zelo malo opredeljenih pooblastil. Zato naj kdo že pove Tonyju Blairu, naj se ne preveč razburja, če ga ne bo dobil!
Po Lizbonski pogodbi je naš edini cesar Svetega rimskega cesarstva 21. stoletja - sodobni Karel Veliki -, katerega moč seže dlje, kot je kdaj koli segala cesarjeva, seveda predsednik Komisije, naš signor Barroso. In to pravim kljub komentarjem signora Barrosa o partnerstvu.
Vseeno pa je za visokega predstavnika nekoliko drugače. Veliko proračunskih sredstev je na voljo za odpiranje novih diplomatskih predstavništev in poudariti moram, da obstoj položaja visokega predstavnika EU ogroža stalne sedeže v Varnostnem svetu ZN, ki jih zasedata tudi Združeno kraljestvo in Francija, gospod Daul.
Vsekakor pa velik problem, s katerim se soočajo države Evrope, ni premalo diplomatskih predstavništev, ampak preveč brezposelnih. Poslanci smo tu praznovali 20. obletnico padca berlinskega zidu - in prav je tako. Sedaj pa imamo nov berlinski zid, ne na mejah držav, ampak znotraj njih samih. Ta zid se dviga med poklicnimi politiki iz politične srenje in ljudmi.
Malo prepozno je sedaj zahtevati preglednost, gospod Verhofstadt. Še vedno smo tu poslanci, ki bomo še naprej govorili v korist ljudi in proti tistim institucijam, ki nimajo demokratične legitimnosti, o čemer je skupina EFD že večkrat govorila in bo tudi v prihodnje.
Hans-Peter Martin
(DE) Gospod predsednik, demokracija potrebuje revolucijo in nikoli ni narobe, gospod Dartmouth, govoriti v prid preglednosti, gospod Verhofstadt. Zlasti vi, v švedskem predsedstvu, bi lahko bili svetel zgled tega in nam povedali, kaj se dogaja v tem mešetarjenju za najvišje položaje, ki je popolnoma nevredno Evropskega projekta, pa tudi glede imenovanja komisarjev, kjer bi gospod Barroso lahko prevzel pobudo. Nemčija in Avstrija sta slab zgled v tem primeru, ampak žal so takšne tudi druge države.
V Parlamentu sedijo sposobni ljudje, vendar nimajo nobene možnosti za izvolitev. Prosim, da sedaj po sprejetju Lizbonske pogodbe korajžno in odkrito priznate, da potrebujemo precej jasnejše in preglednejše strukture odločanja za Komisijo in najvišja mesta. S tolikšnim strokovnim znanjem na enem mestu bi morali biti sposobni najti primerne ljudi v Evropskem parlamentu, ne pa da jih iščemo na takšnih ali drugačnih področjih.
Fredrik Reinfeldt
predsednik Sveta. - Gospod predsednik, zahvaljujem se cenjenim poslancem za njihove dragocene pripombe in vprašanja.
Kot je že nekdo prej dejal, dolgo časa smo potrebovali, da je 27 držav članic ratificiralo Pogodbo. O tej pogodbi razpravljamo že vrsto let in zmeraj presenečeno ugotovim, da me sprašujete, kako hitro lahko prenehamo živeti po tej ustavi, saj moram svoje delo osnovati na pogodbah. Pogodba določa, da so odločilni organi za predsednika Sveta ministrski predsedniki in voditelji držav Evrope. To je bilo dejansko tudi vključeno v pogodbe.
Poleg tega je zame očiten problem tudi ta, da je večina omenjenih ljudi trenutno na položaju ministrskega predsednika v različnih evropskih državah. Pravzaprav se ni lahko predstaviti kot kandidat za mesto, ki ga morda ne boš dobil, in ljudem sporočiti, da zapuščaš državo, nato pa se vrniti in reči: "No ja, še vedno sem tu!" Menim, da bi morali pri tem vprašanju upoštevati tudi to.
