Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Méndez de Vigo
Fru formand, jeg kan ikke se mit navn opført i forbindelse med den endelige afstemning om det fælles beslutningsforslag om genetisk modificeret majs. Jeg anmoder om, at det opføres i protokollen, at jeg i lighed med min gruppe stemte for forslaget.

Formanden
Det vil vi korrigere.
(Protokollen godkendtes)

Decharge
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0124/97 af Wynn for Budgetkontroludvalget om beretning fra Kommissionen om de foranstaltninger, der er truffet til opfølgning af bemærkningerne i de parlamentsbeslutninger, der ledsager afgørelserne om decharge for det almindelige budget for regnskabsåret 1994 (KOM(97)0048 - C4-0108/97); -A4-0120/97 af Wynn for Budgetkontroludvalget om decharge til Kommissionen for gennemførelsen af Den Europæiske Unions almindelige budget for regnskabsåret 1995 - Sektion III; -A4-0125/97 af Dankert for Budgetkontroludvalget om decharge for gennemførelsen af budgettet for regnskabsåret 1995 - Sektion I, IV, V og VI; -A4-0071/97 af Blak for Budgetkontroludvalget om meddelelse af decharge til Kommissionen for forvaltningen af EKSF for regnskabsåret 1995; -A4-0121/97 af Bösch for Budgetkontroludvalget om meddelelse af decharge til Kommissionen for den økonomiske forvaltning af Den Sjette og Syvende Europæiske Udviklingsfond for regnskabsåret 1995.Jeg byder hjertelig velkommen til hr. Friedmann, formanden for Den Europæiske Revisionsret.

Wynn
Fru formand, det er glædeligt at se så mange til stede til forhandlingen om decharge. Jeg er overrasket over, at så mange er interesserede i emnet. Der er vist ingen tvivl om, at salen er næsten tom om et par minutter.
Der foreligger to betænkninger i mit navn, derfor har jeg fået tildelt ti minutters taletid. I teorien har jeg fem minutter til hver, men jeg kan fatte mig i største korthed om den første - opfølgningen af decharge for 1994 - og bruge resten af tiden på dechargen for 1995.
Vedrørende opfølgningen af dechargen for 1994 vil jeg blot sige, at jeg forventer, at Kommissionen holder Parlamentet informeret om vore anmodninger, der er medtaget i beslutningen, ikke mindst angående de få udestående aktioner i forbindelse med revisionserklæringen (DAS) for 1994. Vi følger opfølgningen med største interesse.
Og så til dechargen for 1995; i betænkningen er der et forslag til beslutning bestående af 89 artikler. Der skulle have været 90, men det kommer jeg tilbage til om lidt. Det, der er forskelligt i dette års forslag til beslutning er, at der i mindst elleve af disse artikler opfordres, at Parlamentet gør arbejdet selv i stedet for som sædvanlig blot at bede Revisionsretten eller Kommissionen om det. Vi ønsker, at Parlamentet skal spille en større rolle i forbindelse med budgetkontrolanliggender.
Forslaget til beslutning dækker alle de områder, hvor Parlamentet enten har problemer eller ønsker at stille forslag.
Jeg må sige, at hovedfilosofien bag denne betænkning ligger i begrundelsen. Vi stemmer ikke om begrundelsen - det vil sige, at vi ikke stiller ændringsforslag til den, den er bare med som en del af betænkningen - men hvis man gør sig den ulejlighed at læse den, opdager man uden tvivl årsagen til disse forslag. For eksempel vedrørende revisionserklæringen er artikel 14 i beslutningen rent faktisk en koncentreret udgave af punkt 9-23 i begrundelsen. Der er i disse punkter, at problemerne i DAS beskrives i detaljer. Det er også i begrundelsen, at man kan finde grundene til, at der kan meddeles decharge, også selv med en negativ DAS i forbindelse med betalinger. Jeg anbefaler, at man læser den, især dem, der bare læser Revisionsrettens årsberetning om DAS og når frem til en opfattelse af virkeligheden, som ikke er ganske i overensstemmelse med sandheden. Men generelt er det jo også her sådan, at folk ikke reagerer på sandheden, de reagerer på deres opfattelse af den.
Et andet eksempel vedrører olivenolie. Det er bestemt et problematisk område, for den ene afstemning, som jeg som ordfører tabte i udvalget i mandags, vedrørte olivenolie. Dette problem beskrives i punkt 31-21 i begrundelsen. I sit dokument af 12. februar påviser Kommissionen klart de fortsatte problemer inden for denne sektor.
Vi må heller ikke glemme, at vi taler om decharge for 1995, og her har vi en rapport fra februar 1997, hvor der står: «Der er iboende fejl i den fælles markedsordning for olivenolie, som er blevet stedse tydeligere i årenes løb, og som betyder, at det ikke altid er muligt at gennemføre en effektiv kontrol... Denne iboende fejl findes stadig i ordningen, nemlig det forhold, at producenten og mølleejeren begge har interesse i at indberette høje tal. Der er konstateret bedrageri i forbindelse med forbrugsstøtten. Der er også afdækket bedrageri i forbindelse med de mængder, der eksporteres, og hvortil der ydes eksportstøtte. Desværre er det, især i år med høje olivenoliepriser, yderst fristende at blande olivenolie med olie fra olieholdige frø og tjene penge på bekostning af forbrugeren.« Og sådan fortsætter den. Der står også i rapporten, at: «Desværre har medlemsstaterne ikke med tilstrækkelig stor ildhu fulgt deres agenturers råd om sanktioner. Blandt andet derfor er der risiko for, at agenturernes kontrol bliver mindre effektiv.«
Det punkt, der blev stemt ned mandag aften, sigtede mod at gøre noget ved dette særlige emne. Mit problem er, den artikel, der ikke er der mere - det er den, der blev forkastet i udvalget - gik efter halsen på olivenoliesektoren, hvis man kan sige det på den måde. Det har jeg et problem med. Hvis ikke jeg var ordfører - og i den egenskab er jeg jo udvalgets tjener - ville jeg helt ærligt sige, at den beslutning, der blev truffet mandag aften, var tåbelig. Jeg ville også sige, at vi her har en ordning, der er helt udhulet af bedrageri. Og derefter ville jeg sige, at Kommissionen i henhold til artikel 13 i Rådets afgørelse af 31. oktober 1994 om budgetdisciplin burde tage initiativ til med omgående virkning at suspendere eller reducere de månedlige forskud til denne sektor. Men da jeg er ordfører, kan jeg naturligvis ikke sige sådan.
Lad mig komme med et andet eksempel fra betænkningen: I beslutningens artikel 74 opfordres der til, at der bruges 2 mio. ECU til udvikling af sportsprojekter i ghettobyer i Sydafrika. Denne artikel er medtaget, fordi den var en del af anmærkningerne til budgetkonto B7-5070, som vi i Parlamentet stemte om i december 1994, og nu er vi i april 1997. Sagen er, at der er sket meget lidt, hvis noget overhovedet, i forbindelse med denne anmodning.
Når man ser på punkt 52 i begrundelsen, kan man se, at der til denne budgetkonto for 1995 var afsat 125 mio. ECU. Der blev indgået forpligtelser for 123 mio., så der var altså en rest på 2 mio. ECU, og Parlamentets anmodning om støtte til udviklingen af sport blev aldrig til noget - den er blevet glemt. Heldigvis sagde Kommissionen, da vi drøftede det i udvalget, at den havde begået en fejl. Man kan altså sige, at Kommissionen har erkendt, at den har taget fejl, og vi håber, at anmærkningen til dechargen får følger. Det er vigtigt for Parlamentet, og jeg kan forsikre Kommissionen om, at denne artikel har min særlige bevågenhed.
Selv om begrundelsen er god, står der jo ikke alt i den. For så ville den være lang som en bog; den ville rent faktisk være lige så lang som Revisionsrettens årsberetning. Så henvisningen til støtte til whisky-producenterne i artikel 35 er måske forvirrende for nogen, for det står der ikke noget om i begrundelsen. Det er et punkt, som Parlamentet har fulgt med stor interesse, og nogle af os har en teori om, hvordan det er gået til - hvordan de forskellige studehandler i Ministerrådet har resulteret i disse 40 mio. ECU til whisky-producenterne. Kommissionens forsvar i svarene til Revisionsretten er temmelig interessante. Jeg vil bare sige: «Se lige her, mens Parlamentet beslutter, om de 40 mio. ECU er berettigede eller ikke, for vi vil vide meget mere om denne sag og finde ud af, om disse midler skal tildeles, eller om støtten skal ophøre.«
I samme tone opfordres Parlamentet i artikel 50 til at beslutte sig til, hvad det vil gøre med avancerede tv-tjenester. Revisionsretten henstiller til, at der ikke betales flere penge, og i Parlamentet har udvalgene forskellige holdninger. Jeg håber nok engang, at Parlamentet kan drøfte det i detaljer og lægge sig fast på en holdning, før der stilles konkrete forslag i det næste budget.
Medordførerne behandler deres eget område. Jeg har blot tilbage at takke dem, der har arbejdet med denne betænkning, især medlemmerne af sekretariatet. Jeg anbefaler Parlamentet betænkningen og glæder mig til, at resultaterne fra denne omfattende betænkning omsættes til praksis.

Dankert
Fru formand, Parlamentet har altid beskæftiget sig med decharge for Parlamentets budget. Det nye er, at vi nu har tilføjet Domstolens, Revisionsrettens, Regionsudvalgets og Det Økonomiske og Sociale Udvalgs budgetter. Og det er Budgetkontroludvalgets hensigt til næste år også at tilføje Rådets budget, fordi det naturligvis er urimeligt, at et budget på mere end 300 mio ECU fortsat ikke er underlagt offentlig kontrol.
I sammenligning med de problemer, som hr. Wynn berørte med hensyn til det almindelige budget, er de budgetproblemer, som vi har med de mindre budgetter, naturligvis små og overskuelige. Men også der støder man konstant på problemet med mangelfuld gennemførelse. F.eks. i forbindelse med Europa-Parlamentet annulleringen af en vigtig del af de bevillinger, som var afsat til information, simpelthen fordi der ikke i tide er truffet de nødvendige beslutninger for at kunne udnytte disse bevillinger. Vi har her i Parlamentet, bl.a. som følge af den kendsgerning, at vi hele tiden arbejder med oversættelser og tolkning, meget høje udgifter i forbindelse med annullering af møder, både fra gruppers og fra andre af Parlamentets organers side. Vi har det problem, at det ikke var helt umuligt, men næsten umuligt at udarbejde Parlamentets inventarfortegnelser. Der er nu netop i de seneste dage fremlagt en første rapport. Det har varet mange år, og egentlig skal udarbejdelsen af inventarfortegnelsen for det kommende år igen påbegyndes. I Domstolen er vi stødt på den kendsgerning, at den truede med alt for let at påtage sig de finansielle konsekvenser for bygningsproblemer, som var den luxembourgske regerings ansvar. Således viser det sig, at der godt kan ryddes op i forskellige ting i disse små institutioner. Sammenlignet med det store budget er det forholdsvis små problemer.
Jeg vil lige sige et par ord om dette store budget. Hr. Wynn gjorde også lige opmærksom på, at der har været temmelig mange delordførere beskæftiget, og jeg har arbejdet med hele problematikken omkring strukturfondene. Vi er selvfølgelig i Europa-Parlamentet overordentlig tilfredse med, at Kommissionen inden for rammerne af sund og effektiv ledelse gør sig bestræbelser for at nå frem til en bedre situation med hensyn til gennemførelsen af budgettet. Men sund og effektiv ledelse behøver efter min opfattelse ikke vente til år 2000. Det foreløbige resultat er, at der i mellemtiden heldigvis er opnået enighed mellem Kommissionen og Rådet om de forbedrede betingelser for støtteberettigelse. Disse skal anvendes fra nu af, og en evaluering af disse betingelser og anvendelsen deraf bør vi have klar, inden vi begynder med det kommende strukturfondsprogram.
Men denne forbedring af betingelserne for støtteberettigelse er ikke nok. Parlamentet har allerede i årevis anmodet om en forbedring af reglerne for effektivt at kunne korrigere uregelmæssigheder. Kommissionen giver systematisk som svar, at der ikke er noget i vejen med reglerne. Budgetkontroludvalget bad i begyndelsen af februar Kommissionen om et notat om de eksisterende juridiske muligheder for at kunne kræve uregelmæssigt anvendte penge tilbage. Kommissær Liikanen har omsider skaffet mig det, efter halvanden måneds ventetid, men det var ikke hans skyld.
Når man læser disse dokumenter, så fremgår det jo deraf, at reglerne ikke er tilstrækkelige, selv med en meget bred fortolkning af de eksisterende artikler og med anvendelse af Domstolens afgørelser på landbrugsområdet, hvor der gælder andre og meget strengere regler, og hvor opfyldelsen af disse forpligtelser er en betingelse for støtteberettigelse, som mangler i forbindelse med strukturfondene. I praksis befinder Kommissionen sig således på randen af lovlig optræden, når den i henhold til de nuværende regler forsøger at kræve penge tilbage, og efter min opfattelse er den gået over stregen i tilfældet med langvarig blokering af store pengebeløb i forbindelse med Den Europæiske Socialfond.
Alligevel foreslår den ikke at ændre den relevante lovgivning, men den gør inden for rammerne af SEM 2000 forsøg på at skærpe systemet gennem en gennemførelsesforordning om medlemsstaternes forpligtelser og indførelsen af et system for nettoreduktioner. Det gør Kommissionen imidlertid i henhold til de nuværende mangelfulde, og derfor efter min opfattelse ikke egnede, regler. På denne måde forsøger Kommissionen at styre retten. Jeg synes ikke, at det er en god fremgangsmåde for en Kommission, der som traktaternes vogter netop er ansvarlig for en korrekt overholdelse af reglerne. Og jeg tror, at dette skyldes, at Kommissionen alligevel i utilstrækkelig grad tør binde an med kampen med Rådet. Det er alvorligt. Det er så meget mere alvorligt, som det udadtil bebudes, at Den Europæiske Union arbejder seriøst med bekæmpelsen af svindel og uregelmæssigheder.

Blak
Fru formand, jeg skal ønske hr. Liikanen et stort til lykke. Jeg har været ordfører i fem år for Kul- og Stålunionen, og hvert år har jeg haft en fast tekst i mit edb-anlæg om Bagnoli-sagen. Den er afsluttet. Tænk sig, at vi har afsluttet en sag, der kun har taget ti år. Det er virkelig flot. Jeg savner næsten sagen, og jeg håber, at vi snart kan få en anden, så vi har noget, vi kan lægge fast ind i edb-anlægget.
Så synes jeg også, at hr. Liikanen er en utrolig flink mand, fordi han administrerer Kul- og Stålunionen gratis. Det er jo småpenge, vi giver. Det er kun 5 mio kr., og det koster måske 10 gange eller 50 gange så meget at administrere den. Men okay, jeg kan godt se, at når vi skal bruge pengene til andre ting, hvor vi kan komme i klemme, så er det klart, at vi skal være billige med administrationen.
Det, jeg vil tale om, er to enkeltsager. Den ene er tunnellen mellem England og Frankrig. Her er vi virkelig kommet i klemme. Jeg har fået nogle meget fine papirer om, hvad vi gør, og hvad vi måske kan få ud af det. Jeg er faktisk spændt på at høre, om hr. Liikanen vil give mig det svar, der nok er det mest korrekte, nemlig at vi sætter alle pengene til. Foreløbig har vi måttet ombytte 10 % af vores kapital til aktier, som en gang måske om 70 år skal indløses, og vi ved jo alle sammen, at de penge er spildt. Det er 25 mio ecu. Men det kan da være, at det hele vender, og situationen bliver bedre, idet et af problemerne med Eurotunnellen jo er, at den engelske regering ikke vil give koncession i 99 år. Men nu kommer der jo en ny og forhåbentlig bedre regering, der så kan lave om på disse ting og måske være med til at sikre, at Europas skatteydere får lidt ud af de penge, vi har puttet i jorden.
Jeg kunne godt tænke mig at spørge, hvordan det går i styringsgruppen. Den deltager vi jo også i. Der er fire banker, Den Europæiske Investeringsbank og Kul- og Stålunionen. Jeg vil faktisk gerne som ordfører have en redegørelse for, hvordan det går, idet vi får mere information i aviserne, end vi får fra Kommissionen. Jeg vil gerne have et svar på det her.
Når vi så kigger på den næste enkeltsag, så har den speciel interesse for mig som dansker. For vi har bygget en stor, flot forbindelse, Storebæltsforbindelsen, og vi er meget stolte af den. Den bliver en rigtig turistattraktion, og det kan også være, at vi kan komme lidt hurtigere over vandet, men måske ikke billigere. Men Danmark fik et lån. Vi fik et lån på 353 mio ecu. Da Revisionsretten så kiggede på disse ting, gjorde den Kommissionen opmærksom på, at man faktisk var kommet til at give dobbelt så meget i lån, som der var grundlag for. Der var faktisk kun grundlag for 170 mio ecu. Jeg ved ikke, om det er en usædvanlig flot gestus over for Danmark, at man giver dem det dobbelte. Men jeg er lidt gal på det lån, fordi det er blevet brugt til montering og transport, hvilket i henhold til bestemmelserne absolut ikke kan komme på tale i forbindelse med denne type EKSF-lån. Det har betydet, at et italiensk selskab fik ordren, lavede arbejdet billigt i Portugal, transporterede det til Danmark, betalt af kul- og stålpenge, med det resultat, at vi i mit valgområde mistede en arbejdsplads på 300 ansatte, blot fordi man lavede fiksfakserier med det her. Det er bittert. Det er specielt bittert i et område i Danmark, hvor man har den højeste arbejdsløshed, men det kan jo være, at vi får en kompensation på en eller anden måde ved en given lejlighed. Kommissionen har kvajet sig i denne sag. Det har vi alle sammen erkendt, også da vi lavede betænkningen. I Danmark ville man normalt sige til mennesker, der har kvajet sig så meget, som man har gjort her, at man var nødt til at fyre dem. Vi har også fjernet ham, der var leder af Kul- og Stålunionen. Han har fået en endnu større stilling i Kommissionen. Men jeg havde faktisk hellere set, at man havde sagt: Du har ikke gjort det her så godt, så tak for den tid du har været her.
Men nu er vi i gang med en ny forbindelse, som går fra Danmark til Sverige - Øresundsforbindelsen. I den sammenhæng vil jeg gerne have, at man laver en total undersøgelse af alle de lån, Danmark har fået til den forbindelse, så vi undgår en gentagelse af Storebæltssagen. Så jeg håber virkelig, at jeg som ordfører kan få et svar enten fra Dem, hr. Liikanen, eller fra Dem, hr. Friedmann, fra Revisionsretten.
En anden sag, som interesserer os meget, er rentegodtgørelse. Vi har fundet ud af, at det system, der kører i Kulog Stålunionen, kører utrolig dårligt. Vi har konstateret, at der er skabt 8.000 arbejdspladser, men vi ved ikke, om de er reelle. Tværtimod kan der være tale om, at man har snydt med det her, da det er bankerne og virksomhederne selv, der indberetter. Vi skulle hellere kigge på EIB-faciliteterne og Københavner-faciliteterne, de har nemlig skabt 45.000 nye arbejdspladser i Europa, fordi man kontrollerer og administrerer dem ordentligt. Så der er altså et par spørgsmål til Dem her, hr. Liikanen, men jeg er helt sikker på, at De giver mig et godt svar på dem.
Vi anbefaler decharge til trods for disse kedelige sager.

Bösch
Fru formand, mine damer og herrer, det særlige sprængstof i decharge for Den Sjette og Syvende Udviklingsfond for 1995 ligger sikkert i den kendsgerning, at vi som Parlament sidste år nægtede at meddele decharge til Kommissionen for 1994 på dette område. Når jeg i dag - støttet på en enstemmigt vedtaget betænkning fra Budgetkontroludvalget - anbefaler Parlamentet at meddele decharge til Kommissionen for EUF for 1995, vil jeg gerne begrunde dette i nogle korte punkter.
For det første: De juridiske rammer for EUF har ganske vist ikke ændret sig siden sidste år, dog har Kommissionen flere gange forsikret om fortsat at støtte princippet om budgettering. Kommissionen har på regeringskonferencen forelagt et formelt forslag om at ophæve erklæring nr. 12 i bilaget til EF-traktaten. En sådan ophævelse ville fjerne den juridiske hindring for at integrere EUF i budgettet, og muligheden herfor ville i det mindste formelt være til stede.
For det andet: En yderligere grund til, at decharge ikke blev meddelt for 1994, var sagen vedrørende AVS-Fonden for Kulturelt Samarbejde. Dette spørgsmål synes at være løst.
For det tredje: Den i det store og hele positive revisionserklæring fra Revisionsretten er et væsentligt fremskridt i forhold til situationen for året 1994. Revisionsretten har fastslået, at der er sket nogle forbedringer siden 1994, f.eks.: Redegørelse for anvendt regnskabspraksis samt styrkelse af beholdningsopgørelsen og regnskabsafslutningsprocedurer, styrkelse af det analytiske bogføringssystem til kontrol af midlerne, styrkelse af oplysningerne i finansieringsberetningerne, hvorved det er nemmere at vurdere det faktiske gennemførelsesniveau for fællesskabsbistanden.
Ved nægtelsen af decharge for 1994 drejede det sig om energisk at klarlægge det politiske standpunkt, at EuropaParlamentet ikke længere kunne acceptere tabet af den demokratiske kontrol. Parlamentets beslutning blev åbenbart ikke ignoreret af Kommissionen.
I debatten er der måske nogle flere punkter, der vil blive omtalt. Jeg koncentrerer mig imidlertid nu kun om et par henvisninger. Principielt er det, når man beskæftiger sig med denne materie for første gang - også som ordfører for Budgetkontroludvalget - meget vanskeligt at forstå, hvordan man fortsat kan operere med allerede udløbne instrumenter som udviklingsfondene og samtidig er nødt til at operere med dem sideordnet. Det er åbenbart en særlig videnskab, og det kan ikke være nyttigt for et borgernes Europa, som tilstræbes af alle institutioner i Den Europæiske Union. Jeg mener, også Kommissionen bør komme i tanke om en mere intelligent løsning for fremtidige udviklingsfonde end det nuværende system.
At bevillingsanvendelsen ikke er tilfredsstillende, må vi desværre også fastslå igen i år. Da vi er en institution med politisk dechargefunktion, er det naturligvis klart for mig, at der skal tages hensyn til en særlig situation i de enkelte modtagerlande.
Strukturtilpasningsstøttepolitikken er bestemt glædelig, og at Kommissionen her har udvalgt centrale punkter som uddannelsesvæsen og medicinsk basisforsyning, synes da at være en politik, der går ud over den udviklingsstøttepolitik, der føres af andre finansieringsinstitutioner.
Selvom vi har slået fast, at bevillingerne ikke altid anvendes tilfredsstillende, bør vi holde fast ved denne politik og udbygge den yderligere. Den i strukturtilpasningsprogrammet forankrede makroøkonomiske politik skal orienteres efter at sikre de grundlæggende sociale ydelser for de mennesker, der lever i fattigdom. Kommissionen opfordres til i højere grad at sørge for, at bevillingerne kommer de dårligst stillede befolkningsgrupper og de sektorer til gode, der skal støttes, for at opnå en mere effektiv fordeling.
Jeg vil gerne understrege, det er vigtigt, at Kommissionen trækker nogle noget klarere grænser mellem de modtagerlande, der anvender midlerne transparent, og de modtagerlande, hvor anvendelsen af midlerne ikke kan kontrolleres. Vi kan vel ikke forlange af de europæiske skatteydere, at der, når alt kommer til alt, strømmer midler til forskellige partnerlande, hvor vi slet ikke kan kontrollere, hvordan vores skattepenge er anvendt.
Et sidste punkt om området personale. Jeg har specielt taget dette spørgsmål op i forslaget til beslutning. Jeg vender mig en smule imod, at Kommissionen af og til lader sorteper gå videre til Parlamentet, f.eks. når der er tale om personalenedskæringer i AVS-landene. Vi ved, at man i forskellige lande er nødt til at arbejde med meget høj personaleindsats, og vi håber, at der fra Kommissionens side vil blive udarbejdet en klart gennemstruktureret personaleplan også for delegationerne i modtagerlandene.

Cornelissen
Fru formand, på vegne af Udvalget om Transport og Turisme kan jeg erklære, at vi bestemt er positive med hensyn til gennemførelsen af budgettet for 1995 med én undtagelse, som jeg om lidt kommer tilbage til. Jeg vil endnu en gang opfordre til, at udnyttelse af bevillingerne fordeles mere ligeligt over hele året; hvis for mange af dem udskydes til årets udgang, er der risiko for, at omhuen udsættes for pres.
Nu kommer undtagelsen: Den vedrører udgifterne til turisme via budgetpost B5325. Dér er der tidligere begået store fejl. Kommissionen meddelte os sidste år i november, at den har oprettet en task force med henblik på en særlig regnskabskontrol med foranstaltninger finansieret af Fællesskabet til gavn for turismen vistnok siden 1990. Mit spørgsmål til kommissæren er, om dette arbejde som lovet vil blive afsluttet i juni. Jeg anser det for at være af stor betydning, for den klods, som det pågældende generaldirektorat har om benet, skal fjernes. Jeg har for øvrigt tillid til, at sagen forløber godt igen på grund af de trufne foranstaltninger. Jeg anmoder nu rådsformanden om at medvirke til at skabe det nødvendige retsgrundlag, således at de på budgettet for 1997 opførte midler til turisme, jeg nævner PHILOXENIA, også kan udnyttes. Det drejer sig her om en sektor, som er overordentlig vigtig for beskæftigelsen i fremtiden, i særdeleshed for de unge og for kvinder. Det er jo en prioritet for os alle sammen. Vær så god, rådsformand, må jeg få et klart tilsagn fra Dem på dette punkt.

Patijn
Fru formand, ærede medlemmer, jeg har den ære at forelægge Dem Rådets henstilling om at meddele Kommissionen decharge for gennemførelsen af budgettet for 1995. Jeg benytter meget gerne denne lejlighed til at orientere Dem om de vigtigste overvejelser og reaktioner, som drøftelsen af Revisionsrettens bemærkninger fremkalder hos Rådet. Jeg er overbevist om, at De deler vort formandskabs og Rådets opfattelse, at vore to institutioner også på dette område skal samarbejde i god forståelse.
Fru formand, med vedtagelsen af sin henstilling den 17. marts i år har Rådet endnu en gang villet understrege, at det anser det for at være af væsentlig betydning, at alle aktører, som er involveret i gennemførelsen af Fællesskabets budget, overvåger, at forskrifterne og principperne med hensyn til forsvarlig økonomisk forvaltning, sparsommelighed og gennemsigtighed overholdes strengt i forbindelse med anvendelse af fællesskabspenge. Hvordan kunne det også være anderledes, frem for alt nu hvor alle vore medlemsstater konfronteres med de økonomiske og budgetmæssige problemer, som De kender. Ifølge Rådet må der ikke gennemføres nogen som helst foranstaltning for fællesskabspenge, hvis der ikke forinden og under gennemførelsen anvendes den største disciplin og en sund økonomisk forvaltning. Ved regelmæssigt at undersøge, om løbende aktioner stadig er berettigede, kan det garanteres, at den økonomiske gavn af de frigjorte midler er størst mulig.
Gennemførelsen af foranstaltningerne inden for rammerne af SEM 2000-initiativet (Sound and Economic Management) udgør et vigtigt skridt i den rigtige retning. Rådet glæder sig over, at Revisionsretten fuldt ud støtter de bestræbelser, som Kommissionen og medlemsstaterne i fællesskab har gjort sig for at afhjælpe mange af de alvorlige mangler, som det regelmæssigt har gjort opmærksom på.
For så vidt angår Rådets holdninger, vil jeg nøjes med at nævne de vigtigste emner. Med hensyn til detaljerne i henstillingen henviser jeg Dem til de ledsagende bemærkninger og den begrundelse, som formandskabet har givet over for Budgetkontroludvalget. Med hensyn til de egne indtægter deler Rådet navnlig Revisionsrettens bekymring over virkningen af ordningen for fællesskabsforsendelser i medlemsstaterne og understreger derfor nødvendigheden af at forbedre informationssystemernes pålidelighed med hensyn til handelen inden for Fællesskabet. For så vidt angår udgifterne, i dette tilfælde på landbrugsområdet, beklager Rådet navnlig de udgifter, som der ikke er aflagt regnskab for, og som er afholdt inden for rammerne af bekæmpelsen af svig og uregelmæssigheder. I betragtning af, at der i denne sag ikke er foretaget nogen analyse af forholdet mellem udgifter og nyttevirkning, ønsker Rådet, at dette vil blive gjort i Revisionsrettens næste revision.
Med hensyn til strukturfondene deler Rådet Revisionsrettens mening, at der må komme mere tydelighed med hensyn til forskrifterne navnlig på subsidiaritetsområdet, og at kontrolkomiteernes virkemåde og procedurerne for udgiftscertificering skal forbedres. Revisionsrettens kritik, som der også gives udtryk for i dens særberetning til støtte for revisionserklæringen, udgør en stimulans til at fortsætte ad den vej, man er slået ind på, navnlig hvor det vedrører subsidiariteten og de konkrete og finansielle korrektioner, idet en række forbedringer allerede er foretaget.
Mere specifikt, fru formand, med hensyn til Den Europæiske Fond for Regionaludvikling anser Rådet det for at være absolut nødvendigt, at Kommissionen og medlemsstaterne vedbliver at samarbejde til gavn for en bedre gennemførelse af programmernes budgetbevillinger. Frem for alt for at undgå, at de beløb, der stadig skal betales, bliver alt for høje, og at forpligtelses- og betalingstransaktioner hober sig op ved årets udgang. Rådet anmoder endvidere Kommissionen om at undersøge, hvilke forbedringer der kunne foretages ved den næste revision af strukturfondsforordningerne for bedre at koordinere anvendelsen af lån og subsidier.
I sektoren vedrørende Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget, Udviklingssektionen, anmoder Rådet Kommissionen om at gennemføre foranstaltningerne til forbedring af forvaltningen af dette fællesskabsinitiativ og procedurerne til restitution af uberettiget modtagne bevillinger.
For så vidt angår Revisionsrettens bemærkninger med hensyn til gennemførelsen af PHARE- og TACISprogrammet, er Rådet klar over de problemer, som er nært knyttet til aktiviteterne på dette specifikke område. Det anmoder ikke desto mindre Kommissionen om fuldt ud at respektere fællesskabsreglerne med hensyn til indgåelse af aftaler og uformindsket at anvende tilbudsproceduren. Ligesom sidste år forlanger det af deltagerne en bedre koordinering og af eksperterne en tydelig beskrivelse samt en forenkling af organisationen og af de administrative procedurer.
Med hensyn til samarbejdet med udviklingslandene henviser Rådet til den betydning, som det tillægger finansinspektørens og Revisionsrettens beføjelser til at udøve kontrol med anvendelsen af fællesskabsmidler, som tildeles eksterne modtagere.
Hvad angår gennemførelsen af institutionernes driftsbevillinger, har Rådet taget Revisionsrettens bemærkninger om en række svage punkter i forvaltningen med hensyn til personalet i de eksterne delegationer og fast ejendom til efterretning. Det tager til efterretning, at Kommissionen er ved at gennemføre Revisionsrettens henstillinger med hensyn hertil.
Rådet har i lyset af alle Revisionsrettens bemærkninger og efter at have drøftet disse udførligt besluttet at henstille til Parlamentet at meddele Kommissionen decharge for gennemførelsen af budgettet for 1995.
Fru formand, tillad mig lige at gøre en enkelt bemærkning om revisionserklæringen, som Revisionsretten har afgivet i henhold til artikel 188 C, og i forbindelse med hvilken Rådet har udarbejdet den erklæring, som nu er tilsendt samtidig med henstillingerne. Rådet konstaterer, at regnskabet giver et korrekt billede af Unionens indtægter og udgifter, selv om disse kan forbedres med hensyn til oplysningsværdi. Revisionsretten har ikke konstateret betydelige fejl vedrørende den formelle rigtighed af de underliggende transaktioner med hensyn til indtægterne. Men den har gjort opmærksom på fejl i de underliggende transaktioner med hensyn til betalingerne, hvorved Revisionsretten ikke kan bekræfte lovligheden og den formelle rigtighed af alle transaktioner. Rådet er bekymret herover.
I denne forbindelse hilser det med stor tilslutning bebudelsen af SEM 2000-programmet til forbedring af Kommissionens økonomiske forvaltning velkommen. Rådet anmoder om, at dette program gennemføres hurtigt og fuldstændigt for kraftigt at nedbringe antallet af fejl i de underliggende transaktioner med hensyn til betalingerne.
Fru formand, det var kortfattet, hvad Rådets formandskab på Rådets vegne ville meddele Dem om disse problemer.
Til sidst benytter jeg denne lejlighed til at takke Deres Budgetkontroludvalg for det bemærkelsesværdige arbejde, som det hvert år udfører som led i dechargen, ikke blot til fordel for Europa-Parlamentet, men til fordel for hele Den Europæiske Union. Det er i øjeblikket op til Parlamentet at træffe en beslutning vedrørende dechargen ved at bruge sine beføjelser.
Hr. Cornelissen stillede mig et specifikt spørgsmål om PHILOXENIA-programmet. Hr. Cornelissen ved lige så godt som jeg, at retsgrundlaget for PHILOXENIA-programmet bl.a. er artikel 235 i Traktaten om De Europæiske Fællesskaber, og at der kræves enstemmighed med henblik herpå. Denne enstemmighed i Rådet er hidtil ikke opnået, hvorfor der ikke er retsgrundlag for PHILOXENIA-programmet.

Wemheuer
Fru formand, kære kolleger, en dechargebeslutning og en dechargedebat beskæftiger sig naturligvis med fortiden. Vi diskuterer og evaluerer, hvad der er sket. Jeg tror, enhver evaluering, der beskæftiger sig med fortiden, har kun mening, hvis den også påviser, hvilken lære vi skal drage af fortiden med henblik på fremtiden. Under dette perspektiv vil jeg gerne på min gruppes vegne tage stilling til denne decharge.
Hvad gemmer der sig i den fremtid, vi har foran os, og hvilken lære har vi brug for? Vi håber på regeringskonferencens afslutning. Vi håber på en positiv afslutning, for at udvidelsesdiskussionen så kan begynde. En udvidelse, der ikke kun besluttes politisk, men som også kræver den berømte før-tiltrædelsesfase-strategi, en strategi, som vi fik bebudet af kommissær Liikanen, og som forhåbentlig vil betyde, at vi inddrages i diskussionen og i budgetproceduren.
Men det er ikke kun udvidelsen, der ligger foran os, foran os ligger også - hvad enten det er med eller uden udvidelse - en reform af landbrugspolitikken, en reform af strukturfondene generelt, og vi vil skulle føre en meget politisk debat om finansiering af Den Europæiske Union ud over 1999. Under dette perspektiv får evalueringen af budgetgennemførelsen måske en dimension, der går ud over detaljen.
Den beslutning, vi forhåbentlig vil træffe i morgen, henvender sig væsentlig mere end tidligere beslutninger til os her i huset. Parlamentets udvalg fik konkret til opgave i højere grad at overvåge budgettets udgifter, gennemførelse og effektivitet og forelægge kritiske forslag til, hvor forbedringer er mulige. Det begynder ved egne midler, går over fiskeripolitikken hen til udviklingssamarbejdet. Men vi bør ikke miste af syne, at det er de store områder, der giver os de største problemer, og det er programmerne, det er strukturfondene, det er PHARE, det er TACIS, det er MEDA, det er udviklingssamarbejdet.
Og - jeg henvender mig til hr. kommissær Liikanen og formanden for Revisionsretten - mærkeligt nok foruroliger det bedrageri, der finder sted, os overhovedet ikke, heller ikke den måske manglende effektivitet i egentlig forstand, vi er snarere foruroliget over den kendsgerning, at visse bevillinger ikke anvendes. Det er det store politiske problem, og det vil vi hellige os ganske væsentligt i fremtiden, det kan jeg sige på min gruppes vegne, det har vi lært af denne debat. For det kan ikke være rigtigt, at vi afsætter penge til en budgetpost til politiske mål, som Rådet og Parlamentet har besluttet, stiller midler til rådighed på budgettet og strides om, hvor mange penge vi skal afsætte for så efter et, to eller tre år at fastslå, at midlerne ikke er brugt. Det er ikke forsvarligt! Netop disse punkter har også Revisionsretten påtalt. Jeg vil kun nævne nogle tal: 1, 9 milliard ecu ved PHARE og 0, 6 milliard ecu ved TACIS i slutningen af 1995 er en masse penge. Med dem kunne man med en før-tiltrædelsesfasestrategi, hvis bare man ville bruge dem. Og så længe disse penge ikke er givet ud, kan vi ikke bedømme effektiviteten, og vi behøver heller ikke beskæftige os med bedrageri.
Men én ting bør man ikke glemme, penge, der ikke er brugt, er ikke per se noget tegn på sparsommelighed. Man bør - og her henvender jeg mig også til de damer og herrer, der sidder og lytter - ikke mene, at hvis vi ikke har brugt penge, har vi derfor været sparsommelige med Deres skattepenge. Tværtimod har vi overtrådt de politiske mål, vi har sat os. Og derfor vil vi insistere på, at pengene bliver brugt, naturligvis effektivt og i overensstemmelse med middelbindingerne. Men at opdele dem og så efter et par år udbetale dem til medlemsstaterne, det spil vil vi ikke længere være med til.
En tysk minister skal have sagt, at EU har for mange penge til udviklingssamarbejdet og ikke tilstrækkelige forvaltningskapaciteter til at anvende dem optimalt. Skulle det være korrekt - og ud fra indholdet kunne enhver have sagt det - ser jeg en ganske stor fare: Hvis folk mener, vi skulle have for mange penge og ikke bare mangler forvaltningen, men også de politiske muligheder for at give dem ud, så vil konsekvensen være en renationalisering ikke kun af finanserne, men også af politikken. Og i denne forstand vil vi drage en konsekvens af denne decharge: Vi forventer, at pengene bliver anvendt, effektivt og sparsommeligt, men på en sådan måde, som vi har besluttet her i Parlamentet.

Garriga Polledo
Fru formand, hr. Friedmann, for medlemmerne af Budgetkontroludvalget er det en vigtig dag i dag, for så vidt som vi har mulighed for at afsige dom over regnskabsforvaltningen og fællesskabsinstitutionernes anvendelse af de ressourcer, de har fået tildelt. Det er en oplagt lejlighed til at sende de europæiske borgere et budskab om fællesskabsregnskabernes gennemskuelighed og pålidelighed. Hvis vi sendte et sådant budskab, og regnskaberne ikke var reelt gennemskuelige, ville Europa-Parlamentets medlemmer misligholde en af de grundlæggende forpligtelser, der påhviler dem. Derfor er afgørelsen om decharge for gennemførelsen af budgettet for 1995 så vigtig. Og af samme grund er ordførernes udtalelser såvel som en fuldstændig sagsbehandling af ændringsforslagene så vigtig.
Denne betænkning kan ikke vedtages uden en høj grad af konsensus mellem de politiske grupper. Derfor skal det udtrykkeligt nævnes, at ordførerne - ikke mindst hr. Terence Wynn - har udvist stor fleksibilitet og accepteret ændringsforslag, som ændrede deres oprindelige planer.
I den forbindelse må jeg dog sige, at hvad angår olivenoliesektoren, ville jeg, hvis ordføreren ikke var hr. Wynn, have troet, at ophavsmanden til det uheldige punkt om olivenolie ikke kendte noget som helst til hverken olivenproduktion eller den virkelige situation på olivenoliemarkedet eller til uregelmæssigheder og svig. Men eftersom ordføreren nu engang var hr. Wynn, må jeg erkende, at han er en fornuftig person, som er i stand til at forstå andres argumenter og få udarbejdet en tekst, der er acceptabel for alle parter - jeg må endog indrømme, at han nok ved et og andet om markedet for olivenolie.
På den anden side står det klart, at forholdet mellem de omfattende forpligtelser, der påhviler Revisionsretten, og de disponible materielle ressourcer, er der fare for, at den ikke fremover vil kunne opfylde alle sine forpligtelser tilfredsstillende. Vi har derfor pligt til at bidrage til at etablere en mere ambitiøs samarbejdsramme mellem Revisionsretten og de nationale kontrolinstanser, og det politiske initiativ hertil ligger hos Europa-Parlamentet.
Endelig er der et politisk problem forbundet med at anbefale decharge for regnskabsforvaltningen og dermed afgive en erklæring om regnskabernes pålidelighed, som med ordførerens egne ord vanskeligt vil kunne blive positiv. Den politiske realitet, som vi med vores anbefaling af decharge accepterer, er, at de afslørede tal for uregelmæssigheder ikke er en indikator for svig. Vi går ud fra, at Kommissionen forbedrer sin kontrol væsentligt og kræver, at medlemsstaterne, der forvalter 80 % af fællesskabsbudgettet og er ansvarlige for 90 % af uregelmæssighederne, gør en stadig større indsats for at forbedre kontrollen anvendelsen af fællesskabsmidlerne. Vi må selvsagt kritisere uretmæssig anvendelse og afsløre enhver form for uregelmæssighed, men vi må ikke falde for fristelsen til at råbe »svig« for at tilfredsstille en demagogisk populisme. En sådan strategi ville bringe Parlamentet og dets medlemmer i miskredit.

Giansily
Fru formand, kære kolleger 1995 var det første år for hr. Santers Kommission. Det var også i 1995, at Kommissionen indførte et ambitiøst program, SEM 2000, der har til formål at forbedre budgetforvaltningen. Hvis vi i dag meddeler Kommissionen decharge, er det samtidig en vurdering af de første resultater af reformen af den økonomiske forvaltning i forbindelse med gennemførelsen af budgettet for 1995.
Hvad kan vi så se af disse tal? At det er lykkedes at holde udgifterne 13 % under loftet for de betalingsbevillinger. Ud af et disponibelt beløb på 76, 89 mia. ecu er der kun brugt 66, 91 mia. ecu. Det viser, at Den Europæiske Union er meget mere påholdende end sit rygte. Men en overordnet tilbageholdenhed med budgetmidlerne betyder ikke nødvendigvis en god anvendelse af dem. En sparsommelig udgiftsstyring er ikke nok. Man skal også nå de mål, der er fastsat i politikkerne. Jeg tror på følgende grundlæggende sandhed: Man bygger ikke en politik på et budget, men et budget på en politik.
Budgettet, der er et forvaltningsinstrument, skal også være en fremskridtsfaktor. Vi må se sandheden i øjnene, nemlig at når der er foretaget besparelser i budgettet for 1995, skyldes det, at det ikke er lykkedes at gennemføre visse vigtige politikker på tilfredsstillende vis. Det mest slående eksempel er sandsynligvis Den Europæiske Socialfond, der havde 6, 7 mia. ecu i betalingsbevillinger til rådighed, men kun har brugt 5, 1, hvilket betyder, at 24 % ikke er anvendt. Der må helt bestemt være begået en stor fejl i overslagene et eller andet sted.
Det andet store problem, man kan understrege i forbindelse med gennemførelsen af budgettet for 1995, er svig. Med 1, 14 mia. ecu, det vil sige 1, 7 % af udgifterne, når uregelmæssighedernes omfang et hidtil uset niveau. Foranstaltningerne til bekæmpelse af sviget er stadig utilstrækkkelige, for det griber om sig og er næsten blevet en økonomisk holdning, hvilket klart fremgår af det midlertidige undersøgelsesudvalg om fællesskabsforsendelse. Det er et alarmerende problem. På tre år er omfanget af bedrageri blevet syvdoblet. I 1992 blev der begået uregelmæssigheder for 204 mio. ecu; i 1995 anslås det til lidt over 1, 1 mia. Ansvaret for dette fænomen, der er endemisk for Unionen, ligger flere steder, og her må vi, som hr. Wynn med rette påpegede, huske på, at 80 % af bevillingerne anvendes og forvaltes af medlemsstaterne, og at det derfor er op til dem at sikre god brug af de penge, som Fællesskabet bruger på deres område. I den henseende er situationen stadig ikke tilfredsstillende. Disse problemer er ikke undgået ordføreren, hr. Wynns, opmærksomhed, og det er positivt.

Mulder
Fru formand, jeg vil i mit indlæg begrænse mig til Wynn-betænkningen, og jeg vil gerne begynde med at udtrykke min påskønnelse af hans sædvanlige begejstring og af den pligtfølelse, hvormed han har udført arbejdet.
Der er en række positive ting i denne dechargebetænkning. For det første kan vi konstatere, at antallet af uregelmæssigheder er formindsket i forhold til 1994. Medens det i 1994 vedrørte 23 %, var det i 1995 allerede formindsket til 10 %. Det er bestemt positivt, men det betyder naturligvis ikke, at procentdelen ikke stadig er alt for høj. Problemet er naturligvis, at medlemsstaterne for det meste giver pengene ud, og at samarbejdet dermed skal forbedres. Det er også ærgerligt, at der igen i år ikke kunne afgives nogen revisionserklæring. Jeg tror, at det først og fremmest er nødvendigt, at Kommissionen og Revisionsretten forener sig om en rigtig metode, om den statistiske metode, for at vi i Parlamentet kan bedømme de kendsgerninger, som vi får kendskab til, rigtigt. En ting må jeg sige, jeg er ikke enig i hr. Wynns konklusioner om landbruget, i særdeleshed om punkt 24. Kommissionen har præcist udført den politik, som var aftalt i forbindelse med MacSharry-reformerne i 1992. Hvis det er blevet højere, så er det tilfældet, men vi kan ikke kræve, at de går tilbage til 1992, for det var bestemt ikke aftalt.
Jeg vil lige sige noget om vore egne indtægter. Er vurderingen af bruttonationalproduktet i øjeblikket virkelig hævet over enhver tvivl, eller er en mere rigtig metode stadig mulig?

Müller
Fru formand, mine damer og herrer, vores udvalg har beskæftiget sig specielt med erfaringerne fra den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, baseret på Revisionsrettens særberetninger om EU-forvaltningen i Mostar og om valgobservationen i Palæstina. Desværre har vi fået bekræftet det sørgelige billede med hensyn til forvaltning og kontrol af de dér anvendte midler. Sørgelig, ikke f.eks. hvad angår den endelige tildeling af midlerne, men sørgelig, fordi de institutionelle uklarheder om strukturerne og kompetencerne mellem Rådet og Kommissionen fører til, at det stadigvæk ikke er muligt at foretage en glidende forvaltning og de ansvarlige på stedet, som f.eks. Hans Koschnik, bringes i store vanskeligheder.
Også på dette område skal Kommissionen blive fuldt ansvarlig, således at Parlamentet sættes i stand til at meddele decharge på et fornuftigt grundlag. Her er det naturligvis en forudsætning, at udgifterne inden for rammerne af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik bliver ved med at være ikke-obligatoriske også i fremtiden. Alt andet ville være et tilbageskridt til mørkekammeret for ministerielle beslutninger, og dét i tider, hvor der kræves mere transparens og demokrati.
Hr. Friedmann vil jeg gerne opfordre til snarest at levere den udtalelse om den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, som der er rykket for siden 1994, og som skulle støtte os i drøftelserne på regeringskonferencen.
For det andet vil jeg gerne gøre opmærksom på sidste punkt i Wynn-betænkningen, hvor det drejer sig om offentliggørelse af påtegningsafslag. Hvad angår vores eget hus, må der i 1995 og 1996 her noteres en dramatisk stigning, især i forbindelse med indretning af den nye parlamentsbygning. Her er det overtrædelser af budgetbestemmelser og tildelingspraksis, der står i centrum.
Ved licitationer er frister ikke blevet overholdt, er behovet ikke blevet kvantificeret, er ublu tilbud blevet accepteret, er tilbud efterfølgende blevet suppleret uden nye licitationer osv. Alt dette kaster et dårligt lys over vores egen institutions troværdighed, og det er stærkt påkrævet at få det korrigeret. For at imødegå den alt for frodige vækst af påtegningsafslag, ville vi da være nået et langt stykke, hvis Revisionsretten offentliggjorde dem i sin årsberetning fremover. Transparens er den første og vigtigste forudsætning for afskaffelse af dette økonomiske rod.

Dell'Alba
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg kan også kun lykønske ordførerne med denne pakke af beslutninger om decharge, især Terry Wynn, for jeg vil navnlig tale om hans betænkning om decharge for regnskabsåret 1995. Hans betænkning er af høj kvalitet, han kommer ind på mange emner, og han har stor kompetence på området. Jeg synes, at Parlamentet udfylder sin rolle godt som den, der giver Kommissionen decharge.
Personligt vil jeg dog alligevel benytte lejligheden til at fremsætte en lille kritik. I et så enormt dokument ender man med at gå lidt ud over selve dechargeområdet. Når jeg ser visse punkter, der ofte er medtaget i form af ændringsforslag, bliver jeg urolig. For eksempel vedrørende tildelingen af personale til TACIS - et problem, som i mellemtiden ser ud til at være blevet løst - når jeg ser, at man beder om en undersøgelse af de fordele, kvinder kan få af udviklingsprogrammerne, når jeg ser, at man bruger Wynn-betænkningen om decharge for 1995 til at bede om at bevare reservefonden til CERI i Firenze efter Budgetudvalgets besøg for et par uger siden, så bliver jeg urolig. Det er lige som med olivenolien, når jeg ser, at man ønsker de allernyeste foranstaltninger. Her mener jeg, at vi skal sikre en bedre fordeling mellem dokumenterne, hvilket ikke på nogen måde mindsker kvaliteten af hr. Wynns betænkning.

Fabre-Aubrespy
Fru formand, jeg vil i mit indlæg koncentrere mig om Wynn-betænkningen om decharge til Kommissionen for 1995. Jeg må allerede nu indrømme, at min gruppe ikke kan acceptere denne betænkning.
Jeg er bestemt enig med ordføreren i hans tilfredshed med den konstruktive samarbejdsånd, der er opstået mellem Kommissionen og Revisionsretten, og når han bemærker, at Revisionsrettens kontrol med indtægts- og udgiftskontiene er blevet bedre siden 1994. Men jeg mener heller ikke denne gang, at ordføreren eller Budgetudvalget drager de rigtige konklusioner af Revisionsrettens analyse.
Revisionsretten mener i lighed med i 1994 ikke, at den for 1995 kan fremsætte en overordnet, positiv erklæring om lovligheden og den formelle rigtighed af de transaktioner, der ligger bag betalingerne i regnskabsåret. 1995 bliver et rekordår, fordi uregelmæssighederne når det utrolige tal 1, 14 mia. ecu, det vil sige 1, 7 % af udgifterne. Retten skriver for øvrigt, at det akkumulerede beløb for de store fejl i forbindelse med de transaktioner, der ligger bag betalingerne, er på omtrent 4 mia. ecu eller 5, 9 % af de berørte beløb og altså meget mere end den ene procent, som Retten finder acceptable.
Som i 1992, i 1993 og i 1994 foreslår Budgetkontroludvalget alligevel at meddele decharge til Kommissionen. Hvor mange år endnu vil Parlamentet føle sig forpligtet til at give den sin tillid i forventning om en eventuel ny SEM 2000?
Endvidere drages der i betænkningen fejlagtige konklusioner. For det første ved at medtage bestemmelser, der intet har at gøre med decharge, som hr. Dell'Alba netop har nævnt. For det andet ved at foreslå ideologiske foranstaltninger, der øger mængden af fællesskabsanliggender: de nationale kontrol- og forvaltningssystemer og toldsystemer skal således gøres til fællesskabsanliggender. Man søger altså tilflugt i ideologiske foranstaltninger for at flygte fra de foranstaltninger, der virkelig er brug for til at bekæmpe bedrageriet. Den sidste nyskabelse i den sammenhæng, den nye mirakelkur, er, at man forslår decharge for Rådets budget.

Le Gallou
Fru formand, hr. Wynns betænkning om gennemførelsen af det almindelige budget for 1995 bekræfter den foruroligende udvikling, der har kunnet konstateres i de foregående år. For det første stigningen i omfanget af uregelmæssigheder. 204 mio. ecu i 1992, 403 i 1993, 1, 08 mia. i 1994 og 1, 4 mia. i 1995. Det viser især, at det indre marked ikke fungerer, at toldkontrollen ved Den Europæiske Unions grænser ikke fungerer, og at der er problemer med ordningen for fællesskabsforsendelse.
Vedrørende lovligheden og den formelle rigtighed er der også her et stigende antal uregelmæssigheder. De udgjorde i 1994 4 % af udgifterne, og tæt ved 6 % (5, 93) i 1995. Det skyldes især for stor gavmildhed i budgetterne, som fører til efterladende gennemførelse.
Derefter bør man bemærke den manglende anvendelse af bevillingerne, især for sturkturfondene, nemlig omtrent 20 %, og navnlig for Den Europæiske Socialfond med 24 %. Men også manglende anvendelse af bevillingerne til udenrigspolitikken. I den sammenhæng skyldes den manglende anvendelse for højt ansatte udgifter. Det kan kun beklages, at vort Parlament i forbindelse med budgetretningslinjerne for 1998 ikke har taget hensyn til disse forhold og gennemført en revision i nedadgående retning af udgifterne til strukturfondene og udenrigspolitikkerne.
Når der er tale om underforbrug af bevillingerne, skal man ikke indædt søge at bruge de ikkeanvendte midler, men skære ned i de overdrevne budgetoverslag og tage hensyn til disse forhold, der konstateres år efter år i forbindelse med revisonen af de finansielle overslag for 1999.

Tomlinson
Fru formand, jeg vil gerne indledningsvis lykønske vore fire ordførere, hr. Wynn, hr. Dankert, Hr. Blak og hr. Bösch med deres betænkninger. Jeg vil kommentere den enkeltes indlæg i dechargeproceduren, men først et par bemærkninger til hele Parlamentet.
Det er temmelig deprimerende, at vi i et Parlament, der burde tage sit ansvar for dechargen alvorligt, rent faktisk kun har et fremmøde bestående af medlemmerne af Budgetkontroludvalget og enkelte andre medlemmer. De er meget velkomne, men der er alt for få til stede. Det er deprimerende, især når man ser, hvor hurtige medlemmerne er til at stille ændringsforslag om yderligere udgifter under budgettet, men ikke begynder at tage deres ansvar med kontrollen af det alvorligt, hverken kvalitativt eller kvantitativt. Jeg håber, at vi fortsat kan blive ved med at understrege vort ansvar internt.
For det andet et par ord til Kommissionen. Det er opmuntrende ord i stil med hr. Wynns betænkning; opmuntrende, fordi de støtter arbejdet med SEM 2000. Det er ikke blot en opmuntring i form af ord. Der har været en meget praktisk opmuntring i form af hr. Colom i Navals værdifulde arbejde, der jo støtter SEM 2000-processen. Men med disse ord siger vi også til Kommissionen, at vi erkender, at der stadig er lang vej tilbage. Jeg vil gentage, at der på denne lange vej er et par ting, som vi nævnte sidste år, og jeg vil navnlig minde hr. kommissær Liikanen om, at han sidste år på samme tidspunkt forpligtede sig til at føre mere koncentrerede politikker; det han sidste år kaldte »politikker med kritisk masse«, således at vi rent faktisk får mere sammenhængende politikker, der er lettere at definere og kontrollere.
Og så et par ord til Revisionsretten. Noget andet, der gør mig trist til mode i år, er det, hr. Fabre-Aubrespy nævnte, nemlig revisionserklæringen. Jeg er ikke sikker på, at det er det rigtige ord, for det ser ud til at være sprogligt misbrug at kalde det en revisionserklæring. Jeg er ikke sikker på, at det ikke i stedet er blevet til en ikkerevisionserklæring eller en erklæring om ikke-revision. Men det er bestemt ikke en revisionserklæring.
Det, der står i den, er et meget forvirret budskab. Vi har overværet en heftig meningsudveksling mellem Kommissionen og Revisionsretten om statistikmetoder, som reducerer værdien af revisionserklæringsprocessen. Jeg må bede begge institutioner om at få afsluttet dette statistiske skænderi, så både vi, medlemsstaterne og borgerne kan blive overbevist om, at vi har et fast grundlag for en revisionserklæring, hvor vi alle kan have tillid til metodologien. Medmindre vi har det, spilder vi helt klart vore ressourcer, for så vidt angår det arbejde, der lægges i revisionen. Vi skal være sikre på, at revisionserklæringen er et dokument, der er noget værd.
I sidste fjerdedel af de dyrebare fem minutter vil jeg henvende mig til Rådet. Rådet og Parlamentet taler samme sprog, men jeg er ikke helt sikker på, at vi har samme filosofi. Vi taler samme sprog, når vi alle bøjer os i støvet for ord som »effektivitet«, «forsvarlig økonomisk forvaltning« og »budgetdisciplin«. Jeg bifalder rådsformanden, når han nævner alle disse ord. Jeg ville værdsætte ordene endnu mere, hvis jeg kunne være sikker på, at Rådets arbejdsindsats på ministerplan i forbindelse med henstillingerne vedrørende decharge var af samme størrelsesorden som Budgetkontroludvalgets.
Hr. Wynn påpegede, at 80 % af udgifterne går til medlemsstaterne. Alligevel er det det samme Råd, der på den ene side taler om effektivitet og forsvarlig økonomisk forvaltning og på den anden laver rod i bestemmelserne på landbrugsområdet, så det bliver muligt at svindle og bedrage. Så når de taler om SEM 2000 (Sound and Efficient Management 2000), beder jeg dem om ikke alene at sige det til Kommissionen, men også om at sikre, at den omsættes til praksis i administrationen i de 15 medlemsstater, der forvalter de 80 %.
Det allersidste punkt vedrører noget, hr. Dankert sagde om hans ønske om at give Rådet decharge. Jeg kom til at tænke på, at hvis vi havde denne magt, skulle vi i år give det decharge for den stalinistisk udseende bygning, der er kendt under betegnelsen Rådets bygning, den, de valgte at bygge og så kaldte den en obligatorisk udgift. Det ville have været et meget interessant bidrag til vor forhandling om decharge, hvis hr. Dankerts tanker kunne virke med tilbagevirkende kraft.

Theato
Fru formand, kære kolleger, det var denne gang ikke let for Budgetkontroludvalget at forelægge betænkningen om decharge inden for den fastsatte frist - dvs. den frist, der er fastsat i finansforordningen. Skylden lå ikke hos udvalget. Det har udført sit arbejde intensivt og kvikt, hvilket jeg især gerne vil takke ordførerne for, nemlig de herrer Wynn, Dankert, Blak, Bösch og Kellett-Bowman, men også alle udvalgsmedlemmer samt sekretariatet.
De foreliggende betænkninger er også resultatet af et godt samarbejde med Kommissionen og Revisionsretten. Også her siger jeg tak til de herrer Friedmann og Liikanen. Hvorfor har der så været problemer i opløbet? Hovedansvaret ligger hos Rådet. År for år fremsender det sine traktatfæstede udtalelser om decharge til os i sidste øjeblik. Sådan gik det også denne gang! Den blev modtaget én dag før vores planlagte afstemning i udvalget om den store betænkning af hr. Wynn om det almindelige budget. Vedrørende Udviklingsfonden modtog vi den mandag i denne uge, og med hensyn til betænkningerne af hr. Kellett-Bowman er den slet ikke forelagt endnu. Jeg spørger mig selv, hvad Rådet forsøger at opnå med denne samarbejdsfjendtlige fremgangsmåde. Tager det spørgsmålet om korrekt anvendelse af skatteydernes penge så lidt alvorligt? Tror det, at decharge til Kommissionen er en ren formsag?
Ganske vist er der et aspekt i rådshenstillingen, der formilder mig noget, idet medlemsstaternes ansvar denne gang omtales klarere end hidtil. Fire ud af fem ecu fra fællesskabsbudgettet anvendes decentralt af medlemsstaterne. Dermed påtager de sig også forpligtelsen til at forvalte bevillingerne ordentligt. Det skal Kommissionen overvåge. Det kommer tydeligt frem i beslutningsforslaget. Vi vil til efteråret undersøge, hvorvidt Kommissionen har opfyldt de givne pålæg.
På dette punkt en ros til Kommissionen, især til hr. Liikanen og fru Gradin, og jeg tror, at de med SEM 2000, der er startet på deres initiativ, har givet stødet til en sindelagsændring hos Rådet. Parlamentet støtter dem her efter bedste evne. Ganske vist behøver jeg ikke at påpege, at Revisionsrettens revisionsresultater gør det svært for os at meddele Kommissionen decharge. Igen kan Revisionsretten i sin revisionserklæring ikke give et positivt signal. Over 90 % af udgifterne er ganske vist i orden, men det er resten ikke. Vi skal have nedsat denne store fejlprocent. Det er godt, at Revisionsretten fremover endnu klarere vil definere fejlene og dermed, hvordan de kan undgås. Det gælder især for landbrugsudgifterne, hvor vi ved hjælp af regnskaberne for tidligere år har konstateret for store forskud og også uberettiget udbetalte beløb, som ubetinget skal strømme tilbage til fællesskabsbudgettet.
Når 1995-budgettet ligger 13 % under grænsen for de planlagte betalinger, så kan det ved første øjekast se ud som sparsommelighed. Ved nærmere eftersyn må det imidlertid konstateres, at politiske mål ikke er nået. Således er f.eks. ca. 24 % af bevillingerne i Socialfonden ikke blevet anvendt, og dét i takt med fortsat stigende arbejdsløshed.
Et andet foruroligende eksempel: Af de ca. 580 millioner ecu, der har været disponible siden 1990 til sikring af nukleare anlæg i Central- og Østeuropa, er der indtil 1995 kun anvendt 140 millioner ifølge Revisionsretten. Her skal der bringes orden i sagerne! Når vi nu alligevel anbefaler decharge til Kommissionen, så er det en slags tillidsforskud, for vi ønsker, at tingene kommer i orden, og vi forventer så til efteråret en melding om, at tingene for størstedelens vedkommende er gennemført.

Kjer Hansen
Fru formand, under henvisning til arbejdsdokumentet om PHARE, vil jeg sige, at jeg er meget tilfreds med, at konklusionen er kommet med i den samlede betænkning af Wynn, og jeg takker for samarbejdet. At vort arbejde ikke er nytteløst, det har vi her et eksempel på, idet Kommissionen jo nu har taget i hvert fald den ene anmodning op og har ændret strategien for PHARE-programmet, så målet og prioriteringerne nu helt klart gælder udvidelsen. Vi har dermed kunnet bidrage til, at modtagerlandene bliver forberedt på EUmedlemskab. Det glæder mig, at vi nu er enige om, at den rolle, PHARE skal spille, er at bidrage til en udvikling, som sikrer, at de øst- og centraleuropæiske lande kan blive medlemmer af EU.
Samtidig har Kommissionen også tilkendegivet, at man vil forbedre forvaltningen, forenkle beslutningsproceduren og gøre den mere gennemsigtig. Det glæder mig at få disse meldinger, men jeg kan bebude, at vi vil følge op på det her, checke hvornår det bliver sat i værk og nøje fra udvalgets side følge sagen, så det ikke bare bliver tom snak, men så der reelt sker forandringer. Hvis man ser på de betænkninger, der er blevet udarbejdet gennem årene, er sagen jo, at vi gentagne gange har haft de samme kritikpunkter. Jeg noterede mig, at også Rådet er opmærksom på, at mange af kritikpunkterne er de samme fra år til år, og det får mig til at opfordre også Rådet til at bidrage til at ændre denne situation. Det er jo irriterende, at man ikke engang fra Rådets side bidrager til at få truffet de nødvendige beslutninger.
Jeg skal omkring PHARE beklage, at Kommissionen ikke har villet gennemføre en samlet analyse. Det er vigtigt, at vi ved, hvad vi får ud af de forskellige projekter, om vi egentlig ændrer noget, om de bidrager positivt til at forbedre forholdene i modtagerlandene. Selvfølgelig skal vi have brugt de budgetterede midler, som fru Wemheuer var inde på, men det afgørende er at sikre, at de bidrager til en positiv udvikling, at vi får noget ud af pengene. I den sammenhæng kan det godt bekymre mig at høre påstande om, at f.eks. penge givet til Albanien er forsvundet ud i den blå luft. Man aner ikke, hvor de penge er blevet af.
Lad mig sluttelig indtrængende opfordre Kommissionen til at sørge for en ordentlig samlet evaluering, således at vi kan få kendskab til, hvad vi får ud af de penge, vi bruger, og således at vi kan sikre os EU-borgernes opbakning til en fortsættelse af diverse programmer.

Holm
Fru formand, jeg vil gerne vende tilbage til hr. Blaks betænkning om Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab og Revisionsrettens beretning om dette. Jeg synes, at det er en fortræffelig betænkning, og at det er en god idé at fremdrage tre sager for at give nogle klare eksempler, således at alle kan forstå, hvad det drejer sig om.
Jeg skal først og fremmest opholde mig ved det, der står om Storebælt og Øresundsbroen. Det er klart, at Kommissionen her har begået en fejl. Det er ikke sådan, at den har kostet en masse penge, men man traf principielt en forkert beslutning, da man i stedet for 170 mio ecu gav 353 mio ecu i lån til Storebæltsprojektet. Det er et meget vigtigt punkt, eftersom disse midler kunne have været anvendt til andre infrastrukturinvesteringer og skabt arbejdspladser andre steder end lige omkring Storebælt. Det er især vigtigt i forbindelse med den nye, store bro mellem Sverige og Danmark, at pengene anvendes på den rigtige måde, og at der ikke ydes større støtte til dette end til de andre infrastrukturprojekter, som der måtte være brug for. Jeg kan desværre ikke være enig i, at broen mellem Sverige og Danmark bliver lige så stor og flot som den over Storebælt, som hr. Blak beskrev. Tværtimod er broen mellem Sverige og Danmark ikke ønskværdig.

