Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Seppänen
Hr. formand, der er en klar fejl i forbindelse med kommissær Bangemanns indlæg i protokollen. Kommissær Bangemann skulle tale om to beslutninger: om Kommissionens holdning til transatlantiske anliggender og om Echelon-systemet. Kommissær Bangemann talte ikke om Echelon-systemet i sit egentlige indlæg og nævnte heller ikke, at han senere ville tale om det. Dette kan kontrolleres i de fuldstændige forhandlingsreferater. På basis af dette må man sige, at hr. Bangemann tilsidesatte Parlamentets forretningsorden, da han ikke talte om Echelon-systemet, men kun om den ene af Kommissionens beslutninger. Kommissær Bangemann havde slet ikke forberedt sig på at tale om Echelon. Han havde ikke noget at sige om det. Han vidste ingenting om det. Derfor bør Parlamentet efter min mening ikke acceptere, at det er kommissær Bangemann, som skal udtale sig om Echelon. Jeg foreslår, at Kommissionen tvinges til på ny at udtale sig om Echelon-systemet, så sagen bliver behørigt behandlet, således at også medlemmerne i Parlamentet kan udtale sig om det. Jeg håber, at protokollen ændres for Bangemanns indlægs vedkommende, og at sagen returneres til Kommissionen for en ny udtalelse.

Formanden
Jeg takker Dem for Deres erklæring, hr. Seppänen. Jeg tror faktisk ikke, at man kan sige, at vores forretningsorden er blevet overtrådt, men der har dog været et kommunikationsproblem mellem vores tjenestegrene og Kommissionens tjenestegrene, og som følge heraf fulgte debatten i går aftes ikke de aftalte procedurer. Ud fra dette synspunkt er det også forståeligt, at De var skuffet, og at de kolleger, De nævnte, som var til stede under debatten, var skuffede.

Kreissl-Dörfler
Hr. formand, det, hr. Seppänen sagde, er desværre rigtigt, der var ikke tale om nogen misforståelse. Tre gange blev der gjort opmærksom på, at der skulle finde en samlet forhandling sted, og så blev der sagt, at den skulle opdeles i to dele, selvom det var klart for alle, at det ikke fungerede i to dele. Først til slut forlød det så, at der stadig kunne stilles spørgsmål. Og det kom kun de to store grupper til gode. Man kan simpelthen ikke gøre det på den måde. Vi protesterer kraftigt mod denne fremgangsmåde. Man kan ikke håndtere dette emne sådan, som hr. Bangemann gjorde det i går.

Formanden
Tak. Er der andre, der gør indsigelse?
(Protokollen godkendtes)

Ændring af finansforordningen
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0308/98) af Dell'Alba for Budgetudvalget om forslag til Rådets forordning (EF, EKSF, Euratom) om ændring af finansforordningen af 21. december 1977 vedrørende De Europæiske Fællesskabers almindelige budget.

Dell'Alba
Hr. formand, ærede kolleger, jeg kan forstå, at interessen for denne betænkning ikke er overvældende, men den er dog et nødvendigt og vigtigt dokument for vores Parlament, for Den Europæiske Unions eksistens og for at Den Økonomiske og Monetære Unions instrumenter til fulde kan blive integreret i Unionens bestemmelser. Finansforordningen hører til de grundlæggende bestemmelser og har til formål at fastlægge reglerne for forholdet mellem institutionerne og for den måde, hvorpå disse - med udgangspunkt i Kommissionen - gennemfører Den Europæiske Unions budget. Indførelsen af euroen i Den Europæiske Union nødvendiggør og berettiger en række regelmæssige foranstaltninger, som ved denne lejlighed vil ændre finansforordningen.
Vores Parlament giver med denne betænkning udtryk for sin holdning til de ændringer, Kommissionen foreslår os, og som vi stort set godkender med en række ændringsforslag, som jeg vil forsøge kort at gøre rede for. Denne betænknings kontekst er begrænset, og Budgetudvalget har derfor besluttet egentlig at følge den fremgangsmåde, som Kommissionen har angivet, det vil sige at begrænse de specifikke ændringer i finansforordningen til de mest nødvendige aspekter, nemlig dem, der burde gøre det muligt for os at lade disse foranstaltninger træde i kraft den 1. januar 1999 - netop for at tilpasse finansforordningen til euroen - og at udsætte andre ændringsforslag til det næste og nært forestående forslag om ændringer. Der kan være tale om ændringsforslag, som man måske godt kan være helt enige om, men hvor jeg på udvalgets vegne må sige, at jeg principielt ikke vil støtte dem, i det mindste ikke som ordfører. Og dette gælder også for ændringsforslagene fra de kolleger, der har foreslået at gøre disse ændringer mere omfattende.
Lad os se nærmere på, hvad det drejer sig om. Det drejer sig for det første om euroens medtagelse i finansforordningen og om tilpasningen til Unionens budget af systemerne for bidragene fra og til de lande, der er med i eurozonen. Og det drejer sig for det andet om at tilpasse finansforordningen til en meget vigtig bestemmelse i Den Økonomiske og Monetære Union, nemlig bødeordningen. De lande, der ikke overholder reglerne og bestemmelserne om gennemførelse af den fælles økonomiske politik, vil som bekendt blive pålagt bøder. Med Parlamentets ændringsforslag har vi til hensigt at opføre disse bøder på budgettet, med det forbehold, at de herefter - i overensstemmelse med Maastricht-traktaten, og ifølge en fremgangsmåde, der afviger fra de generelle bestemmelser - kan overføres til de lande, som deltager i eurozonen. Endelig vedrører mange af disse ændringsforslag de andre institutioners gennemførelsesbeføjelser. Amsterdam-traktaten afskaffer den fælles organisationsstruktur mellem Regionsudvalget og Det Økonomiske og Sociale Udvalg. Det fremlagte ændringsforslag tager sigte på at tilpasse teksten til denne bestemmelse. Vi anmoder om, at man også lader ombudsmanden høre med til de institutioner, som tildeles gennemførelsesbeføjelser, herunder Regionsudvalget og Det Økonomiske og Sociale Udvalg. Vi mener, at dette er muligt, og vi foreslår denne ændring i min betænkning.

Sarlis
Hr. formand, jeg vil gerne understrege, at Budgetkontroludvalget enstemmigt har vedtaget fire ændringsforslag, som min gruppe, Det Europæiske Folkeparti, havde stillet, for at Budgetkontroludvalgets udtalelse kunne vedtages, idet vi først traf beslutningen, efter at Dell'Alba-betænkningen var vedtaget i Budgetkontroludvalget.
Jeg vil gerne henlede Parlamentets og Kommissionens opmærksomhed på et ændringsforslag, som vi har stillet, og som drejer sig om udvidelse af UCLAF's beføjelser til at omfatte kontrol af Fællesskabets øvrige institutioner. Det er en tilføjelse til artikel 22, stk. 2, som betyder, at UCLAF kan fungere som redskab til at kontrollere gennemførelsen af budgetsektioner, der vedrører andre institutioner, og jeg vil stærkt opfordre til vedtagelse af dette ændringsforslag.
De tre andre ændringsforslag drejer sig om forvaltningen af visse programmer vedrørende tredjelande, især ansøgerlandene, og om muligheden for selvforvaltning af disse EU-midler.
Til sidst vil jeg gerne gentage, at det er vigtigt, at disse ændringsforslag vedtages og især det ændringsforslag, jeg omtalte, vedrørende udvidelsen af UCLAF's beføjelser, så dette organ også kan kontrollere andre EU-institutioner og -tjenester. Jeg vil også bede kommissæren udtale sig om dette punkt og meddele os, om Kommissionen kan godtage de fire ændringsforslag fra Budgetkontroludvalget.

Rübig
Hr. formand, kære kolleger, jeg kan i alt væsentligt støtte den foreslåede ændring af finansforordningen. Den ambitiøse videreudvikling af den europæiske integration og traktaternes grundlag herfor, Maastricht-traktaten, topmødet i Edinburgh eller Amsterdamtraktaten har ændret den oprindelige finansforordning indgående. Med henblik på igen at give ordlyden en større indre sammenhæng må denne ændring hilses velkommen som en første etape hen imod en generel revision.
Men jeg vil først og fremmest benytte den forestående ændring af formen som anledning til at understrege vigtigheden af det indhold, der ligger bagved. Ændringen af finansforordningen er et lille, men betydeligt aspekt på vejen mod den tredje fase af Den Økonomiske og Monetære Union. På den ene side, og det ved vi allerede fra de igangværende forhandlinger om Unionens budget for næste år, afløser euroen om nogle få uger ecuen som valutaenhed. Det skal også budgetforslaget være udarbejdet efter. På den anden side gælder det imidlertid også om at tilpasse bestemmelserne om fællesskabsbudgettet til stabilitets- og vækstpagten samt den økonomiske pagt. Det drejer sig i den forbindelse om den fælles europæiske valutas rygrad. Vi husker udmærket de enkelte medlemsstaters bestræbelser på at nå frem til økonomisk konvergens, som er forudsætningen og grundlaget for en stabil euro. Stabilitets- og vækstpagten skal også for fremtiden sikre, at for store underskud ikke er tilladt i deltagerstaterne. Den særlige sanktionsmekanisme vedrører dermed også fællesskabsbudgettet, som bliver det instrumentarium, der egner sig dertil. Af denne systematik følger vigtigheden af den tilstræbte tilpasning. Vores mål skal her og i almindelighed være, at vi i den interne procedure forbereder det hele til indførelsen af euroen og i den sammenhæng sikrer så stor gennemskuelighed som mulig.

Colom i Naval
Hr. formand, hvad er der at føje til ordførernes ord? Meget lidt, og derfor håber jeg at kunne fatte mig i korthed. Men først vil jeg lykønske Dem og særligt hr. Dell'Alba, som har udført et fremragende arbejde på et kedsommeligt, men alligevel fundamentalt område. Lovgivningsarbejde plejer måske nok at være mindre morsomt end betænkninger, der er iværksat på eget initiativ, men det er lige så vigtigt eller vigtigere.
Jeg ønsker ikke at polemisere mod hr. Sarlis, som har brugt en del af sin tid som ordfører på at forlange nogle ændringsforslag på sin politiske gruppes vegne. Jeg vil minde forsamlingen om, at netop det, han har understreget, er et ændringsforslag, der er et kompromis mellem Det Europæiske Folkepartis Gruppe og De Europæiske Socialdemokraters Gruppe.
For at komme til sagen og selvom jeg, hvis tiden tillader det, senere vil komme ind på andre spørgsmål, ønsker De Europæiske Socialdemokraters Gruppe at lægge vægt på to punkter: ajourføring af forordningen og ombudsmanden.
Som Gianfranco Dell'Alba sagde, står vi over for en ny ajourføring af finansforordningen fra 1977. Den inddrager de nye ting i Maastricht-traktaten og Amsterdam-traktaten, eller i det mindste fastlægges de forskriftsmæssige overslag, til når sidstnævnte træder i kraft. Intet at beklage sig over, tværtimod. Men det er den n'te ajourføring. Der er ingen, der er klar over, om det er den syvende, ottende eller niende. Det er der ingen, der ved.
Og hvis den nye finansforordning viser sig at være formelt korrekt, er det der i virkeligheden er brug for måske en ny finansforordning på et nyt grundlag.
Den Europæiske Union, der forbereder sig på udvidelsen mod øst, er meget forskellig fra Det Europæiske Økonomiske Fællesskab i 70'erne, hvor grundlaget for den finansordning, vi diskuterer, blev fastlagt. Det var et Fællesskab, som ikke engang havde et Europa-Parlament, der var valgt ved almindelige valg, og som var ved at gå i gang med tiltrædelsesforhandlingerne med landene i Sydeuropa; Grækenland, Spanien og Portugal. Vi er meget langt væk fra dette scenarium.
Derfor mener jeg, at Kommissionen, der så mange gange har sagt, at den er på vej til at lave en ny finansforordning, skulle sætte det i gang. Vi har forstået, at der tillige er arbejdspapirer, som man i øvrigt ikke har sendt til os, men som nogle af os selvfølgelig har fået fat i. Men disse arbejdspapirer burde sendes til Parlamentet og blive diskuteret, der bør skabes en dialog om denne omdannelse af den nye finansforordning, og det skal ske hurtigst muligt. Det er bydende nødvendigt.
Det andet store politiske spørgsmål er den korrekte opfattelse af ombudsmandens rolle. Europa-Parlamentet kunne sikkert tilskrive sig oprettelsen, da det var et initiativ fra Parlamentet, der blev inddraget i Maastricht, men vi mener, at den politiskinstitutionelle enhed, som ombudsmandsinstitutionen udgør, kræver en specifik behandling, som ændringerne til forslaget til beslutning giver den. Ombudsmandens uafhængighed fordrer, at han ikke opføres i Europa-Parlamentets budget. Hvis Regionsudvalget og Det Økonomiske og Sociale Udvalg er Rådets rådgivende organer og figurerer i en speciel sektion, hvorfor skulle ombudsmanden så indgå i Parlamentets budgetsektion? Det er ikke politisk logisk. Derfor går vi ind for en specifik sektion for ombudsmanden.
Måske halvdelen af ændringerne til forslaget til beslutning drejer sig om dette forhold. Med hensyn til de øvrige, mine damer og herrer, drejer de sig om andre ajourføringsområder, som vi er helt enige i: euroen, bøder i forbindelse med stabilitets- og vækstpagten, de decentrale organer, den nødvendige og logiske opløsning af udvalgenes fælles organisationsstruktur - det er virkelig blevet bevist, at Maastricht-opfindelsen ikke var effektiv. Vi er enige i alt dette, og ændringsforslagene giver det, vi kunne kalde Parlamentets doktrin på området, form. Derfor vil jeg ikke tale om det. Men jeg vil igen sige, at vi håber, at Europa-Kommissionen meget hurtigt præsenterer os for en finansforordning, der er planlagt til et Europa, der omfatter meget mere end dets nuværende områder.

Kjer Hansen
Også Den Liberale Gruppe synes, at det er vigtige ændringer, der her er foreslået, og jeg vil specielt gerne takke hr. Sarlis fra PPE-gruppen for at have sørget for, at Budgetkontroludvalgets ændringsforslag er blevet fremsat. Som en, der beskæftiger sig meget med Phare-området, ligger det mig naturligvis meget på sinde at fremhæve de ændringsforslag, der er fremsat vedrørende decentralisering, som kan muliggøre en bedre forvaltning af Phare-midlerne og samtidig bidrage til at skubbe på med hensyn til at fremme udvidelsen med de øst- og centraleuropæiske lande. Jeg må sige, at det undrer mig meget, at Kommissionen ikke af egen drift har taget noget med om decentralisering. Vi startede jo diskussionen allerede sidste efterår, hvor Kommissionen gav meget positivt udtryk for, at den ønsker og gerne vil gennemføre decentralisering. Spørgsmålet var også med i Agenda 2000-papirerne, og alligevel har Kommissionen ikke benyttet lejligheden til at fremsætte konkrete forslag på området. Det er noget underligt noget, at man siger ét, men gør noget andet. Derfor må vi jo fra Europa-Parlamentets side sørge for at holde Kommissionen fast på de ting, den har lovet, og de tilkendegivelser, den er fremkommet med.
Det, der er vigtigt omkring decentraliseringen, er, at man her kan udtrykke en klar politisk vilje til at fremme de øst- og centraleuropæiske landes mulighed for at komme med i EU. Det er jo så at sige forløberen for Strukturfondene, og det er samtidig en måde, hvorpå nye medlemslande kan få orden i deres administrative strukturer, få nogle erfaringer og blive godt forberedt på at blive medlem af EU. Samtidig er det jo også anbefalinger, som Revisionsretten stærkt går ind for, fordi det indebærer ændringer, som kan betyde, at vi kan få bugt med nogle af de problemer, der er i dag i forvaltningen af Phareprogrammet.
Jeg vil altså gerne anbefale disse ændringsforslag over for kollegerne og håber på velvillig opbakning. De er med til at give et klart signal om, at vi ønsker at fremme udvidelsen. De kan bane vej for medlemskab, og de kan sørge for, at vi får et mere effektivt Phare-program.

Liikanen
Hr. formand, Kommissionen glæder sig over den stort set positive udtalelse, som Budgetudvalget anbefaler Parlamentet at vedtage om det 8. forslag til finansforordningen.
Forslaget indeholder de sidste enkelte ændringsforslag inden omarbejdelsen af finansforordningen, og Kommissionen fremlagde den 22. juli et arbejdsdokument til åbning af en stor interinstitutionel høring i forbindelse med denne omarbejdelse. Hr. Colom i Naval har ønsket, at Kommissionen formelt og officielt fremlægger dette dokument for Europa-Parlamentet. Det er der ingen problemer i, og jeg skal sørge for det.
Hensigten med det 8. forslag er ikke at ændre finansforordninges indhold. Forslaget skal blot tilføje de hastende og begrænsede ændringer, der er en nødvendighed som følge af indførelsen af euroen og stabilitetspagten, samt iværksættelsen af Amsterdam-traktaten, hvis eneste indvirkning på finansforordningen, ophævelsen af protokol nr. 16 om den fælles organisationsstruktur i Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget taget i betragtning, er at indføre en særlig sektion for hver af de to organer.
Kommissionen kan gå ind for adskillige af de ændringsforslag, Budgetudvalget stiller. Det drejer sig om ændringsforslag 2, 3, 4, 6, 7, 10, 11, 14, 16, 19 og 20, der sigter mod at indføre en specifik budgetsektion for den europæiske ombudsmand, samt ændringsforslag 22, der sigter mod en anden ikrafttrædelsesdato for de dele af forslaget, der omhandler euroen og stabilitetspagten, den 1. januar 1999, og for de dele der vedrører Amsterdamtraktaten efter ratificeringen.
Kommissionen har imidlertid ikke til hensigt at acceptere visse ændringsforslag, hvis vedtagelse jeg fraråder både af tekniske grunde, som jeg vil uddybe, og af den væsentlige årsag, at det drejer sig om ændringer i indholdet, som vil gøre det umuligt at overholde den stramme tidsfrist, der skyldes euroens ikrafttrædelse den 1. januar 1999.
Med hensyn til ændringsforslag 21 fremgår bøden for uforholdsmæssig store underskud, i modsætning til det, der fremgår af forslaget og i lighed med de nuværende bøder for overtrædelse af konkurrencereglerne, ikke særlig tydeligt ved budgettets udarbejdelse. Der kan ikke blive tale om at fastsætte et mere præcist system end nogle regler for opførelsen på budgettet. Med hensyn til ændringsforslag 1, 8, 9, 12, 13 og 15 om agenturer har disse deres eget budget og finansforordning. De må ikke dækkes af finansforordningen, som kun vedrører det generelle budget, men snarere af den specifikke forordning, der er gældende for disse agenturer. Med hensyn til ændringsforslag 5 og 17 om det interinstitutionelle samarbejde mener Kommissionen, at dette samarbejde kan ordnes, som det allerede er tilfældet for de generelle udvælgelsesprøver og indkøb, ved hjælp af administrative arrangementer mellem institutionerne. Med hensyn til ændringsforslag 18 om Kommissionens undersøgelsesbeføjelser henhører dette emne ikke under finansforordningen, men under arrangementer mellem institutionerne. Kommissionen har ingen principielle indvendinger vedrørende UCLAF's beføjelser, men dette kan ordnes med en aftale mellem institutionerne.
Med hensyn til omarbejdelsen af finansforordningen kan de tilsvarende ændringsforslag om nødvendigt medtages, når tid er. Fru Kjer Hansen rejste spørgsmålet om ændringsforslag 1, 3 og 4 fra Budgetkontroludvalget om den decentraliserede forvaltning af Phare-programmet. Kommissionen vil i løbet af september måned vedtage et ændret forslag til forordning om koordineringen af bistand til ansøgerlandene inden for rammerne af førtiltrædelsestrategien, således at en decentraliseret forvaltning af Phare-programmet muliggøres. Dette spørgsmål vil ligeledes blive behandlet ved omarbejdelsen af finansforordningen.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.00.

Budgetforslag 1999
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Rådets forelæggelse af forslaget til det almindelige budget for 1999.

Ruttenstorfer
Hr. formand, mine damer og herrer, det er mig en ære i dag at underrette Parlamentet om resultaterne af Rådets samling vedrørende budget den 17. juli 1998 i Bruxelles. Men før jeg går ind på den positive afslutning af vores drøftelser den 17. juli 1998, vil jeg gerne fremhæve samarbejdet, som til stadighed bliver bedre, mellem vores organer, Parlamentet, Rådet og Kommissionen. Det var allerede tydeligt i fjor og ser til min store glæde ud til at fortsætte også i år. De to trepartsdrøftelser, der fandt sted den 31. marts og den 23. juni, var trods en del saglige modsætninger præget af en ånd af gensidig forståelse for parternes standpunkter, anliggender og prioriteringer. Og det samme kan man vel sige om vores samtaler i anledning af Rådets samling den 17. juli, hvor temaet retsgrundlag spillede en central rolle. Det punkt kommer vi til at drøfte under det næste punkt på dagsordenen.
Jeg går nu ind på budgetforslaget for 1999 og vil som det første redegøre for de principper, som Rådet har ladet sig lede af i budgetforslaget for 1999. Hvad angår landbrugsudgifterne, aftalte vi at tage muligheden af en ændringsskrivelse op til nærmere overvejelse til efteråret, så der kan tages hensyn til de afgørelser, Rådet af landbrugsministre traf i juni 1998, og til de nyeste skøn over behovet. Vi vedtog at holde de løfter om strukturforanstaltninger, der blev givet i Edinburgh, det vil sige at sikre den fortsatte finansiering af dem.
Hvad angår de øvrige politikområder, fastsatte vi klare prioriteringer inden for det finansielle volumen, der er til rådighed, og der blev i forbindelse med disse prioriteringer opført realistiske beløb i budgetforslaget, som dog ikke hindrer vigtige politikker i Fællesskabet. Vi tog hensyn til kriterierne i den interinstitutionelle aftale af 29. oktober 1993 og til Domstolens dom af 12. maj 1998 vedrørende tilstedeværelsen af retsgrundlag. Vi tog derudover hensyn til udgifter af ubetydeligt omfang og sørgede for, at der er betydelige margener inden for loftet over udgiftsområderne i de finansielle overslag.
For administrationsudgifternes vedkommende godkendte vi en begrænset forhøjelse af samtlige udgifter, i hvilken sammenhæng uundgåelige udgifter ikke udelukkes på forhånd. Vi sagde nej til oprettelse af nye stillinger, undtagen for så vidt angår behovet for stillinger i forbindelse med den seneste udvidelse af Unionen eller gennemførelsen af Amsterdamtraktaten. Vi sagde endvidere nej til stillingsændringer eller opnormeringer af stillinger inden for karrierepolitikkens rammer. Vi er her af den opfattelse, at der generelt skal tages hensyn til funktionsmæssige krav gennem en forbedring af den faglige viden, en modernisering af udstyret og af arbejdsmetoderne samt gennem en omlægning af bestående stillinger, selvom der i enkelttilfælde, hvor en sådan omlægning påviseligt er uundgåelig, kan afviges fra dette princip.
Denne overholdelse af principper, vi selv har opstillet med henblik på at få vedtaget et rimeligt budget, førte konkret til følgende resultater: For landbrugsudgifternes vedkommende - det vil sige udgiftsområde 1 i de finansielle overslag - bibeholdt Rådet det samlede beløb, Kommissionen anførte i sit foreløbige forslag til budgettet. Hvad angår strukturfondene, bibeholdt Rådet ligeledes de beløb, Kommissionen anførte i sit foreløbige forslag til budgettet, for at overholde de beslutninger, der blev truffet i Edinburgh.
Med hensyn til de interne politikker vedtog Rådet at nedskære både forpligtelses- og betalingsbevillingerne. For de eksterne politikkers vedkommende vedtog Rådet at forhøje forpligtelsesbevillingerne og nedskære betalingsbevillingerne for at leve op til beslutningerne fra Cannes.
Endelig accepterede Rådet en begrænset stigning på 1 % af de samlede udgifter til administration. Som allerede nævnt har de nye opgaver, der er en følge af Amsterdam-traktaten, navnlig indlemmelsen af Schengen-sekretariatet og strategien med planlægnings- og Early Warning-enheden inden for den anden søjle, nødvendiggjort nogle undtagelser fra denne regel.
Hvad angår de små organer, anvendte Rådet også denne gang den metode at bevilge et alt omfattende beløb til de normale administrationsudgifter, som blev fastlagt i fjor.
Virkningen af Rådets afgørelser på de bevillinger, der er opført i budgetforslaget, kan sammenfattes som følger: Forpligtelsesbevillingerne beløber sig til i alt EUR 96, 5 milliarder, hvilket er en stigning på EUR 5, 5 milliarder eller 6, 05 % i forhold til budgettet for 1998. Betalingsbevillingerne andrager i alt EUR 85, 9 milliarder, hvilket er en stigning på EUR 2, 3 milliarder eller 2, 81 % i forhold til budgettet for 1998. Betalingsbevillingernes samlede volumen svarer dermed til 1, 10 % af Fællesskabets bruttonationalindkomst.
Under loftet for de interne og eksterne politikkers udgiftsområder i de finansielle overslag er der margener på henholdsvis EUR 937 millioner og EUR 878 millioner.
Til slut vil jeg gerne takke alle medlemmer af Europa-Parlamentets delegation, som aktivt har deltaget i vores drøftelser i forbindelse med Rådets samling vedrørende budget den 17. juli. Jeg glæder mig til det fortsatte samarbejde med EuropaParlamentet og navnlig med formanden for Parlamentets Budgetudvalg, hr. Samland, og udvalgets to ordførere for budgetforslaget for 1999, fru Dührkop-Dührkop og hr. Viola. Jeg håber, at 1999-budgetproceduren kan afsluttes positivt, således som det lykkedes for vores to organer også for budgettet for 1998.
Hr. formand, kære medlemmer af Europa-Parlamentet, jeg siger Dem mange tak!