Kar zadeva visokega predstavnika, boste imeli več preglednosti in precej več razpravljanja, kajti to spada h Komisiji in k odločitvi, ki se sprejme po zaslišanju v Parlamentu. Naj odgovorim še gospodu Swobodi - v Pogodbi, ki bo stopila v veljavo 1. decembra, pa je določeno, da visoki predstavnik neposredno nastopi svojo novo funkcijo, a mora biti del Komisije, ki jo potrdi Parlament.
To je seveda zapletena zadeva, vendar pa naj še enkrat ponovim, kar je očitno in sem o tem govoril tudi zadnjič: nikoli ni bilo mišljeno tako, kot se sedaj sprevrača. Ta zadeva naj bi bila rešena še pred švedskim predsedovanjem. Gre za precej daljši postopek, kot si je lahko kdor koli predstavljal.
Kar zadeva vprašanje uravnoteženosti, o katerem vas tudi slišim govoriti, pa naj povem, da sem ravno danes opravil prvi krog posvetovanj s svojimi 26 kolegi. Težava je v tem, da je potrebno veliko usklajevanja za le dve osebi. Omenili ste geografski vidik in spol, vendar pa je na prvem mestu usklajevanja, v katerem sodelujem, uravnoteženost med levosredinsko in desnosredinsko opcijo. Usklajevanja je res veliko in želel bi si, da bi bilo na voljo več mest, da bi lahko ugodili vsem merilom, ki so bila tu omenjena. Naj povem, kar je očitno: trudimo si doseči najboljšo možno uravnoteženost.
Kot sem že dejal, pa bo to potekalo naslednji četrtek na našem srečanju na vrhu, z zgodnjo večerjo, kjer bomo izpolnili vse vaše zahteve po kar se da hitrem postopku. To tudi poskušamo storiti. Nekaj komentarjev je bilo o tem, kdo sprejema to odločitev. Za posvetovanje z vsemi je potreben čas. Sedaj je 27 držav članic EU. Poglobljena posvetovanja s kolegi terjajo dva dni dela - to je fantastično, vendar zahteva svoj čas.
Glede podnebja se strinjam z Rebecco Harms, da Evropa ni storila dovolj. Želel bi vas tudi opomniti, da smo predvideli okrepitev prizadevanj Evrope v okviru pravno zavezujočih ciljev, vendar pa je potrebna tudi pogojnost. Tako razmišlja tudi veliko mojih kolegov. Zelo odločeni so, da če želi Evropa storiti korak dlje, potrebuje enako mero zavezanosti tudi iz drugih delov sveta.
Pozdravljam odločitve na ravni držav ali narodov, ki predstavljajo korak naprej. Imamo veliko takšnih primerov. Moja domovina na primer, Švedska, si je zadala nacionalni cilj 40-odstotnega zmanjšanja do leta 2020, enako tudi Nemčija.
Storiti moramo več - nismo tisti, ki zahtevajo omiljenje odločitve, ki jo moramo sprejeti v Københavnu - vendar pa je potrebno še veliko dela, da bodo tudi drugi začeli ukrepati. Kot sem že dejal, vrnil sem se iz Indije in Združenih držav, pozneje v tem mesecu pa se odpravljam na Kitajsko - potrebujemo sporazum na vodstveni ravni, da lahko kaj dosežemo. V tem je težava. Gre za globalni izziv v svetu, ki nima vodstva ali svetovne ravni odločanja, kot velja za Evropsko unijo. Zato je precej težje doseči uspeh, ne glede na vse pa to moramo storiti.
Evropska unija, kot veste, prispeva samo 13 % k svetovnim emisijam. Tega ne moremo rešiti sami: potrebujemo tudi zavezanost drugih, zlasti največjih onesnaževalcev, in prav oni so tisti, ki dvigujejo roke in se želijo umakniti iz sporazuma. To pa ni mogoče, ker tako ne bomo nikoli uspeli doseči cilja 2 °C.