Lukas
Fru formand, det er dimensionen af de fejludbetalte beløb og klarheden i en ikke tidssvarende udgiftsstruktur, der må gøre skatteyderne i medlemsstaterne mere end foruroligede i deres indstilling til Den Europæiske Union. Når der i tider med dramatisk stigende arbejdsløshed er ca. 24 % eller 1, 6 milliard ecu af Socialfonden, der ikke anvendes, er der her slet og ret tale om en kynisk politik. I en tid med faldende konkurrenceevne for det europæiske erhvervsliv udgør de samlede bevillinger til forskning kun 2, 9 milliard ecu. Samme år androg udgifterne derimod til korn og markkulturer, der var steget med 22, 6 %, alene over 15 milliarder ecu, hvilket er i strid med det erklærede mål om at dæmpe omkostningerne på landbrugsområdet.
Uregelmæssighederne i forbindelse med udgifterne til dyr og arealer udgør alene indtil 1, 7 milliard ecu eller to tredjedele af de samlede udgifter til forskning. Sådanne misforhold beviser først og fremmest, at det er nødvendigt at gennemføre en reform af udgiftsstrukturen, der er i overensstemmelse med de økonomiske og sociale realiteter.

Kellett-Bowman
Fru formand, først vil jeg takke alle dem, der har forelagt deres betænkninger her til formiddag, men især Terry Wynn; hans ekspertise skinner igen igennem. I Wales kalder vi ham »Wynn Decharge«.
Jeg vil kun nævne til ting. Den første er, at Det Europæiske Råd i Maastricht i sin visdom bad Revisionsretten om at udarbejde denne revisionserklæring, DAS. I 1994 udarbejdede Revisionsretten en DAS, der gav os en ekstrapoleret idé om, hvad det er, der går galt, og for 1995 har vi nu fået endnu en DAS. Der er den slutstatistik, som alle åbenbart er interesserede i, i stedet for alt det arbejde, der ligger bag den. Sagen er, at Rådet ikke ønskede at give Revisionsretten ressourcer eller midler til at udføre alt dette ekstra arbejde.
Jeg tror ikke, at decharge-betænkningen eller beslutningen eller forhandlingen er det rette forum at kommentere de procedurer, som Revisionsretten har brugt til at udarbejde denne erklæring. Vi har fået presset nogle ændringsforslag ind i betænkningen i den retning, og det synes jeg er godt.
Jeg glæder mig til det møde, der snart skal holdes med Revisionsretten og Budgetkontroludvalget, så vi kan se, hvordan vi kan hjælpe hinanden i dette fælles arbejde.
Det Europæiske Råd har - atter i sin visdom - oprettet noget, jeg vil kalde en konstellation af satellitter. I betænkningen kaldes de decentraliserede fællesskabsagenturer, og disse andengenerationsagenturer kommer til at skabe problemer for os. Vi kommer til at skabe problemer for Rådet og Kommissionen, medmindre Parlamentet får, hvad det har bedt om, nemlig retten til at meddele decharge og Kommissionens ret til at foretage en fuldstændig finansiel kontrol af disse agenturer.
Jeg har for nylig fået nogle gode nyheder fra Kommissionens finanskontroltjeneste om, at der foregår noget interessant arbejde for at bøde på situationen angående de to »gamle« agenturer, som vi måske kan kalde dem, nemlig i Dublin og nu i Thessaloniki, som Revisionsretten jo har kommenteret år efter år.
Jeg vil gerne takke Retten for det arbejde, den har gjort med disse supplerende beretninger om de nye satellitagenturer, der dækker situationen lige fra starten i 1994 og til og med 1995. Det har været meget nyttigt og tilskynder Parlamentet til at gå videre i den retning, som vi har vedtaget. Så jeg vil især takke Retten og glæder mig til samarbejdet mellem Retten og Budgetkontroludvalget om dette interessante arbejde.

Bardong
Hr. formand, mine damer og herrer, nu har vi i så mange år diskuteret decharge, men alligevel må det fastslås, at proceduren stadigvæk kræver forbedring, og det skal vi fortsat arbejde på. Det drejer sig f.eks. om, at de såkaldte revisionserklæringer skal indgå i dechargedebatten. Men det drejer sig også om sådanne konstateringer som, at Rådet i det mindste for en del af dechargeemnerne ikke har gjort sit hjemmearbejde rettidigt.
Kun efterhånden går det op for offentligheden eller de involverede, at 80 % af udgifterne forvaltes af medlemsstaterne. Det er altså godt, hvis Rådet selv har bemærket det. Men medlemsstaterne skal jo så også reagere på beretningen fra Revisionsretten. Og Kommissionen skal lade sig underrette om medlemsstaternes reaktioner og igen også informere os; dette ønske bør der tages hensyn til fremover.
Men også Parlamentet selv kan sikkert, f.eks. i samarbejdet mellem udvalgene og Budgetkontroludvalget om decharge, forbedre sit arbejde yderligere. Indholdsmæssigt er de emner, vi kommer ind på, ganske vist tit de samme, først og fremmest manglerne i budgetgennemførelsen. Ganske vist skifter det undertiden fra politikområde til politikområde, men i grunden er det det samme problem. Fru Wemheuer og fru Theato har jo gjort opmærksom på den politiske betydning af disse forsømmelser.
Men der er i første række også en anden ting, der ligger mig på sinde, nemlig at der i højere grad skal tages hensyn til egne midler. Jeg takker hr. Wynn for, at han allerede har gjort det i sin betænkning. Men jeg beklager, at udvalget ikke har støttet kravet om en særskilt betænkning herom. Jeg satser imidlertid alligevel på, at Revisionsretten vil sende os noget materiale herom i første række med udsigt til den nye finansforordning 1999.

McCartin
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske hr. Wynn, alle ordførerne og fru Theato og sige, at de har gjort en stor indsats for at få bragt Fællesskabets finanser i orden. Det mærkeligste ved budgettet for 1995 er - til forskel fra de nationale budgetter, som har problemer med overforbrug - at vi ligger 13 % under vore forpligtelser. Det er ikke nødvendigvis positivt, men det er bestemt meget bedre end problemet med overforbrug, som vi hører så meget om på nationalt plan.
Strukturfondene er det eneste instrument for økonomisk og social samhørighed, og de repræsenterer et relativt begrænset beløb i betragtning af, at de overfører mellem 2 og 3 % af BIP til mål 1-regioner. Men her er der et underforbrug på 19 %, hvilket er bekymringsvækkende, fordi de er et temmelig værdifuldt instrument, som bør bruges fuldt ud.
Hr. Wynn koncentrerer sig naturligvis om kontrol og genindrivelse af penge, der er overforbrugt, samt om evaluering, men vedrørende strukturfondene er der et andet problem. Min egen erfaring fra Irland, som har klaret sig meget flot og hentes frem som eksempel, er, at de penge, vi har overført i de sidste femten år - flest i 1992, før det nuværende program - gik til betalinger i den offentlige sektor og til socialsikring i højere grad end til den økonomiske infrastruktur. Alle, der går tæt på tendenserne i det offentlige forbrug, kan konstatere det, og det forhold, at det ikke er blevet identificeret af hverken Revisionsretten eller Kommissionen, betyder, at der er en svaghed i vort evalueringssystem. Selvom der er gjort store fremskridt i Irland, kan erfaringerne bruges i alle dele af Fællesskabet - for det samme sker sandsynligvis andre steder også - og ifølge disse erfaringer skal vi have omdefineret vor strategi, indsnævret vore mål og harmoniseret vor politik med de enkelte medlemsstater og regioner i stedet for at have en global ordning for alle. Hvis vi havde gjort det, ville hr. Wynns kontrol og geninddrivelse ikke have været så stort et problem.

Liikanen
Hr. formand, i betænkningerne af hr. Wynn, hr. Blak og hr. Bösch foreslås det, at Kommissionen meddeles decharge for gennemførelsen af Fællesskabets budget for 1995 og for budgettet for Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab og Den Europæiske Udviklingsfond. Kommissionen forpligter sig til en omhyggelig opfølgning af de emner, der nævnes i betænkningerne og beslutningen. Der gøres rent faktisk allerede nu et stort arbejde for at få ryddet Parlamentets største bekymringer af vejen.
Jeg vil gerne nævne noget af dette arbejde. For det første er der gjort fremskridt i forbindelse med SEM 2000initiativet. Medlemsstaterne accepterer nu gradvist behovet for en fælles indsats for at klare de finansielle forvaltningsproblemer, som Kommissionen lancerede i form af SEM 2000, i vid udstrækning på Parlamentets initiativ. Flere medlemsstater har for eksempel allerede accepteret opfordringen til at svare direkte på de punkter, som nævnes i Revisionsrettens beretninger. Bidragene vil blive medtaget i en opfølgningsrapport senere på året, som der anmodes om i Wynn-betænkningen. Derved får De lejlighed til at indhente de oplysninger, som hr. Bardong bad om.
Vedrørende en konsekvent anvendelse af bestemmelserne for støtteberettigelse under strukturfondene er en acceptabel løsning nu blevet enstemmigt vedtaget i Rådet. Vedtagelsen af den endelige løsning står på dagsordenen for Kommissionens møde i næste uge. Fremover vil alle programbeslutninger omfatte klare retningslinjer for tilbagevendende støtteberettigelsesproblemer. Det er et stort fremskridt i retning af en forbedret økonomisk forvaltning. Det er et effektivt svar på Revisionsrettens og Europa-Parlamentets gentagne kritik.
Det andet spørgsmål vedrører mulige økonomiske korrektioner i strukturfondene, som hr. Dankert nævnte. Jeg vil gerne besvare nogle af Deres kommentarer. I denne sag skal der stadig gøres fremskridt. Kommissionen foreslår en tosidet metode. For det første fremlægger vi et udkast til en kommissionsforordning for at få klarlagt medlemsstaternes ansvar for finanskontrollen; det vil blive baseret på artikel 23 i den nuværende rådsforordning om forvaltningen af strukturfondene. For det andet skal vi have klarlagt vor interne vejledning om de forhold, der betinger økonomiske korrektioner i henhold til eksisterende lovgivning. Det vil blive baseret på artikel 24 i ovenstående rådsforordning.
Vedrørende metoden vil jeg gerne gå lidt mere i detaljer, for jeg ved, hvor interesseret Parlamentet er i dette spørgsmål. Jeg vil komme ind på følgende fire punkter: For det første omfatter Kommissionens metode en klarlæggelse af anvendelsen af de eksisterende bestemmelser for strukturfondene med brug af de eksisterende lovbestemte beføjelser; for det andet søger den ikke at påtvinge medlemsstaterne nye administrative strukturer. Hensigten er snarere at indføre hensigtsmæssige mindstestandarder for kontrol, som skal anvendes konsekvent i hele Unionen. For det tredje foreslår Kommissionen ikke en grundlæggende ændring i programlægningsmetoden, hvor medlemsstaterne generelt er frit stillede til at flytte midlerne rundt mellem støtteberettigede projekter; for det fjerde - hvilket er det vigtigste punkt - er det hensigtsmæssigt at få klarlagt de omstændigheder, under hvilke der skal foretages økonomiske korrektioner uden mulighed for substitution, for eksempel i tilfælde hvor der har været tale om systematiske fejl i finanskontrollen eller manglende vilje til at samarbejde med Kommissionen. Vi har til hensigt at anvende dette fjerde punkt, hvilket betyder, at der bliver tale om nettotilbageførsler.
Jeg kan se, at der i beslutningen er en opfordring til Kommissionen om at stille forslag om at ændre artikel 24 i Rådets forordning nr. 4253/88 for at sikre, at der foretages effektive korrektioner i tilfælde af uregelmæssigheder. Jeg kan bekræfte, at vi ikke har udelukket denne mulighed for fremtiden. Vi har allerede påtaget os at revidere de relevante bestemmelser i Rådets forordning før starten på den næste programlægningsperiode, og vi vil tage stort hensyn til Parlamentets holdning i den sammenhæng. Jeg finder det helt naturligt at sikre, at en ny forordning er en del af denne globale pakke, når vi stiller nye forslag til strukturfondprogrammerne efter år 2000. Vi taler ikke om en meget fjern fremtid. De skal træde i kraft i år 2000, men forslagene skal stilles inden da.
Jeg er dog enig med hr. Dankert i, at vi ikke kan tillade os at vente på denne ændring i år 2000, før vi gør noget på dette område. Den nuværende forordning kan forbedres, som jeg sagde, og derfor sigter Kommissionen mod at gøre noget på kort sigt med ovenstående tosidede metode.
Vedrørende SEM 2000 gøres der en stor indsats for at forbedre samarbejdet med medlemsstaterne om budgetoverslagene og gennemførelsen af budgettet. Det stramme budget her i den tredje fase inden ØMU'en øger vigtigheden af at få ajourførte data og realistiske overslag over budgetbehovene. Dette initiativ haster, hvis det skal indføres inden udarbejdelsen af budgettet for 1998. Dette emne blev rent faktisk drøftet i går i samtalen mellem Rådet, Kommissionen og Parlamentet. Vi havde et problem med overslagene for landbruget. Vi skal fremsætte vort forslag til budget i april. Det er længe før 1998. Hvis vi får mulighed for senere på året at se på dette og måske stille et ændringsforslag og sende en rettelsesskrivelse til Parlamentet, ville det kunne danne et mere solidt grundlag for næste års budgetbeslutninger.
Parlamentets ordfører for SEM 2000, hr. Colom i Naval, er blevet inviteret til at deltage i det næste møde i de personlige repræsentanters gruppe i maj, og vi vil da forsøge at medtage dette emne om de økonomiske korrektioner.
Og så ganske kort om to andre punkter. For det første revisionserklæringen, DAS. Lige som sidste år beskriver hr. Wynn i sin betænkning klart både resultaterne og problemerne. Jeg deler hans bekymring over tallene og deres fortolkning. Jeg vil gerne understrege, at vi ikke har ret mange erfaringer i denne sammenhæng. Resultaterne fra de første to revisionserklæringer har været forskellige uden gode forklaringer. Det understreger, at der med DAS er tale om et eksperiment, hvilket vi alle var klar over fra begyndelsen. Det tager nogle år, før ideen er tilstrækkelig moden til at kunne overbevise både revisor og den reviderede. Indtil da skal alle tal og navnlig konklusionerne i DAS behandles med forsigtighed. Når vi til sommer drøfter forholdene med Revisionsretten på grundlag af DAS for 1996, vil vi naturligvis tage hensyn til Deres ønsker, og vi håber, at vi kan nå frem til et fælles sprog, hvor vi naturligvis samtidig respekterer Revisionsrettens uafhængighed i dette arbejde.
Vedrørende PHARE kan vi kun erkende de problemer, der er beskrevet af Revisionsretten og understreget i Wynn-betænkningen. Som et første svar vedtog Kommissionen den 19. marts nye politiske retningslinjer for PHARE. De ændrer PHARE-politikken på to vigtige områder: institutionsopbygning og investeringsstøtte. Forvaltningen af PHARE skal også ændres. Vi skal have forenklet procedurerne, decentraliseret gennemførelsen og øget EU's delegationers rolle. Hr. Tomlinson nævnte mine bemærkninger fra sidste år om at koncentrere os om større projekter, der er lettere at forvalte, for at få en tilstrækkelig kritisk masse. De nye retningslinjer for PHARE er et godt eksempel i den retning.
Vi søger at gå endnu længere på andre områder i budgettet. Det er ikke let i Kommissionen, men De ved lige så godt som mig, at det heller ikke bliver let i Parlamentet. Vi må huske, at vi nu forvalter et budget i en Union, der består af 370 millioner mennesker. Små budgetposter med en meget lille kritisk masse er rent faktisk umulige at gennemføre effektivt. Administrationsomkostningerne er ofte større end selve budgettet, og der er ikke mulighed for kontrol. Så vi skal se kritisk på, hvad der kan gennemføres og hvordan.
Jeg hørte en kommentar om, at vi ikke har gennemført alle budgetterne. Undertiden findes der beløb på kontiene, der er vanskelige at gennemføre. Vi skal ikke kun drøfte de politiske prioriteter, men også hvordan disse kan omsættes til et gennemførligt budgetsprog.
Og så tilbage til PHARE; yderligere elementer vil fremstå klarere, når Kommissionen fremlægger sin førtiltrædelsesstrategi efter regeringskonferencens afslutning. Dette arbejde vil ske i tæt samarbejde med Parlamentet. Det kommer også til at lette forberedelserne til 1998-budgettet.
Hr. Blak stillede to-tre meget detaljerede spørgsmål. Jeg håber, at jeg kan vende tilbage til dem efter at have rådspurgt mine tjenestegrene. Vi kan måske tale sammen om det i næste uge.
Endelig vil jeg slutte med at takke ordførerne, Terry Wynn, Freddy Blak og Herbert Bösch, formanden for Budgetkontroludvalget, fru Theato samt alle de medlemmer, der har gjort et stort arbejde med at analysere Revisionsrettens beretning og søgt at finde frem til de vigtigste foranstaltninger, der skal træffes. Deres støtte er afgørende for fremskridt i retning af en forsvarlig økonomisk forvaltning. Der er lang vej tilbage, men vi står fast og vender ikke om.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Euro-Middelhavs-interimsaftale med PLO -
Fredsprocessen i Mellemøsten
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om henstilling (A4-0103/97) af Alavanos for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender vedrørende forslag til Rådets afgørelse om en EuroMiddelhavs-interimsassocieringsaftale mellem Det Europæiske Fællesskab og PLO til fordel for Vestbreddens og Gaza-områdets Palæstinensiske Myndighed om handel og samarbejde og redegørelse fra Rådet om fredsprocessen i Mellemøsten.

Alavanos
Hr. formand, under normale omstændigheder ville denne forhandling om en Euro-Middelhavsinterimsaftale om handel og samarbejde mellem Den Europæiske Union og Den Palæstinensiske Befrielsesorganisation være af rent formel karakter. Og under alle omstændigheder har aftalen støtte fra alle grupper i Europa-Parlamentet, som det også fremgik af forhandlingen i Udvalget om Udenrigsanliggender for få dage siden samt den relevante afstemning.
Men midt i den storm, der har rejst sig i Mellemøsten som følge af den israelske Netanyahu-regerings uansvarlige beslutning om at indlede en kolonialisering af de østlige dele af Palæstina, antager forhandlingen om denne aftale en ganske særlig karakter og den største alvor og bør være et klart signal fra Europa-Parlamentet både til Rådet, om at det bør tage skridt til afgørende handling, og til hovedpersonerne i Mellemøsten-krisen.
Hvad aftalen angår, vil jeg gerne sige følgende:
For det første er der tale om en speciel aftale, idet det ikke er en aftale mellem Den Europæiske Union og et land, en stat. Det er ikke engang en aftale mellem Den Europæiske Union og Den Palæstinensiske Myndighed, som på grund af sin juridiske status ikke har lov at indgå internationale aftaler. Det er en aftale mellem Den Europæiske Union og Den Palæstinensiske Befrielsesorganisation, en særlig aftale uden fortilfælde, som ganske vist bygger på den palæstinensisk-israelske interimsaftale, der giver PLO hjemmel til at indgå internationale aftaler. Under alle omstændigheder hører Palæstina som region til det område, som er omfattet af MEDA-programmet og Den Europæiske Unions middelhavspolitik.
For det andet er det en interimsaftale, dvs. af tidsmæssigt begrænset karakter, idet den løber frem til 1999 i overensstemmelse med de overgangsbestemmelser, som også er indeholdt i Oslo-aftalerne.
For det tredje er det ikke en blandet aftale. Den kræver ikke medlemsstaternes samtykke og skal derfor heller ikke ratificeres i de nationale parlamenter.
For det fjerde er det en aftale, der bogstaveligt talt er kommet i stand på rekordtid. Dette ses af den kendsgerning, at Rådet den 1. oktober godkendte retningslinjerne for aftalens indgåelse, allerede den 10.12.1996 blev aftalen paraferet, og den endelige undertegnelse fandt sted den 24.2.1997. Ganske vist var omstændighederne, da forhandlingerne om aftalen indledtes, væsensforskellige fra de gældende omstændigheder, da den blev afsluttet og, navnlig, på det tidspunkt hvor den skal godkendes af Europa-Parlamentet.
Hvad aftalens indhold angår, svarer det - med omtalte særegenheder - til indholdet i de øvrige EuroMiddelhavsaftaler, hvorfor jeg skal undlade at komme nærmere ind på indholdet. Jeg vil nøjes med at nævne to punkter:
For det første vil kvoterne for visse følsomme produkter måske være for små efter et par år, det gælder f.eks. for blomster.
For det andet bør vi passe på bestemmelserne i artikel 68, der giver alle parter mulighed for at træffe de foranstaltninger, man måtte anse for nødvendige af sikkerhedshensyn i tilfælde af krig eller interne uroligheder. Denne artikel bør ikke gælde over artikel 2, men tværtimod underlægges denne, ifølge hvilken menneskerettighedsklausulen træder i kraft og er ukrænkelig i alle tilfælde, navnlig i forbindelse med tortur, beskyttelse af menneskerettighederne osv.
Den vigtigste side af aftalen er efter min opfattelse den politiske betydning, den vil få. Den støtter de palæstinensiske myndigheder og vil kunne bidrage til stabiliteten i området og den regionale integration, og netop derfor hilser Europa-Parlamentet den velkommen og støtter den. Men tilsyneladende afhænger alt dette af ydre faktorer, som er i stand til at forvandle denne aftale til et stykke papir uden reel betydning. Ud fra denne betragtning tror jeg, at det måske er langt vigtigere, end at Europa-Parlamentet endeligt godkender aftalen, at Rådet indtager et fast, beslutsomt, kollektivt og afgørende standpunkt til den aktuelle krise. Jeg mener ikke, vi blot skal vaske vore hænder, sådan som USA's præsident Clinton desværre har valgt at gøre. Der bør gribes klart og markant ind over for Israel for at standse opbygningen af kolonier i Østjerusalem, så vi kan gøre os håb om en genoptagelse af fredsprocessen i Mellemøsten.

Ferrer
Hr. formand, også Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser er tilfreds med indgåelsen af Euro-Middelhavsinterimsassocieringsaftalen om handel og samarbejde mellem Den Europæiske Union og PLO til fordel for Vestbreddens og Gaza-områdets Palæstinensiske Myndighed.
For det første fordi den vil bidrage til at skabe mulighed for at oprette en freds- og stabilitetszone i området, for så vidt som den udgør et instrument til at fremme den økonomiske udvikling i de tidligere besatte områder i tråd med den politik, Den Europæiske Union i længere tid har forfægtet, og som har medført, at Unionen siden 1970 har været den største yder af humanitær og udviklingsbistand til palæstinenserne.
For det andet fordi aftalen gør det muligt, omend kun på foreløbigt plan - frem til 1999 - at formalisere de bilaterale forbindelser mellem Den Europæiske Union og Den Palæstinensiske Myndighed gennem PLO, nøjagtig sådan som REX-Udvalget havde anmodet om, og fordi den bekræfter det palæstinensiske folks stilling som fuldgyldig Middelhavspartner, når Vestbreddens og Gazaområdets retsstilling er endelig afgjort.
Og for det tredje fordi aftalens demokratiske grundlag, som støttes af en klausul vedrørende manglende opfyldelse, bidrager til udviklingen af de demokratiske principper og det palæstinensiske folks grundlæggende rettigheder. Aftalens politiske betydning i den nuværende vanskelige situation, som fredsprocessen befinder sig i, og ligeledes i lyset af den anden Euro-Middelhavskonference er således hævet over enhver tvivl. Derfor har RexUdvalget også afgivet en positiv udtalelse om aftalen, men af samme grund må jeg også på REX-Udvalgets vegne beklage og udtrykke misbilligelse af, at Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender har valgt at afgive samstemmende udtalelse uden at tage hensyn til REX-Udvalgets mening.
Det er ikke første gang, dette sker, men i det aktuelle tilfælde må det i særlig grad beklages, dels fordi det drejer sig om en ratificeringsprocedure og dels på grund af aftalens politiske betydning.

Patijn
Hr. formand, jeg takker Dem mange gange for, at De giver mig lejlighed til på Rådets vegne at afgive en redegørelse her, navnlig med henblik på den aktuelle situation i Mellemøsten.
Rådet er overordentlig bekymret over de seneste udviklinger i Mellemøsten-processen. Selvom der i januar i år blev foretaget et tydeligt skridt fremad på den palæstinensisk-israelske vej med undertegnelsen af protokollen om den israelske omgruppering i Hebron, har det vist sig, at den impuls, som dengang blev givet, fik et kort liv. Den israelske beslutning om at bygge 6.500 huse på en bakke i nærheden af Jerusalem, som af palæstinenserne kaldes Jebel Abu Gnheim og af israelerne Har Homa, har forværret situationen i området betydeligt. Spændingerne er øget stærkt.
Den arabiske verdens tillid og den israelske regerings fredsvilje er formindsket. Foruden palæstinenseres fredelige protestaktioner mod den trufne beslutning har der også fundet vold sted forskellige steder. Der er begået terroristiske selvmordsattentater på israelske borgere. Rådet har ved mere end én lejlighed tilkendegivet sin holdning til den israelske bosættelsespolitik. Således finder Den Europæiske Union bosættelserne i strid med folkeretten og uforenelig med Sikkerhedsrådets resolutioner nr. 242 og 338, som udgør grundlaget for en fredsordning. Desuden foregriber den israelske bosættelsespolitik resultatet af forhandlingerne om den permanente status. Her taler jeg i særdeleshed om Jerusalems stilling. Det kan konstateres, at bosættelsespolitikken underminerer fredsprocessen samt palæstinensernes og de arabiske landes tillid hertil.
Forud for den israelske beslutning om Har Homa/Jebel Abu Gnheim har Den Europæiske Union ad diplomatisk vej indtrængende opfordret Israel til at opgive byggeplanerne. Da beslutningen blev gennemtvunget, gav Den Europæiske Union gennem formandskabet udtryk for sine indvendinger herimod, også inden for rammerne af De Forenede Nationer.
Rådet har med afsky hørt om de seneste attentater i Israel og har på det skarpeste fordømt disse. Et attentat fandt sted på en café i Tel Aviv, og for nylig fandt der to selvmordsattentater sted i Gaza. Det er tydeligt, at vold slår bunden ud af fredsprocessen. Uskyldige borgere bliver ofre, og deres følelse af sikkerhed undermineres på en meget alvorlig måde på grund af attentaterne.
Den Europæiske Union har kraftigt opfordret Den Palæstinensiske Myndighed til i de områder, som falder ind under dens autoritet, at gøre sig de yderste bestræbelser for at bekæmpe terrorismen i overensstemmelse med de forpligtelser, der følger af interimsaftalen. Således som det allerede er sket tidligere, har Israel reageret på det seneste terrorattentat ved atter at lukke grænserne med Gaza-området og Vestbredden. Rådet fastholder sin holdning, at indskrænkning af palæstinensernes bevægelsesfrihed skal begrænses til foranstaltninger, som virkelig er nødvendige for Israels sikkerhedsbehov.
De nye voldshandlinger, som i går på ny har krævet ofre, illustrerer efter Rådets opfattelse fredsprocessens sårbarhed. Alle involverede parter bør være klar over deres ansvar i lyset af denne prekære situation. Desuden bør vi ikke tabe de for fredsprocessen lige så nødvendige strukturforanstaltninger til fordel for den palæstinensiske befolkning af syne. Den palæstinensiske økonomi befinder sig nemlig i en yderst vanskelig situation, og en omfattende og langvarig lukning af grænsen med Israel er ikke acceptabel. Lukningen vil føre til en yderligere tilbagegang i palæstinensernes levestandard i de palæstinensiske områder, og herved opstår der risiko for, at der dannes en rugeplads for ufred, uro og vold. Den Europæiske Union stræber efter at forbedre palæstinensernes socioøkonomiske situation og har et omfattende hjælpeprogram med henblik herpå.
Rådet håber, at begge parter vil afstå fra aktioner, som kunne underminere fredsprocessen yderligere. Med henblik herpå har Rådet og Den Europæiske Unions særlige udsending for Mellemøsten-fredsprocessen, den højt værdsatte spanske ambassadør Moratinos, siden begyndelsen af krisen haft megen kontakt med parterne. Rådsformanden har besøgt en række hovedstæder i Den Europæiske Unions partnerlande i Middelhavsområdet til forberedelse af Euro-Middelhavsministerkonferencen på Malta, som vil finde sted den 15. og 16. april. Foruden Euro-Middelhavsprocessen har formanden også talt udførligt om den nuværende situation i Mellemøsten. Selv om Barcelona-processen er adskilt fra fredsprocessen i Mellemøsten, giver den også alle involverede et forum, hvor de kan stræbe efter samarbejde. Formanden forventer, og det vil han arbejde for, at konferencen på Malta også i denne henseende vil være vellykket og vil kunne yde et bidrag til nedtrapningen.
Vor repræsentant, ambassadør Moratinos, er konstant beskæftiget med sammen med de involverede parter at undersøge mulighederne for konstruktive aktioner fra Den Europæiske Unions side for at hjælpe processen i gang igen. Også efter afbrydelsen af de direkte drøftelser mellem Israel og palæstinenserne har han tilbudt sin hjælp, som begge parter i høj grad hilser velkommen. Han har talt med ministerpræsident Netanyahu og præsident Arafat samt med medlemmer af deres regering. Desuden holder han sig i nær kontakt med sin amerikanske kollega, Dennis Ross. Han forsøger at overbevise parterne om, at de skal genoptage både samarbejdet på sikkerhedsområdet og den politiske dialog. For at genopbygge den gensidige tillid skal der jo gøres fremskridt på begge områder. Uden en politisk dialog vil det vise sig, at betydelige fremskridt er umulige.
I forgårs, det var mandag den 7. april, analyserede den særlige udsending Moratinos og repræsentanter for medlemsstaterne i rådsregi situationen grundigt. Når vi tager situationens alvor i betragtning, anser vi det for vigtigt, at parterne når frem til en nedtrapning, og at de gør sig bestræbelser for genoptagelse af drøftelserne. I hvert fald på nuværende tidspunkt er det vigtigt, at alle involverede parter gør sig fælles bestræbelser for at få fredsprocessen i gang igen. Rådsformandskabet har med henblik herpå nært samråd med De Forenede Stater, som netop har ført drøftelser med den israelske premierminister, og i morgen, torsdag den 10. april 1997, aflægger premierminister Netanyahu besøg i Haag.
Hr. formand, tak, fordi De har givet mig lejlighed til at afgive denne redegørelse.

Colajanni
Hr. formand, jeg skal naturligvis ikke bruge mange ord på at sige, hvor alvorlig situationen er. I dette øjeblik tror jeg, at der er en vis samstemmende opfattelse i Parlamentet og i Rådet. Jeg deler den dybe bekymring og er enig i den måde, hvorpå den er blevet udtrykt her af rådsformanden.
I de seneste måneder er en stor del af den fond af tillid, der så møjsommeligt blev opbygget mellem parterne efter Oslo-mødet, blevet forspildt. Tid er en væsentlig faktor for at gå ind i en proces, som har været og altid vil være vanskelig, men som desværre er slået fejl. Europa-Parlamentet og vor gruppe har hidtil nægtet på nogen måde at afsige dødsdom over fredsprocessen, således som nogle havde ønsket det, og foreslå yderligtgående foranstaltninger, som f.eks. kravet til Rådet og Kommissionen om at suspendere aftalerne mellem Den Europæiske Union og Israel. Det har vi ikke gjort, fordi det ikke tilkommer os som de første, før de berørte parter selv at sige, at fredsprocessen er til ende, og vi har heller ikke gjort det, fordi vi håber, at den kan genoptages. Vi har været forsigtige.
Den Arabiske Liga har dog sat spørgsmålstegn ved de nye økonomiske og politiske forbindelser med Israel, der havde været et vigtigt skridt i udviklingen af fredsprocessen. Der er tale om et meget betydeligt tilbageskridt, der er mål for de skader, der i de seneste måneder er tilføjet freden i området.
Europa-Parlamentet står nu over for en ny situation og skal tage stilling til, hvorledes det vil reagere, og hvorledes man mest hensigtsmæssigt kan bidrage til fredsprocessen, da Europa-Parlamentet og vor gruppe altid har spillet og, håber jeg, altid vil spille en stimulerende rolle og tillige bidrage til fremme af fredsprocessen. I dette øjeblik skal vi omhyggeligt vurdere, hvad der mest hensigtsmæssigt kan foretages. Man fortæller os, at den israelske regering efter det fejlslagne møde med Clinton har til hensigt at foreslå en altomfattende forhandling, der med et slag skal løse alle problemerne, både vedrørende Israels sikkerhed og den anden og tredje fase i Oslo-aftalerne. Man siger også, at det er hensigten at afkorte fristerne i fredsprocessen, således at de ikke skal vare to et halvt år, men afsluttes på ni måneder. I dette forslag fra den israelske premierminister ser vi ikke, at der skulle ligge nogen reel mulighed, og vi finder, at der ganske enkelt er tale om propaganda, og at han i alt væsentligt siger nej til freden.
Vi ved - og dette bekræfter Rådet nu - at premierministeren i denne uge skal mødes med Rådet, og vi er bekendt med en skrivelse fra Rådet til USA's regering vedrørende en samlet aktion.
Vi ved ikke, hvad der vil komme ud af alt dette. Fra dette synspunkt har Parlamentet gjort vel i ikke på nuværende tidspunkt at forberede nogen beslutning. Men Parlamentet skal udtale sig, og det kan endda være, at det bliver nødt hertil i løbet af den kommende mødeperiode i Bruxelles. Det må ikke gentage de opfordringer, de alarmerende udtalelser og de bekymringer, der adskillige gange er kommet til udtryk her i de seneste måneder.
Lad os i mellemtiden med tilfredshed tage til efterretning, at Parlamentet har handlet særdeles hurtigt ved at godkende denne associeringsaftale, der utvivlsomt er et bidrag til fredsprocessen, som i dag befinder sig på et så vanskeligt stadium.

Viola
Hr. formand, kære kolleger, den aftale, vi her drøfter, markerer en vigtig etape i forbindelserne mellem Europa og Palæstina og forbindelserne med Middelhavsområdet i det hele taget og vidner om Den Europæiske Unions fulde engagement i det politiske og økonomisk liv i den palæstinensiske stat, som er i sin vorden, samt Unionens stærke vilje til sammen med de berørte parter at tilbagelægge vejen mod en normalisering i Mellemøsten. Dette gælder særlig i dag, i et øjeblik, hvor tiltagende spændinger og vanskeligheder risikerer at afskære denne vej.
Hvor der fra palæstinensernes side i denne periode ses vilje til at anmode Europa om at gribe ind i denne fredsproces, søger andre derimod at sætte Europa udenfor ved at lægge hindringer i vejen for det fremragende arbejde, der udføres af ambassadør Moratinos, og svække betydningen og rækkevidden af denne associeringsaftale.
Det er derfor af allerstørste betydning, at Europa under opfølgningen af Barcelona-konferencen synliggør sit engagement, ikke blot økonomisk, men også politisk i dette område. Henvisningen til Barcelona-konferencen og den forestående konference i La Valletta er nødvendig netop for at sammenkæde aftalen med den mere almindelige proces, der har til formål inden år 2010 at skabe et frihandelsområde i Euro-Middelhavsområdet. Det er rimeligt at tilkende det palæstinensiske folk de rettigheder, der er sikret det ved MEDA-programmet, og indgåelsen af denne aftale vil blive et vigtigt skridt i denne retning.
Det er ligeledes rigtigt at fastlægge en endelig retlig ramme, som er nødvendig for samarbejdet med Gazaområdet og Vestbredden, netop for at styrke linjen med åben og gensidig interesse mellem Den Europæiske Union og alle Mashrak- og Maghreb-landene, som freden i området stadig er en absolut nødvendig betingelse for.
Aftalen har en større politisk end økonomisk værdi og med henblik herpå understreges derfor det særlige ved PLO's stærke engagement på vegne af en stat, som endnu ikke er anerkendt, og som kæmper for at bevare sin ret til at eksistere også inden for sine egne ideelle grænser.
Vi må håbe, at der senest i 1999 vil kunne indgås en Euro-Middelhavs-associeringsaftale med en fuldstændigt dannet palæstinensisk stat under respekt for folkeretten og med fredelige forbindelser med de tilgrænsende lande.

Santini
Hr. formand, fra oktober 1996 til februar 1997 vil jeg sige, at der har været et sjældent, prisværdigt og eksemplarisk tempo i indgåelsen af denne meget vigtige aftale. Vel, vi må nu håbe på, at det lige så hurtigt og beslutsomt vil lykkes at bringe orden i Den Palæstinensiske Myndigheds internationale retsstilling, således at der ved udløbet af den interimsperiode, der er omhandlet i Oslo-aftalerne, dvs. med udgangen af 1999, kan forhandle med fulde beføjelser med alle de øvrige stater.
Større værdighed og større autoritet betyder også større stabilitet indadtil, men særlig en stor international prestige. Det er gennem disse indbyrdes forbundne stadier, at Palæstina vil kunne blive en egentlig nation og følgelig indgå globale og varige aftaler. Men - som det nu er understreget af mange parter - er den økonomiske forudsætning en genopretning af sikre og tålelige tilstande for alle. Dette vil ikke være muligt, førend man får afsluttet polemikken om de israelske bosættelser på de områder, der er underlagt de palæstinensiske myndigheder. Der er tale om kolonier, der udgør lige så mange krudttønder og følgelig potentielt skaber fare, og enhver af parterne kan tænde lunten, når han finder det mest opportunt. Der skal følgelig først og fremmest skabes fred, men også lige adgang til de ressourcer, Palæstina har, men som det ikke hidtil har kunnet benytte netop på grund af den israelske kontrol. Jeg tænker herved først og fremmest på havet og den havn, som Gazaområdet end ikke har kunnet benytte, selvom det har den lige uden for sine vinduer.
Lad os håbe, at der fremtidig også bliver adgang til disse naturlige ressourcer, men lad os navnlig håbe på en genopretning af økonomien, der vel sker gennem aftaler som den, vi i øjeblikket hilser velkommen, men først og fremmest gennem initiativer, der skal fremme produktionen. Også jeg har sammen med kolleger været observatør ved valgene, og jeg har bemærket, at der mellem bomberne og frygten er et palæstinensisk folk, som er ved at organisere sig for at optage denne udfordring. Det er dette folk, vi skal hjælpe, ikke længere alene ved økonomiske og finansielle interventioner, men også med former for teknisk bistand, for at hjælpe det til ikke blot politisk, men også økonomisk selvstændighed.

Bertens
Rådsformanden har talt i overensstemmelse med den forestilling, som vi liberale har om situationen i Mellemøsten og navnlig i Israel, og det er ikke så uventet, at han taler som en liberal. Det er tydeligt, at en eskalerende konfliktsituation er trådt i stedet for fredsaftalen og vejen mod fred. Det er tydeligt, at den israelske regerings bosættelsespolitik i hvert fald er en af de vigtigste årsager til denne konflikt, hvor legitim erklæringen om, at der først i sidste forhandlingsrunde skal tales om Jerusalem, end er. Ånden i Oslo-aftalerne er muligvis lige så vigtig som ordene. Det drejer sig om opbygningen af gensidig tillid mellem parterne. Interimsassocieringsaftalen, som Den Europæiske Union og palæstinenserne forhandler om, er en af bestanddelene i denne tillidspolitik, og den skaber større ligevægt i vort forhold med Israel og palæstinenserne. Den tager hensyn til realiteterne fra Oslo og skaber stærke juridiske rammer for udvidelse af den gensidige handel og samarbejdet mellem Unionen og palæstinenserne. Handelen med palæstinenserne er heldigvis på grund af Unionen allerede tidligere liberaliseret betydeligt, og palæstinenserne har også brug for navnlig større økonomiske fremskridt for at forbedre deres fremtidsudsigter. Samtidig kan vi gøre dem opmærksom på respekten for menneskerettighederne, som udgør en del af aftalen. Derfor håber vi, at Unionen, i samarbejde med amerikanerne, gør alt for at undgå en eskalering.

Wurtz
Hr. formand, hr. rådsformand, det billed, jeg får ind på nethinden, når jeg tænker på associeringsaftalen mellem Den Europæiske Union og PLO, der handler på vegne af de palæstinensiske myndigheder, er at »når man vil, så kan man også«. På rekordtid er det lykkedes for Dem at fjerne de juridiske hindringer og det diplomatiske pres, og De er nået frem til noget, der kan vise sig at være et vigtigt initiativ i den vellykkede internationale politik, som Den Europæiske Union har gennemført.
Bestemt et vigtigt initiativ, fordi Palæstina hermed opnår den internationale anerkendelse, som landet har ret til. Men det er dog kun fuldstændig vellykket på en betingelse, nemlig at De ikke stopper midt i vadestedet. I aftalen står der, at formålet er at støtte den økonomiske og sociale udvikling i de palæstinensiske områder, deltage i opbygningen af en fredszone og fremme stabiliteten i området. Men disse mål har ikke en chance for at blive nået, hvis der ikke gøres alt for at få løst den nuværende krise, der er den hidtil alvorligste for fredsprocessen.
Hvad kan der så gøres? 74 lande i den alliancefri bevægelse har netop vedtaget den holdning, som De kender, og som får store politiske følger. Og Europa? De har mindst ét meget vigtigt våben, nemlig ophævelse af interimshandelsaftalen mellem Europa og Israel, så længe hr. Netanyahous regering ikke standser koloniseringen af de besatte områder i Østjerusalem, eller med andre ord, så længe han ikke respekterer de undertegnede aftaler, som FN næsten enstemmigt har bedt ham om.
Langt fra at være vendt mod Israel vil denne entydige politiske handling efter vor mening være et bevis for vor solidaritet med dem, der handler så modigt i selve Israel, disse mænd og kvinder, som i titusindvis i Tel Avivs gader har vist verden et værdigt, fredeligt og ansvarligt billede af deres land. Med et eneste mål, som vi deler: at redde freden.

Gahrton
Hr. formand, i det seneste nummer af Journal of Palestine Studies skriver den amerikanske forsker William Quant, at Israel, hvis det i dag sluttede fred på grundlag af en tostatsløsning, ville vinde alt det, som det stræbte efter før 1967.
Hvorfor slutter man så ikke fred? 59 % af israelerne tror, at der kan blive krig. Samtidig siger 51 % af israelerne, at de accepterer en tostatsløsning. Hvorfor følger Netanyahu ikke folkeviljen i sit eget land? Jeg tror, man skal huske på, at Netanyahu repræsenterer en særlig retning af sionismen, nemlig den revisionistiske sionisme, hvorefter ikke blot Gaza og Vestbredden, men også kongeriget Jordan er en del af det »retmæssige« Israel. Netanyahu er under et frygtelig stort pres fra sine egne tilhængere. Han er ganske enkelt i livsfare; det viste mordet på Rabin. Hvis man derfor virkelig ønsker, at Netanyahu skal slutte fred, må der lægges et modpres på ham, et meget kraftigt modpres. Den eneste måde, hvorpå man kan øve et modpres, er ved at støtte palæstinenserne.
Det er godt, at associeringsaftalen nu er kommet i hus; den kunne have været bedre, og der havde kunnet gøres meget mere. Men klare signaler om, at Den Europæiske Union og verdenssamfundet forudsætter, at der i en endelig løsning indgår en palæstinensisk stat, er et led i et sådant pres. Jeg spekulerer på, om man ikke må gå endnu længere, om man ikke også på forskellig vis må gøre det klart for Netanyahu, at han har mere at tabe ved at sabotere freden, end han har at vinde ved at fortsætte med at drømme om et »Stor-Israel«. Jeg skal ikke gå i detaljer her, men jeg synes virkelig, Rådet burde overveje, hvordan man kunne lægge et sådant modpres på Netanyahu, at han indså, at han måtte gribe chancen nu for at opnå fred. Der plejer nemlig at udbryde en storkrig i Mellemøsten hvert ottende år. Næste gang ville i givet fald være i 1998, men det håber jeg, at vi ved fælles anstrengelser kan forhindre.

Pradier
Hr. formand, her hvor fredsprocessen befinder sig i en kritisk fase, offer for overlagte angreb og mange provokationer, skal vi her undlade at nævne åbningen af en tunnel i den arabiske by, de gentagne spærringer, der hindrer hele befolkningen i at cirkulere, bosættelsen af nye, ekstremistiske koloniherrer, kollektive afstraffelser og de dødsfald, der har været følgen af attentater og undertrykkelse.
Efter to års forhandlinger ansigt til ansigt, mens den palæstinensiske myndighed kontrollerer siger og skriver 7 % af det af Israels militær besatte område, skal vi vise vor solidaritet med det palæstinensiske folk og med de hundredtusinder af israelske borgere, der inderligt ønsker fred, og som respekterer deres arabiske naboer.
Denne aftale, som vi i dag har liggende foran os, er en stabiliserende faktor for hele området. Dens politiske betydning er naturligvis endnu større end det økonomiske og finansielle aspekt. Unionen skal være til stede på stedet, nu, hvor den amerikanske regering, der dog ellers har været meget aktiv og undertiden også meget effektiv, i dag åbenbart har problemer med at sætte grænser for en alt for krigsinteresseret regeringschef. Derfor skal Den Europæiske Union vise sin faste vilje til at fremme fred og retfærdighed.

Van der Waal
Hr. formand, i forhold til de eksisterende handelsforbindelser mellem Den Europæiske Union og Vestbredden og Gaza-området er den praktiske merværdi af denne aftale med PLO ikke stor. Gennem tidligere foranstaltninger er handelen mellem Den Europæiske Union og de autonome palæstinensiske områder allerede for en stor del liberaliseret. Fra forskellige sider er der ikke desto mindre gjort opmærksom på, at aftalen frem for alt er af politisk betydning. Forbedring af det palæstinensiske folks økonomiske og samfundsmæssige forhold kan have positiv betydning for fredsprocessen.
Et andet punkt af politisk betydning er, at PLO og Den Palæstinensiske Myndighed gennem aftalen forpligter sig til at sørge for overholdelse af de fundamentale menneskerettigheder. Også det er vigtigt inden for rammerne af fredsprocessen. Men der er brug for mere for at få fredsprocessen i gang igen.
Fra det palæstinensiske styres side skal der gøres alt for at sætte en stopper for de afskyelige mordattentater i Israel.
Fra israelsk side har premierminister Netanyahu i sidste uge viderebragt forslaget til præsident Clinton om gennem fremskyndede forhandlinger inden for seks måneder at nå til definitive aftaler om de autonome palæstinensiske områders status. Gennemførligheden heraf er vanskelig at bedømme. I hvert fald skal den amerikanske regering i denne forbindelse fortsat spille en aktiv mæglerrolle. Der kan i denne henseende ikke forventes noget af pressionsmidler.
I håb om, at aftalen mellem Unionen og PLO bidrager til den økonomiske udvikling i de palæstinensiske områder og for det palæstinensiske styre er en stimulans til at nå frem til en sikker og definitiv fredsordning, kan vi tilslutte os denne aftale.

Linser
Hr. formand, kære kolleger, vi, Det Liberale Parti, glæder os i den foreliggende aftale med PLO over, at det politiske samarbejde skal udbygges og uddybes, netop med henblik på at stabilisere demokratiet og overholde menneskerettighederne til sikring af fred og stabilitet i denne kriseramte region. I denne forbindelse glæder vi os også meget over, at aftalen indeholder en demokratiklausul, der muliggør en udsættelse af aftalen i tilfælde af svære krænkelser af menneskerettighederne.
Men en yderligere import af landbrugsprodukter til EU afviser vi, for ved det nuværende overskud af landbrugsproduktion på det europæiske marked ville en import af flere landbrugsprodukter forværre landbrugsbedrifternes situation og kunne føre til et yderligere prisfald.
Da vi liberale fra tidernes morgen har været imod transporter af levende dyr i særdeleshed til lande, der ligger langt uden for EU's grænser, på grund af de hermed forbundne uudholdelige lidelser for dyrene, betragter vi det som vores pligt at kræve, at denne passus fjernes fra kommissionsforslaget, der desværre ikke kommenteres i hr. Alavanos' betænkning.

Caudron
Hr. formand, kære kolleger, vi er alle, som det også er blevet sagt her i formiddags, foruroligede over situationen i Mellemøsten, i Israel og de palæstinensiske områder. Den er vanskelig, farlig, ja endog eksplosiv. Behøver jeg minde om, at grunden skal findes i de israelske regeringspartiers program, i hr. Netanyahous personlighed og tanker, i nykoloniseringen, men også i opfordringerne til vold fra visse palæstinensiske gruppers side, i de dødelige terroristangreb og attantatforsøg, for ikke at nævne visse erklæringer fra den palæstinensiske myndighed? Jeg er ikke sikker på, at det er nødvendigt, heller ikke hensigtsmæssigt eller positivt for en genoptagelse af fredsprocessen, som et meget stort flertal af det israelske folk ønsker, og som mange palæstinensere stadig støtter trods alt.
Vi skal snarere have en fælles, international aktion med USA og Den Europæiske Union, og formanden for Rådet har også nævnt betingelserne for en sådan aktion. Jeg vil her lykønske hr. Moratinos, vor udsending fra Europa, for den store kvalitet, han lægger i sit arbejde, og for hans udholdenhed. Selv om der ikke Oslo-aftalerne er noget, der hindrer eller forbyder oprettelsen af nye kolonier, skal de standses, ikke alene fordi de skaber spænding og blokeringer på kort sigt, men især fordi de på længere sigt ikke kan styres, uanset hvilken regering der er tale om.
Men især terrorismen, opfordringerne til terrorisme og alle de ideer, noget sådant forudsætter, skal vi tage afstand fra, bekæmpe og forfølge. Intet kan berettige terrorisme. Der er ingen muligheder for kompromis på det punkt. Hvem i Europa, Spanien, Frankrig, Det Forenede Kongerige eller Irland tør påstå det modsatte?
Samtidig skal det økonomiske samarbejde fortsætte fuldt ud med Israel og naturligvis optrappes med den palæstinensiske myndighed. Som formand for delegationen for forbindelserne til Israel støtter jeg derfor af al magt Euro-Middelhavs-interimsaftalen med PLO, lige som jeg støttede aftalerne med Israel og som jeg kæmper for at gøre dem effektive, handlingsorienterede og rige på konkrete resultater. Uden disse aftaler sættes selve tanken om fred gennem samarbejde og partnerskab i fare.
Jeg opfordrer alle til at overveje det sidste, jeg sagde. De kommende dage bliver afgørende. Måtte den sunde fornuft vinde og dermed den fred, som alle landene omkring Middelhavet har brug for.

De Esteban Martin
Hr. formand, mine damer og herrer, desværre forholder det sig sådan, at medens interimsassocieringsaftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og PLO er på dagsordenen i EuropaParlamentet, er situationen i området blevet væsentligt forværret, og fredsprocessen er i fare. Mere end nogensinde er det nødvendigt, at Unionen gør en diplomatisk indsats, som kan bidrage til at fremme fredsforhandlingerne, og at den påtager sig den politiske rolle i fredsprocessen, som tilkommer den. Som vi mange gange tidligere har påpeget, er økonomisk samarbejde i sig selv ikke nok til at genoprette ligevægten i området - det økonomiske samarbejde må ledsages af politiske initiativer. Derfor er vi tilfredse med, at hovedformålet med interimsaftalen er at skabe passende rammer for en udtømmende dialog mellem parterne, som gør det muligt at udvikle nære politiske forbindelser, samt at skabe grundlaget for en gradvis liberalisering af handelen gennem støtte til den økonomiske og sociale udvikling i de palæstinensiske områder.
Denne tilfredshed gælder også den supplerende aftale, der i form af en fælles erklæring om den politiske dialog tager sigte på at styrke forbindelserne mellem parterne gennem en løbende dialog om emner af gensidig interesse, såsom fred, sikkerhed, demokrati og menneskerettigheder.
Men alle disse positive aspekter er som sagt i farezonen på grund af blokeringen af fredsprocessen. Sikkerhed, fred og stabilitet i området er et gode for alle, som vi i Parlamentet må forpligte os på at styrke og fremme. Derfor vil jeg fremsætte en formel appel til det internationale samfund om at styrke dialogen med parterne med henblik på at genetablere ånden fra Oslo og kræve fredsaftalerne opfyldt, hvilket indebærer standsning af det jødiske boligbyggeri i Østjerusalem og fra Den Palæstinensiske Myndigheds side en forpligtelse til at garantere sikkerheden i området og kontrollere de ekstremistiske bevægelser og demonstrationer, der styres af grupper, som her har fundet en velegnet grobund for en yderligere forplumring af fredsprocessen.
Mine damer og herrer, vi må ikke bidrage til at skabe en situation, hvor det er let »at fiske i rørt vande«, da det netop er »fiskerne«, der vil få fordel af den manglende opfyldelse af fredsaftalerne.

Van Bladel
Hr. formand, interimsassocieringsaftalen med Den Palæstinensiske Myndighed er tilvejebragt i et usædvanlig hurtigt tempo, hvorved det rette procesforløb ikke altid er fulgt. Navnlig en vigtig udtalelse fra Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser er ikke i tide taget under overvejelse af Udvalget om Udenrigsanliggender, og det er ærgerligt. Men det påvirker imidlertid ikke den nyopståede situation for palæstinenserne, som nu kan gøre krav på penge fra MEDA-midlerne. Det betyder større chance for udvikling i de palæstinensiske områder, men også mere dialog mellem Den Europæiske Union og Den Palæstinensiske Myndighed.
Det er en foreløbig aftale, hvilket indebærer, at den virkelig perfekte politiske dialog endnu ikke kan finde sted, men i hvert fald en aftale, som kan fremme den socioøkonomiske udvikling i hele området og som sådan skaber stabilitet, og som er god for fredsprocessen. Vi står ved begyndelsen til Malta-konferencen, og vi vil se initiativet fra Barcelona bekræftet. Vi evaluerer, hvad der er gået godt, og hvad der ikke er gået godt, og vi vil gøre fremskridt med hensyn til sikkerhed og den finansiel-økonomiske og den sociokulturelle politik.
I denne konference på Malta deltager Den Palæstinensiske Myndighed nu i sin nye egenskab af mere seriøs partner for Den Europæiske Union, og det er en bedre stilling, end den nogen sinde før har haft. Jeg er meget glad for, at vi i dag på et tidligt stadium inden denne konference drøfter hr. Alavanos' betænkning. Vi ved alle sammen, at der i selve området er vældig turbulente og somme tider negative udviklinger i gang, men i sidste instans vil denne aftale bidrage til en positiv udvikling i Mellemøsten.

Carnero González
Hr. formand, freden i Mellemøsten vil kun kunne tilvejebringes ved en korrekt gennemførelse af Oslo-aftalerne, både hvad angår tidsplan, indhold og form. I øjeblikket er denne mulighed blokeret af hr. Netanyahus uacceptable politik, hvis seneste træk har været påbegyndelsen af et nyt boligbyggeri i Østjerusalem, hvilket er en krænkelse af alle folkerettens bestemmelser.
Den Europæiske Union må spille en aktiv og selvstændig rolle i fredsprocessen. Vi støtter derfor både indgåelsen af aftalen med PLO til fordel for Den Palæstinensiske Myndighed og de initiativer, som Den Europæiske Unions særlige udsending til området, hr. Miguel Angel Moratinos, har taget, herunder forslaget om en adfærdskodeks for parterne. Men dette er ikke nok. Unionen må lægge pres på regeringen i Tel Aviv med alle de til rådighed stående midler for at få den til at overholde aftalerne. Efter min mening bør det overvejes at suspendere interimsaftalen mellem Den Europæiske Union og Israel. Jeg mener ligeledes, at Unionen bør foreslå USA, mere præcist præsident Clinton, at tage skridt i samme retning inden for rammerne af den transatlantiske forbindelse.

Barón Crespo
Hr. formand, her lige før mødet på Malta har fredsprocessen fået et dybt sår, der dog forhåbentlig ikke er dødeligt. Hvad der imidlertid står klart, er, at denne situation vil få afgørende indflydelse på resultatet af mødet i La Valleta, for man ikke må glemme, at Euro-Middelhavsaftalerne er det vigtigste tilbud til Israel om at komme ud af den enklavesituation, hvori landet har befundet sig lige siden den israelske stats oprettelse.
Jeg vil gøre opmærksom på to ting. For det første rådsformandens erklæring, som må modtages med tilfredshed, især da den kommer fra det nederlandske formandskab - jeg husker stadig Nederlandenes rolle i forbindelse med bilæggelsen af en 500-årig gammel strid mellem Israel og Spanien. Det var en utvetydig tilkendegivelse, og da vi ellers altid klager over manglende indsats på det udenrigspolitiske område, må vi nu for en gangs skyld udtrykke påskønnelse af Rådets udtalelse om, at det, der nu sker, er i modstrid med FN's resolutioner, og at bosættelserne i de besatte områder er i modstrid med både Oslo-aftalerne og FN's erklæringer, fraråder bosættelser, der, som det understreges, er en alvorlig hindring for freden og tager afstand fra enhver form for terrorisme.
Jeg vil hertil føje, at vi ikke kan forholde os passivt til en politik, som kan bringe et helt folk ud i en desperat situation og ødelægge dets lederskab. Det er absolut nødvendigt, at vi genbekræfter vort aktive engagement i fredsprocessen, og at vi er rede til at spille en komplementær og parallel rolle i forhold til USA's indsats i bevidstheden om, at forhandlingerne nødvendigvis skal foregå mellem israelerne og palæstinenserne, som det også har været tilfældet i forbindelse med tidligere fredsprocesser - f.eks. i Camp David, hvor en af hr. Netanyahus forgængere som leder af Likud-partiet tog skridt til at forbedre forbindelserne med Egypten. Det er af allerstørste vigtighed, at der genskabes et klima af tillid, og at den adfærdskodeks, som hr. Moratinos forsøger at få etableret, vedtages.
Dialogen mellem parterne må fremmes, og det er uacceptabelt, at en proces, der er helt på linje med FN's resolutioner, Madrid-konferencen, Oslo-konferencen og hvad der efterfølgende er kommet til - som nu denne aftale til fordel for Den Palæstinensiske Myndighed - afbrydes efter et halvt år og resulterer i nedbrydning af den skabte tillid og oprettelse af bantustans.
I den sammenhæng mener jeg, at den af Israel kritiserede interimsaftale åbner mulighed for at tage nogle konkrete skridt i den rigtige retning. Det er således f.eks. vigtigt at sikre, at havnen og lufthavnen i Gaza kan fungere, at garantere sikre korridorer, og her bør Israel sende et positivt signal. I modsat fald vil vi se os nødsaget til at træffe mere seriøse beslutninger vedrørende Den Europæiske Unions handelsforbindelser med Israel.

Dimitrakopoulos
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, mine damer og herrer, der er fire spørgsmål, vi skal tage hensyn til under denne hurtige, men trods alt nødvendige forhandling.
Det første spørgsmål er den nye aftale mellem Den Europæiske Union og Den Palæstinensiske Myndighed. Efter først at have komplimenteret hr. Alavanos for hans arbejde og hans forslag vil også jeg understrege, at det er et positivt og nødvendigt skridt, dels for forbindelserne mellem Den Europæiske Union og Den Palæstinensiske Myndighed, men også for hele fredsprocessen og for Euro-Middelhavssamarbejdet. Derfor vil jeg støtte den.
Det andet spørgsmål er fredsprocessen. Jeg tror ikke, jeg behøver gentage, hvad alle ved, og som har med de seneste begivenheder at gøre. Den Europæiske Union er imidlertid nødsaget - er forpligtet - til at gøre, hvad den kan, for at redde fredsprocessen. Og jeg glæder mig meget over rådsformandens udtalelser her i dag.
Det tredje spørgsmål er koordineringen af de involverede parter, Europa og USA, og her er det en kendsgerning, at USA har en fordel, måske fordi det er ét land med en udenrigspolitik. Men også Europa kan gøre meget. Vi har allerede vor særlige udsending, hr. Moratinos, som gør et fremragende stykke arbejde. Men vi er nødt til at hjælpe ham og desuden både give ham midler og politisk dækning, så kan han fuldføre sin mission.
Og det fjerde og sidste spørgsmål er, at denne forhandling finder sted blot en uge før Barcelona II-konferencen, som bliver afholdt på Malta. Barcelona II giver Europa en ny lejlighed til at sætte nye rammer, der bygger på tillidsskabende foranstaltninger i området som den første betingelse for at redde den smule, der er tilbage af fredsprocessen.

Marín
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg skal udtrykke mig kortfattet, for Kommissionen tilslutter sig fuldt ud ministeren, hr. Patijns præsentation af aftalen mellem Den Europæiske Union og Den Palæstinensiske Myndighed og situationen vedrørende fredsprocesen i Mellemøsten, og vi har ikke meget at tilføje. Jeg vil derfor koncentrere mig om at besvare nogle af indlæggene med henblik på at præcisere Kommissionens synspunkt vedrørende aftalen med Palæstina, situationen i Mellemøsten og den anden EuroMiddelhavskonference, der afholdes tirsdag og onsdag i næste uge i La Valetta på Malta.
Indledningsvis vil jeg understrege, at aftalen med Den Palæstinensiske Myndighed uanset sit indhold, der i betragtning af den palæstinensiske økonomis nuværende situation nødvendigvis må være ret så begrænset, har stor politisk betydning. For i og med at palæstinenserne deltog i Barcelona-konferencen og undertegnede Barcelona-erklæringen var det, som De så rigtigt påpeger i Deres betænkning, hr. Alavanos, nødvendigt at følge dette op med at give Den Palæstinensiske Myndighed samme status som de øvrige Middelhavslande med hensyn til institutionelle, økonomiske, finansielle og samarbejdsmæssige forbindelser - og det er det politiske perspektiv i aftalen.
For så vidt angår den juridiske udformning, er denne aftale ikke af samme karakter som aftalerne med Israel, Tunesien, Marokko, Jordan og Egypten. Men set fra et indholdsmæssigt synspunkt, og hvad angår dens fremtidsorienterede mission, er den nøjagtig den samme. Engang i fremtiden, når jeg ikke længere er kommissær, vil jeg kunne fortælle Dem om de mangfoldige hindringer og pres af enhver art, vi har måttet tackle for at kunne indgå denne aftale. Men til syvende og sidst er det positivt, at Ministerrådet nu har undertegnet den, og at EuropaParlamentet enstemmigt tilslutter sig den.
Næste punkt - situationen i Mellemøsten. Den er allerede blevet fyldestgørende beskrevet af hr. Patijn og mange af medlemmerne. I sidste uge indledte jeg sammen med rådsformanden, hr. van Mierlo, en rundrejse i hele Middelhavsområdet for at erfare, hvordan situationen ser ud på stedet, også med henblik på mødet i næste uge i La Valetta, Malta.
Efter sammen med hr. Mierlo at have talt med forskellige af vore partnere kan jeg bekræfte, at situationen er endog meget alvorlig. Det drejer sig i øjeblikket ikke om et anfald af dårligt humør fra Den Arabiske Ligas side. Heller ikke om en politisk stillingskrig, der kan ændre sig fra det ene øjeblik til det næste. Situationen er endog yderst alvorlig. Et grundliggende problem er, som bl.a. hr. Baron påpegede, at hverken Oslo-aftalerne eller FN's resolutioner overholdes. Og man har i hele Middelhavsområdet fået den opfattelse, berettiget eller ej, at Israel, eller den israelske regering, arbejder på grundlag af et kriterium om international straffrihed.
Dette har logisk nok skabt et ganske alvorligt tillidsproblem i forhold til selve fredsprocessen. Det initiativ, som rådsformanden tog efter mødet i mandags om det politiske samarbejde og det af ambassadør Moratinos fremsatte forslag er efter min mening en intelligent og velegnet metode til at nå et efter Kommissionens mening vigtigt mål. Hvis der, naturligvis i den form, som de to parter, israelere og palæstinensere, måtte beslutte, indledes forhandlinger under en ny form, vil det være klart uforståeligt, om Den Europæiske Union ikke deltager i processen. Den Europæiske Union må nu spille en aktiv rolle i fredsprocessen. Det er i såvel Israels som palæstinensernes interesse, og jeg vil vove at påstå, at det ikke mindst må være i USA's interesse.
Den Europæiske Union må påtage sig en komplementær rolle og dermed få adgang til at deltage direkte i forhandlingerne. Vi må derfor beslutsomt støtte hr. Moratinos' initiativ, og jeg vil tillige anmode Parlamentet om at støtte den skrivelse, som hr. van Mierlo har sendt USA, og ligeledes bakke op om den tanke, at den af Ministerrådet foreslåede adfærdskodeks er den eneste fornuftige vej til en snarlig løsning af problemet, der i modsat fald risikerer at blive endnu større.
Tredje punkt, La Valetta. Et af de spørgsmål, som lå os mest på sinde, og som det med nød og næppe lykkedes os at få løst tilfredsstillende, var at få fredsprocessen i Mellemøsten adskilt fra Middelhavskonferencen. De må tænke på, at som følge af blokeringen af fredsprocessen har Den Arabiske Liga dekreteret boykot, tilbagetrækning af alle multilaterale grupper og lukning af alle politiske repræsentationers og interessegruppers kontorer, hvilket nu er ved at blive gennemført i de mest moderate arabiske lande, som ellers havde indledt en tilnærmelse til Israel. Dette skete skærtorsdag. Samme dag udtalte den arabiske part imidlertid, at man ikke skulle lade dette smitte af på mødet i La Valetta, og at Middelhavsprojektet havde et selvstændigt indhold og en egen indre drivkraft. Jeg skal ikke skjule, at situationen i La Valetta ikke vil være den samme som i Barcelona. Barcelonakonferencen fandt sted på et tidspunkt, hvor der herskede en euforisk stemning over den påbegyndte fredsproces, hvor aftalen i Washington var undertegnet, og situationen var præget af en vis afslappet stemning - politisk, intellektuelt og økonomisk. Mødet i La Valetta finder sted under uhyre vanskelige forhold, og derfor skal såvel slutkommunikéet som beslutningerne håndteres med størst mulig finfølelse, således at vi kan bevare Middelhavsplatformen som et særskilt element, der har sit eget liv i forhold til fredsprocessen. Hr. Patijns tankegang er rigtig. Barcelona og Middelhavsprocessen er ikke lig med fredsprocessen, men der er ingen tvivl om, at den vil kunne bidrage til at fremme dialogen i den nuværende vanskelige situation.
Det var, hvad jeg ønskede at sige på Kommissionens vegne, og jeg takker endnu en gang hr. Alavanos for hans betænkning og Europa-Parlamentet som helhed for dets positive holdning til denne aftale, som det har været meget vanskeligt og kompliceret at få forhandlet på plads.

