AKTUEL OG UOPSÆTTELIG DEBAT
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er debatten om aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning.

Tjetjenien
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B5-0142/1999 af Maaten og Väyrynen for ELDR-gruppen om Tjetjenien;
B5-0149/1999 af Schori m.fl. for PSE-gruppen om den alarmerende situation i Tjetjenien;
B5-0158/1999 af Markov m.fl. for GUE/NGL-gruppen om situationen i Tjetjenien;
B5-0168/1999 af Schroedter m.fl. for Verts/ALE-gruppen om krigen i Tjetjenien;
B5-0177/1999 af Oostlander og Posselt for PPE-gruppen om volden i det nordlige Kaukasus.

Krehl
Hr. formand, mine ærede kolleger, det er jo ikke første gang, at vi i plenarforsamlingen taler om en krig i Tjetjenien. Det er heller ikke første gang, at vi taler om et problem i Kaukasus. Dog er denne krig i modsætning til krigen i 1995 meget mere klar og forståelig, når det handler om dens årsager. De begivenheder, der har fundet sted i de sidste par uger i Dagestan og Tjetjenien, gør det næsten tvingende nødvendigt at løse et presserende problem med militære aktioner.
Problemet i Kaukasus, Tjetjenien, Dagestan og Ingusjetien er heller ikke nyt. Det har været der i årtier, i århundreder, og derfor er det også meget vigtigt, at vi i vores beslutning udtaler, at man her generelt skal kæmpe mod og løse et problem, som er vigtigt for hele regionen, og hvor det medfører en stabilisering og en udvikling af hele regionen.
Forslaget i beslutningen om at indkalde til en New Millennium Conference, som europæiske partnere og organisationer også er involveret i, og hvor der skabes strukturer for sådanne forhandlinger, er derfor meget vigtigt. Jeg håber, at vores russiske samtalepartnere vil modtage det på samme måde.
Men Den Europæiske Union skal også beskæftige sig meget indgående med flygtningeproblematikken. Hundredtusinder er på flugt igen. Vi har endnu en gang at gøre med flygtningeproblemet fra de gamle konflikter. Jeg vil anmode Kommissionen om, at der så hurtigt som muligt fremsættes forslag på dette område til, hvordan problemet skal løses, hvordan man før den snarligt kommende vinter kan finde veje til at skabe en situation for flygtninge, der gør dem i stand til at overleve vinteren. Jeg mener, at det at kunne hjælpe her i høj grad er et europæisk anliggende.

Maaten
Hr. formand, det er klart, at konflikten i Tjetjenien er indviklet. Jeg er glad for, at både beslutningen og nogle af ændringsforslagene påpeger dette. Rusland har allerede i årevis været til stede i Tjetjenien. Det har ikke noget med den nuværende regering at gøre, for sådan var det allerede under zarstyret. Det er forståeligt, at der i mange lande i Kaukasus, hvor der desuden er problemer, som er svære at sammenligne med hinanden, er stor modstand mod Ruslands tilstedeværelse. Jeg mener, at det derfor er vigtigt, at vi først og fremmest anmoder Rusland om at drøfte sagen udførligt med alle i Tjetjenien. Det er den eneste løsning. De skal også sørge bedre for alle flygtningene, der kommer derfra. Vi støtter derfor PPE-gruppens ændringsforslag.

Markov
Hr. formand, mine ærede kolleger, der er krig igen. I forslaget optræder dette begreb desværre ikke, og derfor blev jeg glad for, at fru Krehl benyttede begrebet.
Anser De det ikke også for forfærdeligt og foruroligende, at det i ansvarlige politikeres tankegang og handlinger betragtes som et uundværligt element at anvende militær magt til løsning af konflikter? Anser De det ikke også for forfærdeligt og foruroligende, at den umenneskelige taktik med bombardementer, som blev præsenteret i Jugoslavien til umådeholdenhed, og som ingen andre måtte lide mere under end civilbefolkningen, imidlertid i stigende grad igen betragtes som et adækvat politisk middel?
Fru Krehl, jeg har overhovedet ingen forståelse for, at De udtaler, at man kan besvare terror med terror, og at De har udtrykt forståelse for russernes nuværende situation. Militær magt hører ikke til det politiske spektrum, når det gælder løsning af konflikter!

Posselt
Hr. formand, i Kaukasus finder der for øjeblikket en brutal kolonialkrig sted, der er camoufleret som antiterroristisk og antifundamentalistisk felttog, jeg vil næsten sige korstog. Man sagde for nogle år siden i forbindelse med Golfkrigen: ingen blod for olie. Jeg savner disse demonstrationer nu, for netop her flyder der blod for olie. Hr. Putin har talt helt åbent om, at det udelukkende eller hovedsageligt handler om energi- og råstofinteresser, som forsvares i Kaukasus.
Menneskerettighederne trædes under fode på en uhyre brutal måde, hvilket OSCE allerede bekræftede i den sidste krig i Tjetjenien. Også dengang brugte vi lang tid på at indstille os på virkeligheden og sagde senere: Ja, havde man bare vidst det! Det bør vi undgå denne gang!
I går blev det meddelt, at militærbudgettet i Rusland på grund af krigen i Tjetjenien næste år skal øges med EUR 1 milliard. De ved, at Rusland allerede i dag ville være insolvent uden IMF-lån og uden midlerne fra EU. Det vil sige, at vi betaler denne brutale krig. Vi har derfor et stort ansvar for at anvende vores politiske magt og handels- og samarbejdsaftalen for at stoppe denne krig og for at sørge for, at dialogen med den tjetjenske præsident, der er valgt under opsyn af OSCE, med det tjetjenske parlament, der er valgt under opsyn af OSCE, begynder igen. De ved, at Moskva igen har aktiveret det pseudoparlamentariske råd i Moskva, som blev indsat før den våbenstilstand, som Moskva jo har underskrevet. Endvidere har Moskva anerkendt rådet og dermed brutalt brudt den aftale, som er blevet indgået under opsyn af OSCE. Det skal vi skride ind mod!
Fru Krehl, jeg må sige helt klart, at jeg ikke forstår, at SPD-formanden fra Sachsen udtrykker sympati for en militæraktion præcis 10 år efter den dag, hvor det i Sachsen var planlagt at indsætte militær mod flygtninge, fordrevne, folk, der var villige til at udrejse, og demonstranter. Dengang havde jeg dog også gerne set en lige så klar holdning fra hr. Markov og partifæller, men det er en anden historie.
Men uafhængigt af det: Vi skal stoppe dette grusomme felttog mod menneskeligheden!

Lehne
Hr. formand, mine ærede damer og herrer, vi oplever et nyt tragisk kapitel i Ruslands udvikling efter Sovjetunionens endeligt. Der er sikkert forståelse for, at den russiske regering på baggrund af terroraktioner mod civilbefolkningen ønsker at skride ind. Man må dog skelne mellem det at skride ind i henhold til en retsstatslig udvikling og det, som for øjeblikket foregår i Tjetjenien. Allerede i forbindelse med den første konflikt i Tjetjenien var der mange, mange døde og sårede, hvilket helt igennem kan sammenlignes med de sårede og døde, som der har været tale om i andre konflikter verden over og også i Europa.
Det kan ikke være rigtigt, at vi som Europa-Parlament på den ene side kritiserer krænkelserne af menneskerettighederne i andre regioner og også i høj grad går ind for, at dette skal stoppe, og på den anden side så at sige tier i forbindelse med Rusland, fordi det handler om en vigtig økonomisk partner! Også i tilfældet Rusland opfordres Europa-Parlamentet til at tage klar og entydig stilling til fordel for menneskene og at udtale sig for menneskerettigheder og mod krænkelser af menneskerettigheder. Derfor er det godt, at vi beskæftiger os med dette emne i dag i en aktuel og uopsættelig debat.

Paasilinna
Hr. formand, det russiske parlament prøver at stille den samme præsident som ved den tidligere Tjetjenien-krig for rigsdomstolen. Krigen er politisk, den føres midt under den russiske valgkampagne, så også udgangen må være politisk. Disse frihedskæmpere kan ikke drives ned fra bjergene med magt. Rusland er på vej til at få sit eget kurderspørgsmål, som åbenbart er lige så svært at løse, som det har været i Tyrkiet. I begge tilfælde er der brug for international hjælp alene på grund af flygtninge, hvoraf nogle sover under åben himmel i deres teltlejre og snart bliver dækket af sne.
Der er desuden risiko for, at krigen udvides. Krigshandlinger foregår allerede på fem landes område, og alene derfor er spørgsmålet internationalt. EØF-organisationen og Unionen bør tilbyde parterne en forhandlingsmulighed for på den måde at komme ud af denne dødvande, som gang på gang ser ud til at føre til krig i området. Vi skal yde hurtig hjælp til flygtninge, for de er mindst skyldige i, hvad der er sket. Det drejer sig altså om en politisk løsning - en militær løsning ser jeg ikke som en mulighed - og vi har altså nu en lejlighed til at hjælpe Rusland, som også på andre måder er i en meget svær politisk situation, ved at tilbyde hjælp til at finde en løsning og at indlede forhandlinger om Tjetjenien-spørgsmålet.

Speroni
Hr. formand, vi er endnu en gang vidner til en interessekonflikt, hvis vi kan kalde det sådan, mellem princippet om staternes territorielle integritet og princippet om folkenes selvstyre. Det er et princip, som med hensyn til det, der i dag hedder Rusland, og som før hed Sovjetunionen, uden problemer er blevet anvendt for Letland, Estland, Litauen, Ukraine, Belarus og Kaukasus-staterne. Men det lader til, at Tjetjenien ikke skal høre ind under Kaukasus-staterne.
Det internationale samfund har gjort en indsats for kosovoerne, men ikke for tjetjenerne. Det internationale samfund støttede Østtimors uafhængighed, men ikke Tjetjeniens. Jeg spørger mig selv, hvad årsagen er til denne diskrimination af et folk, som så afgjort har ret til selvstyre.

Ortuondo Larrea
Hr. formand, konflikten mellem Rusland og Tjetjenien er ikke ny. Tjetjenerne er et lille folk i Kaukasus med lidt over 1 million indbyggere, som ikke desto mindre har den samme ret som et stort folk til frit at bestemme over sin fremtid.
Det seneste fortilfælde for den nuværende konflikt fandt sted imellem 1994 og 1996, en krig, der kostede 100.000 mennesker livet. Nu, og siden den 22. september, er de russiske fly begyndt at bombe Grosnij og andre byer. Den russiske hær er gået ind på republikkens territorium og har ifølge egne oplysninger invaderet en tredjedel af dens territorium og dermed forårsaget drab, ødelæggelser og massiv flugt for mere end 100.000 mennesker - kvinder, børn og gamle - som modtages i naborepublikken Ingusjetien, hvis præsident allerede taler om humanitær katastrofe og beder om international bistand, som ikke kommer.
Det er ikke mindre sandt, at Rusland i ugerne forinden var udsat for nogle afskyelige terrorattentater, som har ført til betydelige tab af menneskeliv, og disse attentater var formentlig forårsaget af guerillaer, som skjuler sig i de kaukasiske bjerge.
Den Europæiske Union må ikke forholde sig passiv til alt det og igen indtage den beskæmmende handlingslammede rolle, som vi spillede i de første år af krigen i Jugoslavien. Det er uomgængeligt og bydende nødvendigt, at vi fra alle Den Europæiske Unions institutioners side kommer med en række opfordringer til den russiske og den tjetjenske regering for at stoppe optrapningen af krigen, få våbnene til at tie og genoptage den politiske dialog, og at vi anvender alle de til rådighed stående midler af den ene eller den anden art for at blive hørt. Og det er uomgængeligt og bydende nødvendigt, at vi træffer alle de foranstaltninger, som vi råder over, for at få genetableret menneskerettighederne i området, således at flygtningene kan regne med at få al den humanitære bistand, som de har brug for, og så de til sidst kan vende tilbage til deres hjem, fordi freden er genoprettet.

Posselt
Jeg ville blot stille et spørgsmål om forsyningsproblemerne i Georgien. Vil Kommissionen presse Georgien til at bygge den 700 m manglende vej til den tjetjenske grænse, som efter russisk pres ikke blev udbygget, således at humanitære leverancer fremover kan nå frem til den tjetjenske grænse?

Nielson
Som De husker, var det første, jeg gjorde i mit indlæg, at udtrykke dyb bekymring over den trussel mod stabiliteten i Kaukasus, som denne konflikt udgør. Jeg er bange for, at hvis vi gør det, som foreslås, hvis vi forpligter os meget direkte til netop det tiltag, bidrager vi måske ikke til at forbedre stabiliteten i området. Vi er nødt til at handle inden for mulighedernes grænser, så jeg vil ikke forpligte mig til en bestemt handling. Vi er nødt til at finde mange forskellige løsninger - måske nye løsninger - på de logistiske problemer med at få hjælpen bragt ud til de mennesker, der behøver den, men det er svært at love et bestemt tiltag i denne forbindelse.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 11.30.

Europæisk våbeneksportkodeks
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B5-0143/1999 af Haarder for ELDR-gruppen om en europæisk kodeks for eksport eller overdragelse af våben;
B5-0152/1999 af van den Berg og Howitt for PSE-gruppen om den første årlige revision af Den Europæiske Unions kodeks for eksport eller overdragelse af våben;
B5-0157/1999 af Morgantini m.fl. for GUE/NGL-gruppen om Den Europæiske Unions kodeks for eksport og overdragelse af våben;
B5-0163/1999 af McKenna m.fl. for Verts/ALE-gruppen om Den Europæiske Unions kodeks for eksport og overdragelse af våben;
B5-0175/1999 af Morillon m.fl. for PPE-gruppen om eksport og overdragelse af våben.

Haarder
Hr. formand, vi er nødt til at ændre dette beslutningsforslag på et enkelt vigtigt punkt, og det har en glædelig årsag. Under punkt 1 opfordrer vi Rådet til at offentliggøre sin rapport om våbeneksport - og det har Rådet nu besluttet at gøre. Når vi holder afstemning i eftermiddag, vil jeg gerne fremsætte et mundtligt ændringsforslag om, at vi til vores tilfredshed bemærker, at Rådet har offentliggjort sin rapport.
Dette er et vældig godt eksempel på gennemsigtighed. Det er et godt eksempel for medlemsstaterne, det er et godt eksempel for EU som helhed, og vi kan alle være glade for, at vi i det mindste er kommet et skridt videre på dette område.
Endelig vil jeg gerne bemærke, at det har en stor virkning, når vi står sammen som Union på dette område. Det er virkelig et tegn på fremskridt, når vi kan handle i fællesskab i denne sag, og når det er mindre vigtigt, hvad de enkelte lande foretager sig.