Nazadnje, v času švedskega predsedovanja bomo skušali doseči boljši nadzor nad finančnim trgom, kar je potrebno, če želimo izboljšati delovanje finančnih trgov v prihodnje.
Odprli bomo tudi razprave, ki se bodo nadaljevale v špansko predsedovanje, in sicer o konkurenčnosti, o načinih izboljšanja delovanja trga delovne sile in o načinih premostitve krize, ko se bodo začeli kazati jasni znaki okrevanja. Gre za ravnovesje med učenjem na podlagi problemov, ki smo jih imeli, in izboljšanjem delovanja finančnih trgov, pa tudi za razprave in odločitve, ki so potrebne za izboljšanje konkurenčnosti in delovanja trgov delovne sile v Evropi.
José Manuel Barroso
predsednik Komisije. - Gospod predsednik, rad bi na kratko komentiral nekatere zadeve, ki so bile izpostavljene med razpravo.
Prvič, bodimo si na jasnem glede podnebnih sprememb. Evropska unija se je obvezala k pravno zavezujočemu sporazumu. Obvezali smo se h Kjotskemu protokolu in ga ratificirali. Vse naše države članice so ratificirale Kjotski protokol in soglašamo z zavezujočim sporazumom tudi v prihodnje. Če je kdo, ki ne želi zavezujočega sporazuma, to ni Evropska unija.
Stvarnost pa je taka, da nekateri od naših najpomembnejših partnerjev enostavno niso pripravljeni nanj, zato sta na voljo dve možnosti. Ena je ta, da vztrajamo na nečem, za kar vemo, da ne bo uspelo, druga pa je ta, da poskušamo v Københavnu doseči najnaprednejši in najambicioznejši izid. Verjamem, da je to še vedno mogoče, in za to se bomo borili. Da bi lahko v Københavnu dosegli kar se da ambiciozen sporazum - vsaj za Evropsko komisijo to velja, prepričan sem pa, da se strinjajo tudi voditelji držav ali vlad -, si bomo prizadevali k zavezujočemu sporazumu, ki določa jasne cilje za razvite države in jasne ukrepe za države v razvoju, vključno s hitro rastočimi, velikimi gospodarstvi v vzponu, ki morajo tudi prevzeti del odgovornosti. Državam v razvoju moramo tudi priskrbeti finančna sredstva, zlasti najrevnejšim in najmanj razvitim državam, saj zelo dobro vemo, da brez te podpore ne bodo mogle izvesti potrebnih prilagoditvenih in ublažitvenih ukrepov.
predsednik Komisije. - (FR) Kar zadeva institucionalno vprašanje, bodimo popolnoma odkriti do sami sebe. Smo na pragu uveljavitve novega sistema, ki je izredno zahteven.
Veliko nas je, ki smo se dolga leta, najmanj devet let, močno borili, da bi imeli to pogodbo! Po Nici smo si želeli ambicioznejše Pogodbe in sedaj jo moramo izvesti. Je kompleksna, ker je tudi naša Unija kompleksna - gre za Unijo držav članic, Unijo državljanov.
Najpomembnejše pa je ravno spoštovanje pogodb. Smo skupnost, ki temelji na pravni državi, in tisti dan, ko bomo poteptali svojo zavezo k polnem spoštovanju Pogodbe, bo nedvomno dan, ko se bomo izneverili svojim dolžnostim.
Zato je v tem prehodnem obdobju in v času izvajanja nove Pogodbe ključnega pomena, da spoštujemo tako pogodbe kot pristojnosti vsake institucije: pristojnosti Parlamenta, seveda, pristojnosti Sveta in pristojnosti Komisije.
Sem eden tistih, ki verjamejo, da se Evropa zaustavi, kadar neka institucija svoja pooblastila in pristojnosti uporabi proti drugim. Mislim, da je takšno ravnanje napačno. Menim, da je institucionalna zavist lastnost povprečnežev. V nasprotju s tem pa verjamem, da bomo močnejši, če drug drugega krepimo. Menim, da je popolnoma v našem interesu, da imamo močan Evropski parlament - in Lizbonska pogodba mu tudi povečuje pooblastila -, vendar moramo imeti tudi Evropski svet, ki ima ves čas dosledno in koherentno vodstvo, ter močno Komisijo.