Banotti
Hr. formand, jeg er netop vendt hjem fra Palæstina og Israel, og jeg vil gerne stille rådsformanden et spørgsmål. Alle har i dag givet udtryk for stor støtte til hr. ambassadør Moratinos, men jeg mener, at vi i Den Europæiske Union er blevet kørt fuldstændig ud på et sidespor i denne proces. Hverken israelerne eller amerikanerne ønsker at give os en større rolle. Jeg håber meget, at ambassadøren har held med sine aktiviteter der, men vi må ikke glemme, at Gaza er lukket i de kommende tre uger, at frugten rådner på gaderne, at gederne fodres med nelliker, så jeg tror, at der meget snart sker en eksplosion i Gaza. Jeg vil spørge rådsformanden, om han kan forestille sig, at Thiérry Larsson kommer til at spille en rolle; han havde jo stor succes med fredsaftalen i Oslo. Jeg mener, at hans erfaringer er vigtige, og at vi har brug for en dristig politisk gestus meget hurtigt, hvis vi ikke vil være vidner til, at det hele falder sammen omkring ørerne på os.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.00.
(Mødet udsat kl. 11.55 og genoptaget kl. 12.00)

Meddelelse fra formanden
Formanden
Jeg har den glæde at meddele Dem, at i Adelboden-Cup 1997, en skikonkurrence for nationale og europæiske parlementsmedlemmer, som blev afholdt den 3.-6. april, er Europa-Parlamentets hold bestående af hr. Ebner og hr. Nassauer, blevet nr. 2. Jeg lykønsker hermed disse to kolleger.

Afstemning
Ojala
Hr. formand, afstemningen om min betænkning blev flyttet til i dag, eftersom udvalget i går stadig havde mulighed for at få yderligere oplysninger fra kommissær Flynn, der ikke havde lejlighed til at være til stede under drøftelsen i mandags. Hr. formand, jeg anmoder om, at De vil give kommissær Flynn lejlighed til at tale her, for at vi alle kan høre hans vigtige besked.

Flynn
Det forslag, der er forelagt Parlamentet, omfatter en ændring af direktivet fra 1990. Det nuværende forslag har to formål: For det første at udvide 1990-direktivets dækningsområde, så det kommer til at omfatte alle produkter såsom farmaceutiske produkter, kosmetik og pesticider; for det andet at foreskrive grænser for koncentrationen af benzen i luften. Det bør bemærkes, at benzen er et af de stoffer, der står øverst på en liste over kræftfremkaldende stoffer, som skal behandles.
Ved førstebehandlingen stillede Europa-Parlamentet nogle ændringsforslag, og Kommissionen accepterede elleve af dem. Fem af disse forslag er medtaget i den fælles holdning fra Rådet. Seks er især udeladt på grund af utilstrækkelige tekniske data og tester. Kommissionen var rede til at acceptere den fælles holdning af to grunde. For det første betød den, at der ville kunne nås til enighed om det første stof og dermed skabes præcedens for andre i denne kategori. For det andet var det en mulighed for et potentielt gennembrud for bredere sundheds- og sikkerhedsforanstaltninger.
Ved andenbehandlingen foreslår Europa-Parlamentet at indføre nogle ændringer, der blev udeladt fra den fælles holdning i Rådet. Kommissionen er fortsat som ved førstebehandlingen enig i det generelle indhold i Parlamentets ændringsforslag. Men på grund af manglende tekniske ændringsforslag og teknisk støttemateriale er den forpligtet til at acceptere Rådets tøven med at indgå specifikke lovgivningsmæssige forpligtelser på nuværende tidspunkt. På denne baggrund er Kommissionen ikke rede til at acceptere ændringsforslag nr. 1-10 i fru Ojalas betænkning. Med sin vedtagelse af den fælles holdning angiver Kommissionen, at den har til hensigt at stille specifikke forslag i overensstemmelse med Parlamentets ændringsforslag så hurtigt som muligt. Når vi kommer til den endelige vedtagelse af forslaget, vil Kommissionen formelt få denne hensigt medtaget i referatet af rådsmødet.
Vedrørende ændringsforslag nr. 11, der er stillet for at fremskynde den dato, inden hvilken medlemsstaterne skal have gennemført alle de nationale love, der er nødvendige for at lade direktivet af 31. december 1998 træde i kraft. Her er Kommissionen rede til at acceptere ændringsforslaget og stille et ændret forslag til Rådet om dette forhold. Kommissionen mener, at dette forslag i dets udformning i den fælles holdning sammen med ændringsforslag nr. 11 er et stort fremskridt, en holdning, som ordføreren deler - tak for det - og som er kommet til udtryk i det sidste punkt i hendes betænkning. Jeg er overbevist om, at fru Ojala og de øvrige medlemmer af Parlamentet, der har udtrykt bekymring over den holdning, som Kommissionen indtog under forhandlingen mandag aften, nu er blevet overbevist om min hensigt til at opfølge alle Parlamentets anmodninger i praksis.

Ojala
Hr. formand, efter at jeg har hørt kommissær Flynns indlæg, vil jeg påpege, at jeg har anbefalet at stemme for disse ændringsforslag, og jeg konstaterede, at ændringsforslag 11, som jeg var ved at fremsætte et mundtligt ændringsforslag til, for så vidt angik årstallet 1999, er unødvendigt. Jeg trækker det tilbage, da kommissær Flynn påpegede, at Kommissionen er rede til at godkende det med De Grønnes ændringsforslag med årstallet 1998.
(Formanden erklærede den ændrede fælles holdning for godkendt)

Barton
Hr. formand, vi har en aftale med Kommissionen og Rådet, som burde forhindre en tredjebehandling. I går aftes sagde kommissæren, at han ønskede at indføje nogle meget betydningsløse tekniske ændringer i de ændringsforslag, vi skal til at stemme om. Jeg anbefaler de ændringsforslag, som Kommissionen har stillet - de er en forbedring. Jeg ønsker derimod ikke, at vi undlader at stemme om dem nu, så vi skal have gang i hele forligsproceduren om et så betydningsløst punkt. Så hvis Kommissionen kan fremlægge sine forbedrede forslag, vil jeg bede Parlamentet støtte dem i den form.

Marín
Hr. formand, jeg kan bekræfte, at Kommissionen accepterer de to ændringsforslag i den nuværende udformning.
(Formanden erklærede den ændrede fælles holdning for godkendt)

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater i Europa-Parlamentet har i dag stemt ja til betænkningen af Lehne, men nej til ændringsforslag 16.
De danske socialdemokrater mener, at det i et betalingssystem bør være muligt at udelukke et pengeinstitut fra deltagelse i betalingsnettingen, hvis pengeinstituttet ikke stiller tilstrækkelig sikkerhed for dækning af de betalinger, pengeinstituttet beder om at få gennemført. Hvis ikke muligheden for udelukkelse forefindes, øges risikoen for, at betalingssystemet påføres tab, som må bæres af de øvrige i systemet, hvis et pengeinstitut går ned.
I henhold til direktivforslagets artikel 3 skal alle anmeldte transaktioner indgå i betalingsnettingen uden hensyn til, om den deltagende part har stillet tilstrækkelig sikkerhed for dækning af betalingerne. Artikel 3, stk. 1, 2. pkt. åbner dog mulighed for, at et betalingssystem kan fastsætte, at betalingsordrer først anses som endeligt indgåede, efter at det er konstateret, at der ikke vil opstå problemer med clearingen, idet alle pengeinstitutter har dækning nok eller har stillet sikkerhed.
Det ville således være uheldigt at fjerne artikel 3, stk. 1, 2. pkt. Derfor stemmer de danske socialdemokrater imod ændringsforslag 16.
Indstilling ved andenbehandling / Ojala (A4-0072/97)
Rübig
Da også arsen hører til de tungmetaller, der kan overføres, bør de stoffer, der er anført i ændringsforslag 5, i virkeligheden indgå i den videnskabelige evaluering.
Kemiske forbindelser af denne type kan sætte sig fast i de menneskelige celler på en sådan måde, at de også overføres i modermælken og derved truer efterfølgende generationer. Sådanne tungmetalforbindelser er især forbundet med risici i vekselvirkning med andre miljøtruende stoffer, som f.eks. fluorklorkulbrinter eller cyanider, der i dag stadigvæk anvendes i industrien, selvom der findes alternativer. Det er ekstremt vanskeligt at bekæmpe kemiske substanser, der er fordelt i spor til store dele af menneskeheden.
Det skal derfor tilstræbes at anvende og udnytte sundhedsskadelige kemikalier på en sådan måde, at der heller ikke kan ske en udbredelse i spor. Ved skadelige substanser som arsenforbindelser, cyanider eller klorkulbrinter skal man især være opmærksom på, at sundhedsskaden ikke optræder umiddelbart, men at sygdomme som f.eks. kræft først kan optræde efter nogle årtier.
Indstilling ved andenbehandling / Farassino (A4-0087/97)
Van der Waal
Kommissionens forslag om at ændre direktiv 91/439/EØF havde kun til formål med entydige koder for hele Unionen at fastlægge de betingelser, hvorunder indehaveren af et kørekort må føre et køretøj.
Europa-Parlamentet har lige fra begyndelsen benyttet forslaget til at foretage meget mere vidtgående ændringer med hensyn til kørekortet. Således blev under førstebehandlingen bl.a. pointkørekortet og den gensidige anerkendelse af inddragelse af kørekortet foreslået.
Kommissionen og Rådet mener imidlertid, at disse tilføjelser falder uden for kommissionsforslagets anvendelsesområde. I den fælles holdning er disse forslag fra Europa-Parlamentet derfor ikke overtaget.
Udvalget for Transport og Turisme har til trods herfor i sin indstilling ved andenbehandlingen på ny optaget medlemsstaternes gensidige anerkendelse af de sanktioner, som er knyttet til retten til at gøre brug af kørekortet.
I begrundelsen til indstillingen læser vi, at »den gensidige anerkendelse udgør en fundamental forudsætning for virkelig at tilvejebringe fri bevægelighed for personer på det fælles marked«. Selv om jeg ligesom Transportudvalget mener, at alvorlige overtrædelser af færdselsreglerne i en medlemsstat bør have følger for retten til at gøre brug af kørekortet i hele Unionen, anser jeg Transportudvalgets påberåbelse af den frie bevægelighed for personer for overdrevet og ikke overbevisende.
Ligesom Kommissionen og Rådet mener jeg, at anerkendelse af en suspendering eller en inddragelse af retten til at gøre brug af kørekortet falder ind under bestemmelserne i den tredje søjle og således uden for dette forslags anvendelsesområde. Et forslag om en sådan anerkendelse kan derfor ikke baseres på artikel 75, men skal baseres på K-artiklerne med de dertil hørende beføjelser for Europa-Parlamentet.
Af disse grunde har jeg stemt imod ændringsforslagene og indstillingen fra Transportudvalget.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater i Europa-Parlamentet har i dag stemt nej til indstillingen ved andenbehandling om Rådets fælles holdning fastlagt med henblik på vedtagelse af Rådets direktiv om ændring af direktiv 91/439/EØF om kørekort.
Indstillingens to ændringsforslag lægger op til, at frakendelse af førerret i ét land automatisk skal medføre frakendelse af førerretten i de andre medlemslande.
De danske socialdemokrater stemmer imod indstillingen, fordi det er uforeneligt med det danske forbehold over for deltagelse i samarbejdet om retlige og indre anliggender at tilføre et strafferetligt forhold overnational virkning.
Det danske ønske til fælles regler for førerretsfrakendelse er, at der etableres en fuldstændig udveksling af oplysninger mellem de nationale myndigheder, så det enkelte land får optimale muligheder for at tage stilling til frakendelse af en førerret, efter at den er blevet frakendt i et andet land.

Donnay
Jeg vil gerne præcisere motiverne bag min stemmeafgivning om indstillingen til andenbehandling om Rådets fælles holdning om kørekort.
Dette forslag til direktiv sigter mod at definere et system for harmoniserede koder, der skal anføres på det europæiske kørekort, som medlemsstaterne udsteder. Disse påtegninger forekommer altså særdeles nyttige i dagligdagen for de brugere, der kører på Europas veje. Der skabes navnlig herved en sammenhæng i de administrative dokumenter, der styrker og konkretiserer de europæiske borgeres følelse af borgerskab. Derfor stemte jeg for Rådets fælles holdning.
Ordføreren, hr. Farassino, ønsker at få ændret denne fælles holdning, det vil sige medlemsstaternes gensidige anerkendelse af bestemmelserne om midlertidig eller endelig frakendelse af kørekortet. På egne og UPEGruppens vegne vil jeg sige, at hr. Farassinos to ændringsforslag ikke er blevet vedtaget i forbindelse med Parlamentets beslutning.
Tanken om en gensidig anerkendelse af foreløbig eller endelig frakendelse kan i sig selv forekomme fuldt ud berettiget. Men jeg mener ganske enkelt ikke, at noget sådant har sin plads i en tekst, der sigter mod at definere et system for harmoniserede koder på et kørekort. Jeg mener heller ikke, at en sådan anerkendelse hører under Fællesskabets kompetence, som denne er defineret i Traktatens artikel 75.
Ved at stemme ja til forslaget om indstilling til andenbehandling har vi henholdt os til Rådets fælles holdning, der er et fremskridt på vejen mod en »funktionel« harmonisering af de europæiske regler og en forbedring af borgernes dagligdag.
Betænkning af Palacio Vallelersundi (A4-0030/97)
Ahlqvist, Theorin og Wibe
Vi mener, at følgeretten er af stor betydning for ophavsmandens ret til en godtgørelse. Derfor så vi med tilfredshed på, at der den 1. januar 1997 blev indført lovbestemmelser herom i Sverige.
Vi mener imidlertid ikke, dels af principielle grunde, men først og fremmest fordi det forekommer unødvendigt, at der på dette område bør gennemføres en harmonisering på europæisk plan.
Antallet af større kunsthandlere, som ville flytte til andre medlemsstater, som endnu ikke har indført bestemmelser på dette område, er forsvindende lille. Heller ikke behovet for at beskytte salg af værker af mindre værdi kan begrunde en harmonisering, idet sådanne kunstværker næsten udelukkende finder deres marked inden for medlemsstaterne.

Cassidy
Europa-Kommissionens forslag vedrørende en kunstners procentuelle del af salgsprisen for et kunstværk er dårligt gennemtænkt. I henhold til the British Fine Arts Federation vil det kunne føre til tab af 5.000 job i London og til, at de største salg flyttes til enten Svejts eller USA. Denne sammenslutnings bekymringer deles af de franske commissaires-priseurs og deres kolleger i Belgien og Luxembourg.
Kommissæren har ikke udarbejdet en cost/benefit-analyse af forslaget. Den har behandlet den britiske regering meget uhøfligt ved ikke at besvare en meget klart affattet anmodning om en cost/benefit-analyse, som ministeren for teknologi, hr. Ian Taylor, sendte den 6. marts.
De britiske konservative støtte Europa-Parlamentets opfordring i ændringsforslag nr. 40 til at få udsat forslaget, indtil der er udarbejdet en ordentlig cost/benefit-analyse. Dette ændringsforslag blev desværre forkastet.
De britiske konservative kan heller ikke tilslutte sig holdningen i Det Europæiske Folkepartis Gruppe, der støtter Kommissionens forslag. Vi blev ikke sendt her til Europa-Parlamentet for at vedtage et forslag, som vil være til skade for en vigtig britisk industri. De britiske konservative mener også, at Kommissionen begår en fejl ved at stille dette forslag på vegne af det indre marked. Kunstmarkedet er globalt, ikke europæisk.
I henhold til materiale, som Europa-Parlamentet har modtaget fra både de franske commissaires-priseurs og deres belgiske og luxembourgske kolleger, kommer 90 % af de nuværende indtægter fra kunstneres følgeret i Paris og Bruxelles fra kunstværker udført af nu afdøde kunstnere. Kun 10 % går til levende kunstnere. De britiske konservative ønsker ikke at frarøve 5.000 briter deres job for døde kunstneres skyld!

Caudron
Følgeretten er en ret til fordel for ophavsmanden til et kunstværk (undtagen manuskripter) eller for hans arvinger indtil 70 år efter hans død til at oppebære en procentdel af prisen ved salg af hans værk. 11 medlemsstater har indført følgeretslovgivning, men den anvendes næsten kun i 8. Den er ikke med i nederlandsk, østrigsk, irsk og engelsk lovgivning.
Det er derfor vigtigt at harmonisere denne ophavsret, og det skal ske på grundlag af artikel 100 A (harmonisering af den intellektuelle ejendomsret) for at få sat en stopper for den konkurrenceforvridning og diskrimination, som især ophavsmænd til plastiske kunstværker er ofre for afhængigt af det land, deres værker omsættes i.
Jeg vil her minde om, at ophavsmænd til plastiske kunstværker til forskel fra ophavsmænd til litterære, musiske eller audiovisuelle værker kun har en hovedindtægtskilde, nemlig den første gang, den pågældende kunst udøves. Følgeretten er en ret, der giver ophavsmanden ret til at drage fordel af sit værk flere gange.
Ud over de økonomiske faktorer er det vigtigt at beskytte og fremme den kunstneriske skaben, som udgør selve identiteten i den europæiske kultur.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater i Europa-Parlamentet har i dag stemt for betænkningen om forslag til direktiv om følgeret til fordel for ophavsmanden til et originalkunstværk.
I dagens Europa får mange af de kunstnere, der fremstiller originalkunstværker, ikke en procentdel af den pris, et kunstværk omsættes til, efter at kunstneren har solgt det. Dette problem har en række af medlemsstaterne - heriblandt Danmark - søgt at løse ved at lave en følgeretsordning, der sikrer kunstneren en vis procentdel af den pris, som et kunstværk omsættes til, når det handles for anden, tredje, fjerde gang osv. Herved opstår der imidlertid et nyt problem: at kunsthandlere m.fl. for at undgå at betale følgeretsgebyr handler i lande uden følgeretslovgivning.
De forslag, som vi har stemt for, vil på papiret betyde en forringelse af danske kunstneres økonomiske vilkår. Forslagene ligger imidlertid ikke særlig langt fra gældende dansk følgeretslovgivning. Samtidig er de udformet på en sådan måde, at de har en chance for at blive stemt igennem Europa-Parlamentet. Hermed medvirker vi for det første til at sikre, at kunstnere i alle EU-lande modtager en aflønning, der er mere i overensstemmelse med markedets vurdering af deres arbejde. For det andet undgår vi ovennævnte konkurrenceforvridning.
Lindqvist (ELDR), Eriksson, Seppänen, Sjöstedt og Svensson (GUE/NGL), Holm og Lindholm (V), Bonde, Lis Jensen, Krarup og Sandbæk, skriftlig. (SV) Vi har stemt imod denne betænkning, da vi finder det unødvendigt at harmonisere kategorierne af kunstværker. En sådan kategorisering bør finde sted i den nationale lovgivning.
Endvidere mener vi, at spørgsmålet om, hvad der skal betragtes som et originalkunstværk, er et rent kulturelt anliggende, som skal afgøres på nationalt plan.
Der er ikke balance mellem handelens og kunsternes interesser i betænkningen, som indebærer en markant forringelse af de nordiske kunstneres situation. Den tager ikke hensyn til små og nationale markeder og heller ikke til den del af kunstmarkedet, hvor de unge kunstnere, hvis værker sælges til lavere priser, ofte under 1.000 ecu, først og fremmest findes.

Theonas
Vi finder forslaget om indførelsen af et direktiv på EU-plan, der stadfæster de økonomiske rettigheder for ophavsmænd til manuskripter og plastiske kunstværker, positivt. Dels fordi disse rettigheder ikke er stadfæstede i alle medlemsstater, dels på grund af de væsentlige forskelle i de enkelte landes lovgivninger med hensyn til, hvilke værker der er omfattet, adkomsthaverne og vederlagssatsen.
Udgangspunktet for en harmonisering af landenes lovgivning er mindst en bevarelse af de gældende rettigheder. Vi kan under ingen omstændigheder acceptere, at en harmonisering bliver et middel til begrænsning af kunstnernes rettigheder og af deres indtægt.
Vi er uenige i Kommissionens forslag om, at de økonomiske rettigheder skal træde i kraft ved en salgspris over 1000 ecu. Dette udelukker en betydelig del fra reglernes anvendelse, navnlig vedrørende værker af unge kunstnere. Vi tilslutter os kunstnersammenslutningernes krav om en sænkning af grænsen til højest 500 ecu og foreslår dette.
Vi kan ikke tilslutte os Kommissionens forslag om priskategorier, da dette, ud fra de gældende forhold i de enkelte medlemslande, ville medføre en indtægtsnedgang for kunstnerne. Det ændringsforslag, ordføreren stiller, er imidlertid heller ikke acceptabelt, og hvis det vedtages, vil det - fortrinsvis på grund af udvidelsen af den højeste kategori - være til direkte skade for kunstnerne. Vi mener - og kræver i vort ændringsforslag, der svarer til kunstnersammenslutningernes krav - at vederlaget bør være 5 %, 3 % og 2 % af salgsprisen for kategorier, der spænder hhv. fra 500 til 50.000 ecu, fra 50.000 til 250.000 ecu og over 250.000 ecu.
Vi er endvidere uenige i den begrænsning af beskyttede kopier, som ordføreren foreslår. Vi er uenige i fjernelsen af manuskripter fra direktivet anvendelsesområde; men vi ser styrkelsen af følgerettens uoverdragelige og ufrasigelige karakter som et positivt skridt, idet man undgår, at ophavsmanden gøres til genstand for udnyttelse og overgreb, og der skabes størst mulig overensstemmelse med de rettigheder, som kunstnere inden for andre kategorier af originale værker har.
Af disse årsager, og fordi vore ændringsforslag ikke blev vedtaget, vil vi ikke stemme for betænkningen.
Betænkning af Ford (A4-0110/97)
Le Gallou
Hr. formand, hr. Fords betænkning, som vi er imod, foreslår at indføre en ny antiracistisk »tingest«, det vil sige en ny måde at undertrykke det frie menneske. Overalt i Europa er den antiracistiske ideologi blevet til et tankepoliti, der har sine strissere, servile dommere og pressen som kapoer.
Situationen er særlig alvorlig i visse lande som Nederlandene. Følgende erklæring: «Når det demokratiske centrum kommer til magten, vil vi afskaffe det multikulturelle samfund«, hvilket er et fuldt ud forsvarligt politisk mål, har bragt formanden for det nederlandske demokratiske centrum, hr. Janmaat, en dom på to ugers ubetinget fængsel, afsagt af en fanatisk dommer, hr. Van den Heuvel, som således har bragt skam over det nederlandske retsvæsen.
Lad det være helt klart, at hvis en sådan dom for en lovovertrædelse på grund af holdninger ikke ændres ved en appel, anmoder medlemmer fra Front National og Vlaams blok om at besøge hr. Janmaat i fængslet. Vort Parlament er optaget af at forsvare menneskerettighederne i hele verden. Det burde feje for egen dør. Det antiracistiske retsvæsen i Nederlandene er ikke bedre end systemerne i Peking eller Jakarta.

Ahlqvist, Theorin og Wibe
I mange af de betænkninger, som vi behandler her i Parlamentet, argumenteres der for oprettelsen af nye institutioner og organisationer. Det er også tilfældet i denne betænkning. Man støder så godt som aldrig på en betænkning, hvori det foreslås, at man nedlægger en institution eller en organisation.
Vi tvivler på, at oprettelsen af et europæisk overvågningscenter for racisme og fremmedhad er den rigtige måde at modvirke fordomme i samfundet på. Formålet er meget prisværdigt, men vi mener, at hensynet til bekæmpelsen af arbejdsløsheden og fattigdommen i Europa gør det nødvendigt at prioritere mange andre offentlige udgifter højere. Oprettelsen af et sådant center er desværre tilbøjelig til at føre til, at der produceres en lang række dokumenter, samtidig med at der kun er tale om en meget begrænset indvirkning på folks hverdag.
Selvom vi stemmer for beslutningsforslaget, ønsker vi i overensstemmelse med ovenstående at give udtryk for, at vi er stærkt forbeholdne over for det.

Lis Jensen, Krarup og Sandbæk
Vi har i dag valgt ikke at stemme for Fords betænkning om oprettelse af et europæisk overvågningscenter for racisme og fremmedhad. Det skyldes flere ting.
For det første har Europarådet i årevis på glimrende vis beskæftiget sig indgående med dette emne, blandt andet har man gennemført en meget vellykket ungdomskampagne mod racisme, anti-semitisme, intolerance og fremmedhad i samarbejde med en lang række ungdomsorganisationer og anti-racistiske bevægelser. Vi mener, at Europarådet er yderst kompetent på dette område, og synes derfor også, at det ville være passende, om Europarådet fortsatte dette arbejde. Vi har svært ved at se relevansen af et EU-center på dette område, specielt når man ved, at Europarådet dækker et langt større antal lande og dermed når langt bredere ud.
For det andet er vi betænkelige ved det valgte retsgrundlag, artikel 235. Vi er imod, at EU bliver ved med at udvide sine kompetenceområder.
Vi mener selvfølgelig, at man skal bekæmpe racisme og fremmedhad, men tvivler som sagt på, at EU er det bedste forum for den slags aktiviteter.
Betænkning af Randzio-Plath (A4-0111/97)
Martinez
Hr. formand, vi skal her udtale os om en betænkning om vækst og beskæftigelse, et næsten humoristisk emne, når der er 20 millioner arbejdsløse og næsten 18 millioner hjemløse. Det er rigtigt, at EuropaKommissionen har sagt os, at alt går vældig godt: inflationen er under kontrol, renten for nedadgående, væksten kommer tilbage - man ved ikke hvornår, men den komme tilbage! Det er sandsynligvis det lysegrønne håb, der taler her!
Fru Randzio-Plath har for øvrigt foretaget en fortrinlig klinisk analyse af situationen. Vi har hørt, at Europa er planetens syge kvinde. Der er rigtigt, at der findes massearbejdsløshed, det er rigtigt, at efterspørgslen er lav, det er rigtigt, at der er utroligt store uligheder mellem rige og fattige, det er rigtigt, at fordelingen af rigdommene betyder, at den går fra de fattige til de rige. Der, hvor argumentationen ikke holder, er, når årsagerne skal beskrives. Europa-Kommissionen støtter tanken om, at det hele skyldes udbuddet. Men selvom man i Sahara forbedrer udbuddet af sand, bliver efterspørgslen alligevel ikke større. Det viser klart, at problemet skyldes efterspørgslen og ikke udbuddet. Hvad blokerer for efterspørgslen? Jamen, det er da de alt for høje skatter. Hvad er det, der ødelægger arbejdspladserne? Det er naturligvis indvandringen og den urimelige åbning af grænserne. Hr. formand, det er meget sjældent, at et fænomen fortsætter, hvis man behandler årsagerne, eller også er der tale om trylleri.

Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Lööw, Theorin og Wibe
Vi mener, at fru Randzio-Plaths betænkning som helhed er god. Vi er imidlertid forbeholdne over for de formuleringer, som antyder, at det er nødvendigt at sænke skatterne og de sociale bidrag for at kunne bekæmpe arbejdsløsheden effektivt. Vi finder disse formuleringer alt for generelle til, at vi i alle henseender kan dele de opfattelser, som de giver udtryk for.

Berthu
Jeg råder observatørerne til meget omhyggeligt at læse den del af Kommissionens økonomiske beretning, der vedrører indvirkningen af de monetære svingninger. Vi kan stadig lære meget på det økonomiske, monetære og også politiske område.
Alle husker, at Kommissionen for to år siden, midt i den indre monetære uorden, der ramte Fællesskabet, offentliggjorde en beroligende meddelelse, der forklarede, at den makroøkonomiske indvirkning på væksten ikke var særlig høj, nemlig mellem 0, 25 og 0, 5 point. Den bagatelliserede oven i købet denne antagelse endnu mere ved at tilføje, at den omfattede dollar-virkningen, som jo lå uden for Fællesskabet, og at man ikke kunne afdække en nøjagtig forbindelse mellem de nominelle kursændringer og variationen i konkurrenceevne.
Samtidig forkastede Kommissionen overlegent forslagene fra alle, der som Frankrig foreslog umiddelbare indgreb, enten ved at stramme det europæiske monetære system eller ved at ændre strukturfondene eller ved at indføre monetære udligningsbeløb.
I dag, to år senere, er tonen fuldstændig ændret. I den økonomiske årsberetning, som ligger foran os, kan man læse, at væksten »blev brat standset i anden halvdel af 1995«, at »faldet navnlig har været kraftigt i de lande, hvis valuta blev opskrevet under valutakrisen i foråret 1995«. De øvrige bliver heller ikke sparet. Det forklares, at »i de lande, hvis valuta var blevet devalueret, steg renten på det korte marked, ofte meget... det forårsagede et tydeligt fald i den økonomiske aktivitet i disse lande«. »Brat standset«, «tydeligt fald« - ja, man kan godt se, at ordene har ændret sig.
Den endelige konklusion er også meget anderledes. Globalt (det vil sige ved også her at medtage dollarens indvirkning) »faldt væksten i slutefterspørgslen, som var nået op på næsten 3 % i de foregående 18 måneder, fra 2, 4 vækstpoint til 1, 2 point i løbet af anden halvdel af 1995; BIP faldt fra 2, 4 vækstpoint til 1, 2 på 6 måneder, hvilket vil sige en forskel, der var væsentlig større end oprindelig antaget. Hr. kommissær de Silguy beskriver endog dette forvirrende forhold endnu stærkere, idet han mundtligt har tilføjet, at Europa har mistet 1, 5 millioner job i den forbindelse.
Vi må stille os selv nogle spørgsmål. Hvorfor har Kommissionen ændret kurs? Er dens eksperter så inkompetente, at de ved udgangen af 1995 ikke kunne se, hvad den almindelige borger kunne se, og hvad min gruppe for øvrigt kraftigt påpegede, nemlig den katastrofale virkning af de indre monetære udsving, især for Frankrig, der havde knyttet sin valuta til marken? Sådan kan vi ikke fornærme Kommissionen.
Hvad er forklaringen da? Vi mener, at den første holdning fra 1995 i virkeligheden blev dikteret af politiskstrategiske hensyn. Der var på den ene side tale om at erkende de negative følger af de indre monetære svingninger (hvordan kunne Kommissionen også have benægtet dem?) ved at friste med løsningen med den fælles valuta, men på den anden at underbetone dem for at undgå, at deres katastrofale karakter fik medlemsstaterne til at træffe umiddelbare foranstaltninger, som meget tydeligt ville have vist, at problemet i vid udstrækning kunne have været løst uden den hestekur, som den fælles valuta er.
Vi siger lige ud, at der på daværende tidspunkt var tale om ren manipulation af informationer, som Kommissionen ikke mener at kunne bruge mere. Den teoretiske forfaldsdag for indførelsen af den fælles valuta kommer snart, de monetære udsving er mindre, og Kommissionen ville altid kunne svare, hvis man stillede nye spørgsmål, at fristen nu er for kort til, at man kan træffe umiddelbare foranstaltninger. Den kan altså tillade sig den luksus at sige sandheden og skjule sporene af sin forbrydelse samtidig med, at den kommer med nye lovtaler om den kommende fælles valutas velsignelser.
Vi må drage en politisk lære af denne sag. Kommissionen løj i 1995, i hvert fald undlod den at sige sandheden og hindrede dermed bevidst medlemsstaterne i at træffe forsvarsforanstaltninger for deres job og ofrede dermed arbejdstagerne på den fælles valutas alter, for den skulle sikres ubetinget fremgang. Det siger meget om dens autoritære adfærd og foragt for befolkningerne og landene. Men vi må ikke glemme, at den, der løj i går, også kan lyve i dag. Det er relevant at huske, når Kommissionen trods den voksende ulighed opfordrer os til med sænket hoved at løbe mod en sammensmeltning af valutaerne og en forening af de økonomiske politikker.

Eriksson, Sjöstedt og Svensson
Vi har hverken stemt for eller imod ved den endelige afstemning. Betænkningen indeholder en rigtig og højst nødvendig kritik af den stramningspolitik, som længe har præget Unionens officielle tænkning, og som har været den væsentligste årsag til massearbejdsløsheden og den sociale krise. Vi mener, at betænkningen repræsenterer et brud til fordel for en ekspansiv og stimulerende konjunkturpolitik.
Vi er imidlertid ikke enige i, at det vil være hensigtsmæssigt at gennemføre ØMU. Det er tværtimod ØMUbestemmelserne, som ligger bag den restriktive og depressionsfremkaldende politik, der føres i medlemslandene. Desuden indebærer ØMU en uniformisering af landenes politik, som ikke ville stemme overens med deres forskelligartede behov. Den ekspansive politik, som betænkningen helt rigtigt gør sig til talsmand for, står i modsætning til EU's monetære politik, hvorfor denne bør ændres, og tanken om en euro-valuta opgives.
Det monetære samarbejde bør have andre former, som er forenelige med en offensiv politik imod krisen og arbejdsløsheden.
Vi er også uenige i, at skattenedsættelser for virksomhederne og ophævelse af arbejdsretsbestemmelser - under den forføreriske betegnelse »fleksibilitet« - har nogen positiv konjunkturpolitisk eller strukturel virkning.

Gahrton, Holm og Lindholm
Kommissionens årsberetning er, som den plejer at være, ensformig læsning, idet den udelukkende lægger vægt på de rent økonomiske aspekter af EU, såsom finanspolitik og monetær politik. De spørgsmål, som almindelige mennesker taler om, f.eks. arbejdsløshed, nedskæringer i den offentlige sektor og miljøproblemer, er fuldstændig udeladt. Europa-Parlamentets beslutning må derfor betragtes som positiv læsning, idet den indeholder en rigtig og højst nødvendig kritik af den stramningspolitik, som længe har præget Unionens officielle tænkning, og som har været den væsentligste årsag til massearbejdsløsheden og den sociale krise.
Vi er imidlertid ikke enige i, at det vil være hensigtsmæssigt eller ønskeligt at gennemføre ØMU. Det er tværtimod ØMU-konvergenskriterierne, der ligger bag den restriktive og depressionsfremkaldende politik, der føres i medlemslandene. Sverige er et glimrende eksempel herpå. Siden den svenske regering i 1990-91 satte sig i hovedet, at Sverige skulle ind i EU og følgagtigt iværksatte en EU-politik på det økonomiske område med lav inflation som det vigtigste mål på trods af, at Sverige ikke ville blive medlem af EU før i 1995, er den svenske arbejdsløshed steget markant. ØMU indebærer en »samordning« af EU-landenes økonomiske politik, som derfor ikke vil tage hensyn til de regionale forskelle, der gør sig gældende i EU.
Den ekspansive politik, som betænkningen gør sig til talsmand for, står i modsætning til EU's monetære politik, hvorfor denne bør ændres, og tanken om en euro-valuta opgives. Det monetære samarbejde bør have andre former, som er forenelige med en offensiv politik imod krisen og arbejdsløsheden.

Gallagher
De to EU-strukturfondprogrammer for henholdsvis 1989-1993 og 1994-1999 har i høj grad bidraget til at øge den økonomiske vækst i irsk økonomi. Den gennemsnitlige indkomst pr. indbygger i Irland er nu på over 84 % af EU's gennemsnit, og det skyldes især store overførsler af EU-midler fra de europæiske regional-, social-, landbrugs-, fiskeri- og samhørighedsfonde.
Irlands seneste økonomiske fremskridt viser, hvad der kan gøres, hvis arbejdsmarkedets parter og regeringen følger en konsekvent, stabil makroøkonomisk politik, der bygger på fred på arbejdsmarkedet. Det er en proces, der startede i 1987, og som i vidt omfang har skabt ro på arbejdsmarkedet.
Selvom Irland har besluttet sig til at blive et af de lande, der kan opfylde Maastricht-konvergenskriterierne og dermed blive medlem af ØMU'en på trin 1, er der stadig en mængde grundlæggende problemer i irsk økonomi.
For det første får Irland mere end 11 % af den overordnede EU-strukturfondspakke for 1994-1999. Efter 1999 falder dette tal til 7 eller 8 % af pakken for 2000-2005. Den irske regering, der har øget udgifterne betragteligt i de seneste par år, har endnu ikke indført strukturer til at klare faldet i støtten fra EU efter 1999. Vækstraten i Irland har svinget mellem 7-10 % i de seneste par år, men den irske regerings udgiftspolitik har været rettet mod kortsigtet vinding, ikke langsigtet økonomisk strategi.
Jeg mener, at Irland bør gå med i ØMU'en ved første lejlighed, men vi skal have gennemført en regeringspolitik, der tager hensyn til ovenstående inflatoriske stigninger i de offentlige udgifter, det forhold, at der stadig ikke er tilstrækkelig finansiering af vigtige infrastrukturer, og at det bliver vanskeligt at bevare den nuværende vækstrate samtidig med, at den økonomiske aktivitet i andre EU-lande er svag.
Jeg er helt enig i, at EU's strukturfondmidler kan og skal tilstilles de regioner, hvis økonomi og gennemsnitlige indkomst pr. indbygger ikke ligger på EU-gennemsnittet.
Der skal være den størst mulige koordinering mellem udbetalingerne fra EU's strukturfonde gennem Den Europæiske Udviklingsfond og socialfondene på den ene side og de regioner i medlemsstaterne, hvis økonomi er bagefter de øvrige regioners, på den anden. I Irland skal vi for eksempel have sat gang i debatten om, hvordan de næste midler fra EU's strukturfonde skal bruges i årene 2000-2005.
Som parlamentsmedlem fra kredsen Connaught/Ulster mener jeg, at amterne Donegal, Cavan og Monaghan sammen med Connaught-provinsen skal have status som mål 1-regioner i årene 2000-2005.
Mål nr. 1-status, der giver regionerne ret til maksimumbeløb fra de europæiske regional- og socialfonde, tildeles normalt alene områder, hvis gennemsnitlige indkomst pr. indbygger er under 75 % af EU's gennemsnit. Amterne Donegal, Cavan, Monaghan og Connaught-provinsen kan og skal have ret til disse maksimumbeløb, da disse områder ikke hverken økonomisk eller konkurrencemæssigt klarer sig lige så godt som andre områder i Irland.
En ting må stå helt klart. Hvis EU alvorligt overvejer at forbinde strukturfondpolitikken med regionernes økonomi, får Connaught/Ulster-regionen mål 1-status i årene 2000-2005.

Hyland
Beskæftigelsen er forståeligt nok en af de alvorligste udfordringer, som beslutningstagere og politikere i Den Europæiske Union og medlemsstaterne står over for. Selvom situationen er i bedring, skal alle vi i offentlighedens tjeneste øge vor indsats for at fremme et godt klima for yderligere investeringer og økonomisk vækst, som kan skabe produktive, nye job.
Inflationen i Den Europæiske Union går i den rigtige retning, og BIP stiger; det gør det endnu vigtigere end før at forvalte denne positive tendens på en måde, der fremmer yderligere økonomiske aktiviteter, som kan skabe bæredygtige job.
Det glæder mig at kunne meddele, at de økonomiske politikker, der blev indført i Irland i 1987, begynder at bære frugt, og at vort arbejdsløshedsproblem (et af de værste i Europa) nu har taget en positiv drejning med et langsom, men stabil forøgelse i antal nye job.
Ordføreren nævner med rette den private sektors betydning for beskæftigelsespolitikken, men det sker kun, hvis regeringerne i de enkelte medlemsstater indfører politikker, som tilskynder til og belønner investeringer og risikovillighed.
I alt for mange tilfælde er omkostningerne ved at skabe nye job alt for høje, og høj beskatning, nationale sikringsbidrag og for mange love er forhold, der arbejder mod jobskabelse.
Der er da bedre for regeringerne at foretage de nødvendige økonomiske justeringer på beskatningssiden end at betale socialhjælp til de arbejdsløse.
I forbindelse med midlerne fra Unionen og nationale fonde til beskæftigelsesprojekter bør vi især lægge mærke til de vellykkede, eksisterende fællesskabsbaserede programmer som »LEADER« og »Country Enterprise Boards«, som har kunnet skabe beskæftigelse på et plan, som normalt ikke kan nås gennem nationalt baserede ordninger, og det har bidraget til at bevare en fornuftig infrastruktur mellem by og land.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater i Europa-Parlamentet har i dag stemt nej til betænkningen om Kommissionens økonomiske årsberetning 1997.
I betænkningen kritiseres Kommissionen for ikke at tildele ledigheden tilstrækkelig opmærksomhed, og vækstperspektiverne i EU anses for utilstrækkelige til effektivt at bekæmpe massearbejdsløsheden. Ledigheden tildeles i betænkningen stor opmærksomhed.
De danske socialdemokrater er enige i betænkningens approach til beskæftigelsesproblemet i Europa og går ind for udveksling af informationer og anden politik-samordning på en række områder, men kan ikke støtte kravet om nedsættelse af en form for økonomisk regering på EU-plan, som omtalt i punkt 13.

Lindqvist
Kommissionens beskrivelse af økonomien er urealistisk positiv.
ØMU løser ikke hovedproblemet, den store arbejdsløshed, men vil, på grund af sin ensidige satsning på prisstabilitet og kameralistiske økonomiske krav, meget vel kunne forværre det yderligere med endnu flere arbejdsløse til følge.
Udvalgets udtalelse er betydelig mere realistisk og synes også at være et udtryk for, at man har forstået en del af de problemer, som ØMU rejser, om end der ikke drages nogen slutninger heraf. Man taler om at øge efterspørgslen og investeringerne uden at synes at forstå, at det er ØMU, der hæmmer hele udviklingen og lægger låg på overalt i Europa. Derfor har jeg stemt imod betænkningen.

Wolf
Desværre har et tilfældigt flertal forpurret et centralt element i betænkningens politiske krav: Kravet om nedsættelse af arbejdstiden som et moment, der ikke kan forkastes, i en mere omfattende politik til omfordeling af arbejde og indkomst. Af de disponible instrumenter er der ikke andre, der virker så hurtigt! Det er et nederlag for den nye politik, der samtidig begynder at vokse, med Renault-arbejdernes euro-strejke, med de europæiske protestmarcher mod massearbejdsløshed, prekær beskæftigelse og social udstødelse, med den europæiske forsamling for fuld beskæftigelse, med Den Europæiske Faglige Sammenslutnings kommende aktionsdag.
Bortset fra, at jeg ikke deler ordførerens optimisme med hensyn til, at en rettidig indførelse af ØMU'en i dens nuværende skikkelse kan forenes med en ny, økosocial politik, er der ellers meget i betænkningen, der går i den rigtige retning, nemlig i retning af et økosocialt omsving, hvor kampen mod massearbejdsløshed reelt har førsteprioritet.
Ellers gælder netop: Vi ses igen ved debatten om broad economic guidelines , mine damer og herrer, der stadigvæk bukker under for den neoliberale ideologi!
Betænkning af Metten (A4-0105/97)
Berthu
Hr. formand, Metten-betænkningen, som vort Parlament netop har vedtaget, bekræfter desværre frygten hos alle dem, der tror, at omkostningerne ved at forvalte den fælles valuta i høj grad overstiger de besparelser, som den muliggør i form af forenkling eller reduktion af vekselgebyrer.
Ved første øjekast ser det ud, som om denne betænkning behandler et sekundært, teknisk spørgsmål. Der har længe eksisteret et system for gensidig finansiel støtte mellem medlemsstaterne i tilfælde af, at en af dem får alvorlige problemer med betalingsbalancen. Denne mekanisme bruges ikke særlig ofte (den blev brugt sidste gang i 1993 over for Italien), hvilket er let at forstå, da det enkelte land har ret til at føre en selvstændig økonomisk politik, også selv om den er mere eller mindre koordineret med de andres.
Spørgsmålet var, om man skulle bevare denne mekanisme efter indførelsen af den fælles valuta. Mettenbetænkningen siger ja. For det første fordi nogle lande ikke umiddelbart deltager i den fælles valuta. Dernæst og især fordi en sådan mekanisme bliver endnu vigtigere for deltagerlandene, fordi deres økonomiske politikker svejses sammen, og man skal finde et fælles system til at hjælpe hinanden med at afbøde de asymmetriske rystelser, som kan opstå, og som ville påvirke alle de andre. Det er det centrale i en afgørende drøftelse.
I den kommende monetære union, som den er vedtaget i Maastricht-traktaten, findes der ikke et føderalt, europæisk budget, som kan fungere som støddæmper i tilfælde af lokal eller global krise. Der findes med andre ord ikke et fællesskabsinstrument til bekæmpelse af asymmetrisk uligevægt.
Hr. Metten fik altså denne idé til at udfylde hullet, som Parlamentet støtter uden forbehold. Han foreslår, at den nuværende mekanisme for økonomisk støtte til betalingsbalancerne erstattes med et mere omfattende system, der har fået navnet »støttemekanisme til fremme af økonomisk og monetær stabilitet«, som vil kunne supplere den kommende stabilitetspagt. Men hvor kommer de penge fra, der skal finansiere dette nye system?
Her kan vi se, hvordan regningen for den fælles valuta gradvis stiger. Som vi forudsagde allerede i begyndelsen af forhandlingen, opdager vi om nogle år, at disse ulemper er meget større end fordelene, og at de omkostninger, som den medfører, er meget højere end det, man kan tjene på den.

Torres Marques
Jeg stemte for hr. Mettens betænkning, fordi det heri foreslås, at medlemsstater, som til sin tid ønsker at deltage i Den Økonomiske og Monetære Union, skal kunne anvende mekanismen for mellemfristet betalingsbalancestøtte, såfremt de har betalingsbalanceproblemer. Denne mekanisme opererer via kapitalmarkedet, via lån garanteret af fællesskabsbudgettet til en gunstig rentesats. Lånevilkårene er usædvanligt gode, og den begunstigede medlemsstat skal efterleve et genopretningsprogram, som godkendes af Rådet af Økonomi- og Finansministre.
Det spørgsmål, der nu rejser sig, er, om denne lånemekanisme skal ophøre for de medlemsstater, der deltager i tredje fase af ØMU'en og dermed i euroen, eller om den skal have en anden udformning, men dog bevares i samme ånd som nu.
Det skal bemærkes, at for de lande, der deltager i euroen, skal betalingsbalancekonceptet rekonstrueres, da størstedelen af de kommercielle og finansielle operationer vil blive foretaget i euro. I Portugal foregår således omkring 80 % af samhandelen med EU-lande, og i forhold til de lande, der deltager i euroen, kan man ikke måle de finansielle strømme i forskellige valutaer. Det samme vil ske i forbindelse med turismen og de øvrige valutatransaktioner.
Bortset fra dette må der, som det hedder i Kommissionens økonomiske årsberetning for 1997, tages hensyn til, at »EU's handel med tredjelande er forholdsvis begrænset i forhold til størrelsen af EU's økonomi; den åbenhed er stort set identisk med den grad af åbenhed, der kendetegner USA og Japan. I 1995 lå graden af åbenhed i EU på omkring 10 % sammenlignet med 12 % i USA og 9 % i Japan. Det betyder, at globaliseringen af samhandelen kun har direkte indflydelse på en begrænset del af økonomien i EU«.
På trods af de begrænsede økonomiske virkninger af globaliseringen kan det forudses, at Den Europæiske Unions medlemsstater eller denne som helhed af ekstraordinære årsager kan få betalingsbalanceproblemer, navnlig fordi arbejdskraftmobiliteten i modsætning til, hvad der er tilfældet i USA, er lav i Europa - hvilket bl.a. skyldes sprogforskelle -medens det føderale systems automatiske stabilisatorer og Forbundsbudgettets omfang i USA har en afbødende virkning.
Jeg støtter således Europa-Parlamentets beslutning, hvori Kommissionen anmodes om at udarbejde og forelægge Parlamentet og Rådet et forslag til forordning om en støttemekanisme til fordel for medlemsstater, som i den tredje fase af ØMU har betalingsbalancevanskeligheder, og det foreslås, at mekanismens maksimale omfang udgør en procentdel af de deltagende medlemsstaters bruttonationalprodukt.
Efter vores mening er dette instrument nødvendigt for at imødegå eventuelle stramninger som følge af stabilitetspagten.

Wolf
Betænkningen af hr. Metten behandler et vigtigt problem på en rigtig måde. Desværre er den for forsigtig. Uden en effektiv finansiel udligningsordning vil overgangen til ØMU'ens 3. fase ikke kunne udvikle sig, så den er forenelig med regionale eller socialpolitiske hensyn. Det er så meget mere presserende, som kravene fra Parlamentet ikke vil blive opfyldt inden for en overskuelig fremtid om at udforme EMS II således, at tilpasningsbyrderne fordeles symmetrisk og solidarisk.
Pagten for »stabilitet og vækst« skal ikke »støttes«, men fuldstændig ombygges: I en pagt for fælles overgang til en ny, social og økologisk bæredygtig udviklingsmodel. Her giver Metten-betænkningen ikke nogen energisk orientering. Desuden forbigår den i tavshed mulighederne for finansiering - helt i overensstemmelse med dens alt for beskedne oplæg.
En sådan energisk orientering bør f.eks. stille 1 % af EU's BNP til rådighed for en sådan udlignings- og katastrofesikringsfond. Så vil den da i det mindste som udgangspunkt kunne opfylde sin funktion. Til det formål skulle der eventuelt reserveres nye skatte- og afgiftskilder i EU (energiskat o.l.).
(Mødet udsat kl. 13.15 og genoptaget kl. 15.00)

Situationen i Albanien
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelser fra Rådet og Kommissionen om situationen i Albanien.

Patijn
Fru formand, det er mig en stor fornøjelse at imødekomme Parlamentets anmodning om afgivelse af en redegørelse om Albanien. Situationen i Albanien er stadig ustabil. Den nationale forsoningssregering under premierminister Fino opererer forsigtigt mellem socialisterne på den ene side og præsident Berisha på den anden side. Modsætningerne mellem de vigtigste politiske grupperinger er stadig store. Selv om regeringen i en række byer atter har genoprettet den offentlige orden, finder der stadig røverier, plyndringer, gangsterforbrydelser og skyderier sted. Situationen er derfor stadig uforudsigelig. Utallige mennesker flygter til nabolandene, især Italien. Medierne må operere under vanskelige omstændigheder, og en endelig dato for valget, som man allerede tidligere var nået til enighed om, er stadig ikke fastlagt. Foreløbig går man ud fra perioden juni-juli i år.
På anmodning af den danske formand for OSCE tog Østrigs forhenværende kansler, Dr. Franz Vranitzky, personligt den 8. marts i år til Tirana. Det pres, som bl.a. Den Europæiske Unions formandskab under drøftelserne den 7. marts i år udøvede på de albanske myndigheder, samt de bestræbelser, som Dr. Vranitzky og andre personer i det internationale samfund har gjort sig, har medvirket til, at præsident Berisha har bebudet et fremskyndet valg. Der er tillige dannet en national forsoningsregering under ledelse af premierminister Fino, som kommer fra den sydlige del af landet. Der er også udarbejdet anbefalinger med hensyn til støtte fra det internationale samfund ved indledningen af en dialog mellem regeringen og oppositionen, indsamling af våben, forberedelse af et nyt valg, udkast til en ny grundlov og behandlingen af makroøkonomiske problemer. Det generelle Råd for Den Europæiske Union besluttede den 24. marts i år at sende en delegation til Albanien, som vil rådgive om humanitære, økonomiske og politiske spørgsmål samt om sikkerhedsspørgsmål. Denne rådgivende delegation vil fungere inden for rammerne af OSCE, som vil koordinere det internationale samfunds bestræbelser i Albanien.
De forskellige internationale operationer skal i den forbindelse hver især spille deres egen rolle. Billedet ser omtrent sådan ud: Den almene koordinering vil være i hænderne på den personlige repræsentant for formanden for OSCE, Dr. Vranitzky. Han vil blive bistået af en lokal stedfortræder, som endnu skal udnævnes, og som Unionen vil foreslå. Denne stedfortræder vil rapportere til både OSCE og Rådet for Den Europæiske Union. Men det endelige ansvar for koordineringen ligger hos OSCE.
Til forberedelse af Den Europæiske Unions rådgivende delegation har en forberedende delegation arbejdet i Albanien fra 26. marts til 2. april i år. I denne sidstnævnte delegation deltog repræsentanter fra det nederlandske formandskab for Rådet, Kommissionen, OSCE og Europarådet samt fra Det Forenede Kongerige, Italien og Grækenland. Delegationen havde til opgave at afgive en udtalelse om den endelige rådgivende delegations opgaver og sammensætning, og den forberedende delegation aflagde rapport den 4. april i år. Om delegationens resultater vil der på kort sigt finde drøftelser sted i Wien både inden for rammerne af Den Europæiske Union og i OSCE.
Selv om der på forskellige områder stadig skal træffes endelige beslutninger, synes det internationale samfunds aktiviteter i hvert fald at komme til at omfatte følgende tre elementer. For det første den humanitære nødhjælp med Den Europæiske Union i den ledende rolle samt en styrkelse af det albanske politis kapacitet, med muligvis en koordinerende rolle for Den Europæiske Union i samarbejde med Europarådet. Endvidere vil der blive nært samarbejdet med IMF og Verdensbanken med hensyn til den strukturelle bistand.
For det andet er der den mere politiske del: valg, menneskerettigheder og demokratisering. På dette område vil OSCE i nært samarbejde med Europarådet spille en vigtig rolle.
For det tredje en multinational beskyttelsesstyrke, hvortil forskellige lande vil levere mandskab. Denne multinationale styrke, som FN's Sikkerhedsråd i mellemtiden har godkendt, står under ledelse af Italien og vil koncentrere sig om styring af den humanitære hjælp samt bidrag til sikkerhed for internationale organisationer, som arbejder i Albanien. Mellem lederen af styrken og OSCE's repræsentant i Tirana vil der finde en nøje afstemning sted.
Om den rådgivende delegations mandat og struktur vil der inden for rammerne af Den Europæiske Union og OSCE finde nærmere drøftelser og en endelig beslutningstagning sted. Jeg vil imidlertid her komme ind på en række aspekter med hensyn til specifik bistand og de mulige midler med henblik herpå. Det drejer sig først og fremmest om offentlig orden og politi. Den forberedende delegation har konstateret, at der hos de albanske myndigheder findes behov for materiel støtte og ganske særligt på længere sigt også rådgivning og uddannelse. For frem for alt at få et bedre indblik i uddannelses- og rådgivningsbehovene er det ønskeligt, at et team på ca. 20 politifolk optages i den rådgivende delegation. Den forberedende delegations rapport viser, at hvad angår rammerne for politielementet, tænkes der på en sammensætning foretaget af Den Europæiske Union og Den Vesteuropæiske Union i samarbejde med Europarådet. Polititeamet vil foruden rådgivning også kunne påtage sig en overvågningsaktivitet i fire politidistrikter i Tirana, idet også indsamling af information udgør en del af behovet. Polititeamet skal endvidere fremsætte specifikke anbefalinger med hensyn til den mulige assistance til det albanske politi på kort og mellemlang sigt.
Så noget om, hvordan situationen følges. I øjeblikket opererer ECMM (European Community Monitoring Commission) i Albanien med en gruppe på ti observatører. Efter tilpasning af det eksisterende memorandum med de albanske myndigheder kan ECMM-observatørernes arbejde udvides til at omfatte hele Albanien, og antallet vil kunne øges til 24. Med denne udvidelse af ECMM-indsatsen vil det være muligt at lade to til tre teams operere i hver region, det betyder i Tiranas omegn, i den nordlige del omkring Shkodër og i den sydlige del omkring Gjirokastër. Et forslag med henblik herpå skal endnu vedtages i Rådet.
For så vidt angår forberedelsen af valget og demokratiseringsprocessen, vil OSCE i nært samarbejde med Europarådet beskæftige sig med demokratisering, frie medier og menneskerettighedssituationen. For det andet forberedelsen af valget, ydelse af teknisk bistand ved udarbejdelsen af en valglov, observatører ved valget og eventuelt tilsyn med indsamlingen af våben. Det forekommer mig ikke at være en misundelsesværdig mission.
Endelig er der den humanitære bistand. Der er stadig ikke tale om en generel humanitær nødsituation, men en sådan vil kunne opstå inden for nogle uger. Som følge af plyndringen af hospitaler og af myndighedernes strategiske fødevarelagre og lukningen af grænserne samt på grund af den nationale mangel på sikkerhed er den normale tilførsel og distribution af fødevarer og medicinalvarer alvorligt forstyrret. Herved kan der opstå en nødsituation navnlig i sociale institutter som hospitaler, børnehjem og alderdomshjem. Også den del af befolkningen, som lever af sociale ydelser udgør en sårbar gruppe. Det drejer sig her om omkring 150.000 familier. Distributionen skal koncentreres om tydeligt anførte kategorier af mennesker, som har behov herfor, altså navnlig de førnævnte institutioner og samfundets svageste.
På længere sigt har den forberedende delegation anbefalet økonomisk og finansiel bistand til Albanien. Tilstrækkeligt sikre og stabile forhold er imidlertid en forudsætning herfor. Det ser ud til, at PHARE-programmet ikke behøver en betydelig omlægning her. Kommissær Van den Broek vil uden tvivl kunne skaffe nærmere oplysninger herom.
Om eventuel støtte til genoprettelse af infrastrukturen kan der først tales fornuftigt, efter at skaden er gjort op.
Endelig håber jeg, at det er tydeligt, at Den Europæiske Union i lyset af de komplekse problemer i Albanien står over for en stor udfordring. Det er lige så tydeligt, at bistanden ikke udelukkende vil kunne afhænge af Den Europæiske Union. På denne baggrund er det af største betydning, at Unionen på alle planer samarbejder med andre institutioner såsom OSCE og Europarådet, og at der finder en effektiv koordinering af bestræbelserne sted. Komplementariteten af de forskellige bestræbelser er i denne forbindelse væsentlig. Kun gennem en sådan udformning af samarbejdet kan det internationale samfund på en optimal måde bidrage til løsningen af krisen i Albanien.

Van den Broek
Fru formand, ligesom rådsformanden vil jeg gerne på Kommissionens vegne understrege, at der også efter vor opfattelse i øjeblikket i Albanien ikke så meget er tale om en humanitær nødsituation, men i allerførste række om en politisk og social krise, som skal bringes under kontrol. Ligesom i forbindelse med den sidste forhandling for en måned siden vil Kommissionen kraftigt opfordre alle parter til at respektere det kompromis, som dengang i marts blev opnået mellem oppositionen og præsident Berisha, og dermed give genoprettelsen af den offentlige orden og autoritet en chance og sætte overgangsregeringen i stand til hurtigst muligt og effektivt også at tage fat på forberedelsen af det planlagte og aftalte valg.
I tilslutning til det, som hr. Patijn har sagt derom, kan jeg hertil føje, at jeg sammen med fru Bonino, som er ansvarlig for spørgsmål vedrørende humanitær bistand, selvfølgelig følger situationen nøje og har truffet de nødvendige foranstaltninger - hun har truffet disse - for at forberede os, hvis der alligevel skulle opstå en humanitær nødsituation. Med henblik på dette formål er der for øvrigt også gennem Det Internationale Røde Kors ydet støtte for 2 millioner ECU, fordelt over fødevarer og medicin, og der er truffet forberedelser med henblik på at lede fødevarelagre, som allerede er til stede i området, til nye bestemmelser. Det drejer sig her om forråd, som nu er oplagret i regionen Kroatien, fortrinsvis mel og sukker. Og det er hensigten at lade den første distribution af disse forråd falde sammen med oprettelsen af en multinational beskyttelsesstyrke. Dette gælder situationen på kort sigt.
På længere sigt tænkes der på tilgængeligheden af omfattende mængder hvede og mel, hvor det er nødvendigt, uden imidlertid at destabilisere den endnu eksisterende lokale produktion og salget. Det er fortsat et punkt, der skal lægges vægt på. Der kan træffes beslutning om eventuel omlægning af PHARE-midler, så snart der er et klart billede af behovene. Nogle projekter, såsom genopbygning af fængsler, skal fremskyndes, og foruden den nødvendige genopbygning skal der også ydes fuld teknisk bistand. Men vurdering deraf skal foretages af eksperter, som kan gå i gang, så snart sikkerhedssituationen, for øvrigt ikke kun i Tirana, tillader det. Og det gælder selvfølgelig også for gennemførelsen af projekterne.
Der tænkes også på makroøkonomisk bistand, men med henblik herpå er det faktisk ikke blot nødvendigt, at der er kontakt med IMF og Verdensbanken, men også at der i hvert fald foreligger tilsagn fra og træffes foranstaltninger af regeringen i Tirana med hensyn til centralbankens funktion, og med henblik herpå skal der derfor udarbejdes et nyt budget. Den rådgivende delegation, som snart tager afsted, og som rådsformanden allerede talte om, vil bestemt også have til opgave at assistere og rådgive ved den makroøkonomiske genopretning.
Til sidst, fru formand, vil jeg sige, at jeg sammen med fru Bonino kort inden dette møde her i Parlamentet havde lejlighed til at tale med hr. Fatos Nano, som for øvrigt også er til stede her i salen. Vi har med taknemlighed hørt om det socialistiske partis beslutning om at indtage de 9 pladser i parlamentet, som det havde fået tildelt ved valget i maj sidste år. Det bidrager bestemt til udvidelsen af de formelle politiske drøftelser, for det er selvfølgelig stadig sådan, at det kun gennem fælles bestræbelser fra alle politiske strømninger, præsidenten og den nye regering vil lykkes albanerne at slå ind på vejen mod politisk og økonomisk genopretning. Fru formand, i sagens natur kan den rådgivende delegation, som rådsformanden har talt om, regne med Kommissionens fulde støtte.

Roubatis
Fru formand, formanden for Rådet opremsede alle begivenhederne, og det var interessant nok, det var venligt gjort, men det var også skuffende. Det er ikke nok at opremse begivenhederne, hr. minister. Nu har vi fået nok af ord; der skal handling til, og det gælder ikke kun OSCE og Europarådet, men også Den Europæiske Union. En europæisk befolkning er i akut nød. Den lider under de alvorlige fejltagelser, der er begået af et menneske, som er kommet til magten ved uheldige omstændigheder, ved hjælp af voldelige valg og forfalskede resultater. Den lider også, fordi de fleste af os valgte ikke at gøre noget efter de mislykkede valg i maj sidste år. Vi krævede ikke, at de blev kendt ugyldige, vi krævede ikke et omvalg. Vi undervurderede klagerne, som der ellers var mange af. Nogle var tavse, andre støttede aktivt hr. Berisha, men alle har vi ført Albanien ind i den krise, det gennemlever nu. Kommissæren har helt ret i, at krisen er politisk.
I dag har Europa-Parlamentet imidlertid gjort noget godt: et overvældende flertal af Parlamentets medlemmer har vedtaget et beslutningsforslag, der sætter tingene på plads. Lederne af de største partier i Albanien, der støtter de demokratiske ændringer, har med deres tilstedeværelse i Strasbourg - de befinder sig i salen her i dette øjeblik - faktisk hjulpet os til bedre at forstå, hvad det er, der sker i dette land. Fatos Nano, det socialistiske partis leder, Neritan Tseka, formand for den demokratiske alliance, der som observatør er medlem af Den Europæiske Kristelig-Demokratiske Sammenslutning, og Skender Kinoussi, formand for det socialdemokratiske parti, har i disse dage haft møder med alle de politiske grupper.
Det ser ud til, at oprettelsen af den nationale forsoningsregering er det første trin i en proces med institutionelle forandringer - dette er opmuntrende. Det giver os lejlighed til at vise, at vi agter at gøre noget. Rådet har ikke kunnet nå til enighed om en fælles aktion for at løse problemerne i Albanien. Europa-Parlamentet opfordrer Rådet til at revidere sin holdning. Heldigvis er der medlemslande - Grækenland, Italien, Frankrig, Spanien og Østrig - der har indset, at der må gøres noget, og som netop nu er til stede i Albanien.
Den albanske befolkning har brug for os. Den har brug for hjælp, ikke kun for at overleve, men også hjælp til at skabe forandringer. Et uafhængigt retsvæsen, frie radio- og tv-medier, frie valg, deltagelse af alle demokratiske politikere i valgene, kontrol med det hemmelige politi er alt sammen områder, hvor vi kan hjælpe. Ingen tvivl om, at Europa-Kommissionen, hr. Van den Broek og fr. Bonino, er parat til at handle. Rådet har pligt til at give dem mulighed herfor. Albaniens problem er et europæisk problem. Lad os nu gøre noget for at hjælpe europæiske borgere.