Liikanen
Hr. formand, budgetforslaget for 1999 ligger meget tæt op ad det foreløbige budgetforslag. Forskellen på blot 0, 5 % bekræfter, at der er bred enighed om Fællesskabets almindelige budget for 1999. Kommissionen og Rådet har været nødt til at forene strenghed med Unionens forpligtelser, specielt med henvisning til beslutningerne på Det Europæiske Råd i Edinburgh og Det Europæiske Råd i Cannes.
Hvad angår de obligatoriske udgifter, så vil Kommissionen fremsætte et ændringsforslag sidst i oktober for at tage højde for de seneste tilgængelige oplysninger vedrørende færdigbehandlingen af budgettet for 1999. Dette bliver så anden gang, man anvender den procedure, der blev indført med held i 1997. I modsætning til i fjor kan der imidlertid blive tale om udgiftsbehov, hvis den aktuelle udvikling på visse markeder fortsætter.
Hvad angår strukturelle aktioner, så fastlægges der i budgetforslaget betalingsbevillinger på det niveau, der er foreslået af Kommissionen. Dette skulle sikre en korrekt finansiering af behovene for 1999 på baggrund af Edinburgh-afgørelserne.
Udgiftsområde 3, interne politikker, er den eneste kategori, hvor der er skåret betydeligt i Kommissionens forslag, så man kommer helt ned under niveauet for 1998. Det kan nogle gange være vanskeligt at forstå, da nogle af disse nedskæringer berører Rådets prioriteter, specielt Leonardo-programmet samt de små og mellemstore virksomheder. Disse nedskæringer forklares i forhold til bestemmelsernes rammebeløb, men det er ikke i overensstemmelse med ånden i fælleserklæringen fra 1995 at betragte disse rammebeløb som maksimumsbeløb.
Til slut, hvad angår foranstaltninger udadtil, så er det, så vidt jeg husker, første gang at budgetforslaget er større end det foreløbige budgetforslag. Det er logisk, hvis man ikke gennemfører den ønskede styrkelse af Phare i 1998, og hvis Rådet ønsker at gennemføre finansieringen af de eksterne samarbejdsprogrammer, sådan som det blev vedtaget på Det Europæiske Råd i Cannes.
Det kan anbefales, at Rådet primært sørger for finansiering gennem supplerende bevillinger og dermed begrænser nedskæringerne på andre vigtige områder vedrørende eksternt samarbejde. Forslaget til Fællesskabernes almindelige budget for 1999 er primært et konstruktivt skridt i budgetproceduren for 1999. Det lover godt, ikke blot for næste års budget, men også for de mere vidtgående beslutninger, der snart finder sted inden for de næste finansielle rammer.

Samland
Hr. formand, mine damer og herrer, inden jeg går over til at tale om forelæggelsen af budgetforslaget i Rådets førstebehandling, vil jeg lige nævne, at samarbejdet mellem Råd, Parlament og Kommission i samrådet om temaet retsgrundlag, som vi skal drøfte om lidt, er forløbet forbilledligt.
I de ni år, hvor jeg har haft dette arbejde, har jeg for det første endnu ikke oplevet et samråd med Rådet, som indledtes kl. 11.00 og afsluttedes kl. 19.00 eller 19.30 med Parlamentets samarbejde. De har jo så på eget ansvar derefter vedtaget budgettet. For det andet kan vi ikke kun være den lange mødetid, men også resultatet bekendt. Det har også det østrigske formandskab bidraget til, og jeg ønsker Dem lige så megen held og lykke med den fortsatte forhandling om budgettet som med Agenda 2000.
Efter denne ros - jeg uddeler jo sjældent ros, så nyd den et par minutter endnu - kommer der nu imidlertid kritik. Hvilken retningslinje giver dette budget? Vi gjorde fra starten - fru Dührkop Dührkop vil om lidt redegøre derfor i sin betænkning - opmærksom på, at dette budget er et overgangsbudget med de finansielle overslag, der udløber på den ene side og de nye finansielle overslag, der begynder fra år 2000 på den anden side, og det er også det, vi anser det for at være.
Derfor vil jeg på Budgetudvalgets vegne generelt sige, at vi vil sætte alt ind på at knytte budgetproceduren 1999 sammen med forhandlingerne om Agenda 2000 og med de elementer, de bærende elementer om fleksibilitet, der blev fastsat i forbindelse med bestemmelsen af vores holdning i betænkning af Colom i Naval. Vi vil, hvad angår Agenda 2000, se fremskridt inden for disse områder, hvis vi skal holde os til en budgetprocedure, som lever op til princippet om, at overslaget over udgifterne er så lavt som muligt, det vil sige, at medlemsstaternes gennemsnitlige udgiftsniveau nogenlunde overholdes også på fællesskabsplan. Jeg forudskikker det her, fordi det jo vil få konsekvenser for budgetforhandlingen i første- og andenbehandlingen i Europa-Parlamentet.
Jeg vil gerne komme med et par bemærkninger om resultaterne af Rådets forhandlinger. Først om landbrugsområdet. Vi var lidt skuffede over, at det ikke allerede nu under Rådets førstebehandling var muligt at give et klart signal om landbrugspolitikken. Men vi bygger på, at vi i fællesskab tager den aftalte ad hoc-procedure alvorligt, og at vi så i november på grundlag af en ændringsskrivelse fra Kommissionen når frem til resultater i samrådet. Resultaterne skal efter vores opfattelse bestå i, at udgifterne inden for denne sektor begrænses, og at der findes frem til procedurer, som muliggør en optimal anvendelse af disse bevillinger. Det gjorde vi allerede i fjor med forslaget om reserven, som vi vil tage op igen. Vi har jo også allerede fremsat arbejdstekniske forslag derom.
Jeg minder på ny om, at vi for tiden for landbrugsudgifternes vedkommende har et overskud på 1, 3 milliard ecu. Hvis vi ikke i fjor imod de femten landbrugskollegers forbitrede modstand havde skåret 1 milliard bort, ville vi nu have haft 2, 3 milliarder ecu over dækningen på landbrugsområdet. Dette års og de forløbne 15 års erfaringer viser altså, at vi kan tage dette skridt, uden at vi dermed bringer de juridiske løfter, der er givet i landbrugsretningslinjerne eller -forordningerne, i fare.
For det andet, og det siger jeg også henvendt til Kommissionen, hører jeg allerede igen fra nogle medlemsstater, at de kræver en forhøjelse af eksportrestitutionerne for svinekød, smør og mælk, for at det russiske marked, som for øjeblikket er ved at bryde sammen for eksporterne, igen kan blive attraktivt. Det kan ikke være en fællesskabspolitiks målsætning, at svingninger i valutakurser uden for Fællesskabet skal afbødes ved hjælp af øgede eksportrestitutioner. Giv derfor ikke efter, hr. Liikanen, men stå ved Deres holdning, den fra 19, gennemfør det, De vil over for de seks, og hold linjen, når det gælder om at gennemføre besparelser på landbrugsområdet også på budgettet for 1999.
Udgiftsområderne 2, 3 og 4 har en indre sammenhæng. Vi har jo allerede flere gange drøftet væksten i udgiftsområde 2 med Dem i Parlamentet. Den kommer ikke af, at man har behov for den, men den kommer af, at det er de finansielle overslags sidste år, og at strukturfondene ændres den 31.12.1999, og at alle ikke-udnyttede bevillinger overføres til dette år. Dér har vi ligefrem storslåede stigninger. 17 % til 18 % for forpligtelsesbevillingernes vedkommende og ca. 10 % for betalingsbevillingernes vedkommende. Det er ret beset ikke til at forestille sig, hvad der dér skal rokeres om på af penge.
Resultatet af denne stigning er, at De, da De ikke var modig nok til at gøre noget i denne sag - selvom der jo var nogle medlemsstater, f.eks. den franske regering, som faktisk fremsatte forslag under drøftelserne i Rådet - nu har været nødt til at skære det, De forhøjede i udgiftsområde 2, ned igen i udgiftsområde 3 og 4. Når De nu ser på, at De f.eks. i udgiftsområde 3 har skåret ned i Leonardo-programmet, står det i grel modsætning til det, De gav udtryk for i Deres eget arbejdsprogram, nemlig at De vil styrke uddannelsesprogrammerne for at forbedre Europa som firmadomicil. De 100 millioner, De annullerer dér, annullerer De jo ikke, fordi de påviseligt er for meget til dette program, så ville resultatet måske have været et beløb på 86, 45 millioner. Nej, De annullerer 100 millioner, for at beløbet stemmer, så stigningerne i udgiftsområde 3 er lavere med henblik på at opnå en udligning for de store stigninger i udgiftsområde 2.
Det andet tema er de eksterne politikker. Her bliver det endnu værre. Det er ikke lykkedes Dem at få gennemført i Rådet, at der allerede i 1998 vedtages et tillægs- og ændringsbudget, som omfatter en senere forhøjelse på 150 millioner til Phare. Er man ærlig, må man konstatere følgende: De 150 millioner er ikke nødvendige for Phare, hverken i 1998 eller 1999, da de endelige tal for regnskabsåret 1998, som Kommissionen stillede til rådighed pr. 30.6.1998, viser, at vi af de Phare-bevillinger, der står til rådighed, frem til den 30.6.1998 stadig ikke har bundet over 1 milliard ecu, og hvad værre er, ikke har indgået forpligtelser for over 2, 5 milliarder, det vil sige hældt dem i aftaler. Det betyder, at der ligger 2, 5 milliarder ecu på bordet, hvoraf 1 milliard er helt fri, og 1, 5 milliard ville kunne bruges til aftaler, dersom aftalerne kommer i stand. Og så skal vi forhøje med yderligere 150 millioner og samtidig skære ned, f.eks. hvad angår ikke-statslige organisationer.
Det har ikke mere noget med redelig finanspolitik at gøre, det har med ideologi at gøre. I Cannes traf man engang en beslutning, og den skal nu gennemføres, koste hvad det vil. Parlamentet har aldrig truffet beslutning om Cannes, og derfor vil vi ikke rette os efter det forslag, der står i rådsforslaget, og vi vil heller ikke rette os efter kommissionsforslaget om, at det skal gennemføres ved hjælp af fremskyndede procedurer. Ingen af delene giver mening, og vi bliver nødt til at sige følgende til de ansøgerlande, der vil være medlem af Fællesskabet: Hvis de og vi i fællesskab ikke er i stand til at binde bevillingerne inden for den fastsatte frist - og jeg gør endnu en gang opmærksom på, at bevillingerne kun gives for et enkelt regnskabsår - kan man heller ikke anvende disse bevillinger. Og De vil få at se, at Europa-Parlamentet ikke vil være med til forhøjelsen på 150 millioner ecu i udgiftsområde 4 på bekostning af de ikke-statslige organisationer i hele verden.
Til slut lige det spørgsmål, hvorledes så hele det meget vigtige tema forskning behandles. De ved, hr. rådsformand, at sideløbende med vores forhandlinger om budgettet for 1999 drøftes spørgsmålet om bevillingerne til det 5. rammeprogram for forskning, et meget væsentligt element i udgifterne inden for budgettes udgiftsområde 3. De ved også, at der er en kløft mellem de af Parlamentet foreslåede 16, 3 milliarder ecu for 5 år og Rådets hidtidige holdning. Jeg kan godt høre Deres kollega sige, at vi nok skal nå frem til et kompromis den 29. september. Det ville glæde mig, om det var tilfældet. Det kommer helt sikkert ikke til at bero på Parlamentet, det kommer snarere til at bero på Rådet at nå frem til en formulering, der kan komme et kompromis ud af; det kan ikke blive 14 milliarder, hvis det skal være et kompromis, det bliver mellem 14 og 16, 3 milliarder. De ved, at det er en vigtig afgørelse, fordi den vil virke meget bindende for budgettet for 1999 - over 60 % af bevillingerne inden for udgiftsområde 3 er bestemt til forskning.
Når vi f.eks. overvejer spørgsmålet om bevillinger til nettene, vil man kunne skabe en afbalanceret struktur mellem nettene på den ene side og forskningen på den anden, når man ved, hvad der kommer ud af det 5. rammeprogram for forskning og aftalen. Derfor kan jeg her kun endnu en gang anmode Dem og tillige Deres finansministerkolleger om at sørge for tilstrækkeligt pres fra Deres side, så vi i god tid før førstebehandlingen af budgettet og senest før andenbehandlingen af budgettet for 1999 når frem til en aftale om bevillingerne til det 5. rammeprogram for forskning for de næste fem år. I den ånd ønsker jeg for os alle en god, interessant og spændende videre forhandling om budgettet for 1999.

Dührkop Dührkop
Hr. formand, jeg vil også tilslutte mig lovordene til formandskabet for Rådet på grund af det samarbejde, som vi indtil videre mener har været eksemplarisk. Mit indlæg bliver kort, da formanden for Budgetudvalget har givet en meget omfattende fremstilling af de forskelle, der til trods for lovordene til formandskabet stadig kan konstateres ved behandlingen af budgetforslaget 1999.
Men jeg vil nævne nogle ting. Jeg vil først gentage, at budgettet for 1999 skal være en bro, og at den bro ikke bare skal forstås som et regnskabsspørgsmål, men som et beslutsomt skridt fremad mod en aftale omkring Agenda 2000 og de nye finansielle perspektiver. Jeg mener, at vi sammen har bygget en del af broen: Den aftale vi har opnået vedrørende retsgrundlaget. Men jeg vil understrege, at det kun er en del, og jeg mener, at vi kan lykønske os selv med at have udredt et stridsspørgsmål, som har eksisteret i mange år.
Under forligsproceduren fik Europa-Parlamentet lejlighed til at give udtryk for sine politiske prioriteringer. Jeg vil her især omtale én kategori. Formanden for Budgetudvalget har allerede sagt nøjagtig, hvad Parlamentet mener om kategori 1 og kategori 2. Vi mener ikke, at formandskabet har foretaget en korrekt analyse af de finansielle ressourcer med henblik på et sundt budget for Fællesskabet.
Med hensyn til kategori 3 vil jeg som ordfører sige, at Parlamentet ikke kan være enig i indholdet. Kategori 3 er en rigtig syndebuk for at bruge et populært udtryk. I denne kategori har Rådet for at tilpasse regnskabet til budget 1999 skåret ned på politikker, der er grundlæggende for Europa-Parlamentet. Jeg beder Rådet - hr. Samland nævnte det også - om at erkende manglen på sammenhæng. For det er mærkeligt, at dets målsætninger, som de blev udtrykt i Cardiff, er sammenfaldende med Europa-Parlamentets målsætninger, men det selv samme Råd siger om Leonardo-programmet - og jeg citerer ordret fra engelsk: while bearing in mind the considerable success achieved by these programmes, skærer vi ned med 100 millioner.
En anden perle er, at der i helhedspakken, der blev aftalt i begyndelsen af året vedrørende beskæftigelsespolitikkerne, en aftale som Rådet lagde stor vægt på i Luxembourg ved førstebehandlingen, skæres 14 millioner fra støtten til de små og mellemstore virksomheder, til trods for at det ifølge Rådet selv drejer sig om et område, der skal prioriteres.
Et andet afsnit fra Det Europæiske Råd i Cardiff, stk. 12, siger, at vi skal være særlig opmærksomme på dårligt stillede grupper, etniske mindretal, handicappede. Men samtidig fjerner Rådet, og også Formandskabet, som havde fremlagt disse politikker for De Europæiske Fællesskabers Domstol i Luxembourg, disse programmer fra budgettet på grund af manglende retsgrundlag.
Til sidst vil jeg, hvad angår kategori 4 sige, at jeg fuldstændig deler formanden for Budgetudvalgets synspunkter, som Parlamentet desuden har forklaret i sine retningslinjer. Vi kan ikke tillade, at Phare-programmet gennemføres på bekostning af Den Europæiske Unions andre forpligtelser over for tredjelande.
Med hensyn til kategori 5, hr. Ruttenstorfer, vil jeg minde Dem om, at vi ud over femte rammeprogram om forskning før Parlamentets førstebehandling har et andet problem, der skal løses: spørgsmålet om pensioner. Arbejderne har bidraget med deres del, nu skal arbejdsgiverne bidrage med deres.
Jeg gentager min vilje, Parlamentets vilje, til i fremtiden at samarbejde for at føre dette budget sikkert i havn under størst mulig hensyntagen til Parlamentets og Deres målsætninger.

Viola
Hr. formand, ærede kolleger, jeg tilslutter mig det, som formanden for vores udvalg sagde om det gode samarbejde med Rådet og Kommissionen under trepartsmødet og førstebehandlingen af budgettet for 1999, som Rådet i år rykkede frem til den 17. juli for at give os mulighed for at arbejde på en hensigtsmæssig måde, når man tænker på de forpligtelser og de arbejdssteder, som traktaterne har pålagt os. I dette finansielle dokument er der sat et beløb af på EUR 4, 4 milliarder til administrationsudgifter, med en samlet margen på EUR 300 millioner i forhold til 1998. Ligesom sidste år har Rådet fundet det hensigtsmæssigt at fastsætte et samlet beløb, der tildeles de andre institutioner til de almindelige driftsudgifter. Der er her en stigning på 1 % i forhold til 1998, selvom der dog gives mulighed for en betydelig overskridelsesmargen i særlige og ofte berettigede tilfælde. Rådet har fortolket denne margen temmelig bredt for sit eget vedkommende, idet forhøjelsen her er på 5, 14 %, mens den er på 1, 63 % for Kommissionens vedkommende og på 1, 52 % for resten af institutionerne, herunder Parlamentet. I den forbindelse er det værd at understrege, at vores institution med en sats på 0, 88 % har været den eneste, som har holdt sig under stigningsgrænsen på 1 %.
Med hensyn til personalet, så har Rådet kun tilladt oprettelsen af nye stillinger, såfremt de er forbundet med udvidelsen eller med gennemførelsen af Amsterdam-traktaten. Rådet har afvist de omnormeringer eller opnormeringer, som de andre institutioner bad om. For at være nøjagtig planlagde man under førstebehandlingen at oprette 109 stillinger og kun at foretage 10 omnormeringer; at ændre institutionernes organisationsplaner ved at omnormere visse permanente stillinger til tidsbegrænsede stillinger; og at overføre 5 stillinger fra de andre institutioner til Kommissionen med henblik på sygesikringstjenesten. Den personalepolitik, som Rådet vedtog under førstebehandlingen, giver mig anledning til at fremsætte to bemærkninger om noget, jeg har svært ved at forstå, idet jeg dog vil afholde mig fra at komme ind på de valg, som Rådet egenhændigt har truffet.
Min første bemærkning er, at når nu Rådet - jeg vil endda sige med rette - har valgt at tillade en forøgelse af dets eget personale med 71 nye ansatte for at kunne imødegå udvidelsen og gennemførelsen af Amsterdam-traktaten, så ville det i den forbindelse have været hensigtsmæssigt at fastlægge en fælles metode fra starten, da det drejer sig om et problem, som mange andre institutioner også kender, lige fra Parlamentet til Kommissionen og Regionsudvalget. Min anden bemærkning er, at jeg ærligt talt har svært ved at forstå, at Rådet, der har fundet det hensigtsmæssigt at vedtage oprettelsen af 71 stillinger til sig selv, til gengæld afviser nogle meget mere beskedne krav fra andre institutioner, som f.eks. Regionsudvalget. Også Regionsudvalgets opgaver er uden tvivl blevet forøget betydeligt netop som følge af Amsterdam-traktaten. Når man taler om de to udvalg - Regionsudvalget og Det Økonomiske og Sociale Udvalg - og om konsekvenserne af Amsterdam-traktaten, bør man også nævne ophævelsen af protokol nr. 16, det vil sige af den fælles organisationsstruktur, som forbandt de to udvalg. Jeg mener, at det interinstitutionelle samarbejde og målsætningen om så vidt muligt at undgå en forøgelse af udgifterne - hvilket jeg har fremhævet flere gange - bør være de kriterier, man skal følge for at imødegå alle aspekterne ved den deling, som Amsterdam-traktaten foreskriver, så overgangen til de to udvalgs fuldstændige selvstyre ikke kommer til at medføre nogle funktionsforstyrrelser, der risikerer at bringe selve samarbejdet i fare og øge udgifterne betydeligt.
Hvad domstolene angår, er Domstolens overskridelse af 1 %-kriteriet en følge af oprettelsen af 10 nye stillinger. Rådet efterkom derimod ikke Revisionsrettens anmodning om bevillinger til dens ejendomsprojekter, hvorimod Kommissionen tog højde for denne udgift i sine finansielle overslag. Parlamentet vil nu skulle udtale sig i den forbindelse med henblik på at ridse den fremgangsmåde op, der skal følges, så forsøget på at begrænse udgifterne på budgettet til nye bygninger i Luxembourg bliver administreret så fornuftigt som muligt.
Og endelig, med hensyn til Europa-Parlamentet, så har Rådet godkendt vores budgetoverslag i overensstemmelse med den såkaldte gentlemen's agreement . I tråd hermed blev også ombudsmandens budgetoverslag godkendt, hvilket skete efter en udvidet fortolkning af aftalen, som i grunden har medført en skævhed mellem vurderingskriterierne for ombudsmandens budgetoverslag og de kriterier, der gælder for de andre institutioner og for lignende organer. I den forbindelse vil jeg gerne slå fast, at ombudsmanden er en selvstændig institution, hvilket vores debat for lidt siden om ændringerne af finansforordningen utvetydigt bekræftede. Det betyder, at der skal være en særlig sektion for ombudsmanden på budgettet; at ombudsmanden ikke skal medregnes i de 20 % af administrationsudgifterne, som kun vedrører Europa-Parlamentet, og at der skal være en andenbehandling af ombudsmandens budget. Den linje, som Rådet følger i den henseende, tager desuden ikke højde for det, som vi allerede har besluttet her i Parlamentet med hensyn til forøgelsen af ombudsmandens personale. Denne beslutning er vores udgangspunkt for bedømmelsen af, om det er nødvendigt at tillade en yderligere forøgelse af antallet af ansatte, idet man overholder de procedurer, som budgetmyndighederne altid følger. Denne forøgelse vil dog ikke være lig den forøgelse, som Rådet foreslog under førstebehandlingen.