Poleg tega v skladu s pogodbami, in tu navajam Lizbonsko pogodbo, saj o njej ves čas govorimo, morali bi jo pa kdaj pa kdaj tudi prebrati -, in sicer člen 17, ki pravi, da Komisija "spodbuja splošni interes Unije in v ta namen sprejema ustrezne pobude. Skrbi za uporabo Pogodb in ukrepov, ki jih institucije sprejmejo na njuni podlagi." Z drugimi besedami, naloga Komisije je, da preveri, ali sta se pogodbi uporabljali, vključno s tem prehodnim obdobjem. To pooblastilo Pogodba daje Komisiji in Komisija ga bo seveda izvajala v okviru svojih pristojnosti.
Glede na to je pomembno, da delamo na osnovi partnerstva, da okrepimo evropske institucije. Če nimamo delujočih institucij, kaj se bo zgodilo? Države članice, zlasti nekatere, bodo na lastno pest sprejemale odločitve, izven institucij. Je to tisto, kar želimo? Po mojem ne. Želimo, da se odločitve sprejemajo v institucionalnem okviru, v okviru Skupnosti, ki temelji na pravni državi, in zelo odkrito in iskreno vam želim reči naslednje: drug drugemu pomagajmo okrepiti institucije.
Danes smo prisluhnili izjemnemu pozivu Václava Havla. Je izjemno, ampak kot je dejal Jean Monnet: "Nič ni mogoče storiti brez ljudi, toda nič ni trajnega brez institucij." Vzpostaviti moramo močne institucije, to pa lahko dosežemo samo v duhu partnerstva. Zato se vam želim med drugim zahvaliti za vaše predloge glede organizacije in strukture Komisije. Kot vi se tudi sam zavzemam za metodo Skupnosti in za Pogodbo, ki jasno razmejuje odgovornosti. V skladu s Pogodbo je predsednik Komisije odgovoren za njeno organizacijo in tega ne nameravam zanikati.
Zato kadar predstavljam Komisijo, storim to, kar počnejo vsi skromni avtorji: zahvalim se vsem tistim, ki so mi svetovali, prevzamem pa polno odgovornost za končni izid. Danes sem slišal nekaj dobrih in zanimivih predlogov, ključnega pomena pa je razumeti naslednje: vsak od nas mora svoje odgovornosti opravljati skladno z drugimi institucijami, pri tem pa seveda v največji možni meri upoštevati splošen evropski interes.
Íñigo Méndez de Vigo
(ES) Gospod predsednik, predsednik Evropske komisije je dejal, da čestita gospodu Reinfeldtu, da je ladjo varno pripeljal v pristan, pri čemer je z ladjo mislil na Lizbonsko pogodbo.
Pred dvema letoma sem tu, v Parlamentu, rekel, da se bojim, da bo Lizbonska pogodba končala kot tista riba iz Hemingwayevega romana Starec in morje, ki so je bile po dolgem boju na koncu v pristanišču same kosti. No, vidim lahko, da Lizbonska pogodba ni prišla v pristanišče kot kost in koža, ampak da je njeno bistvo še vedno tu. Hvala vam, gospod Reinfeldt; hvala vam, Cecilia.
Povedati moram tudi, da menim, da ste storili prav, da ste dosegli sporazum s predsednikom Češke republike. Veliko poslancev v Parlamentu je bilo zaskrbljenih zaradi ravnanja predsednika Češke republike, ampak nek španski pesnik pravi takole: "Na koncu vsega je vse postalo nič". Na koncu je pomembno le to, da je Pogodba v veljavi in da sedaj razmišljamo o njenem izvajanju.