Pack
Fru formand, kære kolleger, som jeg allerede her har redegjort for i sidste mødeuge, er Albanien et skrækkeligt eksempel på, hvad et kommunistisk regime gør over for mennesker. De vil i lang tid være ude af stand til at omgås de nye friheder samt kriminelle, også kapitalistiske elementers forførelser.
Det glæder mig, at Rådet i dag har givet en forklaring, som jeg støtter meget, hvori der er tale om, at ICMM fremover skal påtage sig en vigtig opgave i dette land. For hvis vi kun yder finansiel støtte, vil vi ikke kunne klare at skabe eller stabilisere demokratiske strukturer, nej, der er i dette land også behov for personel hjælp fra europæiske lande.
Min gruppe hilser dannelsen af en samlingsregering velkommen. Vi støtter denne regering under præsident Berisha, men vi glæder os ligeledes over, at socialisterne er vendt tilbage til deres pladser i parlamentet. Vi forventer, at alle albanske politikere tager deres ansvar alvorligt og ikke afventer, at vi alene bringer løsningen udefra. Det kan vi ikke klare! Vi glæder os over Ministerrådets beslutning om at tillade nogle medlemsstater et fælles, snævert samarbejde, dvs. udstationering af soldater til beskyttelse af den humanitære hjælp og som stabilitetsfaktor i regionen.
Naturligvis ville en virkelig fælles aktion have været endnu mere effektiv, men denne fleksible håndtering af udenrigspolitiske instrumentarier er et glædeligt fremskridt, når vi sammenligner med, hvordan vi i tidligere år var lammede i Bosnien og det tidligere Jugoslavien.
Socialisterne i Albanien spiller desværre stadigvæk en tvivlsom rolle. De har den 28. marts søgt officielle kontakter til de selvudnævnte oprørsledere i stedet for at støtte de dér retmæssigt valgte kommunalbestyrelser og borgmestre også af deres egen partifarve. Samtalerne med disse oprørere skal begrænses til spørgsmålet om aflevering af våben. Når vi som medlemmer af Europa-Parlamentet ikke længere er villige til at støtte de kommunalpolitikere, der blev valgt på legal vis i september, hvordan kan vi så forvente det af oprørerne, navnlig da deres politiske og erhvervsmæssige herkomst er særdeles tvivlsom?
Min gruppe går ind for et hurtigt valg, men det er en betingelse for dette valg, at alle har adgang til massemedierne, og at våbnene afleveres. Det sidste er også særdeles vigtigt for at befri de normale borgere i Albanien, og det er jo det store flertal, for angsten netop også for de bevæbnede bander. Også flygtningestrømmen kan kun standses, hvis anarkiet i Albanien igen forvandles til lov og orden, dvs. hvis den offentlige orden genoprettes. Hvad angår den byrdefordeling, der kræves i det fælles beslutningsforslag, i forbindelse med flygtningenes optagelse, så beder jeg om forståelse for, at jeg kun gerne ser dette krav rettet mod dem, der i de senere år har været meget tilbageholdende på det punkt.
Udstationeringen af den europæiske sikkerhedsstyrke skal ske hurtigt. Men det drejer sig ikke kun om beskyttelse af den humanitære hjælp, men også slet og ret om demokratiets overlevelse i Albanien. Her tæller hver dag.

Caccavale
Fru formand, jeg deler ikke den optimisme, der skinner igennem rådsformandens ord vedrørende situationen i Albanien, som forværres fra minut til minut. Først og fremmest fordi det FN-mandat, der sammen med visse staters gode vilje gør det muligt at sende en multinational styrke til Albanien, er et meget skrøbeligt mandat, da det ikke giver mulighed for at indsamle våben og afvæbne militserne. Der er i øvrigt tale om en situation, hvori Rådet endnu en gang har vist, at det ikke kan leve op til sit eget ansvar på grund af frygten for brug af retten til at nedlægge veto, i dette tilfælde, mener jeg, fra Det Forenede Kongeriges side. De mekanismer, der gælder for den europæiske udenrigspolitik, er utilstrækkelige, og der hersker i dag stor fare for den militære og humanitære mission, som skal til at begynde i disse timer, så meget mere som der i Albanien hersker meget stærke anti-europæiske og anti-italienske følelser efter den opsigtsvækkende sænkning af det albanske skib, der krævede over 80 dødsofre i Adriaterhavet. Der vil være væbnede mænd, der ønsker hævn, og som vil provokere og være rede til at skyde på hvem som helst.
Til alt dette kommer de erklæringer, der er fremsat af den italienske udenrigsminister, som fra FN har modtaget mandat til at lede missionen, og som går ind for at afsætte Berisha, selvom dette ligger uden for FN's mandat. Jeg spørger mig selv, og jeg spørger forsamlingen, om tanken til syvende og sidst virkelig er den at genoprette freden og skabe betingelser for genoptagelse af demokratiet, og ikke at overtage en politisk rolle i styret af Albanien.

Frischenschlager
Fru formand, jeg vil gerne først takke hr. kommissær og hr. Patijn for deres betænkninger og understrege, at Den Liberale Gruppe her i huset naturligvis vil støtte alle humanitære hjælpeaktioner, der er påbegyndt, også indsættelsen af en militær beskyttelsesenhed, der desværre igen er nødvendig for i det mindste at sikre den humanitære hjælp.
Men vi bør i den forbindelse også spørge, om denne fejludvikling, der finder sted dér, ikke også skyldes påvirkninger udefra. Vi skal huske på, at der i forhold til befolkningstallet ikke er noget land, der har fået så megen støtte fra Den Europæiske Unions område som Albanien, og dét på grundlag af en aftale, der har forudsat en demokratisk udvikling; alligevel udviklede der sig dér så at sige et etpartistyre for år tilbage, alligevel var der udskejelser fra det hemmelige politis side osv.
Jeg spørger mig selv, og jeg spørger Dem, hr. kommissær, om der ikke er gået noget galt her, siden denne store hjælp ikke har virket, men først og fremmest, hvorfor de demokratipolitiske grundlag i dette samarbejde kunne gå i glemmebogen. Det er, tror jeg, et vigtigt punkt, som vi bør beskæftige os med.
Et andet punkt: Hr. Patijn har i stærke vendinger nævnt OSCE's rolle i de løbende aktioner. Men jeg spørger mig: Hvor var OSCE, da det drejede sig om at gøre opmærksom på denne udvikling i rette tid? For det er jo OSCE's egentlige, meget vigtige opgave at være et politisk advarselssystem for kriser, der er ved at bryde ud. OSCE har ikke varetaget denne opgave, og derfor bør vi også inddrage det spørgsmål i vores overvejelser, hvordan man kan reformere denne OSCE-videreudvikling.
Albanien er et nyt eksempel på, hvor uomgængelig en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik er i Den Europæiske Union, og vi bør derfor gøre alt for også rent faktisk at skabe denne som instrument for Den Europæiske Union.

Vinci
Fru formand, Italien har ved flere lejligheder i dette århundrede været besættelsesmagt i Albanien og søgt at kolonisere det. I det Albanien, der nu er kommet ud af det stalinistiske diktatur har den sædvanlige kapitalisme, den sædvanlige italienske mafia og de sædvanlige politiserende italienere i disse år på alle måder gjort glimrende forretninger på bekostning af den fattige befolkning. Uden støtte fra visse italienske bander kunne besvigelserne igennem pyramideselskaberne ikke have fundet sted. Den italienske regering har været og er fortsat blandt de mest dæmpede kritikere af valgsvindelen, Berishas autoritære regime og hans indblanding i pyramideselskaberne. For to uger siden sank et civilt albansk fartøj fyldt med kvinder og børn i Otranto-renden efter en kollision med et italiensk marinefartøj, der havde til opgave til at hindre det i at nå den italienske kyst.
Af alle disse grunde er det uhensigtsmæssigt at betro Italien ledelsen af en humanitær mission til Albanien. Derfor er der i realiteten ikke tale om en humanitær mission, men en koloniseringsoperation, der benytter Albaniens anmodning om humanitær bistand som skærmbræt.
Der er derfor tale om en i det væsentlige militær operation og derfor ikke nogen garanti for, at man med denne mission baner vejen for frie valg i Albanien og navnlig et nyt præsidentvalg.
Vi anmoder De Forenede Nationer om at påtage sig det fulde ansvar for en humanitær aktion i Albanien i stedet for at udlicitere den til Italien og om, at den militære støtte til denne mission først og fremmest ikke må blive italiensk. Vi kræver endelig, at Den Europæiske Union påtager sig et større ansvar. Det er uacceptabelt, at den har bortliciteret Albanien til Italien. Vi har her det 117. tegn på en europæisk opbygning, der er absolut uigennemtrængelig for behovet hos de befolkninger, der lever i den eller i dens udkanter.

Tamino
Fru formand, vi må atter bemærke, at Europa-Parlamentet i de sidste måneder gentagne gange har beskæftiget sig med det albanske problem og gentagne gange drøftet lovligheden af de seneste valg, der har ført alle medlemmer af oppositionen til at forkaste dette resultat. Europa-Parlamentet opfordrede i sine beslutninger parterne i Albanien til dialog og krævede omvalg. Disse henstillinger er beklageligvis ikke blevet fulgt, og hverken Rådet eller Kommissionen har kunnet fremme en fælles politik for Albanien.
Over for begivenhedernes rivende udvikling og forværrelsen af krisen er det eneste land, der har krævet en aktion til fordel for det albanske folk, Italien, som dog havde en meget bestemt grund til at kræve denne, nemlig den voksende bølge af albanske flygtninge på sit eget område. Dette er givet ingen grund til at acceptere og finde det hensigtsmæssigt, at Italien skulle lede en mission for humanitær bistand i landet. Men vi må desværre konstatere, at den fælles europæiske politik har svigtet i Albanien, og stillet over for denne situation må vi tillige sige, at det i dag er nødvendigt at sende humanitær bistand, og at der kræves en tilstrækkelig eskorte ifølge det mandat, der er givet ved FN's Sikkerhedsråds resolution af 28. marts.
Vi må gentage, at det er uhensigtsmæssigt at lade Italien lede denne mission, så meget mere som enkelthederne vedrørende sænkningen af det albanske fartøj, der krævede 80 dødsofre, endnu ikke er klarlagt, men vi kan ikke sige, at vi i dag skal standse denne mission, der er en humanitær mission, der skal sikre genoptagelsen af det daglige liv i Albanien. Formålet med denne mission skal være ikke blot at beskytte fremførelsen af den humanitære bistand, men tillige genoprettelse af de lokale politistyrker ved en samarbejdsproces, der har til formål at nedkæmpe og afvæbne forbryderbanderne og således styrke de selvstændige interne albanske kræfters evne til i første række at løse deres egne problemer.

Dell'Alba
Fru formand, som De vil have bemærket, har vi i de to sidste indlæg fået en lille lektion i italiensk indenrigspolitik. Også jeg kunne sige, at et land, der ikke er i stand til at skabe respekt for retsstaten på sit eget område, måske er lidet egnet til at sætte sig i spidsen for den multinationale styrke. Men jeg siger det som medlem af oppositionen, fordi det, når man hører det fra autoritære repræsentanter for det flertal, der støtter den regering, der er i færd med at udsende missionen, måske er en smule vanskeligere at forstå her i EuropaParlamentet.
Jeg vil henvende mig til kommissær Van den Broek og sige ham tak for, at han i dag på ny har taget plads på Kommissionens bænk under drøftelsen af emner, der hører under hans kompetenceområde, og jeg håber, at han forstod, hvad jeg ville sige i går, hvor jeg henviste til adfærdskodeksen vedrørende kommissærernes tilstedeværelse.
Fru formand, vor gruppe vil uden begejstring stemme for dette beslutningsforslag om Albanien. Jeg siger uden begejstring, fordi Den Europæiske Union som allerede nævnt særlig her har vist sin absolutte mangel på evne til at forebygge og fastlægge farerne ved hele den demokratiske nedbrydningsproces, som vi har været vidne til Albanien, og ligeledes sin absolutte afmægtighed på den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitiks område, selvom det dog synes mig en smule yderligtgående at hævde, at de fire år med et frit marked og et frit demokrati har været værre end de foregående 50 år. Det hollandske formandskab, der er ved at gøre sig klar til at forelægge os et nyt traktatudkast, bør drage lære af dette eksempel - håber jeg - og i det mindste i sit udkast have kraft til at bestemme noget, der kan gøre det muligt for Den Europæiske Union at undgå den form for holdninger og adfærd, der bevirker, at vi alene er i stand til at udsende observatører og for øvrigt overlade vort ansvar til institutioner, der ikke absolut er indrettet til varetagelse af bestemte opgaver, eller til medlemsstater, som under store vanskeligheder og uden at have den fornødne styrke er tvunget til selv at påtage sig hele ansvaret.
Vi er imod, og vi er skeptiske over for muligheden af afholdelse af valg i juni, og vi finder først og fremmest, at denne beslutning kunne antyde nødvendigheden af et stående europæisk civilt og militært korps, der netop var i stand til at give Den Europæiske Union en egentlig fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.

Cellai
Fru formand, hr. kommissær, i dette øjeblik, hvor vi her i salen behandler situationen i Albanien, står Den Italienske Nationalforsamling i begreb med at vedtage et dokument, en teknisk aftale, der forpligter regeringen til straks at gennemføre FN's beslutning vedrørende bistands- og sikkerhedsmissionen med multinational militær deltagelse og under italiensk ledelse i Albanien. Der er tale om et dokument med en vanskelig tilblivelseshistorie, og som er blevet muligt som følge af den store grad af ansvarsfølelse, som hersker på den italienske centrum-højrefløj, over for et flertal, som ikke mere findes i Italien, og hvoraf en del, nemlig neokommunisterne på ny vil stemme imod. Del Polos beslutning viser stor ansvarlighed for Italiens frihed, for nationen, men tillige for Europa i anledning af, at Italien for første gang har fået betroet ledelsen af en international mission. Selvom vi kun kan understrege det utænkelige og uacceptable i, at to eller tre tusinde italienske soldater skal risikere livet i Albanien, uden at der bag dem findes en bredt forenet nation, der er bevidst om, at dette valg måtte træffes, og vi meget har påskønnet, hvad der i overensstemmelse med dette er skrevet i Vatikanets dagblad Osservatore Romano, må vi lige så fast endnu en gang tage afstand fra de store forsinkelser, hvormed Europa handler.
Den albanske krise har klart vist nødvendigheden af, at Europa endelig får en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Det er ikke længere forståeligt eller til at bære for vore egne borgere, af hvem vi i disse dage kræver ofre og nye skatter med henblik på at overholde de økonomiske parametre fra Maastricht, at dette Europa ikke kan finde frem til et minimum af samhørighed med henblik på inden for realistiske frister at udsende en humanitær styrke til et europæisk land, som er ved at gå i opløsning. Men også i denne vanskelige situation er diplomatiet i visse lande, som man plejer at sige, gået imod strømmen og har skabt bureaukratiske hindringer og forsinket afholdelsen af møder, som tværtimod burde have været afholdt meget hurtigt. Vi kan nu kun håbe på, at der på regeringskonferencen til syvende og sidst findes en løsning, således at en fælles beslutning inden for disse sektorer kan træffes hurtigt og med stemmeflerhed blandt medlemsstaterne.
Men vi hører dog også visse positive toner. Til trods for alle de forsinkelser og al den mere eller mindre skjulte sabotage er en europæisk fredsstyrke nu ved at afgå til Albanien. Der er for første gang tale om en udelukkende europæisk fredsstyrke, som bliver operativ uden afgørende støtte fra USA.
Et yderligere positivt moment er det, at det er Italien, der påtager sig rollen som koordinator af missionen, og at de øvrige europæiske lande, der deltager i selve missionen, har vist Italien tillid. I forbindelse med denne italienske ansvarlighed vil jeg understrege det underlødige i de erklæringer, der er fremsat i Østrig af formanden for Det Liberale Parti, Haider, der har kritiseret sin regering, ikke for deltagelsen i missionen, men for at den har accepteret, at denne skulle ledes af det italienske kontingent.
Dersom denne vanvittige racistiske erklæring var blevet bekræftet, ville den være gået hånd i hånd med den anden, som i går blev afgivet af en italiensk viceminister som repræsentant for det største italienske venstreparti i regeringen, der tillod sig utidigt og arrogant at tillægge den humanitære bistands- og sikkerhedsmission det politiske mål at vælte den demokratisk valgte præsident Berisha.
Vi står klart over for skizofrene, uansvarlige og måske for nogles vedkommende nostalgiske holdninger over for Enver Hoxhas tidligere barbariske kommunistiske styre. Vi må håbe på, at Europa og Italien virkelig i denne vanskelige situation kan bidrage til på ny at skabe frie og demokratiske forhold i dette plagede land.

Imbeni
Fru formand, jeg vil ikke yde mit lille bidrag til at forvandle denne forhandling til en forhandling mellem italienere. Den vil jeg overlade til Nationalforsamlingen og Senatet, som i går har fastlagt vort lands politik. Jeg vil her benytte mig af rådsformandens og kommissærens tilstedeværelse til at tilkendegive den store betydning af, at man bemærker nogle kritiske passager, der har medført denne krise. Kommissær Van den Broek siger med rette, at der ikke i øjeblikket først og fremmest er tale om en krise eller en humanitær nødsituation. Det kan der som rådsformanden har sagt blive tale om i løbet af kort tid, men der er særlig tale om en socio-politisk krise. Jeg vil tilføje, at der tillige er tale om en institutionel krise af meget stort omfang. Men man må spørge sig selv, hvordan man kan være nået til denne situation. Og selvom jeg ikke kan kræve, at rådsformanden og kommissæren højt og klart siger, hvad de tænker om ansvaret for, at det er kommet så langt, vil jeg tillade mig at erindre om, at vi som europæisk union, som unionslande har haft en del af ansvaret f.eks. ved med næsten lukkede øjne at sige god for det valgfusk, der har fundet sted. Vi har foregivet, at det var bedst at acceptere dette valgresultat, selvom vi vidste, at visse ting var foregået anderledes end de burde. Præsident Berishas beslutning om at lade sig genvælge af et ret føjeligt parlament var givet en beslutning, vi ikke var enige i, men som vi naturligvis ikke kunne gribe ind i, og det har sikkert været den brand, der blev kastet ind i benzinen.
Det har ligeledes været en fejltagelse at tro på den meddelelse, vi officielt fik fra efterretningstjenesterne om, at væbnede bander havde besat området i det sydlige Albanien. Der er ganske vist også væbnede og kriminelle bander, men der har først og fremmest været tale om en voldsom opposition i uacceptable former mod præsidenten, netop i forbindelse med to utrolige begivenheder, nemlig hans eget valg så at sige af sig selv, og den økonomiske krise i forbindelse med pyramideselskaberne.
Når vi nu ikke ønsker, at der også i fremtiden skal finde kritiske begivenheder sted, må vi træffe vigtige valg. For så vidt angår interventionen til støtte og bistand - her henvender jeg mig særlig til kommissær Van den Broek - må vi sørge for god kontrol af de ruter, som bistanden fra Den Europæiske Union skal følge. Det er klart, at vi ikke har gjort dette i tilstrækkeligt omfang.
Hr. rådsformand, i forbindelse med de forestående begivenheder, vil jeg spørge Dem, om vi ikke, selvom vi ikke har været i stand til at fremme en fælles aktion som europæisk union - hvilket givet ville have været bedre - nu kan gøre noget for at råde bod på den manglende indsats til støtte for afholdelsen af valgene. Hvorfor kan der ikke, naturligvis med støtte fra Den Europæiske Organisation for Sikkerhed og Samarbejde i Europa og andre internationale organisationer tillige iværksættes en fælles aktion fra Den Europæiske Unions side til støtte for den valgproces, der senere skal føre til afholdelsen af valgene og fornyelse af forfatningen?

Sarlis
Fru formand, mine damer og herrer, Rådet har indtil nu ikke truffet nogen beslutning om at iværksætte en fælles aktion i Albanien som fastsat i artikel 1, stk. 3 i traktaten; men Kommissionen har heller ikke anmodet Rådet om at vedtage en sådan fælles aktion, sådan som Kommissionen har ret til at gøre i henhold til artikel I, stk. 8.3 i traktaten. Hvad er der i virkeligheden sket? Den Europæiske Union har via Rådet erklæret sin tilslutning til Sikkerhedsrådets resolution og støtter nu virkelig OSCE's initiativer.
Grækerne og Grækenland har tilbudt at yde - og yder - af sine sparsomme midler humanitær og anden bistand til den albanske befolkning, der er i så stor nød, og det samme gør andre medlemsstater. Men Den Europæiske Union som institution, der repræsenterer 15 befolkningers og regeringers fælles vilje, er ikke til stede i Albanien.
Mine damer og herrer i Rådet og Kommissionen, Parlamentet kender ikke årsagerne til, at De ikke ønsker en fælles aktion. Hvisken i krogene og korridorsnak er ikke nok. Skyldes det ligegyldighed eller indbyrdes uenighed? Eller er De af den opfattelse, at Den Europæiske Unions interesser bedst tjenes af en ikke-interventionspolitik? Hvad årsagerne så end er, er de imidlertid ikke gode nok til at retfærdiggøre Den Europæiske Unions officielle fravær fra begivenhederne i Albanien. De aktuelle omstændigheder og nødvendigheden af at sikre de fremtidige muligheder for demokratisering og økonomisk restitution i landet kræver Den Europæiske Unions officielle, aktive tilstedeværelse.
Til sidst vil jeg henvendt til de italienske medlemmer fra alle fløje, der er til stede her i salen, sige, at Grækenland har accepteret Italiens ledelse af den styrke, der bliver sendt til Albanien, og har tillid til denne ledelse. Og jeg vil også sige, at denne beslutning er truffet og støttes både af den græske regering og den græske opposition. Vi står sammen i denne sag, bortset fra en lille politisk gruppe, og jeg vil gerne opfordre også til italiensk støtte til dette initiativ. Ingen af os kan bakke ud på nuværende tidspunkt - hertil er vore forpligtelser over for Albanien og den albanske befolkning alt for store.

Kaklamanis
Fru formand, da jeg hørte de ærede repræsentanter for Rådet og Kommissionen tale, måtte jeg stille mig selv spørgsmålet, hvilket Råd og hvilken Kommission de repræsenterer. For mig lød det, som om de talte om en anden verdensdel, ikke om Europa, og om en anden union, i hvert fald ikke Den Europæiske Union. De følte intet behov hverken for at undskylde eller for at udtrykke deres beklagelse over, at de lukkede øjnene, selv om de så begivenhederne udvikle sig i Albanien, for ikke at mishage deres særlige udvalgte, hr. Berisha.
Siden den seneste valgparodi i Albanien har medlemmer af alle Europa-Parlamentets grupper slået alarm flere gange med forskellige forespørgsler, og hver gang har vi fået det samme svar: «Vi kan oplyse det ærede medlem, at vi vil undersøge de fremførte anklager og holde Dem orienteret«. Men vi har ingen oplysninger fået. Hvilket vi for øvrigt aldrig får, når vi stiller spørgsmål, så stor er Deres foragt for Europa-Parlamentet. De tragiske begivenheder i Albanien kom bag på Dem. Selv nu er De ikke kommet længere end til det stadie, hvor De, som De selv sagde, følger situationen. Deres indbyrdes stridigheder og forskellige interesser hindrer Dem i at skride til fælles handling og føre fælles politik som Den Europæiske Union i Albanien.
Har De virkelig nu forstået, hr. rådsformand, at Berishas politi bør irettesættes? Har De endelig forstået, at der findes en albansk mafia, og at den humanitære bistand risikerer at havne i de forkerte hænder og ikke komme den albanske befolkning til gode? De får her den sidste chance for at følge de politiske linjer i EuropaParlamentets beslutningsforslag. De er de moralsk ansvarlige for, hvad der er sket i Albanien, ligesom De er de moralsk ansvarlige for, hvad der skete i det tidligere Jugoslavien, og det er sidste gang, at Europas befolkninger tilgiver Dem.

Pettinari
Fru formand, til forskel fra medlemmerne af min gruppe har jeg personligt underskrevet og vil stemme for kompromisforslaget til beslutning om Albanien, fordi jeg er enig i dens indhold og særlig i, at det haster med at udsende en international humanitær mission. Den Europæiske Union og særlig Italien er efter min opfattelse politisk og moralsk forpligtet til at hjælpe regeringen med at skabe national forsoning og genoprette et klima for fredeligt samvær og normalisering af demokratiet og alle de politiske kræfter i Albanien, enten de udgør flertallet eller oppositionen, herunder grupperne i syd, som kræver, at FN følger den internationale mission op, som skal ledes af mit land.
At undlade at komme Albanien til hjælp i dag ville være en undladelsesforbrydelse, mens det er rimeligt og rigtigt, at Europa beskæftiger sig med demokratiets skæbne i et land, som ligger i Europa, og hvis politik indgår i den europæiske. I øvrigt kan de, der også her i min egen gruppe har taget til orde mod missionen, ikke foreslå holdbare umiddelbare alternativer, der ikke blot består i almindeligt holdte politiske planer, der ikke løser krisen i landet på kort sigt.
Efter min opfattelse må man støtte statsminister Finos koalitionsregering i alle dens politiske krav, fordi denne regering i dag er den eneste talsmand, der er i stand til at styre Albanien, og i denne forbindelse ville præsident Berisha efter min opfattelse gøre vel i at påtage sig sit ansvar og effektivt bidrage til en politisk løsning af den albanske krise, først og fremmest ved at stille sit mandat til rådighed for den nationale forsoning og fremme afholdelsen af nye valg.
Jeg vil nu rette en kritik mod Rådet og Kommissionen for at have glimret ved deres fravær i denne krise og overladt spørgsmålet til Italien alene og begrænset sig til at være tilskuere til udbruddet af krisen og flygtningestrømmen uden at røre en finger. Selv kommissær Bonino har forholdt sig fuldstændig tavs på sit kompetenceområde, nemlig flygtningebistanden. Jeg anklager derfor de europæiske institutioner for at have forholdt sig passive og således svigtet deres rolle som støtte for den italienske regering i den svære krise, den er indblandet i. Jeg håber på en ny fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, der også gennem afstemninger med simpelt flertal kan hindre nye kriser. For så vidt angår Albanien går løsningen via omgående udsendelse af den internationale styrke, som jeg støtter, idet jeg også mod opfattelsen i min gruppe vil stemme for den.

Titley
Fru formand, jeg vil indlede mit indlæg med at udtrykke min beundring for de mange modige mænd og kvinder i Albanien, som har sat deres liv og dagligdag på spil i forsøget på at bevare fred, orden og anstændighed i dette land. Deres mod fortjener vor beundring og støtte.
Vi ved alle, hvad vi tænker inderst inde, og hvad vi frygter, nemlig at Albanien bliver til et nyt Bosnien, og hvis det sker, eksploderer hele Balkan. Der er i den sammenhæng, at vi skal se dagens forhandling. Så selvom vi beundrer den indsats, som Rådet og Kommissionen hidtil har gjort, må vi sige, at der bestemt skal gøres mere.
Jeg deler den bekymring, nogle medlemmer har givet udtryk for i dag over, at den multinationale beskyttelsesstyrke ikke er tilstrækkeligt repræsentativ. Der lægges helt ærligt for megen vægt på Italien i et område, hvor historien burde fortælle os, at vi ikke burde placere Italien i en alt for udsat position. Der er altid i sådanne situationer fare for, at beskyttelsesstyrken bliver en del af problemet i stedet for af løsningen, og det er den risiko, vi løber ved ikke at have en bredere sammensat beskyttelsestyrke.
Hvis der nogensinde har været et tidspunkt for europæisk solidaritet, så er det da nu, og jeg er helt enig med dem, der har opfordret til fælles handling i Albanien, for historien har lært os, at hvis vi vender det døve øre til Balkan, skader det os alle. Vi har alt for længe vendt det blinde øje til det, der sker i Albanien, og nu må vi tage følgerne. Vi skal skaffe humanitær hjælp, vi skal have genskabt freden, vi skal sikre, at der gennemføres rigtige valg baseret på frie medier og respekt for loven. Det bliver ikke let, og det kræver en meget større indsats, end vi hidtil har været rede til at yde.

Fontana
Fru formand, på to minutter kan man kun sige to ting. Den første angår Unionens rolle i den nuværende krise i Albanien, en rolle, som trods støtte fra FN ikke indebærer, at Unionen skal påtage sig det fulde og direkte ansvar på grundlag af den gældende traktat. Der er nemlig tale om en samlet deltagelse, selvom missionen i Albanien i første række kun omfatter visse af medlemsstaterne med Italien i spidsen. Man har nu det indtryk, at Unionen endnu en gang har forpasset en historisk lejlighed til at udøve en førstefødselsret, der vindes i marken, og som ingen i verden af politiske, kulturelle og geografiske grunde ville vove at sætte spørgsmålstegn ved. Risikoen ligger i, at der i det gamle Europa fortsat består den situation, som Luigi Sturzo beskrev med disse ord: «I alle staterne er alle borgerne ubevæbnede, og alene regeringen er bevæbnet.« På vort kontinent er alle staterne bevæbnede, og alene de internationale myndigheder er ubevæbnede. Og da der ikke hersker fred uden ret eller ret uden sanktioner, må det enten lykkes for Europa hurtigst muligt at skaffe sig en enhedsstruktur for sikkerhed og forebyggelse af kriser, eller også er det dømt til at være fange i naturstaten, hvori ethvert folk er henvist til alene at skaffe sig retfærdighed og regrediere i barbariet, således som det er sket i Bosnien og meget vel kan ske i Albanien.
For det andet vedrører det virkelige problem i Albanien i dag, således som det er blevet sagt, ikke så meget de humanitære aspekter, levnedsmidler og lægemidler, som den påtrængende nødvendighed af at genetablere statsmagten på demokratisk grundlag og gøre loven til den højeste autoritet. En autoritet og en suverænitet, som i Albanien legitimeres fra grunden, dvs. ved nationale og først og fremmest lokale valg. Heraf følger, at der ikke i Albanien kan findes andre legitime autoriteter end statsoverhovedet og regeringschefen. Der er kun nogen sandsynlighed for, at missionen vil lykkes, dersom man respekterer disse elementære regler. Den er derimod dømt til ynkeligt at mislykkes, dersom man ikke bekæmper den leninistiske tendens, der endnu findes i det socialistiske parti, som regeringen Fino har en tendens til at støtte, samtidig med at han etablerer politiske aftaler med oprørsgrupperne og de bevæbnede bander.

Ephremidis
Fru formand, det er besynderligt, men jeg er nødt til at sige det: Rådet og Kommissionen har med deres erklæringer forsøgt at spise os i Europa-Parlamentet af med en kop »politisk kamillete«, som herefter, via massemedierne, skulle gå videre til den europæiske offentlighed.
Hør godt efter, for dette er noget, De ikke kan lukke øjnene for! Der er tale om åbenlys og brutal militærintervention i et uafhængigt europæisk land. Der er tale om en intervention for at støtte Berishas korrupte og røveriske mafia-styre, som De har opfostret og næret og nu vil holde hånden over igen. Men De har ikke ret - hverken De eller FN, under Annan, eller nogen andre organisationer - til at fratage den oprørte albanske befolkning dens umistelige ret til selv at afgøre sin skæbne. Ingen anden har denne ret. De og alle andre, der står bag denne beslutning, som ikke nævner Berisha, og som giver sin uforbeholdne støtte til den militære intervention, har heller ingen ret til at træffe sådanne beslutninger her fra Deres lænestole, og sende vore sønner, den europæiske befolknings sønner, ud i, hvad der måske bliver en massakre, hvor de skal dræbe andre og selv vil blive dræbt. Hvorfor? Af hensyn til illegale interesser og indflydelsessfærer i Albanien.
Mærk Dem mine ord! Det vil aldrig gå godt, for før eller siden vil krisen bryde ud igen, og De vil ikke kunne skabe demokrati fra de multinationale militærkaserner. Det bliver et »discount-demokrati«. En variation af Berishas demokrati!

Hoff
Fru formand, har man fulgt debatten i dag, har man konstateret, at den ikke kun føres med kølig forstand, men at den til dels ikke er fri for emotioner. Ved den nuværende situation i Albanien nytter det overhovedet ikke noget at skælde ud på kommunismen, at skælde ud på de albanske efterfølgere, der heller ikke har spillet nogen strålende rolle. Og de, der stadigvæk taler om socialisternes tvivlsomme rolle i Albanien, må spørge sig selv, om dét ikke er det forkerte tonefald.
Det gælder nemlig nu efter min mening om, at alle, der har den gode vilje, koncentrerer alle disponible kræfter for at forbedre forholdene i Albanien, for at samarbejde, og også Berisha er nødt til at deltage konstruktivt i denne genopbygningsproces og bidrage til den.
Jeg vil gerne påpege, hvor seriøst vores Parlament hidtil og også igen i dag har ført debatten om situationen i Albanien. Jeg tror, at debatten og også det fælles beslutningsforslag, der kommer ind på alle vigtige elementer, viser, at vi er villige til at gøre det nødvendige for at være med til at støtte opbygningen i Albanien af nye strukturer på politikkens og økonomiens område; det har alle talere jo også givet udtryk for i debatten.
Trykket ligger på fælles, for uden fællesskab vil opgaven ikke lykkes. For så vidt håber jeg, at Rådets og også Kommissionens bebudede tiltag ikke har været tomme løfter.
I begyndelsen var der i debatten tale om de ca. 500 millioner ecu, der er tildelt Albanien via PHARE-programmet. Kommissionen vil - ikke i dag, men på et eller andet tidspunkt - skulle stille sig det spørgsmål, hvor disse penge er blevet af. Da jeg var i Albanien, så jeg i hvert fald ikke nogen af de projekter, der angiveligt har modtaget støtte herfra. Jeg tror, man afsluttende må sige, at det internationale fællesskab, og især Den Europæiske Union, OSCE samt Den Internationale Valutafond nu har til opgave at støtte den makroøkonomiske udvikling i Albanien, for at den albanske befolkning igen får en fremtid. Ellers, tror jeg, vil der på lang sigt eksistere dårlige forhold i dette land. Vi er i hvert fald villige til at bidrage med vores del til dette arbejde.

Papayannakis
Hr. formand, jeg vil stemme for det fælles beslutningsforslag, selv om det er mangelfuldt, da det ikke behandler det problem, vi skal løse, særligt tilfredsstillende. Problemet er et tillidsproblem. Det er umuligt for os at forstå, hvor dybtliggende albanernes mangel på tillid er - mangel på tillid først og fremmest til Berisha og hans regering og for det andet til os, hele Den Europæiske Union. Og den er berettiget. Mange har støttet og støtter stadig Berisha, som er den hovedansvarlige for de uregelmæssige valg og den politiske krise, den hovedansvarlige for pyramidesvindelen og den hovedmistænkte for alle forsøgene på at anvende ureglementerede løsninger i Albanien. Han er helt igennem utroværdig. Hvis vi vil genoprette tilliden, må vi støtte den nationale forsoningsregering, Den Europæiske Union må være til stede længe før valget og under valget og bistå i spørgsmål, der vedrører genoprettelsen af demokratiet, og der må ikke herske den mindste mistanke om, at vi støtter Berisha, før han selv er bragt ude af billedet, og så er vi nødt til at kompensere for de tab, som ofrene for pyramidespillene har lidt. De nævnte det sidste gang, hr. kommissær; men jeg kan ikke se, at det er med i Deres erklæringer i dag, heller ikke i Rådets og desværre ikke i Parlamentets beslutningsforslag. Uden denne kompensation vil en politisk løsning være uholdbar.

Alavanos
Da det drejede sig om Beograd, stillede Den Europæiske Union sig på fredsdemonstranternes side imod byens borgmester, Milosevic. Og borgmesteren faldt. Da det drejede sig om Bulgarien, stillede EU sig på fredsdemonstranternes side imod Videnov-regeringen. Og Videnov-regeringen faldt. Det samme sker i dag med Hviderusland og Lukasenko. Man spørger derfor sig selv, hvorfor EU fortsætter med at støtte og tolerere et styre, som underminerer den demokratiske udvikling i Albanien, nemlig Berisha og hans tilhængere, mens USA, som vi bestandigt følger i hælene på, nu har taget afstand fra Berisha.
Allerede da Den Europæiske Union fulgte valget, og selv de socialistiske regeringer sendte deres præsident til landet før valget eller dekorerede Berisha, påpegede venstrefløjen - og vi gentager advarslen i dag, hvor vi er midt i en politisk krise, som hr. Van den Broek også sagde - at vi, før vi sender en fredsstyrke ud, er nødt til at imødegå de politiske problemer og fjerne den faktor, som underminerer den demokratiske proces i Albanien, ikke som hævn, men for at Albanien kan overleve.
Vi beklager, at Europa-Parlamentet i stedet for at skubbe Rådet i den rigtige retning med sin fælles beslutning, kompromisforslaget, i virkeligheden blot tager Rådets holdninger til sig og udviser en skræmmende savoir-vivre over for Berisha. Vi opfordrer til vedtagelse af vor gruppes ændringsforslag, som blandt andet kræver præsident Berishas afgang, der vil forbedre situationen i Albanien.

Patijn
Fru formand, De vil forstå, at det ikke er let at reagere på indlæg fra tyve forskellige ærede medlemmer, hvoraf mange, med rette siger jeg, har udvist særligt engagement i og følelser med hensyn til udviklingen i Albanien. Jeg må udtale forståelse for disse følelser, for somme tider bliver jeg grebet af rædsel, når jeg ser, hvordan et europæisk nabofolk kan ende i en sådan tilstand af anarki og selvfornedrelse. Jeg tror, at vi alle sammen er overordentligt berørte af det, og det er også meget beklageligt.
Når jeg vil reagere på hovedtrækkene i de ærede medlemmers indlæg, skelner jeg mellem tre spørgsmål, som konstant tages op her. Det første spørgsmål er: Har vi forudset dette, og har vi reageret hensigtsmæssigt? Det andet spørgsmål: Da det totale sammenbrud begyndte i februar/marts, reagerede Den Europæiske Union da hensigtsmæssigt? Det tredje spørgsmål: Skal vi ikke gribe ind med meget mere robuste militære midler, end dem, der nu er under forberedelse?
Det er de tre slags spørgsmål, som jeg skelner imellem.
I anledning af det første spørgsmål vil jeg gerne opfordre Dem til ikke bagefter at erklære os selv for klogere, end vi var dengang. Det er naturligvis nemt at se tilbage og sige: Vi har begået den fejl, og det skulle vi have forudset. Men det har vi ikke. Der er dog arbejdet meget systematisk i det forløbne år. For det første er det forbandede valg i maj 1996 omhyggeligt fulgt af en delegation fra OSCE. Der er udarbejdet en rapport derom, hvori der er udøvet megen kritik af valget, og hvori det blev anbefalet at afholde nyt valg i en række distrikter. Rådet for Den Europæiske Union har indtaget en tydelig politisk holdning hertil, i den forstand, at hvis OSCE-rapporten ikke gennemføres, er Rådet ikke rede til at tage yderligere skridt i udviklingen af forbindelserne med Albaniens regering, hverken med henblik på en konvention eller med hensyn til det økonomiske samarbejde.
På det tidspunkt var det diplomatiske instrument det eneste instrument, som Den Europæiske Union havde til rådighed. Jeg vil lige nævne, at der i efteråret blev afholdt lokalvalg, som Europarådet fulgte, og som efter Europarådets opfattelse forløb rimeligt. På det tidspunkt var den politiske vurdering, at Albanien igen havde foretaget en vis vending i retning af normale demokratiske forhold, således at noget af presset blev ophævet. I vinter er det blevet tydeligt, at der er meget mere galt, og i februar/marts begyndte egentlig opløsningen, måske igangsat af det kendte problem med pyramidespillene, men der ligger naturligvis et meget bredere problem til grund.
Krisen i Albanien er ikke nogen borgerkrig. Ved krisen i Albanien er det ikke den ene etniske gruppe, der står over for den anden, og det drejer sig ikke om den ene traditionelt rodfæstede politiske gruppering, som ikke under den anden dens plads under solen, det er i virkeligheden det fuldstændige sammenbrud af et socioøkonomisk system, de regerende myndigheders fuldstændige tab af autoritet, både på nationalt og på regionalt plan.
Da Rådet blev konfronteret dermed, var det første spørgsmål, som vi stillede: Vi må gøre noget, men hvad er vores angrebspunkt? Det første angrebspunkt, mine damer og herrer, er genoprettelsen af nogen form for offentlig orden, for ellers er der ikke noget at stille op. Altså først optage kontakt med de forhåndenværende samtalepartnere: præsident Berisha, de politiske partier og de andre tilstedeværende magthavere. Derfor har OSCE meget hurtigt sendt sin repræsentant, Dr. Vranitzky, og Rådet sin formand, udenrigsminister Van Mierlo, til Albanien. De har faktisk forsøgt at tilvejebringe en aftale mellem alle berørte politiske grupperinger, idet to elementer var vigtigst: for det første øjeblikkelige foranstaltninger med henblik på genoprettelse af den offentlige orden på et minimalt niveau, og for det andet anvendelsen af en fælles politisk proces, som skal føre til genoprettelse af de normale politiske og demokratiske forhold. Denne aftale er indgået, derpå dannedes Finoregeringen, og denne forsøger nu at handle. De, som siger: Vi skulle have valgt side, vi skulle have sagt til den siddende præsident, at han skulle træde tilbage, de benægter den højeste prioritet, nemlig genoprettelse af et minimum af offentlig orden, for under de daværende omstændigheder kunne man overhovedet intet stille op. Det er således den vej, som vi ikke har valgt. Når vi her i Forsamlingen hører: Det skulle De ikke have gjort, så tror jeg, at denne Forsamling, i hvert fald medlemmerne af Deres Forsamling, ikke indser, hvad højeste prioritet er, det er nemlig genoprettelse af den offentlige orden.
Det tredje spørgsmål er, og her tilslutter jeg mig også en række bemærkninger, som er gjort, om Den Europæiske Union ikke skulle have optrådt mere handlekraftigt. Der skulle jo være reageret hurtigt og med militær magt, osv. Dertil vil jeg sige følgende. Den Europæiske Union er ikke nogen militær organisation. Den Europæiske Union har ingen beføjelser til militære sager og har ingen beføjelser til forsvarspolitik. Inden for rammerne af forholdet mellem institutionerne drøfter vi således noget, som der ikke kan være tale om.
Det andet er, det har jeg allerede sagt, at problemerne i Albanien ikke består i to kæmpende parter, som vil hinanden til livs, og hvor en adskillelsesstyrke eller en ordensmagt skal gribe ind. Problemet er et fuldstændigt sammenbrud af det socioøkonomiske system og den nationale autoritet. I betragtning af sikkerhedssituationen der - og De har alle kunnet få kendskab til den albanske gennemsnitsborgers våbenbesiddelsesniveau - ville det have været fuldstændig uansvarligt, hvis en stor europæisk politistyrke eller militærstyrke uden at tænke særlig meget over det ville være lodset ind for lige at genoprette den offentlige orden. Jeg synes, at de, som implicit eller eksplicit opfordrer dertil, handler uansvarligt.
Jeg er overordentlig taknemlig for, at en række lande - ikke inden for rammerne af Den Europæiske Union, for den har ingen beføjelser til det, Rådet har ingen beføjelser på det militære område - har dannet en coalition of the willing , støttet af en kompetenceerklæring via en resolution fra Sikkerhedsrådet, med henblik på at stille en multinational beskyttelsesstyrke til rådighed. Denne bliver nu omhyggeligt udviklet. Det drejer sig om kompetenceområde, spredning, opbygning og samarbejde på den ene side og hele det indviklede arbejde med, hvor kommandostrukturerne findes, og hvilke rules of engagement der er på den anden side. Det er alt sammen ting, som skal overvejes mere omhyggeligt, for adskillige ærede medlemmer har sagt det: Situationen er stadig usikker. Sikkerhedssituationen er risikabel, og hvis man ikke optræder yderst varsomt, planlægger meget omhyggeligt og så vidt muligt går ud fra samarbejde med albanske myndigheder, som er rede til at samarbejde og også til at tilbyde deres tjeneste for også at kunne lade denne politimæssige, militære myndighed spille en rolle, så tror jeg, at vi kan forvente alvorlige skuffelser med hensyn til anvendelsen af militære midler.
Sammenfattende: Hvis man i Deres Forsamling vil give udtryk for frustration og forlegenhed over, at et europæisk broderfolk kan komme ud i en så ubehagelig situation, så har jeg den fulde forståelse herfor. Men jeg synes ikke, at man her skal give udtryk for den følelse, som vi også mærker i Rådet, men skal udvise en fattet vurdering for i de forskellige faser af den krise, som er ved at udvikle sig, at kunne gøre, hvad der er nødvendigt på et bestemt tidspunkt, og, det vil jeg endnu en gang gentage, hvad der er gennemførligt. Både i Albanien og i den politiske beslutningsproces har vi at gøre med noget, som er nødvendigt, men vi taler også om gennemførlighed.

Neil Kinnock
Fru formand, da jeg jo ikke har været til stede under hele forhandlingen, vil jeg blot sige fra min kollega, Hans van den Broek, at han beklager, at have været nødt til at forlade Parlamentet tidligere for at nå et fly. Det var bestemt ikke, fordi han selv ønskede det. Han bad mig også sige, at hvis der er specifikke spørgsmål eller detaljer, der opstår i løbet af forhandlingen, som han naturligvis følger med største opmærksomhed, vil han med glæde besvare disse specifikke spørgsmål skriftligt.

Roubatis
Fru formand, jeg mener, vi har pligt til at forhindre, at de europæiske vælgere får en forkert opfattelse af situationen. Og det er meget vigtigt at understrege, at det er ukorrekt, at vi ikke kendte til nogen valgsvindel.
For det første vidste vi, at der blev svindlet med valget, men gjorde intet.
For det andet er det ikke sandt, at vi prioriterede opretholdelsen af ro og orden, for hvis vi have gjort det, ville vi have afvæbnet og opløst det hemmelige politi.
Befolkningen greb til våben i Albanien, fordi vi ikke gjorde noget og således skuffede dem.

Formanden
Jeg har modtaget syv beslutningsforslag , fremsat i overensstemmelse med artikel 37, stk. 2, i forretningsordenen.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen torsdag kl. 12.00.

Situationen i Hongkong
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelser fra Rådet og Kommissionen om situationen i Hongkong.

Patijn
Fru formand, jeg vil takke Dem og Parlamentet for opfordringen til her i dag at tale om Hongkong. Om mindre end 12 uger vil Hongkong blive overgivet til Den Kinesiske Folkerepublik. Rådet imødeser Hongkongs fremtid med tillid og stoler på, at de tætte forbindelser mellem Det Forenede Kongerige og Den Kinesiske Folkerepublik vil garantere en smidig overgang. Med en god overgang for Hongkong kan der vindes meget. Hvad der sker med Hongkong, berører alle handelsnationer, også Den Europæiske Unions medlemsstater, hvis handel med Hongkong i 1996 beløb sig til godt 43 mia ECU. Hongkong er af væsentlig betydning som indfaldsport til Kina og et finansielt og kommercielt center for hele det asiatiske område. Vi må imidlertid aldrig glemme, at det med hensyn til Hongkongs fremtid også gælder fremtiden for Hongkongs 6 mio indbyggere, som har fået tilsagn om, at de kan fortsætte deres nuværende livsstil i de kommende halvtreds år.
De to parter ved overdragelsen, Det Forenede Kongerige og Den Kinesiske Folkerepublik, har ført udførlige forhandlinger og vil fortsat gøre dette for i de kommende fire måneder og også derefter at sørge for en smidig overgang. Mange aspekter af overgangen er allerede med succes færdigforhandlet og afviklet, såsom kontinuiteten i Hongkongs embedsmandsadministration. Rådet håber, at de øvrige overgangsproblemer i de resterende fire måneder vil blive klaret gennem gode drøftelser.
I de forløbne måneder har der fundet en række begivenheder sted, som er vigtige for Hongkongs fremtid. I december sidste år indførte Kina et midlertidigt lovgivende organ, den såkaldte Provisional Legislation , som fra 1. juli vil overtage det nuværende lovgivende råds, det såkaldte Legislation Council 's, opgaver. Rådet udtrykker håb om, at et sådant midlertidigt lovgivende organ ikke vil stå i vejen for en smidig overgang og for Hongkongs fremtidige udvikling. Rådet går ud fra, at det midlertidige lovgivende organ hurtigst muligt efter overdragelsen af suveræniteten vil blive erstattet af et permanent lovgivende organ, som vælges i overensstemmelse med de principper, der er fastlagt i den grundliggende lov, den såkaldte basic law .
Endvidere er hr. Tun Chi Wa udnævnt til fremtidig chief executive , og han har udpeget sine fremtidige rådsmedlemmer. Rådet hilser udnævnelsen af hr. Tun velkommen, hvorved et usikkerhedsmoment om overdragelsen er fjernet. Af valget af Tuns topembedsmænd og medlemmerne af det Udøvende Råd fremgår det, at han er fast besluttet på at garantere størst mulig kontinuitet i centraladministrationen, hvilket Rådet hilser velkommen.
Hr. Deng Xiaopings død, arkitekten bag princippet om ét land, to systemer, forventes ikke at føre til en ændring af Kinas politik med hensyn til Hongkong.
Det er nu på tide at rette vort blik mod fremtiden og have tillid til, at Den Kinesiske Folkerepubliks regering virkelig vil føre princippet ét land, to systemer ud i praksis fra 1. juli. En blomstrende og stabil særlig administrativ region, SARHK - jeg beder Dem undskylde dette akronym, men jeg har ikke fundet på det - er uden tvivl også den kinesiske regerings ønske.
Det Europæiske Råd i Dublin i december sidste år har på ny bekræftet den store betydning, som Den Europæiske Union tillægger den fremtidige fred og velfærd i den særlige region Hongkong som en del af Den Kinesiske Folkerepublik samt Den Europæiske Unions ønske om at gøre, hvad der er muligt, for at bidrage til en smidig overdragelse. Vi gør med megen energi en indsats for fortsættelsen af forbindelserne med SARHK i Verdenshandelsorganisationen og i andre tilfælde, hvori Hongkong kan handle autonomt i kraft af basisloven. Rådet har anmodet Kommissionen om i løbet af 1997 at fremsætte forslag, hvormed et nært økonomisk samarbejde med Hongkong kan garanteres bedst muligt. Rådet i Dublin understregede ligeledes sin fulde støtte til SARHK's specifikke status og dets borgere i alle henseender inklusive deres ret til repræsentative demokratiske institutioner, således som de allerede eksisterer.
Den fuldstændige gennemførelse af den fælles erklæring er den bedste garanti for, at Hongkong med succes vil fortsætte med at eksistere, og at dens indbyggere kan fortsætte med at leve livet, som de er vant til. Rådet vil derfor omhyggeligt føre tilsyn med overholdelsen af bestemmelserne i den fælles erklæring, som er en internationalt bindende konvention mellem Det Forenede Kongerige og Den Kinesiske Folkerepublik.
Konkluderende vil jeg sige, at mange betingelser for fortsættelsen af Hongkongs succes er opfyldt. Økonomien er sund, og menneskene synes at imødese fremtiden med tillid. Men det er uundgåeligt, at der også er tale om bekymringer og angst i denne periode. I tider med forandring er det normalt. Hvad der er påfaldende, er, at det for det meste er mennesker uden for Hongkong, som er bekymrede, medens størstedelen af borgerne i selve Hongkong i al almindelighed synes at imødese fremtiden mere optimistisk.
Det Europæiske Råd i Dublin har udtalt sin støtte til Hongkong. Rådet vil fortsat følge udviklingerne nøje, indtil overdragelsen af suveræniteten finder sted og også bagefter, når Kina med sin politik med ét land, to systemer vil udforme det, som så vil hedde special administrative region Hongkong . Rådet har tillid til Hongkongs fremtid og vil gøre en indsats for snævert samarbejde på alle mulige områder.

Neil Kinnock
Hr. formand, Kommissionen glæder sig over denne lejlighed til at drøfte Hongkong, og jeg takker Parlamentet for at gøre dette muligt i dag gennem disse forslag. Jeg vil her i dag kun tale om Hongkong, men Parlamentet kan være forvisset om, at den politik, jeg beskriver her, også vil dække Macao, der naturligvis i fremtiden vil blive behandlet mere indgående, både her og andre steder.
Med overførslen af overherredømmet over Hongkong, som hr. Patijn netop sagde, der sker om blot tolv uger, er denne forhandling meget relevant, men det er også en god lejlighed til at se på tiden efter overdragelsen den 1. juli og overveje, hvordan forholdet til Hongkong som en særlig administrativ region i Kina vil udvikle sig i fremtiden. Vi mener, at Hongkong kommer til at spille en vigtig, positiv rolle for vort forhold til Kina i de kommende årtier. Som det vil være Parlamentet bekendt, har Den Europæiske Union i de seneste år benyttet enhver lejlighed til at understrege den betydning, den tillægger Hongkongs fremtid. Det Europæiske Råd har gentagne gange understreget Unionens store interesse i Hongkongs fremtid og økonomiske velfærd. Den Europæiske Unions økonomiske interesser i Hongkong er både store i omfang og dybt rodfæstede. Hongkong er vor tiende største handelspartner med over 100 finansselskaber fra Unionen og omkring 250 europæiske virksomheder, der har oprettet regionalt hovedkvarter dér.
Men vore interesser er ikke alene økonomiske og kommercielle. Der bor flere europæere i Hongkong end i nogen anden by i Asien, og Hongkongs åbenhed betyder naturligvis, at vi har mange værdisæt til fælles. Hongkong er og bør derfor fortsat være en af vore vigtigste partnere i Asien. I de kommende uger vil Kommissionen derfor udarbejde en meddelelse, der også tilstilles Parlamentet, som indeholder en omfattende beskrivelse af vort fremtidige forhold til Hongkong.
Kommissionen mener, at en effektiv gennemførelse af den kinesisk-britiske fælles erklæring og fuldstændig overholdelse af grundloven (Basic Law) er den bedste måde at beskytte Den Europæiske Unions meget reelle interesser i Hongkong og også af stor betydning for at sikre forholdene for befolkningen i Hongkong. Vi sender dette klare budskab til regeringen i Den Kinesiske Folkerepublik ved enhver lejlighed. En effektiv gennemførelse af den fælles erklæring og grundloven (Basic Law) betyder, at Hongkong som en særlig administrativ region (SAR) under Kina kommer til at nyde godt af en høj grad af selvstændighed, ikke kun i økonomiske anliggender, men også administrativt, finansielt og retligt.
Erklæringen og grundloven (Basic Law) bekræfter også de centrale frihedsrettigheder i Hongkong, herunder ytringsfrihed, foreningsfrihed og religion, både i teori og praksis. Den internationale konvention om borgerlige og politiske rettigheder og den internationale konvention om økonomiske, sociale og kulturelle rettigheder vil fortsat være gældende i Hongkong.
Af indlysende grunde har der været mange bekymringer om, hvorvidt disse ordninger kan fortsætte i fremtiden. Disse ordninger findes imidlertid tydeligt beskrevet i den fælles erklæring og grundloven (Basic Law), og det skal betragtes som en grundlæggende garanti for befolkningen i Hongkong. Det er bestemt noget, som vi vil se nærmere på i de kommende år, og Kommissionen forventer, at der i den eksisterende fælles udenrigs- og sikkerhedspolitiske mekanisme tages hensyn til Hongkong, da FUSP-instrumenterne jo er opfundet til at blive brugt.
De dybe europæiske, amerikanske og japanske interesser i Hongkong er ikke den eneste grund til at have tillid til, at Hongkong fortsat vil være en vigtig partner i det internationale samfund. Den fælles erklæring er en international aftale, der beror hos FN, men det er endnu vigtigere, at den internationale dimension er et centralt aspekt i både den fælles erklæring og grundloven (Basic Law). Hongkongs stemme vil fortsat kunne høres som en selvstændig tone i mange internationale organisationer, og Hongkong vil kunne undertegne internationale aftaler på områder, der falder under Hongkong SAR's selvstændige ansvar.
I de kommende år forventer vi, at Hongkong bevarer sin status som en effektiv og selvstændig partner i økonomiske anliggender og på andre politiske områder, der er forbeholdt SAR. Jeg understreger, at det er i alles interesse, både i og uden for Kina, at bevare den internationale tillid til Hongkong. Usikkerhed om den lovgivningsmæssige proces og retssystemet i Hongkong kan kun være til skade for denne tillid. Derfor er vi bekymrede over en vis udvikling i de seneste måneder i forbindelse med den lovgivende forsamling og lovgivningen om borgerrettigheder.
Vi lever i en følsom tid, og det er meget vigtigt, at Hongkongs befolkning og det internationale samfund forsikres om, at demokratiet, borgerrettighederne og statssamfundet ikke opløses. En klar meddelelse om, at valg til en ny lovgivende forsamling, valgt på et frit, retfærdigt grundlag, helt bestemt bliver afholdt kort efter overdragelsen, vil være en utvetydig, vigtig sikkerhed for en stabil fremtid i Hongkong.
Hong Kong Special Administrative Region - SAR - som den er beskrevet i den fælles erklæring og grundloven (Basic Law) får naturligvis en enestående status, men selve dette enestående gør det dobbelt så vigtigt, at befolkningen i Hongkong, resten af Kina og det internationale samfund giver Hong Kong SAR en chance for at fungere efter hensigten. Jeg forsikrer Parlamentet om, at Hongkong ikke kommer ud af Kommissionens søgelys. Tværtimod kan vi, som vi foreslår i den kommende meddelelse, spille en rolle for bevarelsen af Hongkongs tradition for åbenhed og internationalisme ved at følge situationen meget nøje og for det andet ved at udvikle kontakten yderligere.
Vi har derfor til hensigt at overvåge og regelmæssigt rapportere om alle aspekter af livet i Hongkong, og jeg kan bestemt bekræfte, at dette kommer til at omfatte en formel, årlig rapport til Rådet og Parlamentet om alle spørgsmål af relevans for forholdet mellem EU og Hongkong, ikke mindst politiske og kommercielle anliggende, menneskerettigheder og samarbejde.
I Kommissionen påregner vi endvidere at bygge på det fremskridt, der er gjort i de seneste år, ved at intensivere båndene til Hongkong, som så mange europæiske borgere - studerende, besøgende og forretningsmænd - har gjort. Siden 1993 har vort kontor spillet en kritisk rolle for udviklingen af vort forhold til dette område, og vi tillægger dets rolle stor betydning som et uafhængigt kontor, der skaber en direkte forbindelse til Bruxelles. Kontoret vil også udøve denne funktion i fremtiden.
Vi vil arbejde på at sikre, at denne intensivering af forholdet fortsætter, og vi glæder os til en aktiv gennemførelse af den fælles erklæring og grundloven (Basic Law) og en yderligere udvikling i vort forhold til Hongkong i de kommende år.

Titley
Hr. formand, jeg vil gerne takke Kommissionen og Rådet for deres klare udtalelser og så begynde med at fortælle, hvad denne forhandling ikke handler om. Den handler ikke om Kina.
Efter den 1. juli vil Hongkong blive ledet efter princippet ét land, to systemer, og logisk nok skal Hongkong derfor diskuteres som en selvstændig enhed og må ikke kun bruges som en slags trojansk hest til at drøfte og kritisere Kina.
Vi har bedt om denne forhandling af to særlige grunde, som vi ønsker at understrege. For det første er Hongkong efter 1. juli ikke længere alene et britisk anliggende, det er et anliggende for hele Den Europæiske Union. Og for det andet - som også især hr. kommissær Kinnock sagde - er en fredelig overgang for Hongkong i alles interesse. Hongkong er verdens ottende største handelsenhed; det er regional havneby for Sydøstasien; og den er port til handel med Kina og som sådan en drivkraft for økonomisk vækst i verden.
En vellykket overgang vil være til fordel for alle. En mislykket overgang vil på samme måde være til skade for alle. En dårligt håndteret overgang vil især skade den vigtige politiske udvikling i regionen, herunder efter min mening Kinas eventuelle medlemskab af WTO, som vi alle håber på, hellere før end senere. Som både Rådet og Kommissionen har sagt, er der naturligvis ingen grund til, at overgangen ikke skulle gå godt. Den kinesiske regering har indgået en klar forpligtelse til at overholde grundloven (Basic Law) og den fælles erklæring, og jeg ønsker bestemt ikke at sætte spørgsmålstegn ved dette løftes ægthed. Beslutningen om at lade de eksisterende kinesiske tjenestemænd blive i Hongkong er et vigtigt tegn på tillid på dette område, især på grund af deres høje kvalifikationer.
Der er naturligvis et par områder, der vækker bekymring. Indførelsen af en foreløbig lovgivende forsamling var i værste fald ulovlig, som guvernøren påstår, eller i fald bedste uklog, uberettiget og unødvendig, som amerikanerne har sagt. Planen om at tilbagekalde eller ændre Bill of Rights Ordonnance - som omfatter bestemmelser fra den internationale konvention om borgerlige og politiske rettigheder - og Societies Ordonnance - som jo trods alt sigtede mod triaderne - samt Public Order Ordonnance, der omhandler møder og demonstrationer, må nødvendigvis skabe uro om fremtiden for menneskerettighederne i Hongkong. Den måde, som et forberedende udvalg hemmeligt foreslog disse foranstaltninger på, giver os heller ikke megen tillid til fremtiden.
Som formanden for advokatsammenslutningen i Hongkong for nylig skrev, er det sådan, at loven kræver, at processen med at vedtage og tilbagekalde love er åben, skal begrundes og være i overensstemmelse med loven. Jeg tror ikke, at disse forslag opfylder det krav, og derfor er det vigtigt, som hr. Kinnock også sagde, at der afholdes valg til en ny lovgivende forsamling så hurtigt som muligt. I henhold til artikel 70 i grundloven (Basic Law) skal disse valg afholdes inden for tre måneder efter opløsningen af den eksisterende lovgivende forsamling. Da det bliver opløst ved midnat den 1. juli - eller rettere et minut over midnat den 1. juli - skal disse valg afholdes i år og ikke til næste år, som der har været krav om fra forskellig side i Hongkong.
Et retssamfund er naturligvis af afgørende betydning for fremtiden, og alligevel har en kinesisk repræsentant, der kommenterede den foreløbige lovgivende forsamling, sagt, at dette system eksisterer under et retssystem, der er forskelligt fra den lovgivende forsamling i britisk Hongkong. Men man har lovet en videreførelse ned i de mindste detaljer af Hongkongs retssystem, og derfor må vi kræve, at loven anvendes konsekvent i henhold til grundloven (Basic Law).
Da jeg var i Hongkong, fortalte flere mig, at de, hvis retssager endnu ikke er afgjort, beder om at få dem udsat til efter den 1. juli, fordi de tror, at de måske får særbehandling efter den dato. Det må ikke ske. Der skal være respekt for loven. Hr. Tung fortalte mig ligeledes under en samtale, at han ikke ønsker udenlandsk indblanding i Hongkongs politiske aktiviteter. Det er jeg enig i. Jeg har jo også sagt, at millionærer fra Hongkong ikke skal støtte det britiske konservative parti, hvilket de hidtil har gjort! Men spørgsmålet er, hvor langt denne lov går. Omfatter den al politisk aktivitet, for i det tilfælde kan fagbevægelsen ikke deltage i internationale fora eller i menneskerettighedsgrupper.
Den bedste garant for menneskerettighederne er folks mulighed for at samarbejde på internationalt plan. Derfor er det vigtigt, at vi i dag får afsendt det budskab, at menneskerettighederne ikke bare er en ekstra luksus, de er en vigtig forudsætning for en moderne økonomi. Man kan ikke have økonomisk frihed uden politisk frihed. Derfor er det så vigtigt, at Ministerrådet taler med én stemme i denne sag - ikke som det har gjort i andre sager for nylig - og gør det klart, at vi vil gøre meget for at sikre Hongkongs fremtid og velfærd. Jeg bifalder derfor hr. Kinnocks udtalelse om, at Kommissionen vil overvåge overgangen i alle dens aspekter. På den måde kan vi sikre, at vi alle nyder godt af fortsat velstand i Hongkong.