Ruttenstorfer
Hr. formand, kære medlemmer af Parlamentet, jeg har med stor opmærksomhed lyttet til indlæggene fra dem, der har haft ordet før mig, og taget dem til efterretning i min egenskab af formand for Rådet vedrørende budget. Jeg kan forsikre Dem, at jeg vil forsøge at lade tilskyndelserne fra Dem indgå i Rådets videre forhandlinger. Jeg har navnlig taget til efterretning, at De er enige med mig i, at vi på landbrugsområdet skal afvente ændringsskrivelsen. Jeg har endvidere taget til efterretning, at De anser det for fornuftigt at opføre en reserve på landbrugsbudgettet for 1999.
Jeg har naturligvis også taget Deres forbehold over for nedskæringen af Leonardo til efterretning. Dertil skal bemærkes, at Rådet med bevillingerne for 1999 i og for sig udnytter det som helhed fastsatte budget fuldt ud for hele perioden. Men jeg indrømmer gerne, at der i forhold til året før er sket en voldsom nedskæring, og at Leonardo-programmet er en succes.
Jeg kan i denne sammenhæng fortælle Dem, at Rådet for øjeblikket gennemgår et beslutningsforslag, ifølge hvilket der for Leonardo-programmets vedkommende skal indføres en fase nr. 2 for årene 2000 til 2004, med en betydelig forøgelse af bevillingerne. Hvad angår Phare, erkender Rådet vanskelighederne i forbindelse med gennemførelsen af Phare-programmet og er i lighed med Parlamentet interesseret i en effektiv forvaltning af dette program. Derfor så Rådet gerne, at den syvende runde af ændringerne af finansforordningen afsluttes i en fart, da den især omfatter nye bestemmelser for anvendelsen af forpligtelsesbevillinger, det vil sige, at der fastsættes en frist for anvendelsen af disse bevillinger. Deraf forventer vi forbedringer for Phare-programmets vedkommende.
Jeg har endvidere taget den betydning til efterretning, som De tillægger løsningen af spørgsmålet om bevillinger til forskning. Jeg kan kun forsikre Dem om, at det østrigske formandskab bestræber sig på at løse spørgsmålet om det 5. rammeprogram for forskning i god tid, først og fremmest i god tid for forskningen, men naturligvis også for udarbejdelsen af budgettet for 1999. Jeg har endelig taget til efterretning, at der er et stærkt ønske om, at der opstilles en personaleplan, ikke kun for Rådet, men generelt, og jeg vil forsøge at lade også disse overvejelser indgå i Rådets videre forhandlinger.
Til slut vil jeg også fra min side endnu en gang fremhæve det udmærkede samarbejde under budgetproceduren indtil nu med Europa-Parlamentet og samtidig give udtryk for det ønske, at dette gode samarbejde fortsætter i fremtiden.

Formanden
Tak, hr. formand for Rådet.

Retsgrundlag og gennemførelse af budgettet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0296/98) af Christodoulou for Budgetudvalget om forslag til interinstitutionel aftale mellem Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen om retsgrundlag og gennemførelse af budgettet.

Christodoulou
Hr. formand, det er ikke første gang Europa-Parlamentet og EU-institutionerne i det hele taget beskæftiger sig med retsgrundlaget. Hvis jeg husker ret, har vi været uenige om dette punkt lige siden 1981, og nu, efter så mange år, er vi endelig nået frem til et resultat, som alle, der har arbejdet sammen om dette, fortjener ros for.
Jeg vil gerne minde om, at vi med vores beslutning af 12. december 1995 anmodede om, at der blev fundet en midlertidig løsning på problemet med retsgrundlaget, og om at man undgik at give det indtryk, at Europa-Parlamentet og Rådet - ofte med Kommissionen som mægler - er i konstant konflikt om spørgsmål, som ikke er helt nemme at forstå for Europas borgere, der har troet, at vi var uenige om alting.
Heldigvis er det nu slut, og på denne måde kan vi sige, at vi går videre, på regelmæssig basis, med en meget seriøs og vigtig procedure, som drejer sig om Den Europæiske Unions mulighed for at iværksætte nye, innoverende aktiviteter, der bringer den tættere på Europas befolkninger. Vi må nemlig ikke glemme, at Erasmus-programmet, Konver-programmet og støtteprogrammet for fred og forsoning i Nordirland alle er blevet iværksat inden for en ramme, som vi nu forsøger at regulere med en procedure for fastlæggelse af retsgrundlaget for pilotprojekter, forberedende foranstaltninger og lignende aktiviteter, som iværksættes inden for Den Europæiske Union.
Vi bør ikke undervurdere betydningen af disse aktiviteter. Ofte har man fået det indtryk, at disse aktioner, som var uden retsgrundlag, og som startede på forsøgsplanet, havde karakter af noget eksotisk, at der var noget ødselt over dem, at de ikke var nødvendige osv. Jeg vil ikke påstå, at der ikke var nogle af dem, som hørte til denne kategori, men langt den største del af aktionerne var af meget grundlæggende karakter og har leveret væsentlige bidrag til bestræbelserne på at fremme Den Europæiske Unions mål. Og det er en velsignelse, at vi nu befinder os i en situation, hvor vi kan fastlægge et retsgrundlag for, hvordan spørgsmålet skal håndteres, og finde frem til konklusioner, metoder og procedurer, som betyder, at vi undgår denne konstante uenighed, som har været imellem os i så mange år.
Aftalen berører generelt afholdelsen af de bevillinger, der er opført på budgettet for de enkelte fællesskabsaktioner efter forudgående vedtagelse af en basisakt, en retsakt, bortset fra aktiviteter, der vedrører pilotprojekter, forberedende aktiviteter, Kommissionens aktiviteter af autonom karakter og bevillinger til den enkelte institutions drift i medfør af dens administrative autonomi. Det er ikke en ubegrænset mulighed. Og for at den kan være troværdig og holdbar og kan gennemføres korrekt, er der både tidsmæssige og kvantitative begrænsninger. Og det afhænger i vidt omfang af vores muligheder, det vil sige parlamentsudvalgenes mulighed for, først via Kommissionen, derefter via Rådet, at fremskynde fastsættelsen af retsgrundlaget for denne type programmer, hvorved vi opnår to ting: for det første en hurtig gennemførelse af værdifulde programmer og aktiviteter og for det andet, at bevillinger holdes fri af de tidsmæssige og kvantitative rammer, som vi nu er underlagt, når det gælder pilotprojekter, forberedende foranstaltninger og lignende aktiviteter, så nye aktioner kan blive inddraget, og disse beløb ikke, som det var tilfældet før i tiden, er bundet i et meget langt tidsrum. Den nye aftale giver os således også en form for totalt ansvar, hvilket er meget vigtigt for os, og vi må leve op til det på bedste vis.
Jeg vil gerne gøre opmærksom på en ting ud over det, jeg sagde før, om den grundlæggende værdi med hensyn til Den Europæiske Unions mål, der ligger i alle disse initiativer, som jo munder ud i væsentlige programmer, der bringer Den Europæiske Union meget tættere på de reelle mål og på den europæiske borger. Jeg vil gerne gøre opmærksom på, at vi senere, når denne aftale bliver helt permanent, det vil sige, når det i praksis har vist sig, at den er uundværlig og fungerer rigtigt - hvilket afhænger af os - også skal tænke på at justere den. Hvis det altså viser sig senere hen, at der er behov for en justering af aftalen, dvs. af beløbene og tidsgrænserne, så Den Europæiske Union bedre kan udføre sin opgave på disse meget vigtige områder, hvor initiativerne gennemføres, er jeg sikker på, at alle vil være enige om at træffe nogle beslutninger, som gør disse aktiviteter endnu mere effektive, hvis systemet har fungeret godt.

Ruttenstorfer
Hr. formand, mine damer og herrer, i spørgsmålet om retsgrundlag har vi i mange år været af forskellig opfattelse. I tilslutning til Domstolens dom af 12. maj i år blev det imidlertid tvingende nødvendigt at finde en løsning. Og det så meget desto mere som Kommissionen udsatte gennemførelsen af et stort antal budgetposter uden retsgrundlag. Under trepartsmødet den 23. juni blev der givet nye impulser til at gøre en tilnærmelse mulig. Lige indtil samlingen i Rådet vedrørende budget, hvor forhandlingerne hovedsagelig drejede sig om dette vigtige tema, fandt der intensive møder sted mellem organerne.
Alle disse bestræbelser - ikke mindst Deres delegations stædighed - førte den 17. juni til et udkast til en interinstitutionel aftale, som skal undertegnes inden længe. Denne aftale, der gælder på ubestemt tid, vil gøre det muligt at anvende bevillingerne på budgetposter uden retsgrundlag på en måde, der er tilfredsstillende for de tre involverede organer. Aftalen fastsætter rammen om det loyale samarbejde mellem vores organer, som Domstolen i sådanne tilfælde altid har opfordret til, og som efter mit skøn i stadig højere grad må anses for at være vores gængse praksis.
Den 17. juli tog Rådet endvidere det arbejde til efterretning, som Kommissionen havde gennemført i tilslutning til den allerede nævnte dom fra Domstolen med henblik på at undersøge, hvilken status de budgetposter har, som ganske vist er opført på budgettet for 1998, men tilsyneladende er uden retsgrundlag. Rådet erklærede sig endvidere indforstået med, at Kommissionen inden for rammerne af sin kompetence i henhold til artikel 205 i traktaten omgående gennemfører en række foranstaltninger, herunder sådanne, hvis politiske ømtålelighed er kendt, som f.eks. foranstaltningerne til bekæmpelse af vold mod børn, unge og kvinder, foranstaltningerne imod illegalt og skadeligt indhold på Internettet, støtten til kontrol med valgprocedurer samt foranstaltninger vedrørende menneskerettigheder og demokrati.
Hvad angår de budgetposter, som der ganske vist er foreslået, men endnu ikke vedtaget et retsgrundlag for, har EuropaParlamentet og Rådet endvidere forpligtet sig til at fremskynde de igangværende lovgivningsprocedurer, for at der inden længe kan træffes en beslutning om en basisretsakt. Jeg kan forsikre Dem, at dette formandskab allerede har taget de nødvendige skridt til hurtigt at få afsluttet de procedurer, der venter på færdigbehandling, med et så positivt resultat som muligt.
Med hensyn til de budgetposter, for hvilke der hverken er vedtaget eller overhovedet foreslået noget retsgrundlag, har Rådet noteret sig Kommissionens tilsagn om at opfylde de forpligtelser, der er indgået inden den 10. juni 1998, og gennemgå de ansøgninger, som på det tidspunkt endnu ikke var resulteret i en formel indgåelse af en aftale, med henblik på at undgå enhver form for forskelsbehandling, som kunne opstå på grund af de konkrete frister for behandlingen af sagen.
På grundlag af denne plan kan man nok gå ud fra, at finansieringen skal være sikret, da udvælgelsesprocedurerne var afsluttet og bevillingerne formelt fastsat inden den 10. juni 1998.
Hvad endelig bekæmpelsen af udstødelse angår, er Rådet af den mening, at Amsterdam-traktaten, efter at den er blevet ratificeret, giver mulighed for at få vedtaget de nødvendige retsgrundlag.
Jeg vil gerne sige tak til Parlamentet og tillige til Kommissionen for samarbejdet i denne sag.
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg siger Dem mange tak!

Wynn
Hr. formand, i Christodoulous betænkning - i begrundelsen - er der en herlig passage, hvor der står, at den imidlertid også »er en langsigtet løsning, for så vidt den ikke opsiges af en af de tre deltagende institutioner« - endnu. Jeg har tilføjet »endnu«, fordi Parlamentet endnu ikke har stemt om denne betænkning.
Jeg taler med to tunger i denne forhandling - dels som en enkeltperson, der er involveret i forhandlingerne, og dels som koordinator for Socialdemokraterne.
Personligt glæder jeg mig over betænkningen. Jeg synes, at det er det bedst mulige resultat og kulminationen på mange års arbejde og mange forsøg fra Parlamentets side på at løse dette problem. Så i betragtning af det, vi har været igennem i årenes løb, så er jeg meget tilfreds med fremtidsudsigterne.
Jeg må også sige, at da vi nåede frem til disse konklusioner den 17. juli, så var der tale om et samarbejde mellem os, Kommissionen, og tør jeg sige, et flertal i Rådet. Det foregående formandskab har påtaget sig en politisk forpligtelse til at løse dette problem.
Som den britiske premierminister sagde fra formandens plads, så har det østrigske formandskab påtaget sig denne forpligtelse, men jeg må sige til formanden for Budgetudvalget, hr. Samland, at det lange tidsrum udelukkende skyldes det faktum, at mindst én nordisk medlemsstat ikke kunne beslutte sig. Helt ærligt, så var det en ynkelig forestilling ved trepartsmødet at nå til enighed om denne afgørelse, der kun drejer sig om et mindre beløb. Jeg håber, at jeg aldrig mere skal udsættes for noget lignende, da det om ikke andet var det rene tidsspilde. Det er min personlige mening.
Da vi nåede frem til konklusionerne, var alle tre institutioner af den opfattelse, at aftalen om retsgrundlaget er i orden for fremtiden, men vi har stadig et problem for 1998. Derfor manede jeg til forsigtighed i starten af mit indlæg. Jeg selv, hr. Samland, hr. Colom i Naval, fru Dührkop Dührkop og hr. Tomlinson - de involverede parter i forhandlingerne - skal overbevise vores gruppe om, at denne betænkning er værd at stemme ja til, når vi skal diskutere emnet i aften.
Vi har brug for en afklaring - specielt fra Kommissionen - om de budgetposter, hvor der var problemer. Der var tale om fire områder. I aftes modtog jeg et dokument med en oversigt over de problematiske budgetposter, og jeg håber, at Kommissionen har fundet frem til nogle løsninger.
Det vil blive fremlagt for vores gruppe i aften, og vi vil gøre vores bedste for at overbevise dem. Men lige nu har jeg brug for Kommissionens hjælp til at få afklaret de tvivlsspørgsmål, der vil opstå, når medlemmerne ser dette, specielt i forbindelse med budgetpost B5-321 - en indsats for økonomiske og sociale områder såsom erhvervsdrivende foreninger og lignende - hvor en stor del af bevillingerne endnu ikke er udnyttet, og hvor der ikke er udsigt til, at de vil blive brugt.
Hvad angår budgetposterne B7-611, 851 og 852, hvad vil der så ske med de ca. ECU 11, 5 millioner, der endnu ikke er blevet brugt?
På de områder, hvor vi havde problemer - eksempelvis sport og mindretallenes sprog - er de fleste af pengene blevet brugt. Der vil være mindre beløb tilbage, og det er rimeligt at sige, at selv uden de problemer, vi har haft, så ville der stadig have været små beløb tilbage. Jeg er derfor helt parat til at tale for dem. Men det er disse få budgetposter, der giver os problemer, og jeg vil bede Kommissionen forsikre os om, at disse områder ikke vil blive uberørte, og at pengene vil blive brugt. Med disse oplysninger håber jeg, at vi kan møde vores gruppe i aften og stemme for betænkningen.
Et sidste punkt - vi gjorde os stor umage for at strikke denne betænkning sammen, og der var enighed om indholdet. Der er fremsat nogle ændringsforslag - tre eller fire fra De Grønne - som er nydelige, men unødvendige. Jeg vil anbefale vores gruppe ikke at støtte ændringsforslagene, men at bibeholde betænkningen uændret. I må ikke tro, at vi ikke er forstående over for De Grønnes ændringsforslag, men vi ønsker en præcis betænkning frem for en detaljeret betænkning.

Tillich
Hr. formand, jeg vil gerne give udtryk for det håb, at vi nu har løst et evindeligt problem for evigt, og at ingen af de tre institutioner gør brug af at opsige den holdning, vi nu har aftalt. Løsningen på retsgrundlagene er et problem, hvor Europa-Parlamentet i det mindste i de sidste år i forbindelse med budgettet har vist, at det ikke kun er kohærent i sine politiske fastsættelser, men også når det gælder bevillingerne til disse politiske mål. Derfor vil jeg alligevel godt gratulere det østrigske formandskab med dets forhandlingssnilde den 17. juli. Men præcis som Terry Wynn var jeg til stede under disse forhandlinger, og jeg fik undertiden indtryk af, at det her ikke drejer sig om et politisk mål, men det drejer sig her som hos spidsborgerne om smålig forhandelen frem og tilbage, om 1, 2 eller 3 sølle millioner, om et halvt eller to hele år. Det var til dels ret pinligt, og man kunne ikke frigøre sig for det indtryk, at det i det mindste for nogle ikke drejede sig om at finde en politisk løsning, men snarere en administrativ, teknisk løsning.
Jeg tror snarere, at det ikke absolut var Deres fortjeneste, hr. formand, men tiden var simpelthen moden. Parlamentet har uafbrudt øget presset, og til sidst blev Rådet nødt til at trække i land eller ønskede at trække i land. Dog kan både De og vi som Europa-Parlament være tilfredse med resultatet. Det er der nok ingen tvivl om. Vi - alle tre parter - har nu klare forhold for fremtiden, og, som hr. Wynn nævnte, skal vi lige forklare vores kolleger i Parlamentet det. Men det bliver vist ikke så vanskeligt under de nuværende forudsætninger.
For mig som ordfører for budgettet for 1998 var det navnlig vigtigt, at Kommissionen den 17. juli i respekt for Den Europæiske Domstols dom fremlagde et forslag til budget for 1998, som vi kan arbejde med. Vi har - og det er virkelig en betydelig aftale - også som Parlament givet tegn til, at vi er rede til at respektere Den Europæiske Domstols dom, at vi her ikke kan øge det politiske pres. Men nogle tjenestegrene synes at udnytte den aktuelle uklare situation til egen fordel. Hr. kommissær Liikanen, jeg anmoder Dem om endnu en gang at gøre det klart for alle tjenestegrene, at tjenestegrenene nu, hvor der er fundet og aftalt en løsning, bliver nødt til også at gennemføre den for 1998, for vi har brug for, at de bevillinger, der er fastsat for 1998, gennemføres så hurtigt som muligt, så ngo, det vil sige de berørte organisationer, også får de penge, de har fået tilsagn om, stillet til rådighed.
Jeg vil gerne endnu en gang gratulere hr. Christodoulou hjerteligt, han er en gammel ræv og har slidt med dette tema i flere år.
I Tyskland taler vi om, at vi sidder problemerne af! Dér har vi en siddende i spidsen for regeringen, som sidder problemerne af. Hr. Christodoulou har også siddet dette problem af og bragt det til succes!
(Bifald)
Brinkhorst
Hr. formand, på sin vis kan man sige, at der er tale om stor ståhej for ingenting i dette spørgsmål. I budgetmæssig sammenhæng drejer sig det om 60 millioner til pilotprojekter og 30 millioner til forberedende aktioner - mindre end 1 %.
Det politiske spørgsmål har naturligvis langt større betydning: Det er et tegn på, at forholdet mellem Parlamentet og Rådet endelig er modnet, og en anerkendelse af, at Parlamentet og Kommissionen - som hr. Christodoulou ganske rigtigt sagde - fremsætter initiativer. Desværre - med al respekt - så er Rådet blevet et impotent organ. Det kan ikke gøre noget, medmindre det udsættes for pres udefra. Der var tale om pres udefra, da De med Deres afgørelse, hr. formand, blokerede for et par hundrede budgetposter, hvilket til slut fik Rådet til at indse, at det ikke kunne blive ved med at udskyde dette spørgsmål. Det er en del af budgetforhandlingerne, og vi taler kun om et par hundrede millioner her og der. Men rent politisk betyder det, at Rådet og Parlamentet endelig betragter hinanden som ligestillede. Det er det sidste element i denne interinstitutionelle aftale, og det bekræfter, at både Rådet og Kommissionen anerkender, at Parlamentet har taget nyttige initiativer for, som hr. Christodoulou rigtigt sagde, at bringe Europa tættere på borgerne.
Jeg har et konkret spørgsmål til Kommissionen, et spørgsmål som jeg stillede for to måneder siden under forhandlingen i plenarforsamlingen. Hvis denne interinstitutionelle aftale skal fungere i fremtiden, vil meget afhænge af Kommissionens politiske fantasi. Nu hvor vi er tæt på et resultat, kan kommissæren så bekræfte, at Kommissionen fremover altid vil forsøge at foreslå et retsgrundlag, der er så anvendeligt som muligt, for at sikre Parlamentets deltagelse i den fælles beslutningsprocedure? Kan Kommissionen sige, at den kun vil gøre brug af artikel 235 i særlige tilfælde, fordi denne artikel tilsidesætter det parlamentariske demokrati? Jeg kan ikke tro, at Kommissionen - og specielt denne kommissær, der er en ægte demokrat - nogensinde vil bruge artikel 235 for at svække Parlamentets beføjelser over for Rådet.

Moreau
Hr. formand, Domstolens juridiske dogmatisme har medført, at Kommissionen har blokeret 100 budgetposter til et beløb af mere end ECU 900 millioner. Dette er grunden til, at adskillige projekter fra foreninger og ngo'er er blevet afblæst inden for så følsomme områder som bekæmpelse af fattigdom og udelukkelse, udviklingshjælp, bekæmpelse af racisme og kampen for demokrati og menneskerettigheder. Den stærke mobilisering af foreninger og ngo'er, som vores gruppe har arbejdet for i Parlamentet, har i høj grad bidraget til den interinstitutionelle aftale af 17. juli om spørgsmålet om retsgrundlag. Jeg glæder mig over denne aftale, som endda træder i kraft med omgående virkning. Dog beklager jeg, at projekterne til fordel for ældre medborgere og visse aktioner til bekæmpelse af fattigdom stadig er blokeret, og jeg vil gerne gentage anmodningen, der har været fremsat mange gange i Rådet, om at vedtage et nyt program til bekæmpelse af fattigdom i samarbejde med de humanitære organisationer.
Jeg har her i Parlamentet hørt det argument, at der, eftersom bekæmpelsen af fattigdom ikke forsvinder, ikke er grund til at fastsætte bevillinger i denne forbindelse. Jeg mener, at det er et uacceptabelt og usagligt argument, idet adskillige foreninger forgæves forsøger at bekæmpe denne plage. Jeg mener virkeligt, at denne holdning bør revideres, og der bør fastsættes en ny plan til bekæmpelse af fattigdom.
Afsluttende kan jeg konstatere, at borgernes deltagelse i europæiske mekanismer gør det muligt at fjerne forhindringer og nå frem til løsninger, og at vores Parlament til fulde lever op til sin rolle, når det fjerner sig fra debatten om specialiteter og gør sig til fortaler for borgernes deltagelse og ønsker.

Müller
Hr. formand, også jeg vil tilslutte mig taksigelserne. Jeg mener, at det såvel for hr. Christodoulou og Parlamentet som for Kommissionen og Rådet er en god aftale. Navnlig glæder det mig, at Parlamentet holdt stand i bestræbelsen på at gøre Den Europæiske Domstols dom gældende. Vi var jo delvis under kraftigt pres fra de ikke-statslige organisationer, at vi skulle lade, som om denne dom ikke eksisterede. Jeg tror, at forhandlingerne med ngo, det vil i dette tilfælde sige med verden udenfor, om at gøre dommen gældende har bidraget meget til, at forståelsen for omgangen med EU's penge og for, at der skal være retsgrundlag derfor, er blevet øget. Det anser jeg som helhed for en succes.
I forbindelse med aftalen om retsgrundlag skal det først vise sig, hvor langt den holder. Vi er som Europa-Parlament på grund af nødvendigheden af, at vi nu skaber retsgrundlag sammen med Rådet, på godt og ondt - således er det fastsat i Maastrichtog i Amsterdam-traktaten - henvist til Kommissionens initiativ. Derfor, hr. kommissær og hr. ordfører, har jeg endnu en gang forsøgt i ændringsforslag at gøre opmærksom på, at Kommissionen gennem denne interinstitutionelle aftale som initiativtager til retsakter har fået et stort ansvar, som tvinger os til for fremtiden at gå frem på en sådan måde, at vi sikrer både Rådet og Parlamentet optimale muligheder for medbestemmelse. Her håber jeg på et godt fremtidigt samarbejde med Kommissionen.
Men nu til bekymringen med hensyn til året 1998, som med rette ikke er omfattet af aftalen om fremtiden, men alligevel genstand for hele kompromiset. Før sommerferien og navnlig efter sommerferien har jeg fået et stort antal opkald, som drejede sig om, at pengene ikke var blevet udbetalt, selvom bevillingerne allerede var frigivet. Derudover var der en del usikkerhedsmomenter, f.eks. i mit tilfælde i forbindelse med konto B3-1000 og det europæiske ungdomsparlament. Jeg ville være taknemmelig, hr. kommissær, om De i dag endnu en gang kunne forsikre os om, at der gøres alt, hvad der står i Deres magt, og at vi inden høringen i vores grupper i aften, således som Terence Wynn krævede, får præcise oplysninger om, på hvilke punkter De i indeværende år ikke agter at gennemføre budgettet, fordi det på baggrund af dommen simpelthen ikke er muligt. Jeg mener, at denne klarhed er nødvendig for, at vi kan stemme for erklæringen.