Brie
Hr. formand, jeg anser det ligeledes for at være et vigtigt skridt. Men i modsætning til hr. Haarder er jeg i høj grad utilfreds. Der er tre forhold, der springer mig i øjnene: For det første er det efter min mening deprimerende, at en kodeks, der tillader at eksportere våben til Indonesien frem til sommeren 1999, helt klart er fuldstændig utilstrækkelig. Hvis der for det andet er så forskellige retningslinjer, som våbeneksport til Jugoslavien med rette forbydes i henhold til, men hvor eksport til f.eks. Indonesien er tilladt, er det helt klart andre retningslinjer end dem i kodeksen, nemlig økonomiske interesser og handel, der er afgørende. For det tredje slår det mig naturligvis, at regeringernes afhængighed af disse økonomiske intereser er så stor, at der ikke kan formuleres nogen ensartede retningslinjer på dette område. Derfor anser jeg det for tvingende nødvendigt, at Parlamentet inddrages i kontrollen af våbeneksport ud over den ønskelige gennemskuelighed.

Wuori
Hr. formand, våbenhandel er en sej hjemsøgelse, som også fordrejer udviklingen i de fattigste lande. Derfor skal vi hilse det med tilfredshed, at Unionen har tilvejebragt sin første rapport om våbeneksport, og at den også er offentlig. Vi skal imidlertid målbevidst udvikle dette rapporteringssystem ved at udvide det til også at omfatte redskaber beregnet til tortur samt anden umenneskelig og nedværdigende behandling, således at oplysningerne er tilgængelige for de nationale parlamenter og EU-Parlamentet hurtigst muligt før en større offentliggørelse og således, at tilsynet med våbeneksport intensiveres, og vi får tilstrækkelige politiske og juridiske instrumenter til at gribe ind over for overtrædelser af reglerne i tilsynssystemet.

Morillon
Hr. formand, kære kolleger, jeg tror ikke, jeg behøver tre minutter til at forklare Dem, hvor vigtig den beslutning om en eksportkodeks for våben, der er lagt frem til godkendelse, er med henblik på at udvide freds- og stabilitetsområdet til hele verden, hvilket må være et af de vigtigste mandater, vi har fået fra vælgerne.
Blot beklager jeg dybt, at beslutningen blev behandlet under den uopsættelige forhandling, og at vi således ikke havde tilstrækkelig tid til at overveje den omhyggeligt, for guderne skal vide, at det fortjener den! Jeg frygter således, at vi stiller os tilfreds med forslag, der godt nok er hæderlige og generøse, men som ikke altid har den store praktiske indvirkning. Jeg gør i denne forbindelse mine kolleger opmærksom på, at Europa-Parlamentet løber en risiko for at miste troværdighed i forbindelse med denne udvidede anvendelse af uopsætteligheden, især når det drejer sig om at behandle en tekst, der er udarbejdet af en ekstern organisme, som det er tilfældet her.

Nicholson of Winterbourne
Hr. formand, dette beslutningsforslag er både aktuelt og uopsætteligt. Det er uopsætteligt, fordi vi endnu ikke har defineret, hvordan spredningen af håndskydevåben og lette våben skal bekæmpes, og vi har heller ikke udvidet kodeksen til at omfatte konventionelle våben.
Man kan sprede død og ødelæggelse med næsten enhver form for våben. Jeg så for nylig en massegrav i Rwanda med op imod en halv million mennesker, der var mejet ned med de fysiske våben, som kaldes macheter: Blot et enkelt våben i hånden på en enkelt mand har dræbt menneske efter menneske. Med denne metode blev der gennemført et folkedrab på en halv million mennesker. For nogen tid siden døde 25.000 mennesker som følge af jord til jord-missiler i sumpområderne i det sydlige Irak. Jeg så, hvor de var blevet dræbt af blot et enkelt jord til jord-missil. Så død og ødelæggelse kan spredes med både enkle og avancerede våben. Det må vi forholde os til. Det var det uopsættelige. Beslutningsforslagets aktualitet skyldes, at FN nu har erklæret år 2000 for fredens år, der skal indlede et årti med fredsbestræbelser fra FN's side. Lad os med dette beslutningsforslag tilslutte os denne indsats.

van den Berg
Hr. formand, grunden til denne hastebeslutning er naturligvis, at Parlamentet har udtalt, at eksporten af lette våben og våben generelt skal bringes under kontrol. Samtidig ved vi, at vores regeringer forsømmer, nægter og ofte blokerer gennemførelsen af denne kontrol.
Vi får straks en rapport fra forskellige regeringer, og dette forslag til beslutning er meget aktuelt, fordi det gennem Parlamentet og Rådet endnu en gang gør regeringerne opmærksomme på, at Parlamentet - jeg er meget glad for, at alle grupper er blevet enige om beslutningen - lægger vægt på, at de kommer med en grundig rapport. Rusland leverer via Antwerpen våben til Eritrea, samtidig med at EU sidder midt i konflikten mellem Ethiopien og Eritrea.
Parlamentet ved, at myndighederne ikke kontrollerer disse ting godt nok. Vi ved derfor også, at det er meget nødvendigt at drøfte effektive kontrolforanstaltninger. Det er på det punkt, som om Parlamentets beslutning siger, at hvis vi er os bevidste om, at der i starten af dette århundrede døde lige så mange soldater i krige, som der nu dør borgere i konflikter, netop på grund af lette våben, og hvis vi er opmærksomme på, at der fra medlemsstaterne eksporteres, videreføres eller aktivt produceres mange våben, så bærer vi et stort fælles ansvar. Jeg er glad for, at Parlamentet enstemmigt går ind for at lægge pres på medlemsstaterne og regeringerne for på dette punkt at gøre noget ved sagen. Vi vil utvivlsomt vende tilbage til dette emne i november.

Lucas
Hr. formand, i dette beslutningsforslag hedder det, at vi er forfærdede over grusomhederne i Østtimor, og at disse frygtelige begivenheder understreger behovet for effektive kontrolforanstaltninger i forbindelse med våbeneksport. Hvis vi oprigtigt tror på dette - og det håber jeg, vi gør - hvordan kan vi så undlade at tage det næste logiske skridt og fordømme de regeringer, som forsømmer våbenkontrollen? Hvilken nytte har vi af en våbeneksportkodeks eller våbenembargo, hvis vi ikke fordømmer dem, som bryder den?
Allerede ugen efter, at Storbritannien i sidste måned havde tilsluttet sig en EU-embargo mod salg af våben til den indonesiske regering, blev tre krigsfly af typen British Hawk i al hemmelighed leveret til Indonesien. Det er i den grad umuligt at forestille sig, at den britiske regering ikke kunne have standset leveringen af disse krigsfly, der ankom kun få timer, før de indonesiske styrker skød og dræbte mindst fem demonstranter i Jakarta.
Lad os med denne beslutning om våbeneksport vedtage en beslutning, der er Parlamentet værdig. En beslutning, som viser oprigtig respekt for den indonesiske befolknings frygtelige lidelser. En beslutning, der stærkt fordømmer de regeringer, som trodser EU's våbenembargo. Støt De Grønnes/Den Europæiske Fri Alliances ændringsforslag til beslutningen, da det netop er, hvad det går ud på.

Nielson
Kodeksen har nu eksisteret i et år. Som det blev konstateret i den første årsrapport, var medlemsstaternes første erfaringer med den i denne periode positive. Kodeksen har øget medlemsstaternes forståelse for hinandens politik, etableret en effektiv konsultationsmekanisme og tilskyndet til dialog om gennemførelse af dens bestemmelser.
Rapportens statistiske tabeller vidner om medlemsstaternes store interesse i, at kodeksens konsultationsmekanisme bliver en succes. Det kan dog ikke nægtes, at der er behov for at forbedre kodeksen og dens gennemførelse yderligere. Formålet med den årlige revision er at påvise disse forbedringsmuligheder. Enhver ændring af kodeksen kræver naturligvis tilslutning fra alle medlemsstater.
Hvad angår Kommissionens rolle, vil jeg gerne påpege, at medlemsstaterne indtil videre på grundlag af artikel 296 har holdt våbenhandel uden for traktatreglernes anvendelsesområde, hvilket forhindrer foranstaltninger på fællesskabsplan. Det endelige ansvar for våbeneksport påhviler derfor de nationale regeringer. Våbenhandel behandles p.t. inden for rammerne af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, som Kommissionen naturligvis er stærkt involveret i.
Endelig er Kommissionen interesseret i at opnå bredere tilslutning til kodeksens hovedprincipper, så den kommer til at omfatte alle verdens betydelige våbeneksportører.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 11.30.

Menneskerettigheder
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
Moratorium for dødsstraf - B5-0144/1999 af Thors m.fl. for ELDR-gruppen om afstemningen i FN's Generalforsamling om en resolution om indførelse af et globalt moratorium for dødsstraf;
B5-0155/1999 af Schori for PSE-gruppen om afstemningen i FN's Generalforsamling om en resolution om indførelse af et globalt moratorium for dødsstraf;
B5-0159/1999 af Manisco m.fl. for GUE/NGL-gruppen om afstemningen i FN's Generalforsamling om en resolution om indførelse af et globalt moratorium for dødsstraf;
B5-0169/1999 af Frassoni og Wuori for Verts/ALE-gruppen om FN's Generalforsamlings indførelse af et globalt moratorium for dødsstraf;
B5-0171/1999 af Salafranca Sánchez-Neyra og Grossetête for PPE-gruppen om afstemningen i FN's Generalforsamling om en resolution om indførelse af et globalt moratorium for dødsstraf.
Molukkerne- B5-0145/1999 af Maaten for ELDR-gruppen om konflikten mellem befolkningsgrupperne på øgruppen Molukkerne i Indonesien;
B5-0153/1999 af Schori og Wiersma for PSE-gruppen om overtrædelserne af menneskerettighederne i Indonesien og navnlig på Molukkerne;
B5-0167/1999 af Lagendijk m.fl. for Verts/ALE-gruppen om overtrædelserne af menneskerettighederne på Molukkerne i Indonesien;
B5-0172/1999 af Maij-Weggen og Costa Neves for PPE-gruppen om de alvorlige overtrædelser af menneskerettighederne på Molukkerne i Indonesien.
Belarus- B5-0146/1999 af Haarder for ELDR-gruppen om Victor Gonchars forsvinden og situationen i Belarus;
B5-0154/1999 af Wiersma og Schori for PSE-gruppen om situationen i Belarus;
B5-0164/1999 af Schroedter m.fl. for Verts/ALE-gruppen om den politiske situation og menneskerettighedssituationen i Belarus;
B5-0173/1999 af Wijkman m.fl. for PPE-gruppen om parlamentsmedlemmers forsvinden og fængsling i Belarus.
Romaniernes situation i Kosovo- B5-0147/1999 af Ludford og Haarder for ELDR-gruppen om den dårlige behandling af romanierne og serberne i den nye republik Kosovo;
B5-0151/1999 af Schori for PSE-gruppen om romaniernes situation i Kosovo;
B5-0166/1999 af Staes og Sörensen for Verts/ALE-gruppen om den dårlige behandling af romanierne og serberne i den nye republik Kosovo;
B5-0174/1999 af Pack m.fl. for PPE-gruppen om den civile romanibefolknings situation i Kosovo.
Moratorium for dødsstraf

Rutelli
Hr. formand, det er efter vores mening særligt vigtigt, at man i udvalget i forbindelse med budgetforhandlingen har godkendt nogle ændringsforslag, der støtter - og anmoder Kommissionen om at støtte - kampagnerne og aktionerne til fordel for et moratorium for henrettelser og på længere sigt et forbud mod dødsstraf. Hvorfor siger jeg dette, hr. formand? Det gør jeg, fordi Parlamentet mange gange har engageret sig i specifikke spørgsmål, og det har haft succes, men også nederlag, når det gælder en afskaffelse eller indstilling af henrettelser.
Det, der er vigtigt, er, at man knytter en aktion fra Europas side til udgangen af år 2000 - Europa som menneskerettighedernes fædreland - med henblik på at afskaffe dødsstraffen. Der eksisterer i hele verden en meget vigtig kampagne, som Europa bør stå i spidsen for. Og jeg anmoder Kommissionen om at bestræbe sig på at gennemføre disse målsætninger, så Europa på verdensplan bliver fædreland for den politiske indsats mod dødsstraffen.

Manisco
Hr. formand, siden jeg og min kollega Olivier Dupuis fremsatte dette udkast til en beslutning om et moratorium for dødsstraf er der sket noget meget alvorligt og sørgeligt. I mandags afslog USA's Højesteret en begæring om appel fra Mumia Abu-Jamal, den afroamerikanske frihedskæmper, der blev dømt til døden i 1992.
I netop dette øjeblik, hvor vi forhandler her i Parlamentet, er Thomas Ridge, Pennsylvanias guvernør, formentlig ved at udstede og underskrive ordren til hans henrettelse. Mumias juridiske muligheder for at undgå døden er meget begrænsede.
Parlamentet, Rådet, forskellige stats- og regeringschefer og verdens offentlige mening har tidligere mobiliseret deres kræfter for at få udsat en henrettelse, og nu må vi atter en gang gøre alt, hvad vi kan, for at redde denne mand, som er offer for racehad og et stærkt forkvaklet retfærdighedsbegreb.

Frassoni
Hr. formand, kampen mod dødsstraffen i verden er først og fremmest en samfundskamp for denne rettighed af humanitær karakter, som verden bliver mere og mere bevidst om. Vores Parlament har en lang tradition på dette område, og her vil jeg gerne rose Adelaide Agliettas arbejde. Hun var den første ordfører for Parlamentets betænkning om dødsstraffen i verden.
Rådet gør et godt stykke arbejde, og det håber vi også, at Kommissionen gør. Nu er det dog nødvendigt at sørge for, at den beslutning, som går videre til Parlamentet, ikke bare bliver et stykke papir, men at den kommer til at udgøre en etape i fortsættelsen af denne kamp. Rådet må ikke stoppe her, for det er nødvendigt at fastlægge yderligere frister samt mekanismer til at kontrollere, at beslutningen gennemføres.