Gospod Barroso, ne želim vam dajati nasvetov, kako bi morali sestaviti Komisijo, deloma tudi zato, ker spoštujem avtonomnost in neodvisnost predsednika Komisije, ki je za opravljanje svojega dela dobil dobršen del glasov. Ko boste predstavili svoj kolegij komisarjev in delitev odgovornosti, vam bomo povedali, ali smo za ali proti, danes pa imate našo polno podporo.
Seveda ne nameravam dajati nasvetov niti predsedniku Sveta, če pa mi dovolite, bi želel izpostaviti nekaj, kar se je zgodilo med pripravo ustavne pogodbe. V prvem osnutku, v katerem se je vzpostavljalo mesto predsednika Sveta, se je pojavil predlog, da bi moral biti predsednik Sveta ministrski predsednik, ki je opravljal svoj mandat vsaj dve leti in pol (za šalo, gospod Reinfeldt, smo tej določbi rekli "Brutonova določba", in sicer po Johnu Brutonu, saj nam je takrat dejal, da je ministrski predsednik že dve leti in sedem mesecev in je torej primeren kandidat). Pozneje pa smo ta pogoj odstranili - gospod Duff se spomni -, in sicer zato, ker so nas v Parlamentu vprašali, kaj je takega v DNK ministrskega predsednika, česar ni v DNK drugih smrtnikov. Zakaj mora biti predsednik Sveta ministrski predsednik?
Gospod Reinfeldt, poiskati bi morali človeka, ki lahko najbolje predstavlja moralno avtoriteto in ki lahko deluje kot posrednik sporazumov v Evropi. Da bi to lahko dosegli, smo vam dali orodje, gospod Reinfeldt: dejstvo je, da ni nujno popolno soglasje za izvolitev predsednika Sveta, ampak je dovolj že kvalificirana večina.
Torej, soglasje je zaželeno, če je mogoče, če pa ni, pa s kvalificirano večino poiščite najboljšega predsednika Sveta.
Marita Ulvskog
(SV) Gospod predsednik, veseli me, da je švedsko predsedstvo opustilo svojo željo, da na hitro izvedemo izhodne strategije, saj bi se pojavilo tveganje, da visoke stopnje brezposelnosti postanejo trajen problem Evrope. Skrbi me, da vse več ljudi opozarja, da podnebni vrh v Københavnu ne bo tako uspešen, kot jih je veliko upalo, to pa se odraža tudi v številnih govorih v tej razpravi in vprašanjih, postavljenih gospodu Reinfeldtu.
Ta pesimizem je tudi razviden iz zaključkov zadnjega zasedanja Sveta. Svet sicer potrjuje, da mora razviti svet zmanjšati svoje emisije za 80-95 % do leta 2050, vendar pa za dosego tega potrebujemo ambiciozne zaveze v zelo bližnji prihodnosti. Da se to uresniči, pa moramo rešiti vprašanje financiranja ukrepov v državah v razvoju. Te države so najmanj prispevale k podnebnim spremembam, a bodo najbolj prizadete, zato ne bomo uspeli doseči podnebnega sporazuma, če prej ne rešimo vprašanja financiranja.
Torej, kakšne obljube daje Svet? Kot je danes povedal gospod Reinfeldt, EU je obljubila razumno visok prispevek. Po mojem mnenju gre za slabitev. Ali se je mogoče odločiti, da EU ne bo prispevala razumno visokega prispevka? Menim, da je to enako, kot če bi začeli plesti rokavico in bi spletli samo palec. Komisija je obljubila pomoč okrog 5-7 milijard EUR v prvih treh letih. Svet se je odločil, da bo to upošteval, zato na to nikakor ne morem gledati kot na zavezo kakršne koli vrednosti.
Mislim, da je to zaskrbljujoče. Seveda so težave z ZDA in Kitajsko in ambicijami drugih držav, vendar pa imamo še večje težave s stališčem EU in svojimi lastnimi ambicijami. Vse možnosti imamo, da to izpeljemo, kot je treba, in če se gospodu Reinfeldtu zdi prav, da ostane tu, ga želim vprašati, kako namerava švedsko predsedstvo dobiti močnejši mandat pred vrhom v København u, kajti tu nam ne sme spodleteti.