Ewing
Hr. formand, som det parlamentsmedlem, der har siddet længst, husker jeg en tid, hvor kommissærerne allerede inden de direkte valg forsikrede os og dermed også borgerne i Europa om, at Fællesskabets institutioner havde et menneskeligt ansigt. Det vil ikke være tilfældet, hvis disse budgetposter blokeres - så enkelt er det. Tænk en gang: menneskerettighedsinstituttet er lukket, finansiering af ikke-statslige organisationer, børnemishandling, tilsyn med valgprocedurer og beskyttelse af mindretallenes sprog, et emne som betyder meget for mig selv og John Hume, der var ophavsmand til denne budgetpost.
Jeg er flov over at tilhøre en stat, der var årsag til dette, ved at indbringe det for Domstolen. Jeg er overrasket over at høre hr. Wynn sige, at han taler med to tunger. Det er netop det, han har gjort, for jeg så frem til, at den nye britiske regering ville ændre dette, og det har den ikke gjort. Regeringen har stort set den samme farve og taler med to tunger. Der findes mere end 30 »små« sprog, som er en dyrebar del af vores fælles kulturarv med deres egen litteratur. Der findes to i Skotland. Fællesskabet får ikke et menneskeligt ansigt ved at blokere for det.

Pronk
Hr. formand, jeg nyder det altid, når Terry Wynn taler i tunger, men det er vist ikke pinse endnu.
Hr. formand, som svar på denne del tror jeg, at vi stadig har nogle vanskeligheder. For det første spørgsmålet om retsgrundlaget. Jeg er enig med alle de, der har sagt, at det egenlig er et angreb på borgernes Europa. Det kan nu en gang ikke forklares over for skatteyderne, at man tilføjer 150 millioner gylden til Phare, uden at pengene kan gives ud, mens man samtidig sidder og beklager sig over et par millioner inden for rammerne af retsgrundlaget.
Hr. formand, jeg mener dog, at denne overenskomst lige nu må accepteres, omend jeg stiller store spørgsmålstegn ved om vi nemt kan tilpasse den, eftersom de beløb, der er involveret, er lavere end, hvad dette Parlament mener er nødvendigt. Vi får at se, hvordan vi løser det. Vi må tage en beslutning om det, og vi må ikke her lave en eller anden overbygning ud af det. Vi må simpelthen ærligt og redeligt fordele skaden. Jeg tror, at problemet, som det fremstår, er følgende. De er tilfældigvis en af de betydeligste jurister i dette Parlament, men det forholder sig sådan, at traktaten ikke har forudset hele problematikken med retsgrundlag. Retsgrundlaget er blevet undermineret heraf gennem Finansforordningen og gennem Rådets afpresning af dette Parlament. Det er egentlig årsagen til, at det er kommet indenfor. Dernæst kastede juristerne sig over det, og lavede virkelig et kæmpe roderi ud af det. Man havde også på andre måder kunnet løse det juridisk set fuldkommen acceptabelt. Vi har nu problemer, som vi må give et retsgrundlag, som faktisk kun Rådet kan tage beslutning om, mens vi som Parlament har fuldstændig budgetbeføjelse, i hvert fald for de ikke-obligatoriske udgifter. Det er en uacceptabel situation, men vi må leve med den af hensyn til borgernes Europa, for i hvert fald at yde et bidrag. Jeg accepterer dette med meget lidt glæde i mit hjerte, såvel som parlamentsmedlem som jurist.

Ojala
Hr. formand, medborgernes tillid til Den Europæiske Union er meget afhængig af, hvordan Den Europæiske Union er i stand til at håndtere de reelle problemer, menneskene har i hverdagen. Denne tillid har desværre aldrig været særlig høj. Domstolsbeslutningen i foråret og den efterfølgende beslutning om nedfrysning fra Kommissionen gav tilliden et yderligere knæk. Mens retsgrundlaget muliggjorde en EMU-kampagne til tocifrede millionbeløb i ecu, blev midlerne til de nationale organisationer nedfrosset. Medborgerne kan ikke forstå, at retsgrundlaget tillader anvendelsen af midler til sådanne kampagner, men ikke muliggør anvendelsen af midlerne til nationale organisationer, bekæmpelse af fattigdommen, handicapaktiviteter eller f.eks. til fremme af minoritetssprogenes anvendelse, som er en uhyre vigtig sag.
Jeg mener, at det nu er uhyre vigtigt, at aftalen mellem institutionerne kommer i stand. Jeg håber også, at Rådet denne gang lytter mere til Parlamentet, end det har været tilfældet hidtil. Situationen har desværre ofte været således, at Parlamentet har haft nemmere ved at blive enig med Kommissionen end med Rådet om de sager, som skal føres. Forhåbentlig vil Østrig som formandsland nu løse dette svære problem.

Lenz
Hr. formand, også jeg vil tilslutte mig de komplimenter, der her er blevet givet i anledning af hr. Christodoulous betænkning, som har taget et af de vanskeligste spørgsmål op, vi i lang tid har skullet beskæftige os med, synes jeg, og som det er meget vanskeligt at forklare verden udenfor. Det mærkede vi også under forhandlingen i udvalgene. Jeg vil bare i korthed sige et par ord om virkningerne, som Rådet og Kommissionen ikke bør overse, og som kunne få indflydelse på vores arbejde i Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender, navnlig for så vidt angår demokrati- og menneskerettighedsspørgsmål, men også vores forbindelser med Latinamerika og Asien.
Navnlig demokrati- og menneskerettighedsspørgsmål - det er allerede blevet nævnt her - er af central betydning, hvad angår Kommissionens fremtidige politik - og her henvender jeg mig direkte til Kommissionen - for netop dét er et område, hvor Den Europæiske Union virkelig kommer i direkte forbindelse med mennesker. Her benytter Unionen på den ene side gennem ngo's virke så at sige borgere fra de forskelligste kredse til at arbejde for EU, men på den anden side også til at hjælpe mennesker i nød eller - hvad der er mindst lige så vigtigt - tillige til at styrke demokrati- og retsstatsbevidstheden i verden.
Vi håber, at disse retsgrundlag fastlægges så klart, at disse programmer fortsat kan virke, ganske vist - det er mit ønske til Kommissionen, hr. kommissær - med mindre bureaukrati, med færre dermed forbundne administrationsudgifter, af og til med mere viden hos eksperterne om de enkelte spørgsmål, måske også af og til med færre udgifter for EU, kort sagt med mere gennemskuelighed. Vi støtter, at det tiltag, der kommer fra Budgetudvalget, ikke er selektivt, men vi vil anmode Dem om ikke at glemme disse problemer!

Ruttensdorfer
Hr. formand, mine damer og herrer, det glæder mig, at De hilser denne aftale velkommen. Men om nogle af Deres udtalelser vil jeg gerne bemærke følgende: Jeg er ikke enig med Dem i, at Rådet kun kan nå frem til afgørelser - og i dette særlige tilfælde er nået frem til en afgørelse - når det er under pres. Jeg bliver virkelig nødt til at afvise dette og gøre opmærksom på, at Rådet efter Domstolens dom befandt sig i en udmærket position, og at dommen ikke var grunden til, at Rådet her bestræbte sig særligt på hurtigt at nå frem til en løsning sammen med Parlamentet og Kommissionen.
Det var snarere to andre grunde, der foranledigede os til det. Den første er blevet nævnt af mange af Dem, nemlig at denne afgørelse er vigtig for mange mennesker i Europa, fordi gennemførelsen af budgetposter stod på spil. Derfor var det Rådet magtpåliggende at nå frem til en løsning af dette spørgsmål. Den anden grund er, at dette spørgsmål allerede har stået åbent i femten år mellem Parlamentet, Rådet og Kommissionen og hindret samarbejdet mellem organerne. Jeg mener, at det også af disse grunde var på høje tid at finde en løsning. Derfor er jeg meget glad og håber, at denne løsning vil få Deres definitive samtykke.

Liikanen
Hr. formand, det forslag til en aftale om retsgrundlag, som institutionerne nåede frem til den 17. juli 1998, er et bemærkelsesværdigt resultat, og det ikke kun fordi det er den første aftale siden den fælles erklæring i 1982, der viste sig at være uigennemførlig. Det er ikke på grund af de store pengesummer, der er indblandet - de medlemmer, der nævnte dette punkt, havde helt ret. De pågældende beløb har altid udgjort en lille del af Fællesskabernes budget. Det er et bemærkelsesværdigt resultat, fordi der for en gangs skyld er gjort fremskridt på tværs af minefeltet af institutionelle kompetenceområder.
Aftalen styrker den interinstitutionelle tillid allerede i starten af forhandlingerne om den næste interinstitutionelle aftale. Jeg vil også lykønske det østrigske formandskab med dets store indsats vedrørende dette spørgsmål. Samtidig skal man i denne forbindelse glæde sig over, at den britiske regering har besluttet at tilbagetrække alle verserende retssager om gennemførelse af Fællesskabernes budget.
Det er ikke blot institutionerne, men først og fremmest programmerne og de mange hundrede berørte organisationer, der nyder godt af denne aftale. De ikke-statslige lobbygrupper har i en periode været særligt aktive over for Kommissionen og institutionerne. Det har tydeligt vist betydningen af de pågældende foranstaltninger. Fremover kan disse organisationer være sikre på, at der ikke vil blive gjort indsigelse mod gennemførelsen af en budgetpost, når et beløb først er opført i budgettet.
Nogle af foranstaltningerne skal omdefineres, og de kan ikke alle fortsætte i al evighed. Fremover vil sådanne beslutninger blive truffet på baggrund af entydige budgetprocedurer og lovgivningsmæssige procedurer. Vores partnere vil kunne stole på resultatet.
Kommissionen er klar til at underskrive aftalen. Den liste over Kommissionens særlige beføjelser, der er vedlagt som bilag til aftalen, er korrekt. Den kan altid hæves i de kommende foreløbige budgetforslag. Det ønsker jeg at understrege. Kommissionens autonomi påvirkes ikke af aftalen.
Hvad angår budgettet for 1999, så er det foreløbige budgetforslag foreneligt med de vedtagne lofter. Hvad angår budgettet for 1998, så er spærringen af de resterende budgetposter blevet ophævet i løbet af de seneste par uger. Vi har givet Dem oplysninger om disse særlige budgetposter. En ad hoc-aftale fra den 17. juli gav endvidere mulighed for en øjeblikkelig genåbning af adskillige specielt følsomme budgetposter - f.eks. kampen mod vold mod kvinder og børn, foranstaltninger mod ulovligt indhold på Internettet samt en indsats for menneskerettigheder og demokrati.
Fastsættelsen af lovgivningsprocedurer for en frivillig ungdomstjeneste og for ikke-statslige organisationer i tredjelande har banet vejen for en gennemførelse af disse programmer. En vedtagelse af yderligere retsgrundlag er nært forestående.
Hvad angår budgetposter til bekæmpelse af social udstødelse, som var den primære årsag til konflikten, så behandler Kommissionen dette spørgsmål på et møde i morgen. Den vil udarbejde en meddelelse med forslag om at omdirigere budgetposterne mod forberedende programforanstaltninger på baggrund af Amsterdam-traktaten. Med en sådan omdirigering, der forhåbentlig bliver vedtaget i morgen, kan budgetposterne straks blive genoptaget.
Hvis der herefter fortsat er helt eller delvist blokerede foranstaltninger, vil Kommissionen fuldt ud respektere de berettigede forventninger og beskytte eksisterende investeringer. Ifølge oplysninger fra Kommissionens tjenestegrenene vil kun omkring ECU 30 millioner ud af de oprindelige ECU 870 millioner, der blev blokeret på grund af et manglende retsgrundlag, fortsat blive tilbageholdt ved årets udgang af denne grund.
Der er tydeligvis stadig nogle problemer i forbindelse med overgangen til den nye ordning. Nogle er uundgåelige, da Domstolens afgørelse forhindrer Kommissionen i at lade som om, intet var hændt. Men takket være en fælles indsats er det lykkedes at begrænse problemerne til et minimum, og fra næste år vil budgettets gennemførelse hvile på sikker grund.
Jeg vil nu besvare spørgsmålene fra de ærede medlemmer hr. Wynn og fru Müller om budgetpost B-5321 vedrørende erhvervsdrivende foreninger. Der findes ikke i øjeblikket noget retsgrundlag, men vi overvejer muligheden for at overføre disse midler til budgetpost B-5512 (beskæftigelsesinitiativ), der muliggør en lignende indsats.
De øvrige to spørgsmål fra hr. Wynn drejer sig om budgetposterne B 7851 og B 7852. Det er ikke let at forstå for nogen, der ikke følger budgettet. Disse forslag vedrørende retsgrundlag ligger imidlertid hos Rådet, og jeg håber, at formandskabet vil gøre sig umage for at fremskynde sagsbehandlingen, specielt af budgetposten vedrørende eksportfremme og Japan, der har vist sig meget nyttig.
For det tredje vil jeg sige til hr. Tillich, at vores tjenestegrene skal arbejde på baggrund af de afgørelser, der er truffet. Jeg vil opfordre de ærede medlemmer, der er blevet kontaktet af organisationer med videre, til at tage direkte kontakt til de pågældende tjenestegrene. Det giver det hurtigste resultat. Der er nu fundet en løsning på de grundlæggende problemer i forhold til Kommissionen.
Jeg har gode nyheder til fru Ewing i sagen om mindretallenes sprog, og hun kan sende Kommissionen en varm tanke. Vi har i dag næsten fuldt ud kunnet gennemføre budgetposten for mindretallenes sprog. Takket være Europa-Parlamentet er der stadig en reserve på ECU 400.000. Jeg er villig til at foreslå Kommissionen en snarlig overførsel af disse penge, og hvis fru Ewing kan overtale sine kolleger i Parlamentet til at godkende en sådan overførsel, så vil problemet være ude af verden.
Jeg vil gerne slutte af med at takke ordføreren hr. Christodoulou, formanden for Budgetudvalget hr. Samland samt Rådsformanden hr. Ruttenstorfer for deres ekstraordinære indsats i forbindelse med indgåelsen af denne historiske aftale.

Formanden
Tak, hr. kommisær. Når enden er god, er alting godt.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.00.

Emissioner fra motorkøretøjer - Kvaliteten af benzin og dieselolie
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0314/98 af Lange om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om: I.Foranstaltninger mod luftforurening fra emissioner fra motorkøretøjer og om ændring af Rådets direktiv 70/220/EØF - C4-0499/98-96/0164(COD) ogII.Foranstaltninger mod luftforurening fra emissioner fra motorkøretøjer og om ændring af Rådets direktiv 70/220/EØF for så vidt angår lette erhvervskøretøjer (C4-0499/98-96/0164(COD)).Europa-Parlamentets Delegation til Forligsudvalget.
A4-0313/98 af Hautala om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om kvaliteten af benzin og dieselolie og om ændring af Rådets direktiv 93/12/EØF (C4-0500/98-96/0163(COD))Europa-Parlamentets Delegation til Forligsudvalget.

Lange
Hr. formand, kære kolleger, jeg mener, at Europa-Parlamentet i dette spørgsmål resolut har taget roret, sejlet uden om skær og sat kursen mod en miljøvenlig mobilitet. Vi har et resultat liggende på bordet efter forhandlinger i Forligsudvalget, efter hårde, men også hjertelige forhandlinger. Derfor vil jeg gerne sige hjertelig tak til alle, som har medvirket dertil, for den hårde, men også ubureaukratiske måde at gå til sagen og forhandle på. Det har ud over striden også været morsomt.
Også Kommissionen er tilfreds med resultatet. Egentlig har Kommissionen her i Parlamentet givet lejlighed til at tage roret, for ellers kunne Kommissionen naturligvis straks fra starten have fremlagt dette fantastiske resultat.
Vi er virkelig på rette kurs. Vi har lagt det første skridt, den første etape bag os med personmotorkøretøjer, lette erhvervskøretøjer og brændstoffer. De næste skær, de næste etaper venter lige om hjørnet: CO2 -reduktion i forbindelse med motorkøretøjer, dernæst de tunge erhvervskøretøjer, og heller ikke motorcyklerne skal gå fri, så mobilitet kan sikres på en miljøvenlig måde. Rent faktisk afvikles 80 % af mobiliteten ved hjælp af motorkøretøjer. Det kan man så lide eller ikke lide. Det er realiteten! På langt sigt får vi nok brug for andre perspektiver, men vi har brug for løsninger her og nu, der gør motorkøretøjerne renere.
Jeg mener, at det forhandlingsresultat, Parlamentet har opnået, er en dobbelt succes: på den ene side en succes for forbedringen af luftkvaliteten og for beskæftigelsen i Europa, på den anden side er det også en institutionel succes.
Først de resultater, der er opnået med henblik på en forbedring af luftkvaliteten: Vi har opnået, at der findes bindende standarder, som er strengere end noget andetsteds i verden, for år 2000 og år 2005, nemlig for personmotorkøretøjer og for små lastbiler. Vi har opnået - og det finder jeg næsten endnu vigtigere - at ikke kun nyindregistreringsproceduren skærpes, men at det også gælder om, at de biler, der så kører på vejene, virkelig udstøder mindre, og dét ikke kun, når de er nyindregistrerede, men også når de har kørt i længere tid. Vi har således skærpet bestemmelserne om de emissionsrelevante deles langtidsholdbarhed. De skal kunne holde til henholdsvis 80.000 og 100.000 km. De kontrolleres permanent ved hjælp af en on-board -diagnose, og medlemsstater kan, hvis de får mistanke, tillige gennemføre en overvågning, en kontrol i marken for at sikre langtidsholdbarheden.
Alt dette er blevet tilrettelagt således, at der ikke lægges hindringer i vejen for den frie vedligeholdelse, den frie reparation og automobilklubberne. På den måde kan netop små og mellemstore virksomheder også være med i denne proces. Jeg mener, at det ud over den indholdsmæssige succes også er en succes, at små og mellemstore virksomheder inden for dette område stabiliseres.
Som helhed har denne lovgivning også en bieffekt for beskæftigelsen. Som på intet andet område får denne lovgivning om forbedring af luftkvaliteten også direkte indflydelse på skabelsen af nye arbejdspladser i automobilsektoren. Man kan udmærket registrere det analytisk: Op til 6 % af arbejdet vil gå til dette område alene. I katalysatorindustrien er der skabt 15.000 nye arbejdspladser.
Det er således en succes for forbedringen af luftkvaliteten og tillige en succes for sikringen af beskæftigelsen og forøgelsen af kapaciteten inden for denne sektor i Den Europæiske Union.
Jeg talte for lidt siden om en dobbelt succes. Det er også en institutionel succes. Europa-Parlamentet har her resolut taget roret i miljøpolitikken, samlet tre komplicerede direktiver, behandlet dem under ét og modstået mange forsøg fra lobbyisterne på at øve indflydelse. Jeg vil sige, at Parlamentet har bestået elgtesten og ikke er væltet, og det har indføjet væsentlige forbedringer. På en liste med 22 krav kan man notere, at kun tre af dem er forsynet med et »nej«. På alle andre områder har Parlamentet i større eller af og til mindre grad, men alligevel fået sin vilje.
Vi har været hurtige, Europa-Parlamentet arbejder således ikke kun hårdt, men også hurtigt. Jeg henleder blot opmærksomheden på, at andenbehandlingen fandt sted den 17. februar og den for de lette erhvervskøretøjer den 30. april. For øvrigt varede andenbehandlingen af de lette erhvervskøretøjer kun en måned, fra 30.3. til 30.4. I dag har vi resultatet. Forligsudvalgets resultat forelå jo allerede den 29. juni. Europa-Parlamentet arbejder hurtigt. Måske kan det tjene som et beskedent eksempel for alle europæiske institutioner.
Som helhed er dette resultat en succes, en succes for forbedringen af luftkvaliteten og en institutionel succes. Det glæder mig og gør mig tillige en lille smule stolt, at kommentarerne til denne lovgivning i de europæiske aviser er faldet noget anderledes ud, end vi ellers desværre hyppigt har været vant til i andre europæiske sammenhænge, der har affødt negative overskrifter. I et stort tidsskrift i forbundsrepublikken fik en kommentar til denne lovgivning overskriften gode nyheder fra Bruxelles. Sådan skal det være!
(Munterhed, bifald)

Formanden
Tak, hr. Lange, for denne gode nyhed.

Hautala
Hr. formand, jeg kan bekræfte alt det, som den første ordfører, Bernd Lange, for lidt siden konstaterede. Forliget var meget konstruktivt, og sommetider havde vi det rigtigt sjovt i forbindelse med forligsarbejdet. Indimellem var det svært, i hvert fald for mig, ikke at identificere mig med modparten eller Rådet. Jeg kan således bekræfte, at vi havde et virkeligt godt samarbejde, og begge parter argumenterede for deres oplæg, det vil sige, at diskussionen til tider intellektuelt set var på et højt niveau. Jeg vil virkelig takke alle kolleger for det gode samarbejde og den gode ånd, hvorved dette forslag er bragt videre i Parlamentet.
Udgangspunktet var, at Kommissionen for to år siden fremlagde bindende kvalitetskrav til brændstoffer men kun frem til år 2000. Parlamentet har i samarbejde med Rådet faktisk forbedret Kommissionens oprindelige forslag mærkbart. Vi ønskede, at der fastsættes bindende kvalitetskrav også til år 2005, så forbrugerne har en sikkerhed for, at luften faktisk bliver ren, og at industrien får en vis sikkerhed for, hvad den skal investere i. Til sidst lykkedes det os at blive enige om dette forslag
Forligsudvalget gennemførte et krav om, at også kravene til år 2005 er bindende. Vi anser dette som værende meget vigtigt, fordi det reelt betyder, at industrien kan omlægge sin produktion mod renere teknik. Dette er meget vigtigt for bilindustrien, fordi bilindustrien har brug for renere brændstoffer for at tilgodese de voksende krav til udstødningsgasser, men det er ligeledes vigtigt for olieindustrien. Lovgivningen har nu fortalt, hvad den forventer af olieindustrien indtil år 2005.
Under denne proces havde vi sommetider en fornemmelse af, at olieindustrien ville lægge alt ansvaret for, at denne branche har strukturelle vanskeligheder, på Parlamentets skuldre. Men det lykkedes os at overbevise om, at det rent faktisk var på høje tid at kræve, at også olieindustrien investerer i renere teknik. Hvis branchen har overkapacitet, kan den i hvert fald ikke beskylde de strammede miljøkrav for det hele.
Under forligsforhandlingerne lykkedes det også for os at ændre Kommissionens indgangsvinkel til Auto-Oil-programmet. Det oprindelige udgangspunkt var efter vores mening en temmelig snæver omkostningsanalyse, og Parlamentet og forskellige nationale samfundsaktører medbragte øvrige økonomiske argumenter til diskussionen. Vi kunne påvise, at også omkostninger fra menneskers sygdomme skal tages med i omkostningsberegningerne. Hele indgangsvinkelen blev ligesom udvidet på den måde. Vi tror, at når Kommissionen fortsætter arbejdet med Auto-Oil-programmet, vil udgangspunktet være et helt andet end i begyndelsen.
Virkningerne fra denne løsning kan ses hurtigt, fordi de renere brændstoffer kommer på markedet allerede fra begyndelsen af år 2000. Dette er et meget kraftigt signal til markedet om, at disse renere produkter reelt forventes. Under vores forlig tilvejebragte vi også det resultat, at Kommissionen fremover vil stille sig mere positivt til skattelempelser, som medlemsstaterne eventuelt vil benytte ved iværksættelsen af brugen af renere brændstoffer. På den måde håber vi, at luftkvaliteten forbedres meget snart, efter at denne afgørelse er trådt i kraft. Den vil selvfølgelig også påvirke gamle køretøjer. Jeg kan virkelig anbefale Europa-Parlamentet at godkende denne brændstofspakke.