Thors
Hr. formand, vi ved, at Olivier Dupuis har ført denne kamp, hvilket også er blevet nævnt tidligere. Jeg mener, han fortjener stor tak for, at vi fører denne debat.
Jeg mener også, at det for øjeblikket ser rigtig godt ud i FN's Generalforsamling. Der er kommet megen støtte fra alle lande, og det har været let at opnå enighed i Rådet på dette punkt. Nu, hvor kampen føres i FN, må vi tage os i agt for snu modforslag, som måske ser uskyldige ud, men som kommer fra forskellige sider for at udvande en stærk stillingtagen fra FN's Generalforsamling. Derfor skal vi følge med i, hvad der sker i FN.
Samtidig skal vi sørge for, at der kommer god støtte til denne aktion fra Europa-Parlamentet, og at vi fremover også får bindende beslutninger igennem i Genève i forskellige sammenhænge, som vedrører menneskerettigheder, samt at vi kan følge op på den resolution, som forhåbentlig bliver godkendt i New York her til efteråret.

Boudjenah
Hr. formand, det har længe været på tide at indføre et globalt moratorium for dødsstraf, der, som Albert Camus sagde, er mord begået af myndighederne. Dette er indholdet i beslutningen, der er rettet mod FN's Generalforsamling.
Jeg vil gerne - som min kollega - med nogle få ord understrege vigtigheden af at gribe ind for at redde Mumia Abu-Jamal. Mumia er journalist og sort amerikaner og blev dømt til døden i 1982 efter et politikomplot og en skinproces. Højesteret har netop afvist hans appel. Mumia sidder på dødsgangen på 17. år, og hans skæbne afhænger nu af en henrettelsesordre, som guvernøren i Pennsylvania kan underskrive, hvornår det skal være.
På et tidspunkt, hvor en amerikansk undersøgelse afslører racemæssige forskelle i anvendelsen af dødsstraffen i Philadelphia, sætter den amerikanske regering en ære i at modsætte sig denne klare overtrædelse af den internationale konvention om borgerrettigheder og politiske rettigheder.
Modstanden i offentligheden og den stærke internationale mobilisering - som Europa-Parlamentet deltog i - forhindrede udførelsen af den første henrettelsesordre, der blev underskrevet den 2. juni 1995. I dag er faren overhængende. Det haster. Han, der kaldes de stummes stemme og fredsskaberen, er i fare. Enhver holdning, demonstration og resolution vil bidrage til at forhindre, at der sker uoprettelig skade, at denne stemme bliver gjort tavs.

Dupuis
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil først og fremmest takke kollegerne Frassoni, Thors og Manisco for at fremhæve denne beslutning. Efter min mening er vi kun et kort stykke fra at opnå en stort resultat i FN's Generalforsamling, og det er nødvendigt at samle kræfterne og sørge for, at teksten, vi udarbejder, bliver en rigtig tekst, en tekst, der giver os mulighed for at fortsætte denne kamp, der - som andre talere har sagt - er en mærkesag for Europa-Parlamentet.
Vi risikerer - som det var tilfældet efter Rådets forhandling - at stå med en svag tekst, der blot er en kopi af de tekster, der er vedtaget i løbet af de sidste tre år i Genève, og som ikke giver os mulighed for at fortsætte denne kamp. En tekst, der ikke fastsætter nye frister eller foranstaltninger, og som ikke ville give os mulighed for at kontrollere de opnåede fremskridt. Jeg opfordrer således Rådet til ikke at fortabe sig i filosofiske debatter, men at sørge for, at de foranstaltninger, der tillader os at fortsætte kampen, medtages i denne tekst, og at vi meget hurtigt får fuldført udarbejdelsen heraf, således at vi både i Rådet og Kommissionen - og med hensyn til Kommissionen har vi hr. Pattens forsikringer - kan påbegynde arbejdet med at overbevise de 180 medlemsstater i FN. Det er meget vigtigt, og Europa-Parlamentet har allerede begyndt sit arbejde. Vi må bruge de kommende dage og uger til at konkretisere denne første store tekst til fordel for afskaffelsen af dødsstraf i FN's Generalforsamling.
Man må også sørge for, at teksten ikke bliver antiamerikansk. De seneste års initiativer har vist amerikanerne, at dette ikke er tilfældet, men jeg mener, at det fortsat er nødvendigt at understrege dette punkt. Den amerikanske regering bliver mere bevidst om, at der generelt sker fremskridt for menneskeheden i denne retning, og at der rent faktisk er tale om en udvidelse af menneskerettighederne.
Endelig er alt dette så meget desto mere vigtigt, fordi hr. Öcalan for nylig blev dømt til døden. Dette er altså også en grund til i FN-regi at bekræfte vigtigheden af en definitiv ophævelse af dødsstraffen.

Cauquil
Uanset udformningen stemmer jeg for en beslutning, der kræver ophævelse af den barbariske dødsstraf.
Jeg anmoder ligeledes Europa-Parlamentet om straks at sætte sig imod henrettelsen af den sorte amerikanske journalist Mumia Abu-Jamal. Mumia Abu-Jamal kæmpede mod racisme og for de sortes værdighed, idet han i sine artikler afslørede politiets korruption i Philadelphia og mere generelt den institutionaliserede racisme. Han blev arresteret af det samme politi, der uden bevis beskyldte ham for at have myrdet en af deres, og han blev dømt til døden ved en skinproces med forfalskede beviser og vidner, der var bestukket. Han har nu i 17 år siddet sammenkrøbet på dødsgangen, i 17 år har han erklæret sig uskyldig og kæmpet for en ny retssag.
Mumia Abu-Jamal kan blive henrettet hvert øjeblik, for USA's højesteret har netop afvist hans appel. Men USA har skrevet under på den internationale konvention om borgerrettigheder og politiske rettigheder, konventionen mod racediskrimination samt konventionen mod tortur. I Mumias tilfælde er disse konventioner gældende, eftersom den racemæssige faktor vejer tungt i processens forløb, og fordi 17 år på dødsgangen i henhold til traktaterne udgør en umenneskelig straf, der svarer til tortur.
Derfor anmoder jeg Europa-Parlamentet om at stemme ikke blot for beslutningen mod dødsstraf men også for ændringsforslaget om, at Europa-Parlamentet appellerer til Pennsylvanias guvernør om at afstå fra at underskrive en ny ordre til henrettelse af Mumia Abu-Jamal og om at forny anmodningen om genoptagelse af hans sag.
Molukkerne

Maaten
Hr. formand, selvom konflikten på Ambon har sine egne kendetegn, har den mange lighedspunkter med situationen i Østtimor og også i Aceh-provinsen og andre dele af Indonesien. For alle disse områder gælder, at vi ikke skal tro, at det internationale samfund kan løse problemerne. Det internationale samfund og EU kan kun spille en beskeden rolle. Det skal også undgås, at den lokale befolkning får det indtryk, at alt bliver godt igen, hvis bare det internationale samfund blander sig. Den skuffelse, som i så fald vil følge, skal vi spare befolkningen for. Det gør naturligvis ikke situationen på Ambon mindre alvorlig. Vi skal først og fremmest være på vagt og fokusere på at finde løsninger, men der skal ikke samtidig pustes til ilden. Den foreliggende beslutning indeholder efter min mening alle nødvendige komponenter. Det kan overvejes at nuancere den religiøse komponent lidt, men også uden en sådan vægtforskydning gør denne beslutning det tilstrækkeligt klart, at Parlamentet vil gøre alt for at undgå, at situationen på Ambon udvikler sig i retning af situationen i Østtimor.

Lagendijk
Hr. formand, med al respekt for kollegerne i Parlamentet mener jeg, at det er lidt underligt, når jeg ser på talerlisten, at vi nu har en næsten nederlandsk runde om Molukkerne. Naturligvis er der grunde nok til at sige noget om Molukkerne. Billederne og særligt de beretninger, vi modtager, minder meget om det, der er sket i Østtimor. Men jeg må erkende, at jeg har mine tvivl om denne runde.
Sidste gang behandlede vi Østtimor, i dag drøfter vi Molukkerne, og i morgen taler vi måske om en anden del af Indonesien, for problemet er ikke kun Molukkerne. Mit problem med denne forhandling, og hvad jeg mener, at Parlamentet skal gøre, er ikke at drøfte individuelle episoder, for jeg er bange for, at det store ørige vil komme med endnu flere af disse episoder, hvor religiøse og nationale motiver er indblandet.
Det, der skal ske, er, at Parlamentet skal overveje, hvordan det skal forholde sig til det store problem Indonesien. Molukkerne er ikke et isoleret problem. Molukkerne er en del af en stor stat med mange nationaliteter og religiøse grupper. En stat, som er ved at gå i opløsning, og hvor spændingerne øges. Jeg går ind for, at der i fremtiden føres en stor debat i stedet for at springe fra episode til episode.

Maij-Weggen
Hr. formand, i skyggen af de frygtelige hændelser, som fandt sted i Østtimor, har der fundet flere dramaer sted i Indonesien i de forløbne måneder. Ét af de områder, som allerede siden november 1998 har lidt alvorligt under krænkelser af menneskerettighederne, er Molukkerne. Siden november sidste år er hundreder af mennesker døde, mange er blevet alvorligt såret, og titusinder er hjemløse eller på flugt. Alene i august blev 65 dræbt og 242 såret. I september blev yderligere 40 dræbt og mange såret. 35.000 mennesker sidder i lejre eller andre former for flygtningecentre, og endnu flere er flygtet.
Endvidere er mange landsbyer og huse brændt ned, og der er en stigende mangel på fødevarer og lægemidler. Området ødelægges mere og mere. Årsagen til dramaet er den stigende vold mellem bl.a. den muslimske og kristne befolkning. Voldshandlinger, som de indonesiske militærenheder, der er stationeret i området, ikke yder tilstrækkelig beskyttelse imod, og som de ofte selv er med til at forårsage, hvorved væbnede grupper af borgere spiller en stadig mere provokerende rolle. Også på Molukkerne oprettes der militsgrupper, som ser ud til at samarbejde med hæren. Det ligner lidt situationen i Timor. Årsagerne til dramaet er bl.a. tvangsflytningen fra andre øer til Molukkerne, hvorved det traditionelle forhold mellem befolkningsgrupperne er blevet forstyrret.
Endvidere spiller den økonomiske krise naturligvis også en rolle. Dertil kommer militærenhedernes holdning, som støtter den ene part mere end den anden, og som ikke har megen forståelse for menneskerettigheder og mindretals rettigheder. De væbnede borgere kan således gøre, som de vil. Et eksempel på den nylige vold er drabet på 21 molukker den 20. august lidt uden for Ambon by. De havde søgt et sikkert skjulested i Jaborkirken i Galala. Ifølge øjenvidner var gerningsmændene klædt i uniformer fra eliteenheden Kostrad fra den indonesiske hær. Hr. formand, sådan noget skal undersøges grundigt.
Hvad skal der gøres? Demokrati, respekt for menneskerettigheder og respekt for religiøse og etniske befolkningsgrupper skal realiseres i Indonesien så hurtigt som muligt. Rapportører fra FN og ngo'erne skal skrive objektive rapporter, så den faktiske situation gengives så korrekt som muligt. Militser og andre væbnede grupper skal afvæbnes, fordi de er en trussel mod sikkerheden. De, også de militære militser, som er skyldige i provokationer og vold, skal stilles for retten. Om nødvendigt må der oprettes en krigsforbryderdomstol, nu hvor allerede 500 mennesker er blevet dræbt. Der skal foretages noget for at opnå fredelig sameksistens mellem de forskellige grupper. Viljen er der på begge sider, men det nødvendigt, at tvangsforflyttelserne stoppes.

Endvidere er præsidentvalget en kilde til bekymring, idet der er planer om at udskifte de militærenheder, som nu befinder sig i regionen, med militærenheder fra Sulawesi. Man siger, at det kan skabe en farlig situation. I det tilfælde, hr. formand, er der brug for hjælp. Titusinder er hjemløse. Der er mangel på mad og medicin, og adskillige huse og landsbyer er brændt ned. Der er også brug for hjælp til at bygge dem op igen Jeg vil spørge kommissæren, om det er muligt at anvende ECHO her med hjælp fra ngo'erne og kirkerne.
Hr. formand, jeg slutter af. Timor var et drama, som chokerede hele verden. Situationen på Molukkerne kom herved til at stå i skyggen, men med hundreder af døde, tusinder af sårede og titusinder af hjemløse skal opmærksomheden også henledes herpå. Den solidaritet er en stor støtte for den nederlandsk-molukse delegation, som er til stede her i dag på tilhørerpladserne. Jeg forventer, at Kommissionen tager denne sag alvorligt, at der sker noget, og at beslutningens punkter gennemføres.

Wiersma
Hr. formand, jeg tilslutter mig fru Maij-Weggens ord. Jeg tror, at vi alle er enige om, at det er nødvendigt, at situationen på Molukkerne også får opmærksomhed. Der er mange fra Molukkerne, der bor i Nederlandene, og det er også vigtigt for dem, at Parlamentet udtaler sig om situationen i den del af Indonesien. Jeg er også glad for, at vi har gjort det i dag, og at vi har udarbejdet et forslag til beslutning, der indeholder vores udgangspunkter.
Parlamentet ved, at volden i Indonesien ikke har begrænset sig til Østtimor, selvom det med rette har fået mest opmærksomhed på det sidste. Vi vil også gerne drøfte situationen på Molukkerne. Volden dér har kostet mange menneskeliv, og de indonesiske myndigheder har ikke gjort nok. Ved at forstyrre balancen i det molukse samfund har Djarkata også bidraget til den stigende vold. Myndighederne ser ikke ud til at ville have den fortsatte polarisering mellem kristne og muslimer under kontrol. Bevæbnede militser for også her lov til at fortsætte uforstyrret.

Parlamentet ønsker, at denne situation forandres, og kræver, at den indonesiske regering stopper volden. At den skaber en situation, hvori EU på en normal måde kan yde hjælp for at genoprette skaden og for at give menneskerne den humanitære hjælp, som de har brug for.
Indonesien overlever ikke, hvis det ikke finder en løsning på den vold, som har bredt sig til mange øer, hvis der ikke er respekt for mindretal inden for en demokratisk struktur, og hvis der ikke er plads til regional autonomi. Indonesien skal have et skub i den retning. Parlamentet ønsker, at FN skal spille en aktiv rolle i denne proces, især af hensyn til de mennesker, der bor på Molukkerne.