Alexander Graf Lambsdorff
(DE) Gospod predsednik, Lizbonska pogodba, ki je na srečo stopila v veljavo, nam bo prinesla več demokracije in tudi postopek zaslišanja visokega predstavnika. Vsi komisarji pridejo sem, najprej, da slišimo, kar želijo povedati, nato pa da jih skrbno izprašamo, kar je tudi edino prav. Ne glede na to pa predsednik Sveta ni zaslišan in ga nihče ne izpraša, niti mi niti nacionalni parlament.
Njegova funkcija je v demokratičnem smislu slabo opredeljena. Ne more biti politični predsednik Evrope, biti mora zgolj pošten posrednik različnih interesov držav članic v Svetu, minimalna zahteva za njegovo imenovanje pa je soglasje Sveta. Kot je pravkar dejal gospod Verhofstadt, ko izbiramo papeža, izberemo katolika, ko izbiramo predsednika evropskega sveta, izberemo Evropejca, z drugimi besedami, nekoga, ki verjame v evropski ideal. Menim, da je to popolnoma pravilno. Potrebujemo nekoga, ki lahko Evropskemu svetu vrne "evropskost".
Če te razprave, ki jo je zahtevala Skupina zavezništva liberalcev in demokratov za Evropo, v Parlamentu ne bi bilo, bi o tem razpravljali le v medijih ali na hodnikih. Menim, da je v prihodnjih imenovanjih nujno zagotoviti preglednost.
Gospodu Reinfeldtu pa želim reči:
Ne gre le za usklajevanje med levosredinsko in desnosredinsko opcijo, ampak za uskladitev sredine, levice in desnice.
Yannick Jadot
(FR) Gospod predsednik, podnebne spremembe so povzročile že 300 000 smrtnih žrtev, naše neukrepanje pa je zločin proti človeštvu.
Vemo, da gre za izredne razmere, vemo, da nimamo rezervnega načrta, vseeno pa so danes pogajanja še vedno na mrtvi točki. Lahko je reči, da so za to krive ZDA, menimo pa, da tudi Evropa nosi velik delež odgovornosti.
Na žalost Evropa, kot pravi ministrski predsednik, ni več vodilna sila v podnebnih pogajanjih. Če bi sedanje zaveze Evrope veljale za ves svet, bi to pomenilo globalno segrevanje za 4 stopinje do konca stoletja, 4 stopinje globalnega segrevanja! To je nesprejemljivo in ni več dovolj, kot pravi tudi predsednik Barroso, da se potuhnemo za to zakonodajno zavezo.
Neodvisne študije nam danes kažejo, da so se Japonska, Norveška in Švica pripravljene potruditi bolj kot Evropa. Države v gospodarskem vzponu - Kitajska, Južna Afrika, Brazilija in Indonezija -, tudi te države sprejemajo nacionalne zaveze, ki presegajo zahteve, ki jim jih postavljajo znanstveniki.
Če potegnemo lekcijo iz govora gospoda Havla, je to lekcija o skromnosti in stvarnosti. Nehajmo se pretvarjati, da izven Evrope vse stoji, da se svet po Kjotu ji spremenil in da je Evropa vedno daleč pred mednarodno skupnostjo. Z neupoštevanjem zahtev Evropskega parlamenta in zlasti njegovega Odbora za okolje, javno zdravje in varnost hrane je Svet prevzel odgovornost za zelo resno stvar: neuspeh na vrhu v København u.
Ni prepozno; Evropa lahko ponovno prevzame vodstvo, če takoj poveča svoj cilj zmanjšanja na 30 % in če odobri vsaj 30 milijard EUR državam na jugu. Na ta način bomo vodili države na jugu in od Američanov izsilili sporazum.
Konrad Szymański
(PL) Gospod predsednik, izid zasedanja Sveta v oktobru je dobra osnova za omejitev popolnoma nestvarnih ukrepov, ki jih mora Evropa po pričakovanjih izvesti na področju podnebnih sprememb.