Bowe
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at lykønske de to ordførere og de andre personer, der har været involveret i Forligsudvalgets arbejde. De er nået frem til et glimrende resultat, som jeg håber får Parlamentets fulde støtte i dag.
Med Forligsudvalgets forslag vil det pågældende program forbedre sundheds- og levestandarden i alle europæiske byer til gavn for både børn og voksne. Alle byer fra Aberdeen til Athen vil blive renere og sundere.
Om ti år vil færre mennesker - børn og ældre - lide af astma forårsaget af giftige gasarter fra biler, hvis man når de opstillede mål i Auto-Oil-programmet.
Samtidig vil programmet yde et væsentligt bidrag til nedbringelse af forureningsskader på afgrøder. Det er i sandhed en meget nyttig pakke til beskyttelse af miljøet og folkesundheden.
Vi var meget ambitiøse helt fra starten, idet vi ønskede at få bilfabrikkerne til at fremstille renere og mere effektive motorer og forpligte olieselskaberne til at producere renere benzin og diesel, samtidig med at vi ønskede at afskaffe blyholdige brændstoffer. Dette forslag har mange gavnlige virkninger, og der har kun været beskeden bekymring over omkostningerne. Der har været forskellige undersøgelser. Men vi kan bedst forklare det, hvis vi siger, at det kun vil koste den europæiske gennemsnitsbilist mellem fem og otte ecu mere om året at opnå den maksimale effekt af denne pakke. Det er bestemt en pris, som alle bilister - og vi er alle bilister - vil finde rimelig.
Vi har helt fra starten ønsket at sikre en rimelig byrdefordeling mellem olieindustrien og bilindustrien. Det har ind imellem været vanskeligt at fastlægge en sådan fordeling med den megen lobbyisme og forskellige modstridende oplysninger. Men nu er jeg overbevist om, at vi har fundet en rimelig balance. Bilindustrien skal lægge om. Den skal indføre nye modeller, der er mere effektive, renere og bruger mindre brændstof. Samtidig vil olieindustrien fremstille renere brændstoffer, og nogle af dem venter allerede på tidsfristerne. Jeg ved, at nogle af dem allerede nu markedsfører renere brændstoffer, der lever op til vores specifikationer. Det er helt klart, at det kan lade sig gøre.
Der vil sandsynligvis finde en vis omstrukturering sted i olieindustrien i de kommende år, men det vil ikke ske som følge af Auto-Oil-programmet, men som følge af mere generelle ændringer i den europæiske økonomi.
Endelig er dette et glimrende eksempel på, at Rådet, Kommissionen og Parlamentet kan skabe en lovgivningsmæssig effekt, der påvirker tilværelsen for alle europæere, når vi samarbejder og når til enighed gennem en forligsprocedure. Vi skal være stolte over det, vi har opnået med denne pakke. Jeg vil opfordre alle mine kolleger til at støtte denne betænkning.

Florenz
Hr. formand, kære ordførere, hr. Lange og fru Hautala, jeg vil gerne gratulere Dem hjerteligt med Deres betænkning. Jeg er ganske vist på ingen måde overrasket over, at et stort antal parlamentsmedlemmer i dag deltager i det store jubelkor, men jeg vil ikke uden forbehold stemme i, fordi jeg ikke synes, at denne procedure var noget lyspunkt i institutionel henseende.
David Bowe kom netop med et stikord, og derfor bliver jeg nødt til at lave min tale helt om. Du sagde netop: Olieindustrien har i dag allerede bekendtgjort, at den for længst har de brændstoffer, vi kræver i henholdsvis år 2000 og 2005. Det er netop dét. Mange glemmer desværre igen og igen en ting: Når udstødningen fra en bil skal være ren, skal bilen køre på brændstof af høj kvalitet, og lige dét lykkedes ikke for os i Forligsudvalget, for Forligsudvalget var under tidspres. Den 28. juni skulle alt være færdigt, det havde noget at gøre med rådsformandskabet, og vi ville da godt bidrage til at give et formandskab lidt mere pondus. Det var en skam, for der skulle vi have vist vilje til at strides med dem i Kommissionen, under hvis ansvarsområde brændstoffer hører. Vi skulle endvidere have vist lobbyisterne, at det, de dengang anså for helt umuligt - jeg dokumenterede det også dengang under behandlingen her - er muligt. Det erkendte De jo lige efter afslutningen i Forligsudvalget. Der udviste vi parlamentsmedlemmer alle svaghed. Det må ikke ske igen.
Olieindustrien har vanskeligheder, dog ikke på grund af de europæiske standarder, men på grund af strukturproblemer og andre ting.
Jeg mener imidlertid, at vi er kommet et skridt videre. Der er 200 millioner biler i Europa, og min gruppe går udtrykkelig ind for mobilitet i modsætning til kollegerne hos De Grønne. De ville jo helst afskaffe mobiliteten. Den er forudsætningen for det indre marked: mobilitet for mennesker, gods, varer og tjenesteydelser. Og da vi vil det, har vi brug for brændstoffer af høj kvalitet for at få rene motorer og ren udstødning.
En del er blevet bedre. On-board -diagnostikken har ikke, som frygtet, medført elektronisk blokerede motorhjelme, så mellemstore virksomheder ikke længere kunne få lov til at reparere bilmotoren. Det glæder mig, at testprocedurerne er blevet bedre. Det glæder mig, at de mellemstore virksomheder får adgang på mange områder. Alt i alt er slaget vundet, men for fremtiden bliver vi nødt til at vise endnu større vilje til at strides med dem, der arbejder sammen i Europa for at kunne fremvise endnu større succeser for vores børn, for de får brug for et sundt miljø.

Eisma
Hr. formand, jeg vil også begynde med at ønske mine kolleger Hautala og Lange hjerteligt tillykke med dette resultat. Det er først og fremmest dem, vi kan takke for, at vi har opnået disse resultater til forbedring af luftkvaliteten i Europa.
Jeg mener selv, at det er den største succes i de sidste fire år inden for dette område af Europa-Parlamentet. Det vi har opnået i de forgangne år lyver ikke herom. Vi har naturligvis måttet indgå kompromisser, men disse kompromisser er dog gået mere i vores retning end i auto- og olieindustriens retning. Vi har med andre ord vundet.
Kollega Lange har allerede nævnt de opnåede resultater. Jeg skal ikke gentage dem. Men hvis jeg sammenligner bil- og især olieindustriens holdning, når de konfronteres med de resultater som Rådet, Kommissionen og Parlamentet sammen har nået, med deres holdning for et år siden, er der en stor forskel. Den kraftige protest, som vi modtog for et år siden, er ebbet ud, nu hvor vi har stået over for hinanden for at bringe luftforbedringen i orden. Det kommer især af et utvetydigt Europa-Parlament. Vi har med bredt flertal kunnet stemme for ændringsforslagene.
Jeg skal ikke gå ind på de opnåede resultater, men jeg vil nævne en ting. Jeg synes, at det smukkeste resultat er, at vi har gjort grænseværdien for såvel samensætningen af brændstofferne som for emissionerne fra køretøjer bindende for 2005. Det giver gode aftaler.
Vi vil da også varmt godkende resultatet. Jeg afslutter, hr. formand, med en enkelt bemærkning: Jeg er mindre tilfreds med Kommissionen - men det vender vi sikkert tilbage til - når vi taler om aftalen med bilindustrien om CO2 -emmission. Det er også en underafdeling af Auto-Oil-programmet, der stiller mig mindre tilfreds som parlamentariker, som gruppe, men jeg sagde allerede, at det vender vi tilbage til.
Til slut vil jeg appellere til mine kolleger. Det forekom mig, at fraværet af europarlamentarikere var temmelig stort under mæglingen. Jeg fandt det skammeligt at sidde over for et Råd med femten ambassadører, mens der på Parlamentets side kun var fire, fem, seks personer til stede. Dette er en opfordring, der er beregnet for Parlamentet internt. Når vi har denne beføjelse til at træffe afgørelser, så lad os også være der.

Cabrol
Hr. formand, Hautala-betænkningen indeholder tre direktiver om brændstofskvalitet og om reducering af emission af udstødningsgas fra motorkøretøjer og erhvervskøretøjer. Det kompromis, der foreslås i det fælles udkast, er opnået som følge af en forligsprocedure, der blev udarbejdet efter to måneders forhandling. Aftalen er baseret på de værdier, der er fastsat for år 2000 og år 2005 af Rådet, men Parlamentet er blevet enig om at gøre værdierne obligatoriske snarere end vejledende i 2005.
Med hensyn til Hautala-betænkningen er det, der hovedsageligt står på spil, den obligatoriske reducering af svovlindholdet. Værdierne for år 2000 af blyfri diesel og brændstof forbliver uforandrede i forhold til Rådets fælles holdning, som dog medtager et ændringsforslag fra Parlamentet, der skal hæve det maksimale indhold af oxygen i blyfrit brændsstof. I specifikationerne for år 2005 betragtes Rådets værdier som obligatoriske. For diesel vil svovlindholdet reduceres til 5 ppm, en reducering, som vil være obligatorisk fra år 2005, mens Rådet først ville påbegynde reduceringen af indholdet fra år 2005. Med hensyn til blyfrit brændstof har Parlamentet accepteret de værdier, der foreslås af Rådet, og gjort dem obligatoriske.
Med hensyn til de to ovennævnte typer brændstof har Rådet desuden accepteret det princip, Parlamentet foreslår, om fra år 2005 at tillade en tidligere indfasning af benzin og diesel, der mindst svarer til de specifikationer, som vil være obligatoriske i år 2005. Kommissionen gør desuden i en erklæring i bilaget til teksten opmærksom på dens hensigt om at fremskynde procedurerne, der skal tillade skattemæssige incitationer til rene brændstoffer. Denne gang er der kun givet dispensationer med hensyn til svovlindholdet indtil 2003 for at dispensere fra de specifikationer, der er fastsat for år 2000 indtil år 2007, for at dispensere fra de specifikationer, der er fastsat for 2005 og således med minimal overholdelse af de værdier, der er fastsat for år 2000.
Endelig har Kommissionen i en erklæring ligeledes oplyst, at den vil tage tilgængeligheden af rent brændstof i tilstrækkelige mængder i betragtning, inden den giver dispensationer. Det fælles udkast kan således betragtes som acceptabelt i den udstrækning, det garanterer tilstedeværelsen af brændstof af høj kvalitet fra år 2005 og måske endda fra år 2000.
Hvad angår Lange-betænkningen, drejer denne tekst sig både om motorkørertøjer og erhvervskøretøjer. Grænseværdierne er de, der blev foreslået af Rådet og som er obligatoriske fra år 2005. De instrumenter, der tillader at kontrollere antiforureningsudstyr, der er obligatorisk for alle diesel- og benzinkøretøjer, vil i tilfælde af motorstop være tilgængelige hos alle mekanikere, hvorimod bilindustrien ønskede at reservere disse til eneforhandlere. Desuden gælder det samme for tests vedrørende koldstart. Man ved således, at forureningen er størst ved koldstart. Man skal altså stadig være særlig opmærksom på dette punkt.
Konkluderende er dette forslag acceptabelt for vores gruppe. Det er desuden blevet godkendt af alle medlemsstaterne og automobilindustrien.

Sainjon
Hr. formand, jeg glæder mig naturligvis over det kompromis, der er resultatet af adskillige forligsmøder, og jeg vil selvfølgelig lykønske de to ordfører for deres glimrende arbejde. I denne følsomme sag har EuropaParlamentet vist sin beslutsomhed ved at udvide miljøkravene så meget som muligt, men har samtidig været i stand til at placere sig inden for rammerne af det mulige og det realistiske.
Forhandlingerne mellem Parlamentet, Kommissionen og Rådet og de forskellige aktører, som detager i denne sag, har været eksemplariske. Jeg, som dog ikke er et nyt medlem af Parlamentet, anser disse forhandlingerne for en sand brugsanvisning til forligsprocedurer.
Jeg vil ønske, at de diskussioner, der nu indledes med hensyn til CO2 , forløber lige så godt. Jeg foreslår derfor, at vores Parlament fuldt ud støtter denne tekst, som i sig selv er et betragtelig fremskridt. Fremskridt med hensyn til reducering af svovlindhold i brændstoffer, fremskridt med hensyn til forbud af blyholdig benzin, fremskridt med hensyn til iværksættelse af teknologier om motorer, der muliggør at anvende brændstof med lavt svovlindhold.
Alt dette vil konkret ændre hverdagen for Unionens borgere. Tilbage er der nu at udbrede disse beslutninger, som er en begyndende løsning på problemet om den atmosfæriske forurening, der er en stor udfordring for os her ved århundredets afslutning.
Der findes visse udbredte idéer, som vi må aflive i vores lande og valgområder. Jeg tænker især på det dårlige omdømme diesel har. Mens dette omdømme var berettiget tidligere, må vi nu anerkende de enorme fremskridt, bilfabrikanterne har opnået med henblik på at nærme sig europæiske standarder. Vi må overveje, hvordan vi får borgere og medierne til at forstå, at fra nu af vil den rene diesel være mindre forurenende end blyfri benzin, og dette skal ske i samarbejde med benzinproducenterne og bilfabrikanterne. Denne teknologiske udfordring tjener vores ingeniører til ære.
Endelig hr. formand, kan vi ikke løse problemet om bilforurening, sålænge vi ikke beskæftiger os med spørgsmålet om fornyelse af bilparken. Vi ved alle, at dette kræver en stor indsats, eftersom 20 % af bilparken er ansvarlig for ca. 80 % af forureningen. Det gælder altså om at udtænke nye og originale foranstaltninger uden at gentage de fejl, der blev begået i Frankrig. Hjælpen skal ikke være betinget af, om man køber et nyt køretøj, men af det faktum, at man skiller sig af med det gamle alt sammen hovedsageligt finansieret på europæisk niveau. Jeg tænker f.eks. på Life-programmet. Denne foranstaltning vil gøre Europa populær. Jeg er naturligvis bevidst om de økonomiske omkostninger, men i stedet for at fordele dem over flere poster og ustandselig sprede vores kræfter, er jeg overbevist om, at det politisk er vigtigt en gang imellem at kunne slå et samlet slag.

Blokland
Hr. formand, mine hjerteligste lykønskninger til fru Hautala og hr. Lange, der som ordførere sammen med hr. Kenneth Collins har nået et fremragende resultat. Luftforurening er et usædvanlig hårdnakket problem, der skal behandles integreret, systematisk og multidisciplinært. Mennesker, planter og dyrs sundhed er direkte forbundet hermed. På længere sigt er miljøtruslerne gennem forsuring og klimaforandring verdensomfattende. Derfor må betydningen af lovgivning om renere brændstoffer og renere motorkøretøjer ikke undervurderes. Det forhandlingsresultat der nu foreligger, er en eminent succes for et forenet Europa-Parlament, der har haft held til at fastlægge strenge grænseværdier for emissionerne fra biler og kvaliteten af benzin og diesel fra 2005.
Også Rådet, og især det britiske formandskab, må lykønskes med dette resultat. Der blev forhandlet på basis af argumenter, og der blev gjort hurtige fremskridt. Hvor meget vi end glæder os over dette resultat, så udgør det dog kun en del af problemet, som er luftforureningen som følge af trafik og transport - den hastigt stigende mobilitet vil hurtigt ophæve virkningen af effekten. Det kræver en mobilitetspolitik, der er rettet mod varig udvikling. Det er en stor udfordring for automobilindustrien og olieindustrien nu sammen med miljø-organisationer og forbrugerorganisationer at tænke nærmere over en varig teknologi, der på ansvarlig vis imødekommer mobilitetsbehovet. Jeg håber og forventer, at Rådet, EuropaKommissionen og Parlamentet vil være beredt til at stimulere debatten om dette og støtte den nødvendige undersøgelse finansielt.

Kronberger
Hr. formand, med indførelsen af obligatoriske grænseværdier for brændstoffer og emissioner fra motorkøretøjer gældende for hele Europa er der bestemt taget et betydeligt skridt til at holde luften ren. Jeg gratulerer ordførerne dermed og navnlig med den stædighed, hvormed det blev gennemført.
Naturligvis gør mulighederne for undtagelser ondt. Her skal der for fremtiden lægges pres på, for at disse undtagelser administreres så restriktivt som overhovedet muligt. At der er brug for en sådan forsigtighed ved ethvert medlem af EuropaParlamentet, som forud for dette direktiv er blevet udsat for pres fra lobbyister. Endvidere er enigheden om anvendelsen af on-board -diagnosen tilfredsstillende, den er et brugbart kompromis mellem forbrugerinteresser og kontrolsystemer. Muligheden for, at medlemsstater individuelt kan opnå afgiftsmæssige fordele, dersom forbedringer foretages inden fristens udløb, bør gøres til en principiel hovedhjørnesten i europæisk miljøpolitik og på et eller andet tidspunkt være en selvfølge, som der ikke mere skal forhandles særskilt om.

Graenitz
Hr. formand, også jeg vil tilslutte mig gratulationerne til de to ordførere og takke alle dem, der har arbejdet i Forligsudvalget. Det har sikkert været et vanskeligt arbejde, og det er blevet afsluttet hurtigt og med et positivt resultat.
Et punkt vil jeg dog gerne have indføjet i debatten. Jeg mener, at vi med dette Auto-Oil-program for første gang meget klart har vist, at moderne industripolitik i virkeligheden er miljøpolitik, og at der kun på betingelse af, at miljøet ikke lider skade, og vi indser nødvendigheden af at bevare de naturlige grundlag for alt liv og af forebyggende at beskytte menneskenes sundhed, kan udformes en industripolitik, som ikke har en fremtid på bare et eller to år, men en fremtid på ti, tyve eller halvtreds år.
Jeg mener, vi bør tage det som et eksempel og se, om det ikke var muligt at lave sådanne programmer også på andre områder. Jeg mener, at den kemiske industri ville være oplagt her med henblik på at få udformet omfattende bestemmelser på en sådan måde, at man på langt sigt - igen ikke blot for de nærmeste år, men for ti, tyve eller tredive år - kan planlægge og indlede en udvikling, der i sidste instans er udformet på en sådan måde, at princippet om bæredygtighed, som vi allerede har drøftet ved flere lejligheder og forankret i alle traktater, kan gennemføres.
Det er lige sådan et program, hvor det er muligt at udligne interesser, og hvor det er muligt korrekt at beskrive samspillet mellem de forskellige industrier, der er involveret i produktionen, afveje dem mod hinanden og indlede udviklinger, der så, som det er tilfældet med Auto-Oil, skal gennemføres af bilindustrien og brændstofindustrien i fællesskab. Netop den metode bør vi gøre brug af og anvende på flere områder, for jeg tror, at det er den virkelige fremtidspolitik, nemlig industripolitik koblet sammen med miljøpolitik eller udtrykt bedre miljøpolitik, som bestemmer industriens vej.
Jeg vil naturligvis ved denne lejlighed ikke undlade at konstatere, at en af de undtagelsesbestemmelser, Østrig fik under forhandlingerne, blev forlænget i dette program, og at vi takket være den heller ikke næste år vil overtræde unionslovgivningen i Østrig, fordi vi fortsat kan anvende brændstoffer med et lavt indhold af benzol. Til slut vil jeg gerne lige sige: Dette var det første skridt; der vil - også hvad angår udvikling og mobilitet - komme og skulle komme yderligere skridt til fordel for industriens fremtid og navnlig menneskenes fremtid.

Collins, Gerard
Hr. formand, Den Europæiske Union og medlemsstaterne skal konstant have nære forbindelser og et tæt samarbejde med de europæiske bil- og olieindustrier for at sikre, at forureningen bekæmpes én gang for alle i den nærmeste fremtid.
Hvis man ønsker at opnå de overordnede sociale, menneskelige og miljømæssige fordele ved ren luft, så er det tvingende nødvendigt at håndhæve strenge standarder for nedbringelse af luftforurening. Det er kun ret og rimeligt, at der indføres ændringer på en struktureret og sammenhængende måde.
Europas bil- og olieindustrier skal kunne overholde klart definerede mål i enhver ny lovgivning for at sikre, at de kan planlægge den næste generation af motorkøretøjer og investere i bedre raffinaderier.
Med hensyn til at mindske udstødningsemissioner fra personbiler støtter jeg forslaget om fra år 2000 at installere systemer i nye biler til overvågning af holdbarheden af forureningsbegrænsende udstyr i personbiler. Forureningsbekæmpende udstyr skal være effektivt i mindst 80.000 km eller fire år at regne fra år 2000, og i mindst 100.000 km at regne fra år 2005. Skattemæssige incitamenter skal fremme en hurtig introduktion af køretøjer med avanceret forureningsbegrænsende udstyr.
Jeg støtter også det foreslåede direktiv til fremme af kvaliteten af benzin og dieselolie i Europa. Dette direktiv vil sikre, at der ikke sælges blyholdig benzin i Europa efter januar 2000 bortset fra de tilfælde, hvor det vil skabe alvorlige socioøkonomiske problemer. Blyfri benzin og dieselolie, der sælges efter 1. januar 2000, skal også leve op til de nye miljøspecifikationer.
Som følge af dette nye direktiv vil der være en trefoldig reduktion i svovlindholdet i benzin i biler og en syvfoldig reduktion i svovlindholdet i dieselolie i år 2005.
Jeg vil gerne ønske sammenslutningen af europæiske bilproducenter tillykke med deres beslutning om at acceptere en tidsplan om en reducering af CO2 -emissionerne fra nye biler med 25 % fra år 2000. Det faktum, at Kommissionen ikke behøver lovgive på området for at få indført forbedringer, er et tegn på, at samråd mellem alle interesserede parter er vejen frem.

Schnellhardt
Hr. formand, mine damer og herrer, en stor tak til de to ordførere. Jeg har allerede lavet nogle betænkninger, men et så godt samarbejde, fagligt funderet og lagt frem på en kammeratlig måde, har jeg endnu ikke oplevet!
I mere end to år, siden Kommissionen forelagde sit direktivforslag, har man drøftet indførelsen af rene brændstoffer i Europa. Europa-Parlamentet har to gange udtalt sig om emnet og i den forbindelse klart og tydeligt sagt, hvad det drejer sig om. Rene brændstoffer bidrager direkte til en reduktion af luftforureningen. Rene brændstoffer gør det muligt at anvende moderne motorteknologi, som ligeledes vil føre til en tydelig sænkning af forbruget af brændstoffer.
Vi husker, at nogle ikke rigtig ville acceptere det og at de under forhandlingerne indædt og stædigt hævdede, at EuropaParlamentets idéer ikke kunne virkeliggøres og var alt for dyre. I dag hører vi med tilfredshed, at nogle oliefirmaer allerede fra år 2000 vil markedsføre nye brændstoffer, som lever op til de specifikationer, der i henhold til resultatet i Forligsudvalget skal være standard fra 2005. Det gode resultat i Forligsudvalget mellem Rådet og Parlamentet viser åbenbart allerede sin virkning, inden det overhovedet er trådt i kraft.
Resultatet i Forligsudvalget er godt. Navnlig lykkedes det for Europa-Parlamentets delegation at få gennemført to vigtige aspekter. Specifikationerne for 2005 er ikke kun vejledende, de er bindende. Det er derudover muligt at indføre strenge specifikationer også på et tidligere tidspunkt, og som vi netop har hørt, er der allerede planer herom.
Selvom det sikkert skal vurderes positivt, at rådsformandskaberne allerede har været uenige om offentliggørelsen af dette resultat fra Forligsudvalget, må det ikke ske for os igen, at vi kommer i tidnød og så alligevel taber nogle ting på gulvet bare for at frembringe et resultat. For en andel af det stof i brændstof, der forårsager fedtede vejbaner, på 30 ppm er stadig et mål, vi bør stræbe efter, og udviklingen af moderne teknologier kan nok klare, at vi nu har fastsat 50 ppm. For i sidste instans er det den maksimale grænseværdi, og ingen hindres i at udbyde bedre brændstoffer.
Automobilindustrien opfordres nu til at indlede reduktionen af CO2 -emissioner i Europa. Europa-Parlamentet har allerede flere gange med kritik taget til efterretning, at det skal ske gennem en frivillig aftale. Det drejer sig her ikke så meget om det spørgsmål, hvorvidt de nu tilbudte 120 g CO2 /km er tilstrækkeligt - jeg mener, man kan leve med det - men det drejer sig om, at hele procedurens genneskuelighed forekommer mig noget ussel. Vi bør være klar over, at en sådan aftale træder i stedet for en regelret lovgivningsprocedure, det vil sige udstedelse af et direktiv med proceduren med fælles beslutningstagning. Jeg er skeptisk med hensyn til, om denne europæiske prøveballon for frivillige aftaler i forbindelse med CO2 -reduktioner bliver en succes. Alle involverede skal være klar over, hvad der står på spil. Skulle det blive nødvendigt at indføre afgiftsmæssige foranstaltninger for at nå de aftalte mål, er denne vej i mine øjne slået fejl.
Selvom vi inden for rammerne af monitoring har mulighed for lovgivningsmæssigt samarbejde, skal vi gøre det klart, at sådanne frivillige aftaler på miljøområdet kun må være undtagelser.