Blokland
Hr. formand, af dagens talerliste fremgår også de nære bånd, der er mellem Molukkerne og Nederlandene. Ikke mindst på grund af mange molukkers langvarige ophold i Nederlandene er vi meget involverede i Molukkernes ve og vel.
Efter urolighederne ved årets begyndelse hørte vi ikke mere til Molukkerne, men i slutningen af juli blussede volden voldsomt op på ny. Det er påfaldende, hvor lidt opmærksomhed medierne har skænket disse uroligheder. Molukkerne står helt i skyggen af Østtimor.
Sammenlignet med urolighederne i januar har de nuværende uroligheder en meget mere organiseret karakter. Det bekymrer mig meget. Mange militærenheder fra den indonesiske hær er blevet forflyttet til Ambon. Ikke for at opretholde den offentlige orden, men for selv at tage del i konflikten. De civilmilitære forhold er ikke særligt demokratiske. Der skal derfor lægges pres på den indonesiske regering, så den optræder uafhængigt.
I den forbindelse peger jeg til sidst på ulemperne ved hjælp gennem internationale kanaler. Med hensyn til Molukkerne er der et historisk bånd med Nederlandene. I den seneste tid har Nederlandene stadigt mere ydet multilateral i stedet for bilateral hjælp med det resultat, at hjælpen ikke længere er genkendelig. Molukkerne føler sig således ladt i stikken. Det må ikke være sådan, at man slår kræfterne sammen på bekostning af historiske bånd.
Belarus

Wiersma
Hr. formand, vi kommer lige fra det første møde i den parlamentsdelegation, som beskæftiger sig med forholdet til bl.a. Belarus. Vi har allerede kort drøftet situationen i landet, der vækker stor bekymring. Vi vil i dag gerne gøre Parlamentet opmærksomhed på den seneste udvikling, hvor Belarus og især regeringen i Belarus og præsident Lukasjenko er på vej til at isolere sig endnu mere fra det internationale samfund og dermed også fra EU.
Den interne situation giver grund til bekymring. Demokratiske strukturer fungerer ikke, og vi er tildels tilskuere, fordi det internationale samfund ignoreres af myndighederne i Minsk. Vores vilje til at hjælpe med at finde en løsning på de politiske problemer i landet og den uafgjorte situation, som landet befinder sig, bliver ikke besvaret tilstrækkeligt af præsident Lukasjenko.
Parlamentet vil hjælpe med at fremme en dialog mellem oppositionen og regeringen. Vi støtter OSCE, Organisationen for sikkerhed og samarbejde i Europa, i dens forsøg herpå. Parlamentet er involveret i OSCE's aktiviteter for at forbedre situationen i Belarus. Men hvor bliver præsidentens udspil af, en positiv reaktion fra regeringen i Minsk på forsøgene på at få en dialog i gang? Vi ser det modsatte. I stedet for positive reaktioner oplever vi arrestationer, intimidering og personers forsvinden. Der skabes en situation fuld af angst.
I sådan en situation er det svært at finde et kompromis. Vi er villige til at udvide vores normer lidt af hensyn til befolkningen i Belarus. Parlamentet er indstillet på at tale med en præsident, der faktisk er ulovlig. Hvis han ikke imødekommer os, bliver det meget svært.
Hvis oppositionen som sagt vil forhandle, er vi ikke imod det, men det skal ses i perspektivet af et retfærdigt valg, som skal gøre en ende på den nuværende og højst mærkværdige konstitutionelle situation i Belarus med to parlamenter og en præsident, der er genvalgt pr. "folkeafstemning". Der er selvfølgelig grænser for vores realisme, og derfor protesterer vi også i dag mod situationen i dette land, og vi anmoder kraftigt regeringen i Belarus om at gøre noget ved visse personers forsvinden og at sørge for, at de personer, der er forsvundet, dukker op igen, så det også kan være en anledning til at få en dialog i gang om et frit og retfærdigt valg, forhåbentlig til næste år.

Schroedter
Hr. formand, som næstformand for den delegation, som netop har holdt møde om emnet, og som mangeårig ordfører for dette land kan jeg helt og holdent tilslutte mig den foregående taler. Vi ved, at vi står over for en meget, meget vanskelig situation, fordi tvivlsomme værdier fra stalinismen på ny har fået konjunktur i dette land, og det synes virkelig, som om intet ændrer sig. På den anden side er Belarus vigtig for den fælleseuropæiske sikkerhedsstruktur, og det er - det må vi ikke glemme - snart et grænseland til Den Europæiske Union.
Derfor griber vi naturligvis ud efter ethvert lille håb om igen at kunne støtte en demokratisk bevægelse i dette land. Men situationen er værst tænkelig. OSCE's arbejde kommer ikke ud af stedet, trods arbejdsgruppens enorme motivation, og selvom arbejdsgruppen virkelig beskæftiger sig indgående med enhver mulighed. Alle forsøg på dialog med oppositionen forpurres praktisk talt på grund af krænkelserne af menneskerettighederne på gaden, i fængslerne og over for den frie presse. Man skal også sige tydeligt til Lukasjenko, at han ikke kan tale tvetydigt.
Den dramatik, der er forbundet med, at vigtige personer, Lukasjenkos modkandidater, pludselig forsvinder, viser, at oppositionen skal udryddes. Pressen trues med lukning, så snart den skriver en kritisk artikel. Vi skal virkelig forsøge at tale klar tale her, selvom vi naturligvis ønsker at fremme og ikke at ødelægge dialogprocessen. Men i den forbindelse skal Lukasjenko være den, der som den første sender et signal. Et sådant signal bør være, at han, hvis Kommissionen tog til Minsk i morgen, bevilgede 5-millioner-programmet til civilsamfundet. Et andet signal skal være, at han løslader de oppositionelle fra fængslerne. Det ville være et signal om en begyndende dialog.
Jeg er blevet spurgt om, hvilket formål denne beslutning har, fordi Lukasjenko jo alligevel ikke vil høre. Men beslutningen har et formål, fordi vi ønsker at vise befolkningen, at vi aldrig nogensinde mister håbet om en forandring i Belarus, og at vi vil gøre alt for, at der igen kommer demokrati i dette land.

Formanden
Tak, fru Schroedter. Man har virkelig næsten personligt mærket Deres engagement!
Næste taler er hr. Sacrédeus. Måske kan De hjælpe os lidt med en korrekt udtale af Deres navn. Det er jo et helligt navn, og De kommer fra Sverige. Måske kan De fortælle os, hvordan vi skal udtale det.

Sacrédeus
Hr. formand, mit navn udtales Sacrédeus, og det er et efternavn, vi har i Sverige.
Demokratiet er en gave til os alle. Det er en gave fra de tidligere generationer, fra vores forfædre. Demokratiet er også et udtryk for det menneskesyn, et kristent præget menneskesyn, som siger, at alle mennesker er ligeværdige, har samme værd, et enestående menneskeværd og et ukrænkeligt menneskeværd.
Det er en vigtig opgave for Den Europæiske Union at forsvare demokratiet og dette menneskesyn. Derfor er den udvikling, som foregår tæt på Den Europæiske Union i Belarus' tilfælde, dybt foruroligende. Et gammelt kommunistisk system lever videre dér. Mennesker forsvinder, ikke mindst er parlamentsmedlemmer som Andry Klimov og Vladimir Kudinov, der står det kristdemokratiske parti nær, sporløst forsvundet. Også andre mennesker er forsvundet, hvilket er blevet nævnt i tidligere taler.
Demokratiet bygger på, at man frit kan give udtryk for sin mening, selvom den er ubelejlig og ikke deles af alle. Lad os som Parlament sammen se udviklingen i Belarus hen imod demokrati som en af vores absolut mest presserende opgaver.
I dag vil jeg også gerne nævne, at det er Birgittas navnedag - min kone hedder for resten Birgitta. Birgitta er også af paven udset til at være en af de tre skytshelgener for Europa. Birgitta er også en svensk skytshelgen. Det er en særlig ære at få lov til at holde sin første tale her i Europa-Parlamentet på Birgitta-dagen. Tillad mig at se det som en af mine vigtigste opgaver at arbejde for demokrati og menneskeværd i Belarus.

Belder
) Hr. formand, mod, denne prisværdige menneskelige egenskab passer bestemt på Vera Stremkovskaja, der er advokat i Belarus. Som en af de få advokater i sit fædreland tør hun forsvare politiske modstandere af Lukasjenkos styre. Derved står hun i overført betydning selv med én fod i fængslet. Hendes personlige indsats for menneskerettighederne er uforenelig med hendes juridiske arbejde, mener justitsmyndighederne i Minsk. Forbundet for tyske dommere mener det stik modsatte. Det har på det seneste tilkendt fru Stremkovskaja dets menneskerettighedspris. Hendes takkeord sagde os meget. Tilhængerne af en demokratisk retsstat i Belarus ønsker støtte fra Vesten og opmærksomhed om deres meget vanskelige situation. Det er den egentlige betydning af denne prisoverrækkelse. Belarus må ikke blive et "sort hul" på det europæiske landkort.
Den foreliggende beslutning imødekommer dette ønske. Derfor kan vi helt støtte den. Beslutningen understreger Stremkovskajas anklage mod Lukasjenkos undertrykkende styre. "I Belarus forsvinder personer, og det forårsager stor offentlig bekymring". I denne aktuelle debat ønsker vi at støtte oppositionen i Belarus. Det er bestemt nødvendigt nu, hvor vi hører så bitre, næsten fortvivlede ord fra flygtningen Sjaretskij, den tidligere formand for parlamentet i Belarus, som blev ophævet af Lukasjenko. "Belarus ledes i øjeblikket af en mand, der siger, at han beundrer Hitler." En mand, der kun kan overleve politisk takket være støtten fra Moskva, som finansieres af Vesten.
Romaniernes situation i Kosovo

Thors
Hr. formand, det er en utrolig vanskelig krise, vi har i Kosovo i forbindelse med romanierne. For en uge siden deltog jeg i en direkte tv-debat med OSCE's repræsentant for romanierbefolkningen, en person, som overvåger situationen. Jeg må med beklagelse meddele, at han med sin appel om, at EU gør noget for romaniernes situation, arrangere et særligt møde eller lign., har talt for døve øren. Vi ved, at mennesker smides ud fra hospitaler, at de udsættes for forskellige former for vold, hvis de tilhører romanierbefolkningen. Derfor min indtrængende appel til Kommissionen og Rådet: Hjælp med til at arrangere et særligt møde, hvor man behandler romaniernes situation. Forsøg at få en ordentlig monitoring, og vis, at alle internationale organisationer, som findes i Pristina, vil gøre noget for sagen, f.eks. ved at indkalde til et sådant møde, som OSCE's særlige talsmand har efterlyst, dog uden at blive bakket op. Dette ville få vældig stor betydning med henblik på at vise, hvilken vej vi skal gå.
Jeg håber, at kommissæren, hr. Nielson, vil bringe dette budskab videre til hr. Hombach og hans kolleger i Pristina og Thessaloniki.

Wiersma
Hr. formand, vi drøfter nu romaniernes situation i Kosovo. Vi er enige om, hvilket også kommer frem i det fælles forslag til beslutning, at romanierne i Kosovo ikke beskyttes tilstrækkeligt. Der kan være mange årsager til, at de behandles dårligt af især albanerne, men derfor har de alligevel krav på beskyttelse, og den er utilstrækkelig.
KFOR gør alt, hvad man kan, men der foregår for meget samtidig. Alligevel anmoder vi om en mere aktiv indsats for at beskytte romanierne, for det har den lige så meget krav på som alle andre indbyggere i Kosovo. Det drejede det sig også om i Kosovo-konflikten. Det var de værdier, som vi kæmpede for, og på grundlag af disse værdier skal vi nu også gøre en indsats for sigøjnerne i Kosovo. Hvis de albanske ledere forventer vores støtte ved genopbygningen af Kosovo, skal vi med det samme gøre dem opmærksom på deres ansvar over for romanierne. Deres situation beviser endnu en gang, at oprettelsen af politiet går alt for langsomt. Det er for tiden en af de store klager over situationen i Kosovo. Militærpolitiet skal udføre så mange ekstra opgaver, og de har allerede så meget andet arbejde, og de er heller ikke uddannet til denne opgave. Vi anmoder derfor kraftigt FN om at sørge for, at denne politistyrke oprettes hurtigere, end det nu er tilfældet. For der hersker i øjeblikket i Kosovo, jeg var der selv i sidste uge, en uorden, som ikke må vare alt for længe.
Beslutningen peger med rette på romaniernes problematiske situation andre steder i Europa. Her drejer det sig også om en række ansøgerlande. Jeg blev i denne uge konfronteret med et eksempel fra en tjekkisk kommune, som et sted i byen vil bygge en mur for at skille sigøjnerne fra den øvrige befolkning. Jeg mener ikke, at det er i overensstemmelse med København-kriterierne. Jeg gør lige opmærksom på, at romaniproblemet ikke blot afspiller sig i Kosovo, men også andre steder. Europarådet er meget aktivt på dette område, for der meldes næsten hver dag et problem. Jeg slår også til lyd for, at Parlamentet forsøger at udarbejde en sammenhængende fremgangsmåde og hjælper med at finde løsninger på problemet ud fra den fælles ansvarsfølelse. Det er ikke nok at påpege problemerne.

Formanden
Hr. Wiersma, jeg tager Dem det ikke ilde op, at De har talt om menneskerettigheder tre gange i dag, tværtimod, vi har brug for kolleger i Parlamentet, der tager sig af dette emne. Men en 100%'s overskridelse af taletiden, det bør De venligst ikke gøre næste gang!

Staes
Hr. formand, kære kolleger, kære kommissærer, det er ikke første gang, at vi siden valget drøfter situationen i Kosovo. Allerede i den forrige mødeperiode behandlede vi genopbygningen, og under den uopsættelige debat talte vi også om kosovoalbanernes forhold i serbiske fængsler. Jeg peger endnu en gang på, at situationen giver anledning til stor bekymring. Vi vedtog sidst en beslutning herom, men jeg har i mellemtiden hørt, at situationen ikke er blevet synderligt bedre. Det skal vi holde øje med.
I dag drøfter Parlamentet med rette sigøjnernes forhold i Kosovo. Jeg mener, at det er uacceptabelt, at en befolkningsgruppe, ligegyldigt hvilken, tilsidesættes i samfundet og forfølges. Her skal der gribes kraftigt ind, og jeg mener, at kompromisbeslutningen udtrykker dette på en ligevægtig og god måde, og den lægger også ansvaret, hvor det skal lægges. Jeg behøver ikke at læse den højt, for alle kan selv læse den, og vi vil se, at det er omtalt på en meget god måde. Jeg har selv været i Kosovo, og jeg har talt med de fleste albanske ledere, fra Rugova til Bukoshi og Thaçi. Disse mennesker er klar over, at de ikke altid har situationen under kontrol. Jeg tror, at denne beslutning kan være en støtte for dem, et råd, og vi skal også hjælpe dem hermed.