Ukrepi, ki jih izvedemo na področju podnebnih sprememb, morajo biti pogojeni s prizadevanji Kitajske, Amerike, Indije in Brazilije. Naš prispevek k čistejšim tehnologijam v državah v razvoju ne sme uničiti našega lastnega gospodarstva. Ne smemo pozabiti, da nam ravno gospodarska rast daje možnost financiranja tehnoloških sprememb, ki so ključnega pomena za zaščito okolja.
Porazdelitev prispevka v Evropski uniji ne sme pripeljati do situacije, ko države, ki uporabljajo velike količine ogljika za ustvarjanje energije, za iste emisije plačajo dvakrat - prvič v okviru sistema za trgovanje z emisijami, drugič pa kot del podpore za čiste tehnologije po vsem svetu. Če tega vidika ne upoštevamo, bomo v tej razpravi oslabili položaj Evrope.
Mario Borghezio
(IT) Gospod predsednik, gospe in gospodje, pred nekaj dnevi je pomembna razsodba Sodišča v Strasbourgu prizadejala zelo globoko rano - o kateri se je Evropska komisija izrekla preveč zadržano -, ko je državi Italiji prepovedala obešanje razpel v šolskih učilnicah. Ne gre toliko za religiozno načelo kot za načelo svobode: to je bila huda kršitev načela subsidiarnosti.
Če je to pokazatelj tistega, kar šele prihaja, se lahko upravičeno bojimo, kako se bo ta zadeva končala s sprejetjem Lizbonske pogodbe: smo prepričani, da ne bomo stopili na nevarno pot k evropskemu pravu, ki bo prevladalo nad zakoni držav članic in se nanje ne bo oziralo? Biti moramo pozorni na to nevarnost. Komisija bi se morala odzvati precej odločneje, če nič drugega že zaradi soglasnega protesta - danes je potekalo medstrankarsko srečanje italijanskih političnih strank v Parlamentu -, ki odraža mišljenje in globoke občutke naših ljudi do te pripadnosti, ki je nadpolitična, nadreligiozna in kulturna, v smislu velikega filozofa, ki nas je naučil pomembnih besed: "Ne moremo reči, da nismo kristjani".
Vprašanje imenovanj je zelo pomembno. Danes lahko beremo v novinarskih poročilih govorice o sejah; ne vemo niti, ali bomo morali imeti izredno sejo v Bruslju. Vseeno pa me nekaj zanima: ko gledam ta imena, ki krožijo - če na primer omenim samo tri: Jan Peter Balkenende, David Miliband in Herman Van Rompuy -, ali je mogoče, da nihče ni opazil, da se vsi trije redno udeležujejo sestankov tako skupine Bilderberg kot tudi Trilateralne komisije? Menim, da moramo vzpostaviti načela preglednosti, o katerih naše institucije tako pogosto govorijo, te kandidate pa moramo jasno vprašati, ali predstavljajo svoje države in politične stranke ali pa skrivne skupine, ki se sestajajo za zaprtimi vrati in sprejemajo odločitve mimo volje ljudi.
Francisco Sosa Wagner
(ES) Gospod predsednik, sedaj ko so se skrbi zaradi potrditve Lizbonske pogodbe polegle, je po mojem mnenju nastopil čas, da razmislimo o tem, kako bomo v prihodnje obravnavali nacionalistične težnje, ki tako zagnano ovirajo evropsko združevanje. Menim, da tega oviranja ne smemo kar tako oprostiti. S trezno glavo je treba razmisliti o možnih ukrepih, ki jih bo treba sprejeti v prihodnjih dnevih in letih.
Ta preprosti poslanec Evropskega parlamenta si želi, da bi bil prihodnji predsednik Sveta moški ali, še bolje, ženska, ki podpira evropski federalizem, uporablja evro, je iz schengenskega območja in priznava Listino Evropske unije o temeljnih pravicah.