Virgin
Hr. formand, vi er nu kommet ind i slutfasen på en sag, der har taget meget lang tid, men som vil få stor betydning for menneskers sundhed og vores miljø. De skærpelser med hensyn til køretøjers ydelse og brændstofkvalitet for år 2000 og 2005, som er blevet indføjet i Kommissionens Auto-Oil-forslag gennem Parlamentets behandling, vil helt sikkert vise sig at være kloge og velovervejede set i lyset af udviklingen. Medlemsstaternes mulighed for at bruge elektroniske styringsmetoder for at fremskynde udviklingen hen imod et bedre miljø er ligeledes værdifuld.
Brændstoffer af høj kvalitet fører automatisk til en mindre mængde skadelige udslip. Det muliggør også en teknisk udvikling i retning af brug af katalysatorteknik i større dieselmotorer. Det vil betyde en kraftig reduktion af kvælstofudslippet.
Jeg vil gerne benytte lejligheden til at gratulere ordførerne med et godt stykke arbejde. Fru Hautala har måske haft den vanskeligste opgave. Hun har virkelig vist, at miljøsamarbejdet inden for EU med samspillet mellem institutionerne er frugtbart og betyder mere for de enkelte lande end det, de kan opnå hver for sig.
På trods af disse fremskridt, eller måske netop på grund af dem, bør vi gå videre med den sikre og miljøvenlige bilisme. Jeg er overbevist om, at diskussionen om personbilers brændstofforbrug kan føres offensivt. En 25 % reduktion allerede i år 2005 bør være mulig. På længere sigt vil elbilen eller hybridbilen sikkert få sit gennembrud. Her er der tale om en kombination af el- og eksplosionsmotoren. Dette stiller imidlertid store krav til elproduktion uden udslip af f.eks. drivhusgasser. Vandkraft, vindkraft og kernekraft rummer disse muligheder.

Bjerregaard
Hr. formand, om ti år vil forureningen fra Fællesskabets bilpark være reduceret med i alt 70 % i forhold til, hvad den var i 1990. Det bliver resultatet, når den forligsudvalgspakke, der vedrører biler, lette erhvervskøretøjer og brændstoffer, er vedtaget. Det er en stor sejr, først og fremmest for miljøet og for Europas borgere. Det er en lovgivningspakke, der gennem en forbedring af luftkvaliteten i Europa vil bidrage afgørende til at højne borgernes livskvalitet. Pakken er et lysende eksempel på, hvordan Fællesskabet kan skabe afgørende resultater til gavn for Europas befolkning. Og det er vel at mærke resultater, som de enkelte medlemsstater aldrig ville kunne have gennemført alene. Pakken er også et enestående eksempel på, hvordan det kan lykkes - når blot viljen er til stede - at kombinere ambitiøs miljølovgivning med sikringen af en konkurrencedygtig europæisk industri. Pakken vil sikre, at industrien vil kunne hævde sig, ikke blot på det europæiske hjemmemarked, men at den også vil kunne stå mål med det bedste i verden.
Jeg synes derfor, at det er på sin plads i dag at lykønske Parlamentets forhandlere, og det gælder selvfølgelig i særlig grad de to ordførere, hr. Lange og fru Hautala, som har gjort et fremragende stykke arbejde, men der er også grund til at takke fru Fontaine og hr. Collins for deres indsats i forligsforhandlingerne. Et sådant resultat har - som alle ved - kun kunnet lade sig gøre i kraft af en stor målrettet og kompetent indsats fra alle parter, herunder selvfølgelig også Rådet under det britiske formandskab.
Parlamentet har opnået ganske betydelige indrømmelser fra Ministerrådet på en række vigtige områder som komitologi, bindende normer for 2005 for de vigtigste parametre, en fremskyndelse af kravet om selvtestsystemer i diesel- og lette erhvervskøretøjer, en tidlig og gradvis indfasning af miljøvenlige brændstoffer og meget andet. I tillæg hertil er det en pakke, der er fremtidssikret, som også mange har været inde på i debatten. Den indeholder bestemmelser, der vil sikre, at emissionsog brændstofkravene på den anden side af år 2005 vil blive revurderet i lyset af udviklingen i normerne for luftkvalitet og de teknologiske muligheder, som nye brændstoffer og fremdriftssystemer vil give i fremtiden.
Jeg må indrømme, at da jeg for to år siden fremlagde Auto-Oil-pakken på Kommissionens vegne, så havde jeg ikke troet, at vi ville kunne nå så langt på så kort tid, og det må jeg takke Parlamentet for. Pakken er selvfølgelig et forlig, og det ligger derfor i sagens natur, at ikke alle i alle detaljer har opnået alt, hvad de ville. Ud fra en helhedsvurdering er der imidlertid for mig ingen tvivl om, at pakken indebærer så afgørende fremskridt, at den ikke kan andet end vedtages. Det er mig derfor en særlig glæde på Kommissionens vegne at kunne anbefale denne ambitiøse pakke til vedtagelse.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.00.
Vi udsætter mødet indtil afstemningstiden, da det ikke er hensigtsmæssigt at påbegynde næste forhandling for at afbryde den efter et kvarter.
(Mødet udsat kl. 11.40 og genoptaget kl. 12.00)

Afstemning
Formanden
Jeg gør opmærksom på, at afstemningen om indstilling ved andenbehandling (A4-0278/98) om kaffeekstrater og cikorieekstrater af hr. Lannoye, på vegne af Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse er udsat til afstemningen onsdag morgen for at gøre det muligt for ordføreren at finde et kompromis med de politiske grupper.
Afstemningen om betænkning af Christodoulou (A4-0296/98) er ligeledes udsat til i morgen, eftersom fristen for indgivelse af ændringsforslag var fastsat til i går aftes.
Betænkning (A4-0293/98) af Monfils for Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier om forslag til Rådets afgørelse om indgåelse af en bilateral aftale mellem Fællesskabet og Republikken Cypern om Cyperns deltagelse i et fællesskabsprogram inden for rammerne af Fællesskabets audiovisuelle politik (KOM(98)0242 - C4-0428/98-98/0138(CNS))
(Forslaget til lovgivingsmæssig beslutning vedtoges)

Buffetaut
Forsøgene på at lovgive om den retlige beskyttelse af mønstre går langt tilbage i tiden, eftersom det første lovgivningsforslag stammer fra 1993.
Da de juridiske traditioner på dette område er vidt forskellige eller ligefrem afvigende, har det været meget svært at nå frem til Rådets fælles holdning. Det største konkrete problem var beskyttelse af mønstre til reservedele til reparation, som medførte vanskeligheder for et antal industrielle sektorer.
De spørgsmål, der blev rejst var så ømtålelige, at Rådet til sidst opgav at harmonisere reglerne. Nogle så heri en modsætning til det indre marked. For mit vedkommende mener jeg, at det er mere rimeligt at se begrænsninger for harmoniseringen. Det er umuligt at ensrette alle 15 landes lovgivninger til forskellige juridiske traditioner, og dette bliver endnu mere umuligt, når Den Europæiske Union udvides til de østeuropæiske lande, der er befriet for kommunismens totalitære system.
Der er ingen grund til at lade sig afskrække. Konkurrencen tager ikke skade af de forskellige lovgivninger, og det er en illusion at forlange total ensretning, hvilket minder stærkt om en forstening af lovgivningen. Når det kommer til stykket, har USA også forskellige lovgivninger fra stat til stat, og intet tyder på, at dette har skabt økonomisk svaghed!
Imidlertid ville Parlamentet gerne indføre en klausul i direktivet, nemlig en »reparationsklausul«, der fastsætter et system, som min gruppe og jeg anså for komplekst og især meget vanskeligt at iværksætte. Dette er stadig vores holdning, og vi mente på det tidspunkt, at Rådet gjorde ret i at modsætte sig klausulen. Da man ikke nåede til enighed, indledte man en forligsprocedure.
I sidste ende blev reparationsklausulen ikke vedtaget, hvilket vi finder rimeligt, eftersom den skabte en stor juridisk usikkerhed for designerne.
Den løsning, der blev vedtaget, var at »fastfryse« medlemsstaternes juridiske situation ved at give dem mulighed for at udvikle sig mod et mere fleksibelt beskyttelsessystem.
Fra det øjeblik direktivet vedtages, vil reservedels- og motorkøretøjsfabrikanterne blive opfordret til at indgå en frivillig aftale om mønsterbeskyttelse for reservedele, hvilket vi mener er en bedre løsning end den tvungne ensretning.
Når alt kommer til alt har vi ikke stemt for betænkningen, udelukkende fordi vi, som modstandere af reparationsklausulen, som den blev udformet, på ingen måde var skuffede over udfaldet af forligsproceduren.
Hvad der end sker, og selvom jeg er uenig med ordføreren om dette spørgsmål, vil jeg gerne udtrykke min beundring for hans arbejde og for det engagement, han har udvist, skønt det ikke har overbevist os om reparationsklausulens berettigelse.

Hager
Jeg har i lighed med mine kolleger stemt for betænkningen fra Forligsudvalget om forslag til et direktiv om retlig beskyttelse af mønstre og modeller. Jeg vil imidlertid gerne gøre det klart, at jeg beklager, at drøftelsen i Europa-Parlamentet udelukkende drejede sig om bilreservedelsindustriens økonomiske og finansielle interesser, men lod eksisterende retlige problemer ude af betragtning. En indførelse af den reparationsklausul, Parlamentet havde ønsket og hvis materielle resultat jeg ganske vist af hensyn til forbrugerne hilser velkomment, ville have kastet alle principper om beskyttelse af intellektuel ejendomsret over bord. Dette kompromis giver også på langt sigt håb om en juridisk korrekt løsning.

Rovsing
Jeg støtter fuldt ud en effektiv beskyttelse af mønstre i EU's medlemsstater. Det er positivt, at man nu får fjernet de retlige hindringer for fri udveksling af mønstre. Dette initiativ er absolut nødvendigt for at sikre, at en fri konkurrence kan opretholdes på det indre marked. Når der alligevel har været stor strid om direktivet, skyldes det uenigheden om adgang til mønsterbeskyttelse af reservedele. Selv har jeg hele tiden støttet det synspunkt, at der skal være fri og uhindret adgang til vederlagsfrit at fremstille og anvende uoriginale reservedele uden forsinkelse for reservedelsfabrikanterne. Det kompromis, som Forligsudvalgets tekst er et udtryk for, tilfredsstiller ikke fuldt ud ovennævnte synspunkt, men jeg håber, at det på længere sigt vil være muligt at nå frem til forbedrede regler på reservedelsområdet med henblik på at indarbejde dem i direktivet.

Titley
Det glæder mig, at forhandlerne fra Europa-Parlamentet og medlemsstaternes regeringer er nået til enighed om denne vigtige lovgivning.
Det er selvfølgelig spørgsmålet om en »reparationsklausul«, der har været det mest ømtålelige emne i dette nye direktiv om retlig beskyttelse af mønstre. Det glæder mig, at der ikke vil være hindringer for den frie bevægelighed af reservedele til biler, som mange britiske værksteder bruger dagligt. Mens jeg erkender, at »standstill plus«-løsningen på denne kompromisaftale betyder, at andre lande kan bibeholde deres praksis med at tvinge bilejerne til at kontakte reservedelsfabrikanterne for at få reservedele, så vil jeg anbefale, at de overvejer at åbne reservedelsmarkedet for værksteder og lignende.
De britiske kunder nyder godt af konkurrencen mellem forskellige fabrikanter og værksteder på reservedelsområdet. Efter min opfattelse skal det være muligt for alle europæiske bilister at vælge deres reservedelsleverandør i den frie konkurrences interesse.

Ullmann
Set ud fra Parlamentets synspunkt kan hverken forløbet eller resultatet af forligsproceduren betegnes som tilfredsstillende. I første omgang behandlede Rådet det vigtige lovudkast forhalende, idet det luxembourgske formandskab lod det gå videre til det britiske. Under forhandlingerne viste det sig, at det ikke var muligt at nå til enighed om den omstridte reparationsklausul.
På baggrund af den åbenbart manglende politiske vilje til at nå frem til en fælles løsning i en sag, der er så vigtig for det fælles marked, må man give ordføreren ret i, at det nuværende forslag på den ene side gør det muligt at give alle berørte brancher et retsgrundlag for beskyttelse af design, som gælder i hele EU, mens på den anden side en forringelse af reparationsindustriens retlige situation er udelukket. Min gruppe har derfor stemt for beslutningsforslaget fra Forligsudvalget.
Betænkning af Lange - (A4-0314/98)
Nicholson
Jeg hilser denne betænkning velkommen og giver ordføreren ret i, at man ikke kan undervurdere betydningen af denne lovgivning. Det er tvingende nødvendigt at nedbringe emissioner fra motorkøretøjer, og betænkningen afspejler fornuftige forslag til dette formål.
Jeg er helt enig i det fornuftige i at indføre egendiagnosesystemer for alle køretøjer, herunder dieselkøretøjer og lette erhvervskøretøjer. Det er præcist den type forebyggende foranstaltninger, der er brug for, hvis vi skal minimere miljøforureningen. Det er også fornuftigt med en indfasning af egendiagnosesystemer.
Ordføreren har taget behørigt hensyn til den offentlige bekymring ved at fremføre sagen om mere miljøvenlige køretøjer. Mens der er et behov for at løse problemet med forureningen fra de køretøjer, der i øjeblikket kører på vejen, er de fleste af os enige i, at den bedste løsning for fremtiden består i at skabe en interesse for miljøvenlige køretøjer. I den henseende støtter jeg forslaget om at indføre skattemæssige incitamenter til fordel for fremstilling af køretøjer med avanceret antiforureningsudstyr.
Betænkning af Hautala - (A4-0313/98)
Amadeo
Forligsudvalget fremlægger i dag en pakke med foranstaltninger til miljøbekæmpelse, og denne pakke har en række væsentlige økonomiske konsekvenser.
Takket være vores Parlaments arbejde er tre tekster blevet vedtaget. Disse fører således til et direktiv, der går direkte tilbage til Auto-Oil-programmet for nogen tid siden; en operation, som ikke blot inddrog vores Parlament, men også Kommissionen samt bil- og olieindustrien.
Den vigtigste målsætning er i dag at forbedre kvaliteten af den luft, vi indånder, og vi må derfor fastlægge en europæisk strategi, der gør det muligt at reducere emissionerne fra køretøjer. Dette skal ske ved at indføre en fællesskabslovgivning, der endelig er så klar som muligt, og som således kan gøre det muligt for industrien, navnlig bilindustrien, at planlægge investeringerne inden for denne sektor for at kunne imødegå de nødvendige omlægninger med henblik på produktionen af de kommende generationer af biler.
Selvom olieindustrien, idet den på en måde forsøger at beskytte sig selv, lader til at overdrive omkostningerne ved de investeringer, som den anser for at være nødvendige for at forberede opførelsen af nye raffinaderier - og det er omkostninger, som vil blive videreført direkte til bilisterne - så mener vi, at fastlæggelsen af regler om afgiftslempelser for netop bilister, der jo er sektorens væsentligste forbrugere, trods alt vil gøre det muligt at foretage de nødvendige investeringer.
Aftalen mellem Rådet og Parlamentet vil teknisk set gøre det muligt at forbedre luftkvaliteten takket være den planlagte pligt til at tilsætte oxygen til dieselolie, mindske indholdet af svovl, benzen og aromater i almindelig benzin og reducere kuldioxidemissionerne.
Ifølge direktivets forskrifter må blyholdigt brændstof ikke længere markedsføres efter år 2000, undtagen i de tilfælde, hvor klimabetingelserne gør anvendelsen af dette muligt, eller når forbuddet kunne få nogle alvorligere økonomiske skadevirkninger.
Også blyfri benzin og miljøvenlig diesel vil fra januar 2000 skulle overholde nogle strengere regler. Disses planlagte indhold er ret krævende, navnlig fordi den udøvende magt, som man skal henvende sig til med sin ansøgning, vil være meget fedtet med at give tilladelse til undtagelser. De vil kun blive givet efter en behørigt dokumenteret ansøgning og kun for en meget begrænset periode.

Buffetaut
Auto-Oil-direktiverne rejste stor debat og var anledning til en vis uro i den industrialiserede verden. Selvom ingen bestrider behovet for at beskytte miljøet, må det således indrømmes, at beskyttelse af miljøet har en pris, som det ville være uklogt at glemme.
Efter to behandlinger i Parlamentet blev den fælles holdning sendt til Forligsudvalget. Det er dette forslag, der er vedtaget enstemmigt af Parlamentets Delegation, som er fremlagt for os.
Det indgåede kompromis placerer sig mellem Ministerrådets og Europa-Parlamentets holdninger. Således har man undgået en maksimalistisk økologisk holdning, der ville være til skade for økonomien.
Det skal dog oplyses, at de vedtagne specifikationer er mærkbart strengere end de, der oprindeligt blev vedtaget af EuropaKommisionen. De standarder, som Ministerrådet havde besluttet, og som er gældende fra 2005, var kun af vejledende karakter, men bliver nu obligatoriske.
De specifikationer, der medførte de bitreste diskussioner, var de, der omhandlede svovl og aromastoffer. Man må ikke glemme, at man har forlangt en stor indsats af olie- og automobilindustrien. Dette bør få de europæiske lovgivere til at garantere industrierne stabilitet i de standarder, der udarbejdes, og ikke kaste sig ud et kapløb om stadig strengere standarder, da de teknologiske fornyelser ikke letter tingene og medfører uforholdsmæssig store omkostninger for industrien i forhold til den miljøforbedring, der sker.
Denne fælles holdning, der udgør et acceptabelt kompromis, både med hensyn til industrielle krav og med hensyn til beskyttelse af miljøet, har min gruppe accepteret uden tøven.

Díez de Rivera Icaza
Jeg gav ved plenarmødets forhandling den 17. februar i år udtryk for min positive holdning til betænkningen af fru Hautala, en holdning som jeg var næsten alene om blandt parlamentsmedlemmerne i min medlemsstat, og i dag gentager jeg min støtte til den aftale, der er indgået mellem Rådet og Parlamentet i Forligsudvalget vedrørende brændstoffers kvalitet fra 2000 og 2005, for, som jeg sagde her i salen og siger i dag igen, renere altså mindre forurenende brændstoffer er et vigtigt led i beskyttelsen af de europæiske borgeres sundhed.
Nu som før har min stemme ét formål: at prioritere sundheden og kvaliteten af den luft, vi indånder, og ikke nogle olieselskabers private interesser.

Jensen, Lis
Vi vælger at støtte den fælles holdning, fordi et øget krav om nedsættelse af bilemissioner vil føre til en mindskelse af luftforurenende stoffer og dermed være til gavn for menneskers sundhed og miljøet. Påpegningen af behovet for en strategi til nedbringelse af luftforurenende emissioner, med særligt henblik på byområder, finder vi er udtryk for en ansvarlig miljøpolitik, fordi det specielt er i urbaniserede områder, at disse miljøproblemer gør sig gældende.
Ligeledes mener vi, at det er et skridt i den rigtige retning, at det skal være muligt for de enkelte medlemsstater i særlige tilfælde at kunne kræve, at brændstoffer kun må markedsføres, hvis de opfylder strengere miljøspecifikationer end dem, der fastsættes i direktivet. Derved respekteres medlemsstaternes ret til at vedtage mere vidtgående miljøforanstaltninger end dem, Fællesskabet vedtager. Tilskyndelsen til, at de enkelte medlemslande mere aktivt bruger skattemæssige incitamenter i form af differentierede punktafgifter, mener vi rummer yderligere positive perspektiver med mulighed for en strammere beskatning af særligt miljøforurenende stoffer.
Vi vil imidlertid pointere, at det er problematisk, at den enkelte medlemsstat ikke uafhængigt af Rådets vedtagelser kan bestemme en differentiering af punktafgifterne. Hensynet til et bedre miljø må ikke bruges som et påskud til øget harmonisering af punktafgifterne.

Lindqvist
Betænkningen er meget positiv med krav om strengere, obligatoriske udslipsnormer fra år 2000 til år 2005. De enkelte medlemsstater kan anvende skatte- og afgiftsmæssige incitamenter til at stimulere ombygning og skrotning af ældre køretøjer. Kravene til kontrol af emissionsniveauerne skærpes.
Gennem forslagene i Hautala-betænkningen forbedres kvaliteten af benzin og dieselbrændstof med forbud mod blyholdig benzin fra den 1. januar år 2000. Medlemsstaterne har mulighed for at indføre strengere krav og differentierede punktafgifter.
Alt dette er udmærket. Jeg har også stemt for betænkningen. Det er imidlertid helt nødvendigt, at vi udarbejder en strategi for at fjerne benzin- og dieseldrevne køretøjer fra vores veje. De skal erstattes med nye miljøvenlige brændstoffer som ethanol, methanol samt elbiler og forskellige former for hybridkøretøjer, der kan kobles til eldrift f.eks. i byer og byområder.
Betænkning af González Triviño - (A4-0295/98)
Caudron
Vores kollega Antonio Triviños betænkning kommer på et særligt smerteligt tidspunkt, og vi kan kun udtrykke vores medfølelse for de familier, der er ramt af Swissair-tragedien.
Denne smertefulde nyhed gør blot teksten mere aktuel, og den gør os bevidst om, at den risiko, der er forbundet med lufttransport, uden undtagelse berører alle selskaber.
Eftersom der ikke findes fuldstændig sikre fly, må dette være det eneste mål, vi skal stræbe efter, og jeg glæder mig over de ændringer, som ordføreren vil indføre i Rådets tekst. I denne forbindelse deler jeg Kommissionens bekymring om gennemsigtighed over for det valg, brugeren har med fuld kendskab til sagen. Man må også bekæmpe den uorden og junglelov, der findes i forbindelse med priserne, og som går ud over sikkerheden.
Endelig vil jeg endnu en gang minde om, at dette transportmiddel er et af de sikreste, hvis ikke det sikreste af alle, og jeg mener ikke, at Europa-Parlamentet må glemme behovet for at lovgive inden for andre sektorer, særlig inden for landevejstransporten, for mærkbart at reducere det blodbad, der hvert år finder sted på vores veje.
Vi skal således huske på, at der globalt dræbes mindre end 2000 personer om året i flyulykker, mens der dræbes 8000 om året på vejene alene i Frankrig.

Mendes Bota
Ingen kan bedre end Europa-Parlamentets medlemmer vurdere det rigtige i ikke at gå på kompromis, hvad angår trafiksikkerhed, især inden for flytrafikken. Vi er i toppen blandt »frequent flyers« i verden, vi rejser med mange forskellige selskaber, i mange lande, til mange lufthavne.
Efterladenhed fører uundgåeligt til tragedie. Vi er i vores dagligdag blevet vænnet til at kalkulere med flykatastrofer og ofre herfor i et helt utroligt omfang, hvad der hænger sammen med ikke blot den øgede trafik, men også med, at operatørerne har slækket på sikkerheden, og med en eftergivende lovgivning.
Rådets holdning er ganske enkelt uacceptabel, især i svaret på Kommissionens og Europa-Parlamentets bemærkninger under førstebehandlingen af Rådets forslag til direktiv om indførelse af sikkerhedskontrol af tredjelandes luftfartøjer, der benytter Fællesskabets lufthavne. Det har fuldstændig fjernet indholdet af de forslag, der lægger op til fornyelse, og som vil give en effektiv kontrol med den slags luftfartøjer.
På baggrund af en frygt for gengældelse fra tredjelande holder Rådet sig tilbage fra at gribe ind på EU-niveau, fra retten til information om de risici, som brugerne af lufttransport løber, og fra at genskabe regler, der kan sikre en lige konkurrence gennem kravet om, at luftfartøjer fra tredjelande skal leve op til de sikkerhedsforskrifter, der allerede gælder for Fællesskabets luftfartøjer.
Ved denne fremgangsmåde er Rådet vendt tilbage til nulpunktet, hvilket er det samme som at sige, at det hele skulle blive, som det var.
Hvis Rådet efter vedtagelsen af de ændringsforslag, som ordføreren har foreslået, fastholder sin forstokkede holdning, pådrager den sig et fremtidigt moralsk ansvar for alle de ulykker, der kunne være blevet undgået med et direktiv, der ikke reducerer sikkerhed til et simpelt spørgsmål om køb og salg.