Oostlander
Hr. formand, Milosevic har længe forgiftet hele regionen med sine racistiske og etniske idéer. Han har helt sikkert succes i nogle dele af det tidligere Jugoslavien. I Slovenien, Kroatien og Bosnien-Herzegovina, overalt finder radikalisering sted som reaktion på hans etnisk-racistiske politik. Albanerne i Kosovo har lidt længst under dette pres, men de yder også konstant modstand, især under ledelse af hr. Rugova er det i lang tid lykkedes. Men hvis undertrykkelsen blive kraftigere og varer ved, og der finder etniske udrensninger sted, kan det forventes, at der også der opstår en radikalisering som svar på dette pres. Det er faktisk en sejr for Milosevics politik, som gerne vil udbrede denne racistiske-etniske ideologi overalt. Vi skal lægge pres på albanerne og anmode dem om ikke at unde ham denne sejr.
Parlamentet har altid forkastet alle etniske argumenter. Vi holder i princippet med dem, der undertrykkes, og selvom ofrene fra i går nu har magten, støtter vi ofrene af i dag. Det er ofte serberne, hvilket alle ved. I øjeblikket undertrykkes de ofte på voldelig vis, men romanierne får meget lidt opmærksomhed. De er et let offer for etnisk had, for de er ikke populære nogen steder. Derfor er det endnu mere vigtigt at tage sig af denne meget svage befolkningsgruppe. Specielt med denne beslutning. KFOR skal have de nødvendige muligheder og midler for at beskytte romanierne.
Det er meget ønskeligt, at der kommer en politistyrke i Kosovo, som kan sikre den offentlige orden, og det skal ikke ske på en let måde ved at opdele Kosovo i distrikter, men på en måde, som fører til forsoning. Kosovo skal udvikle sig til en retsstat. Der skal oprettes en god, offentlig forvaltning. Jeg ved, at der fra Vesteuropas side gøres alt for, at det skal lykkes, og det skal vi naturligvis støtte. Dertil hører også støtte og en rolle for krigsforbryderdomstolen, for en retfærdig behandling af alle er en betingelse for forsoning af befolkningsgrupperne.

Ludford
Krigen mod serberne og deres etniske udrensning i Kosovo var en retfærdig krig. Den blev ført i de europæiske værdiers navn. At det skete for at beskytte et hovedsagelig muslimsk folk - kosovoalbanerne - mod undertrykkelse og folkedrab begået af de kristne serbere viser, at disse værdier er uafhængige af, men i høj grad påvirket af, religiøs tro.
Kernen i de værdier, vi kæmpede for, var retten til at være anderledes - retten til at leve i fred og nyde sin egen kultur og identitet og nyde alle civile og politiske rettigheder uden at blive udskilt og placeret i ghettoer. Det ville være forræderi mod dem, der troede på Kosovo-krigens moralitet, hvis vi nu accepterer diskrimination mod mindretal i området - hvad enten det drejer sig om serbere, den befolkningsgruppe, som min gruppes ændringsforslag vedrører, eller romanierne. Naturligvis har vi forståelse for bitter forurettelse og krænkelse, men vi kan ikke tolerere selvbestaltede hævnakter. Vi understreger atter en gang, at der er behov for en grundig efterforskning af krigsforbrydelser.
Det østrigske Frihedspartis succes i sidste uge risikerer at bidrage til, at holdninger, der i farlig grad er populistiske og fremmedhadske, bliver respektable i Europa. Med dette beslutningsforslag signalerer vi, ikke mindst over for kosovoalbanerne, at Europa ikke accepterer nogen form for fremmedhad. Europa vælger ikke at forsvare visse samfund eller mindretal. Europa insisterer på at forsvare menneskerettighederne, der gælder for alle.

Formanden
Tak! Fru Hanja Maij-Weggen har bedt mig om at gøre opmærksom på, at hun gerne ville have nævnt i sin tale, at der er en delegation for Molukkerne til stede her, som med stor interesse har fulgt vores debat tidligere.

Theonas
Hr. formand, den tilstand, som hersker i Kosovo, er både tragisk og farlig for alle de nationale grupper undtagen albanerne. Serbere, sigøjnere, ægyptere og muslimer er ofre for den operation national udrensning, som UCK's styrker nu i månedsvis systematisk har ført, idet de hertil udnytter NATO- og KFOR-styrkernes tilstedeværelse. EU's og det såkaldte verdenssamfunds ansvar er enormt. Selvom UCK's grusomheder er kendte, udråber vi alligevel disse styrker til at være et beskyttelseskorps, og hermed foregiver vi at interessere os for sigøjnernes skæbne. Ud fra det synspunkt må vi anse det forslag til beslutning, som vi forhandler i dag, for hyklerisk, for ikke blot placerer det ikke de ansvar, der findes, men det gør direkte Europa-Parlamentet til medansvarligt for den rædsel, som serbere og sigøjnere oplever i Kosovo. Hvis Parlamentet vil spille sin rolle, må det kræve, at der bliver sat en stopper for UCK's aktivitet, uanset under hvilken maske den optræder, hvad enten den er militær eller politimæssig.

Nielson
Med hensyn til dødsstraf: Inden for de sidste tre år har FN's Menneskerettighedskommission med et stort antal medforslagsstillere vedtaget en resolution om dødsstraf. For at gå et skridt videre i kampen mod dødsstraf, for at underbygge Menneskerettighedskomitéens resultater og for at få sat spørgsmålet om dødsstraf på dagsordenen for FN's Generalforsamling har EU's medlemsstater besluttet at fremsætte et resolutionsforslag i det 3. udvalg på FN's 54. Generalforsamling. EU agter at holde teksten målrettet og kortfattet, så den vinder så bred tilslutning som muligt.
EU vil søge samarbejde med andre områder og stater, der har samme vision, for at opnå det bedst mulige resultat. Jeg har bemærket, og jeg er enig i, hvad hr. Dupuis sagde om, at dette initiativ ikke er antiamerikansk. Det er promenneskeligt.
Med hensyn til Molukkerne: Kommissionen følger nøje de interne begivenheder i Indonesien og deler de ærede medlemmers alvorlige bekymring over den dramatiske religionskonflikt på Molukkerne og de mange dræbte og sårede. Den Europæiske Union har ved adskillige lejligheder fremført over for den indonesiske regering, med særlig henvisning til Molukkerne, at den holder den ansvarlig for lov og orden i hele Indonesien. Regeringen er godt klar over Unionens holdning og anerkender sit ansvar. ECHO har gennemført et projekt til EUR 1.000.000, der gik ud på at yde humanitær bistand til befolkningen i nød. Projektet omfattede forsyning af drikkevand, fødevarer og medicin. En forlængelse af projektet er under overvejelse.
Indonesien undergår i øjeblikket betydelige politiske, økonomiske og sociale forandringer. Der er håb om, at denne proces vil bidrage til at forbedre det sociale klima, især hvad angår etniske og religiøse spændinger i landet.
Jeg har overværet forhandlingen i dag, og jeg mener, at den på en meget moden og meget sober måde styrker håbet om, at vi kan nå frem til, hvad jeg vil kalde en blød landing for Indonesien og alle befolkningsgrupperne i Indonesien.
Med hensyn til Belarus: Kommissionen følger nøje udviklingen i Belarus. Vi anerkender den hviderussiske regerings og oppositions bestræbelser på at indlede en konstruktiv dialog, der skal føre til enighed om acceptable betingelser for frie og ligelige valg og dermed en genindførelse af retssamfundet.
Kommissionen er dog fortsat bekymret over Belarus' håndtering af menneskerettighederne og især over politiske personers, senest Victor Gonchars, forsvinden. EU's formandskab har officielt anmodet de hviderussiske myndigheder om at gøre alt, hvad de kan, for at finde Victor Gonchar og sørge for hans sikkerhed. Dette skete den 24. september.
Denne udvikling kan meget vel true enigheden mellem regeringen og oppositionen inden for rammerne af deres nyindledte dialog. Om få dage vedtager Kommissionen det civile samfundsudviklingsprogram, Tacis, i den let ændrede udgave, som der uformelt blev truffet aftale med de hviderussiske myndigheder om i juni. Dokumentet forelægges derefter officielt de hviderussiske myndigheder til godkendelse. Vi går ud fra, at de hviderussiske myndigheder stadig vil tilslutte sig programmet. Det vil betyde, at vi har opfyldt en vigtig politisk betingelse, der blev opstillet af EU i april. Kun ved opfyldelse af EU's politiske betingelser kan en gradvis normalisering af forholdet mellem EU og Belarus opnås. De vigtigste betingelser vedrører menneskerettighederne samt fri adgang til medierne, stop for chikane mod oppositionen, en konstruktiv dialog mellem opposition og regering og tilslutning til det civile samfundsudviklingsprogram, Tacis.
Om forslagene til beslutning om mishandling af romanierne og serberne i Kosovo har jeg følgende bemærkninger: Kommissionen deler fuldt ud den bekymring, som kommer til udtryk i beslutningsforslagene. Kommissionen og EU har fra begyndelsen klart fordømt alle former for etnisk vold fra alle sider. Den vold, som udøves nu mod serberne og romanierne, er lige så uacceptabel som den, der blev udøvet mod kosovoerne indtil for nogle måneder siden.
Kommissionen fortsætter gennem sine hjælpeprogrammer på demokratiserings- og menneskerettighedsområdet med at fremme tillidsskabende foranstaltninger og dialog mellem de forskellige samfund. Det gjorde vi allerede inden konflikten, men desværre uden tilstrækkeligt held, og det er stadig her under de ændrede forhold et af vores hovedkriterier, når vi udvælger projekter.
Endvidere yder Kommissionen gennem ECHO humanitær bistand til fordel for ofrene for Kosovo-krisen, herunder det serbiske mindretal og romanierne. Vi støtter fuldt ud KFOR's bestræbelser på at opretholde lov og orden i Kosovo og beskytte alle borgere. Vi støtter fuldt ud UNMIK's bestræbelser på at etablere en velfungerende civil forvaltning, der skal overtage KFOR's kontrolfunktioner, og skabe et fredeligt, multietnisk samfund, som kan gå i gang med at genopbygge Kosovo og dets samfund.
UNMIK har anmodet Kommissionen om støtte til Kosovos beskyttelseskorps. Medlemsstaterne vil i de følgende uger tage stilling til Kommissionens programforslag herom.
Vi opfordrer alle andre i og uden for Kosovo til også at arbejde for disse mål og støtte UNMIK og KFOR i deres bestræbelser på at nå dem. Vi modsætter os også en opdeling af Kosovo i kantoner. Kosovo skal blive et multietnisk samfund uden skel eller diskrimination af etniske eller andre årsager.

Thors
Hr. formand, jeg spekulerer på, om Kommissionen kan støtte mit forslag om, at EU skulle indkalde til et møde med OSCE's repræsentanter for at få en særlig diskussion netop om romaniernes situation med alle, som er involverede på stedet. Jeg appellerer til kommissæren om, at han i det mindste viderebringer budskabet til sine kolleger og til hr. Hombach.

Nielson
Jeg skal viderebringe Deres ønske om et sådant møde, men jeg vil også tilføje, at den eksisterende organisationsstruktur er meget omfattende og kompleks. De fleste af de problemer, vi står over for, hører naturligt ind et eller andet sted inden for de rammer, der er opstillet for organisation af støtte og genopbygning af samfundet i Kosovo. Så emnet skal nok dukke op et eller andet sted, men jeg skal viderebringe Deres ønske til dem.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 11.30.

Flyulykke i Ustica
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B5-0138/1999 af Muscardini for UEN-gruppen om flyulykken i Ustica;
B5-0148/1999 af Procacci og Haarder for ELDR-gruppen om flyulykken i Ustica (Italien) den 27. juni 1980;
B5-0156/1999 af Barón Crespo m.fl. for PSE-gruppen om flyulykken i Ustica;
B5-0160/1999 af Di Lello Finuoli og Manisco for GUE/NGL-gruppen om nedskydningen i Ustica den 27. juni 1980;
B5-0162/1999 af Celli m.fl. for Verts/ALE-gruppen om flyulykken i Ustica den 27. juni 1980;
B5-0176/1999 af Bodrato og Grossetête for PPE-gruppen om flyulykken i Ustica.

Angelilli
Hr. formand, ærede kolleger, det er i sandhed meget vigtigt, at der i dag finder en forhandling sted her i Parlamentet om Ustica-katastrofen. Og det vil navnlig være vigtigt, hvis det lykkes Parlamentet at spille en passende og konkret politisk rolle med henblik på at bidrage til opklaringen af denne mystiske sag og på at yde retfærdighed til de 81 ofre og deres familier, som i over 19 år har ventet på at få at vide, hvad der skete, hvorfor det skete, og hvem der er ansvarlige. Som jeg sagde, er der gået over 19 år, og det italienske retsvæsen har foretaget adskillige undersøgelser, men heller ikke den seneste undersøgelse, der blev iværksat af dommer Priore, gav nogle virkeligt tilfredsstillende svar, selvom den var meget påskønnelsesværdig. Var det et missil, der blev sendt af sted under en luftduel, som ødelagde flyet, eller var det en bombe, der var placeret inden i flyet? Desværre er mange - alt for mange - beviser blevet hemmeligholdt eller ødelagt, og det ville være for overfladisk og enkelt blot at give de øverste i militæret ansvaret for denne tragedie - de udfører jo principielt kun nogle ordrer. Det egentlige ansvar ligger tydeligvis et andet sted, især hos datidens italienske politikere og højtstående regeringsrepræsentanter.
Hvilke ubehagelige sandheder og hvilke politiske udnyttelser er blevet dækket ind under statshemmeligheden? Der er faktisk rigtigt mange spørgsmål uden svar, når det gælder de komplekse internationale begivenheder i de år. På den ene side var verdens supermagter - USA og USSR - tæt på et diplomatisk brud, og på den anden side oplevede man en gradvis forværrelse af forholdet mellem NATO og visse muslimske lande, navnlig Libyen, mens det i Italien især var den yderste venstrefløj, der konstant satte spørgsmålstegn ved Italiens deltagelse i NATO. Og endelig, hvilken forbindelse er der mellem Ustica-katastrofen og den katastrofe, der skete ca. en måned senere på stationen i Bologna?
Vi har netop indgivet et beslutningsforslag for at understrege vigtigheden af disse faktorer, der til gengæld overhovedet ikke er nævnt i det fælles beslutningsforslag. Selvom vi mener, at det fælles beslutningsforslag i alt for høj grad bygger på teorien om et luftmissil i stedet for teorien om en bombe placeret i flyet, og selvom vi er af den opfattelse, at samme forslag er alt for venligt og diplomatisk over for de politiske myndigheder i Italien, er vi dog enige i, at det er nødvendigt endelig at anmode alle EU-landene om at samarbejde for at stille det til rådighed, der er nødvendigt for en hensigtsmæssig og tilstrækkelig uddybelse af undersøgelserne, så man kan finde ud af, hvem der forårsagede denne absurde katastrofe, hvem der var bagmændene, og hvad grunden var.