McMillan-Scott
Hr. formand, jeg ønsker ikke at ødelægge den store enighed, der hersker under denne forhandling, for jeg ved, at de fleste af os er enige i den beslutning, der ligger på bordet. Men jeg vil dog påpege over for Parlamentet, at samtaler om Kina skaber visse problemer for medlemmerne af Det Europæiske Socialistparti, da jeg har hørt, at det kinesiske kommunistparti er en søsterorganisation til PSOE. Jeg ved virkelig ikke, hvorfor millionærer fra Hongkong ikke har givet penge til »New Labour«, men svaret taler vist for sig selv.
Jeg vil gerne takke Rådet og Kommissionen for deres kommentarer. Rådet kunne næsten have fået skrevet sin udtalelse i Paris; den optimistiske tone vedrørende Kinas intentioner kunne have været skrevet på fransk. Jeg har bemærket, at franskmændene er i Beijing for at søge at få ophævet EU's våbenembargo, og jeg vil gerne takke formandskabet for det arbejde, det har gjort for at få vedtaget en resolution om menneskerettigheder vedtaget i Genève. Det er måske begyndelsen på, at Den Europæiske Union beholder sine våben i stedet for at sælge dem til Beijing. Også tak til Kommissionen for en meget detaljeret udtalelse, der i høj grad forsikrer os om, at i hvert tilfælde Kommissionen vil tage et vist hensyn til situationen i Hongkong efter overtagelsen.
Det er ganske rigtigt, at Hongkong er af stor økonomisk betydning for Den Europæiske Union. Kommissionen har allerede beskrevet nogle af aspekterne herved, men jeg vil gerne sige, at der er 45.000 europæiske borgere i Hongkong; at Den Europæiske Union er Hongkongs tredjestørste handelsepartner efter Kina og USA; at Hongkong er Den Europæiske Unions tolvtestørste handelspartner i verden; og at vor eksport til Hongkong beløber sig til 2.000 ECU pr. indbygger i Hongkong, hvorimod Australien kun tegner sig for 400 ECU og Japan for 200 ECU. Hongkong har naturligvis fungeret som depot for eksport til Kina i flere generationer, men på det seneste - siden reformerne i Kina - er denne eksport steget med 500 %.
Som kommissæren sagde, har mange europæiske virksomheder hovedkontor i Hongkong, og der findes 44 banker fra Hongkong i Unionen. Så det viser lidt, hvor vigtigt dette område er for os i Europa, ikke kun for briterne, men for europæerne som helhed.
Jeg vil lige tilføje, at Hongkong med en befolkning på 6 millioner producerer omkring 23 % af Kinas rigdom som helhed og for indeværende nyder godt af et fuldstændigt demokrati. Jeg er sikker på, at Kommissionen omhyggeligt vil overvåge især den politiske og sociale udvikling i Hongkong efter valget, og jeg er enig med hr. Titley i, at der bør afholdes retfærdige, frie valg baseret på valgret for alle voksne inden for tre måneder efter overtagelsen den 1. juli. Det er efter min mening det vigtigste krav, som det internationale samfunds helt berettiget stiller til Kina, når det overtager området. Jeg deler ikke selv den overvældende optimisme, som hersker i Rådet og hos andre kommentatorer. Vi skal være på vagt, og det håber jeg, at hele Parlamentet vil være.

Caccavale
Hr. formand, det forekommer mig, at de skrøbelige løfter, der er afgivet af Kina, lidt efter lidt bliver svigtet. Hvad hr. Titley end siger, kommer vi ikke udenom, at Hong Kong-problemet netop er Kina. Også de traktater, der er undertegnet af denne store handelspartner for mange af Den Europæiske Unions medlemsstater, svigter, fordi det lovgivende råd, der blev demokratisk valgt i september 1995 vil blive opløst, dersom det står til det nye kinesiske styre i Hong Kong, og de love, der omhandler og beskytter pressefriheden og foreningsfriheden vil blive ophævet, og foreningerne ikke længere vil have ret til at opretholde forbindelser med udenlandske organisationer, og der vil blive indført begrænsninger for forsamlings- og ytringsfriheden.
Hvis vi ikke skal beskæftige os med Kina, hr. Titley, ved jeg ikke, hvad vi ellers skulle beskæftige os med. Jeg henvender mig naturligvis til Rådet, der har vist en optimisme, der efter min mening er ubegrundet på baggrund af den nuværende situation. Jeg finder derfor, at den forpligtelse, kommissær Kinnock har påtaget sig for os, til at sørge for, at Kommissionen iværksætter en fortsat og konstant overvågning af situationen i Hong Kong, vel er af stor betydning, men utilstrækkelig.
Vi kræver, at man inden udgangen af maj tilstiller Europa-Parlamentet en redegørelse for situationen for menneskerettighederne og de borgerlige frihedsrettigheder, og vi kræver, at Kommissionen udvider sin diplomatiske repræsentation i Hong Kong, og at situationen holdes under streng kontrol.

Watson
Hr. formand, det er tretten år siden, at den kinesisk-britiske fælles erklæring blev undertegnet; i 13 år har vi hørt briterne sige til deres europæiske partnere: «I skal ikke være bekymrede, Hongkong er sikker i vore hænder.« Der er nu mindre end 13 uger, til Hongkong bliver en særlig administrativ region under Den Kinesiske Folkerepublik; mindre end 13 uger for Europa til at beslutte sig til, hvordan vi skaber en sammenhængende fælles holdning til Hongkong, og hvordan vi løser de uafklarede problemer.
Rådsformanden talte om Hongkongs betydning for erhvervslivet. Jeg vil gerne fortælle ham, at problemer med demokratiet skaber problemer for erhvervslivet. Jeg synes ikke, at hans tale ser ud til at være skrevet i Paris, snarere i de hule haller i udenrigsministeriet i London.
Min prioritet er ikke kun erhvervslivet, det er menneskene. Formandens kollega, hr. Van Mierlo, var nødt til at skrive et brev til sine kolleger for ti dage siden om Europas manglende evne til at nå frem til et fælles forslag om Kina ved FN's menneskerettighedskonference i Genève. Hvis vi har et problem med menneskerettighederne for 1, 5 mia. mennesker, hvilket håb er der da for menneskerettighederne for de 6 millioner i Hongkong?
Hvis der er ét område, hvor de europæiske lande kunne drage fordel af at stå sammen bag det europæiske flag, så er det i forholdet til Kina. Kina har kundgjort sin hensigt om at tilbagekalde dele af Bill of Rights Ordonnance og 25 andre love og at nedlægge den direkte valgte lovgivende forsamling.
Så sent som i sidste måned tog jeg med en gruppe af andre medlemmer til Hongkong, og jeg kan fortælle rådsformanden, at frygten ikke kun findes udenfor, den findes også i Hongkong. Jeg håber, at Rådet sammen med Det Forenede Kongerige vil søge at få henvist spørgsmålet om nedlæggelsen af denne forsamling til den internationale domstol.
I Hongkong mødtes vi med regeringslederen, hr. Tung. Han er åbenbart en god mand, og han forsøger at udfylde dette vanskelige hverv, så godt han kan. Men hvis det viser sig, at der, når han taler om de traditionelle kinesiske værdier, er tale om de samme som de asiatiske værdier, der praktiseres andre steder i Asien, eller endnu værre som devisen famille-patrie-travail , der engang var så moderne her i Europa, så kommer de liberale, demokratiske kræfter, som vi også mødtes med i Hongkong, til at stå over for en meget stor opgave, og de får hårdt brug for vor hjælp.
Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe i Parlamentet ønsker, at Europa vedtager nogle nye nøgletemaer for overvågningen af situationen i Hongkong: årvågenhed, aktiv hjælp og ingen tolerance. Kina er verdens største totalitære stat. Lad os overtale dem til at indføre demokrati og frihed.

Moreau
Hr. formand, en fredelig løsning på problemet med Hongkong er et positivt eksempel på, at det kan lade sig gøre at forhandle sig frem til en løsning på et meget vanskeligt problem. På et tidspunkt hvor der er så mange konflikter i verden, også i Europa, synes jeg, at vi skal glæde os over, at overdragelsen sker uden stridigheder - efter en gnidningsløs overgang, som formanden sagde. Men det betyder ikke, at alle problemer er løst.
Jeg vil komme med to kommentarer til dette emne. Selvom det er rimeligt at erindre om Europa-Parlamentets traditionelle holdning til menneskerettigheder - som jeg deler - er det ikke en god idé at ville styre kinesernes sociale og politiske liv ved at opstille krav, som man ikke stiller andre regeringer; jeg mener, at der her bruges forskellige målestokke.
For øvrigt vil jeg gøre opmærksom på, at jeg ikke er enig i den støtte, der ydes til den amerikanske lov om Hongkong. Med hvilken ret lovgiver den amerikanske Kongres om Hongkong? Vi kender ikke denne lov, og så bliver vi bedt om at stille os på samme side som den! Det kan vist ikke kaldes en fornuftig holdning til dette spørgsmål. Jeg kan for øvrigt konstatere en helt anden tone i Rådets redegørelse.

Gahrton
I det seneste nummer af Hong Kong Human Rights' Monitor Newsletter kan man læse følgende: «History will judge Britain poorly for holding the Hong Kong people back from political life«.
Jeg tror, at man kan sammenfatte Hongkong-problemet således, at det er blevet skabt af Storbritannien, men udnyttes af Kina. Desværre kom demokratiseringen af Hongkong jo først i gang efter indgåelsen af den kinesiskbritiske aftale i 1984. Det er jo det, der er grundlaget for Kinas påstand om, at guvernør Pattens demokratireformer strider mod aftalen. Samtidig står det klart, at demokrati og menneskerettigheder har et moralsk og politisk egenværd, som må veje tungere end de internationale aftaler, som er blevet indgået hen over hovedet på den berørte befolkning.
Ganske vist udviser den kinesiske holdning visse positive træk, sådan som det også bemærkes i den fælles beslutning. Men der er langt mere at være bekymret over. Jeg kan derfor tilslutte mig de talere, som er oprørte over, at Rådets repræsentant synes at være så lidt bekymret over, hvad der aftegner sig i forbindelse med Hongkongs overgang til kinesisk styre. Der er al mulig grund til virkelig at understrege nødvendigheden af til stadighed at overvåge udviklingen i Hongkong og af at have et beredskab for, hvilke foranstaltninger der vil kunne træffes fra Unionens side.

Dupuis
Hr. formand, heller ikke jeg er enig i Rådets optimisme. Jeg synes, at man i tilstrækkelig høj grad har mindet om de ting, som ikke er i orden, især opløsningen af den lovgivende forsamling, men også for ganske nylig fyringen af syv af de otte rektorer for universiteterne i Hongkong, hvilket ikke lover godt for det samarbejde, der kunne etableres med disse universiteter.
Jeg er ikke blandt dem, der mener, at man kan håbe at have to systemer i et enkelt land. Jeg mener, at vi bør arbejde for at få et enkelt system i ét land. Problemet er at få de ansvarlige i Peking til at forstå, at det er systemet i Hongkong, der skal være gældende i hele Kina. Man kan fremsætte bemærkninger, som også hr. Gahrton lige har gjort, om manglerne ved den britiske regerings måde at indføre demokrati i Hongkong på, men man glemmer alt for ofte, at demokrati ikke kun handler om valg.
Demokrati er også et lovgivningssystem og et retsvæsen, der fungerer, noget, som visse kinesiske myndigheder begynder at forstå vigtigheden af. Man har således kunnet læse de erklæringer, som hr. Chao Cheu, formand for forsamlingen, har fremsat. Jeg mener, at vi skal insistere over for de kinesiske ansvarlige og sige til dem, at Hongkong skal være en model, at det er det gældende system i Hongkong, som skal eksporteres og blive det eneste system i hele Kina. Der skal naturligvis indføres forbedringer - der er for eksempel alle valgaspekterne, alle aspekterne med borgerrettighederne - men jeg mener, at Hongkong virkelig er udgangspunktet for indførelse af demokrati i Kina.
Vi har med glæde hørt erklæringerne fra Kommissionen, hvor den lover at udarbejde regelmæssige rapporter om situationens udvikling. Vi håber, at Rådet ændrer politik. Det er ikke det nederlandske formandskab, der er under angreb, for den har gjort et fortrinligt arbejde i FN's menneskerettighedskommission, hvilket ikke kan siges for alle de øvrige medlemsstater. Der er især fire, som har gjort et ekstremt dårligt arbejde, og det mener jeg skal ændres. Men det kan kun ændres med en fælles udenrigspolitik. Jeg mener, at der også her skal gøres meget inden rådsmødet i Amsterdam.

Hindley
Hr. formand, min kollega, hr. Titley, har helt ret i at advare folk om ikke at bruge Hongkong og menneskerettighederne dér som en kæp til at slå Kina med. De, der gør det, hjælper ikke Hongkong. Men han tager helt fejl, når han siger, at forhandlingen ikke drejer sig om Kina. Hele problemets art, alle de problemer, vi har med Hongkong, er jo baseret på de problemer, som Storbritannien har med at overdrage de sidste rester af sit imperium og på den kraftige følelse af såret stolthed og ydmygelse, som Kina føler ved at have overdraget området til mit land i tidligere tider. Jeg har lyttet til kinesiske politikere i de sidste 13 år, og den undertone af dyb vrede ligger enten helt oppe på overfladen eller lige under.
Det er interessant i forbifarten at konstatere, at det ikke forholder sig sådan med Portugal og Macao. Men det ændrer ikke ved, at der stadig er vrede til stede. Det er der nogle problemer med at forstå, men de er endt som angreb på guvernør Pattens reformer. Argumentet om, at de kommer for sent, synes jeg er at skyde forbi målet. Når man én gang har demokrati, ja, så er det der. Det er måske et godt argument i en diskussion at sige, at de kommer for sent, men der er virkelig ikke meget grundlag for at sige det.
Vi er nødt til at forstå, at guvernør Pattens reformer nu nyder almen støtte. Det er det vigtigste. Kineserne har åbenbart vanskeligt ved at forstå noget, som hr. Watts og andre har påpeget, nemlig at Hongkong ikke kun er en pengemaskine; Hongkongs økonomiske liv afhænger af, at borgerne har det godt, og det har de ikke forstået endnu.
Storbritanniens styre slutter. Noget ved navn Europa kan for at bruge Hongkongs udtryksmåde blive det tog, der viderefører interessen. Europa er et hensigtsmæssig forum for os til at fortsætte dialogen med kineserne uden kolonifortiden og vreden fra den tid.
Og så kun to ting mere. Den ene til Rådet: Det skal hurtigt sikre, at borgere med et SAR-pas kan rejse frit i EU's femten medlemsstater. For det andet til Kommissionen: Jeg glæder mig over Neil Kinnocks udtalelse. Men kan vi presse Kommissionen til at udforme en handels- og samarbejdsaftale med Hongkong-SAR så snart som muligt?

Cushnahan
Hr. formand, trods systematisk undertrykkelse og manglende overholdelse af menneskerettighederne i Kina er den vestlige verden pinligt tavs. Grunden er desværre indlysende: Kommercielle interesser dikterer politikken over for Kina i både USA og mange europæiske medlemsstater. Det ser ud til, at de foretrækker at glemme begivenhederne på Den himmelske freds plads, og alligevel protesterer de samtidig højlydt om undertrykkelse af demokrati og menneskerettigheder i andre dele af verden, hvor handelen ikke er så stor. Jeg synes, at dette hykleri skal stoppes, og det skal være nu.
Begivenhederne i Hongkong efter overdragelsen den 1. juli i år kan blive afgørende og afslørende for, hvilken rolle Kina har til hensigt at spille i denne region. Kina har i den fælles erklæring mellem Kina og Storbritannien lovet, at Hong Kong Special Administrative Region vil få en høj grad af autonomi undtagen i udenrigs- og forsvarsanliggender. Den Europæiske Union skal sikre, at disse internationale løfter holdes. I den sammenhæng glæder jeg mig over Kommissionens udtalelse, selv om jeg er bekymret over Rådets kommentarer.
Opløsningen af Hongkongs lovgivende forsamling er et dårligt tegn, og det gælder også Kinas ord om at begrænse forsamlingsfriheden og ytringsfriheden og om ændringen af sammensætningen af øens statsforvaltning.
Europa-Parlamentet bør indlede et tæt samarbejde med den amerikanske kongres for at sikre gensidig støtte og løse både de europæiske regeringers og den amerikanske administrations problemer. Vi bør også bane vejen for en hurtig indførelse af handels- og andre økonomiske sanktioner, hvis Kina løber fra sit ord. Jeg mener, mine kolleger tager fejl i, at vi ikke skal bruge dette som en forhandling om Kinas rolle. Europa-Parlamentet bør bruge denne forhandling til at fremsætte en erklæring og sende et budskab til Kina om, hvor Den Europæiske Union står. Hvis Unionen skal spille en førende rolle i internationale anliggender, skal det kræve respekt. Det kan det kun gøre, hvis det sætter principper over egne interesser og menneskerettigheder over handelsinteresser.

Brinkhorst
Den 1. juli tager et enestående eksperiment sin begyndelse. Da dette er afslutningen på en kolonistisk tidsalder, skal man forstå Kinas tilfredshed med dets langsigtede mål, nemlig at forene Hongkong og Kina. Men dette enestående eksperiment kan kun lykkes, hvis man erkender, at Hongkong i de sidste 150 er blevet kraftigt påvirket af vestlig kultur ud over de traditionelle kinesiske værdier som hårdt arbejde og udholdenhed. Mange kolleger har understreget, at de grundlæggende værdier og friheder, demokrati og demokratiske valgprocesser er en lige så stor del af Hongkong som af Vesteuropa eller USA eller for den sags skyld et hvilket som helst andet demokratisk land.
Det er det eneste grundlag, som det økonomiske fremskridt kan fortsætte på. Det vil sikre tillid, ikke alene internationalt, men også lokalt, hr. rådsformand.
Jeg har også lige været i Kina, og man må ikke undervurdere den frygt, der findes i Hongkong. Men europæerne skal se fremad. Selv om det er sent, er Det Forenede Kongerige ved at erkende, at dette er et europæisk problem. Jeg vil, selv om jeg ikke har rådspurgt hr. Hindley, føje mine bemærkninger til to specifikke punkter, han nævnte over for hr. Kinnock som kommissær og for rådsformanden. Hvis vi ikke alene tager overvågningsdelen alvorligt, hvilket naturligvis er af afgørende betydning, skal vi også nå frem til positive aftaler med Hongkong. Jeg støtter hr. Hindley i, at der i Kommissionens meddelelse skal ses meget opmærksomt på dette aspekt: Er der ikke plads til en særaftale med Hongkong for at lette investeringer og andre aspekter, som vi har nævnt, som især vedrører Hongkong og ikke Kina som helhed? Og desuden er der naturligvis den mere personlige kontakt. Det er noget, der vil skabe stor tillid i Hongkong.
Det er meget mærkeligt, at vi endnu ikke har en fælles visumpolitik, selv om jeg håber, at regeringskonferencen vil gøre fremskridt på dette område. Fire eller fem lande har ikke visum, andre har, og her blandt andre Det Forenede Kongerige. Det ville være et meget nyttigt tegn på europæiseringen af denne proces, at vi anerkender, at indrejse uden visum, som hr. Hindley foreslog, bliver en del af programmet, og tager det med i Kommissionens meddelelse.

Truscott
Hr. formand, jeg vil gerne takke Kommissionen og Rådet for deres udtalelser. Den 1. juli bliver Hongkong efter 150 års britisk styre overdraget til Den Kinesiske Folkerepublik.
Hongkong og dets beboere har evnet at gøre dette område til en pulserende økonomi i verdensklasse. Som tidligere sagt er det den ottendestørste handelsnation i verden og har verdens største containerhavn. Den økonomiske vækst ligger på over 5 %, og arbejdsløsheden ligger på omkring 2 %. Ud over Hongkongs økonomiske succes har området ry for at have et retfærdigt retssystem og respekt for de individuelle menneskerettigheder.
Men der er foruroligende tegn på, at både Hongkongs økonomiske succes og dets politiske og borgerlige friheder kommer i fare efter overdragelsen den 1. juli. Den midlertidige lovgivende forsamling, udnævnt af Beijing, bør ikke blive til en permanent marionetregering. Når den eksisterende lovgivende forsamling opløses, bør der afholdes valg inden for nogle måneder, som både hr. Titley og hr. Kinnock har sagt.
Regeringslederen, hr. C. H. Tung bør heller ikke tillade en udhuling af Hongkongs Bill of Rights eller Societies' and Public Order Ordonnances. Fri forsamlingsret, ytrings- og pressefrihed skal bevares. Det er nedfældet i den fælles erklæring og grundloven (Basic Law), der sikrer en fortsættelse af Hongkongs eksisterende livsform i mindst 50 år. Kina skal leve op til Deng Xiaopings løfte om et land, to systemer. Politisk og borgerlig frihed kan som allerede nævnt ikke adskilles fra økonomisk succes.
Jeg bifalder Kinas seneste meddelelse om, at de vil undertegne FN's internationale konvention om økonomiske, sociale og kulturelle rettigheder, og de bør også presses til at underskrive FN's konvention om borgerlige og politiske rettigheder. Under alle omstændigheder bør EU ikke ophøre med at kritisere overtrædelser af menneskerettighederne i Kina, og det bør opmærksomt overvåge udviklingen i Hongkong i de kommende måneder og år. Jeg vil også tilføje, at vi bør være lydhøre over for de lidelser, som flygtningene i Hongkong er udsat for, og jeg håber, at der hurtigt kan findes en løsning på det problem. Til sidst vil jeg sige, at Kina bør have at vide, at EU holder øje og trods den nylige uenighed om menneskerettighederne vil gribe ind, hvis menneskerettighederne og de internationale aftaler overtrædes i Hongkong.

Neil Kinnock
Hr. formand, jeg vil gerne takke medlemmerne for den effektivitet og skarphed, de har udvist i løbet af denne forhandling og også sige, hvilket jeg håber, at de har forstået af deres hidtidige kontakt med Kommissionen, at mange af de bekymringer, der er kommet til udtryk om eksisterende og kommende forhold, deles af Kommissionen, og endvidere at vi i nøjagtig den konstruktive ånd, som de ærede medlemmer foreslår, ønsker at videreføre vore kommende forbindelser til Hongkong og sådan set også til Den Kinesiske Folkerepublik, bestemt på grundlag af samarbejde, men også vagtsomhed.
Jeg vil gerne ganske kort svare på de punkter, som de ærede medlemmer har rejst. Som svar på hr. Caccavales ønske om en rapport fra Kommissionen om borgerlige rettigheder og menneskerettigheder før slutningen af maj er sagen, at vi i den periode vil udarbejde vor omfattende meddelelse om strategi for vort forhold til Hongkong. Jeg håber, at den vil give ham lejligheden til at overveje politikken og gøre det muligt for ham at få svar på sine spørgsmål i forbindelse med denne meddelelse.
Jeg vil til hr. Hindleys meget relevante punkt vedrørende en handels- og samarbejdsaftale med Hongkong sige, at den meddelelse, jeg netop har nævnt, vil komme til at indeholde forskellige muligheder for at institutionalisere handelsforholdet mellem Den Europæiske Union og Hongkong Special Administrative Region. Så jeg håber, at nogle af de punkter, det ærede medlem kom ind på i dag, og som også er blevet nævnt andetsteds, vil få et konkret, praktisk svar i denne meddelelse.
Jeg må sige til hr. Titley, hr. Truscott, hr. Brinkhorst og andre, at de med rette gør opmærksom på den indbyrdes afhængighed mellem frihed og udvikling i en moderne industristat. Hr. Watson udtrykte sig både kortfattet og med stor klarhed. Der har været for mange eksempler på, at samfund, der udvikler sig væk fra en styret økonomi og en autoritær stat, ikke har erkendt forbindelsen mellem økonomisk og politisk frihed, og som derfor er brudt sammen under vægten af deres egne paradokser. Den Kinesiske Folkerepublik erkender forbåbentlig, at denne udvikling næsten er uundgåelig, medmindre udviklingen antager en acceptabel form på begge fronter - både kulturelt og politisk og økonomisk og handelsmæssigt. Følgerne af en sådan erkendelse vil være til gavn for Kina og Hongkong, men også for resten af verden og herunder EU.
Vedrørende visum, som hr. Brinkhorst nævnte, vil jeg slutte med at sige, at beslutningen om, hvorvidt der skal være tvungent visum, naturligvis påhviler medlemsstaterne, hvilket det ærede medlem selvfølgelig er klar over. Men Kommissionen mener, at der er god grund til, at alle medlemsstaterne alvorligt og positivt overvejer at indføre visumfri indrejse. Fordelen ved problemfri indrejse for udviklingen af økonomiske og andre kontakter er stor, og det er vigtigt at vise tillid til Hongkongs fremtid; det kan ske ved at sikre lettere adgang til Den Europæiske Union, hvilket vil være i både Hongkongs og EU's interesse.
Under alle omstændigheder er det i forbindelse med den fælles visumliste hensigtsmæssigt fortsat at behandle Hongkong som en selvstændig enhed. Jeg glæder mig til yderligere forhandlinger efter offentliggørelsen af Kommissionens meddelelse, og jeg er sikker på, at medlemmerne på det tidspunkt og i mange år fremover som Kommissionen vil støtte en vågen, levende interesse i Hongkongs anliggender.

Formanden
Jeg har modtaget syv beslutningsforslag , fremsat i overensstemmelse med artikel 37, stk. 2, i forretningsordenen.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Kvaliteten af benzin og dieselolie - Emissioner fra motorkøretøjer - Luftforurenende emissioner - Brændstoføkonomi
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om fire betænkninger af Udvalget om Miljøog Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse:
A4-0096/97 af Mamère om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om kvaliteten af benzin og dieselolie og om ændring af Rådets direktiv 93/12/EØF (KOM(96)0248 - C4-0462/96-96/0163(COD)); -A4-0116/97 af Lange om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om foranstaltninger mod luftforurening fra emissioner fra motorkøretøjer om og ændring af Rådets direktiv 70/156/EØF og 70/220/EØF (KOM(96)0248 - C4-0463/96-96/0164(COD)); -A4-0099/97 af Eisma om meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om en strategi for bekæmpelse af luftforurenende emissioner fra vejtransport baseret på resultaterne af auto/olie-programmet (KOM(96)0248 - C4-492/96; -A4-0117/97 af Gonzalez Alvarez om meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om en fællesskabsstrategi til nedsættelse af personbilers CO2 -emission og forbedring af brændstoføkonomien (KOM(950689 - C4-0015/96).
Mamère
Hr. formand, kære kolleger, det er mig en ære at forelægge den betænkning, som jeg har haft ansvaret for, på vegne af Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse inden for rammerne af den fælles beslutningsproces, og som omhandler kvaliteten af benzin og dieselolie.
I min præsentation af betænkningen vil jeg først fortælle om den kritik, der kan rejses mod de undersøgelser, som Kommissionen har fremlagt om auto/olie-direktivet. Jeg mener, at vi kan kalde denne undersøgelse mere politisk end teknisk. Man kan i hvert tilfælde sige, at teknikken er blevet brugt til at sminke politikken. Denne undersøgelse er udarbejdet under meget tydelig indflydelse af industrikoncerner, bilfabrikanter og raffinaderier, og man kan derfor ikke have stor teknisk tillid til de foranstaltninger og forsag, som beskrives i denne auto/olie-undersøgelse.
Der har med andre ord været en meget kraftig indflydelse fra pressionsgrupper, og hvis resultaterne havde været så nøjagtige, som man ønsker at få os til at tro, ville bilkoncernerne og olieselskaberne ikke være så splittede om denne undersøgelses resultater; der er endvidere en tydelig mangel på gennemsigtighed og mange tekniske fejl; således er målingen af luftkvaliteten udført på 4km2 , hvilket er i fuldstændig strid med et direktiv fra 1985, hvor det kræves, at disse målinger foretages på de mest udsatte steder.
«Auto/olie« fastsætter et mål for luftkvaliteten i 2010. Vi mener, at det er alt for sent, og vi mener, at denne undersøgelse og dette mål er til fordel for en af de to industrikoncerner. Det er til fordel for bilindustrien, for vi ved, at det tager omkring 15 år at forny bilparken. Og fra 1997 til 2010 er der tretten år. Vi mener derfor, at der skal findes en balance, og vi mener ikke, at man kan kæmpe for et godt helbred, hvis man ikke baserer sig på retningslinjer og værdier, der er meget mere normative og stramme, både for benzin, fyringsolie og diesel og for biler. Det er det, der står i de betænkninger, De har foran Dem i dag.
Det økonomiske grundlag for denne auto/olie-undersøgelse går helt klart i en enkelt retning, og det varetager industriens interesser. Det kan være svært at se, hvordan forbrugernes interesser tilgodeses, for de er aldrig blevet hørt, selvom de er direkte berørt af kvaliteten af det produkt, som de fylder deres tank hver dag i hele Europa.
De forbedringer, som jeg har den glæde at fremlægge for Dem, vedrører især det forhold, at der skal fastsættes normer og ikke mål, og at disse normer skal fastsættes allerede fra 2000 til 2005. Det betyder imidlertid ikke, at vi er imod auto/olie 2-programmet, det betyder, at det skal omfatte undersøgelser af andre sektorer, som jeg nu vil nævne.
Da der i auto/olie-direktivet stilles forslag om at afskaffe blyholdig benzin fra 2000, har vi foreslået at sælge to slags diesel i to forskellige kvaliteter: en med en værdi på 50 eller 30 ppm svovl, hvortil der knyttes fiskale incitamenter fra regeringsside - hvilket er helt muligt - og en, som vi kalder mindre miljøvenlig, med en værdi af 100 ppm, som sælges gennem et netværk, vi allerede kender; der fastsættes en normativ værdi for en dieselolie på 30 ppm for år 2005.
Her kan jeg høre raffinaderiernes pressionsgruppe græde sine modige tårer - og jeg ved, at den banker på alle mine kollegers døre - idet de siger, at det bliver helt umuligt at gennemføre. Den påstand er forkert. Vi ved, at raffinaderierne allerede har raffinaderier, der fremstiller ren diesel, men ikke til Europa, til USA og Japan. Hvorfor skulle Europa ikke også nyde godt af denne dieselkvalitet? Og når jeg foreslår, at der skal være to slags diesel, er det netop for at give raffinaderierne tid - fem år - til at foretage de nødvendige investeringer for at modernisere deres raffinaderier, så de kan sælge en diesel, der er ren, og som respekterer sundheden.
Det, der virkelig mangler i dette direktiv, er det, vi økologer kalder en internalisering af omkostningerne. Hele argumentationen drejer rundt om en enkelt tanke, nemlig omkostningseffektivitet. Men man skal også kunne tale om forholdet mellem omkostninger og udbytte. Man kan bruge penge på investeringer, men man skal også beregne, hvad det giver rent sundhedsøkonomisk, idet der bliver færre syge, færre lungesygdomme og dermed færre mennesker, der skal modtage socialydelser, og lavere udgifter på sundhedsbudgettet.
Jeg takker alle de kolleger, der har stillet ændringsforslag for at forbedre den tekst, jeg har foreslået. Jeg skal ikke her - for det har jeg ikke tid til, hr. formand, min taletid er allerede overskredet - gennemgå de forskellige ændringsforslag, hvoraf nogle kan accepteres, andre ikke. Det kunne blive til en hel forhandling, og under alle omstændigheder udarbejdes der et fuldstændigt forhandlingsreferat, så De kan vide, hvilke jeg kan acceptere og hvilke ikke.

Lange
»Vores nye motorer kan med små modifikationer let bringes op på EURO IIIstandard, med yderligere ændringer op på EURO IV-niveau for år 2005« - udtaler udvikleren af motorer hos Alfa Romeo. »50 kg vægtbesparelse og emissionsgrænseværdier, der ligger 50 % under de nuværende EUgrænseværdier og dermed bringer EURO IV inden for rækkevidde« - sådan udtaler udvikleren af de nye Mercedesmotorer.
Hr. formand, fru kommissær, hr. kommissær, jeg mener, at disse to udtalelser meget tydeligt viser, hvad der for øjeblikket er teknologisk muligt i den europæiske bilindustri. Og jeg anser det ikke for korrekt blot at cementere det eksisterende, fordi vi så netop sætter den konkurrencefordel på spil, som high-tech og emissionsgrænseværdier giver bilindustrien. Det er fuldstændig klart: Hvis vi kobler os fra lovgivningen i USA, taber vi og gør spillet lettere for konkurrenter uden for Europa. For så vidt har vi brug for ambitiøse mål, der er bindende for hele Europa, i bilindustriens interesse og i forbrugernes interesse. Men vi har naturligvis først og fremmest brug for dem i vores miljøs interesse. Selv undersøgelserne som led i auto/olie-programmet har vist, at ozonproblematikken ikke kan bekæmpes tilstrækkeligt med den foreslåede foranstaltningspakke.
Nej, vi er nødt til at gøre mere, og vi kan også gøre mere. Hr. Mamère har allerede gjort opmærksom på nogle svagheder i programmet. Det vil jeg ikke gentage i detaljer. Jeg mener, at Miljøudvalget i virkeligheden har gjort rigtigt i at foreslå væsentlige forbedringer til kommissionsforslaget uden dog at forlade det oprindelige udgangspunkt. Vi ønsker i virkeligheden at give os i kast med sagen på en omkostningseffektiv måde og ikke bygge luftkasteller.
Ti væsentlige forbedringer er nævnt i forslaget fra Miljøudvalget, først - hr. Mamère - forbedring af brændstofferne, fordi vi ved, at de bedste brændstoffer har direkte konsekvenser for bilteknikken - men også for alle involverede.
Et eksempel: En dieselpersonbil med det dieselbrændstof, Kommissionen foreslår, emitterer - sammenlignet med det dieselbrændstof med væsentligt lavere svovlindhold, der allerede i dag er på markedet i Sverige - 25 % flere forureningspartikler. Og i betragtning af denne situation har vi netop af hensyn til luftkvaliteten i byer som Athen og Madrid brug for en bedre brændstofkvalitet til alle køretøjer, de nye såvel som de gamle. Og vi har også brug for dem for at udvikle en krævende motorteknik, netop hvad angår reduktionen af nitrogenoxider, det kan ikke ordnes med svovl, som der står i kommissionsforslaget.
Vi har også brug for bindende grænseværdier for 2000 og 2005, fordi vi har et indre marked. Vi ønsker sikkerhed for investeringerne, for miljøet og for forbrugeren, og derfor hjælper værdiindikationer slet ikke videre. Desuden ved vi også, at der i sidste instans skabes resultater ved afgiftslempelser, og at fabrikanterne arbejder hen imod EURO IV. I Tyskland kan man tydeligt se det, her ses de første bestræbelser på at tillade EURO III-køretøjer allerede nu.
Det er også vigtigt, at holdbarheden sikres. Til det formål behøver vi et egendiagnosesystem, som indikerer over for føreren, når der er en fejl i emissionssystemet. Og det behøver vi både til benzinmotorer og til dieselmotorer. Netop når man siger, de er miljøvenlige, fordi de forbruger mindre, kan vi ikke gøre nogen undtagelser her. Men dette egendiagnosesystem skal også kunne vedligeholdes, ikke kun af specialværkstedet, men også af frie værksteder, automobilklubber og af teknisk overvågningsudstyr. For så vidt har vi her brug for åben adgang til reparationsinformationer.
Og vi har brug for en test, der svarer til virkeligheden. Hvad nytter det, hvis en bil viser fremragende værdier i testcyklussen ved 20 grader? I morgen, når vi starter - det ved vi alle, også De, fru kommissær, hr. kommissær og også folk i Grækenland - er motoren måske kun 4 grader varm. Og hvordan er det så med emissionsudviklingen? Undersøgelser har vist, at biler, der overholder meget strenge værdier ved 20 grader, ikke overholder dem ved 8 grader og så emitterer 20 gange så mange skadelige stoffer. Derfor har vi brug for en koldstarttest i denne package . Og vi har brug for en feltovervågning, en meget omkostningseffektiv foranstaltning, fordi fabrikanterne naturligvis er interesseret i ikke at blive indblandet i tilbagekaldsaktioner.
Ikke alle er begejstrede for disse forslag, det indrømmer jeg. Jeg har hørt, at nogle bilfabrikanter og også olieindustrien ikke er begejstrede for dem. De har også skrevet hjertevarme breve til mig. Når jeg derimod læser, «BP - Tocifret resultatforbedring sidste år«, «AGIP - Olieselskab indtjener rekordresultat«, «ELF - Resultat forbedret med 10 milliarder franc«, så kan jeg ikke helt forstå, at olieindustrien skulle have disse investeringsproblemer.
Desuden står de fem vigtige miljøorganisationer i Europa og 40 millioner bilister, der er organiseret i foreninger som ADAC, RAC osv., på vores side.
For også at disponere over uafhængige resultater har vi bedt STOA foretage en undersøgelse af situationen i den mest forurenede by, Athen, som har bekræftet Parlamentets krav. Jeg mener, alt i alt er dette ikke et umoralsk tilbud, jeg giver Kommissionen og Rådet. Jeg vil gerne opfordre Dem til, at vi i fællesskab giver grønt lys for miljørigtige biler! For hvis vores mobilitet skal sikres ved hjælp af biler for en overskuelig periode, så er disse biler nødt til at være så miljøvenlige som overhovedet muligt!

Eisma
Hr. formand, vejret er flot her i Strasbourg i denne uge. Sol, næppe vind og endda rimelige temperaturer. Man burde kunne nyde det, og når man på den anden side af vejen går ind i parken, synes det også at forekomme, at mennesker nyder det dejlige vejr. Men hvis man imidlertid ser ud over byen Strasbourg fra vore kontorer i den høje bygning, så viser det sig, at denne smukke by har en brunlig glød hængende over sig. Målinger af luftkvaliteten i byen ville fortælle os, at luften på dage som denne er alvorligt forurenet. Og så taler jeg kun om Strasbourg, ikke om Milano, ikke om Amsterdam, ikke om Haag eller Paris, hvor det er mange gange værre. Det er grunden til, at vi står her og debatterer. For at sørge for, at denne brune glød over byerne er forsvundet i det år, vi stræber efter, nemlig 2010, og f.eks. Strasbourgs katedral igen aftegner sig mod en virkelig blå himmel. Det er indlysende, hr. formand, at det ikke vil være let at nå dette mål. Kommissionen har med henblik herpå foretaget et stort skridt i den rigtige retning, det må jeg sige, men den har alligevel ikke strakt sig tilstrækkeligt for også at komme langt nok.
En vigtig grund hertil er, at Kommissionen fra begyndelsen med urette har baseret sig på princippet om omkostningseffektivitet i stedet for at gå ud fra en virkelig afvejning af udgifter og nyttevirkning. Netop på grund af den kendsgerning, at udgiftsberegningerne for en stor del stammede fra selve industrien, som jo har fordel af et højt udgiftsoverslag, er fra begyndelsen eventuelle mere vidtgående foranstaltninger ladet ude af betragtning. Samtidig har Kommissionen undladt at lade de eksterne udgifter til biltransport veje med i oversigten over udgifterne. Endnu i 1991 beregnede Kommissionen udgifterne til biltransport for samfundet til 200 mia ECU om året. Disse 200 mia ECU blev forårsaget af skade forvoldt af biltrafikken på landbrug, vandkvalitet og folkesundhed. Og pludselig synes Kommissionen i dette program at have glemt sine egne beregninger og sine egne målsætninger.
Hr. formand, Kommissionen har til dels baseret sig på Verdenssundhedsorganisationens vejledende værdier. Men mærkeligt nok har den anvendt en metode til måling af luftkvaliteten, som er imod dens eget europæiske direktiv, for ved at tage en gennemsnitsværdi, en kollega har også nævnt det over for mig, inden for et areal på fire kvadratkilometer, lades netop de vigtige topværdier i tæt trafikerede knudepunkter ude af betragtning. F.eks. opfylder den by, som jeg kommer fra, Haag, takket være de beregninger, som Kommissionen nu har anvendt, næsten alle normer. Men alligevel kan jeg tage Dem med til dele af denne by, hvor det på grund af luftforurening ikke er sundt at bo ifølge WHO-normer. Altså anmoder jeg Kommissionen om fremover at anvende en bedre målemetode i overensstemmelse med dens eget direktiv. Jeg vil gerne have en reaktion herpå af kommissæren.
Med hensyn til ozon har Kommissionen foretaget de mærkeligste krumspring. Reduktionen af ozonfremkaldende stoffer, som Kommissionen foreslår, medfører, at kun 37 % af Den Europæiske Unions område vil opfylde den norm, som WHO opstiller. Lad det være tydeligt, at tætbefolkede områder som Po-sletten, Ruhr-området og Benelux ikke vil henhøre under disse 37 procent. Kommissionens målsætning er således så svag, at størstedelen af den europæiske befolkning fortsat vil være udsat for for høje ozonkoncentrationer. Og jeg gør navnlig fru Bjerregaard opmærksom på hendes ansvar på dette område.
Med hensyn til den strategi, som skal følges, er jeg en stor tilhænger af, at der fastlægges obligatoriske normer for år 2000 og år 2005. I det øjeblik disse retningslinjer er vedtaget, befinder vi os allerede i 1998. Det betyder, at år 2005 ikke er så langt ude i fremtiden mere. Derfor kan industrien bedre tage højde for denne fremtidige politik. Det er mærkeligt, at Kommissionen mente, at den kun skulle fastlægge normer for bilindustrien for 2005. Der er jo tale om et meget prekært samspil mellem køretøjet og det brændstof, som forefindes. Der er ikke megen mening i, at teknologien for bilen er på markedet, men at denne ikke kan fungere på grund af manglende brændstof af tilstrækkelig kvalitet.
Jeg er klar over de vanskeligheder, som findes i Rådet med hensyn til denne sag. Det er ikke meningen, at nogle medlemsstater begynder at pålægge normer, som de andre lande næppe kan opfylde. Både Rådet og EuropaParlamentet skal være så fornuftige at nå til et kompromis, som er brugbart i hele Unionen. Jeg gør imidlertid også industrien opmærksom på dens ansvar. Hvis den nu kan udvikle energibesparende, miljøvenligt brændstof, vil dens eksportstilling inden for brændstofindustrien kun forbedres. Jeg opfordrer mine kolleger til at støtte de foreliggende forslag. Sundheden for de mennesker, som vi her repræsenterer, er for vigtig. Vi kan ikke tillade os at unddrage os vort ansvar.

Formanden
Jeg skal her afbryde forhandlingen; den vil blive genoptaget kl. 21.00.

Spørgetid (Rådet)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetid til Rådet (B4-0164/97).
Spørgsmål nr. 1 af Jan Andersson (H-0195/97):
Om: Opvurdering af beskæftigelsespolitikken
Arbejdsløsheden er det største problem i Europa i dag. Mange mener, at samarbejdet inden for den monetære politik derfor burde suppleres med et lige så ambitiøst samarbejde på beskæftigelsesområdet.
De flerårige programmer, som regeringerne skal fremlægge på beskæftigelsesområdet, burde følges op med fælles indikatorer på samme måde, som det sker inden for det monetære samarbejde.
Hvad vil det nederlandske formandskab gøre, for at give beskæftigelsespolitikken lige så stor betydning inden for EU som det monetære samarbejde?

Patijn
Lad mig fastslå, at Rådet støtter det ærede medlem hr. Anderssons opfattelse: Arbejdsløshed er et af de største problemer i Europa. Bekæmpelsen deraf må derfor absolut have højeste prioritet. Her ligger for øvrigt for det første en opgave for medlemsstaterne, som jo har det primære ansvar for beskæftigelsespolitikken. Desuden har også bestræbelserne på Den Europæiske Unions plan en tydelig merværdi. Derfor står beskæftigelsen også under det nederlandske formandskab øverst på dagsordenen. Det er ligeledes en opfølgning af Det Europæiske Råds erklæring i Dublin om beskæftigelsen. Det har resulteret i en række konkrete aktiviteter, hvoraf jeg vil nævne et antal.
For det første var som bekendt den virkelige oprettelse af Udvalget for Beskæftigelse og Arbejdsmarkedspolitik, som Rådet havde taget initiativ til i december 1996, en af de første sager, som formandskabet tog fat på. Dette udvalg er nu fuldstændig operationelt og har i mellemtiden holdt tre møder. Det har fastlagt sin mødeplan for 1997, og deri er der afsat betydelig plads til de analyser, som skal foretages med hensyn til såkaldte beskæftigelsesindikatorer og præstationssammenligning, såkaldt bench-marking . Udvalget holder i princippet et møde hver måned.
Endvidere ved det ærede medlem bestemt, at der den 14. og 15. marts i år i Rotterdam fandt et uformelt møde mellem arbejds- og socialministrene sted, som fuldstændigt var domineret af beskæftigelsen. To hovedtemaer, som blev taget op der, er beskæftigelsesindikatorerne, som jeg allerede nævnte, og nedbringelsen af de indirekte arbejdsomkostninger. Disse drøftelser bliver fulgt op i ministrenes forhandlinger og i forbindelse med arbejdet i Udvalget for Beskæftigelse og Arbejdsmarkedspolitik.
Desuden vil det nederlandske formandskab forelægge en interimsrapport om beskæftigelsen for Det Europæiske Råd i Amsterdam. Det ser ud til, at det fortrinsvis vil vedrøre de ovennævnte emner, det vil sige beskæftigelsesindikatorer og nedbringelse af de indirekte arbejdsomkostninger. Selvfølgelig bliver også arbejdsmarkedets parter inddraget i drøftelserne om beskæftigelsen. Således vil der under nederlandsk formandskab den 29. maj i år finde et møde sted i Det Stående Udvalg for Arbejdsmarkedsspørgsmål. Deri er arbejdsmarkedets parter samlet.

Andersson
Jeg vil gerne takke Rådet for svaret. Oprindelig var det meningen, at dette spørgsmål skulle have været besvaret allerede under den foregående mødeperiode. Jeg er godt klar over, at der siden da har fundet et uformelt møde sted mellem arbejdsministrene i Rotterdam. Jeg vil gerne sige, at det forslag om bl.a. indikatorer, som man drøftede på mødet, er positivt. Ganske vist blev der i Dublin fremlagt et forslag om en ny beskæftigelsespagt, men jeg tror ikke, at der er kød nok på det forslag. Det må gøres mere konkret med hensyn til, hvad der på fællesskabsplan skal gøres på det beskæftigelsespolitiske område.
Det er fuldstændig rigtigt, hvad der siges om, at det ikke er nok at føre beskæftigelsespolitik på europæisk niveau. En sådan gør det ikke unødvendigt at foretage sig noget på lokalt, regionalt og nationalt plan, men den repræsenterer en værditilvækst, eksempelvis i form af en samordnet makroøkonomisk politik. Hvordan vurderer formandskabet mulighederne for at styrke det forslag, der blev fremlagt i Dublin? Kommer der mere kød på benene ved, at man også stiller krav om indikatorer i det forslag, der skal fremsættes på regeringskonferencen?

Patijn
Hvis jeg forstår hr. Anderssons tillægsspørgsmål rigtigt, spørger han, hvordan vi vurderer chancen for, at forslagene fra det irske formandskab tilpasses inden for rammerne af regeringskonferencen. De mente regeringskonferencen? Ja. Så har jeg et institutionelt problem, fordi Rådet ikke har beføjelser med hensyn til regeringskonferencen. Det er de individuelle medlemsstater. Jeg kan ikke meddele noget derom på Rådets vegne her. Disse forhandlinger er nu inde i en afsluttende fase. Jeg kan sige Dem, at forhandlingerne om det irske formandskabs forslag er i fuld gang, og det forekommer mig forholdsvis meningsløst at forsyne en situation, som oven i købet kan ændre sig fra uge til uge, med konstant kommentar udefra. Det ændrer ikke det faktum, at Rådet, Kommissionen og Europa-Parlamentet også uden traktatændringer, jeg vil bestemt ikke undervurdere betydningen af traktatændringer, men heller ikke overvurdere dem, kan gøre temmelig meget med hensyn til, om jeg så må sige, den koordinerende og stimulerende rolle, som Den Europæiske Unions institutioner kan spille i forbindelse med forbedringen af udgangspunkterne for økonomisk vækst og dermed forbedring af beskæftigelsen. Inden for disse rammer har også formandskabet været aktivt. Udvalget for Beskæftigelse og Arbejdsmarkedspolitik, hvis oprettelse der blev truffet beslutning om i Dublin, er i mellemtiden også oprettet og har fået en forholdsvis god flyvende start. Jeg gentager, at det uformelle møde af socialministre har givet en række meget værdifulde impulser til debatten i dette udvalg og endvidere i det hele taget til holdningen til, hvad der på europæisk plan kan gøres gennem god koordinering og godt samarbejde mellem medlemsstaterne f.eks. med hensyn til formindskelse af indirekte arbejdsomkostninger.

Formanden
Spørgsmål nr. 2 af Jörn Svensson (H-0198/97):
Om: Omkostningerne ved udvidelsen
Kan Rådet på nuværende tidspunkt oplyse, hvor meget de samlede omkostninger ved den planlagte udvidelse af Unionen beløber sig til, og hvor meget landbrugs- og strukturfondsstøtten til de nuværende medlemsstater må reduceres som følge heraf?

Patijn
Hr. Svenssons spørgsmål til Rådet vedrører omkostningerne ved udvidelsen. Det er ubestrideligt et relevant spørgsmål fra det ærede parlamentsmedlem, omkostningerne ved udvidelsen skal til sin tid vurderes meget nøje.
Det er nyttigt, at vi minder os selv om, at siden Det Europæiske Råd i Madrid i december 1995 er der for statsog regeringscheferne forelagt rapporter om alternative strategier for landbruget og for udviklingen af førtiltrædelsesstrategien for de associerede lande i Central- og Østeuropa. Disse rapporter har siden da udgjort et vigtigt element i de forberedende forhandlinger om disse problemer. Jeg vil i denne forbindelse også minde om, at Det Europæiske Råd i Madrid anmodede Kommissionen om hurtigst muligt at foretage en grundig analyse af systemet for finansiering af Den Europæiske Union for med det samme efter regeringskonferencens afslutning, altså forhåbentlig i juni i år i Amsterdam, at forelægge en meddelelse om de fremtidige finansielle rammer for Den Europæiske Union fra 31. december 1999 og i den forbindelse tage hensyn til udsigten til udvidelse. Mit forslag er således, at denne debat ikke føres nu, men på grundlag af den meddelelse, som Kommissionen vil fremlægge hurtigst muligt efter regeringskonferencens afslutning. Men jeg gentager, at jeg støtter, hvad der ligger i hr. Svenssons spørgsmål, nemlig at dette er et af de vigtigste emner, som skal drøftes i forbindelse med den politiske beslutningstagning om udvidelsen.

Svensson
Jeg takker Rådet for svaret. Man kan jo, desværre, ikke lade være med at gøre sig den tanke, at Den Europæiske Union gerne opstiller store og vidtløftige planer uden at have gjort sig klart, hvad de egentlig koster. De, ganske vist tilnærmelsesvise, tal, som jeg har hidtil har fået, har ligget mellem 15 og 64 milliarder ecu. Hvilket der er det mest sandsynlige, er der tydeligvis ingen, der ved.
Alligevel tillader jeg mig at stille et følgespørgsmål. Alle ved jo, at det er politisk umuligt at stille medlemsstaterne over for et krav om en forhøjelse af medlemsbidraget. Derfor må man spørge: Hvor meget vil, sådan omtrent, landbrugs- og regionalstøtten til de nuværende medlemsstater skulle reduceres, for at man kan finansiere den kommende udvidelse? Det betragter man som et meget interessant spørgsmål i disse medlemslande.

Patijn
I de forløbne år har jeg også hørt disse kæmpebeløb fra forskellige kompetente og mindre kompetente kilder. Jeg har læst mange rapporter derom, men jeg tror, at det er godt at være klar over, at den slags forventninger eller den slags skøn egentlig altid har været ekstrapolationer af den nuværende politik. F.eks.: Hvad koster det, hvis vi anvender det nuværende system for den europæiske landbrugspolitik for de fire Visegradlande? Det gør med det samme denne måde at analysere på meningsløs, for vi ved alle sammen, at landbrugspolitikken konstant undergår forandringer under indflydelse af interne beslutninger om reformer og under indflydelse af eksterne forpligtelser inden for rammerne af WTO, og at navnlig også udgifterne til landbrugspolitikken viser sig at være meget lavere, end det f.eks. i sin tid var skønnet i Edinburgh, for så vidt angår udviklingen af den såkaldte landbrugsretningslinje. Samtidig går man derfor ud fra alle mulige overslag som f.eks.: Landbrugs- og strukturfondspolitikken udgør tilsammen 80 % af De Europæiske Fællesskabers budget, og så ekstrapoleres denne strukturpolitik også. Men her går man ud fra en så statisk situation, at det forekommer mig urealistisk at tage den som udgangspunkt for udviklingen af den politik, som skal gælde for det første tiår i det næste århundrede. Jeg vil gerne opfordre Dem til under ingen omstændigheder at medvirke til den slags spekulationer. Lad os sammen basere os på en besindig og nøgtern analyse, som jeg ved, at Kommissionen i øjeblikket arbejder hårdt på.

Posselt
Hr. rådsformand, jeg vil gerne spørge Dem, om De eller Rådet er bekendt med den udmærkede undersøgelse, formanden for Den Europæiske Revisionsret, hr. Friedmann, har udarbejdet, i henhold til hvilken udvidelsen mod øst kan ske uden væsentlige meromkostninger? For det andet vil jeg gerne spørge Dem i relation til Visegradlandene, om De egentlig allerede går ud fra et bestemt antal stater eller kun fra Visegradlandene, eller om De f.eks. også betragter Slovenien og de baltiske lande som mulige tiltrædelseskandidater?

Patijn
Personligt kender jeg ikke den rapport, som det ærede medlem nævner. Jeg ved, at der også er opfattelser og undersøgelser, som foregiver, at det alt sammen kan gennemføres inden for rimelige finansielle grænser, men så går man ud fra visse formodninger og visse forventninger, som jeg i øjeblikket ikke kan sige noget som helst fornuftigt om. Det er alt sammen formodninger, spekulationer, og jeg foreslår, at vi indleder den debat, når vi råder over Kommissionens fuldstændige analyse af alle relevante faktorer, det betyder forventede udviklinger inden for landbrugspolitikken, forventede udviklinger inden for strukturfondene, forventede udviklinger i Det Europæiske Fællesskabs øvrige udgiftskategorier samt de forventede udviklinger med hensyn til de finansielle overslag og det faktiske udgiftsforløb, således som dette i årenes løb har vist sig.
Når jeg har nævnt ordet Visegrad-lande, er det blot, fordi en af de mest opsigtsvækkende rapporter med disse milliardbeløb vedrørte udvidelsen med Visegrad-landene, men jeg kan garantere Dem for, at den ikke indeholder nogen som helst bedømmelse fra Rådets side om »hvordan« og med »hvilke« lande, den fremtidige udvidelsesproces vil forløbe.

Formanden
Spørgsmål nr. 3 af Yiannis Roubatis (H-0200/97):
Om: Deltagelse af den tyrkisk-cypriotiske part i Cyperns tiltrædelsesforhandlinger
Under den seneste samling i Rådet af udenrigsministre i Bruxelles anmodede den britiske, den tyske og den franske udenrigsminister om, at et forslag om, at også den tyrkisk-cypriotiske part skulle deltage i Cyperns tiltrædelsesforhandlinger, indgik i den fælles holdning. Som bekendt anerkender EU kun den legitime cypriotiske regering som eneste berettigede deltager i disse forhandlinger.
Har Rådet planer om at give den ulovlige selvbestaltede »tyrkisk-cypriotiske regering«, der ikke anerkendes af det internationale samfund, legitim status som forhandlingspartner og herved sætte spørgsmålstegn ved Republikken Cyperns regerings eneret til at føre forhandlinger om Cyperns tiltrædelse af EU?
Mener det ikke, at der med den tyrkisk-cypriotiske sides deltagelse vil blive givet Tyrkiet pant i tiltrædelsesprocessen på et tidspunkt, der er præget af krise på såvel Cypern som i de græsk-tyrkiske forbindelser?
Mener det ikke, at den ændrede holdning i Cypern-spørgsmålet også vil bringe den planlagte udvidelse med de central- og østeuropæiske lande i fare?

Patijn
Under spørgetiden i marts har Rådet som svar på to spørgsmål (H-0150/97 og H-0173/97) fra henholdsvis hr. Papayannakis og fru Daskalaki allerede gjort rede for sin holdning til Cypern og det tyrkisk-cypriotiske samfund.
I overensstemmelse med Det Europæiske Råds konklusioner i Cannes i juni 1995 begynder tiltrædelsesforhandlingerne med Cypern på grundlag af forslag fra Kommissionen seks måneder efter regeringskonferencens afslutning, idet der tages hensyn til resultaterne af denne konference. Det er fortsat Unionens holdning, som endnu en gang over for Cypern blev bekræftet under Associeringsrådets møde den 25. februar 1997. Samtidig giver udsigten til, at Cypern vil blive medlem af Den Europæiske Union, en chance for i år at bidrage til en generel løsning af det cypriotiske spørgsmål i overensstemmelse med FN's Sikkerhedsråds resolutioner, der fører til en føderation med to samfund og to zoner. Det er vigtigt, at denne chance udnyttes bedst muligt.
I overensstemmelse med Rådets konklusioner af 6. marts 1995 skulle Cyperns tiltrædelse af Den Europæiske Union føre til større sikkerhed og velfærd for hvert af de to samfund på øen. Herved skulle den nordlige del af øen lettere kunne indhente det, som den er bagefter i økonomisk henseende, og væksten og beskæftigelsesperspektiverne skulle forbedres, også for det tyrkisk-cypriotiske samfund. Rådet mente derfor, at det tyrkisk-cypriotiske samfund skal være mere klar over fordelene ved Cyperns tiltrædelse af Den Europæiske Union, og at dets betænkeligheder i den forbindelse skal fjernes. Rådet anmodede Kommissionen om at knytte de nødvendige kontakter med det tyrkisk-cypriotiske samfund med henblik herpå i samråd med Cyperns regering.
Rådet understreger, at det ganske vist ikke opnåede enighed om Unionens holdning på det møde, der ligeledes var planlagt den 25. februar, med Cypern inden for rammerne af den såkaldte »strukturerede dialog«. Men Rådet holder uformindsket fast ved sin holdning fra marts 1995, nemlig at de nord-cypriotiske myndigheder ikke anerkendes. Rådet kan ikke udtale sig om de særskilte medlemsstaters overvejelser, som det ærede medlem henviser til.
Lad mig til sidst bemærke, at den i juni 1995 undertegnede finansprotokol støtter bestræbelserne til fremme af en samlet ordning for det cypriotiske spørgsmål. Et beløb på 12 mio ECU er stillet til rådighed for mulige med Cypern aftalte initiativer med henblik på projekter til fremme af tillidvækkende foranstaltninger. Det er stillet i udsigt, at supplerende midler kan stilles til rådighed for finansieringen af programmer og projekter til fremme af udviklingen af hele øen.

Roubatis
Hr. formand, jeg finder det positivt, at formanden for Rådet så utvetydigt gentager EU's løfte om, at tiltrædelsesforhandlingerne med Cypern indledes et halvt år efter regeringskonferencens afslutning. Og det siger sig selv, at tyrkisk-cyprioter også kan deltage i delegationen fra den legitime og internationalt anerkendte cypriotiske regering. I øvrigt har Cyperns præsident også indbudt den tyrkisk-cypriotiske part til at deltage.
Jeg vil gerne spørge Dem, hvilke initiativer De har taget eller agter at tage for at overtale hr. Denktash til at give tyrkisk-cyprioterne mulighed for at deltage i de udvalg, der vil blive oprettet, så man kan indlede det nødvendige arbejde og herefter gennemføre forhandlingerne med Den Europæiske Union.

Patijn
Hr. Roubatis stiller et spørgsmål, som jeg egentlig ikke har noget klart svar på. Han stiller spørgsmålet: Hvordan agter Rådet at overbevise hr. Denktash om, at han skal aftale noget med den græskcypriotiske regering? Jeg synes, at det er yderst teoretisk. Generelt tror jeg, at det er overordentlig vigtigt for en god start og et godt forløb af tiltrædelsesforhandlingerne med Cypern, at der mellem de to cypriotiske samfund findes en tydelig politisk forståelse om de fælles målsætninger med hensyn til det fremtidige medlemskab af Den Europæiske Union. Jeg tror, at det vil have en meget positiv virkning på forhandlingernes forløb.

Lomas
Som hr. Robatis glæder det mig, at vi har fået et fast, kategorisk svar om, at forhandlingerne begynder seks måneder efter regeringskonferencen. Rådet er imidlertid bekendt med, at Tyrkiet er temmelig genstridig og har taget denne holdning med over i NATO og truer med at blokere visse forhold i dette forum, hvis disse forhandlinger fortsætter uden inddragelse af den nordlige del.
Kan Rådet positivt og endeligt bekræfte, at det ikke vil tillade Tyrkiet at afpresse EU på den måde? Hvis Republikken Cypern på en eller anden måde kan imødekomme den nordlige dels krav og medtage den i forhandlingerne, er det helt fint - det er Cyperns sag - men kan Rådet bekræfte, at EU ikke løber fra de løfter, den har givet?

Patijn
Efter Rådets opfattelse har regeringen i Ankara vetoret med hensyn til tiltrædelsesforhandlingernes begyndelse. Det er alt, hvad jeg har at sige om det.

Lindqvist
Jeg havde lejlighed til at besøge Cypern i sidste uge. Her havde jeg, som et af flere medlemmer af Den Liberale Gruppe, drøftelser med repræsentanter for både den græsk-cypriotiske og den tyrkisk-cypriotiske side. Det ville efter min opfattelse være en fuldstændig underkendelse af hele EU's krav om demokrati, hvis vi accepterede, at et land som Tyrkiet havde lov til at tale med om, på hvilke betingelser vi skulle optage nye medlemsstater i Unionen - og her tænker jeg på Cypern. Tyrkiet besatte den nordlige del af Cypern i 1974 og holder stadig den nordlige del af Cypern besat.
Jeg vil ikke acceptere tyrkisk medlemskab af EU, så længe Tyrkiet opretholder besættelsen den nordlige del af Cypern, og det håber jeg, at Rådet heller ikke vil. Før der kan indledes forhandlinger, må Tyrkiet derfor begynde at trække sine tropper tilbage. Jeg ville gerne vide, hvad Rådet mener herom.

Patijn
Jeg vil ikke foregribe en beslutning, som Rådet og navnlig Det Europæiske Råd senere i år eller i løbet af næste år skal træffe, nemlig hvordan tiltrædelsesforhandlingerne med Cypern vil begynde. Jeg må dog sige Dem, at der i Rådet - jeg fremsætter ikke en udtalelse på Rådets vegne - hersker alvorlig tvivl om, hvorvidt Cypern kan blive medlem af Den Europæiske Union, hvis de politiske problemer på Cypern fortsætter i den nuværende form. Det er således også for Rådet af overordentlig stor betydning, at både den cypriotiske regering, de tyrkisk-cypriotiske myndigheder og Ankara samt Athen overbevises om, at de skal gøre alt for at skabe en atmosfære, hvori parterne selv når frem til forhandling. Det gælder selvfølgelig først og fremmest de to samfund på Cypern. Og for det andet Tyrkiet og Grækenland selv. De må gøre alt for at undgå, at der engang i fremtiden inden for Den Europæiske Union opstår uenighed om Cyperns faktiske tiltrædelse som følge af et uløst problem, som har forfulgt os i 25 år.

Roubatis
Hr. formand, ifølge forretningsordenen er ministeren til stede her som formand for Rådet. Eftersom han erklærede, at han ikke udtaler sig i egenskab af formand for Rådet, vil jeg indtrængende anmode om, at hans udtalelser slettes af protokollen.

Formanden
Hr. Roubatis, rådsformanden kan som alle andre frit udtrykke sin mening her i mødesalen, og indlægget skal føres til protokol. De har ligeledes lov til frit at give Deres mening herom til kende, men det kan aldrig komme på tale at indskrænke rådsformandens ret til at udtale sig eller at undlade at føre hans indlæg til protokols. Deres anmodning, hr. Roubatis, vil således også blive ført til protokols.
Spørgsmål nr. 4 af Arthur Newens (H-0210/97):
Om: Samarbejde mellem internationale politistyrker
Vil Rådet være rede til at redegøre for konsekvenserne af den koordinerede politiindsats mod MED TV's kontorer i London og Bruxelles den 18. september 1996 (MED TV er en privat finansieret tv-station, hvis mål er at fremme kurdisk kultur), for opretholdelsen af de gældende normer for borgerlige frihedsrettigheder og menneskerettighederne i EU og navnlig for den angivelige aftale mellem den belgiske politichef, De Ridder, og lederen af de tyrkiske interne sikkerhedsstyrker, Alaadin Yuksel, i juli 1996?