Titley
Jeg er glad for at kunne støtte bestræbelserne fra de nationale regeringer og betænkningens ordfører for at gøre luftrummet mere sikkert for flyrejsende, luftfartspersonale og alle os, der bor under flyruterne for Europas travle lufthavne.
Det er kun fornuftigt at kræve, at ikke-europæiske luftfartøjer, der flyver i vores luftrum, opfylder de højeste sikkerhedsstandarder. I denne betænkning gør man ret i at ønske hurtige sikkerhedskontroller af luftfartøjer, hvor myndighederne er i tvivl om, hvorvidt de internationale sikkerhedsstandarder er opfyldt.
Det er imidlertid lige så vigtigt, at man i denne betænkning ønsker at informere offentligheden om, hvilke operatører der har startforbud for deres luftfartøjer, samt hvilke afhjælpningsforanstaltninger der er truffet for at løse problemerne med disse luftfartøjer.
Måske skulle alle MEP'er, der taler om dette emne, udvise en vis interesse, da vi ofte er nødt til at rejse med fly for at udføre vores parlamentariske pligter hjemme og her i Strasbourg - men vi har i sandhed alle, uanset om vi rejser med fly eller ej, en vital interesse i sikkerheden for de luftfartøjer, der flyver hen over vores hjem. Jeg ved, at de folk, jeg repræsenterer i området omkring den travle lufthavn Manchester Airport, gerne ser disse sikkerhedsbestemmelser vedtaget hurtigst muligt.
(Mødet udsat kl. 12.25 og genoptaget kl. 15.00)

Klimaændringer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse fra Kommissionen om dens strategi efter Kyoto-konferencen om klimaændringer.
Fru Bjerregaard har ordet på vegne af Kommissionen.

Bjerregaard
Hr. formand, ærede medlemmer, i forbindelse med forberedelserne forud for ministermødet i Buenos Aires er jeg glad for at kunne tale til Dem her i dag om klimaændringer. Jeg håber selvfølgelig, at vi bliver lidt flere undervejs. Både i Rio og Kyoto viste EU, at vi ved at vise lederskab kunne nå til enighed om et så indviklet globalt miljøproblem som klimaændringer, selvom hovedaktørernes stilling fra starten lå langt fra hinanden. EU kan også levere resultater med hensyn til sine interne forpligtelser. De seneste data viser, at Fællesskabet er godt på vej til at stabilisere CO2 -emissionerne i år 2000 på 1990-niveauet. Siden Kyoto har EU behandlet sagen på højeste politiske plan. Vi har fortsat vores lederskab og søgt at sikre, at Kyoto-protokollen vil træde i kraft. Lad mig blot nævne fire milepæle.
For det første undertegnede EU og dets medlemsstater protokollen i april i år. Der sættes nu alt ind på at overtale de andre parter til også at undertegne. Det er navnlig af afgørende betydning, at den amerikanske regering og Den Russiske Føderation viser politisk vilje til at stå ved deres forpligtelser og undertegner protokollen. Det bør så vidt muligt ske før Buenos Aires. Jeg vil derfor presse på, når jeg om nogle dage møder både den amerikanske og forhåbentlig også den russiske minister til et uformelt ministermøde i Tokyo. Jeg har i den forbindelse glædet mig over den indsats, som er blevet gjort fra Parlamentets side for at overtale medlemmerne af den amerikanske kongres til at ratificere protokollen. Det er et vigtigt punkt, og vi bør alle arbejde på at nå et resultat.
For det andet lykkedes det os på rådsmødet for miljø i juni at nå til enighed om byrdefordelingen af EU-målet i medlemsstaterne. Det er også en vigtig meddelelse til den omgivende verden. For det tredje offentliggjorde jeg i juni en meddelelse om klimaændringer, der fastlægger de første skridt i en overordnet klimaændringsstrategi for EU. Og endelig for det fjerde afholdt jeg i går et møde med alle de ti ansøgerlande, hvor netop klima og mødet i Buenos Aires var et af hovedemnerne. Jeg er glad for at kunne fortælle Parlamentet, at der er fuld opbakning til EU's linje, og at der også er politisk vilje til at støtte den. Mange af landene vil ligeledes sørge for at få protokollen undertegnet før Buenos Aires.
Disse fire konkrete handlinger har selvfølgelig øget EU's troværdighed, og det gør det muligt for os at fortsætte vores lederskab. Det er vores agt at få Kyoto ført ud i livet, og derfor kan vi nu koncentrere os om de spørgsmål, der skal findes løsninger på i Buenos Aires. Hvad vil vi så med Buenos Aires? Ja, mødet er efter min opfattelse yderst vigtigt for at få fastlagt en fælles handlingsplan, der skal udstikke grundprincipperne for gennemførelsen af protokollen. EU må igen tage førertrøjen på for at sikre, at vi i Buenos Aires gør væsentlige fremskridt, også inden for nogle af de vanskelige områder. Det er min ambition at vende hjem fra Buenos Aires med en omfattende og ambitiøs handlingsplan samt en tidsramme for at løse de sidste problemer fra Kyoto.
Vi må i en sådan handlingsplan være åbne over for de idéer, der kan bidrage til, at vi kan nå vores miljømål over en længere tidsramme, herunder fleksibilitetsmekanismerne. I denne forbindelse er det sæt principper, der anføres i beslutningen, også særdeles interessant og fortjener yderligere opmærksomhed. Man skal dog ikke gøre sig illusioner om, at det bliver let at finde løsninger, når man på den ene side har den såkaldte paraply-gruppe med USA i spidsen, der kræver ubegrænset anvendelse af fleksibilitetsmekanismerne, og på den anden side G77 og Kina, der er stemt for en mere forsigtig og behersket anvendelse. Vi må heller ikke glemme den anden kontrovers, der præger forhandlingerne, vedrørende en meningsfuld inddragelse af udviklingslandene som en betingelse for USA's ratificering. Her som i Kyoto kan det være EU's lederskab, der sikrer et resultat. Jeg er enig med Parlamentet i, at man må benytte enhver given lejlighed til en dialog.
Lad mig imidlertid benytte denne lejlighed til at understrege, at en tidlig indsats på hjemmefronten forbliver en af hovedhjørnestenene i Kyoto-protokollen og et af de vigtigste bidrag til at opfylde parternes forpligtelser. Et vigtigt element i de nationale bestræbelser, ikke mindst i EU, vil derfor være fælles og koordinerede foranstaltninger. Det glæder mig af den grund særlig meget, at Parlamentet i beslutningen henviser til behovet for økonomiske og skattemæssige instrumenter.
EU er på flere områder førende, hvad angår energi- og kulafgifter, miljøaftaler med industrien og fremme af vedvarende energikilder. Vi har ad denne vej allerede gjort fremskridt med at bekæmpe emissioner og opfordrer andre lande til at følge vores eksempel. Det er mit mål at sikre yderligere fremskridt med hensyn til disse spørgsmål i Buenos Aires og også de principper, vi har udarbejdet, og få dem afspejlet i den handlingsplan, der måtte blive vedtaget.
Kommissionen har i sin meddelelse om klimaændringer defineret en række nøgleprincipper med hensyn til fleksibilitetsmekanismerne. Jeg er overbevist om, at de kan spille en vigtig rolle med hensyn til at imødekomme vores forpligtelser med de færreste omkostninger. Jeg tilslutter mig derfor understregningen i beslutningen af, at vi må bruge denne fleksibilitet. Jeg vil dog gerne understrege, at fleksibilitet, som omfatter handel og andre aktiviteter, forudsætter, at deltagerne kan overvåge og kontrollere deres egne emissioner eller med et engelsk udtryk: No trade without tracking . Det er afgørende, at vi i Buenos Aires gør fremskridt med hensyn til at fastsætte de regler, der er forudsætningen for fleksibilitetsmekanismerne.
Lad mig endvidere fremhæve, at streng kontrol og dermed også mulighed for sanktioner skal gå hånd i hånd med protokollens gennemførelse. Hvis der slækkes på håndhævelse af protokollens regler, og nogle dermed kan køre gratis på andre landes indsats, så vil vi aldrig kunne bekæmpe klimaændringer. Jeg beder derfor indtrængende Buenos Aires-deltagerne om at nå til enighed om gennemførelsesreglerne for aftalen.
Endelig er det min faste overbevisning, at det først og fremmest er industrilandene, der har en forpligtelse til at komme med forslag til, hvordan klimaproblemet løses i praksis. Vi har trods alt skabt det. Når vi har udarbejdet klare regler og sikret en stærk håndhævelse af fleksibilitetsmekanismerne, så vil det blive meget mere rimeligt at tale med udviklingslandene om deres forpligtelser. Indtil da må vi arbejde tættere sammen med dem om de spørgsmål, der bekymrer dem allermest, såsom mekanismer for bæredygtig udvikling og teknologioverførelse.
For at følge op på mødet i Buenos Aires og under hensyntagen til de nationale strategier, som medlemslandene vedtager, har Kommissionen til hensigt at fremlægge en mere vidtrækkende gennemførelsesstrategi for klimaændringerne i første halvdel af 1999. Et vigtigt skridt vil indtil da være, at Rådet så hurtigt som muligt vedtager de forslag, der allerede er på bordet, f.eks. Kommissionens forslag til energiafgifter eller forslagene om en mere effektiv transportpolitik. Jeg forventer også, at klimaændringsspørgsmål efterhånden integreres i andre sektorpolitikker, sådan som Det Europæiske Råd bad om på mødet i Wien.
Hr. formand, jeg vil slutte med endnu en gang at takke for de konstruktive bestræbelser, der udvises i Parlamentet for at udbrede kendskabet til klimaproblematikken og for den støtte, Parlamentet giver Kommissionen med hensyn til gennemførelsen.

Graenitz
Hr. formand, fru kommissær, jeg takker Dem for Deres redegørelse og vil gerne, inden debatten indledes, endnu en gang gøre opmærksom på, hvilke fem principper de egentlige bestemmelser om klimabeskyttelse bygger på, som allerede blev truffet i Rio, nemlig på et fælles, men differentieret ansvar, på hensyntagen til udviklingslandenes særlige behov, på princippet om forebyggelse, på princippet om bæredygtig udvikling og på, at foranstaltninger til bekæmpelse af klimaændringerne skal leve op til WTO's påbud om at undgå uretfærdig forskelsbehandling. Netop dette punkt vil jeg gerne i særlig grad henlede opmærksomheden på, for når vi i debatten taler om solidaritet og fairness , når vi siger, at det er nødvendigt - og her kan jeg kun støtte Dem, fru kommissær - i højere grad at få industrilandene, som jo, når alt kommer til alt, har forårsaget og stadig forårsager de høje emissioner af gasser, der skader klimaet, med i reduktionen og gå foran med et godt eksempel, således som vi prøver på i Den Europæiske Union med the bubble , hvor vi ligeledes påtager os et fælles, men differentieret ansvar, er det også nødvendigt, at håndtere det, der nu handles med i kraft af fleksibilitetsordningerne, på en fair måde.
Vi bliver nødt til her klart at fastslå, således som det allerede er fastsat i Kyoto-protokollen, at det kan dreje sig om supplerende og ikke om ubegrænsede foranstaltninger, og det skal endvidere være klart, hvorledes denne handel med emissioner kan kontrolleres og måles. Vi er nødt til at måle på én og samme måde i hele verden for at forhindre, at udviklingslandene mener, at industrilandene for anden gang vil spare arbejde så at sige på deres bekostning.
Teknologioverførelse er en ganske særlig vigtig sag, og jeg imødeser handlingsplanen med stor spænding, fordi jeg tror, at vi i Unionen kun kan beholde lederskabet, hvis vi selv går i spidsen med foranstaltninger, som i sidste instans ikke kun tjener til at beskytte klimaet, men i virkeligheden også til at modernisere vores økonomi.
Den politiske vilje er formodentlig det mest afgørende, og jeg mener - som fru Brundtland sagde for mange år siden - at når de politikere, der træffer afgørelser i dag, ikke er mere, når virkningerne af deres afgørelser er kendt, er vi politikere, som lever nu, forpligtet til at handle anderledes, så klimaet ikke ændres i den grad, som det må befrygtes, hvis vi går videre med business as usual .

Pimenta
Fru kommissær, mange tak for Deres redegørelse. I går erklærede præsidenten for British Petroleum, BP, at det ville skade olieselskaberne, hvis de blev ved med at tage afstand fra beviserne for klimaændringer. Det er på tide, at Exxon og de andre olieselskaber i klimakoalitionen forstår, at de vil blive mødt med modforholdsregler fra de europæiske forbrugere, hvis de ikke ændrer holdning. Indtil nu har vi ikke gjort det, men måske skal vi til at gøre det, for denne gruppe selskaber er den største hindring for, at beslutningerne i Kyoto kan blive ført ud i livet.
Hvis vi nu ser på det beslutningsforslag, som Parlamentet skal vedtage, kan vi konstatere, at det er anderledes end tidligere beslutningsforslag. Det, som det nu drejer sig om, er den strategiske linje op til Buenos Aires, især med hensyn til fleksibilitetsmekanismerne, og ikke blot om at bekræfte vores opfattelse, der jo ikke har forandret sig, hvad angår klimaændringerne.
Vi accepterer en fuldstændig iværksættelse af beslutningerne fra Kyoto, herunder fleksibilitetsmekanismer eller emission trading . Disse mekanismer skal imidlertid være underlagt nogle principper.
For det første skal de være supplerende og ikke absolutte, således at de altså på ingen måde træder i stedet for interne tiltag i landene til at nedbringe emissionerne.
For det andet må det samlede mål for indsatsen efter Kyoto og Buenos Aires bestå i på sigt at opnå en stigende konvergens i emissionsrettighederne pr. capita mellem alle lande i verden. Og det er godt, at dét bliver sagt, for USA og Europa har en emissionskvote pr. capita, der er langt højere end emissionerne pr. capita i de fleste andre lande i verden.
For det tredje - og det er dét, der er vigtigt i Buenos Aires - er det afgørende, at der sker en afklaring af mekanismerne for handel med emissionsrettigheder, for joint implementation og for clean development .
Hvad kan der handles med? Det står i dag ikke klart. Hvem handler? Hvad er omfanget af værdiforringelsen, af afskrivningen af hver emissionsrettighed gennem tid? Hvem kontrollerer emissionsrettighederne og den måde, hvorpå firmaerne opfylder det, som de har forpligtet sig til efter trading -mekanismen? Intet af dette står klart for mig i dag; og indtil dato har jeg ikke set EU give udtryk for opfattelser, der kan oplyse mig om den holdning, der skal indtages i Buenos Aires. Det skal også fremgå klart, at det ikke må være muligt at bruge hot air i emission trading-mekanismerne.
Fru kommissær, vi står sammen med Dem, vi støtter Dem i Deres kamp for, at man på kommissærniveau når frem til en politik til bekæmpelse af klimaændringer. Indtil nu er det ikke sket. Energiafgifterne sidder fast i Rådet, og Kommissionen kunne godt have gjort noget mere. Politikken til støtte for vedvarende energi og energibesparelse består stadig kun i redegørelser og meddelelser, men har endnu ikke fundet udtryk i en mekanisme, i en egentlig politik fra EU's side. Vi står sammen med Dem, men vi holder øje, fru kommissær.

Eisma
Hr. formand, Kyoto var en stor succes, også på grund af kommisær Bjerregaards overbevisende optræden. Men nu skal der så ske et og andet i Buenos Aires. Disse fleksible mekanismer skal udarbejdes i detaljer. Vi er inde på joint implementation ; vi er inde på clean development mechanism ; vi er inde på emission trading , og alle de fleksible mekanismer samt en god udarbejdelse i detaljer heraf bør få USA over på vores side, så de også bakker op om Kyoto, og aktivt får gjort noget ved CO2 -problematikken.
Alle mulige vigtige spørgsmål er blevet bedømt her; sinks og trading og hot air - alt skal løses i Buenos Aires. Men først og fremmest, og dér er jeg helt enig med Carlos Pimenta, må der gøres noget ved de caps . Vi må sørge for, at det bliver undgået, at der gennem emissionshandelen ikke bliver taget nogen indenlandske forholdsregler. Derfor må der være en grænse for handelen med emissioner. Jeg vil gerne bede kommisæren om tydeligt at udtale sig om, hvad hendes interesse med hensyn til dette emne er.
Til sidst ser jeg, at transportsektoren står for ca. 25 % af drivhusemissionerne, og at dette tal kun vil komme til at stige. Det bliver 40 % i 2010. Når jeg nu ser, hvordan den frivillige aftale med bilindustrien ser ud, er det absolut utilstrækkeligt. Jeg vil gerne bede om en reaktion fra kommisæren på den frivillige aftale, som de fik på dette område med bilindustrien for CO2 .
Til sidst beder jeg kommisæren om at gøre Buenos Aires til lige så stor en succes som Kyoto.

Breyer
Hr. formand, kære kolleger. Fru kommissær, jeg forventer ikke et bidrag til mere varm luft fra Dem, men information. Som nogle af mine kolleger ville også jeg gerne have at vide, hvorledes retningslinjerne ser ud. De talte på den ene side om »milepæl« og »indsats på hjemmefronten«, på den anden side fremhævede De igen og igen fleksibilitetsordningerne. Hvor stor skal indsatsen på hjemmefronten være, hvor store mængder skal fleksibilitetsordningerne omfatte? I Kyoto talte De om 50 % til 50 %. Dette forslag har De Grønne stillet til afstemning på torsdag. Jeg ville gerne helt klart have at vide af Dem, hvorledes procentsatserne ser ud og hvorledes De ser på dette ændringsforslag fra De Grønne.
Jeg er nemlig af den mening, at Miljøudvalgets beslutningsforslag ikke er tilstrækkeligt. Det er for os en klimapolitisk falliterklæring, for det betyder eftergivenhed over for industriens og USA's interesser. Her tales der nemlig om så megen fleksibilitet som mulig, dog er, kære hr. Pimenta, CO2 -energiafgiften end ikke nævnt i beslutningsforslaget. Vi har udarbejdet et forslag til konkrete foranstaltninger, til en toneangivende model. Den fik desværre ikke flertal i udvalget.
Med hensyn til handelen med emissionskvoter ser beslutningsforslaget ud, som var det dikteret af USA. Der skal være ubegrænsede muligheder for at handle med emissionskvoter. Det er en kovending i Europa-Parlamentets klimabeskyttelsespolitik. Det finder jeg beskæmmende, for det betyder en udhuling af Kyoto-protokollen, når der her gives ubegrænsede muligheder for handel med emissionskvoter. Vi ved alle, at det er billigere for industrilande at købe emissionskvoter end at gennemføre blot de simpleste energispareforanstaltninger i eget land. Vi går imod denne kovending i klimabeskyttelsespolitikken, for vi ved, at opgives en konsekvent klimabeskyttelsespolitik med foranstaltninger, forskertses tillige lederrollen. Uden klimapolitiske foranstaltninger på nationalt og europæisk plan vil emissionerne stige med mindst 8 % frem til 2010 i stedet for, som lovet i Kyoto, at blive reduceret med 8 %.
Også jeg vil tilslutte mig hr. Eisma og anmode kommissæren om at sige noget mere om den forpligtelse, bilindustrien frivilligt har påtaget sig. Således som den er foreslået, finder jeg den latterlig. Jeg synes ikke, man kan tale om en succes, når man giver industrien 22 års tid til at reducere benzinforbruget med bare en eneste liter. Det er efter min mening at svigte klimapolitikken. Vi er nødt til omsider at begynde med foranstaltningerne her!

Weber
Hr. formand, lad mig minde Dem om, at vi ankom til Kyoto med ønsket om at reducere DEUemissioner med 15 %. Lad mig også minde Dem om, at det ifølge IPCC er nødvendigt at reducere emissionerne med 60 % inden år 2100. Lad mig ligeledes minde Dem om, at vi alle blev enige om, at emissionsrettighederne for denne planet på langt sigt skal beregnes på et pr. capita-grundlag.
Ifølge artikel 3, stk. 3 bør man overveje foranstaltninger vedrørende skovrejsning og skovgenrejsning for ikke at mindske vores emissionskvote. På den anden side har vi en klar udviklingsmekanisme, der gør det muligt for lande uden for bilag 1 at blive partnere, og som giver os mulighed for at finansiere projekter, der er målrettet mod en reduktion af emissioner i lande uden for bilag 1 - udviklingslande osv.
Der er én stor risiko: truslen mod biodiversitet. Plantager i lande uden for bilag 1 kan være finansieret af industrilandene. Vi har set, hvad det har ført til i Indonesien.
Jeg vil gerne henvise til det udmærkede dokument fra det østrigske formandskab om skovbrug - det dokument, der blev forelagt for hjælpeorganet for videnskabelig og teknisk rådgivning. Det østrigske formandskab siger, at vi altid skal overveje spørgsmålet om biodiversitet. Det siger også, at man ikke skal overveje skovforvaltning for at leve op til forpligtelserne i henhold til artikel 3, stk. 3. Det er en garanti for, at intet land kan fortsætte med at gøre skove til hurtigtvoksende plantager. Vi bør følge disse anvisninger og takke østrigerne for forslaget.

Gollnisch
Hr. formand, kære kolleger, 15.000 amerikanske forskere har for ganske nyligt underskrevet en petition, hvori den medieskabte påstand om drivhuseffekten kategorisk dementeres.
De fastslår, idet de støtter sig til beviser, at stigningen af kultveilte i løbet af det 20. århundrede ikke har haft nogen negativ effekt på de globale vejrforhold, klimaet og temperaturen, og at de katastrofale forudsigelser ikke er i overensstemmelse med virkeligheden. Tværtimod er plantevæksten, og således også landbrugsproduktionen, steget mærkbart.
Ingen har hidtil kunnet undgå den verdensomspændende propaganda om drivhuseffekten. Ifølge den officielle tese vil kultveilteudslip opvarme planeten. En række ulykker vil uundgåligt ramme os, hvis vi ikke hurtigt lukker denne industriens Pandoras æske. Polerne og gletcherne vil smelte, og vandstanden i havene vil stige, lavtliggende landområder og adskillige øer vil blive oversvømmet, antallet af tornadoer vil stige, og de vil blive kraftigere, tropesygdomme vil nå os, regnen vil være forurenet, tørker vil stige i antal og lægge hele lande øde osv., osv.
Men i virkeligheden, hr. formand, gennemskuer vi ikke, hvilke interesser der er i disse dommedagsvisioner for den verdensomspændende lobby, der har opfundet denne globale trussel. Ikke drivhuseffekten, men den globale socialisering af økonomien ved hjælp af miljøstandarder, der gælder for nogle lande og ikke for andre. Udviklingslandene, der udleder næsten halvdelen af drivhusgasserne, er naturligvis undtaget fra at reducere deres emissioner.
Man kan helt alvorligt spørge sig selv, om her ikke er tale om en ny type trussel? De amerikanske forskere har organiseret sig og har reageret under ledelse af Frederick Seitz, der er tidligere formand for det amerikanske forskningsakademi.