Procacci
Hr. formand, Ustica-spørgsmålet er et af de sorteste kapitler i ikke blot italiensk, men efter min mening også - og ikke mindst - europæisk histories retssager. Man har i de 19 år stået over for talrige uventede vendinger i sagen, når det gælder om at opklare den sandhed, som ikke kommer frem, hvilket tilsyneladende også skyldes, at der er nogle, som har interesse i at forhindre, at dette sker, hvorved ofrenes familiers legitime rettigheder trædes under fode, og der lades hånt om vores demokratiers grundprincipper.
Vi ønsker hverken at give en politisk fortolkning eller at tillade, at hvem som helst kan udnytte en tragedie, der har medført så meget smerte. Lad os overlade det til retsvæsenet at opklare den sandhed, som alle har ret til at få at vide, ikke kun ofrenes familie. Jeg ved ikke, om der ud over de resultater, det italienske retsvæsen er nået frem til for nylig, i fremtiden bliver fremsat nogle andre teorier, sådan som Ustica-retssagen desværre har vænnet os til at se, men vi står i dag over for en afgørelse, hvor der tages højde for teorien om en konkurrence mellem forskellige landes fly i ulykken den 27. juni 1980. Det er således nødvendigt, at Parlamentet kraftigt anmoder medlemsstaterne og USA om at samarbejde for at få sandheden opklaret.
Det er helt sikkert et plus for vores institution at fremme en aktion, der tager sigte på at varetage ...
(Formanden afbrød taleren)

Imbeni
Hr. formand, som De kan se, er det praktisk taget næsten kun parlamentsmedlemmer, der er valgt i Italien, som taler her, og det er meget sigende, at det forholder sig sådan. Flere kolleger fra andre lande har spurgt mig om, hvad Ustica er, og hvorfor sagen er uopsættelig. Det er et spørgsmål - eller rettere to spørgsmål - som er helt legitime. Ustica er som bekendt - og det er der måske mange, som ved - en lille sydligt beliggende ø i Det Tyrrhenske Hav. Men hvorfor er sagen uopsættelig? Det er en uopsættelighed, der ikke er opstået på grund af noget, som har fundet sted nu, men på grund af noget alvorligt, der fandt sted for næsten 20 år siden. Og uopsætteligheden skyldes, at en stedfortrædende italiensk offentlig anklager har afsagt en kendelse, hvoraf det fremgår, at højtstående luftfartsmyndigheder har et alvorligt ansvar for at have dækket over, tiet om og ikke medvirket til at sige det, de vidste, så man kunne opklare den begivenhed, der fandt sted for næsten 20 år siden.
Hvad var det, der skete? Et fly, som kom fra min hjemby, Bologna, og var to timer forsinket, nåede aldrig frem til sit bestemmelsessted, nemlig Palermo. Man siger - og det er der flere, som mener - at det blev ramt af et missil under en krigsøvelse, der udspillede sig i nærheden af dette fly. Straks efter, i de følgende dage, i de følgende uger og i de følgende år fandt der en udsædvanlig kriminel indsats sted for at skjule beviserne, tie og sørge for, at man ikke fik sandheden at vide.
Hvorfor har man iværksat hele denne aktivitet? Fordi det er nødvendigt, at vi i dag tager dette emne op igen, mens det italienske retsvæsen i sit forløb er nået til den sidste og måske også for sene etape. Vi anmoder om, at medlemsstaterne - for det siges, at der måske var fly fra medlemsstaterne eller NATO, som deltog i denne krigsøvelse - bidrager med den information, som der ikke længere er nogen grund til at tilbageholde, skjule eller hemmeligholde, så sagen virkeligt bliver opklaret, og så hele sandheden kommer frem. Når alt kommer til alt, er der 81 ofres familiemedlemmer, som ikke beder om andet end at få sandheden at vide og om, at man yder dem retfærdighed. Jeg tror, at det er en tjeneste, man gør hele Europas demokrati, og at det ikke bare er en intern sag for Italien.

Di Lello Finuoli
Hr. formand, om natten den 27. juni 1980 ud for Ustica mistede 81 fredelige europæiske borgere, der fløj fra Bologna til Palermo, livet i en militæraktion, som det civile rutefly, de befandt sig i, blev inddraget i. Allerede et par minutter efter katastrofen begyndte militæret og efterretningstjenesterne i de lande, der var med i militæraktionen - først og fremmest italienerne - at iværksætte en meget omfattende og skandaløs aktion med at skjule om ikke ødelægge beviserne for at forhindre retsmyndighederne i at konstatere, hvad der virkeligt var sket på himlen over Ustica.
Den Europæiske Union og dets Parlament har den institutionelle opgave at forsvare de europæiske borgeres interesser og ikke de enkelte regeringers, NATO's eller USA's interesser. De europæiske borgere, og med dem de 81 europæiske familier til ofrene fra Ustica, har ret til at forlange hele vores støtte, for at retfærdigheden skal ske fyldest. Det er således vores pligt at anmode om, at der lægges et stærkt pres på de stater, der var inddraget i katastrofen, så de kommer frem med alt det, de ved. Det er også af allerstørste interesse for os, for det er den eneste måde, hvorpå man kan forhindre, at der igen sker noget sådant på Europas himmel, og ikke kun på Europas. I de næste fem år skal vi i gang med at indføre et fælles område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. At opklare sandheden om Ustica-katastrofen ville være det første vigtige skridt i den retning.

Messner
Hr. formand, ærede kolleger, Ustica-tragedien - med over 80 døde, næsten 20 års undersøgelser og mere end 15 ofre i tilknytning til denne tragedie, under eller efter undersøgelserne - bør få os til at tænke over tre vigtige punkter, nemlig gennemsigtigheden, ansvaret og en vis type militærmagts - og ikke kun militærmagts - arrogance. For at man måske bedre kan forstå denne tragedie, vil jeg også nævne den tragedie, der fandt sted på Cermis i Dolomitterne, hvor et amerikansk militærfly skar kablerne over på en svævebane. 20 mennesker faldt ned med svævebanen og døde. I det tilfælde ved vi, hvad der skete, eftersom man havde set flyet, men hidtil ligger det heller ikke for Cermis-tragediens vedkommende helt klart, hvem der havde ansvaret.
Jeg spørger for det første mig selv, om Italien - selvom det er strategisk vigtigt i Europa - er det ideelle sted at foretage forsøg, test eller øvelser med krigsformål eller militære formål. Nevada-ørkenen er efter min mening meget mere velegnet, da Italien er for tæt befolket. Det skal desuden siges, at ofrenes familie har ret til at få at vide, hvorfor, hvordan og hvornår deres børn, forældre eller familiemedlemmer døde, og derfor er det ikke kun dem, men også os, der anmoder om hjælp og om fuldstændig gennemsigtighed. Regeringerne i Italien, Frankrig, Storbritannien og USA samt FN's generalsekretær skal bidrage til at kaste lyse over disse tragedier, navnlig Ustica-tragedien.

Bodrato
Hr. formand, efter næsten 20 år og på trods af indsatsen fra Italiens retsvæsen og ofrenes familiers sammenslutning kender vi stadig ikke sandheden om Ustica-tragedien, en tragedie, der ramte den italienske offentlighed, men også den bredere europæiske offentlighed. Undersøgelserne blev vanskeliggjort af nogle landes tilbageholdenhed og manglende samarbejdsvilje, også EU-lande og det NATO, som sørgede for Europas sikkerhed i de år. Den mystik, der stadig omgærder denne katastrofe, er endt med at kaste en alvorlig mistanke på Italiens demokrati og uafhængighed. I en afgørelse fra det italienske retsvæsen har man nu opstillet forskellige teorier om militærøvelser langs den samme rute, som det DC 9-fly fløj, der styrtede i Middelhavet den aften. Der er således et problem med gennemsigtigheden. Gennemsigtigheden er en værdi, som vores Parlament lagde vægt på i de første uger af sin aktivitet, og offentligheden har ret til at have tillid til de politiske institutioner og ligeledes til de militære. Derfor er det efter vores mening rimeligt, at Europa-Parlamentet beder medlemsstaterne, som kan bidrage til opklaringen af sandheden, om at give retvæsenet hele den dokumentation, der er nødvendig for at kunne foretage en endelig placering af ansvaret. Dette er den moralske og politiske betydning af det fælles beslutningsforslag, og det er årsagen til dets uopsættelighed.

Zappalà
Hr. formand, ærede kolleger, i 1980 fandt der en begivenhed sted i Italien, som på grund af sit omfang og antallet af ofre kan betegnes som en katastrofe. Sådan som det er typisk for Italiens retsvæsen, har man mere end 19 år senere stadig ikke kunnet sige noget med sikkerhed. I to årtier - hvilket også blev fremhævet i indlæggene af talerne før mig - har der med hensyn til en meget alvorlig sag hersket uklarhed og tvivl omkring militærkorps, institutioner, regeringer og nationer. Den manglende sikkerhed giver grobund for forudfattede meninger og overfladiske domme. Ofrene, deres familier og hele det internationale samfund har ret til at få sandheden at vide, ikke om 20 år mere eller derover, men så hurtigt som muligt. Parlamentet bør tvinge alle de berørte stater og de enkelte institutioner til at afslutte dette kapitel, som er et af de mange italienske mysterier, hvor sandheden ikke kommer frem, og som uden tvivl har rødder og medskyldige højt oppe. Det italienske og det internationale samfund vil være taknemmelige over for Parlamentet, og de vil igen få tillid til institutionerne, også i mindet om alle de uskyldige ofre.

Musotto
Hr. formand, forhandlingen her i Parlamentet i dag er også en lejlighed til at fremhæve den meget alvorlige og uberettigede forsinkelse, hvormed der kommer en afgørelse fra retsvæsenet efter 20 års undersøgelser. Denne forsinkelse har været en dyb krænkelse for det store ønske om sandhed ikke blot fra ofrenes familie, men fra hele samfund, der har været berørt af denne tragiske hændelse. Jeg er selvfølgelig enig i opfordringen til de lande, der skulle være inddraget i sagen, om at samarbejde for at få opklaret sandheden, og jeg anmoder ligeledes om, at Europa-Parlamentet ikke glemmer denne sag i det vanskeligste øjeblik, nemlig den offentlige debat, så sandheden kan komme frem, og at det således via sine repræsentanter og organer fortsat sørger for, at sandheden opklares, og at der endelig kommer til at ske retfærdighed i denne sag, sådan som hele det italienske og europæiske samfund beder om.

Sbarbati
Hr. formand, vi går ind for, at denne forhandling finder sted på europæisk plan, for vi mener, at Ustica-spørgsmålet - med sine dødsofre og med de talrige polemikker, der fortsat har været i vores land, men også på internationalt plan - fortjener at blive opklaret, og en sådan opklaring skal finde sted.
Hvis vi alle ønsker at være europæiske borgere, og hvis vi ønsker en fælles skæbne, må vi tænke på, at dette ikke blot er et italiensk problem, men at det også bliver et problem for det internationale samfund, og det skal undersøges og løses på dette plan. Vi anmoder om, at de militære aktiviteter endelig og på en gennemsigtig måde også bliver koordineret med de civile aktiviteter. Det er den gennemsigtighed, som borgerne beder om, det er den retfærdighed, vi ønsker, og det er den retfærdighedsfølelse, som netop ønskes af borgerne, af de personer, der har haft denne store sorg, og af hele det internationale samfund. Vi anmoder således om, at der bliver et seriøst samarbejde mellem politiske og militære aktiviteter. Vi anmoder om, at retfærdigheden kommer til at ske fyldest. Ligesom Cermis ikke kun var et italiensk spørgsmål, men blev behandlet på internationalt plan, fortjener Ustica-spørgsmålet også at blive det. Det fortjener at blive opklaret, og det fortjener vores respekt, også med hensyn til det, retsvæsenet foretager sig. Retsvæsenet skal nå til bunds i denne sag, når det gælder om at finde ud af, hvem der har ansvaret, og placere det der, hvor det skal placeres.

Nielson
Kommissionen beklager dybt denne tragedie og håber, at de italienske myndigheders undersøgelser kan gennemføres på en objektiv og gennemsigtig måde. Kommissionen deler de ærede medlemmers bekymring og opfordrer medlemsstaterne til at samarbejde med de italienske myndigheder om at samle alle eksisterende spor, der kan medvirke til at opklare årsagen til katastrofen.
Med hensyn til sikkerhedsreglerne for militær lufttrafik minder Kommissionen om, at Fællesskabet på nuværende tidspunkt ikke har beføjelser på dette område. Det er op til medlemsstaterne at træffe de nødvendige foranstaltninger. Kommissionen er dog udmærket klar over, at kernen i sikkerhedsproblemerne kan ligge i, at luftrummet udnyttes samtidig af mange brugere, både civile og militære, hvilket allerede til dels er skyld i forsinkelser og for stor lufttrafiktæthed. Derfor har Kommissionen tidligere i sin hvidbog om bedre udnyttelse af luftrummet over Europa slået til lyd for, at udnyttelsen af det europæiske luftrum i alle aspekter bør forvaltes centralt af en stærk, international organisation. Kommissionen mente desuden, at det var bedre at betro EUROCONTROL denne opgave frem for et fællesskabsorgan, da det måske er lettere for de nationale regeringer at affinde sig med, at EUROCONTROL spiller en sådan rolle i forbindelse med den militære luftrumsudnyttelse.
På Rådets anmodning er Kommissionen ved at udarbejde en meddelelse om lufttrafikforsinkelser og for stor lufttrafiktæthed, og Kommissionen vil med sikkerhed vende tilbage til dette emne og foreslå initiativer vedrørende luftrumsforvaltning.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 11.30.