Patijn
Som svar på hr. Newens spørgsmål vil jeg fastslå, at de nævnte politiaktioner falder ind under medlemsstaternes kompetente myndigheders ansvar og ikke under Den Europæiske Unions beføjelser. Med hensyn til dette specifikke tilfælde er det derfor ikke Rådets opgave at indtage en holdning hertil. Mere generelt gør Rådet opmærksom på, at med hensyn til håndhævelsen af de borgerlige frihedsrettigheder og normerne med hensyn til menneskerettighederne i Den Europæiske Union er alle medlemsstater underskrivere af den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder, som blev undertegnet den 4. november 1950 i Rom. I henhold til artikel K.2 i Traktaten om Den Europæiske Union behandles de i artikel K.1 nævnte spørgsmål, herunder retligt og politimæssigt samarbejde i straffesager, med overholdelse af den europæiske konvention om menneskerettigheder.

Newens
Tak til rådsformanden for det svar. Men jeg synes, det er et mærkeligt sammentræf, at der samtidig var politiaktioner over for MED TV i London, Bruxelles, Sverige og Moskva den 18. september, hvis der ikke var en fælles aftale om aktionen, og hvis det ikke skete på opfordring af de tyrkiske myndigheder.
Mener rådsformanden ikke, at alle vore bestræbelser på at nå et højt niveau af borgerlig frihed og ytringsfrihed i Unionen undermineres, hvis de europæiske politistyrker griber ind på grundlag af love og praksis, der er gældende i Tyrkiet, eller for den sags skyld i enhver anden stat, der har lavere normer, og at der bør gøres en indsats i Unionen for at hindre noget sådant i at ske? Ellers underminerer vi de ting, vi har søgt at nå i forbindelse med menneskerettigheder og ytringsfrihed.

Patijn
Jeg kan kun gentage, at retlige og politimæssige myndigheders optræden inden for deres grænser henhører under medlemsstaternes enebeføjelser. At medlemsstater i nogle tilfælde koordinerer internationalt, forekommer mig fuldstændigt logisk, og det er også standardpraksis. Den opfattelse, at der her må overskrides normer for international og national ret, må i første række vurderes ud fra den gældende ret i de pågældende lande, og på alle måder står det enkeltpersoner frit for at lade medlemsstaters myndigheders adfærd efterprøve ved hjælp af Kommissionen og Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol.

Formanden
Spørgsmål nr. 5 af Felipe Camisón Asensio (H-0213/97):
Om: Økonomisk og social samhørighed og arbejdsløshed
Kan Rådet i forbindelse med den økonomiske og sociale samhørighed, som kan opnås gennem strukturfonde, bekræfte, at man under det nederlandske formandskab fortsat til fokusere på kampen mod arbejdsløsheden, som jo netop er et af fondenes primære mål?

Patijn
Ved vedtagelsen af lovgivningen om strukturfondene var et af Rådets prioriterede målsætninger, at arbejdsløsheden bør bekæmpes med disse fonde. Og dette udgangspunkt bliver opretholdt, og det vil det fortsat blive. Således medvirker f.eks. socialfonden under programperioden fra 1994 til og med 1999 inden for rammerne af arbejdsløshedsbekæmpelsen navnlig til lettere adgang til markedet, fremme af lige muligheder på arbejdsmarkedet, udvikling af undervisning og ekspertise, egnethed og faglig dygtighed samt fremme af vækst inden for beskæftigelsen. Denne bistand går videre end de forskellige målsætninger for Det Europæiske Fællesskabs strukturpolitik og fortsætter også uformindsket under det nederlandske formandskab.
De deraf følgende opgaver udføres af Kommissionen, som er ansvarlig for gennemførelsen af reglerne og for forvaltningen af strukturfondene i snævert samarbejde med medlemsstaterne. I denne forbindelse vil jeg lige gøre opmærksom på, at Kommissionen i sin meddelelse af 24. marts 1996 om strukturforanstaltninger og beskæftigelse har ladet vide, at den agter at rette strukturforanstaltningerne endnu stærkere mod skabelsen af beskæftigelse ved at tilpasse det nuværende program på en række punkter under iagttagelse af reglerne for at lade beskæftigelsesaspektet komme bedre til sin ret. Kort sagt, bekæmpelsen af arbejdsløsheden er og bliver en hovedmålsætning for Det Europæiske Fællesskabs strukturpolitik. Det er jo af største betydning, at der tages fat på arbejdsløsheden i Europa med stor handlekraft.

Camisón Asensio
Vi noterer os med tilfredshed, at Rådet under det nederlandske formandskab fortsat vil fokusere på bekæmpelse af arbejdsløsheden.
Som bekendt er arbejdsløsheden et af de problemer, der skaber størst bekymring blandt europæiske borgere, ganske særligt i et land som Spanien. Vi må derfor bede til, at man snarest muligt vil opleve en mangfoldighed af regionale og lokale beskæftigelsespagter inden for rammerne af strukturprogrammerne, og at der åbnes mulighed for, at Den Europæiske Investeringsbank deltager heri. Dette vil bidrage til at opfylde målsætningen om større samhørighed med henblik på at mindske de uligheder, der stadig eksisterer på trods af de uafviselige fremskridt i regionernes socioøkonomiske udvikling. Det er ligeledes på sin plads at minde om nødvendigheden af at forbedre fremgangsmåden ved at koncentrere ressourcerne i de regioner, der har mest behov herfor, forenkle procedurerne og respektere additionalitetsprincippet.

Patijn
Hr. Camisón bringer de territoriale beskæftigelsespagter på tale. Dette er en idé, som navnlig blev lanceret i kommissionsformanden hr. Santers meddelelse, som er blevet kendt som den såkaldte tillidspagt for beskæftigelsen. Det var et af aspekterne deraf. Jeg ved, at disse territoriale beskæftigelsespagter nu er ved at blive gennemført, men det er Kommissionen, der er ansvarlig herfor. Med henblik på detaljer herom må jeg således henvise Dem til Kommissionen.

Formanden
Spørgsmål nr. 6 af Hubert Pirker (H-0218/97):
Om: Europol
Europol skulle som et effektivt instrument i kampen mod den organiserede kriminalitet gennemføres meget hurtigt. Men en forudsætning er imidlertid navnlig ratificering i de nationale parlamenter.
Hvilke foranstaltninger påtænker Rådet at træffe for at sikre, at disse ratificeringer gennemføres snarest?
Er der ministre, der har givet udtryk for betænkeligheder over for gennemførelsen af Europol? Hvilke, i givet fald? Hvad er deres argumenter?

Patijn
På hr. Pirkers spørgsmål vil jeg gerne svare, at medlemsstaterne flere gange har forpligtet sig, navnlig under Det Europæiske Råd i Dublin i december 1996, til at gøre, hvad der er muligt for at afslutte ratificeringen af Europol-konventionen og af Protokollen vedrørende Domstolen inden udgangen af 1997. Indtil nu har Det Forenede Kongerige som den eneste medlemsstat ratificeret disse tekster i december 1996. I alle øvrige medlemsstater er der internt gjort en begyndelse med de administrative og/eller parlamentariske procedurer. Selvfølgelig har hvert parlament sine egne procedurer og handlemåder, således at det tidsrum, der er nødvendigt, kan variere. Ikke desto mindre har alle berørte medlemsstater bekræftet, at den dato, som vi stræber efter, er gennemførlig. Der er ikke nævnt nogen betydelige hindringer for ratificeringen. Dette vil ikke afholde det nederlandske formandskab og frem for alt det kommende luxembourgske formandskab fra at benytte enhver lejlighed til at minde de medlemsstater, som endnu ikke har ratificeret aftalen, om de i Dublin undertegnede forpligtelser, for at denne konvention kan træde i kraft inden udgangen af 1997.

Pirker
Tak, hr. formand, for svaret! For mig rejser der sig imidlertid et yderligere spørgsmål i denne forbindelse: Vi alle ved, at Unionens borgere har ret til sikkerhed, dvs. de forventer af Unionen, at EUROPOL omsider træder fuldstændig i kraft. Når De siger, at medlemsstaterne vil have ratificeret efter 1997, hvor længe varer det så efter Deres mening, før EUROPOL - der udføres forarbejder - er fuldt funktionsdygtig? For det andet ved vi, at situationen i oprindelseslandene er dramatisk. Derfor skal EUROPOL have en stor interesse i at samarbejde med den organiserede kriminalitets oprindelseslande, især i Østeuropa. Overvejer Rådet at fastlægge foranstaltninger i forbindelse med EUROPOL, for at vejen banes for et samarbejde mellem EUROPOL og de østeuropæiske stater?

Patijn
Jeg er forholdsvis optimistisk med hensyn til muligheden for, at Europol temmelig kort tid efter konventionens ikrafttræden er operationel, fordi en forløber for Europol, EDU, European Drugsunit , allerede er operationel. Jeg vil gerne opfordre det ærede medlem og Dem alle til engang at besøge Haag, hvor forløberen for Europol faktisk allerede fungerer organisatorisk, institutionelt og med hensyn til gennemprøvning af samarbejdsmetoder, men på grundlag af et foreløbigt mandat, som stadig skal ratificeres. Den virkelige udbygning af Europol vil først kunne finde sted efter ratificering og ikrafttræden af konventionen. Så er der Deres spørgsmål om Europols evne til temmelig hurtigt også at kunne indlede samarbejde med tredjelande eller overhovedet muligheden for at gøre dette. Jeg må lige skitsere den nuværende juridiske situation. Jeg tror, at Den Europæiske Unions og dens institutioners beføjelser til i tredje søjle at samarbejde med tredjelande på dette tidspunkt er begrænsede, fordi dette altid skal ske via en international konvention, via den mellemstatslige konstruktion i den tredje søjle, og sådanne konventioner skal så ratificeres. Det er en indviklet måde. Lad mig fremsætte en kort meddelelse om regeringskonferencen. Dette emne er taget op på regeringskonferencen. Det drøftes, hvorvidt retsgrundlaget for indgåelse af samarbejdsforbindelser med tredjelande kan styrkes. Tillad mig at undlade at meddele noget om fremskridtene i drøftelserne. Hvad det øvrige angår, er der en meget praktisk mulighed for allerede nu, idet vi går ud fra den foreløbige enhed i Haag, at indlede praktiske samarbejdsforbindelser med tredjelande, selvfølgelig under overvågning af Rådet af justitsministre og senere, når konventionen træder i kraft, inden for de grænser, som stilles herfor i konventionen om Europol.

Newens
Hr. formand, hvis vi overvejer samarbejde med tredjelande, kan vi så ikke gøre det til en betingelse for Europol, der naturligvis er af enorm værdi for bekæmpelsen af kriminalitet, at det ikke griber ind over for enkeltpersoner på grundlag af mistanke for at have begået en handling, der ikke er en lovovertrædelse i Unionen, men måske er det i et tredjeland, som ikke anerkender de borgerlige frihedsrettigheder og ytringsfriheden på samme måde som vi anerkender dem i Unionen? Jeg håber for eksempel ikke, at Europol forventes at deltage i en aktion som den mod MED TV, som jeg nævnte før.

Patijn
I konventionen om oprettelse af Europol omtales ikke tilkendelsen af operationelle beføjelser til funktionærer eller organer under Europol. Hvis en bestemt retsforfølgelse iværksættes i en bestemt medlemsstat, finder den altid sted under det pågældende lands regerings politiske ansvar, og den foretages af efterforskere fra det pågældende land. Tjenestemænd fra Europol vil aldrig kunne bære hverken det politiske ansvar eller ansvaret for efterforskningen med henblik på sådanne handlinger.

Formanden
Spørgsmål nr. 7 af Ursula Stenzel (H-0219/97):
Om: Polen
Efter Polens medlemskab vil der nødvendigvis blive indført overgangsordninger, f.eks. inden for den fri bevægelighed for personer.
Hvor lang vil overgangsordningen i forbindelse med den fri bevægelighed for personer blive efter Polens tiltrædelse?

Patijn
I fru Stenzels spørgsmål henvises der til et af de mulige resultater af tiltrædelsesforhandlingerne med Polen, men disse er ikke engang indledt endnu, og Rådet har i denne fase endnu ikke truffet nogen som helst operationel beslutning herom. Med hensyn til den fremtidige udvidelse af Unionen med de associerede lande i Central- og Østeuropa, herunder Polen, kan der kun henvises til Det Europæiske Råd i Dublin, som har bekræftet den i Madrid fastsatte tidsplan for udvidelsesprocessen. Umiddelbart efter afslutningen af regeringskonferencen vil Kommissionen forelægge Rådet og Europa-Parlamentet sine henstillinger med hensyn til hvert enkelt land samt et meget udførligt dokument om udvidelsen. Denne procedure garanterer, at alle lande, som ansøger om tiltrædelse, behandles ens. Endvidere vil Kommissionen fremlægge en vurdering af følgerne af udvidelsen for den kommunautære politik samt en meddelelse om Den Europæiske Unions fremtidige finansielle rammer fra 31. december 1999, idet der tages hensyn til denne udvidelse. Et af de foregående spørgsmål vedrørte specifikt dette. Efter afslutningen af regeringskonferencen og i lyset af resultaterne deraf samt på grundlag af de nævnte henstillinger og rapporter fra Kommissionen vil Rådet hurtigst muligt træffe de beslutninger, som er nødvendige for at indlede tiltrædelsesforhandlingerne.

Stenzel
Hr. Patijn, jeg takker Dem for dette svar, som i det væsentlige har gengivet den køreplan, vi alle kender, for tiltrædelsesforhandlingerne og den ligeberettigede påbegyndelse af disse tiltrædelsesforhandlinger. Alligevel vil jeg gerne stille det principielle spørgsmål: Overvejes det i Rådet, hvordan man kan forhindre, at der sker en vandring af lavtlønsarbejdskraft til højtlønslande, når reglerne for det indre marked træder i kraft for udvidelseskandidaterne? Gør man sig specielle overvejelser om, hvordan dette kan forhindres, for at arbejdskraften bliver i de lande og får jobmuligheder dér?

Patijn
Fru Stenzel fortsætter med at insistere på, at vi begynder at spekulere over Kommissionens forhandlingsmandat ved tiltrædelsesforhandlingerne. Jeg kan dog afvise hendes spørgsmål igen ved at sige: Lad os ikke foregribe begivenhederne, men så går vi begge utilfredse herfra. De må se processen som følger og også på baggrund af tiden. Jeg formoder, at forhandlingerne, når de begynder, vil vare en række år. Jeg minder Dem om, at forhandlingerne med Spanien og Portugal varede i syv år. Det vil måske være mindre for de østeuropæiske lande, men det angiver en tidsplan, og derefter har vi også ratificeringsprocessen, og inden vi virkelig har at gøre med de nye medlemsstaters faktiske tiltrædelse af Den Europæiske Union, befinder vi os et eller andet sted i det næste århundrede. Jeg synes, at det indholdsmæssigt er vanskeligt nu i 1997 at fremsætte udtalelser om, hvordan systemet skal se ud i år 2002, 2003 eller 2004, rent bortset fra det formelle argument om, at alle disse tiltrædelsesmandater endnu skal drøftes. I mellemtiden er retsudviklingen i Europa med hensyn til det indre markeds og arbejdsmarkedets funktion konstant i bevægelse. På den anden side forbereder ansøgerlandene sig uformindsket på tiltrædelse af det indre marked, inklusive de aspekter, som har at gøre med den frie bevægelighed for arbejdstagere. Dette er altså en tosidig dynamisk proces. Jeg synes derfor, at Deres spørgsmål er fuldstændigt overilet. Jeg vil også gerne fraråde Dem at spekulere over, hvordan arbejdsmarkedssituationen ser ud i Østeuropa og i Vesteuropa i 2002, 2003 og 2004, hvilke specifikke ordninger det kræver, om dette kræver overgangsforanstaltninger eller derogationer i forbindelse med det nye medlemskab. Jeg tror ikke, at der er nogen som helst interesse, heller ikke politisk interesse, der har fordel af at foregribe to, tre eller fire valg med hensyn til den slags spørgsmål. Det ville jeg sige herom.

Formanden
Spørgsmål nr. 8 af Hugh McMahon (H-0220/97):
Om: Tekniske foranstaltninger til bevarelse af fiskeressourcerne
Det nederlandske formandskab bedes nærmere redegøre for det kompromisforslag til tekniske foranstaltninger til bevarelse af fiskeressourcerne, som det har til hensigt at forelægge Rådet (fiskeri) på mødet i april 1997?

Patijn
Som svar på hr. McMahons spørgsmål om de tekniske foranstaltninger til bevarelse af fiskeressourcerne vil jeg understrege, at det nederlandske formandskab tillægger dette særdeles stor betydning. Det irske formandskab har under rådsmødet i december sidste år forelagt en kompromistekst herom. Rådet har i den forbindelse tilkendegivet, at det betragter forslaget som et godt skridt fremad, men var ikke desto mindre af den opfattelse, at en række problemer endnu burde løses. Det arbejder formandskabet bl.a. hårdt på i øjeblikket, men i betragtning af de meget tekniske aspekter af dette emne, har det nederlandske formandskab ikke til hensigt at optage dette punkt på dagsordenen for Rådet af fiskeriministre den 14. og 15. april i år. Dette er ikke til hinder for, at formandskabet vil gøre sig de største bestræbelser for hurtigst muligt at gøre fremskridt med drøftelsen af dette forslag til fordel for vedtagelsen af det inden slutningen af juni i år. Altså forhåbentlig endnu under det nederlandske formandskab.

McMahon
Jeg vil gerne takke det nederlandske formandskab. Det er første gang, vi har fået en officiel bekræftelse på, at der ikke kommer nogen diskussioner og ingen aftale om spørgsmålet om tekniske foranstaltninger. Det er temmelig uheldigt, at Parlamentet har skubbet på med Adam-betænkningen og afholdt hastemøder så sent som i mandags, fordi det fik at vide, at det skulle overholde en frist fastsat af Rådet. Men de forskellige formandskaber og især det nederlandske har behandlet Parlamentet temmelig ridderligt. Hvis hensigten hele tiden - måske på en eller anden måde forbundet med det britiske valg - har været ikke at få det på dagsordenen, er jeg skuffet.
Kan det nederlandske formandskab bekræfte, at hvad der end måtte ske i den britiske valgsituation, så har det ikke motiveret det til at fjerne dette punkt fra dagsordenen til næste uges møde?

Patijn
Jeg kan ikke bekræfte det, det eneste, jeg ved, er, at det er umuligt at afslutte denne sag i Rådet af fiskeriministre i april.

Formanden
Spørgsmål nr. 9 af Richard Howitt (H-0223/97):
Om: Bestemmelse om ikke-diskriminering mod handicappede i traktaten om Den Europæiske Union
Kan den nye artikel 6a i EU-traktaten, som foreslået af det irske formandskab i Dublin, ifølge den juridiske sagkundskab, som Rådet har til rådighed, hvis den bliver vedtaget, sikre, at Kommissionens generaldirektorater i fremtiden vil være nødt til at tage spørgsmålet om ligeret for handicappede med i betragtning i forbindelse med udarbejdelse af alle forslag til EF-retsakter og -programmer og til at høre de berørte parter? Eller vil en sådan bestemmelse blot gøre det muligt for medlemsstaterne separat at vedtage bestemmelser, som forbyder en sådan diskrimination på EU-plan? Desuden bedes Rådet oplyse, om den nye artikel 6a i den foreslåede form efter dets opfattelse kan anvendes som retsgrundlag for fremtidige EU-handicap-programmer som efterfølger til det gamle Helios-program?

Patijn
Som svar på det ærede medlem hr. Howitts spørgsmål vil jeg endnu en gang gøre opmærksom på, at det ikke er Rådets ansvar at udtale sig om regeringskonferencens arbejde og fremskridtene med dette arbejde. Det er medlemsstaternes opgave, og det kan Rådet som sådant ikke stå til regnskab for. Jeg vil fremhæve, at medlemsstaternes repræsentanter ifølge bestemmelserne i Traktatens artikel N ved fælles overenskomst vedtager de ændringer, der skal foretages i Traktaten. Det ærede medlem vil derfor forstå, at det for mig som formand for Rådet er umuligt på nogen som helst måde at udtale mig om de forslag, som han fremsætter i sit spørgsmål. Dette betyder ikke, at Rådet ikke er overbevist om, at der skal gøres alt for at hjælpe handicappede og sætte dem i stand til at blive integreret fuldstændigt i samfundet og deltage aktivt i det økonomiske og sociale liv. I den forbindelse skal subsidiaritetsprincippet imidlertid overholdes. På grundlag heraf skal det vurderes, hvad der skal foretages på nationalt plan, og hvad den nødvendige merværdi er af en aktion på unionsplan.

Howitt
Jeg takker hr. Patijn for dette svar, men sætter spørgsmålstegn ved, hvor interesseret han er i at bidrage til, at regeringskonferencen bliver en åben, gennemsigtig proces. Hvordan kan de mange mennesker og organisationer, der har en interesse i resultatet af regeringskonferencen, på nogen mulig måde overveje traktatudkastet og give råd til os i Parlamentet og de nationale regeringer, hvis der er denne tavshedens mur til Rådet? I Parlamentet skal vi, uanset om vi behandler et direktiv om busser, om elevatorer eller alle forhold i forbindelse med informationssamfundet, kæmpe lange kampe for at få Kommissionen til at overveje handicappedes interesser og rådspørge handicappede ved udarbejdelsen af lovene.
Hvis regeringerne fremsætter et traktatudkast - hvilket i sig selv er rosværdigt, og det støtter vi i Parlamentet, for så vidt angår aktioner om ikke-diskrimination af handicappede - som ikke dækker alle områder af Europas lovgivning, svigter de de 37 millioner handicappede europæiske borgere. Når hr. Patijn mødes med repræsentanterne for det europæiske handicapforum i næste uge, vil han så give dem et mere åbent svar og en mere åben diskussion, end han gjort her i aften i Parlamentet?

Patijn
Jeg kan bekræfte, at jeg regelmæssigt har kontakt med repræsentanter for forskellige samfundsorganisationer, som har interesse for udviklingen af forhandlingerne på regeringskonferencen. Jeg bekræfter faktisk, at jeg har mødt repræsentanter for handicappedes organisationer. Under den slags samtaler, som er uformelle, fremskaffer jeg regelmæssigt oplysninger om forhandlingernes forløb og chancerne for, at disse forhandlinger bringes til en god afslutning. Men det skyldes helt den nederlandske repræsentant på regeringskonferencen. Jeg kan ikke gøre det som rådsformand. Jeg kan selvfølgelig gøre brug af en privilegeret stilling for så vidt angår baggrundsinformation, men når jeg har den slags møder, gør jeg det i princippet som repræsentant for kongeriget Nederlandene.

Formanden
Spørgsmål nr. 10 af Alfred Lomas (H-0226/97):
Om: EU-kommissærs indblanding i det britiske valg
Forud for valget i Det Forenede Kongerige er EU-kommissær Leon Brittan blevet citeret i den britiske presse for at have kritiseret Arbejderpartiet for at undertrykke Europa-debatten. Han gav udtryk for generel misbilligelse af, at politikere fremkommer med kritik af EU, fordi det efter hans opfattelse vil undergrave Storbritannien. Kan Rådet acceptere, at dets embedsmænd på denne måde blander sig i et lands valg?

Patijn
Som svar på dette spørgsmål stillet af hr. Lomas må jeg ligesom mine forgængere og således som jeg selv flere gange har gjort i lignende tilfælde, fremhæve, at Rådet ikke kan fastlægge et synspunkt eller udtale en bedømmelse med hensyn til erklæringer, som er afgivet uden for dets møders formelle rammer, i hvert fald når det gøres af personer uden for Rådet. Dette synes nemlig at være tilfældet med de kendsgerninger, som hr. Lomas fremkommer med i sit spørgsmål.

Lomas
Disse udtalelser er blevet bredt gengivet i pressen. Selv embedsmænd på nationalt og lokalt myndighedsplan i Storbritannien har ikke lov til at blande sig i valg, som kommissærerne gør. Mener De ikke, at nogle af dem - ikke alle - har fået et mildt anfald af storhedsvanvid? Hr. Santer skældte for nylig voldsomt ud over nogle medlemsstaters regeringer, der havde nogle spørgsmål til tidsplanen for den fælles valuta. Disse embedsmænd burde gøre deres arbejde og overlade de politiske udtalelser til det valgte Ministerråd. Er Rådet ikke enigt i det?

Patijn
Jeg mærker i forbindelse med hr. Lomas' spørgsmål en vis underliggende ærgrelse, men måske kan jeg fjerne denne ærgrelse i betydelig grad ved at gøre ham opmærksom på, at medlemmer af Kommissionen under ingen omstændigheder kan betragtes som embedsmænd. Jeg henviser det ærede medlem til en artikel i EØF-Traktaten, som han uden tvivl kender udenad, nemlig artikel 157, hvori der står følgende: «Kommissionens medlemmer udfører deres hverv i fuldkommen uafhængighed og i Fællesskabernes almene interesse. Ved udførelsen af deres pligter må de hverken søge eller modtage instruktioner fra nogen regering eller noget andet organ.« De taler således om politiske udtalelser fremsat af mennesker, som er fuldkommen uafhængige. Måske beroliger det Dem.

Formanden
Spørgsmål nr. 11 af David Morris (H-0229/97):
Om: Clenbuterol
Jeg vil henvise til den illegale anvendelse af Clenbuterol, der er en syntetisk steroidlignende forbindelse, som øger dyrs vægt. Forbindelsen er yderst farlig at have med at gøre og overordentlig giftig for mennesker.
Er Rådet enig i, at den illegale anvendelse af Clenbuterol skal bringes til ophør, og at de illegale leverandører af stoffet skal pågribes og stilles for en domstol?
Hvorfor har den nederlandske regering så ikke reageret positivt på den amerikanske advokat Schneiders anmodning om at udlevere Gerard Hoogendik, så han kan blive stillet for retten for ni forskellige overtrædelser af de amerikanske forbundslove som følge af smugling og distribution af forfalskede væksthormoner til dyr?

Patijn
På hr. Morris' spørgsmål om risiciene ved anvendelsen af Clenbuterol ved opfedningen af dyr bestemt for menneskeføde kan jeg svare, at Rådet bestemt er klar over nødvendigheden af kraftigt at bekæmpe den illegale anvendelse af stoffer med anabolisk virkning inden for kvægavl, navnlig med henblik på beskyttelse af forbrugerne. Med dette formål vedtog Rådet den 29. april 1996 direktiv 96/22/EØF for at skærpe de i 1981 og i 1988 trufne foranstaltninger og for at sørge for en bedre anvendelse deraf. Også direktiv 96/23 om kontrolforanstaltningerne til gennemførelse af den skærpede politik er vedtaget. Anvendelsen af Clenbuterol er dermed forbudt ved lov i Fællesskabet undtaget til terapeutisk behandling af køer under kælvning og af heste, som avles til andre formål end kødproduktion. Altså er nogen anvendelse tilladt, men aldrig anvendelse på dyr, som er bestemt for menneskeføde.
Hvad det andet spørgsmål angår, med hensyn til det af det ærede medlem nævnte tilfælde har Rådet ikke beføjelser, men det har de pågældende nationale retsinstanser. Det er derfor ikke Rådets opgave at fremsætte udtalelser herom.

Morris
Rådsformanden har sagt, at det ikke er hans sag at beskæftige sig med, hvad en medlemsstat gør eller ikke gør for at sikre, at folk, der mistænkes for at handle med ulovlige stoffer, retsforfølges. Det er netop derfor, jeg stillede spørgsmålet! Spørgsmålet burde have lydt: Hvad har Rådet - under nederlandsk formandskab - gjort for at overtale sin egen regering til at udlevere Gerard Hoogendik til USA, så han kan blive stillet for retten for forhold, han anklages for, nemlig at have smuglet og distribueret forfalskede stoffer i USA? Kunne man ikke tænke sig, at der er en mistanke om, at han har gjort det samme i EU? Hvis det skal lykkes for os at kontrollere salg af illegal narkotika og hindre denne trussel mod vore fødevarer, skal der gennemføres retsforfølgelser, og i dette tilfælde skal den pågældende udleveres, så den amerikanske regering kan stille manden for en domstol.

Patijn
Hvis en nederlandsk statsborger i et andet land mistænkes for strafbare handlinger, som retfærdiggør udlevering, så vil den nederlandske regering, eventuelt efterprøvet af en nederlandsk dommer, reagere herpå, hvis der fremsættes en officiel udleveringsanmodning. Det er imidlertid ikke et spørgsmål for Den Europæiske Unions institutioner, og jeg kan ikke som rådsformand svare på det. Det er, hvad jeg vil sige derom.

Formanden
Spørgsmål nr. 12 af Roberto Speciale (H-0231/97):
Om: Børns situation i Rumænien
Som det bl.a. fremgår af den internationale presse, er børns situation i Rumænien meget foruroligende. Mange børn lever under sultegrænsen, og et stadig større antal børn lever simpelt hen på gaden.
I denne forbindelse henvises der til Europa-Parlamentets beslutning af 12. december 1996 om Rumænien.
Hvilke foranstaltninger er Rådet ved at træffe for at få den rumænske regering til at overholde de forpligtelser, den har påtaget sig, med henblik på at forbedre børns situation og sammen med Kommissionen, medlemsstaterne og den rumænske regering at vedtage et program om beskyttelse af børn og et særligt program for gadebørnene i de største rumænske byer?

Patijn
Hr. Speciale tager et meget vigtigt emne op. Rådet deler det ærede medlems bekymringer over den vanskelige situation for børn i Rumænien. I al almindelighed vil jeg gøre opmærksom på, at Rumænien har gjort en begyndelse med gennemførelsen af et omfattende reformprogram for at forbedre den økonomiske situation. Rådet støtter dette program, men har samtidig over for de rumænske myndigheder gjort det tydeligt, at ledsagende sociale foranstaltninger er nødvendige for at beskytte de mest sårbare sektorer og grupper i samfundet. I denne forbindelse støtter Kommissionen i samarbejde med den rumænske regering og ikke-statslige organisationer et omfattende program, som går ud på at forbedre børns situation i landet. Det drejer sig her om talrige projekter, som for øvrigt i særdeleshed er koncentreret om forældreløse børn. En sådan støtte har Fællesskabet for øvrigt ydet i en rum tid, nemlig siden begyndelsen af 1990'erne. I alt er der indtil nu anvendt mange millioner ECU derpå. Fællesskabets seneste bestræbelser er koncentreret om forbedring af børnebeskyttelsespolitikken, i godt samarbejde med den rumænske regering. Med henblik herpå er der opført et beløb på 12 mio ECU i budgettet. En del heraf kommer fra det vejledende PHARE-program 1996-1999 med henblik på Rumænien. Desuden har Kommissionen opnået overensstemmelse med den rumænske regering om anvendelsen af et beløb på omkring 3, 5 mia lei, ca. 1 mio ECU, fra modværdifonde, som kan skabes inden for rammerne af det økonomiske reformprogram til fordel for beskyttelse af de rumænske unge.

Speciale
Hr. rådsformand, jeg siger Dem tak for Deres svar og den forståelse, Rådet viser. Som De ved, er dette et meget ømtåleligt spørgsmål. Der har været journalistiske undersøgelser i tv, som utvetydigt har vist, at situationen er særdeles alvorlig. Der foregår bl.a. domstolsundersøgelser i visse medlemsstater af afskyelige forbrydelser, der synes at have deres oprindelse netop i Rumænien. Jeg tror derfor, at det haster med at gribe ind, og at det er af stor betydning, at Rådet og Kommissionen sammen med den rumænske regering gør alt, hvad der står i deres magt, for straks at finde konkrete løsninger. Jeg spørger også mig selv, hvorledes et tilfælde af denne art har kunnet forekomme i Europas hjerte, og jeg ved ikke, om Rådet har givet svar på dette spørgsmål.
Jeg spørger Dem nu, hr. rådsformand, om denne plan allerede er operativ? Er den ved at blive tilrettelagt? Er der allerede sket forbedringer? Disse var i det væsentlige mine spørgsmål!

Patijn
Jeg henviser til mit svar i første instans. Dette program har eksisteret i nogen tid. Jeg svarede, at der siden 1990 fra Det Europæiske Fællesskabs side har været aktioner, navnlig under Kommissionens ansvar, som tog sigte på at forbedre børnenes situation i Rumænien, og disse er for nylig intensiveret. Men henblik på disse programmers detaljer vil jeg gerne bede hr. Speciale om at henvende sig til Kommissionen. I al almindelighed vil jeg for øvrigt dele hans store bekymringer, som han giver udtryk for ved at stille dette spørgsmål. Vi ved alle sammen, at en række østeuropæiske lande befinder sig i en dyb politisk, samfundsmæssig og social krise som følge af overgangen fra en diktatorisk ledet økonomi til en demokratisk markedsorienteret økonomi. Det har store sociale bivirkninger, hvorved navnlig socialt sårbare grupper somme tider har det overordentlig vanskeligt, og jeg tror også, at det er i vor alles interesse, at ikke blot Det Europæiske Fællesskabs institutioner, men frem for alt også medlemsstaterne, og jeg vil også udtrykkeligt nævne initiativet taget af ikke-statslige organisationer, som i hvert fald i mit land er overordentlig aktive på dette punkt, kan spille en vigtig rolle der for at hjælpe de mest fortvivlende tilfælde så godt som muligt.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 13.
Spørgsmål nr. 14 af Jonas Sjöstedt (H-0235/97):
Om: EU's karakter af frie og selvstændige stater
Repræsentanter for den svenske regering hævder, at EU er en organisation af frie og selvstændige stater. Den tyske forfatningsdomstols afgørelse af 12. oktober 1993 støtter også dette, idet den understreger, at nationerne i EU er »traktatens herrer«. I modsætning til dette står forskellige afgørelser fra De Europæiske Fællesskabers Domstol om, at EF-love går forud for national ret, inklusive de nationale grundlove. Disse modstridende signaler har givet anledning til forskellige fortolkninger af Unionens karakter. På regeringskonferencen er der mulighed for at skabe klarhed på dette punkt ved at tydeliggøre Den Europæiske Unions karakter som en sammenslutning af frie og selvstændige stater, hvor de nationale forfatninger går forud for EU's love og bestemmelser. Dette er særlig vigtigt med henblik på den forestående udvidelse.
Er Rådet rede til på regeringskonferencen af fremlægge forslag, som tydeligt definerer EU's karakter som en sammenslutning af frie og selvstændige stater?

Patijn
Som svar på hr. Sjöstedts spørgsmål vil jeg mere generelt understrege, at jeg er fuldstændig enig med ham i, at Den Europæiske Union består af en solidarisk helhed af frie og uafhængige stater. Det drejer sig faktisk om frie og uafhængige stater, som af egen fri vilje har medvirket til udformningen af Traktaterne om oprettelse af De Europæiske Fællesskaber. Ud fra denne frihed har de forpligtet sig til at overholde bestemmelserne i disse Traktater og medvirke til gennemførelsen deraf. Som formand for Rådet vil jeg endnu en gang understrege, at Rådet og dets medlemmer i allerhøjeste grad lægger vægt på dette fælles fundament samt på den lovgivning, som vedtages i medfør af Traktaten, og som sædvanligvis betegnes som acquis communautaire . Det ærede medlems mere specifikke anmodning om i den nye Traktat at optage de bestemmelser, som ligger ham så meget på sinde, kan jeg som rådsformand af kendte grunde ikke komme ind på. Rådet er jo ikke deltager i regeringskonferencen, og det er regeringernes og også Kommissionens opgave at fremsætte forslag, som kan tages under behandling på regeringskonferencen.

Sjöstedt
Jeg takker det nederlandske formandskab for svaret. Jeg synes, De er lidt for beskeden. Jeg er sikker på, at De både har indsigt i og en hel del indflydelse på arbejdet i den igangværende regeringskonference.
Jeg mener, at det er vigtigt at fastlægge retshierarkiet mellem de nationale grundlove og EF-retten. I realiteten har der jo i årenes løb udviklet sig en praksis ved EF-Domstolen, uden at medlemsstaterne har ændret deres grundlove i overensstemmelse med den. Endvidere verserer der i øjeblikket retssager, bl.a. i Danmark, som netop drejer sig om grundlovens stilling over for EF-retten. Jeg mener, at man af demokratiske årsager bør klarlægge retshierarkiet mellem de nationale grundlove og EF-retten. Min personlige opfattelse er, at de nationale grundlove rangerer højere end EF-retten.

Patijn
Hvis tolkningen er kommet rigtigt igennem, har jeg indtryk af, at hr. Sjöstedt personligt tror, at nationale grundlove er vigtigere end fællesskabsretten. Det tror jeg ikke personligt. I Nederlandenes konstitutionelle system gælder nu engang, at fællesskabsretten, der er udformet ifølge Rom-Traktatens procedurer, går forud for national ret, endda forud for den nationale grundlov, og det er dommernes opgave at afgøre, hvad der har forrang i tilfælde af en konflikt mellem retssystemerne. Heldigvis er det endnu ikke forekommet, jeg kan i hvert fald ikke lige huske det, at den øverste dommer i en national medlemsstat har forbudt regeringerne eller borgerne i denne medlemsstat at leve ifølge fællesskabsrettens regler. Så ville der være en virkelig konflikt. Min personlige overbevisning er, og jeg tror, at jeg her kan basere mig på omfattende jurisprudens, men så optræder jeg heller ikke mere som rådsformand - men formanden sagde jo for lidt siden, at jeg af og til må sige noget i Parlamentet, uden at det øjeblikkeligt slettes i det fuldstændige forhandlingsreferat - min personlige mening er således, at hvis Domstolen i Luxembourg i en konflikt mellem retssystemer træffer den klare afgørelse, at fællesskabsretten går forud for nationale retssystemer, er det det sidste ord. Hvis det ikke skulle være tilfældet, så befinder vi os på en overordentlig glat vej mod juridisk opløsning af De Europæiske Fællesskaber, og jeg vil gerne bede det ærede medlem om i forbindelse med hans personlige overbevisning at tænke over dette endnu en gang.

Formanden
Spørgsmål nr. 15 af Manuel Medina Ortega (H-0237/97):
Om: Den fælles markedsordning for bananer
Hvilke foranstaltninger agter Rådet på baggrund af WTO-panelets konklusioner om den fælles markedsordning for bananer at tage for at beskytte Fællesskabets producenter?

Patijn
Hr. formand, som svar på hr. Medinas spørgsmål kan jeg sige, at Rådet ligesom De har taget bananpanelets interimsrapport om den ordning, som Den Europæiske Union anvender for importen af bananer, til efterretning, men det er dog hovedsageligt sket via medierne. På nuværende tidspunkt kan Rådet ikke meddele, hvilken status denne tekst har. I hvert fald forholder det sig således, at betegnelsen »interimsrapport«, som de, der har udarbejdet dette dokument, selv har givet den, tyder på, at det drejer sig om en foreløbig version, som endnu kan ændres, inden det endelige dokument udarbejdes. Det bør derfor fastslås, at der indtil nu inden for Verdenshandelsorganisationen (WTO) endnu ikke er draget nogen endelig formel konklusion, som de nuværende fællesskabsordninger for bananer kunne være i strid med. Proceduren er jo endnu ikke afsluttet. Så snart konklusionerne af WTO-panelet er kendt, vil Rådet selvfølgelig studere disse med henblik på deres eventuelle følger for Fællesskabet. Rådet minder endvidere om, at Kommissionen allerede i 1995 forelagde et forslag, som sigtede på at tilpasse den nuværende fælles markedsordning, og at den, navnlig i afventning af resultaterne af WTO-proceduren, endnu ikke har kunnet træffe nogen beslutning derom.

Medina Ortega
Hr. rådsformand, jeg takker Dem for svaret, men gør opmærksom på, at erfaringen viser, at hvis man ikke forholder sig til et problem, lige når det dukker op, vil Rådet og Kommissionen efterfølgende påberåbe sig det argument, at spørgsmålet ikke er rejst på rette tidspunkt.
I øjeblikket er en af de dårligst bevarede hemmeligheder, at der foreligger et dokument fra WTO-panelet om markedsordningen for bananer, som praktisk talt nedbryder grundlaget for den fælles markedsordning for bananer. Det alvorligste i denne forbindelse er, at hovedårsagen til, at ekspertgruppen har udarbejdet dette dokument, er, at den er blevet anmodet herom af en regering fra et ikke-bananproducerende område, USA. Den samme regering, som ikke accepterede WTO's jurisdiktion i forbindelse med spørgsmålet om Helms-Burtonloven.
Vi, der har beskæftiget os med jura, ved, at retten befinder sig i procedurens mellemrum. Og eftersom retorsion er gængs praksis i handelsmæssige forhandlinger vil jeg spørge Rådet, om det ikke kunne overveje en sådan praksis over for USA's regering, således at hvis den ikke accepterer WTO's jurisdiktion i sagen om Helms-Burtonloven, vil Fællesskabet heller ikke acceptere organisationens jurisdiktion i banan-sagen?

Patijn
Jeg vil ikke komme ind på hr. Medinas sidste forslag, for hvis vi ved international bilæggelse af tvister knytter det hele sammen, så finder vi aldrig mere en løsning. Det er det eneste, som jeg helt sikkert ved. Jeg ville dog på dette punkt opfordre til, at vi omhyggeligt følger den procedure, som gælder for WTO-panelerne, fordi vi måske skaber problemer for tidligt. Det drejer sig om en interimsrapport, som i princippet var fortrolig, og som er forelagt parterne, og det er sluppet ud. Men parterne er stadig i stand til at kommentere denne rapport, hvorefter panelet, eventuelt på grundlag af kommentaren, ændrer rapporten, og WTO-proceduren for bilæggelse af tvister giver så herefter endnu mulighed for efter en sådan panelafgørelse at appellere afgørelsen. Jeg synes således, at det er for tidligt allerede nu at tænke på indførelsen, enten foretaget af Kommissionen eller af Rådet, af direkte retsvirkninger med hensyn til afgørelsen, for slet ikke at tænke på gengældelsesforanstaltninger eller indledning af en handelskrig.

Formanden
Spørgsmål nr. 16 af María Izquierdo Rojo (H-0239/97):
Om: Libyens deltagelse i den anden Euro-Middelhavskonference på Malta
Vil der på baggrund af, at Europa-Parlamentet i flere beslutninger har udtrykt ønske herom, blive åbnet mulighed for, at Libyen kan deltage i den anden Euro-Middelhavskonference, som afholdes den 15.-16. april 1997 på Malta?

Patijn
Den Europæiske Union holder fast ved sin holdning, nemlig at Libyen ikke kan forvente at have normale forbindelser med andre stater og spille en fuldgyldig rolle i internationale fora inklusive Barcelona-processen, indtil landet har opfyldt alle dets forpligtelser i henhold til de relevante resolutioner fra De Forenede Nationers Sikkerhedsråd. I betragtning af, at Libyen indtil nu ikke har opfyldt disse forpligtelser, kan landet umuligt deltage i den anden Euro-Middelhavskonference.

Izquierdo Rojo
Jeg beklager, at Rådet ikke har taget hensyn til Europa-Parlamentets ønske, som det ved flere lejligheder har givet udtryk for. Rådets svar er vildledende, og endnu en gang må jeg beklage manglen på selvstændighed og mod i Ministerrådets beslutninger.
Hvad Parlamentet anmoder om, er, at der åbnes mulighed for, at et bestemt land, et Middelhavsland, kan deltage i Euro-Middelhavspolitikken. Jeg gør opmærksom på, at det omhandlede land, Libyen, er medlem af Den Arabiske Maghreb-Union, hvilket vil sige, at det indgår i det arbejde, der udføres af Europa-Parlamentets Delegation for Forbindelserne med Maghreb-landene og dermed indirekte deltager i Euro-Middelhavspolitikken her i bygningen i Strasbourg, hvor der er afholdt flere møder.
Jeg mener oprigtig talt, at Deres svar er vildledende, hr. rådsformand, og jeg anmoder Ministerrådet om, at det inden afholdelsen af den anden Euro-Middelhavskonference i La Valetta den 15.-16. april åbner mulighed for, at Libyen kan deltage. Den Europæiske Union er undertiden yderst fantasifuld og giver højst tvetydige svar vedrørende samarbejdsperspektiverne med dette land, som fremover kan komme til at spille en betydningsfuld rolle i Euro-Middelhavssamarbejdet.

Patijn
Jeg må lige minde fru Izquierdo Rojo om Sikkerhedsrådets resolution nr. 731, 748 og 883, som hun uden tvivl har liggende under hovedpuden, når hun bekymrer sig så meget om Libyen. Det drejer sig her om mistanke om statssponsoreret terrorisme, som nævnes i disse resolutioner fra Sikkerhedsrådet. Og heri har folkenes organisations øverste organ udtalt, at de libyske myndigheder skal gøre alt for at fjerne denne mistanke. Så længe denne mistanke ikke er fjernet, tror jeg, at der er al mulig grund til, at Rådet handler, som det gør. Når jeg skal tale om skuffelser, så udtrykker jeg min skuffelse over den libyske regering, som ikke medvirker til at fjerne denne alvorlige mistanke.

Formanden
Spørgsmål nr. 17 af Gerard Collins (H-0245/97):
Om: Strukturfondene efter 1999
Har Rådet drøftet, hvordan strukturfondene skal fungere efter 1999 og navnlig muligheden for at udstikke retningslinjer for Kommissionen med angivelse af de politiske prioriteter, herunder navnlig arbejdsløshedsniveauet, som den skal tage med i betragtning ved udarbejdelsen af forslag til udvælgelseskriterier for mål 1-status efter 1999?

Patijn
Den Europæiske Unions strukturpolitik efter 1999 er ikke i orden i øjeblikket. Jeg er derfor ikke i stand til at skaffe de oplysninger, som det ærede medlem anmoder om. Jeg minder om, at Det Europæiske Råd i Madrid - og det har vi allerede talt om - anmodede Kommissionen om hurtigst muligt at foretage en grundig analyse af Den Europæiske Unions finansieringssystem for umiddelbart efter afslutningen af regeringskonferencen at forelægge en meddelelse om Unionens fremtidige finansielle rammer fra 31. december 1999 og i den forbindelse at tage hensyn til udsigten til udvidelse. Jeg foreslår således, at vi ikke foregriber tingene, og at vi først koncentrerer os om afslutningen af regeringskonferencen. Derefter vil Rådet således kunne læse den førnævnte meddelelse fra Kommissionen, som dernæst vil danne grundlaget for yderligere drøftelser om bl.a. EU-strukturpolitikkens fremtid efter 1999.

Gerard Collins
Tak til hr. Patijn for hans svar. Jeg accepterer alt, hvad han sagde, og jeg forstår grundene til, at han sagde det. Og jeg vil gerne sige til hr. Patijn, at der er brug for kraftig, politisk handling fra Rådets side over for Kommissionen, ihukommende at der er omtrent 20 mio. arbejdsløse i Den Europæiske Union. Det må bestemt have højeste politiske prioritet i Unionen, og dette problem skal behandles i planlægningen af perioden efter 1999. Emnet burde behandles som en hastesag, især hvis Unionen, som vi alle ønsker, skal løse dette problem, der berører Unionens borgere, og hvis vi ønsker at genvinde Unionens troværdighed i medlemsstaternes borgeres øjne.

Patijn
Jeg takker hr. Collins for den forståelse, som han har for den kendsgerning, at Rådet ikke kan sige meget om strukturpolitikken efter 1999. Rådet deler hans mening om, at hele spørgsmålet om udvikling af beskæftigelsen i Den Europæiske Union også på unionsplan har brug for overordentlig omhyggelig opmærksomhed. Denne opmærksomhed er der, og jeg vil dermed ikke vente på situationen efter 1999. Jeg tror, at vi på grundlag af den politik, som er udviklet siden Det Europæiske Råd i Essen, har mulighed for at gøre den nuværende strukturpolitik, inden for hvis rammer der endnu skal gives mange milliarder ECU ud i de kommende år, så relevant som muligt for bekæmpelsen af arbejdsløsheden. Spørgsmålet om de territoriale pagter er nævnt. Jeg tror, at det er sager, som vi allerede nu kan tage fat på. Vi må ikke i alt for høj grad foregribe den meget vigtige diskussion om, hvordan vi i det næste århundrede vil træffe bestemmelser om de indbyrdes finansielle forhold i lyset af udvidelsen.

Wibe
Jeg har et meget specifikt og konkret spørgsmål til Rådet. Jeg har, når det gælder finansieringen af strukturfondene, og medlemsbidraget til Unionen i det hele taget, længe kritiseret, at man baserer BNI-bidraget netop på BNI uden at justere denne med købekraftsniveauet i samfundet. De beregninger, som jeg har foretaget i den forbindelse, viser, at det ville medføre betydelige ændringer, hvis man gennemførte denne naturlige justering og tog hensyn til købekraftsniveauet i landene.
Jeg forstår det vanskelige i fremføre dette over for Kommissionen, men jeg vil alligevel gerne spørge Rådet om følgende: Har det ikke mulighed for at foreslå, at der også på strukturfondenes udgiftsside indføres et mål for købekraften, således at man, så at sige, justerer bruttonationalproduktet med denne?

Patijn
Jeg tvivler om, at jeg har forstået det ærede medlems spørgsmål rigtigt. Jeg forstår, at han opfordrer til i stedet for bruttonationalproduktet at tage de faktiske købekraftspariteter som udgangspunkt for bidraget eller overførslerne til Den Europæiske Union? Jeg vil meddele Dem, at finansieringen af De Europæiske Fællesskabers udgifter er fastlagt i Traktaten. Det er for det første importafgifter, for det andet landbrugsafgifter og for det tredje momsnøglen. Først for den resterende del anvendes bruttonationalproduktet. Det ligger fast i Traktaten. Jeg har som nederlandsk repræsentant på regeringskonferencen ikke kendskab til noget som helst forslag, heller ikke fra den svenske regering, om at ændre det. Jeg kan bekræfte over for Dem, at udvikling af politikken, som De antyder, ikke i øjeblikket er under overvejelse.

Formanden
Mine damer og herrer, jeg takker rådsformanden for hans tilstedeværelse og hans værdifulde svar. Den afsatte tid til spørgetiden med spørgsmål til Rådet er nu udløbet, og spørgsmål nr. 18-29 vil derfor blive besvaret skriftligt.
Hermed er spørgetiden med spørgsmål til Rådet afsluttet.
(Mødet udsat kl. 19.10 og genoptaget kl. 21.00)

Kvaliteten af benzin og dieselolie - Emissioner fra motorkøretøjer - Luftforurenende emissioner - Brændstoføkonomi (fortsættelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0096/97 af Mamère for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om kvaliteten af benzin og dieselolie og om ændring af Rådets direktiv 93/12/EØF (KOM(96)0248 - C4-0462/96-96/0163(COD)); -A4-0116/97 af Lange for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om foranstaltninger mod luftforurening fra emissioner fra motorkøretøjer og om ændring af Rådets direktiv 70/156/EØF og 70/220/EØF (KOM(96)0248 - C4-0463/96 og KOM(97)0077 - C4-0091/97-96/0164(COD)); -A4-0099/97 af Eisma for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om en strategi for bekæmpelse af luftforurenende emissioner fra vejtransport baseret på resultaterne af auto/olie-programmet (KOM(96)0248 - C4-0492/96); -A4-0117/97 af González Álvarez for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om en fællesskabsstrategi til nedsættelse af personbilers CO2 -emission og forbedring af brændstoføkonomien (KOM(95)0689 - C4-0015/96).
González Álvarez
Fru formand, selv om den betænkning, jeg her forelægger, er uafhængig af betænkningerne af Lange, Mamère og Eisma, skal det dog understreges, at de tilsammen udgør en politisk og miljøpolitisk pakke.
Det første forslag, som Miljøudvalget havde udarbejdet, var svagere end det endelige forslag. Det skyldes, at udvalget efterfølgende har optaget ændringsforslag til betænkningen fra De Europæiske Socialdemokraters Gruppe, Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet og Det Europæiske Folkepartis Gruppe, hvilket efter min mening har beriget betænkningen. Der er ganske vist nogle formuleringer, som jeg ikke helt kan tilslutte mig, men eftersom betænkningen er blevet enstemmigt vedtaget i Miljøudvalget, vil jeg ikke komme nærmere ind herpå - men jeg kan sige så meget, at jeg f.eks. ikke ville have brugt ordet »afviser« i forbindelse med forslaget om frivillige aftaler. Men da betænkningen som sagt er vedtaget med enstemmighed, føler jeg mig forpligtet til at præsentere den i den form, den blev vedtaget i Miljøudvalget under den sidste mødeperiode.
Der er nogle spørgsmål, hvor samtlige ordførere for denne pakke af foranstaltninger er enige: det gælder dem, der vedrører luftkvalitet, CO2 -emissioner og brændstofkvalitet. Endvidere hersker der enighed om, at der er taget mere hensyn til drøftelserne med industrien og dennes kriterier end til eksperternes og de ikke-statslige organisationers.
Nogle spørgsmål fortjener særlig fremhævelse. For det første mener Europa-Kommissionen heller ikke selv, at det vil være muligt at opfylde de på Rio-konferencen indgåede forpligtelser - som nu skal tages op til vurdering i New York i juni - til at stabilisere CO2 -emissionen på 1990-niveauet i år 2000 - hvis der ikke træffes drastiske foranstaltninger. Det ser ud til at være et vanskeligt mål at få opfyldt, og derfor finder vi, at Kommissionens forslag er for svagt, for så vidt som det ikke præciserer lovgivningsmæssige foranstaltninger, som vil kunne bidrage til at nå de fastsatte mål.
Det største kritikpunkt drejer sig om forslaget om frivillige aftaler. Her i Parlamentet drøfter vi ofte problemer med manglende overholdelse af fællesskabslovgivningen. Og når fællesskabslovgivningen ikke overholdes, er det mere end tvivlsomt, at frivillige aftaler vil blive overholdt. Derfor foreslås det i Miljøudvalgets betænkning, at der i overensstemmelse med Kommissionens lovgivningsprogram for 1994 inden den 31. december 1998 fremsættes et forslag til direktiv om nedbringelse af personbilers CO2 -emissioner, hvilket vil gøre det bindende at opfylde målsætningen.
Vi foreslår desuden, at der træffes lovgivningsmæssige foranstaltninger, som omfatter et forslag om en rimelig beskatning. Med »rimelig« mener vi, at vi må undgå at belaste de mindre velhavende. Forslaget om øjeblikkelig fornyelse af bilparken eller forslaget om en generel forhøjelse af afgifterne på brændstof - som var indeholdt i et af de ændringsforslag, der behandledes i Miljøudvalget - sondrer ikke mellem de økonomisk dårligst stillede og de velstillede. Vi foreslår, at der fremsættes et lovgivningsforslag om anvendelse af lavere afgifter for de mindst forurenende personbiler, således at biler med et brændstofforbrug på 3 l/100 km fritages for afgifter, medens afgifterne øges progressivt for personbiler med større motorkraft, som forurener mere.
Kommissionen bør fremsætte et lovgivningsforslag i denne retning og forelægge det for Europa-Parlamentet, og den bør ikke betragte det som et urealistisk og for ambitiøst projekt at tilstræbe at nedsætte brændstofforbruget til 5 l pr. 100 km, da vi mener, at der er meget, der tyder på, at det er muligt - f.eks. den af Greenpeace foreslåede bil - «Twingo Smile«. Disse foranstaltninger til nedsættelse af brændstofforbruget må suppleres med andre vigtige foranstaltninger, som jeg erkender i nogle tilfælde henhører under medlemsstaterne og subsidiaritetsprincippet, f.eks. fartbegrænsninger, massiv anvendelse af det offentlige transportnet - som med henblik herpå skal udbygges - hensyntagen hertil i den fysiske planlægning. Der er således en del tiltag, der rent faktisk kan gennemføres, ganske vist ikke af Kommissionen, men den kan dog tilskynde medlemsstaterne til at træffe sådanne foranstaltninger, som kan supplere foranstaltningerne til nedsættelse af CO2 -emissionerne.
Med den foreliggende pakke af foranstaltninger tror jeg, fru formand, fru kommissær, at såfremt de i de fire betænkninger indeholdte ændringsforslag vedtages, kan vi komme nærmere på en opfyldelse af målsætningen om at nedsætte CO2 -emissionerne, gøre brændstofferne mindre forurenende og alt i alt bidrage til renere luft i Europa.

Cox
Fru formand, jeg fremlægger udtalelsen fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om brændstofnormer og -specifikationer. Jeg vil gerne indledningsvis gøre opmærksom på, at der i udvalget opnåedes en høj grad af enighed om udtalelsen, og generelt var der en positiv holdning til auto/olie-programmet som et skridt i den rigtige retning, uanset de bange anelser, som forskellige medlemmer måske har om detaljerne i dette program.
Vedrørende planerne for brændstofspecifikationer i år 2000 foreslår Økonomiudvalget begrænsede reduktioner i svovlindholdet i forhold til de grænser, der anbefales i auto/olie-programmet. Vi har været, hvad man måske kan kalde mindre ambitiøse i den retning end Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse, omend man måske kunne vælge en anden måde at beskrive det diskretionsniveau, som udvalget har valgt at bruge i forbindelse med disse grænser.
Angående år 2005 har Økonomiudvalget i forventning om et auto/olie-program nr. 2 stillet forslag om bilag III og IV; i disse bilag fastlægges det vejledende normer, som udvalget ønsker medtaget i et auto/olie-program nr. 2. Herved adskiller det sig fra Miljøudvalget, der på nuværende tidspunkt havde foretrukket en obligatorisk, langsigtet norm.
For så vidt angår fiskale incitamenter, er Økonomiudvalget overbevist om, at sådanne skal indføres, navnlig på brændstofområdet; det skal ske gennem en differentiering af punktafgiftsystemet. Under forudsætning af, at der indføres procedurer til sikring af sammenhæng på det indre marked, vil det blive lettere for medlemsstaterne at indføre mere avancerede brændstoffer end dem, der er anført som mindstekrav. Jeg har bemærket og bifalder Miljøudvalgets støtte til dette forslag.
Økonomiudvalget har brugt lang tid på at udvikle en vurdering af den omkostningsmæssige virkning pr. medlemsstat og bemærket, at der er store forskelle i omkostningerne for raffinaderiindustrien mellem landene i nord og syd. Med dette forhold in mente har udvalget anbefalet en begrænset overgangsperiode for de sydlige lande, for vi skal jo være både realistiske og ambitiøse i vor målsætning.
Generelt kan jeg sige, at vi i vort forslag især har koncentreret os om, hvad jeg vil kalde den politiske kemi og ikke så meget brændstofkemien.
Det fremgår klart af Kommissionens meddelelse, at Rådet står temmelig splittet i denne sag. Jeg mener ikke, at vi i Parlamentet skal søge at arbejde med urealistiske løsninger. Økonomiudvalgets forslag er realistiske, og ved andenbehandlingen vil de kunne stå i centrum for Parlamentets forhandlinger med Rådet.

Hautala
Fru formand, først vil jeg gerne takke alle mine kolleger for godt samarbejde. Vi har udarbejdet betænkninger og udtalelser i en god gensidig forståelse mellem de forskellige udvalg. På Økonomiudvalgets vegne vil jeg gerne takke især hr. Lange, der er ansvarlig for Parlamentets betænkning om emissioner fra motorkøretøjer. I Miljøudvalget gjorde han jo Økonomiudvalgets forslag til sig eget.
Jeg vil gøre opmærksom på, at der allerede nu bør træffes en bindende beslutning om emissionsnormerne for 2005 og ikke en kun vejledende, som Kommissionen foreslår det. Nogle har kritiseret disse målsætninger for at være for strenge, men det er muligt at nå dem, hvis de rette midler tages i brug. I denne sammenhæng har Parlamentet i sine betænkninger og udtalelser været en meget stærk fortaler for skatteincitamenter. Økonomiudvalget har også behandlet sagen ud fra hensynet til industriens konkurrenceevne og har konstateret, at hvis EU's bilindustri ikke hurtigt udvikler ny teknik, så skal japanerne nok gøre det.
Det er også meget vigtigt at fremhæve spørgsmålet om brændstofskvalitet, eftersom man dermed hurtigt kan påvirke luftkvaliteten. Den svenske og finske regering foretog en undersøgelse, der viste, at olieindustrien har haft en helt overdreven opfattelse af, hvor meget produktionen af renere brændsler vil koste. Denne undersøgelse er også blevet forelagt i Parlamentet. Alt i alt har Kommissionen grund til at revidere sin fremgangsmåde og i sit forslag tage udgangspunkt i den bedste tilgængelige teknik. De resultater, som Parlamentet har opnået under denne førstebehandling, udgør et særdeles godt grundlag for de næste behandlingsfaser.

Ferber
Fru formand, kære kolleger, Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi har ligeledes beskæftiget sig meget intensivt med auto/olie-programmet. Der er allerede blevet sagt uhyre meget, og der vil blive sagt endnu meget mere. Derfor vil jeg begrænse mig til fem punkter: For det første har vi absolut brug for en sammenkobling af emissioner fra motorkøretøjer og brændstofkvaliteter. Vi kan ikke gøre det ene og se bort fra det andet, dét går Forskningsudvalget ind for.
For det andet kan vi i dag væsentlig mere, end vi selv er parat til at vedgå. Det viste høringen, det viste drøftelserne med sammenslutningerne og industrien. Derfor skal vi gå mere ambitiøst frem her. For det tredje er der ikke blevet taget hensyn til vigtige punkter inden for forskningspolitikken, navnlig task force »morgendagens bil«, som jo netop på dét område skal stille forskningsresultater til rådighed. Disse resultater eller dette task force blev ikke nævnt. For det fjerde har de sundhedsundersøgelser, som Kommissionen anmodede om, ikke fundet plads i lovgivningen. Også dette beklager Forskningsudvalget dybt, fordi det derigennem ville have aftegnet sig mere klart, hvad vi skal gøre. Og for det femte har vi ikke brug for noget auto/olie II-program. Vi ved, hvad vi kan gøre i dag, og vi kan klart fastlægge det for år 2000 og tillige for år 2005.
Forskningsudvalget foreslog en slags revisionsklausul; den blev desværre ikke overtaget. Men det ville have været muligheden for her at fastlægge en fremtidig mulig revision, som for øjeblikket ikke anses for tvingende nødvendig. Forskningsudvalget gik derfor ind for en klar, gennemskuelig og ambitiøs lovgivning, og jeg håber, at vi ved afstemningen i morgen udsender et signal herom.

Tamino
Fru formand, selvom jeg er ordfører for udtalelsen fra Udvalget om Transport og Turisme vedrørende det forslag, hr. Lange er ordfører for, vil jeg med stor tilfredshed give udtryk for min påskønnelse af alle de betænkninger, der er afgivet, nemlig af hr. Mamère, hr. Eisma og fru González Álvarez samt naturligvis hr. Lange.
Da jeg er enig med alle de foregående talere, vil jeg blot fremhæve visse punkter og understrege vigtigheden af, at Europa-Parlamentet ikke begrænser sig til en cost/benefit-analyse, men på ny fremhæver nødvendigheden af en sådan analyse i forbindelse med internationaliseringen af de eksterne omkostninger, et emne, vi for øvrigt allerede har behandlet. Vi skal desuden lægge behørig vægt på den samfundsmæssige foruden den miljømæssige energibesparelse og nedbringelse af emissionerne snarere end automobiler, der har stor ydeevne i henseende til hastighed og stærk acceleration.
Jeg vil følgelig illustrere nogle passager i min udtalelse. For det første er det ikke absolut tilstrækkeligt at tænke på automobiler, der kun kan fungere efter kriterierne i Auto-Oil-programmet over 80.000 km. Vi foreslår mindst 160.000 km. For det andet finder vi, at motorerne ikke blot skal gøre det muligt at nedsætte brændstofforbruget og forbedre ydelserne i henseende til mindre forurening, men at man tillige skal tænke på nye motorer, der kan fungere ved nye energikilder, som f.eks. solenergi eller brint, der ikke forurener.
Endelig er det af betydning, at de datamater, der installeres i bilerne kommer til at opfylde visse minimumsstandarder på europæisk plan og fungerer både for dieselmotorer og benzinmotorer og konstrueres således, at de sikrer overvågning og virkelig kontrol.

Billingham
Fru formand, min udtalelse omhandler den kommende strategi for kontrol med luftforureningen. Auto/olieprogrammet er med rette blevet beskrevet som banebrydende, fordi de to industrier, bil- og olieindustrien, samarbejder. Vi i Økonomiudvalget har ligeledes samarbejdet om de tre udtalelser og fundet fælles holdninger, der har gjort det muligt at få støtte fra kollegerne i vort udvalg.
Jeg må sige, at det ikke har været let for Økonomiudvalget, da det centrale for dette udvalgs arbejde netop er industripolitik. Vi har derfor søgt at nå frem til en meget fin balance mellem omkostninger for industrien og for sundheden. Jeg mener, at resultatet er en styrkelse af Kommissionens forslag om et realistisk niveau med et fornuftigt kompromis mellem omkostningseffektivitet og den bedst tilgængelige teknologi. Koldstartprocedurer, egendiagnose, fiskale incitamenter i forbindelse med skrotning af køretøjer og generel forbedring af brændstofkvaliteten er alle forhold, som er medtaget i min udtalelse, og som støttes af Økonomiudvalget.
Sådanne høje normer giver os to ting, for det første renere luft i Europa og for det andet, at det bliver muligt for os at komme på forkant med den miljøteknologiske udvikling. Med sådanne normer kan vi sælge vore biler til alle verdensmarkeder og sætte normen for alle vore internationale konkurrenter.
Det glæder mig meget, at jeg er kommet med et omend lille bidrag til disse vigtige betænkninger. Men i denne uge har myndighederne i min valgkreds præsenteret en fortrinlig brochure, der stemmer helt overens med Parlamentets betænkning, og som indeholder konkrete forslag om bedre luftkvalitet i Northamptonshire. Også her har vi et godt eksempel på, at europæisk lovgivning stemmer overens med de lokale behov. Hvis Parlamentet og Kommissionen støtter disse betænkninger, hvilket jeg håber, vil vore 360 millioner borgere komme til at nyde godt af renere, sundere luft og liv vil, som ellers ville være gået tabt, blive reddet.
Det er et beundringsværdigt mål, en langsigtet målsætning og rent faktisk en lovgivning, vi kan være stolte af.