Atomulykke i Japan
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B5-0141/1999 af Maaten m.fl. for ELDR-gruppen om nylige ulykker i atomanlæg og forsendelser af farlige stoffer;
B5-0150/1999 af McNally for PSE-gruppen om ulykken på atomanlægget i Tokaimura i Japan;
B5-0161/1999 af Papayannakis m.fl. for GUE/NGL-gruppen om atomulykken i Japan;
B5-0165/1999 af Ahern m.fl. for Verts/ALE-gruppen om den alvorlige atomulykke i Japan og MOX-forsendelser;
B5-0171/1999 af Grossetête m.fl. for PPE-gruppen om atomulykken i Tokaimura, Japan.

McNally
Alle ulykker er tragiske for den enkelte, og vi har naturligvis medfølelse med de ansatte, der blev ramt af ulykken på Tokaimura, deres familier og de 300.000 lokale, som måtte leve under alvorlig frygt og bekymring i mange dage.
Der sker ulykker inden for alle industrier, og vi har netop i denne uge været vidner til en frygtelig togulykke i Storbritannien. Men ulykker i atomanlæg, især kritikalitetsulykker, er de mest frygtede af alle. Selvom de af indlysende årsager forekommer sjældent, kan følgerne være yderst alvorlige for et meget stort antal mennesker. Derfor skal atomindustrien udvise endnu større forsigtighed end andre industrier. Den overlever ikke som industri, hvis ikke offentligheden tror på en stærkt indpodet og strengt håndhævet sikkerhedskultur. Denne kultur blev tydeligvis misligholdt i Tokaimura i denne uge. Der kommer en undersøgelse. Vi håber og forventer at få kendskab til resultatet af undersøgelsen, så vi kan udnytte erfaringerne fra ulykken alle de steder, hvor der udføres atomaktiviteter. Medarbejderne inden for atomindustrien forventer det, og det gør offentligheden bestemt også.
Atomaktiviteter kræver, at der udarbejdes nødplaner og udføres kontrol på stedet af uafhængige inspektører, og der skal tages højde for fejl og forsømmelser. Det koster penge, men det skal gøres. Alle anlæg i forsyningskæden er omfattet af sikkerhedskrav. Alle svage led er farlige. En omfattende undersøgelse og offentlig forklaring kræves af dem, der forståeligt nok er blevet foruroliget over denne meget alvorlige ulykke i Japan.

Olsson
Hr. formand, ulykken i Japan har endnu en gang mindet os om de uhørte risici, der er forbundet med kernekraft. Endnu en gang var det en menneskelig fejl, som forårsagede ulykken, men vi mennesker er nu engang indrettet således, at vi let begår fejl. Det er det, som er den store risiko i forbindelse med kernekraft.
MOX-eksporten fra Sellafield i Storbritannien gør både Storbritannien og EU til involverede parter i dette problem. Det gør, at jeg personligt kan tilslutte mig synspunkterne i de ændringsforslag, som De Grønne har fremsat. I Den Liberale Gruppe mener vi dog alligevel ikke, at de hører hjemme i denne sag. Derfor undlader vi at stemme.

Sjöstedt
Hr. formand, den aktuelle ulykke i Japan viser, at kernekraft aldrig kan være helt sikker. Selv i teknisk set veludviklede systemer spiller den såkaldt menneskelige faktor en afgørende rolle.
Den udarbejdede beslutning er god, selvom jeg gerne havde set, at den gik endnu længere i sin stillingtagen. Et eksempel herpå er punkt 9, eftersom det jo burde være en selvfølge, at man ikke har oparbejdningsaftaler med lande, som ikke opfylder de internationale standarder.
Som vi alle ved, er Japan et af verdens teknisk set mest veludviklede lande. Kernekraften og håndteringen af kernebrændsel er formentlig ikke mindre sikker hos dem end hos os. Det kan være værd at huske på, når vi gerne vil kritisere usikker kernekraft hos andre, men helst ikke vil gøre det hos os selv.
Det eneste, som er helt sikkert, er, at man aldrig kan være sikker på, at kernekraften er helt sikker.

Ahern
Hr. formand, de to medarbejdere, der blev udsat for kraftig stråling, og de 300.000 mennesker, som i rædsel var vidner til, at strålingsniveauet røg i vejret, har vores dybeste medfølelse.
Over hele verden hævder atommyndighederne, at en ulykke som den, der er sket i Japan, ikke kan ske andre steder. Forskellige procedurer vil sikre, at kædereaktionerne ikke starter. Men i Storbritannien har BNFL for nylig indrømmet, at sikkerhedskontroller i forbindelse med MOX-brændsel var forfalskede, mens myndighederne i Japan har fundet ud af, at anlægget i Tokaimura arbejdede ulovligt i fire år. Atomindustrien er helt klart ved at løbe løbsk.
PPE og PSE nægter at indrømme, at der er en forbindelse med BNFL's MOX-leverancer til Japan. Måske er det Tony Blairs forlængede arm, vi ser her, men forfalskning af sådanne oplysninger vedrører Europa. Der er en forbindelse - MOX-leverancer til Japan er underlagt EU's sikkerhedskontrol. Hvis der arbejdes ulovligt i begge ender af kæden, er vi ikke blot nødt til at standse alle MOX-leverancer, men også til at standse produktionen af MOX-brændsel.
Jeg må også sige, at vi er nødt til at holde op med at bebrejde medarbejderne, de medarbejdere, som nu er dødsdømt som følge af atomindustriens ulovlige og kriminelle aktiviteter. Vi har gang på gang fået at vide, at der føres streng kontrol, at ulykker ikke kan ske, og at systemerne ikke kan svigte, og når der så sker noget, får vi at vide, at det er medarbejdernes skyld. Det er ikke blot sårende, men også at føje spot til skade.
Det er på tide, at atomindustrien lukkes helt. Det er naturligvis vores holdning. Men er den seneste ulykke atomindustriens dødsrallen, eller skal der ske yderligere skrækindjagende ulykker, før vi lukker denne uhyggelige industri?

Karoutchi
Hr. formand, en atomkraftulykke fremkalder altid følelsesladede reaktioner, reaktioner som frygt eller endda irrationel rædsel. Det, der skete i Tjernobyl, har sat sine spor. Men i Tokaimura indrømmede de japanske myndigheder selv, at sikkerhedsprocedurerne - både i konverteringsanlægget og i anlæggene til brændstofsproduktion - ikke var blevet overholdt. Der er således desværre ikke tale om en hændelig ulykke.
Ud over vores sympati med og tanker til de familier, der er berørt af denne tragedie, hvilke erfaringer bør vi så gøre os i forbindelse med ulykken? Selvfølgelig er den første erfaring, vi bør uddrage, at det er tvingende nødvendigt, at de europæiske og nationale myndigheder i alle stater sørger for, at sikkerhedsprocedurerne overholdes. Den anden erfaring, som forekommer mig meget klar, er, at Den Internationale Atomenergiorganisation bør gribe ind oftere og ikke kun for at kontrollere bestemmelserne - for på dette punkt overdriver den - men også med henblik på det, den ikke gør i tilstrækkelig grad, det vil sige tage ud og kontrollere, at bestemmelserne rent faktisk gennemføres. I tilfældet med Tokaimura bør Den Internationale Atomenergiorganisation under alle omstændigheder anmode de japanske myndigheder om ikke at tillade genoptagelsen af oparbejdningsaktiviteter, før en omhyggelig undersøgelse er gennemført, og der er offentliggjort gennemsigtige konklusioner.
For os i Europa-Parlamentet forekommer det i hvert fald mere end nogen sinde nødvendigt, at Kommissionen inden for rammerne af sin EURATOM-kompetence yder hjælp til Japan i den nuværende situation, men også kræver af EURATOM's tjenester, at de udfører komplette analyser af samtlige officielle sikkerhedsbestemmelser i vores kraftværker og rundt om i kraftværkerne i Europa for at finde ud af, om alle sikkerhedsbetingelser overholdes, og om man bør tilføje nødprocedurer i tilfælde af beklagelige menneskelige forsømmelser, der, når alt kommer til alt - i hvert fald i de seneste år - har været værre end de hændelige ulykker, som pr. definition spreder rædsel.
Hr. formand, vi er for anvendelsen af atomenergi, og vi ved, at sikkerhedsregler og -betingelser i Den Europæiske Union er strengere og i højere grad overholdes. Vi har f.eks. fået at vide, at muligheden for at starte en kædereaktion på grund af forkert håndtering fra en medarbejder stort set er umulig i Europa. Men det var det, der skete i Tokaimura.
Vi ønsker at undgå to forhindringer, hr. formand. For det første en blind og betingelsesløs støtte uden kontrol til atomkraft. Men på den anden side ønsker vi også at undgå, at nogen overdriver: Manipulation med offentligheden for at sprede irrationel frygt og rædsel har været kendt i 1000 år. Tidligere fandtes den famøse frygt for år 1000. I dag er det frygten for år 2000, der nærmer sig. Nej, atomkraft har ikke dræbt - og vil ikke dræbe - mere end en klassisk energikilde som kul. Det er det, der fremgår af vores beslutning i dag.

Ford
To ulykker har optaget os inden for de sidste 10 dage. Den første var ulykken i Tokaimura, hvor omkring 45 mennesker kom til skade, og tre svæver mellem liv og død på hospitalet. Den anden var togulykken i London, der omfattede et tog med flere hundrede passagerer på vej fra hovedstaden til den region i England, som jeg repræsenterer, hvor 70 mennesker døde, og 200 blev kvæstet. Mine tanker går til ofrene og familierne til dem, som døde eller blev kvæstet i togulykken, men jeg må dog sige, at de to ulykker er meget forskellige. Ulykker i transportsystemer kan bringe flere hundrede mennesker i fare. En atomulykke kan desværre påvirke flere hundrede tusinde, måske endda millioner mennesker. Fru McNally anførte, at 300.000 mennesker var indespærret i deres hjem i Tokaimura i nærheden af Tokyo. Ulykken var tilsyneladende ikke så alvorlig som først antaget. Som tidligere japansk tjenestemand og som medlem af den japanske delegation gennem de sidste 15 år vil jeg dog gerne fastslå, at vi har stor medfølelse med ofrene for denne ulykke i Japan.
Jeg vil gerne slå tre ting fast rent politisk: For det første er det meget tydeligt, at menneskelig fejlen eller dumhed er vores faste følgesvend på alle aktivitetsområder. Vi kan ikke stole på den enkelte. I Tokaimura ser det ud til, at det enten var medarbejderne, der - med ledelsens aktive billigelse eller på grund af manglende håndhævelse af reglerne fra ledelsens side - brød regler, der var opstillet af hensyn til atomsikkerheden. Rygtet vil vide, at ledelsen rent faktisk havde fremstillet en ulovlig håndbog, der gav medarbejderne besked på at handle, som de gjorde. Da det japanske politi var så hurtigt til at gå ind i virksomheden, får vi måske mulighed for at konstatere, om det var tilfældet.
Hvis det var tilfældet, beviser det Nietzches påstand om, at vanvid sjældent forekommer hos den enkelte, men ofte i partier, grupper og organisationer, og det er derfor, vi har brug for individuel, uafhængig overvågning af, hvad der sker i atomanlæg. Vi har brug for nogen, som kan beskytte disse mennesker mod deres egen dumhed og deres egne fejl. For det andet er det tydeligt, at nødplanerne ikke er tilstrækkelige. For det tredje må vi sige, at japanerne bør tilbydes hjælp, hvis de beder om det.
Endelig har jeg to faktuelle rettelser: For det første fremgår det tydeligt af vores ændringsforslag nr. 6, at vi, når vi opfordrer til, at anlægget ikke åbnes igen, før der er udført en undersøgelse, taler om konverteringsanlægget og ikke oparbejdningsanlægget i Tokaimura, som er et andet anlæg, der ligger et andet sted og drives af en anden virksomhed ...
(Formanden afbrød taleren)

Maaten
Hr. formand, ulykken i Japan er naturligvis af mindst to grunde også noget, der angår os i Europa. For det første skaber ulykken usikkerhed med hensyn til atomsikkerheden. Japan har til hensigt at bygge 20 nye atomreaktorer i perioden frem til år 2010 og derved gøre sig meget afhængig af atomenergi. Derfor er den manglende information til den lokale befolkning og resten af verden uacceptabel. Det er også uacceptabelt, at IAEA ikke involveres i undersøgelsen. Det burde være en international selvfølge at tilkalde IAEA ved sådanne ulykker.
For det andet sendes der MOX-brændstof fra Europa, Cherbourg og Sellafield til Japan. Helt bortset fra de problemer, der kan forekomme på åbent hav, har British Nuclear Fuel indrømmet, at sikkerhedsoplysningerne for MOX-forsendelser er forfalskede. Det er selvfølgelig heller ikke i orden, og det er lige så lidt acceptabelt. Jeg vil til sin tid gerne have, at Kommissionen oplyser, hvilke EU-regler der gælder disse forsendelser.

Papayannakis
Hr. formand, jeg vil gerne stille Kommissionen nogle spørgsmål.
Jeg mener, at ulykken i Japan for det første har vist os, at atomenergi ikke er sikker. Hvornår afgøres størrelsen af sikkerhed? Hvor mange var ofrene, da ulykken skete i Tjernobyl? Hvor mange er de i dag næsten 10 år efter? Sikkerheden bliver ikke afgjort for øjeblikket. En atomulykke er ikke det samme som en togulykke. Følgerne går langt dybere og videre, og de er ikke nemme at ændre.
For det andet hvor billig er atomenergi, hr. kommissær? Betaler atomindustrien de oprindelige omkostninger til forskning og udvikling, som hæren har betalt, det vil sige skatteyderne? Betaler atomindustrien ulykkesomkostningerne i videre områder, i bredere dele af befolkningen? For hvis den ikke betaler disse omkostninger, så er den jo ganske billig.
Derfor er jeg af den mening, at vi skal vende bladet, at vi skal ændre politik. De ønsker flere årtier for at lukke atomkraftværkerne. Lad os drage nytte af denne tid til at forberede de andre energikilder, som vi også forhandler her, og lad os afskrække fra at lave nye atomkraftværker, og det i områder, som ikke engang frembyder Japans sikkerhedsvilkår, sådan som de er under forberedelse i Tyrkiet i Akuju eller i Thrakien. Med hvilken frækhed kan vi tilskynde til sådanne farlige investeringer?

Kronberger
Hr. formand, når vi i de senere år har talt om udnyttelse af atomenergi til fremstilling af elektricitet, har vi igen og igen henvist til de risikable østreaktorer af russisk konstruktion. Selv erklærede atommodstandere har skelnet mellem de relativt sikre reaktorer i Vesten og de andre reaktorer. Japanerne har sagt det samme, som europæerne gør i dag, nemlig at deres reaktorer er sikre, og at der ikke kan opstå nogen kædereaktioner. Kendsgerningerne er anderledes.
I dag, efter de to alvorlige ulykker, den ene i Japan, den anden i Sydkorea, må vi erkende, at denne differentiering mellem meget risikable atomreaktorer og angiveligt risikofrie atomreaktorer var en alvorlig strategisk fejl. Alle atomreaktorer er risikable, for slet ikke at tale om den kendsgerning, at deponeringen ikke er sikret i noget område.
I betragtning af, at sådanne atomulykker ikke stopper ved statsgrænserne, ville det nu være på tide at fortælle tiltrædelseskandidaterne til Den Europæiske Union, at de, hvis de fortsætter deres risikable atompolitik - jeg tænker her på Temelin, på Krsko, på Bohunice og på Mochovce - truer hele Den Europæiske Union hermed, at en tiltrædelse hverken kan eller må komme på tale under disse omstændigheder.

Malliori
Hr. formand, ærede medlemmer, endnu en gang står vi over for en meningsløs katastrofe ude af stand til at gribe ind. Den atomulykke, der skete den 30. september på et privat atomanlæg i Japan, har endnu en gang vist, at det er farligt at anvende atomkraft, og at det er en nødvendig betingelse at udarbejde strenge sikkerhedsforskrifter.
Det gør sandelig indtryk, at der i et land, hvor der allerede findes 51 reaktorer, og hvor man har planlagt at bygge 20 mere, ikke findes nogen viden eller erfaring, der er kompetent til at tackle sådanne hændelser. Tretten år efter den bibelske katastrofe i Tjernobyl gentager historien sig desværre som et mareridt. I nær fremtid skal vi igen begræde uskyldige ofre. Og alligevel fortsætter atomindustrien med at konsolidere sig, i stedet for at blive fortrængt fra det globale energimarked af miljømæssige og økonomiske grunde.
Emnet er kritisk, og den offentlige mening er ret følsom. Europa-Parlamentet, der repræsenterer den offentlige mening i Europa, har pligt til at opfatte budskaberne og bør tage stilling til dem. Målsætningen om en bæredygtig udvikling, som er indeholdt i Amsterdam-traktaten, fører os igen ud i en dyb uro og dybe tanker om, hvad det er, vi laver. En orientering mod blide og vedvarende former for energi fremstår mere og mere som den eneste løsning på det senindustrielle samfunds energiproblem.

Nielson
Kommissionen deler Europa-Parlamentets og andres bekymring over ulykken i uranforarbejdningsanlægget i Japan. At en ulykke som denne kunne ske i et teknologisk udviklet land som Japan understreger atter en gang, at atomsikkerhed kræver stor og konstant årvågenhed overalt.
En anden ting, der giver anledning til stor bekymring, er, at de ansatte på et anlæg, hvor der håndteres så farlige materialer, var i stand til at blande sig i eller omgå de procedurer, der skulle forebygge sådanne ulykker. Dette understreger især spørgsmålet om anlæggets generelle sikkerhedskultur og personalets uddannelse samt vigtigheden af hurtig oplysning.
Kommissionen har allerede bedt de japanske myndigheder om detaljerede oplysninger om ulykken og dens årsager. Myndighederne har iværksat en undersøgelse. Undersøgelsen vil uden tvivl komme ind på emner som regulering, sikkerhedsprocedurer, overvågning og undervisning af personale. Kommissionen vil studere rapporten om undersøgelsen meget nøje for at se, om Europa kan tage ved lære af ulykken. De europæiske nødprocedurer vil senere blive revideret i lyset heraf.
Dårlig sikkerhedsstyring kombineret med mangelfuld undervisning eller dårligt uddannet personale har tilsyneladende været en vigtig faktor i denne ulykke som i mange andre. I Den Europæiske Union skal medlemsstaternes nationale myndigheder kræve, at virksomheder oplyser udsatte medarbejdere og lærlinge om den sundhedsrisiko, som deres arbejde indebærer, og undervise dem i at beskytte sig mod stråling.
Kommissionen vil forhøre sig hos medlemsstaterne om deres nyeste bestemmelser vedrørende beskyttelse mod stråling og undervisning af personale. Kommissionen vil også undersøge niveauet af atomsikkerhedsundervisningen for de ansatte i de forskellige typer atomanlæg i Den Europæiske Union.
Undersøgelser af sikkerhedskulturen i atomsektoren er allerede omfattet af forsknings- og uddannelsesdelen af Fællesskabets femte rammeprogram. Undersøgelser af atomreaktorsikkerheden er også omfattet af programmet, dog med færre midler end tidligere. Kommissionen vil reagere positivt på enhver anmodning om bistand fra de japanske myndigheder til at kontrollere eller undersøge følgerne af ulykken. Kommissionens tjenestegrene vil fortsat være i tæt kontakt med Den Internationale Atomenergiorganisation, IAEA, med henblik på at udveksle oplysninger og analyser og om nødvendigt yde støtte til opfølgningsaktiviteter.
De spørgsmål i beslutningsforslagene, der vedrører fremstilling, transport og anvendelse af MOX-brændsel, har intet at gøre med ulykken i Tokaimura-anlægget. Spørgsmålene vedrørende kontrol af brændsel i MOX-anlægget i Sellafield hører under de nationale myndigheder og er indberettet til det britiske atomanlægsinspektorat. Der var ikke tale om, at noget af materialet ikke blev sikkerhedskontrolleret. Transport af MOX-brændsel sker under de nationale myndigheders kontrol i oprindelses- og destinationslandet under behørigt hensyn til den relevante fællesskabslovgivning og IAEA's standarder. Da det MOX-brændsel, der sendes til Japan, er klar til brug i atomreaktorerne uden yderligere forarbejdning, passerer det ikke gennem Tokaimura-anlægget. Hvad angår anvendelsen af MOX-brændsel i atomanlæg, er det en beslutning, som tages af det enkelte elektricitetsværk efter at have indhentet tilladelse fra de nationale sikkerhedsmyndigheder.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted om et øjeblik.
Formanden. Debatten om aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning er afsluttet.
(Mødet udsat kl. 11.25 og genoptaget kl. 11.30)

AFSTEMNING
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er afstemningen om aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning.

Posselt
Hr. formand, en bemærkning til forretningsordenen. Ved aktuelle og uopsættelige debatter er der jo det særlige, at de er uopsættelige, og normalt modtager vi fredag formiddag sammen med protokollen de tekster, der er stemt om og ændret. Jeg vil spørge Dem, om vi kan få disse tekster her i Strasbourg i morgen formiddag, for så vil jeg hente dem, eller kan man få dem allerede i eftermiddag?

Formanden
I øjeblikket kan jeg kun love, at teksterne vil foreligge elektronisk i eftermiddag.
Beslutningsforslag (B5-0188/1999) for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om klimaændringer: forberedelser til gennemførelse af Kyoto-konventionen
(Forslaget til beslutning vedtoges)
Stemmeforklaringer

Kauppi
I henhold til definitionen i Kyoto-konventionen kan kun skove, der er plantet i ikkeskovbeplantede områder efter 1990, siges at være kulstofabsorberende. Efter denne beregningsmetode er kun 1-3% af de europæiske skove omfattet. Den nuværende definition af 'kulstofabsorberende' skove passer ikke til den europæiske skovfornyelsespraksis. Jeg mener, at dette er af største betydning. Hvis vi virkelig vil bekæmpe klimaændringerne og ikke blot udarbejde foranstaltninger, som ikke har noget at gøre med miljøet, bør vi acceptere skovenes samlede kulstofbeholdning som kulstofabsorption.

Fitzsimons
Det kræver fuldt samarbejde fra alle medlemsstater i Den Europæiske Union, hvis vi skal have fuld gennemslagskraft med hensyn til at reducere de drivhusgasemissioner, som for tiden spiller sådan en destruktiv rolle i vores globale miljø. Vi skylder de fremtidige generationer, at vi tager de langsigtede følger af ukontrollerede CO2-emissioner og deres indvirkning på miljøet alvorligt.
Jeg er glad for, at EU's miljøministre er blevet enige om at reducere EU's emission af seks drivhusgasser med 8% fra år 2008 til år 2012. Ifølge de aftalte tal må Irland kun øge emissionerne med 13% i forhold til tallene fra 1990. Europa-Parlamentet har også arbejdet hårdt på at gennemføre lovgivning, som reducerer anvendelsen af CO2-gasser. EU's nye direktiv om begrænsning af forurenende stoffer forpligter f.eks. olieselskaber til at skrive under på, at svovlindholdet i benzin nedskæres til en tredjedel, og at svovlindholdet i diesel nedskæres til en syvendedel inden år 2005.
Hvis de generelle sociale, menneskelige og miljømæssige fordele ved ren luft skal sikres, skal de standarder, som er fastlagt i EU's nyere direktiv om emissioner fra køretøjer og brændstofkvalitet, overholdes nøje. Det kræver størst muligt samarbejde mellem EU-medlemsstaternes regeringer og alle berørte organer, så en reduktion af CO2-anvendelsen bliver en realitet.
Jeg glæder mig over forhandlingerne i Europa-Parlamentet i denne uge om anvendelsen af alternativ energi. Den irske regering har udarbejdet en grønbog om bæredygtig energi, som vil få særstatus i vores nationale udviklingsplan for perioden 2000-2006. I denne grønbog diskuteres rammen for reduktion af CO2-emissioner inden for alle sektorer i samfundet. Der skal afsættes flere midler til alternative energikilder, og det forventes også, at der i fremtiden vil ske et skift fra faste brændstoffer og olie til naturgas og vedvarende energikilder og elproduktion.
I denne plan foreslås også foranstaltninger, der er rettet mod forskellige forbrugersektorer og sigter mod at forbedre energibevidstheden inden for områder som køb af husholdningsapparater, energiforbrug i hjemmet, bygningsinstallationer, varmeanlæg, energistyring i industrien, servicesektoren og den offentlige sektor. Jeg vil gerne understrege, at offentliggørelsen af grønbogen om bæredygtig energi i Irland skal ses som et positivt bidrag til debatten om, hvordan vi imødegår truslen fra klimaændringerne inden for energisektoren.

Helmer
I dette beslutningsforslag opfordres bl.a. til en afgift på petroleum og en kilometerafgift for biler. Jeg mener, at disse foranstaltninger er skadelige og overflødige i sig selv, og jeg er under alle omstændigheder principielt imod, at der indføres afgifter på europæisk plan. Jeg understreger, at finanspolitik er et anliggende, der udelukkende hører under den enkelte medlemsstat.
I lyset af min politiske gruppes holdning på dette område føler jeg mig ikke i stand til at modsætte mig beslutningsforslaget direkte, og jeg undlader derfor at stemme.

Lienemann
Jeg stemmer for denne betænkning, fordi Den Europæiske Union hurtigt skal træffe konkrete beslutninger til bekæmpelse af drivhuseffekten.
Men "fleksibilitetsmekanismerne", der omtales i punkt G, mener jeg, er uacceptable, idet hele princippet om at oprette et marked for retten til at forurene er skandaløst.
Således er "forureningsrettigheder" ikke til salg, og de rigeste må ikke kunne betale eller handle sig fra at gøre alt, hvad der er muligt, for at overholde den fælles lov. Det er dem, der burde have størst mulighed for at overholde de nødvendige krav med henblik på at forbedre miljøet.
Man må gøre alt for, at alle aktører reducerer deres forurening til et minimum og for at sikre, at en fastsat minimumsindsats udføres af alle.
Markedsreguleringen må ikke erstatte kravet om lige rettigheder og forpligtelser for alle. Det er et stort samfundsmæssigt valg, der er grundlæggende for den europæiske identitet. Men også på dette område giver vi amerikanske og liberale opfattelser store indrømmelser på trods af, at disse har vist deres manglende effektivitet med hensyn til at beskytte planeten og deres uretfærdige effekt.
Europa kunne ikke forhindre udarbejdelsen af dette princip i Kyoto, men vi er på ingen måde forpligtet til at iværksætte det selv.
Jeg håber, at Europa kan modstå dette.

Schmidt
Jeg vil gerne afgive følgende stemmeforklaring. Jeg kunne ikke stemme for beslutningen om klimaforandringer og opfølgning på Kyoto-konferencen i sin helhed af følgende grunde:
I beslutningen står der ingenting om, hvilke klimamæssige konsekvenser en ufornuftig afvikling af kernekraften har. I mit hjemland, Sverige, har Rigsdagen besluttet at afvikle kernekraften ved at lukke et yderst driftssikkert kraftværk, Barsebäck ved Øresund. Denne lukning kommer ifølge beregninger til at øge udledningen af kuldioxid med ca. 3,5 millioner ton om året. Det mere end fordobler Sveriges bidrag til de globale CO2-udslip fra elproduktionen.
Denne ukloge strategi i mit hjemland har desuden betydet, at Sverige i EU har forhandlet sig frem til en kvote i anledning af EU's forpligtelser i henhold til Kyoto-konferencen, hvilket indebærer, at udledningen af kuldioxid får lov til at stige med 4% i Sverige. Dette er yderst beklageligt og bemærkelsesværdigt, når man tænker på, at EU's ansvar efter Kyoto er at mindske CO2-udslippene med i alt 8%.
Eftersom disse vigtige fakta ikke er blevet behandlet i beslutningen, kunne jeg ikke støtte den.

Vachetta
At gennemføre en drastisk nedsættelse af drivgasemissionerne fra de rige lande er en solidaritetspligt, vi har over for kommende generationer, men også over for befolkningerne i udviklingslandene, der vil opleve stadig mere forfærdelige naturkatastrofer, som er forårsaget af klimaændringer.

I protokollen fra Kyoto fastsættes der målsætninger i denne retning, men disse er fortsat meget begrænsede. Kun en radikal indgriben fra det offentlige vil gøre det muligt at beskytte miljøet. I alle lande må man handle uden at vente på eventuelle internationale aftaler. Spørgsmålet om lastbiltransport er et eksempel herpå. Det viser også behovet for ikke at begrænse sig til nationale aftaler, men at udvikle en bekæmpelsesstrategi på europæisk plan.

Formanden
Afstemningen er afsluttet.

Afbrydelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session for afbrudt.
(Mødet hævet kl. 12.05)