Cassidy
Fru formand, jeg vil allerede nu sige, at jeg repræsenterer min kollega, Giles Chichester, der er ordfører på vegne af Udvalget om Forskning og Teknologisk Udvikling. Han har skrevet nogle ord til mig. De er kloge, indfølende og meget tekniske, og jeg kan på ingen måde tage æren for dem.
Hr. Chichester var nødt til at tage til London, fordi der, som kommissæren vil vide, sker noget den 1. maj, som vi er i færd med at forberede i Det Forenede Kongerige, og hr. Chichesters tilstedeværelse er en absolut nødvendighed i den sammenhæng.
Her kommer hr. Chichesters tale: Det er vigtigt at anerkende det fremskridt i retning af renere luft, som allerede er gjort med reduktionen af emissioner fra motorkøretøjer. Auto/olie-programmet for år 2000 sigter mod meget lavere emissioner, hvilket er yderligere et fremskridt i forhold til de stinkende 70'ere. Det er også vigtigt at huske, at disse foranstaltninger sigter mod at forbedre luftkvaliteten i byområder, hvor der er den højeste koncentration af motorkøretøjer.
Spørgsmålet er, om Kommissionen har fastlagt niveauet for reduktion af emissioner på de rigtige værdier, eller om den har været for eftergivende over for brændstof- og bilindustrien? Spørgsmålet er især, om målværdierne for svovl udtrykt i ppm for benzin og dieselolie stadig er for høje, nemlig henholdsvis 200 og 350? I henhold til kriteriet om omkostningseffektivitet og fornuft og også teknisk gennemførlighed er svaret sandsynligvis ja for år 2000, men vi bør afvente revisionen i 1998, før vi træffer yderligere beslutninger om reduktioner i år 2005. De, der ønsker 50 ppm uanset pris eller teknisk gennemførlighed, må erkende, at det er forbrugeren, der kommer til at betale for alle disse foranstaltninger, og at vi bør gå fremad på grundlag af forslag, der er både velunderbyggede og afbalancerede.

Novo Belenguer
Fru formand, jeg vil i mit indlæg beskæftige mig med Kommissionens meddelelse om et af de tre forslag til foranstaltninger på miljøbeskyttelsesområdet baseret på resultaterne af auto/olie-programmet, som hr. Eisma har beskæftiget sig med i sin betænkning.
Kommissionen understreger i sin meddelelse nødvendigheden af at stramme kravene til inspektion og vedligeholdelse af køretøjer som en afgørende faktor til nedbringelse af de forurenende emissioner. Kommissionen foreslår to sæt emissionsgrænser, hvoraf det første sæt skal gælde fra år 2000, og det andet, som er betydelig mere komplekst og ambitiøst, skal træde i kraft i år 2005. Kommissionen foreslår tillige en række undersøgelser gennemført, der bl.a. vil omfatte alternative brændstoffer, alternative fremdriftsystemer og alternative energikilder.
Jeg vil gerne understrege nogle ændringsforslag fra Udvalget om Transport og Turisme. For det første nødvendigheden af at inddrage flere samfundsaktører. Der må tages hensyn til ikke-statslige miljøorganisationers synspunkter, og det er ikke acceptabelt udelukkende at basere analyserne på dokumenter fra industrien, som det tidligere er blevet påpeget i denne forhandling.
For det andet anmoder vi om, at der fremsættes alternative løsningsforslag til forbedring af luftkvaliteten, støtte til undersøgelser vedrørende alternative motorer og vedrørende køretøjstrafikken. Vi insisterer på, at når det drejer sig om miljøbeskyttelse og offentlig sundhed kan det vejledende princip ikke være costbenefit-betragtninger, fordi størstedelen af disse omkostninger påhviler forbrugerne.
For det fjerde taler vi om nødvendigheden af at udvikle et bedre og mindre skadeligt brændstof i bestræbelserne på at afbalancere indsatsen mellem fremstilling af køretøjer og brændstof.
For det femte foreslår vi anvendelse af skattemæssige incitamenter til fordel for bedre og mindre skadelige brændstoffer og til bedre og mere brændstofeffektive motorer.
Endelig vil jeg henlede opmærksomheden på, at de sydlige medlemslande bør gøre en større indsats for at nedbringe procentdelen af svovl i deres brændstoffer, eftersom de sydlige lande som bekendt får deres brændstofforsyninger fra de arabiske lande, medens de nordlige får deres fra Nordsøen.

Bowe
Fru formand, jeg vil gerne støtte de forslag, som ordførerne for auto/olie-programmet har fremsat, og også fru Gonzalez Alvarez i sin meddelelse om CO2 og biler.
Forslagene kan se radikale ud i forhold til Kommissionens forslag, men de er rent faktisk kun udgangspunktet for de kommende forhandlinger med Rådet. Hvis De ser på, hvad der foreslås i andre dele af verden, især Japan og USA, er de fornuftige og sammenlignelige med det, der foreslås der.
Vi drøfter i aften en pakke, hvor samtlige dele er nødvendige, hvis vi skal gøre rigtige fremskridt på området, ikke kun for beskyttelsen af vort miljø og de europæiske borgeres sundhed, men også fremskridt for den økonomiske udvikling og fremgang. Den foreslåede pakke af foranstaltninger giver os renere brændstof. Så kan der udvikles renere biler og sandsynligvis også mindre, mere brændstofeffektive biler. Og det er ikke alene acceptabelt i Europa det giver os også biler, som er acceptable i andre dele af verden, som vi kan sælge og eksportere. Det giver os også en fremtid for de to meget vigtige industrier, som vi ikke kan ignorere, og sikrer Europas velfærd i fremtiden.
Vi kan ikke ignorere det forhold, at denne pakke af foranstaltninger giver vore folk sundere luft og forhåbentlig sætter en stopper for CO2 -emissionerne. Vi kan også forvente, at det gør to ting for disse to vigtige industrier. Det skubber dem i en retning, som deres investeringschefer ikke ønsker at gå i, nemlig investering i nyt udstyr, der sætter dem i spidsen for udviklingen i andre dele af verden for at sikre, at de kan fremstille de produkter, der kræves på verdensmarkedet. Den investering, der kræves til noget sådant, er stor, men den er nødvendig.
Hvis vi gennemgår omkostningerne, vil de komme igen fra de millioner af mennesker, der kører i disse biler, fylder dem op, køber dem, ikke kun i Europa, men også i andre dele af verden, til en gennemsnitlig pris af ECU 10 pr. år pr. ejer. Det kan da ikke være en dårlig handel; det er en lav pris for at beskytte vort miljø, vort folks sundhed og velfærd for fremtidens Europa.
Jeg opfordrer Kommissionen til at acceptere disse forslag.

Holm
Hr. formand, jeg har som nævnt været ordfører for Forskningsudvalget i forbindelse med spørgsmålet om begrænsning af emissionen af kuldioxid. Det er vigtigt at slå fast, at en nedbringelse af emissionen af kuldioxid fra personbiler ikke kan opnås ved kun at træffe foranstaltninger på et begrænset område. Tværtimod må der anlægges et helhedssyn, hvilket Forskningsudvalget ønsker at gøre opmærksom på. Der kræves en lang række forskellige foranstaltninger for at opnå en løsning, som er acceptabel for miljøet. Der er således brug for både skatter, lovgivning, færre biler, nye brændstoffer osv.
Forskningsudvalget betoner, at den centrale foranstaltning er satsningen på forskning og teknologisk udvikling. Disse aspekter behandles ikke særlig grundigt i Kommissionens meddelelse, men den teknologiske udvikling på dette område står jo langt fra stille, sådan som visse virksomheder og personer, hvis navne ikke skal nævnes, forsøger at gøre gældende. Der er jo allerede i dag eksempler på biler, som med en god marginal overholder de krav, som Europa-Parlamentet tidligere har stillet, og som vi nu erindrer Kommissionen om.
Kommissionens fællesskabsstrategi er et velkomment første skridt, men det er langt fra tilstrækkeligt på lidt længere sigt. Det er vigtigt at pointere, at nedbringelsen af kuldioxidemissionen fra biler må fortsætte efter 2005 med et nyt mål for 2010 og 2015 osv. Det er påkrævet både af hensyn til den europæiske bilindustris langsigtede planlægning, og for at EU kan overholde de nødvendige miljøkrav, der stilles. Derfor vil vi gerne minde Kommissionen om, at den i femte rammeprogram for forskning skal forelægge et strategisk forslag om forskning i begrænsning af køretøjers brændselsforbrug. Det skal ikke blot tage sigte på kortsigtede løsninger, men også på grundlæggende, langsigtede strategier med henblik på ændring af teknik, driftsmønster, materialer og produktion. Mange af Forskningsudvalgets forslag indgår under en eller anden form i den betænkning, som fru González Álvarez i dag har fremlagt.

Van Dijk
Fru formand, jeg har på Transportudvalgets vegne udarbejdet udtalelsen til fru Alvarez' betænkning. Det er måske nyttigt lige at få dét sagt i den her forvirrende sammenblanding. Når man skal bekæmpe CO2 -emissioner er det nærliggende at rette blikket mod transportsektoren, fordi denne jo er ansvarlig for næsten en fjerdedel af disse CO2 -emissioner, og personbiler tegner sig i den forbindelse for løvens part. Hvis vi, når det kommer til stykket, vil stræbe mod et bæredygtigt samfund, så må der altså skæres drastisk ned på brugen af bilen, og samtidig må bilen blive utrolig meget renere. Men det er en illusion at tro, at denne »the-end-of-the-pipe-teknologi« vil befri os fra CO2 -emissionerne, og at den altså også vil kunne være en løsning på den klimaforandring, der bliver følgen af disse CO2 -emissioner. Så længe vi bruger fossile brændstoffer, vil disse emissioner være følgen, og derfor må vi udvikle en slagkraftig fysisk planlægnings- og byplanlægningspolitik, som formindsker afstandene og gør den kollektive offentlige transport, næst efter cyklen, tiltrækkende, fordi således undgår vi nemt 50 % af bilturene, fordi disse er på mindre end 5 kilometer. Og dernæst må vi nu også endelig se at få opstillet seriøse målsætninger for bilindustrien. Skønt vi råder over den fornødne teknologi til at fremstille meget rene biler, der kan køre 100 kilometer på tre liter benzin, får bilerne hele tiden større motorer, og CO2 -emissionerne stiger og stiger. Dette er foranstaltninger, der virkelig batter. Men også indførelsen og den dertil hørende håndhævelse af en hastighedsgrænse på 100 kilometer, det kommer måske bag på Dem, men det har Transportudvalget vedtaget, og kampagner for køre- og mobilitetsadfærd kan yde et væsentligt bidrag. Lad ikke reduktionen af CO2 -emissionerne inden for transportsektoren forblive smukke ord men udvikl en EU-politik. Fordi vi har jo de politiske instrumenter til noget sådant, og det, vi altså har brug for i fremtiden, er den politiske vilje, såvel i Kommissionen som i Rådet.

McNally
Fru formand, jeg var ophavsmanden til udtalelsen om brændstoffer for Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi, men jeg taler nu på vegne af Den Socialistiske Gruppe.
Ja, metoden i auto/olie-programmet var nyskabende, men den havde to problemer: For det første tog det lang tid, og det betyder, at de nyligste problemer som for eksempel partikler ikke var dækket; for det andet blev EuropaParlamentet først inddraget på et meget sent tidspunkt. Europa-Parlamentet arbejder ikke efter en eller anden refleksmetode. Vi har foretaget grundige undersøgelser, før vi er nået frem til de foreliggende konklusioner. Vi har brugt vort eget forskningsinstitut - STOA - der har udarbejdet et dokument om, hvor lave svovlværdier der er nødvendige. Vi har afholdt en høring, og andre velunderbyggede undersøgelser kommer til samme konklusion.
Jeg vil begrænse mig til en ting - behovet for lavere svovlniveau, især i diesel - af en enkelt grund: Det vil redde titusindvis af liv og hindre mange i at tilbringe deres liv med at gispe efter vejret på grund af luftvejssygdomme. Partikler, der ikke oprindeligt var med i auto/olie-programmet, bidrager i høj grad til disse problemer. Olieselskaberne er uenige i Parlamentets konklusioner på grund af omkostningerne. Jeg vil sige til dem, at lave svovlindhold for det første vil være mere konkurrencedygtige. For det andet skal de under alle omstændigheder konstant gennemføre ændringer og investeringer i deres raffinaderier. For det tredje er den pris, der lægges over på forbrugerne, ikke enorm. For det fjerde er en ny bilteknologi kun mulig med lave svovlindhold. For det femte kan de medlemsstater, der bliver hårdest ramt, blive omfattet af en undtagelsesbestemmelse. For det sjette - sidst, men ikke mindst - får vi en umiddelbar virkning, når vi skifter brændstoffet ud. Af disse grunde støtter Den Socialistiske Gruppe kraftigt hr. Mamères forslag.

Schnellhardt
Fru formand, kære kolleger, i forbindelse med de foreliggende forslag til foranstaltninger med henblik på yderligere reduktion af emissioner fra motorkøretøjer blev der valgt et nyt udgangspunkt. For første gang foreslås der ud over fastsættelsen af grænseværdier for emissioner fra motorkøretøjer specifikationer af brændstofkvaliteten. Jeg mener, det er rigtigt på den måde, for rene brændstoffer muliggør anvendelsen af fremtidsorienterede motorteknologier, og begge dele i forening forbedrer luftkvaliteten direkte og væsentligt.
Det er den tanke, der bør lede os ved afstemningen i morgen. Men det skal konkret betyde specifikationer, således som de blev vedtaget af Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse. Det gælder navnlig svovl, benzen og aromater, for at det kan betale sig at indbygge det eksisterende tekniske fremskridt i motorkøretøjerne.
Det forudsætter imidlertid, at der skabes planlægningsmæssig sikkerhed for brændstof- og bilindustrien. Derfor tilstræber vi allerede nu obligatoriske værdier i år 2005. Kommissionens forslag ligger dog langt herfra. Det foreskriver kun det, der ret beset allerede eksisterer nu. Dét alene er efter min mening grund nok til at se særdeles kritisk på kommissionsforslaget.
Det skal vel også siges, at autoprogrammet og olieprogrammet blev slået sammen i et bind, men jeg kan i forbindelse med forslaget ikke se sammenhængen; som helhed blev den chance således ikke udnyttet, som en kombination af skrappe grænseværdier for emissioner fra motorkøretøjer og brændstofspecifikationer giver miljøet og menneskenes sundhed. Men navnlig blev derved konkurrencemulighederne hverken fremmet eller forbedret, og den europæiske industri har her indledt et tilbageskridt.
Mod yderligere foranstaltninger indvendes altid - og det er allerede blevet nævnt flere gange i dag - at omkostningerne stiger. Vi har allerede flere gange hørt det: Hvis brændstofindustrien investerer for at nå de specifikationer, vi foreslår, drejer det sig om 0, 01 ecu pr. l. Hvad kan det da skade? Det skal jo alligevel hovedsagelig betales af skatteborgeren.
Hvad angår de berørte industrigrenes konkurrencesituation, som vi ved vor afgørelse hele tiden skal holde os for øje, kan det her med hensyn til brændstofindustrien i første omgang konstateres, at konkurrencen blandt virksomhederne jo hovedsagelig foregår på regionalt plan, og ikke mellem de enkelte benzinselskaber. I forbindelse med brændstofindustrien ville jeg endog erstatte ordet »konkurrence« med ordet »aftale«, for der foregår prisaftaler i direktionerne. Det er ikke mere nogen konkurrence.
For bilindustriens vedkommende ligger der internationale konkurrencemuligheder i udviklingen af fremtidsteknologi. Denne plan har imidlertid kun en chance i forbindelse med f.eks. indførelsen af DeNOxkatalysatoren og rene brændstoffer. En miljøpolitik, som skaber konkurrencemuligheder eller forbedrer dem - og det foreligger her - er en god politik.
Forskellene i Den Europæiske Union, hvad angår raffinaderiernes teknologi og bilparkens teknologi og alder, er meget store. Så er man naturligvis tilbøjelig til at sige, at der er brug for undtagelsesbestemmelser for gradvis at udligne denne forskel.
Går vi den vej, ofrer vi en del af brændstofindustrien, af raffinaderiindustrien til overkapaciteten på 30 % i Den Europæiske Union, og så må vi tage konsekvenserne, nemlig kravet om støtte til at afhjælpe denne mangel.
Altså: Sikring af bil- og brændstofindustriens konkurrenceevne. Dét skal vi tænke på, og det kan vi kun med det program, som Parlamentet har fremlagt.

Pompidou
Fru formand, kære kolleger, jeg taler i aften på vegne af min kollega, hr. Gérard d'Aboville, der i sidste øjeblik er blevet tvunget til at skifte skib og derfor har bedt mig om at tage roret i hans sted.
Luftforurening fra emissioner fra motorkøretøjer og kampen for en bedre luftkvalitet er store problemer, der forudsætter en langsigtet vision, hvilket netop er formålet med auto/olie-programmet. Det er en objektiv tilgang, baseret på logiske og videnskabelige ræsonnementer, der gør det muligt bedre at forstå og forsvare EuropaKommissionens holdninger.
Først om Mamère-betænkningen: Vedrørende benzins indhold af svovl, der på nuværende tidspunkt ligger på 400 ppm, foreslår Kommissionen at sænke dette til 200 ppm, hvilket i sig selv vil være en stor indsats, fordi det betyder en reduktion på 50 % af den nuværende tærskel. Hvis disse 400 ppm skal nedbringes til 50 ppm, som ordføreren foreslår, tages der ikke hensyn til omkostningseffektiviteten i jagten på en bedre luftkvalitet, for en nedbringelse til under 200 ppm medfører betydelige investeringer til gengæld for en minimal yderligere reduktion af luftforurening fra emissioner.
Der bør tages hensyn til andre forhold som for eksempel kontrol, vedligeholdelse eller skrotning af gamle køretøjer, forbedring af trafikforholdene, brug af LPG eller naturgas til offentlig transport, for naturligvis ikke at glemme el-køretøjer, der hverken forurener luften eller ørerne.
Vedrørende dieselolie er hovedproblemet dens svovlindhold. Kommissionen har fastsat en tærskel på 350 ppm i stedet for de nuværende 500, hvilket forudsætter en stor indsats og vil være et stort fremskridt. Ordføreren anmoder om en grænseværdi på 50-30 ppm, hvilket igen vil medføre for store udgifter i forhold til fordelene.
Vor gruppe anmoder derfor om, at ændringsforslag nr. 42-49 (undtagen nr. 46) forkastes, og at ændringsforslag nr. 51, 52 og 59 bevares.
Vedrørende punkterne i Lange-betænkningen forekommer det ufornuftigt, ja næsten modproduktivt, at tvinge bilindustrien til at fastlægge meget strengere normer for at opnå et mindre resultat. Kommissionens forslag om normerne for 2000, der er baseret på en analyse af omkostningseffektivitet er efter vor mening et godt kompromis mellem kravet til økonomisk effektivitet og målet med at forbedre luftkvaliteten.

Blokland
Fru formand, Kommissionen har ved forberedelsen af de nye emissionsnormer fra år 2000 sat sig til bords med bil- og olieindustrien, og således er der kommet en frugtbar dialog i stand.
Denne nye indfaldsvinkel har krævet længere tid end forventet, hvorved Kommissionen ikke har vist sig i stand til at efterkomme den frist, som foreskrives i direktiv 94/12/EØF. Hvis ikke engang Kommissionen overholder disse frister, hvad kan vi så ikke forvente af medlemsstaterne? Det forekommer mig vigtigt, at de nye krav bliver fastlagt hurtigt. De fiskale fordele for rene køretøjer kunne så blive en realitet, endnu to år før de nye normer træder i kraft. Der findes jo allerede biltyper, der opfylder langt strengere normer, end dem, der er fastlagt i den eksisterende lovgivning.
For så vidt angår normerne selv er auto/olie-programmet en appelsin i turbanen for så vel bilerne som brændstofferne. For det første er den valgte baggrundsværdi for tilladt luftforurening alt for lav. Målingerne af gennemsnitsforureningen inden for et areal på 4 km2 tilgodeser ikke folkesundheden. Hvad er meningen med at vælge et målenet med gennemsnit, medens der i virkeligheden bliver målt meget høje koncentrationer af benzen, kvælstofoxider og svovloxider på steder, hvor mennesker netop færdes, såsom snævre indkøbsgader.
Alene af den grund er det nødvendigt at fastsætte strengere emissionsnormer. Men der er også tekniske årsager. Bilindustrien har allerede i årevis vidst at nå frem til en markant udledningsreduktion. Det, der manglede, var, at det var foreskrevet ved lov. Man kan langt mere, når man virkelig skal.
For raffinaderierne ligger landet i princippet ligesådan. Der står vi over for en pæn overkapacitet af gamle raffinaderier. Det er surt, men de nye krav for brændstofferne er i og for sig en god grund til at ophøre med at producere motorbrændstof i disse gamle installationer.
Det fremgik af høringen, at navnlig svovlindholdet i såvel benzin som i diesel kan komme langt længere ned. Så længe vor mobilitet fortsat stiger, er vi tvunget til at reducere emissionerne fra forurenende stoffer, fra CO2 ikke at forglemme. Jeg giver derfor betænkningerne om auto/olie-programmet min fulde støtte.

Stirbois
Fru formand, den europæiske bilindustri rystes for øjeblikket af hidtil usete sociale omvæltninger og derfor kan der ikke blive tale om, at vi vil være medvirkende til dens forsvinden og dermed til en social katastrofe, især ikke i vort land, hvor den tegner sig for 10 % af alle arbejdspladser.
Vi har altid kritiseret det nuværende frihandelssystem; vi har altid fået påtvunget dette økonomiske system på områder, hvor konkurrencen er forvredet til vor ugunst. Bilindustrien er et klart eksempel herpå. Med en politik, der sigter mod en lav valutakurs, yder den amerikanske, japanske og koreanske regering en betragtelig hjælp til deres bilfabrikker. Den amerikanske regering går endnu længere ved massivt at støtte forskningen.
Hvis vi accepterer visse urimelige normer, der er indeholdt i denne betænkning, risikerer vi at dræbe den franske og europæiske bilindustri. Visse af bestemmelserne er teknisk uigennemførlige. Resten er vi blevet informeret om. Jeg tillader mig ligeledes at erindre Parlamentet om, at normerne for emissioner fra nye køretøjer har været genstand for syv på hinanden følgende foranstaltninger siden 1970, hvilket har gjort personbilers emissioner ti gange lavere. Endvidere har vi ikke rigtig en betænkning om det forhold, at køretøjer kun forurener i byerne, og at der naturligvis findes andre forureningskilder.
Der findes også andre løsninger, som hr. Pompidou netop har påpeget - jeg har heller ikke tid til at nævne dem her - gamle biler, forskning i andre brændstoffer, offentlig transport osv. Jeg mener derfor, at vi i dag bør være fornuftigere og tage hensyn til miljøet, men også bekæmpe visse bestemmelser i denne betænkning, der skyder over målet.

Apolinário
Fru formand, vi støtter Miljøudvalgets forslag af fire grundlæggende årsager: af hensyn til konkurrenceevnen, folkesundheden, miljøet og fordi det styrker Europa-Parlamentets rolle.
Konkurrencemæssige årsager, fordi en hurtigere udvikling af rene teknologier er en absolut forudsætning for at hævde den europæiske industris konkurrenceevne på verdensplan. Medens Kommissionen og en del af olieindustrien glæder sig over fastsættelsen af svovlindholdet i benzin til 200 ppm og 350 ppm for dieselolie, har Japan allerede bebudet en nedsættelse til 50 ppm inden for den nærmeste fremtid og en styrkelse af en cyklus af nye katalysatorer med positive følger for emissionen af gasser i atmosfæren.
Af hensyn til folkesundheden, fordi det er nødvendigt at fastsætte en tidsfrist for generaliseringen af blyfri benzin i betragtning af de anerkendte negative følger for folkesundheden af blyholdigt benzin. Hvad angår Kommissionens oprindelige forslag, må der både hvad angår svovlindhold og generalisering af blyfri benzin findes en afbalanceret løsning i form af en rimelig frist for de medlemsstater, som mangler tid og penge til at omlægge deres raffinaderier.
Et tredje punkt, jeg ønsker at understrege, er, at dette initiativ globalt tager sigte på at forbedre miljøet, og at Parlamentet kan vælge to veje - enten at indtage en mere frygtsom holdning på linje med Kommissionens forslag, og det vil i så fald miste sin gode forhandlingsposition og muligheden for at lægge pres på forhandlingspartnerne såvel som muligheden for at styrke sin rolle, eller det kan, sådan som ordførerne, navnlig Mamère, Lange og Eisma, på Miljøudvalgets vegne har gjort, vælge at fremsætte mere krævende forslag og derved få indflydelse på forhandlingerne i den efterfølgende proces.

Alber
Fru formand, kære kolleger, der er en julesang, som indledes med ordene »Hvert år på ny«. Netop således kunne vi definere denne forhandling, hvert år på ny. Det skyldes naturligvis, at vi aldrig har mod til at angive tal, der også gælder for fremtiden, men at vi altid sidder og nørkler med ganske små procentsatser: selvfølgelig rejser sig så spørgsmålet om costbenefit-relationen og det teknisk mulige.
Jeg mener, at vi nu virkelig en gang skal tage skridtet fuldt ud! Derfor stemmer vi fuldt og helt for Langebetænkningen, som foreslår obligatoriske værdier for år 2005 og ikke kun vejledende værdier. Vi anser det ikke for fornuftigt, at man et år efter, at dette direktiv er trådt i kraft, begynder med et auto/olie II-program. Også industrien skal omsider have at vide, hvor det bærer hen og kende de relevante data, så er den måske også snarere rede til at bestræbe sig i den retning. At tage skridtet fuldt ud er, som sagt, også vigtigt af hensyn til industrien.
Hvad nu emissionsværdierne angår - der er 14 poster, eller hvis jeg tager værdierne af summen, 18 - foreslår vi i Lange-betænkningen yderligere reduktion af seks af posterne. Det er allerede i dag teknisk muligt og ikke absolut afhængig af, at svovlindholdet i benzin sænkes. Også høringen viste jo, at disse værdier i dag er teknisk mulige. Det er naturligvis ikke nødvendigvis nemt. Men vi skal jo også tænke på en ting: Vi har allerede mange succeser, til dels sågar reduktioner på omkring 90 %. Men hvis der i hele verden var biler til rådighed i samme omfang som i Europa, ville bilparken blive fem gange så stor. Og selv om vi ville sænke værdierne betydeligt, ville det som helhed medføre en forøgelse af emissionerne, og dét kan vi naturligvis under ingen omstændigheder gå med til.
Jeg tror, at industrien kunne klare det med lethed, for sådanne oplysninger får vi jo fra ingeniørerne. Og derfor siger jeg, at vi ikke kun har brug for rene motorer, vi har også brug for rene direktører, for de indhyller langt mere i tåge og tilsoder langt mere, og en del kulbrinte er forkulningsbrinte fra disse folks side! Jeg har større tillid til ingeniørerne end til direktørerne.
Lige et ord om det såkaldte on-board diagnosis -system. Det går vi 100 % ind for, det er godt for miljøet. Men det må naturligvis ikke foregå hemmeligt, således at kun egne kontraktværksteder har adgang til disse data. Efter min mening er det udnyttelse af en monopolstilling, som vi som forbrugere naturligvis under ingen omstændigheder kan acceptere. Folk er sandsynligvis blevet vildledt af begrebet on-board diagnosis og har troet, at lægers tavshedspligt straks kunne udledes af ordet diagnose. Men reglerne om lægers tavshedspligt følger da af andre bestemmelser end dette begreb.
Hvis vi sænker disse værdier, kan vi redde patienten, som er miljøet, uden at belaste costbenefit-princippet alt for meget. Og jeg siger endnu en gang, at jeg har langt mere tillid til teknikere og forskere end til driftsøkonomer.

Garosci
Fru formand, vi hilser med tilfredshed de betænkninger, som i dag er under forhandling her i Parlamentet, vedrørende bilens fremtid, der indgår i økonomiens, teknologiens og arbejdsmarkedets fremtid. Men vi kræver i dag yderligere forpligtelser overholdt af bilfabrikanterne, idet vi kræver, at de også påtager sig ansvar over for samfundet. Miljøet er måske det første af disse forpligtelser og er i stadig højere grad ved at blive det grundlæggende element inden for automobilindustrien. De Auto-Oil-program, vi i dag drøfter, vedrører i det væsentlige tre forhold, nemlig nedbringelse af emissionerne fra motorkøretøjer med henblik på bekæmpelse af forureningen, forbedring af brændstofkvaliteten og kontrol med emissionerne fra vejtransporten. Der er her tale om forhold, som skal behandles inden for den samlede forskning for løsninger for biler og brændstof, der er stadig mere miljøvenlige.
Vi er naturligvis enige i disse mål, men vi kan ikke undlade at fremhæve, at forskningen i evindelige forbedringer kan føre til de modsatte resultater. Kommissionen har udarbejdet en god dokumentation og fremsat fornuftige forslag. Ordførerne har delvis forbedret Kommissionens forslag, idet de har forestillet sig en fremtid for bilen, der begynder i dag. Vi lever i teknikkens tidsalder, og tager vi ikke hensyn hertil, vil der blive tale om øgede omkostninger, der vil medføre et negativt resultat. Forøgelsen af omkostningerne ved køretøjerne bevirker nedgang af salget, hæmmer udskiftningen af automobilparken, skaber krise for de investeringer, der er planlagt, og skader som følge heraf beskæftigelsen uden at skabe nye arbejdspladser.
I de sidste 20 år er forureningen fra automobilerne nedbragt med 90 %. Af de resterende 10 % kan de 9 afskaffes i løbet af de nærmeste otte år mod rimelige omkostninger. For så vidt angår den sidste procent kan vi ikke kræve overholdelse af meget stramme tidsplaner og afholdelse af omkostninger, der vil falde tilbage på forbrugeren. Det er af denne grund, at vi kritiserer en del af de forslag, der er fremsat af hr. Mamère og hr. Lange, men vi bekræfter over for Kommissionen, at vi er enige i den største del af programmet.
Vi er kritiske, fordi visse forslag til syvende og sidst hverken er økonomiske eller miljøbestemte og ser bort fra andre grundlæggende problemer. Vi taler ikke om biler, der drives ved elektricitet eller naturgas efter bi-fuel systemet, og altså kører på både benzin og metan. Vi taler ikke om afgiftsmæssige foranstaltninger i forbindelse med køb af en ny bil, selvom vi ved, at den europæiske bilpark endnu er for gammel. I Italien er et køretøjs gennemsnitlige levetid 14 år, og desuden kan virksomhederne ikke ved køb af en bil fradrage momsen, som er på 19 %.
Men der stilles samtidig krav om overholdelse af umulige tidsfrister, om at foretage prøvninger ved -7º, selvom to tredjedele af køretøjerne i Europa ikke udsættes for temperaturer under 0º i hele årets løb, og endvidere om at installere datamater i dieseldrevne køretøjer hvilket ville kræve udskiftning af alle fabrikationssystemerne i industrien. Vi ønsker ikke strengere normer end dem, der er krævet af Kommissionen. Miljøet forbedres uden forcering og uden omkostninger, der skal bæres af brugeren af biler og brændstoffer. Vi vil kort sagt følge princippet om den bæredygtige udvikling.

des Places
Fru formand, der findes kun to måder at forbedre luftkvaliteten på. Enten at ændre de tekniske normer for bilerne eller at bruge mindre forurenende brændstoffer, hvilket bestemt er mere intelligent end at forbyde køretøjerne at køre hver anden dag.
Den første løsning koster enorme summer, om ikke andet så fordi der skal tages hensyn til en fornyelse af bilparken. Den anden forekommer mig mere relevant og vil få umiddelbar virkning. Men to grupper står over for hinanden. De europæiske bilfabrikanter og biobrændstofindustrien, der kæmper for at få strengere normer. Olieindustrien er fjendtligt indstillet over for strengere normer. Vi skal derfor undersøge biobrændstoffer, der som andre oxygenater gør det muligt for det første at forbedre forbrændingsforholdene gennem iltforholdet, for det andet at nedbringe drivhuseffekten, der er forbundet med atmosfærens CO2 -indholdet, for det tredje at mindske fyringsoliens indhold af svovl og partikelemissioner, for det fjerde at forbedre benzins oktanindholdet, for det femte at begrænse mængden af kræftfremkaldende aromater i benzin.
Udviklingen af biobrændstoffer kan kun ske, hvis punktafgiftssystemet tilpasses. I strid med enhver miljølogik går Kommissionen mod Frankrig, når det udviser vilje til at sænke punktafgifterne. Her til formiddag har Kommissionen forkastet en generel sænkning af punktafgiften for biobrændstoffer. Ændringforslagene fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse går derfor i retning af at forbedre luftkvaliteten og dermed tilskynde til brug af biobrændstoffer, der er mere effektivt for landbruget end braklægning, som ikke respekterer vor vilje til en harmonisk forvaltning af vor jord.

Belleré
Fru formand, hr. Langes betænkning for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse der også involverer andre ordførere for udtalelser, er af største vigtighed, således som det fremgår af antallet af de involverede udvalg, herunder ikke mindst Transportudvalget, som jeg sidder i sammen med hr. Tamino, der også er ordfører for udtalelsen, og som jeg takker tillige med andre for et fremragende arbejde med en kompleks og aktuel problematik, nemlig mindre forurenende biler.
Samtlige ordførere er enige i at beklage, at Kommissionen ikke i undersøgelsen har inddraget teknikere og sagkyndige fra de forskellige medlemsstater, men har dog principielt givet Kommissionens forslag en god modtagelse.
Jeg vil på dette punkt citere de øvrige ordførere, men det er tilstrækkeligt at sige, at jeg efter at have gennemgået deres betænkninger, forslag og udtalelser er enig med dem i, at de omkostninger, der er forudset af Kommissionen vedrørende de foranstaltninger, der skal iværksættes for at gøre bilerne mindre forurenende, synes at være for høje. Dette er i øvrigt logisk, når man betænker, at oplysningerne kommer fra industrien, der overvurderer disse ud fra sine egne interesser.
Af medlemsstaterne kræves det, at de giver industrien skattelettelser og økonomiske lettelser for at fremme brugen af økologiske motorer og brændstof. Men vi skal gå ind på realiteten. Det er tilstrækkeligt at citere den kritik, ordførerne har rettet mod Kommissionen for ikke i forslagene at have indført metoderne for prøvning af koldstart og start ved lave temperaturer. Yderligere kræves der en betydelig nedsættelse af svovlindholdet i brændstofferne med henblik på at begrænse emissionen af svævestøv fra dieselmotorer, og sikre, at katalysatorer for benzin- og dieselmotorer kommer til at fungere optimalt. Af stor betydning forekommer mig den tanke, at der skal handles hurtigt for drastisk at nedbringe brændstofforbruget i bred forstand inden år 2005 efter Auto-Oilprogrammet til et maksimalt forbrug på 5 liter pr. 20 km. Dette for at begrænse emissionerne af CO2 , der er en af de væsentligste grunde til forurening og drivhuseffekten.
Jeg vil erindre om udtalelsen fra hr. Tamino og sige, at jeg er enig med ham, når han opfordrer til at acceptere de ændringsforslag, der har til formål at bevare cost/benefit-forholdet, energibesparelser og nedbringelse af emissionen, i højere grad end præstationer med hensyn til motorkøretøjernes hastighed og acceleration samt fremme brugen af vedvarende energikilder i køretøjerne.
Min betænkning, der nu er i fasen med fælles beslutningstagning, og som vedrører syn af motorkøretøjer og påhængskøretøjer hertil, gik også i denne retning. Vi i Alleanza Nazionale vil stemme for ændringsforslagene herom.

Marinucci
Fru formand, Auto-Oil-programmet er et fremragende initiativ for en samlet strategi med henblik på nedbringelse af luftforureningen, og den bygger på en anden afvikling af trafikken, tekniske forbedringer og foranstaltninger inden for automobilvedligeholdelsessektoren og særlige krav til brændstofkvaliteten. Luftforureningen er nemlig årsag til alvorlige sygdomme og følgelig store omkostninger for samfundet, men trods de initiativer, der allerede hensigtsmæssigt er taget i de seneste år, har den en tendens til at stige, særlig i byområderne, som følge af den voksende trafik.
Det er givet, at de foranstaltninger, der indføres ved disse nye direktiver, medfører omkostninger for producenterne, der i et Europa, der er forenet på solidarisk og lige grundlag, ikke må være mere byrdefulde for nogle lande og mindre byrdefulde for andre i henseende til f.eks. energiforsyningskilderne, som f.eks. olien. Men ledestjernen skal være forsvaret af miljøet og borgernes sundhed, der kun kan lade deres stemme høre gennem deres repræsentanter i den eneste demokratisk valgte fællesskabsinstitution.
I lovgivningsprocessen vil der herefter blive tale om at finde de mest egnede løsninger og bedst passende og nødvendige frister uden at se bort fra hindringer og uden at nære frygt for, at de ikke kan overvindes.

Jackson
Fru formand, på vegne af min gruppe er jeg blevet bedt om især at kommentere Eismabetænkningen. Jeg vil blot sige, at jeg bifalder betænkningen, der er den baggrund, som Lange- og Mamèrebetænkningerne skal ses på. Eisma-betænkningen gør det klart, at Europa-Parlamentet ikke er rede til blankt at acceptere den strategi, som Kommissionen har udarbejdet med de berørte industrier. Vi befinder os i en temmelig mærkelige situation, at det ser ud til, at mange af dagens talere åbenbart mener, at der absolut ikke er noget behov for at ændre auto/olie-programmet på nogen som helst måde.
Det er en urealistisk holdning at komme til Parlamentet med. Medlemmerne ønsker at se på gyldigheden af forslagene i auto/olie-programmet i lyset af vor prioritet, nemlig at vi alle ønsker at sikre denne generations sundhed og fremtidige aspekter af menneskets liv på jord. Sammen med hr. Lange og hr. Mamère repræsenterer disse betænkninger fra Europa-Parlamentet noget, som jeg - ikke min egenskab af fagforeningskvinde - vil kalde en slags maksimumtilbud, og nu er det op til Kommissionen og auto/olie-industrierne at vise medlemmerne, hvis de da kan, nøjagtig hvor de mener, at Parlamentets ændringsforslag er overdrevne.
Kollegerne bør vide, at meget høje normer sandsynligvis vil medføre meget lange undtagelsesperioder i visse lande. Vi har også til vor egen ulempe overset de punkter, som hr. Pompidou og hr. Garosci og andre medlemmer, der sidder til venstre for mig, men som politisk befinder sig til højre, har fremført. De punkter skal der tages hensyn til.
Jeg har to personlige kommentarer. På grund af min forbindelse til Peugeot-virksomheden i Det Forenede Kongerige kan jeg bibringe denne forhandling et vist kendskab til bilindustrien, og jeg må understrege, at det er i Europas interesse at have en moderne bilindustri, der skaber arbejdspladser, men som også opfylder strenge emissionsnormer. Nogle af ændringsforslagene, navnlig i Lange-betænkningen, forudsætter, at bilindustrien indretter sig efter meget høje normer uden særlig begrundelse på grundlag af fordele såsom øget luftkvalitet. Det er et af de vigtige punkter, hr. Pompidou nævnte, og som vi ikke må glemme.
For det andet et mindre punkt, der har affødt stor interesse i mit land og også i andre lande, tror jeg, nemlig Europa-Kommissionens forslag om at forbyde salg af al blyholdig benzin inden år 2000. Jeg har i hvert tilfælde modtaget mange henvendelser fra ejere af veteranbiler, som kun kan køre med blyholdig benzin. I dag har jeg fra Kommissionens personale modtaget et meget nyttigt dokument, der begrunder dette forslag og beskriver hele baggrunden, og jeg tror, at jeg til en vis grad kan bortvejre frygten hos nogle veteranbilejere og ejere af lignende biler. Jeg kan kun beklage, at denne oplysning ikke var til rådighed tidligere.
Vi glæder os til at høre, hvad Kommissionen har at sige, men jeg vil lige komme med en advarsel. Noget, der står helt klart for mig, er, at Parlamentet lider under en udtalt mangel på ressourcer til at udføre de nødvendige baggrundsundersøgelser for de punkter, hr. Lange og hr. Mamère har fremført. Jeg betragter STOA-rapporten som fuldstændig ulæselig og så godt som ubrugelig for Parlamentets medlemmer. Der findes kopier i dokumentationen, hvis nogen ønsker en. Så vi glæder os til Kommissionens svar, og hvis hr. Albers, hr. Langes og andres argumenter er gode, så vil fru Bjerregaard sikkert acceptere alle Parlamentets ændringsforslag, for der er jo ikke noget alternativ. Vi afventer derfor med interesse, hvad fru Bjerregaard har at sige.

Aparicio Sánchez
Fru formand, i ethvert miljøbeskyttelsestiltag som auto/olie-programmet, skal der mindst tages hensyn til følgende fem faktorer:
For det første de sociale og menneskelige omkostninger ved den nuværende forureningsgrad; for det andet de mål, der skal fastsættes; for det tredje midler og metoder til at nå målene; for det fjerde inden for hvilken tidsfrist de skal nås, og for det femte de økonomiske omkostninger for forbrugerne og industrien, for samfundet kort sagt.
Hvad den tidsmæssige faktor angår, har vi en anden opfattelse end den, der kommer til udtryk i Mamèrebetænkningen. Vi tilslutter os denne betænknings forslag vedrørende de øvrige faktorer, men ikke de foreslåede tidsfrister. Følgelig vil de spanske socialister stemme for Lange-betænkningen, men imod Mamère-betænkningen, som med stramningen af målsætningerne for år 2000 og fastsættelse af endnu et niveau, der træder i kraft allerede i år 2005, vil betyde, at disse mål for nogle lande - bl.a. Spanien - bliver ikke alene uhyre omkostningskrævende, men praktisk talt uopfyldelige, medmindre der sker en pludselig ændring i forsyningssituationen, der skyldes en ekstraordinær begivenhed.
Afslutningsvis vil jeg tilføje to betragtninger. For det første at vores stemme imod Mamère-betænkningen er ensbetydende med tilslutning til de frister, der anføres i Kommissionens forslag til direktiv. Efter vores mening har Kommissionen udført et seriøst stykke arbejde, ikke alene teknisk, men også politisk set, og det er lykkedes den at opnå en vanskelig konsensus. For det andet mener vi, at Kommissionen er på rette vej, og vi opfordrer den til, at den et år efter direktivets ikrafttrædelse foretager en evaluering af resultaterne, og at det andet specifikationsniveau fastsættes på grundlag heraf.

Florenz
Fru formand, jeg vil gerne først sige noget om spørgsmålet om CO2 . Jeg er meget forbavset over, at Kommissionen har forelagt os en meddelelse om CO2 -problematikken i forbindelse med bilteknologien. Jeg troede egentlig, at det er en klassiske bestanddel af auto/olie-programmet. Når man så gennemlæser dens program, indser man også, hvorfor det ikke er en bestanddel af auto/olie-programmet, fordi den nemlig ikke foreslår noget med undtagelse af, at den tror, at en frivillig aftale netop på dette område er den ideelle vej med Europa som udgangspunkt. Det kan helt sikkert ikke være tilfældet, for til frivillige aftaler hører ordensretlige rammedata, og dem foreslår den ikke.
Jeg kan kun advare imod, at der indgås frivillige aftaler i Europa uden disse rammedata. Netop det vil medføre de store konkurrenceforvridninger, som vi er bange for, og dét med rette. Derfor hører frivillige aftale højst hjemme i slutningen af skalaen. Dér kunne jeg udmærket forestille mig det. Vi har brug for en trinvis plan for grænseværdier, hvad angår CO2 , ud over år 2005 frem til år 2010. Jeg kunne tænke mig, at skatteincitamenter er en af vejene.
Bilkonceptet startede godt. Vi samlede kontrahenterne omkring et bord. Vi har i de sidste år forlangt meget af bilindustrien, og jeg er af den mening, at den har gjort meget. Men nu skal der jo to til at danse tango; olieindustrien var den anden partner, og den var kun med til at danse tango et stykke tid, hr. kommissær. Så gik partnerskabet i stykker, og resultatet af dette brudte partnerskab ligger foran Dem: Et kedsommeligt auto/oliekoncept, som ikke er fremtidsorienteret.
Vi startede som en tiger, og Kommissionen faldt ned som et lam med et virkelig ynkeligt dokument. Det må ikke være Europa-Parlamentets mål. Vi vil på de af mange kolleger korrigerede punkter opstille dette auto/olie-program således, at vi tror på, at det indeholder fremtidsperspektiver.
Jeg er absolut rede til at forhandle om overgangsperioder. Parametrene for emissionsværdierne og også for brændstofværdierne skal udarbejdes. Men jeg er absolut rede til at indrømme de lande, som hverken i dag eller i morgen så hurtigt kan indstille disse parametre, overgangsfrister.
Hvad var egentlig drivfjederen i dette program? Jeg kan kun se, at shareholder value var drivfjederen i dette program. Vi vil sørge for, at fremtid og innovation bliver drivfjederen i dette program.

Graenitz
Fru formand, Europa kæmper for øjeblikket med store problemer: arbejdsløshed, miljøforurening og meget andet. Løsningen på disse problemer ligger sikkert i, at den industrielle produktion udformes miljøvenligt og at der fremstilles produkter, der kan afsættes på verdensmarkedet, idet man bygger på de europæiske arbejdstageres evner til at tænke innovativt og finde frem til teknisk gode løsninger.
Auto/olie-programmet er et projekt i den retning, og jeg tror, at dette mål kan nås, hvis de ændringer, Parlamentet har foreslået i Lange-, Mamère- og Eisma-betænkningerne accepteres, som de er.
Jeg vil gerne takke alle tre ordførere for deres arbejde og derudover gøre opmærksom på, at ting som 3-liters bilen for blot få år siden var noget, man trak på smilebåndet ad: Dengang mente man ikke, at det nogen sinde ville blive muligt at nå frem til sådanne reduktioner og innovationer.
Mamère-betænkningen beskæftiger sig med brændstoffer, og jeg tror, at der her kan opstilles meget vigtige retningslinjer, for et bedre brændstof betyder i forbindelse med en motor, der ikke er så god, omgående en forbedring af luftkvaliteten. Vi kan dog kun realisere 3-liters bilen, motorkøretøjer, der kører bedre med mindre brændstof, dersom vi også kan forbedre brændstofferne.
Denne forbedring af brændstofkvaliteterne er for øvrigt et af de punkter, på hvilke de tre nye medlemslandes bedre miljøstandarder kan nås. Dermed ville der i det mindste blive taget et skridt til tilpasning den anden vej.
Hvad angår de strategier, hr. Eisma foreslår, bliver det absolut nødvendigt, at disse strategier ikke kun beskrives og at industrien får en fast ramme, men tillige at kontrollen og implementeringen fungerer lige så godt. Vi får ikke noget ud af en god lovgivning, hvis vi ikke kontrollerer, og vi vil kun være i stand til virkelig at nå de obligatoriske værdier, som Parlamentet har foreslået for år 2005, hvis vi løbende påser, hvorledes det hele omsættes.

Matikainen-Kallström
Fru formand, direktivforslaget om brændstoffer er i princippet godt, eftersom der sigtes på en højere luftkvalitet og beskyttelse af borgerne mod luftforurening. I Finland er der gjort et stort arbejde for at indføre blyfri benzin med stor succes, og jeg kan sige, at brændstofferne i Finland allerede nu mere end opfylder de foreslåede krav til brændstofskvalitet.
Direktivforslaget tager dog slet ikke hensyn til klimaet. Der tages ikke højde for de særlige forhold i Finland, der er det nordligste, koldeste og mest klimamæssigt ustabile land i EU. I direktivforslaget begynder sommertiden den 1. april og slutter den 30. september. Jeg bemærker med tilfredshed, at De Grønne i deres ændringsforslag har taget hensyn til de ændringsforslag, som jeg udarbejdede i Forskningsudvalget, om fleksible vinter- og sommertider. I april er det sommer i Strasbourg. I det sydlige Finland kan der allerede være forholdsvis forårsagtigt, men i det nordlige Finland, dvs. mere end tusind kilometer længere mod nord, er det bestemt ikke tilfældet. Derfor bør der indføres tilstrækkelig tidsmæssig fleksibilitet i forbindelse med skiftet mellem sommerog vintertid, der skal fastsættes på nationalt plan. Dette år har været et godt eksempel på behovet for fleksibilitet, idet der i går i Helsinki i det sydlige Finland var 12 graders frost. Uden denne fleksibilitet ville direktivet i Finland kunne føre til, at bilerne ikke kan benyttes, og at mange arbejdsopgaver ikke bliver udført. Det er sikkert ikke formålet med direktivet.
Jeg vil gerne se den parlamentariker, der tror, at man på nuværende tidspunkt i Finland kan køre med brændstof af sommerkvalitet. I Finland er der brug for brændstof af vinterkvalitet med et cetantal på 46 og ikke 56, som det fremgik af det oprindelige forslag. Dette problem kunne også løses ved at indføje begrebet »arktisk brændstofskvalitet« i direktivet.

Van Putten
Det er vigtig sag, vi drøfter i dag, og det er førstebehandling, lad os holde os det for øje. Derfor er det tiden nú til at vælge vor holdning og måske endog, må vi sige, tage stilling. Jeg mener, at det må være ganske klart, at Parlamentet nu må vælge holdning for under andenbehandling at have et klart standpunkt i baghånden. For det nederlandske formandskab er dette prioritet nummer et inden for miljøpolitikken og klimapolitikken. Auto/olie-programmet er en klar udløber heraf. Og Nederlandene, kan jeg fortælle Dem, formandskabet, venter på en slagkraftig udtalelse fra Europa-Parlamentet. For så vidt angår Kommissionens forslag kan vi alligevel ikke frigøre os fra det indtryk - og det er i sig selv meget smukt - at det er helt åbenbart, at man har siddet til bords med industrien. Men hvor var forbrugerorganisationerne, miljøeksperterne og sundhedsspecialisterne henne? Men se, hvor heldigt, det har vi så et demokrati og et Europa-Parlament til. Og det er også det, vi kan observere her, landsbyen Europa findes, fordi franskmanden Mamère, tyskeren Lange, nederlænderen Eisma og dertil fru Laura González satte sig til forhandlingsbordet og kom til en klar overensstemmelse - landsbyen Europa, tror De på den? - den findes, og der er således blevet samarbejdet, der er faldet klare udtalelser, som vi nu også skal stemme om.
Og lad mig give Dem en personlig opfattelse med på vejen, fordi det er det, det alt sammen drejer sig om her. Jeg gad vidst, hvem af Dem som kan tænkes at have haft med denne luftforurening og sundhed at gøre. Det har jeg. Jeg har siddet på sygehuset om natten med en astmatisk halvandetårig, der var lige ved at blive kvalt, med venteværelser fulde af børn, hvor lægerne kunne forklare, at antallet af astmapatienter i Amsterdam er steget fjorten gange inden for det sidste tiår, og det siges, at dette alt sammen skyldes luftforureningen, som bilen er en klar årsag til. Og jeg mener, at det må være Europa-Parlamentet, der må vælge side i en sådan sag. Fordi det er ikke rart at være med til noget sådant, kan jeg forsikre Dem for. Det kan da godt være, at vi ikke er i stand til at skabe en stærk udenrigspolitik, men på det indre marked, som vi jo allerede har, må vi da vel ikke nok engang begå den slags fejl. Det vil sige, at jeg anmoder de andre grupper om at tage stilling ved førstebehandling.

Virgin
Fru formand, Parlamentet har før vist sit stærke miljøengagement, når det gælder bilismen. I 1989 foretog det en væsentlig skærpelse af bestemmelserne om udstødningsgas i forhold til den daværende Kommissions forslag. Det har vi, set i bakspejlet, grund til at være taknemlige for. På samme måde er jeg overbevist om, at Parlamentets forslag til skærpelser i forbindelse med behandlingen af auto/olie-forslaget er velbegrundede og vil føre til et bedre miljø.
Jeg har respekt for Kommissionens holdning med hensyn til, at man nøje skal undersøge udgifterne i forbindelse med forskellige foranstaltninger og sammenholde dem med indtægterne i form af et bedre miljø og sparede menneskeliv. Det fremgik imidlertid meget klart af de svar, som Miljøudvalget fik på sine spørgsmål, at der er kommet nye data, som giver mulighed for langt mere vidtgående miljøforanstaltninger. Det gælder brændstofkvaliteten, hvor det er blevet billigere at nedbringe svovlindholdet, hvorved man også opnår en kraftig miljøvirkning. Samtidig er det vigtigt ikke at modvirke udviklingen hen imod et lavere svovlindhold ved hjælp af økonomiske styremidler. Normalt vil dette på ingen måde være en trussel for det frie marked.
De forslag, som Parlamentet har fremsat om personbilers brændstofforbrug, er efter min opfattelse urealistisk skrappe. Jeg tror mere på en udvikling hen imod et lavere brændstofforbrug ved hjælp af økonomiske styremidler. Sådanne kan også rettes mod ny teknologi i skikkelse af eksempelvis elbiler og hybridbiler, som giver mulighed for radikale begrænsninger.
Det er kuldioxidemissionen, der har motiveret Parlamentets krav. Jeg synes, det er rimeligt at sammenholde de krævede foranstaltninger med andre, som har samme effekt. En sænkning af brændstofforbruget for alle personbiler i EU med en deciliter pr. 10 km vil, unægtelig, give en lavere kuldioxidemission. Den samme effekt kan imidlertid opnås ved at erstatte fire større kulkraftværker med kernekraft. Teoretisk set ville man på denne måde kunne kompensere for kuldioxidemissionen fra alle EU's personbiler ved hjælp af omkring tredive reaktorer, som erstatter kulkraft. Jeg mener, at det er vigtigt at anskue miljøspørgsmålene i et helhedsperspektiv.

Myller
Fru formand, bilernes udstødningsgasser er for øjeblikket den største enkelte kilde til luftforurening. Derfor bør der netop tages fat på denne forureningskilde, for at der effektivt kan tages fat på det, der er et problem for mange europæere, dvs. forureningen og den sundhedsskadelige luft i byerne.
De europæiske forbrugere er meget godt klar over de aktuelle tekniske muligheder til forbedringen af luftkvaliteten, og derfor lægges der et stort pres på bilindustrien og olieraffinaderierne. Der er brug for mere miljøvenlige biler og renere brændstoffer. Som det er klart fremgået af denne drøftelse, er der brug for en indsats på begge områder, og dette ses også af, at den tekniske forbedring af biler og udvikling af brændstoffer begge behandles i auto/olie-programmet. Hvis man tager fat på brændstofskvaliteten, kan man imidlertid forbedre luftkvaliteten i byerne hurtigere end ved at vente på, at der bliver markedsført nye og langt bedre biler.
Kommissionens forslag til auto/olie-programmet blev forbedret væsentligt under Miljøudvalgets behandling. Den største tak skal naturligvis rettes til ordførerne fra Miljøudvalget. Parlamentet foreslår blandt andet, at der i Fællesskabet indføres en ny tankegang, der indebærer, at også skatteinstrumentet kan bruges til at tilvejebringe bedre kvalitet til en rimelig pris. Miljøudvalget vedtog også obligatoriske mindstekrav til brændstofkvalitet og målsætninger for nedbringelse af emissionerne for årene 2000-2005.Ved hjælp af denne ordning har man blandt andet i Finland været i stand til klart at forbedre brændstofskvaliteten. Som opmuntring til alle andre vil jeg sige, at det er sket i løbet af kort tid og virkelig til rimelige udgifter. Det er naturligvis indlysende, at der i nogle lande måske er brug for en overgangsperiode, og det er også acceptabelt, frem for at man slækker på de målsætninger, der er opstillet for 2000-2005. Vi må vise vejen for den øvrige verden, for at vi ikke bliver taberne i den fremtidige konkurrence.

Bjerregaard
Fru formand, det har været en omfattende, men meget god og nyttig debat, vi har haft om fire store forslag. Tre, der direkte vedrører auto/olie-programmet, og et, som supplerer dette. Det er også karakteristisk for de tre forslag, at de er udarbejdet i samarbejde mellem tre kommissærer, så jeg skal tage mig af betænkningerne af hr. Eisma, hr. Lange og fru González Álvarez, og så vil hr. Papoutsis tage sig af betænkningen fra hr. Mamère.
Det er med glæde, at Kommissionen har læst betænkningen af hr. Eisma, og vi vil gerne takke for det glimrende arbejde, der er udført. Emissioner fra biler er klart den vigtigste kilde til mange af de forurenende stoffer, som belaster vores miljø og borgernes helbred. Og de, der rammes hårdest, er ofte de mest sårbare medlemmer af vores samfund, nemlig børnene, de gamle og de syge, som fru Van Putten netop har erindret om. Kommissionen ønsker at løse de problemer, der er med luftforurening, og vi ønsker dermed at forbedre livskvaliteten, navnlig i byområderne. Vi har taget et stort skridt fremad med meddelelsen om en fremtidig strategi til bekæmpelse af emissioner fra biler samt lovforslagene til gennemførelse af denne strategi. Og derfor er jeg meget glad for, at Parlamentet i udkastet til sin betænkning indleder med at udtrykke tilfredshed med Kommissionens meddelelse og de hertil knyttede lovforslag, og jeg takker også for de mange pæne og positive bemærkninger, der er faldet under debatten.
I betænkningen kritiserer Parlamentet forberedelsen af det tekniske grundlag for Kommissionens forslag, nemlig samarbejdsprogrammet med olieindustrien og bilfabrikanterne, det vi kalder auto/olie-programmet. Både Kommissionen og de to industrigrene erkender, at programmet kunne være blevet bedre med en bredere deltagelse, og Kommissionen vil i det opfølgende auto/olie II-program sikre dette. Jeg mener dog, at Parlamentet har koncentreret sig lidt for meget om de yderligere forbedringer, der kunne gøres, og lidt for lidt om de positive elementer.
Mange af de punkter, der er medtaget i hr. Eismas betænkning, går igen i betænkningerne af hr. Mamère og hr. Lange, og dem vil jeg komme ind på om et øjeblik. Der er imidlertid nogle punkter i hr. Eismas betænkning, som jeg gerne vil komme nærmere ind på. For det første tillægger Kommissionen problemerne med støj og CO2 emissioner fra vejtrafikken stor betydning. Vi drøfter også Kommissionens meddelelse om CO2 -emissioner fra biler her i dag, og Parlamentet er også i færd med at behandle Kommissionens grønbog om støj. Et aspekt ved hr. Eismas betænkning finder jeg bekymrende, og det er erklæringen om, at Kommissionen burde have baseret sin strategi på costbenefitanalyse snarere end på omkostningseffektivitet. Auto/olie-programmet bygger på direktiv 94/12/EØF, et af de første direktiver vedtaget med proceduren for fælles beslutningstagning mellem Parlamentet og Rådet. Heri hedder det udtrykkeligt, at Kommissionen skal basere sine forslag på omkostningseffektivitet, hvilket vi altså har gjort, og derfor er det selvfølgelig lidt problematisk, når Parlamentet nu siger, at grundlaget skulle have været et andet. Kommissionen mener, at den med strategien til bekæmpelse af bilemissionerne og de dertil knyttede forslag har opfyldt mandatet i direktiv 94/12/EØF, som altså var vedtaget af Parlamentet og Rådet.
Så skal jeg gå over til nogle bemærkninger til hr. Langes betænkning. I det forslag, Kommissionen har forelagt for Europa-Parlamentet og Rådet, er der tale om, at grænseværdierne for emission af skadelige forurenende stoffer ved typegodkendelse af nye biler nedsættes med 40 % i år 2000. Dertil kommer, at indførelse af nye procedurer for kontrol af køretøjer i brug, obligatorisk montering af egendiagnosesystemer og en ny test til begrænsning af fordampningsemissioner yderligere vil formindske den daglige emission fra køretøjer i brug.
Lad mig nu gøre rede for Kommissionens indstilling til Lange-betænkningen. Men jeg vil selvfølgelig allerførst meget gerne takke hr. Lange for det kolossale arbejde, som han har præsteret på så kort tid, og som er af meget høj kvalitet og teknisk velfunderet. Mange af de tekniske og politiske idéer i Lange-betænkningen er interessante, og det er meget sandsynligt og muligt, at de vil indgå i Europa-Parlamentets og Rådets endelige beslutning. Men vi må erkende, at vi er ved begyndelsen af et vanskeligt forhandlingsforløb, der også omfatter Rådet. Derfor ønsker Kommissionen på dette tidspunkt af drøftelserne at tage forbehold over for de mest ømtålelige ændringsforslag i betænkningen.
Og jeg vil gerne nævne, hvilke ændringsforslag Kommissionen kan acceptere. Betænkningen har en række ændringsforslag om afgiftsbegunstigelser, som også mange har været inde på her i debatten i aften. Rammerne for afgiftsbegunstigelser i emissionsdirektivet er et kompromis, som skal tilgodese to af EU's målsætninger, dels et velfungerende indre marked og dels en beskyttelse af miljøet. Kommissionen har foreslået at forbedre de eksisterende bestemmelser om afgifter med endnu en fase af begunstigelser. Ifølge betænkningens ændringsforslag nr. 34 skal afgiftsbegunstigelser, som en medlemsstat ønsker at indrømme, gælde begge faser, ikke blot den ene eller den anden. Jeg kan derfor acceptere ændringsforslaget, forudsat at begunstigelserne kun gælder for køretøjer, der opfylder de fastsatte EU-krav for 2000 og 2005. Således kan ændringsforslag nr. 91, 92 og 94, der ikke er forenelige med ændringsforslag nr. 34, ikke accepteres. Ændringsforslag nr. 19, 24 og delvis 35 i Lange-betænkningen accepteres med mindre ændringer af formuleringen.
Det foreslås i betænkningen at ændre kravene til egendiagnosesystemerne, det vi forkorter med OBD, med hensyn til uafhængige reparatørers og reservedelsfabrikanters adgang til information fra disse systemer. Hensigten med Kommissionens forslag var klar, nemlig at sætte alle i stand til hurtigt at diagnosticere og reparere fejl i emissionssystemet, så køretøjets emission holdes nede. Nogle af ændringsforslagene i betænkningen kan dog forbedre Kommissionens forslag, så jeg kan acceptere følgende ændringsforslag fuldstændigt: 67, 68 og 85 og delvis 14, 78 og 81. Jeg kan acceptere alle ændringsforslag, der vedrører prøveproceduren for fordampningsemission, nemlig 53, 54, 55 og delvis 56, 57 og 58. Jeg kan acceptere andre mindre ændringer eller formuleringsændringer vedrørende ændringsforslag 5, 6, 7 og delvis 30, 52, 64, 86 og 89.
Jeg vil gerne gøre nogle bemærkninger til de ændringsforslag, som Kommissionen ikke kan acceptere på nuværende tidspunkt. Betænkningen foreslår at stramme de grænseværdier, der kommer til at gælde fra år 2000 og at ændre referencebrændstoffet til prøvningen. Grænseværdier er et ømtåleligt emne, og de vil blive diskuteret lige til det sidste, eftersom teknologien hele tiden udvikles, så der kan opnås større miljøfordele til lavere omkostninger. Og mellem emissionsgrænseværdier, egenskaberne af brændstoffet til prøvningen og kvaliteten af kommercielle brændstoffer er der en så nær indbyrdes sammenhæng, at de må behandles under ét. På nuværende tidspunkt kan jeg ikke acceptere betænkningens ændringsforslag.
I betænkningen er Kommissionens såkaldte retningsgivende grænseværdier for 2005 ændret til obligatoriske grænseværdier, og derudover er selve værdierne strammet. Obligatoriske grænseværdier har den fordel, at de i god tid giver bilindustrien og komponentleverandørerne et tydeligt signal, så de kan tilrettelægge deres forskning og udviklingsarbejde effektivt, og det er der også flere af talerne i aften, der har understreget betydningen af. Men det forudsætter, at der er bedre brændstof til rådighed overalt på markedet. Det kræver yderligere undersøgelser. Jeg kan ikke foregribe resultaterne af disse undersøgelser, så jeg er ikke i stand til at acceptere ændringsforslagene. Under alle omstændigheder har Kommissionen besluttet sig for at gennemføre et auto/olie II-program. Et af dets formål bliver at bekræfte eller revidere grænseværdierne for 2005 så snart som overhovedet muligt.
Betænkningen foreslår også en ny prøvningsprocedure, som skal nedbringe emissionerne under kolde vejrforhold. Kommissionen har allerede tilkendegivet sin interesse for en sådan prøve og vil evaluere den i den videre forhandlingsproces, og det vil også blive taget op under auto/olie II-programmet. Derfor kan jeg på nuværende tidspunkt ikke acceptere betænkningens forslag.
Der foreslås i betænkningen en anden fremgangsmåde for kontrol af køretøjer i brug. Den er uforenelig med principperne i EU-typegodkendelsessystemet og kan derfor ikke accepteres. Kommissionens forslag til kontrol af køretøjer i brug er et vigtigt skridt på vejen mod bedre emissionskontrol ved hjælp af prøvning, der er harmoniseret på EU-plan, og kontrollen er nøje afpasset efter de eksisterende bestemmelser om typegodkendelse og kontrol af produktionens overensstemmelse med den godkendte type.
Det foreslås i betænkningen, at der obligatorisk skal være monteret egendiagnosesystemer, altså OBD, på dieselbiler fra 2000. I dag har bilindustrien og de virksomheder, der leveres komponenter dertil, mindre erfaring og viden inden for egendiagnosesystemer til dieselbiler end til benzinbiler. Men med den viden, vi har i dag, tyder det ikke på, at der vil eksistere egendiagnosemuligheder for alle dieselbiler inden år 2000. Eftersom der er stillet forslag om egendiagnosesystemer til benzinbiler, kan jeg dog oprigtigt talt ikke se, hvorfor det ikke skulle kunne indføres til dieselbiler, men altså over en længere periode. Derfor kan jeg ikke umiddelbart acceptere ændringsforslagene om egendiagnosesystemer til dieselbiler lige nu.
Kommissionen kan ikke acceptere forøgelse af holdbarhedskravet fra 80.000 km til 160.000 km. Med den nuværende teknologi kan man ikke holde emissionerne nede, både når bilerne er nye og efter så lang en brugstid. Desuden har Kommissionen truffet andre foranstaltninger, der vil forbedre forureningsbegrænsningen betydeligt, nemlig - som vi talte om for et øjeblik siden - gennem indførelse af egendiagnosesystemer og kontrol med køretøjer i brug. Det er endnu for tidligt at ændre kommissoriet for auto/olie II-programmet, som Kommissionen selvfølgelig har det fulde ansvar for. Derfor kan jeg ikke, før vi er ved vejs ende, acceptere de ændringer, der her er tale om.
Jeg er klar over, at Parlamentet kan være skuffet over, at vi på nuværende tidspunkt ikke kan acceptere alle de ændringsforslag, der er stillet, men hertil vil jeg godt sige, at vi har jo kun lige indledt en proces, hvor yderligere drøftelser og samarbejde venter forude.
Og så skal jeg slutte mit indlæg med det sidste forslag, nemlig spørgsmålet om CO2 -emissionerne fra bilerne. Jeg vil godt starte med at udtrykke glæde over, at Parlamentet deler Kommissionens betænkeligheder ved CO2 emissionerne fra biler, og også at Parlamentet støtter vores initiativ til at tage fat på dette vigtige problem, og jeg vil gerne takke ordføreren, fru González Álvarez, for det arbejde, hun har lagt i udarbejdelsen af sin betænkning.
Men selv om vi nærer de samme betænkeligheder ved problemet, så synes vi ikke at have helt samme mening om, hvad der er teknisk muligt. Fru formand, vi ved alle sammen, at det er muligt at konstruere en bil, der forbruger 3 l pr. 100 km. Problemet er, at det mål, vi har opstillet, gælder for den gennemsnitlige nye bil, der sælges på markedet, ikke for de enkelte biler hver for sig. Vi anser derfor målet på 5 l pr. 100 km for at være ambitiøst for tidshorisonten 2005-2010, og vi vil først tage nye mål op til overvejelse, når vi har tilstrækkelig klarhed over de fremtidige muligheder.
Det andet punkt, vi er uenige om, vedrører de virkemidler, der skal bruges. Kommissionen mener ikke, at bindende normer er den rette vej, således som det nu foreslås af Miljøudvalget. At opstille normer vil rent teknisk være meget vanskeligt og ville endog kunne få virkninger, der strider mod vores mål om at mindske CO2 -udslippet. Hvis vi f.eks. opstiller en norm, der er differentieret efter bilens vægt, så kan bilfabrikanterne opfylde normen ved blot at gøre deres biler tungere. Efter vores mening er en aftale med bilfabrikanterne den rette fremgangsmåde.
I Parlamentets beslutningsudkast stilles der krav om yderligere foranstaltninger til at mindske CO2 -emissionerne fra vejtrafikken, og dette kan vi kun tilslutte os. Det indebærer naturligvis, at vi ændrer den måde, bilerne bruges på, og opbygger et mere miljøforsvarligt transportsystem. Kommissionen vil med stor interesse undersøge Parlamentets forslag i denne sammenhæng. Jeg er opmærksom på, fru formand, at det tog lidt lang tid, men det var jo store og vigtige forslag, og jeg håber, at jeg har dækket de fleste af de spørgsmål, der er blevet rejst i debatten.

Papoutsis
Fru formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne indlede med at takke ordføreren, hr. Mamère, for hans betænkning.
Kommissionens hensigt med dette forslag er at harmonisere og forbedre normerne for brændstof som led i forslagene inden for auto/olie-programmet. Som bekendt har vi i dette program beregnet udgifterne forbundet med de forskellige foranstaltninger, der kunne bidrage til den nødvendige reduktion af emissionerne. Vi har udvalgt de mest omkostningseffektive foranstaltninger, som omfatter de normer, vi foreslår med henblik på renere brændstof, og som vil træde i kraft i år 2000. Endvidere regner Kommissionen som bekendt med at vende tilbage til spørgsmålet ved udgangen af 1998 for at stille forslag til en række strengere bestemmelser vedrørende brændstof, som skal træde i kraft i 2005.
Hvad angår de indbyrdes påvirkninger mellem brændstofkvaliteten og effekten af den nye bilteknologi, som f.eks. DeNox-katalysatorer, hersker der stadig stor usikkerhed med hensyn til den mest omkostningseffektive kombination af svovlkoncentration i brændstof og konstruktion af nyteknologiske biler. Derfor er Kommissionen af den opfattelse, at det endnu er for tidligt at fastsætte værdierne for brændstofkvaliteten i 2005. På grundlag af anden fase af auto/oil-programmet, der som bekendt allerede er indledt, tror vi, at vi ved udgangen af 1998 vil være i besiddelse af de nødvendige supplerende oplysninger, som vi er nødt til at have for at træffe en beslutning om de mest passende normer for brændstof for 2005.
Det aktuelle forslag giver imidlertid samtidig medlemsstaterne mulighed for at anvende, hvis det er nødvendigt, særlige former for brændstof for at imødegå specielt krævende situationer på grund af høj luftforurening i særlige områder, som f.eks. storbyer. De særlige brændstoffers egenskaber vil i høj grad afhænge af de specielle problemer med luftforureningen i omtalte områder. Derfor finder Kommissionen det ikke hensigtsmæssigt på nuværende tidspunkt at forsøge at formulere harmoniserede normer for særlige brændstoffer på fællesskabsplan. Endvidere er Kommissionen overbevist om, at disse særlige brændstoffer vil blive anvendt i relativt små mængder, hvorfor det ikke forventes, at eksistensen af særlige, lokalt anvendte, brændstoffer vil skabe uro på markedet.
Kommissionen anerkender desuden, at de fiskale incitamenter er en meget stærk mekanisme til opmuntring af salg og anvendelse af renere brændstoffer. Fællesskabet har at en ramme, inden for hvilken medlemsstaterne har mulighed for at indføre forbrugsafgifter af varierende størrelse for forskellige brændstoffer, naturligvis med miljøformål for øje. Denne ramme er fastlagt i direktiv 81/92/EØF om særlige forbrugsafgifter på olieprodukter. Mange medlemsstater, heriblandt Sverige, Finland og Danmark, benytter sig allerede af fiskale foranstaltninger, svarende til dette direktiv, for at tilskynde til anvendelsen af renere brændstoffer. Som De desuden ved, vedtog Kommissionen for få uger siden et forslag til harmonisering af afgiften på energiprodukter baseret på filosofien i det ældre direktiv. Eftersom der således allerede eksisterer fællesskabsbestemmelser om skattemæssige foranstaltninger, ser Kommissionen ingen grund til at gentage disse bestemmelser i nærværende forslag.
Kommissionens forslag indeholder desuden bestemmelser, der forbyder salg af blyholdig benzin. Baggrunden for forbuddet er, at blyholdig benzin i dag er den alvorligste forureningskilde med hensyn til bly. Allerede i midten af 1980'erne opfordrede direktiv 85/210/EØF medlemsstaterne til at anspore til anvendelse af blyfri benzin. Kommissionen finder det derfor passende med et forbud mod salg af blyholdig benzin efter år 2000, men i erkendelse af, at et sådant forbud, på kort sigt, sandsynligvis vil skabe store problemer i visse medlemslande, har vi indført mulighed for at undtage fra forbudet i et begrænset tidsrum for at give nogle af medlemsstaterne lidt større råderum til at foretage de nødvendige justeringer.
Kommissionen kan ligeledes tilslutte sig det synspunkt, at fastsættelsen af de værdier for luftforurening, som cost effectiveness-forslagene vedrørende brændstofkvaliteten baseres på, både skal tage beskyttelsen af sundheden og beskyttelsen af miljøet i betragtning. Derfor kan jeg også forsikre Dem om, at vi vil tage alvorligt hensyn til dette princip i vore fremtidige forslag.
Kommissionen er endvidere åben over for den ide, som fr. Matikainen-Kallström var inde på, nemlig at brændstofnormerne bør tage de arktiske klimatiske forhold i betragtning. Når denne ide er blevet undersøgt, vil den senere kunne inddrages i et særligt forslag.
Kommissionen kan acceptere visse ændringsforslag, der forbedrer forslaget, men ikke ændrer ved den grundlæggende løsningsmodel. De ændringsforslag, vi kan acceptere, er følgende: ændringsforslag 2, 3 og 6, sidste del af ændringsforslag 1, anden del af ændringsforslag 8, første del af ændringsforslag 10 samt første del af ændringsforslag 31. Desuden kan Kommissionen acceptere de ændringsforslag, der udvider rækkevidden af foranstaltningerne i anden fase af auto/oil-programmet. Det gælder ændringsforslag nr. 22, 23, 37 og 38.
De øvrige ændringsforslag kan Kommissionen desværre ikke acceptere af følgende årsager: Først og fremmest ændringsforslag 7, 9, 35, 36, 60 og anden del af ændringsforslag 8, fordi de går imod cost effectiveness-kriteriet som grundlag for forslagene, og dette kriterium er lovfæstet i direktiv 94/12/EØF. For det andet ændringsforslag 11, 42, 43, 45, 46, 47, 50, 51, 52, 59 og 62, fordi disse ændringsforslag vedrører foranstaltninger, der har vist sig ikke-omkostningseffektive i første fase af auto/oil-programmet. For det tredje ændringsforslag 44 og 48, fordi de indfører foranstaltninger, som ikke er tilstrækkeligt undersøgt, eller hvor de nødvendige videnskabelige data ikke er til rådighed, men som vil være omfattet af anden fase af auto/oil-programmet. Endvidere ændringsforslag 4, 18, 20, 21 og 34, fordi disse ændringsforslag efter vor opfattelse ikke er forenelige med den foreslåede metodologi i anden fase af auto/oil-programmet, som skal føre os frem til en omkostningseffektiv pakke af foranstaltninger, der træder i kraft i 2005. Desuden ændringsforslag 12, 13 og 19, fordi de ikke tager hensyn til bestemmelserne i direktiv 92/81/EØF om anvendelse af fiskale incitamenter på brændstofområdet. Desuden ændringsforslag 25, fordi det ikke afsætter en rimelig periode, hvor der kan undtages fra forbuddet mod salg af blyholdig benzin. Ændringsforslag 28, 29, 32, 39 og anden del af ændringsforslag 31, fordi de indfører flere og efter vor opfattelse unødvendige procedurer. Desuden ændringsforslag 5, 16, 26, 27, 30, 33, 40, 41, 49, 53, 58 og 61, fordi de efter Kommissionens opfattelse ikke vedrører reelle problemer. Første og anden del af ændringsforslag 1, første del af ændringsforslag 8, anden del af ændringsforslag 10 samt ændringsforslag 14, 15, 17, 24, 54, 56, 57, 63 og 64, fordi disse ændringsforslag indfører detaljer, som enten er unødvendige eller kræver en mere indgående teknisk undersøgelse.
Jeg vil imidlertid gerne understrege, at selv om der er ændringsforslag, der ikke kan accepteres i dag, erkender Kommissionen, at Europa-Parlamentets forslag indeholder interessante ideer til videre undersøgelse under den beslutningsprocedure, vi har foran os. Kommissionen har stillet forslag til brændstofnormer for år 2000. Parlamentet har påvist nødvendigheden af at fremme renere teknologier med indførelsen af renere brændstof og har foreslået normer for svovlindholdet, som vil kunne sænkes til f.eks. 50 ppm. Jeg mener, at der inden for rammerne af den samlede pakke af foranstaltninger, som Rådet og Parlamentet vil vedtage, bør foretages en grundigere undersøgelse af, hvordan man kan fremme markedsføringen, så hurtigt som muligt, af disse renere brændstoffer, så de samtidig er tilgængelige i tilstrækkelige mængder.

Formanden
Tak også til Dem, hr. Papoutsis, for Deres redegørelse.
Hr. Lange har ordet.

Lange
Fru formand, tillad mig et spørgsmål om forståelse til hr. kommissær Papoutsis: I min tolkning hed det, at auto/olie II-programmet var indledt. Det kan efter min mening ikke være rigtigt, da mandatet dertil jo først gives gennem Parlamentets og Rådets lovgivning. Altså kan det jo endnu ikke være indledt.

Papoutsis
Fru formand, der er øjensynlig tale om en misforståelse. Vi er midt i en forhandlingsprocedure om auto/oil-programmet, og naturligvis må vi have et mandat fra Rådet, sådan som det ærede medlem gjorde opmærksom på.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Forskelsbehandling på grundlag af køn
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0115/97) af Ghilardotti for Udvalget om Kvinders Rettigheder om forslag til Rådets direktiv om bevisbyrde i forbindelse med forskelsbehandling på grundlag af køn (KOM(96)0340 - C4-0539/96).

Ghilardotti
Fru formand, selvom artikel 119 og seks direktiver vedtaget fra 1975 til i dag giver et godt retsgrundlag for princippet om ligeløn for mænd og kvinder og ligebehandling, og der desuden i disse 20 år er afsagt talrige domme af EF-Domstolen, udsættes kvinder fortsat for forskelsbehandling, og et af hovedproblemerne, de møder, består netop i at bevise, at der stadig finder forskelsbehandling sted på grundlag af køn. Som følge heraf havde Kommissionen allerede i 1988 for første gang fremsat et forslag til direktiv om bevisbyrden, og dette forslag blev godkendt af Europa-Parlamentet med visse ændringer på grundlag af en betænkning udarbejdet af fru Larive. Rådet har drøftet dette forslag ved talrige lejligheder, og i 1993 fandt man frem til en forståelse mellem 11 medlemsstater, men da retsgrundlaget var artikel 100 og 235 i traktaten, som kræver enstemmighed, kunne forslaget ikke komme videre.
I mellemtiden har EF-Domstolen, som jeg nævnte, afsagt et meget stort antal domme, og det derfor af betydning i dag at fremsætte dette forslag til direktiv, som netop bygger på de af Domstolen afsagte domme og fremsættes inden for rammerne af protokollen om social- og arbejdsmarkedspolitikken, hvorfor det skulle være lettere at nå frem til enighed om den endelige ordlyd. Dette viser endnu en gang nødvendigheden af at indsætte protokollen om social- og arbejdsmarkedspolitikken i traktaten, fordi vi ellers vil komme til at stå over for det andet direktiv om ligebehandling, der ikke godtages af Det Forenede Kongerige.
Dette direktiv er af stor betydning - og Parlamentet viser dette i sin betænkning - fordi den foreliggende retspraksis ikke er blevet ensartet anvendt i medlemsstaterne, og mange kvinder har måttet stå og stadig står over for problemer, også i åbenlyse tilfælde af forskelsbehandling. For så vidt angår indholdet af direktivforslaget, finder jeg, at det bygger på tre punkter, der er indbyrdes snævert forbundet. Direktivet vil følgelig ikke blive effektivt, dersom det ikke indeholder alle disse tre punkter. Men hvilke er da disse grundlæggende punkter? For det første er der definitionen af indirekte forskelsbehandling i artikel 2. Det er første gang, at dette begreb bliver defineret i fællesskabsretten. Dernæst er der bestemmelserne om omlægning af bevisbyrden i artikel 4. Vi står ikke over for, og vi drøfter ikke en omvending af bevisbyrden, men om dens fordeling mellem den kvindelige arbejdstager og arbejdsgiveren. For det tredje er der de procedurer, der indføres ved artikel 5, som vi betragter som fundamentale, fordi de er afgørende på baggrund af de problemer, der er opstået i visse medlemsstater som følge af undladelse af at anvende de gældende regler. Som Kommissionen tidligere havde gjort det i sit forslag, og som Udvalget om Kvinders Rettigheder har gjort det i denne betænkning, har dette meget grundigt undersøgt de af Domstolen afsagte domme.
De ændringsforslag, vi fremsætter, har netop til formål at gøre de retlige sider af problemet tydeligere og mere eksplicitte, fordi der er tale om et teknisk direktiv, der skal være meget præcist og klart fra et retligt synspunkt. Særlig afklares ved artikel 2 begrebet indirekte forskelsbehandling, som endnu ikke er fuldt anerkendt af visse nationale retter. Jeg erindrer, at der kun i tre medlemsstater, nemlig Italien, Det Forenede Kongerige og Irland findes en definition på indirekte forskelsbehandling i den nationale lovgivning, og de ændringsforslag, vi fremsætter, bygger særlig på en dom, der er blevet en milepæl i dette tilfælde, nemlig »Bilka«-dommen, ligesom ændringsforslagene til artikel 4, der viser et af de fundamentale forhold ved omvendingen af bevisbyrden, eller gennemskueligheden, bygger på »Danfoss«-dommen. Et andet vigtigt punkt er anvendelsesområdet. Vi tilføjer en henvisning til direktivet om forældreorlov, ligesom vi finder et nyt stykke, der bygger på artikel 6 i protokollen om social- og arbejdsmarkedspolitikken grundlæggende nødvendigt for at angive, at dette direktiv ikke er til hinder for vedtagelse af positive foranstaltninger.
Jeg vil slutte med at anmode kommissæren om at tage stilling til disse ændringsforslag, idet jeg er overbevist om, at forslaget takket være disse vil bidrage til at nedsætte antallet af overtrædelser af princippet om ligebehandling, der endnu er for talrige og for klare i et meget stort antal medlemsstater.

Cassidy
Fru formand, dette forslag har de forskellige medlemmer brugt lang tid på. Jeg arbejdede oprindeligt på sagen for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik og efterfølgende som medlem af Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender, og så deltog jeg i en temmelig kaotisk afstemning i Udvalget om Kvinders Rettigheder.
Jeg skal være meget omhyggelig med at holde mig til min udtalelse for Økonomiudvalget. Jeg vil derfor begrænse min vanlige begejstring for denne sag og bare videregive Økonomiudvalgets holdning. Sagen er, at Udvalget om Kvinders Rettigheder i vid udstrækning har ignoreret ændringsforslagene fra Økonomiudvalget. Jeg kan ikke sige, at det holder mig vågen om natten, men sådan er det måske ikke for andre medlemmer af udvalget.
Der var især et ændringsforslag, som mine kolleger i Økonomiudvalget vedtog. Det er et ændringsforslag til artikel 6, hvor der stod: «Der oprettes en fond for hele Den Europæiske Union, der skal gøre det muligt for enkeltpersoner at indbringe prøvesager for de nationale domstole med henblik på at opklare håndhævelsen og gennemførelsen af dette direktiv.« Dette ændringsforslag fortsætter som følger: «Denne fond finansieres i henhold til bestemmelserne i det fjerde fællesskabshandlingsprogram på mellemlang sigt om lige muligheder for kvinder og mænd (1996-2000)«. Udvalget om Kvinders Rettigheder forkastede dette ændringsforslag. Det vil jeg lykønske udvalget med, for hvis dette ændringsforslag var blevet vedtaget, ville det have affødt stor bekymring i Kommissionen, for ikke at nævne medlemsstaterne.
Vi har naturligvis ikke endnu truffet en endelig beslutning om, hvordan vi vil reagere på dette forslag, men jeg vil være meget interesseret - hvis jeg for et kort øjeblik kan gå ud af rollen som ordfører for Økonomiudvalget - i at spørge, om kommissæren har haft lejlighed til at læse udtalelsen fra Europa-Parlamentets juridiske tjeneste af 19. marts 1997, hvor man blandt andet påpeger, at hvis forslaget vedtages, vil den i Det Forenede Kongerige gældende lov være meget gunstigere over for kvinder end den, der skulle finde anvendelse i de øvrige 14 medlemsstater. Jeg vil gerne bede om en reaktion fra kommissæren på denne udtalelse fra Parlamentets juridiske rådgivere.

Palacio Vallelersundi
Fru formand, tillad mig at begynde med en generel overvejelse: i forbindelse med udarbejdelsen af fællesskabsretsakter har såvel Kommissionens initiativ som Parlamentets tiltag uden tvivl i sidste instans en politisk begrundelse. Men vi må ikke glemme, at vi under udøvelsen af Parlamentets traktatfæstede funktion som lovgiver må respektere de grænser, som traktaterne fastsætter, såvel som principperne for god lovgivningsteknik. På den måde vil vi opnå legitime, klare og effektive fællesskabsbestemmelser.
I tråd med denne tankegang finder jeg, at Kommissionens initiativ i alt væsentligt er opportunt og med hjemmel i traktaterne, og jeg mener, at her ved førstebehandlingen må det politiske mål gå forud for juridisk-tekniske spørgsmål.
Når dette er sagt, giver forslaget til direktiv fra et juridisk-teknisk synspunkt anledning til visse forbehold, for ikke at sige kritik, først og fremmest ordningen vedrørende bevisbyrde og ugennemsigtige beslutninger, som anført i artikel 4 og procedurebestemmelserne i artikel 5. Problemstillingen vedrørende sagsøgerens bevisbyrde omtales i forslaget i en terminologi, der ikke alene er absolut fremmed for juridisk sprogbrug, men som også - hvad der er det alvorligste - er højst upræcis. De faktiske forhold »forelægges« ikke en domstol, de »fremføres«. Dette er formodentlig en fejl i den spanske oversættelse, men det relevante i en proceduresammenhæng er ikke, at de faktiske forhold fremføres, men at de bevises. Og ifølge Kommissionens forslag er de forhold, der skal bevises, «de faktiske forhold, som giver anledning til at formode, at der er tale om forskelsbehandling«. Det vil sige, at der skal fremføres et eller flere prima facie beviser, på grundlag af hvilke der kan etableres en formodning om forskelsbehandling. Denne fremgangsmåde rejser både tekniske og praktiske problemer - tekniske, for så vidt som det, hvis det var muligt at fastslå forskelsbehandling på grundlag af en formodning, ville det strengt taget ikke være nødvendigt med bestemmelser om omvendt bevisbyrde, da denne netop har til formål at tackle situationer, hvor der hersker usikkerhed om de faktiske forhold. De praktiske problemer skyldes manglen på præcisering af, hvilke faktiske forhold, der skal bevises som et tilstrækkeligt grundlag for en formodning om forskelsbehandling.
For så vidt angår sagsøgtes bevisbyrde, lider det foreslåede præcept ligeledes under manglende præcision. Og de samme argumenter indebærer, at bevisbyrden i tilfælde af ugennemsigtige beslutninger bør pålægges ikke den sagsøgte, men sagsøgeren for at fremme optagelsen af sidstnævntes beviser, og det er i realiteten, hvad problemet drejer sig om. Ændringsforslag nr. 21 og 22 er stillet med henblik på at løse dette problem. Hvad angår artikel 5, skal jeg, selv om jeg som sagt accepterer dette præcepts politiske berettigelse, ikke skjule, at jeg finder det tvivlsomt fra et juridisk-teknisk synspunkt. Dvs. jeg finder det mere end diskutabelt, at det foreslåede retsgrundlag giver tilstrækkelig dækning for de omhandlede foranstaltninger, der er karakteriseret ved voluntarisme og manglende præcisering.
Jeg vil slutte med samme overvejelse, som jeg begyndte med: jeg vil stemme for betænkningen som helhed - også artikel 5, som jeg har kritiseret - fordi jeg som tidligere nævnt mener, at Parlamentets politiske holdning her ved førstebehandlingen må gå forud for de anførte juridisk-tekniske betragtninger, som vi imidlertid bør tage op til nærmere overvejelse.

Andersson
Fru formand, indledningsvis vil jeg gerne takke ordføreren, som jo også er medlem af Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse, for en glimrende betænkning og for at have taget hensyn til om ikke alle, så en stor del af de forslag, som er kommet fra udvalget. Jeg vil gerne først sige, at der er tale om et vigtigt direktiv. For første fordi retspraksis, selvom den er udmærket, ikke altid følges i medlemslandene. For det andet fordi vi endelig får en definition af begrebet indirekte forskelsbehandling.
Efter nu at have fremhævet det positive - for udvalget stiller sig meget positivt - vil jeg alligevel gerne tage to punkter op, som jeg er skeptisk over for. Det ene drejer sig om ændringsforslag 18, stk. 2, hvorefter visse former for erhvervsaktivitet skal kunne udelukkes. Det mener jeg ikke er nogen god idé. Det vil give mulighed for nogle meget farlige fortolkninger. Det kan ramme begge køn; f.eks. kan man beslutte, at kvinder ikke kan blive politifolk, og mænd ikke kan blive barneplejersker. Det kan jeg forestille mig, at visse medlemsstater vil bruge en sådan formulering til.
Det andet punkt, som jeg gerne vil rejse, drejer sig om artikel 4, stk. 1, litra c), som vi ikke havde nogen drøftelse om i Udvalget om Sociale Anliggender, idet vi anså den for at være selvindlysende. Jeg er klar over, at man har drøftet artikel 4, stk. 1, litra c) i Rådet, og at størsteparten af landene har ønsket bestemmelsen udeladt, mens andre har ønsket den bibeholdt. Udelader man artikel 4, stk. 1, litra c), begrænser man sagsøgerens, og dermed den forskelsbehandledes, muligheder, idet der rent faktisk står, at denne ikke skal bevise, at sagsøgte har begået fejl. Udelades litra c), følger det, at sagsøgeren skal bevise, at der er begået fejl, og det vil gøre det sværere for den forskelsbehandlede part. Det synes jeg er uheldigt. Parlamentet plejer at være progressivt og følge de progressive landes linje. Her har Kommissionen imidlertid været mere progressiv end Parlamentet. Lige præcis dette finder jeg uheldigt. Men i øvrigt mener jeg, at det er et aldeles glimrende forslag.

Gröner
Fru formand, fremskridtet er igen engang en snegl, og vi kan i forbindelse med det foreliggende direktivforslag forhåbentlig regne med, at sneglen alligevel kommer fremad. Artikel 119 har jo allerede i mange år foreskrevet ligeløn til mænd og kvinder: Alligevel diskrimineres det ene køn stadig hele tiden. Det er, som tilfældighedernes spil nu vil, kvinderne. De tjener stadig i gennemsnit 30 % mindre, og som vi så i forbindelse med den sidste proces i Den Europæiske Domstol i Kalanke-sagen, er der i forbindelse med spørgsmål om positiv særbehandling store forskelle. Bevisbyrden er et afgørende punkt for, at kvinder kan blive bedre repræsenteret i erhvervslivet.
Vi socialdemokrater har derfor allerede i lang tid kæmpet for et direktiv om omvendt bevisbyrde i forbindelse med kønsdiskriminering. Kommissionen har med det forslag, der nu foreligger, trods alt fastsat et vigtigt etapemål.
For os socialdemokrater er dette direktiv endnu et skridt i retning af det sociale Europa. Nu bliver Rådet nødt til at gå i gang og ikke fortsat indtage denne tøvende holdning.
Vi ønsker, at fru Ghilardottis betænkning, som jeg også på min gruppes vegne gratulerer hende hjerteligt med, fører til, at arbejdstagerne kan få deres rettigheder bedre igennem, at de i forbindelse med ansættelse, forfremmelse og aflønning får en bedre retsstatus. Jeg anmoder nogle kristelige demokrater og navnlig også sammenslutningerne af arbejdsgivere, som her stadig forsøger at foretage indskrænkninger, at tage deres holdning op til fornyet overvejelse. De aspekter, som fru Ghilardotti har fremlagt, dvs. en så streng definition som mulig af direkte og indirekte diskriminering, flytning af bevisbyrden til arbejdsgiveren eller en opdeling mellem sagsøger og arbejdsgiver, som jo er en central del af artikel 4 i direktivet, og tillige procedurerne i artikel 5, skal vi bekræfte i morgen med et flertal, der er så stort som muligt.
Jeg mener, at vi dermed for en stor dels vedkommende kan generobre den tillid, som vælgerne har til os, til Europa-Parlamentet. Og jeg håber, at der bliver stor tilslutning til denne betænkning.

Lulling
Fru formand, hr. kommissær, spørgsmålet om, hvorvidt indførelse af omvendt bevisbyrde vil kunne bidrage til en mere korrekt anvendelse af den fælles lovgivning på området lige muligheder for kvinder, har allerede længe været drøftet i Fællesskabet, faktisk i de sidste ti år.
Den ene side kræver med brask og bram indførelse af den omvendte bevisbyrde. Andre fremfører, at det ikke er noget mirakelmiddel til at få sat en stopper for den direkte og indirekte diskrimination, som kvindelige arbejdstagere fortsat er ofre for, og det trods den indsats, der er gjort for at fremme lige muligheder mellem mænd og kvinder, hvilket har været en af Fællesskabets vigtige politikker i de seneste tyve år.
Andre igen råber vagt i gevær over for vedtagelsen af et fællesskabsdirektiv, der risikerer at fratage arbejdsgiverne lysten til at føre en aktiv kvindepolitik, som ville risikere at ende med en flerdobling af tvisterne, uden at disse nødvendigvis er velbegrundede, uden at man kan sondre mellem personer, der virkelig har været ofre for diskrimination, som vi alle fordømmer, og tilfælde, hvor personerne bare er utilfredse med en beslutning, der vedrører dem, og som derfor påberåber sig, at man har diskrimineret mod dem for at få ret.
Sidstnævnte frygter, at for stramme regler såsom den omvendte bevisbyrde tvinger arbejdsgiverne til for at kunne forsvare sig at oprette journaler, hvor de anfører selv den mindste fejl, som en medarbejder gør, for at kunne bevise, at der ikke er tale om overtrædelse af princippet om lige behandling i tilfælde af anklage for diskrimination.
Vedtagelsen af betænkningen i Udvalget om Kvinders Rettigheder er sket under særdeles uacceptable forhold, uden tekster til udtalelser, der er blevet vedtaget i hast, ja endog uden oversættelse til de officielle sprog. Endvidere ved vi, at Rådet allerede har skåret i Kommissionens tekst ved for eksempel ganske enkelt at fjerne artikel 5 om de nationale procedurer, der rent faktisk efter min ydmyge mening intet har at gøre i et fællesskabsdirektiv. Vedrørende anvendelsesområdet har Rådet allerede slettet henvisningen til direktivet om ligebehandling i det sociale sikringssystem.
Derfor vil jeg bede kommissæren om at fortælle os, hvilken holdning han indtager til de forskellige ændringsforslag i bedækningen fra Udvalget om Kvinders rettigheder. Jeg vil for eksempel gerne vide, hvad kommissæren mener om ændringsforslag nr. 8 til artikel 2, i henhold til hvilken der ikke er tale om diskrimination, når der er tale om en nødvendig målsætning for en medlemsstats socialpolitik, da de nødvendige målsætninger er forskellige fra den ene medlemsstat til den anden, om De mener, at det kan lade sige gøre, eller om det bare er tågesnak?
Er De overbevist om, at Deres artikel 5 vedrørende procedurerne har et retsgrundlag i Traktaten, selv om flere fortrinlige jurister både i og uden for Parlamentet - og det er jeg ikke - mener, at det interne retlige system i medlemsstaterne falder under den tredje søjle.
Hr. kommissær, jeg beder Dem udtale Dem helt klart, hvad De mener om de forskellige ændringsforslag, så vi kan stemme ud fra så mange oplysninger som muligt.

Larive
Fru Ghilardotti har allerede nævnt det i sin udmærkede betænkning: vigtig domspraksis fra Domstolen i Luxembourg og seks ligestillingsdirektiver. Men praksis viser hvor vanskeligt, selv umuligt, det ofte er at påvise ulovlig forskelsbehandling. Arbejdsgiveren som sagsøgte råder over de relevante oplysninger og bevismidlerne og behøver tit ikke at frigive disse. En national dommer har ofte problemer med at forstå og anvende begrebet indirekte forskelsbehandling. Derfor støtter Den Europæiske Liberale Gruppe direktivet. Dette direktiv fordeler bevisbyrden blandt begge parter og definerer klart begrebet indirekte forskelsbehandling. Papirrettigheder bliver til konkrete rettigheder. Som ordføreren sagde, allerede i 1988 var jeg Deres ordfører for det første forslag til lovgivning, som systematisk er blevet blokeret af det »gode« Storbritannien, hvilket landet i øvrigt stadig gør. Jeg finder dette ubegribeligt, fordi ingen pæn virksomhed behøver at frygte dette direktiv. Enhver med god samvittighed kan fint leve med det. Fordi denne lovgivning, og det siger jeg også til fru Lulling, skaber ingen nye forpligtelser for virksomhederne, har ingen direkte følger, og ingen kvinde, fru Lulling, vil føre sag for sjov, bare fordi hun er lidt stødt på manchetterne. Direktivet konsoliderer Domstolens retspraksis og sikrer en sammenhængende anvendelse af samme. Hvem kan nu have indvendinger mod det, bortset fra hr. Bryan Cassidy. De Europæiske Liberale håber inderligt, at den nye britiske regering efter det britiske valg den 1. maj alligevel på falderebet vil tilslutte sig direktivet. Også de britiske kvinder har ret til den samme behandling som alle andre europæiske borgere.
Til slut, endnu engang en kompliment til fru Ghilardotti men også til det nederlandske formandskab, der har arbejdet hårdt på, at direktivet bliver vedtaget den 17. juni, således at det kan træde i kraft den 1. januar 2000, og de europæiske kvinder således får en større chance for, at domstolene anvender og efterlever den europæiske ligestillingslovgivning korrekt.

Sornosa Martínez
Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg takker fru Ghilardotti for hendes betænkning, som vores gruppe vil stemme for, ligesom vi vil stemme for ændringsforslagene fra Udvalget om Kvinders Rettigheder. Vi betragter dette direktiv som nødvendigt for virkeliggørelsen af ligestillingsprincippet, som er under pres her ved slutningen af dette århundrede, og som ikke er tilstrækkeligt sikret med Domstolens retspraksis, hvilket fagforeningsrepræsentanter gentagne gange har påpeget.
Det foreliggende forslag til direktiv indeholder en række yderst positive elementer, såsom understregningen af nødvendigheden af at præcisere definitionen af begrebet indirekte forskelsbehandling, kompatibilitet mellem gennemførelse af direktivets bestemmelser og gennemførelse af positive særbehandlingsforanstaltninger eller særforanstaltninger til beskyttelse af kvinder, krav om omsætning af direktivet i national lovgivning senest den 1. januar 2000 og overvågning af gennemførelsen i medlemsstaterne og informering af Kommissionen herom hvert tredje år.
Jeg håber inderligt, at Parlamentet vil vedtage dette direktiv, og at vi ikke igen skal vente otte år på et nyt forslag. Jeg håber ligeledes, at disse spørgsmål efter revisionen af traktaten omsider vil kunne vedtages ved flertalsafgørelser.

Van Dijk
Fru formand, også jeg er glad for Kommissionens forslag om at flytte bevisbyrden i tilfælde af forskelsbehandling i de fjorten af de femten medlemsstater. Domstolen har i de seneste år udtalt sig temmelig utvetydigt i sine afgørelser, og dette forslag er egentlig kun en logisk følge af disse afgørelser fra Domstolen. Kvindeudvalget har bragt dette forslag endnu mere i tråd med Domstolens retspraksis, der i øvrigt også gælder for Det forenede Kongedømme, og jeg er glad over, at hr. Cassidy også har forstået det efter alle de bestræbelser i alle de udvalg. Fru Ghilardotti har rent faktisk ydet et glimrende stykke arbejde. Det er i Rådet, at der i dette tilfælde stikker noget under. Fordi det er sandt, at det nederlandske formandskab virkelig gør sit bedste for at få dette direktiv glat igennem Rådet, men det er også sandt, at det stadig ikke rigtig er lykkedes, og jeg ville synes, at det var rart, om kommissær Flynn kunne underrette os om, hvor langt man præcis er kommet med diskussionen i Rådet. Således som det ser ud, vil Rådet klæde dette forlag af til skindet, og det vil hverken henføre direktiverne om social sikring eller de indirekte former for forskelsbehandling under dette direktiv. Dette er ikke blot skidt for ligebehandlingspolitikken, det er skidt for Den Europæiske Unions image, og det er også nok engang i strid med Domstolens retspraksis, og jeg håber, at Kommissionen og Parlamentet i dag og i morgen vil forhindre det via en fælles aktion.

Torres Marques
Fru formand, indledningsvis vil jeg takke Kommissionen for at have fremsat dette forslag til direktiv, som er påtrængende nødvendigt for at man kan komme den form for forskelsbehandling til livs, som ganske vist erkendes af alle, men som ikke kan bevises konkret.
Jeg takker ligeledes fru Fiorella Ghilardotti for hendes fremragende betænkning om dette juridisk set vanskelige emne, som kan blive til meget stor nytte for alle, der udsættes for forskelsbehandling uden at kunne forsvare sig herimod, især kvinder.
Det foreliggende forslag til direktiv er af stor betydning for et land som Portugal, hvor man længe har kæmpet for at opnå en lignende lovgivning, uden at det hidtil er lykkedes. Hvis Europa-Parlamentet vedtager denne betænkning vil det øge chancen for, at det portugisiske parlament omsider beslutte sig for at indføre en lignende lovgivning, og hvis Rådet af Socialministre vedtager de nye forslag, vil disse skulle indarbejdes i den nationale lovgivning.
Fordelingen af bevisbyrden er et elementært retfærdighedsprincip, da den normalt svageste part, som især udsættes for ubegrundet forskelsbehandling, hermed får langt mere omfattende bevismidler i hænde. Med det foreliggende forslag til direktiv og med de stillede ændringsforslag kræves det, at også arbejdsgiverne dokumenterer, at de ikke udøver forskelsbehandling på grundlag af køn.
En situation med evident underrepræsentation af kvindelige arbejdstagere i en virksomhed - som f.eks. i den portugisiske Banco Comercial Portugues, hvor ledelsen hævder ikke at udvælge arbejdstagerne på grundlag af køn, men hvor antallet af kvindelige medarbejdere er otte gange lavere end gennemsnittet i portugisiske banker generelt - vil ikke længere være mulig, da arbejdsgiversiden fremover skal kunne begrunde sin handlemåde.
Medtagelsen af indirekte forskelsbehandling og definitionen heraf, kravet om at de berørte parter kan disponere over oplysninger, som er nødvendige for at kunne gøre deres ret gældende og muligheden for, at Kommissionen og Parlamentet kan føre kontrol med udviklingen på dette område, vil gøre dette direktiv til et af de vigtigste instrumenter til at virkeliggøre princippet om lige muligheder for kvinder og mænd. Derfor tilslutter jeg mig uforbeholdent betænkningen, som jeg naturligvis også vil stemme for.

Oomen-Ruijten
Fru formand, i hvert fald i tyve år har Europa ført kampen for kvinderne, det vil altså sige, at enhver, ligegyldigt i hvilken medlemsstat hun bor, ved, at Europa er forkæmper for de lige rettigheder og de lige muligheder for mænd og kvinder. Mange kvinder har nydt godt af dette. Med rette, fru formand.
Kvinder er for øjeblikket stadig udsat for en række ulemper på arbejdsmarkedet. Disse ulemper må man ofte møjsommeligt bekæmpe, det være sig over for arbejdsgivere, det være sig endog over for egne offentlige myndigheder. Jeg kan fortælle Dem, at jeg dengang i Andetkammeret som medlem af et regeringsparti sammen med alle kvinderne i dette regeringsparti, i oppositionen og med kvinderne i fagbevægelsen har hjulpet pænt med til at føre en række sager, der også er blevet nævnt her, frem til en lykkelig afslutning ved Den Europæiske Domstol. Det betyder, at der for PPE-Gruppen - det har vi haft en grundig drøftelse af - ikke kan være tale om, at direktiv 79 skulle kunne holdes ude fra denne lovgivning. Fordi så tapper vi den for dens hjerteblod.
De kan, og det siger jeg også til kollegerne, være sikker på, at det nu foreliggende forslag i al tilfælde vil finde støtte hos PPE-Gruppen ved slutafstemningen. Ikke bare min støtte men også andre kollegers, såsom fru Palacio, som har set på sagen ud fra en juridisk synsvinkel, og som også har stillet en række spørgsmål. Det har hun allerede været inde på, og andre kolleger følger efter.
Vi har spørgsmål til artikel 4, men også til artikel 5, ikke artikel 5a men 5b. Det er meget vanskeligt, det man her kræver af den lille arbejdsgiver. Vi er som medlemmer af Europa-Parlamentet også alle små arbejdsgivere. At være i stand til at løfte den bevisbyrde, som bliver beskrevet dér, er faktisk ikke nemt. Derfor vil jeg gerne fra Kommissionen høre, hvorledes diskussionen forløber i Rådet. Er jeg rigtig underrettet, og vil ingen medlemsstat under det nederlandske formandskabs ledelse acceptere artikel 5 på dette punkt? Hvad ville der ske, hvis der kunne findes en alternativ formulering af artikel 5b? Nu tænker jeg lige højt.
Hvorom alting er, i morgen under slutafstemningen, selvom vi muligvis i forbindelse med artikel 5b, også i anledning af den diskussion som vi her har med hinanden, kunne stemme anderledes, kan dette direktiv til gavn for mænd og kvinder i det europæiske samfund regne med støtte fra PPE-Gruppen.

Kokkola
Hr. formand, mine damer og herrer, fr. Ghilardottis betænkning udgør en grundig behandling af spørgsmålet, og der er næppe noget af betydning at tilføje, især efter de mange vigtige bemærkninger, der er kommet fra andre medlemmer fra andre partier.
Jeg vil dog gerne fremhæve to punkter, som vi efter min opfattelse ikke kan komme udenom. Det drejer sig om gennemsigtighed og adgang til information. Det er almindeligt anerkendt, at der findes indirekte former for forskelsbehandling i alle Den Europæiske Unions lande. Det er imidlertid en kendsgerning, at det er vanskeligt at påvise denne indirekte forskelsbehandling, som sædvanligvis er vendt mod kvinderne. Målet er at fjerne enhver form for forskelsbehandling på grundlag af køn, specielt på det erhvervsmæssige og sikringsmæssige område.
Jeg er helt enig i ordførerens forslag om, at medlemsstaterne skal efterkomme nærværende direktiv senest den 1. januar 2000. Det er desuden nødvendigt med en løbende kontrol med direktivets gennemførelse for at sikre øjeblikkelige resultater.
Der skal være gennemsigtighed for alle borgere og for alle samfundsgrupper, men især for kvinder, i de beslutninger og foranstaltninger, der træffes vedrørende dem, dvs. ansættelsesformer, afskedigelsesgrunde, overholdelse af lovgivningen i forbindelse med barsel osv. De problemer, der skyldes manglende gennemsigtighed, er meget alvorlige.
Dette giver også anledning til andre problemer, såsom mangel på vidner eller uvillige vidner, mangel på nødvendige beviser, f.eks. papirer, der tilbageholdes af arbejdsgiverne, som ofte fører til udnyttelse fra advokaters side med utilstrækkelig information af sagsøgeren om hendes rettigheder, så kvinden til sidst accepterer et kompromis for at undgå at miste sit arbejde. Dette er endnu en åbenlys overtrædelse af personlige grænser og krænkelse af menneskerettighederne.
Til sidst vil jeg understrege, at de eksisterende positive aktiviteter nødvendigvis bør bevares. Jeg takker og afventer et svar fra kommissæren.

Glase
Fru formand, hr. kommissær, et direktiv om bevisbyrden i tilfælde af kønsdiskrimination hilses meget velkomment af kvindesammenslutninger og enkeltpersoner og har været ventet længe. Indtil nu har Den Europæiske Domstol i afgørelser af enkeltsager ved hjælp af det juridiske middel retspraksis måttet lukke et hul, hvilket nu ved hjælp af et direktiv helt klart kan bringe en forbedring af bevisbyrden i tilfælde af kønsdiskrimination. Klare retsgrundlag, som er bindende i samtlige medlemslande på én gang, netop på området tilsidesættelse af bestemte personer, hilser jeg meget velkomne.
Hidtil har vi overalt haft meget forskellige nationale bestemmelser. Vi står således ikke her over for en politisk resolution, men griber dybt ind i de enkelte medlemslandes retsorden. Vejen til domstolen i tilfælde af diskriminering og manglende muligheder kan måske blive lettere for kvinderne. Jeg håber, at vi med dette direktiv virkelig hjælper kvinderne og ikke yderligere øger betænkelighederne og tvivlen, når det gælder ansættelse eller forfremmelse af kvinder.
Derforuden har betænkningen nogle punkter, som øger min tvivl om, at den kan omsættes. Jeg henviser her navnlig til artikel 5 og ændringsforslag 15 og 16.
Og nu en bemærkning om proceduren. Vi har arbejdet på Kommissionens forslag, således som det foreskrives. Ifølge vore informationer har Rådet for længst ændret tekstgrundlaget, så at vi muligvis kræver noget, som slet ikke er genstand for drøftelse mere. Det er desværre ikke lykkedes at standse arbejdet i udvalget og kræve en ny fremlæggelse af den nuværende ordlyd.
Jeg håber, fru formand, at Rådets, Kommissionens og Europa-Parlamentets arbejde for fremtiden kan koordineres bedre og mere effektivt.

Zimmermann
Fru formand, direktivforslaget om omvendt bevisbyrde i tilfælde af kønsdiskriminering har allerede været drøftet i ti år. Jeg håber, at vi nu når frem til et godt resultat og at dette direktiv vedtages.
Netop fra mit virke som personalerepræsentant, hvor jeg meget ofte stod over for disse problemer, hvad enten det nu drejede sig om ansættelser, forfremmelser eller aflønning, ved jeg, hvor vanskeligt det er for de berørte at bevise dette, ved jeg, at de ikke kunne komme igennem med deres krav, fordi de var kvinder. De kvinder, der gik rettens vej, skulle bruge mange kræfter og megen tid på at kunne forelægge de relevante beviser, og de tabte som regel disse sager. For arbejdsgiverne, også de såkaldte »små« arbejdsgivere, har nu en gang en bedre udgangsposition. De har hidtil ikke behøvet at stå til regnskab for, at de har diskrimineret. Derfor håber jeg også, at flytningen af bevisbyrden fra sagsøgeren til sagsøgte vedtages med stort flertal i Europa-Parlamentet. Det ville være et stort skridt i retning af ligebehandling af kvinder og mænd i Den Europæiske Union.

Thomas Mann
Fru formand, kære kolleger, hr. kommissær, ligestillingen mellem mand og kvinde står ofte kun på papiret og realiseres alt for sjældent.
Lige adgang til beskæftigelse, uddannelse og forfremmelse, samme løn for samme arbejde og ens virksomhedsordninger, hvad angår social sikring, er allerede blevet fastsat i europæiske direktiver. Men bestemmelserne om påvisning af kønsbetinget diskriminering er utilstrækkelige. Fremskridtet vil kun være mere end en snegl - jeg tager her med glæde fru Gröners eksempel op - når de berørte ikke længere skal bevise diskrimineringen. Det er tværtimod de sagsøgte, der skal bevise, at de har fulgt ligestillingsprincippet. Sikringen af bevisbyrden er stadig uensartet i medlemsstaterne. Der skal aftales fælles bestemmelser om, at både den indirekte og den direkte diskriminering skal med.
Drøftelsen af Ghilardotti-betænkningen var alt andet end nem i Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse og i Udvalget om Kvinders Rettigheder - jeg er medlem af dem begge. Uklart var og er det forhold, at Rådet åbenbart for længst drøfter helt nye forslag. Jeg vil i den forbindelse gerne støtte fru Glase og stille kommissæren det spørgsmål, hvad vort grundlag egentlig er. Der er fortsat problemer. Artikel 5 - og jeg henviser især til artikel 5 b) -griber dybt ind i nationale retssystemer. Lige så nødvendigt det er, at sagens omstændigheder bliver gennemskuelige i retssager, lige så utilstedeligt er det, når et krav om oplysning bliver til en udforskning.
Nogle af ændringsforslagene kan Det Europæiske Folkeparti ikke stemme for. For nu at tage et ud: ændringsforslag 8; det går i sin definition af indirekte forskelsbehandling langt ud over Den Europæiske Domstols retspraksis. For øvrigt må den indirekte forskelsbehandling ikke begrundes med et angiveligt behov hos virksomheden.
Med målsætningen i Ghilardotti-betænkningen er vi dog indforstået. Den skal være et signal til yderligere fjernelse af diskriminering og til øgede lige muligheder, navnlig i arbejdslivet.

Van Lancker
Fru formand, næsten ved begyndelsen af denne natlige forhandling kan jeg således næsten ikke andet end at give de kolleger ret, der siger, at vi er oprigtig lykkelige over, at der endelig efter ti år kommer et direktiv. For os har det jo altid været en af de vigtigste prioriteter, om det må være mig tilladt at minde herom. Jeg synes blot, at det er en skam, at vi må behandle dette med en håndfuld medlemmer næsten et kvarter i tolv, jeg burde i virkeligheden sige næsten fem minutter i tolv. Hvis jeg må tilføje noget til forhandlingen i dag, vil jeg gerne sige, at jeg alligevel har ærgret mig en lille smule over den double speak , der også tit har præget diskussionen med hensyn til nødvendigheden af dette direktiv, og som da især kommer til orde via lobbyen, især UNICE, men som jeg også har hørt fra en række medlemmer af Europa-Parlamentet, heldigvis ikke så mange. Det argument, der føres i marken i den forbindelse, er, at Den Europæiske Domstols retspraksis jo taler for sig selv, og at vi slet ikke har brug for dette direktiv. Hvad er det så egentlig, vi har siddet her og diskuteret i ti år? Hvis det forholder sig sådan, så gad jeg vidst, hvorfor denne lobby har kæmpet så voldsomt imod. Naturligvis har Den Europæiske Domstol i de forgangne år ydet et prægtigt stykke arbejde med hensyn til definitionen af indirekte forskelsbehandling og i forbindelse med en ændring af bevisbyrden. Men problemet er, at de nationale domstole og den nationale lovgiver ikke altid har været lige omhyggelige, lad os bare sige det helt klart, med at efterleve Den Europæiske Domstols retspraksis. Og derudover, kære kolleger, er der en tendens til, at Den Europæiske Domstol ganske stille er ved at trække følehornene til sig. Det er således, mener jeg, en god ting, at vi endelig får et fast retsgrundlag med en klar definition, med gode procedurer og med et bredt anvendelsesområde, der dækker alle direktiver om lige behandling. Jeg ærgrer mig forresten også over, at en række medlemmer fortsat bestrider, at artikel 5 er på sin plads i en europæisk lovgivning. Jeg forstår ikke noget som helst af det. Det drejer sig dog ikke om harmonisering af retsplejebestemmelser medlemsstaterne imellem. Dette har følgelig intet at gøre med tredjesøjle-emner. Hvis oplysninger ikke er noget nødvendigt, ikke kan aftvinges, ja, så spørger jeg mig selv, hvor Kommissionen så er henne med alle sine forslag vedrørende information og høring, fordi det kan vi så heller ikke længere kræve af medlemsstaterne.
Jeg slutter, fru formand, med at give udtryk for håbet om, at Rådet ikke vil klæde direktivet af, fordi ellers må vi under andenbehandling nok engang overveje, hvad vor holdning skal være.

Ahlqvist
Fru formand, i kvindernes Europa er der endnu lang vej til ligestilling. Positiv særbehandling af kvinder er jo forbudt ifølge EF-Domstolen. Kvinder i Europa forskelsbehandles både på arbejdspladsen og i samfundet i det hele taget. Kvinder har lavere løn end mænd, de har sværere ved at få ledende stillinger og svært ved at opnå forfremmelse. Ydermere er det, som påpeget af mange her i aften, svært for os at føre bevis for dette - for at vi virkelig er udsat for kønsdiskrimination, både i dagliglivet og det politiske liv. Navnlig har vi svært ved at bevise, at det finder sted på arbejdspladsen.
Derfor vil jeg gerne takke fru Ghilardotti og lykønske hende med betænkningen, da den giver os bedre muligheder for træffe foranstaltninger. Det har næsten altid været den forskelsbehandlede selv, der har skullet føre bevis for, at hun er blevet uretfærdigt behandlet, men det havde naturligvis været bedre, om vi havde kunnet gå lidt længere og måske, som tidligere nævnt, bibeholdt den artikel 4, stk. 1, litra c), som indgår i Kommissionens oprindelige forslag. Alligevel synes jeg, at der er tale om en fortræffelig betænkning, og jeg støtter den fuldt ud.
Ligestillingen drejer sig naturligvis ikke kun om os kvinder og vore rettigheder; den er et spørgsmål, som angår hele samfundet. Deler man ansvaret, såvel på arbejdspladsen som i familien, betyder det større livskvalitet for både kvinder og mænd.

Formanden
Fru Ahlqvist, jeg tror, De er den eneste, der har overholdt taletiden! Alle andre har overskredet den.
Jeg giver nu ordet til kommissær Flynn.

Flynn
Fru formand, jeg vil gerne takke alle dem, der har bidraget til forhandlingen. Det forslag, De skal stemme om, har allerede en lang historie bag sig som allerede nævnt, selvom det først blev formelt forelagt Rådet i juni 1996.
Kommissionens første forslag om dette emne stammer helt tilbage fra 1988 og var da baseret på artikel 100 og 235. Dengang blev der ikke opnået enighed om dette forslag, så Kommissionen trak det tilbage.
Det nuværende forslag er derfor nu baseret på aftalen om socialpolitik, der er vedlagt protokol nr. 14 om socialpolitikken som bilag til Traktaten og især dens artikel 22. Hovedmålet med forslaget er at konsolidere Domstolens retspraksis ved at flytte bevisbyrden i tilfælde af diskrimination baseret på køn. Det sigter mod at skabe et klarere retsgrundlag for kvinder, som ønsker at gøre noget ved en åbenlys kønsdiskrimination, som de har været udsat for.
Før jeg forklarer Kommissionens hensigt med de foreslåede ændringsforslag, vil jeg komme med et par indledende bemærkninger. For det første vil jeg takke fru Ghilardotti og hele Udvalget om Kvinders Rettigheder og også alle andre udvalg, der har arbejdet med sagen, for det enorme arbejde, der er blevet udført på meget kort tid, og takke Dem for den støtte, De har givet Kommissionens forslag. Det er med stor glæde, at jeg har lyttet til Deres ord om, at der er behov for at indføre en protokol i Traktaten. Det har De min fulde støtte til.
For det andet vil jeg i dag bekræfte, at det forslag, De har gennemgået, er helt identisk med det forslag, som medlemsstaterne i Rådet gennemgik. Forslaget er ikke forældet, og der ligger ikke et andet på Rådets bord. Forhandlingerne i Rådet har rent faktisk fået medlemsstaterne til at overveje at ændre nogle af bestemmelserne i Kommissionens tekst. Men det er den sædvanlige procedure, og vi regner med at presse Rådet til at acceptere flere af Deres ændringsforslag, før det når frem til en fælles holdning. I den sammenhæng vil jeg understrege, at den fælles holdning ikke bliver vedtaget i Rådet (sociale anliggender) den 17. april. Det sker først i juni. Derfor er der masser af tid til at overveje Deres ændringsforslag.
Og så til ændringsforslagene. Det glæder mig at kunne meddele Dem, at Kommissionen er rede til at acceptere de fleste. Næsten alle de ændringsforslag, som Kommissionen ikke kan acceptere, er endvidere af mindre betydning.
Fru Lulling bad mig om at gennemgå ændringsforslagene, og det vil jeg gerne gøre. Ændringsforslag nr. 1 kan ikke accepteres, da der på engelsk bruges et andet ord for »køn« i næsten alle andre direktiver og i Domstolens domme. Ændringsforslag nr. 2 og 3 kan ikke accepteres, fordi de referencer, de sigter mod at medtage i form af to nye betragtninger, virkelig ligger for fjernt fra direktivets proceduremæssige mål, og der ville ikke være en tilsvarende bestemmelse i artiklernes ordlyd.
Ændringsforslag nr. 10 kan ikke accepteres, selvom det er meget fristende; det vil automatisk forpligte lovgiverne i fremtiden, og det er hverken lovligt eller politisk acceptabelt. De ord, De foreslår at tilføje til artikel 3, stk. 1 i ændringsforslag nr. 11, er ikke acceptable, fordi de helt klart vil sløre den nu tydelige henvisning til de procedurer, der påvirkes af direktivet. Ændringsforslag nr. 13 til artikel 14, stk. 1 kan ikke accepteres, fordi ordlyden i Kommissionens tekst kommer direkte fra retspraksis, hvor der aldrig er blevet sondret mellem indirekte og direkte diskrimination i den sammenhæng.
Ændringsforslag nr. 16 til artikel 6 er ikke acceptabel, fordi det ville give indtryk af, at listen i artiklen er udtømmende, og det er ikke tilfældet. Endelig kan ændringsforslag nr. 18 ikke accepteres, fordi jeg i princippet accepterer ændringsforslag nr. 17, hvis indhold i det store og hele er det samme. Jeg vil gerne revidere den nøjagtige ordlyd af henvisningen til positive særbehandlingsforanstaltninger i ændringsforslag nr. 17, men jeg har ikke problemer med at acceptere det i princippet, nemlig at gennemførelsen af dette direktiv på ingen måde berettiger til, at der ikke indføres positive særforanstaltninger. Det kommer Kommissionens reviderede forslag til at afspejle.
Som allerede nævnt er Kommissionen rede til at acceptere næsten alle de stillede ændringsforslag, især dem, der sigter mod at stramme forslagets oprindelige, centrale bestemmelser op.
Ændringsforslag nr. 4 til betragtning 10 og nr. 9 til artikel 3, stk. 1, litra a kan naturligvis accepteres, da det er en opdatering af Kommissionens tekst. Direktivet om forældreorlov 96/34 var ikke vedtaget, da forslaget blev forelagt Rådet, men det bør nu medtages i anvendelsesområdet. Jeg vil især udtrykke min glæde over ændringsforslag nr. 5, 6, 7 og 8, der sigter mod at stramme definitionen af indirekte diskrimination, hvilket jo er det centrale i vort forslag. De udgør en vigtig supplerende henvisning til de ord, der bruges i retspraksis.
Ændringsforslag nr. 12 vedrører en anden central bestemmelse, nemlig artikel 4, stk. 1, litra a, og er delvist acceptabelt. Første del kan accepteres, især kan tilføjelsen af ordene »ét eller flere faktiske forhold« vise sig at være meget nyttig i praksis. Tværtimod vil den sidste del af forslaget skabe forvirring i bestemmelsen, da den åbenbart betyder, at der skabes adgang til at forsvare en direkte diskrimination, hvis eksistens allerede er bevist. Denne del af forslaget er et tilbageskridt i sammenligning med eksisterende retspraksis.
Ændringsforslag nr. 14 vedrører artikel 4, stk. 1, litra c og er i overensstemmelse med retspraksis, idet man her sletter ordene om hensigt til at diskriminere. Ændringsforslag nr. 15 er af sproglig art. Jeg har allerede sagt, at jeg i princippet accepterer nr. 17, der indeholder mindre omfattende henvisning end nr. 18 til positiv særbehandling, og det kan accepteres af de grunde, jeg allerede har nævnt.
Endelig kan vi acceptere ændringsforslag nr. 19 og 20, der vedrører artikel 8 om gennemførelsesdatoen. det vil sige 1. januar 2000 i stedet for 1. januar 2001 - og som omfatter en ny bestemmelse om en rapport om direktivets gennemførelse. Jeg vil dog ændre let på ordlyden af den sidste ændring, da det af praktiske årsager vil være hensigtsmæssigt at skrive ordene »to år« efter gennemførelsesdatoen den 1. januar 2002.
De to ændringsforslag, der indkom sent - nr. 21 og 22 - vedrører formuleringen af den omvendte bevisbyrde og er egentlig ikke en forbedring af forslaget; de kan skabe forvirring og gøre situationen mindre klar for de nationale dommere.
Der er kommet en del kommentarer. Jeg vil lige løbe ganske kort igennem nogle af dem, fordi de er relevante. Jeg vil gerne takke for alle kommentarerne. De er alle relevante, men især nogle af dem fortjener et svar.
Hr. Cassidy nævnede Europa-Parlamentets juridiske tjeneste. Det har jeg noteret mig, men jeg vil gerne sige til hr. Cassidy, at punktet blev nævnt ud fra en antagelse af, at forslaget ville blive udvandet. Det er ikke vor hensigt at udvande det. Dette direktiv kommer ikke til at finde anvendelse i Det Forenede Kongerige. Det er en vis lettelse for os alle, at de nationale procedurer der allerede er temmelig positive på de punkter, som er omfattet af dette direktiv.
Til fru Palacio Vallerlersundi vil jeg sige, at vi er overbevist om, at vor formulering af delt bevisbyrde er klar og korrekt. Den afspejler Domstolens retspraksis. Vor juridiske tjeneste er helt overbevist om, at den er i overensstemmelse med lovgivningen.
Fru Lulling nævnte ændringsforslag nr. 8. Jeg må sige, at det er i orden at kræve, at en medlemsstat viser, at en bestemmelse svarer til opfyldelsen af et virkeligt behov i dens socialpolitik. Ellers ville der ikke være nogen kontrol med revisioner af lovgivningen, selv ikke når de er potentielt diskriminerende. De stillede også et spørgsmål om øget antal mulige stridigheder. Det tror jeg ikke, bliver tilfældet. Det, vi taler om her, er rimeligere bestemmelser, når sagen kommer for en domstol. Vi har allerede retspraksis. Dette særlige direktiv og forslaget er allerede indarbejdet.
Fru Van Dijk spurgte om, hvordan sagen ser ud i Rådet. Det blev også nævnt af fru Oomen-Ruijten og fru Glase. Det eneste forslag, der, som jeg har nævnt, formelt er blevet fremsat for Rådet, er vort forslag. Det kan ikke komme længere, før Rådet har Parlamentets udtalelse om sagen. Det vigtigste er, at hovedelementerne i Kommissionens forslag stadig er med i den tekst, der drøftes, det vil sige den omvendte bevisbyrde og definitionen af indirekte diskrimination.
Til fru Oomen-Ruijten og hr. Thomas Mann vil jeg sige, at der ikke er noget galt med artikel 5, stk. b Det eneste, der står, er, at parterne i en retssag skal have adgang til de oplysninger, de har brug for til deres sag. Det må da være retfærdigt.
Vedrørende hvad der sker i Rådet, drøfter man stadig sagen. Til fru Van Dijk og også fru Lulling vil jeg sige, at flere medlemsstater nærer tvivl med hensyn til at medtage artikel 5. Jeg har til hensigt at bevare denne artikel i det reviderede forslag.
Jeg vil gentage min tak for alt det arbejde, der er blevet udført. Det har været meget nyttigt og frugtbart. Det afspejles af, at Kommissionen accepterer næsten alle ændringsforslagene til artikel 2, stk. 2, artikel 3, stk.1, litra a og artikel 4, stk. 1, litra a, der er de tre centrale bestemmelser i direktivforslaget.
Vi gør store fremskridt med dette forslag. Fru Gröner opsummerede det i en sætning, og det takker jeg hende for. Jeg vil også især takke fru Ghilardotti for den indsats, hun har gjort. Fru Gröner sagde - og det er også sådan, jeg føler - at kvinder kan forsvare deres rettigheder bedre, hvis vi vedtager denne lovgivning.

Ghilardotti
Fru formand, kommissærens svar forekommer mig tilfredsstillende. At dømme efter, hvad kommissæren har sagt her i aften, har Kommissionen accepteret det grundlæggende formål med vort arbejde, altså styrkelse og afklaring fra et retligt synspunkt af de grundlæggende forhold i dette direktivforslag, nemlig definitionen på forskelsbehandling, bevisbyrden og opretholdelsen af artikel 5, der vedrører procedurerne, dvs. de tre forhold, der udgør den væsentligste del af forslaget.

Formanden
Jeg siger også tak til alle, der har deltaget i debatten, til repræsentanterne for Rådet og Kommissionen og til alle de kolleger, der blev lige til det sidste.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
(Mødet hævet kl. 00.01)