Linkohr
Hr. formand, hr. Gollnisch, selvom De skulle have ret i Deres kritik, giver det stadig mening at spare på energien. Vi ville skåne vores ressourcer og mindske vores afhængighed af importen. I sidste instans er det et videnskabeligt spørgsmål, om klimatologerne har ret eller ej, og det kan man ikke afgøre i et parlament. Her drejer det sig snarere om forebyggelse. Vi står som politikere for første gang over for en hypotese, der lyder meget troværdig og som vi bliver nødt til at reagere på, for reagerer vi ikke, kan vi komme til at begå den største fejl, menneskeheden nogensinde har begået. Derfor synes jeg, det er godt, at der i Europa trods alt er relativ udbredt enighed om, at drivhusgasserne skal reduceres.
Jeg vil gerne henvende et par ord til Kommissionen. De talte godt, fru kommissær, min kompliment, og jeg tror også på, at De mener det alvorligt. Men trods det er det til slut ikke vores taler, der måles med instrumenter. Vi måler, om vi rent faktisk har emitteret færre drivhusgasser eller ej. Og her har jeg mine tvivl. For det, der foregår i Europa, er en stabilisering med visse usikkerhedsmomenter, f.eks. på transportsektoren: bilerne bliver bedre, men der kommer flere og flere biler, og om nogle år vil CO2 -emissionen fra bilerne formodentlig være langt større end i dag, selvom de bruger noget mindre. I husholdningerne er der overhovedet ikke sket ændringer. Nok bliver husholdningsapparaterne bedre, det er rigtigt, men husholdningerne bliver større og der bliver flere af dem, fordi familierne bliver mindre. Det kan man alt sammen læse sig til. Kommissionen har selv undersøgt det og redegjort for det. Jeg henviser blot til Deres egne data.
Det betyder, at vi bliver nødt til at gøre langt mere, end vi for øjeblikket har sat os for i vores papirer. Vi skal omsætte dem til praktisk politik. Så når vi hurtigt frem til spørgsmålet om - ikke bekendelser, det er vi alle enige om - men finansiering. Hvorledes finansierer man den teknik, der jo ofte allerede eksisterer, så den sættes ind på at reducere emissionen af drivhusgasser? Det er det egentlige spørgsmål, som i hvert fald efter min erfaring rejser sig: Hvorledes finansieres programmer på langt og mellemlangt sigt? Vi er i stand til at finansiere tunnellen under Den Engelske Kanal, så de, som investerer pengene, først får indtægter af dem om x år. Hvorfor er vi ikke i stand til med en forhåndsfinansiering at forbedre bygningerne i Europa, så vi sparer en masse energi? Det betaler sig! Selv med de lave energipriser er vi tilsyneladende ikke i stand til det.
Om de vedvarende energiformer har vi tit afgivet enorme bekendelser, men jeg ved til dato ikke, hvorledes det skal fungere. De har min støtte dertil, men hvorledes skal det gribes an med de for øjeblikket lave energipriser og den manglende energiafgift, som med rette kritiseres? En økologisk afgiftsreform er betingelsen sine qua non for en omlægning af energipolitikken.
Til sidst et råd vedrørende Buenos Aires: I Kyoto viste det sig at være en stor fordel for amerikanerne, at de amerikanske deltagere optrådte som en enhed. Ville det ikke være muligt, at europæerne, medlemmer af de nationale parlamenter og af Europa-Parlamentet, sammen med Kommissionen udgør et fælles team og optræder som en enhed i Buenos Aires? Vi er jo i vidt omfang enige. Men vi kunne komme til at spille en meget større rolle dér, hvis vi optrådte samlet. Det er en anmodning til Parlamentet, men også til Kommissionen.

Sandbæk
Hr. formand, hvis ikke Kyoto-protokollen ratificeres og træder i kraft inden for de nærmeste år, vil vi med al sandsynlighed aldrig se de vedtagne reduktionsmål ført ud i livet. Det skyldes, at der i protokollen er indbygget en kamp mod tiden. For hvert år, der går med stigende emissioner af drivhusgasser, bliver den nødvendige indsats større, og der bliver kortere tid til at gennemføre den. I USA f.eks. vil en udsættelse af ratifikationen med tre år betyde, at den årlige reduktionsindsats næsten fordobles. Det er derfor meget bekymrende, når det forlyder, at Clinton-administrationen overvejer at udskyde ratifikationen til efter næste præsidentvalg. En sådan beslutning vil kun være til gavn for dem, der ønsker at se Kyoto-protokollen kuldsejlet. Der vil ikke gå mange år, før forslag om genforhandling af forpligtelserne kan frygtes at vinde tilslutning.
Dette Parlament bør ikke alene give sin formelle støtte til klimaarbejdet, men også særdeles konkret bidrage til, at de opnåede resultater omsættes til fremskridt i den virkelige verden. Jeg har derfor fremsat et ændringsforslag med Kyoto-protokollens egen ordlyd til det fælles beslutningsforslag, og jeg håber, at Parlamentet vil stemme for mit ændringsforslag.

Virgin
Hr. formand, fru kommissær, EU spillede for nylig en afgørende rolle ved Kyoto-konferencen. Uden denne konstruktive indsats var konferencen sikkert endt som en stor fiasko. Nu gælder det om at beskytte denne følsomme plante ved Buenos Aires-konferencen til december.
I Kommissionens meddelelse »Klimaændringer - en EU-strategi efter Kyoto« peger Kommissionen på en række forholdsregler, der bør vedtages, for at vi skal kunne leve op til EU's ambitiøse målsætning om at reducere drivhusgasserne med 8 % inden år 2008-2012. Jeg tror, at det bliver svært at nå dette mål uden at bruge økonomiske styringsmekanismer i form af skatter eller afgifter på f.eks. CO2 -emissioner. I mit eget land, Sverige, har vi jo allerede en sådan afgift, som er ganske høj. Trods dette har vi inden for rammerne af reduktionen fået tilladelse til at øge udslippene med 4 %, hvilket helt klart viser, at vores beslutning om at afvikle to atomreaktorer får denne stærkt negative virkning. Jeg skal virkelig beklage denne beslutning dybt.
Alle bidrag må tages i brug for at nå målene i Kyoto-målsætningerne, men man må ligeledes gøre sig deres indbyrdes forhold klart; f.eks. leverer alle verdens vindkraftanlæg omtrent den samme elmængde som de reaktorer, Sverige vil nedlægge.
Vi stiller også krav til bilernes brændstofforbrug - og det med rette. Man skal imidlertid også være klar over, at hvis de nedlagte reaktorer i Sydsverige erstattes med dansk kulkraft, vil det svare til CO2 -udslippet fra halvdelen af den svenske bilpark - og desuden har WHO beregnet, at kvælstofemissionerne alene i Europa årligt fører til omkring titusind dødsfald, der forties.
På det seneste har man fremført tanken om at lede CO2 -holdige forbrændingsgasser ned til underjordiske bjergformationer, der kan binde CO2 'en permanent. Har Kommissionen til hensigt at undersøge denne metode i forbindelse med disse forhandlinger og vurdere omkostningerne ved den?

Kestelijn-Sierens
Hr. formand, fru kommisær, kære kolleger, jeg vil gerne give tre bemærkninger til denne diskussion. Det er for øjeblikket vigtigt at understrege, at medlemsstaterne bærer det største ansvar for at nå målsætningerne fra Kyoto. De må lade vide, hvordan og med hvilke midler de vil nå målsætningerne. Unionen på sin side må skabe rammen for implementeringen, og den har først og fremmest en koordinerende og understøttende rolle.
For det andet må de fleksible mekanismer med bl.a. handelen med emissionsrettigheder, der blev indført i protokollen af USA, betragtes som en ekstra måde at opfylde forpligtelserne om at reducere drivhusgasser. Det er i øvrigt en af de vigtigste målsætninger før mødet i Buenos Aires i november, det vil sige, at nå til en aftale om forholdet mellem de foranstaltninger, som landene selv kan tage, og handelen med emissionsrettigheder, f.eks. en fordeling tre til fire eller en til fire.
Fleksible mekanismer kan spille en vigtig rolle ved opfyldelsen af forpligtelserne til en lavere omkostning, for på den måde at beskytte den europæiske industris konkurrencedygtighed. Ud fra det standpunkt må vi forhandle brugen af disse mekanismer med visse restriktioner, og som Kommissionen foreslår, med en trinvis metode.
For det tredje er en bedre integration af klimaforandringer i den sektorielle politik nødvendig. Politikken til forebyggelse af klimaforandringer kræver en omdefinering af en hel række førte europæiske politikker, der har at gøre med energiadministration, eventuelt omfattende sektorielle målsætninger.
Til sidst, fru kommisær - De har allerede anført det - må vi insistere på, at USA så hurtigt som muligt ratificerer protokollen. Ifølge nogle kilder vil den amerikanske Kongres ikke ratificere protokollen nu, fordi det ikke vil reducere emissionerne i USA. Vi må insistere på, at dette gøres så hurtigt som muligt, uden dog at gøre indrømmelser, der i sidste instans reducerer protokollen til et instrument, der tillader yderligere emission af drivhusgasser.

Taubira-Delannon
Hr. formand, fru kommissær, denne forhandling giver os mulighed for at huske på, at topmøder ofte tjener til at formulere store principper og indgå store aftaler, men det sværeste stykke arbejde venter stadig forude. Desuden er spredningen over store tidsrum ofte ekstremt frusterende. Vi ved, at New York 1997 ikke holdt løftet fra Rio 1992, ikke blot på grund af svage politiske viljer, men også fordi der findes objektive vanskeligheder, som især er forbundet med forskellige eller ligefrem modstridende opfattelser mellem lande i det industrialiserede Nord og lande i Syden, hvor industrialiseringen er igang, og også fordi der, selv inden for disse store blokke, kan findes klare forskelle i produktiviten, altså i konkurrenceevnen mellem forskellige lande.
Disse forskelle giver næring til en tendens til pragmatisme, og når man tager i betragtning, hvad den internationale handel med tilladelser til CO2 -emissioner kan udvikle sig til, er det berettiget at spørge, om vi står over for en fiasko med hensyn til store principper og ambitioner, eller om vi snarere er i færd med at nærme os et fremskridt med hensyn til pragmatisme og effektivitet. For mit vedkommende er jeg ikke sikker på, at det er nødvendigt at skære igennem.
Det vigtige er, at debatten går fremad, at den udvikler sig. I dag ved vi, at man selvfølgelig skal fremsætte normer og standarder, men det er ikke nok. Vi må udarbejde love og regler på national niveau og sørge for, at de gennemføres, hvilket stadig ikke sker i tilstrækkelig grad. De skal udarbejdes på EU-niveau, deres gennemførelse skal sikres, og vi er endnu langt fra målet. Der er i højere og højere grad brug for et internationalt diplomati, der er offensivt og opfindsomt, og som på én gang tillader at standardisere og opmuntre, det vil sige, som udstyrer sig selv med midlerne til både at straffe og motivere.
Således er det vigtigt at forstå, at al økonomisk aktivitet har en indvirkning på miljøet, og at jo tidligere vi medtager miljøet i de internationale økonomiske politikker, desto bedre vil vi være i stand til at nedsætte omkostningen og bevare miljøets beskæftigelseskapacitet.
Med andre ord skal vi på den ene side fortsætte med at fremsætte store principper, for der er ingen grund til at slække på vores krav, men vi må samtidig være bevidste om, hvad der står på spil med hensyn til livskvalitet, livsrammer, levnedsmidler, vand- og luftkvalitet, med hensyn til offentlig sundhed, men også simpelthen med hensyn til psykologisk velvære ved at leve i klimaer, der igen er stabiliseret. Vi skal ligeledes tage hensyn til hindringerne, idet vi ved, at produktionsomkostningerne kan medføre både social dumping og dumping af miljøet, men især tage hensyn til det pres, som forbrugerbevægelsen i Nord udøver på produktionsomkostningernes niveau. Man skal således udnytte fordelene ved at gøre gældende, hvorledes miljøet kan være leverandør af nye jobs.
Vi skal altså medtage miljøet som en grundlæggende bestanddel i den bæredygtige udvikling, det vil sige medtage det i WTO's forhandlinger.

Kronberger
Hr. formand, når vi taler om Kyoto og Buenos Aires, vil jeg gerne gøre opmærksom på tre punkter, naturligvis uden at hævde, at det er udtømmende. Hvad angår reduktionsmængden, er der allerede tale om tilbageskridt i forhold til de tidligere mål fra Toronto, de forpligtende mål for klimaet, og også i forhold til målene fra Rio. Der er således tale om en minimal enighed. For det andet skal vi være klar over, at vi daglig emitterer dobbelt så meget CO2 , som der er blevet optaget i de 3.000 foregående år. At det ikke kan være fornuftigt, at det ikke kan være godt, behøver jeg ikke 1.000 amerikanske videnskabsmænd, det behøver jeg ikke eksperter til at fortælle mig, dertil er den sunde meneskeforstand tilstrækkelig.
Indser vi det nu, bliver vi også nødt til at indse, at drivhusproblemet ikke er et hvilket som helst problem, men sandsynligvis et af de største problemer, menneskeheden nogensinde har stået over for. Den traditionelle energipolitik er på kollisionskurs. Jeg tror, de fleste har erhvervet deres certifikat som kaptajn om bord på Titanic. Isbjergene er klart i sigte og de siger alle »fuld fart frem«.
Om udgifterne: Når vi drøfter energipolitik og klimaproblemer, taler vi næsten udelukkende om finansieringen. Jeg spørger Dem, mine damer og herrer, hvilke chancer har et samfund, som er rede til at investere i alt muligt, men øjensynligt ikke er rede til at investere i sine egne fremtidschancer og dermed i bevarelsen af sin egen art? At denne investering skal begynde hos os selv, anser jeg for en etisk selvfølge.

Pollack
Hr. formand, mødet i Buenos Aires kommer til at handle om at udarbejde regler og gennemføre det, man blev enige om i Kyoto. Det største politiske problem er stadig den manglende politiske vilje i USA, der har verdens største emission af drivhusgasser, til at ratificere protokollen. Hvis ikke USA ratificerer Kyoto-protokollen, falder det hele fra hinanden.
Derfor synes jeg, at det endnu en gang ser ud til, at det bliver overladt til Den Europæiske Union at løse dette politiske problem og føre an i forhandlingerne. Vi må huske på, at ingen af mekanismerne til en fælles gennemførelse kan iværksættes, før et flertal af parterne har ratificeret Kyoto-protokollen. Der er stadig utroligt mange detaljer, der skal gennemarbejdes om fælles gennemførelse og rene udviklingsmekanismer. Vi har en hel bunke spørgsmål, der stadig skal besvares, eksempelvis: Vil der være et fælles ansvar i forbindelse med handel med emissionsrettigheder? Hvordan vil mekanismen om ren teknologioverførsel fungere? Hvilken pris vil syden blive tilbudt for dens emissionsenheder? Hvordan måles drivhusgasdræn? Hvordan kan vi undgå handel med overhedet luft? Jeg kunne fortsætte med at opremse ubesvarede spørgsmål i den næste halve time.
Der er en frygt for, at Vesten kan bruge handel med emissionsrettigheder til at undgå en betydelig intern nedskæring i emissioner. Det vil ikke løse problemet med klimadestabilisering. Hvis vi blot rundt omkring i verden handler med det, vi allerede har, så kommer vi ingen vegne. Prøv engang at spørge en indbygger i Bangladesh, om han interesserer sig for problemerne med klimaændringer, nu hvor to tredjedele af landet står under vand.
Det er meget vigtigt, at vi med fare for at fornærme de amerikanske forhandlere kræver en eller anden form for kvantitativt loft over anvendelsen af fleksibilitetsmekanismen for at sikre, at hovedparten af emissionsreduktionerne gennemføres på nationalt plan.
Den aktuelle amerikanske spekulation i handelspriser er alt for lav og peger i retning af, at USA kun vil søge at mindske sine nationale emissioner med omkring 3 % i forhold til den aktuelle tendens. Hvis det er tilfældet, er vi nødt til at spørge, om der er en politisk vilje til at fastholde et frit marked for tilladelser. Handel med emissionstilladelser må hvile på princippet om lige pr. capita-rettigheder. Det er vigtigt at huske på i forbindelse med Kyoto-topmødet.
For kort at vende tilbage til det, som Rolf Linkohr sagde, så synes jeg ikke, at Den Europæiske Union optræder som et hold. Jeg tænker ikke blot på afstanden mellem Parlamentet og Kommissionen, der betød, at MEP'er sidste gang følte, at de ikke rigtig var en del af holdet. Kommissionen har også et ansvar for at samle medlemsstaterne, så vi taler med en langt mere sammenhængende stemme.
Til slut vil jeg sige, at handel med emissionsrettigheder skal foregå på en sådan måde, at både udviklingslandene og industrilandene tilskyndes til at gå bort fra de fossile energikilder. Vi må følge koncentrations- og konvergensprincippet i en længere periode, end der blev fastsat i Kyoto. Topmødet i Buenos Aires bliver ikke det sidste kapitel i denne historie. Klimaændringer skal fortsat stå højt på dagsordenen i Den Europæiske Union, og vi skal dagligt vende tilbage til dem, da vi ikke kommer til at gennemføre vores egne løfter med de gældende mekanismer i EU.

Baldi
Hr. formand, ærede kolleger, efter 10 lange dage med forhandlinger blev der i Kyoto ratificeret en protokol med henblik på at reducere de gasemissioner, der er ansvarlige for klimaopvarmningen. Denne protokol blev undertegnet af 38 af de 160 tilstedeværende lande på verdenstopmødet. For næsten alle landene drejer det sig om at reducere emissionerne med mellem 20 % og 40 % i forhold til tendensen i udviklingen. Der er tale om et lille skridt, der ganske vist er meget beskedent, men som trods alt er positivt, når man tænker på forudsætningerne. Det er den første konkrete forpligtelse, som vil få betydelige følgevirkninger på flere plan. Visse problemer er dog stadig uløste, når det gælder om at føre aftalen ud i livet. Det drejer sig om gennemførelsen af målsætningerne, beslutningen om emissionstilladelser, der kan forhandles om, gennemførelsen af deltagelsesaftalen mellem i-lande og u-lande og sidst, men ikke mindst, de undertegnende landes ratificering, sådan som mine kolleger var inde på.
Der er flere hovedårsager til emissionerne i atmosfæren, og det er ikke blot biltrafikken og industrien, men også dyrs tarmgæring, forskellige slags landbrugsdrift, brugen af opløsningsmidler samt ødelæggelsen af skovene. Hvis vi fortsætter i samme stil her på kloden, vil vi ifølge beregningerne få en global gennemsnitstemperatur og en vandstand i havene, der stiger meget hurtigere, end det nogensinde er sket før i hele menneskehedens historie. De områder, der er særligt udsatte, er dem, som har en kritisk placering i forhold til vandstanden i havene, nemlig de utallige øer i Stillehavet samt alle Vestindiens og Afrikas små østater, hvilket vi har gjort opmærksom på i basisrapporten fra den arbejdsgruppe, som jeg er formand for i Den Paritetiske Forsamling AVS-EU. Arbejdsgruppen holder møde i Bruxelles i næste uge, og den nyder godt af det store bidrag fra alle de stater, der er særligt udsatte, og som derfor har store vanskeligheder.
Jeg mener derfor, at det er vigtigt at iværksætte et seriøst handlingsprogram, hvor landbruget og industrien giver et væsentligt bidrag, og at det er nødvendigt at udarbejde en grønbog om de økonomiske og skattemæssige instrumenter - herunder de skattemæssige incitamenter - der kan vende tendensen til denne klimaændring, som medfører alvorlige skader på jordens og vandenes økosystem, ubalance i årstiderne, erosioner ved kysterne og således store vanskeligheder.

Lange
Hr. formand, kære kolleger, når man drøfter Kyoto og Buenos Aires, skal man naturligvis også se på, hvilke foranstaltninger vi træffer. Inden for en bestemt sektor i Den Europæiske Union vokser CO2 -emissionen uforholdsmæssig meget, og det er transportsektoren. Siden 1990 har der dér været en stigning på 11 %. I det første kvartal af 1998 blev der i Den Europæiske Union alene fra transporten blæst 179 millioner t CO2 op i luften, det vil sige, at hver enkelt af os - det være sig kommissær, parlamentsmedlem, spædbarn eller pensionist - bruger ca. 150 kg benzin i kvartalet. Her er vi nødt til at sætte ind, her er vi nødt til at gøre noget!
Den europæiske bilindustri har forpligtet sig til at tage fat på problemet. Jeg blev endog temmelig overrasket over det spring, bilindustrien har foretaget. Jeg vurderer det dog noget anderledes end fru Breyer. Bilindustrien tilbyder at reducere det gennemsnitlige forbrug med 25 % alene ved hjælp af tekniske foranstaltninger. Hvis vi dertil føjer politiske foranstaltninger, hvad enten det nu bliver på afgiftsområdet eller bilerne mærkes, kan effekten blive endnu større. Det er ret fornuftigt som udgangspunkt. Men som så ofte er der en akilleshæl. Når jeg ser på aftalen og gennemførelsen af den, har jeg nogle spørgsmål.
Der skal først være mulighed for en revision i 2003. Så skal det kontrolleres, om disse tekniske foranstaltninger virker. Det står desværre ikke klart, efter hvilke procedurer det skal ske. I aftalen står der, at en korrespondance mellem bilindustrien og Kommissionen skal bestemme det nærmere. Trods den tillid, fru kommissær, vi har til Kommissionen: en blot og bar fremtidig korrespondance stiller os ikke tilfreds!
For det andet opstiller bilindustrien nogle antagelser om, hvad der skal ske, om brændstoffer og om dette og hint. Kommissionen siger, at de antagelser nok skal blive virkelighed. Men hvad sker der, hvis de ikke gør? Det foreligger der intet som helst om! Vi bliver nødt til at have klare regler her. Det er heller ikke klart, hvad der sker, hvis enkelte firmaer eller bilindustrien som helhed ikke overholder reglerne. Her rejser sig spørgsmålet om sanktioner, det vil sige med hvilke procedurer kan man arrestere én, hvis vedkommendes tekniske foranstaltninger ikke er tilstrækkelige? Her bliver vi nødt til at supplere med nogle forbedringer og fastsætte regler.
Et tredje punkt: Hvad skal der egentlig ske med de ikke-europæiske fabrikanter, som jo også sælger deres biler her? Der er vel tale om konkurrenceforvridning, dersom de tyske, franske og italienske fabrikanter reducerer, og andre ikke gør det. Derfor skal de også med i aftalen. Først når disse tre betingelser er klart belyst, kan Parlamentet stemme for.

McNally
Hr. formand, vi har allerede hørt, at mange aktører er med til at sørge for, at vi kan leve op til vores forpligtelser. Jeg er overbevist om, at nogle af disse aktører er af den opfattelse, at vi ikke mener, hvad vi siger. Derfor må vi gøre det helt klart, at hvis det er nødvendigt med ændringer i opførsel og teknologi, så skal de gennemføres, eller også skal der være sanktioner.
Vi ved, at mindst en tredjedel af emissionerne stammer fra transportsektoren. Jeg er enig i udtalelserne fra min kollega Bernd Lange. Det handler ikke blot om bilproducenter og den teknologi, de anvender. Regeringerne har været meget tilbageholdende med at fremsætte incitamenter, der kan få folk til at bruge andre transportformer end deres biler, så reelt set overtaler de ikke folk til at ændre på deres transportvaner.
Hvad angår energi, så har der ikke været forbedringer, hvad angår de nødvendige foranstaltninger - f.eks. fornuftig brug af energi og fokusering på renere energikilder.
Jeg vil gerne vide, hvad der er sket med overvejelserne bag den fornuftige planlægning i direktivforslaget om distributionssektorerne for gas og elektricitet. I sin meddelelse om energieffektivitet giver Kommissionen udtryk for, at der stadig er et behov for dette direktiv. Det viser, at det er nødvendigt med en koordinering. Hvis vi skal være helt ærlige, så kniber det selv her i Parlamentet med at koordinere vores indsats: Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse, Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter, Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi samt Udvalget om Transport og Turisme leverer ikke en sammenhængende politisk indsats, der kan hjælpe os med at leve op til de forpligtelser, vi påtog os i Kyoto. Hvis vi ikke engang kan gøre det i vores eget Parlament, så skal vi ikke præke for andre.
Jeg vil gerne anmode kommissæren om i sit arbejde som førende kommissær på dette område at sammensætte en gruppe med de mest engagerede kommissærer, nemlig Papoutsis, Kinnock og Fischler. Jeg beder om en sammenhængende indsats samt om at få det gjort klart over for borgerne, præcist hvordan disse mål vil blive opfyldt - også selvom det bliver på den hårde måde. Vi kunne vælge den lette løsning. Der har været fremsat kritik af nogle dele af vores beslutning, der får det til at se ud, som om vi går ind for den lette løsning, det vil sige at bestikke andre til at træffe de nødvendige foranstaltninger. Vi må selv træffe nogle af foranstaltningerne.
Vi har ikke megen tid. Denne sommer har der været forfærdelige vejrhændelser, der har kostet menneskeliv og forårsaget ødelæggelser overalt i verden. Der er en sammenhæng mellem denne manglende stabilitet og vores vægring ved at træffe de nødvendige foranstaltninger.

Bjerregaard
Hr. formand, tak for debatten, som helt klart viser, at der også i Parlamentet er et stort engagement i disse problemer. Jeg skal gøre nogle kommentarer til nogle af de væsentligste spørgsmål, der er blevet rejst. Først skal jeg sige til dem, der sagde - det var fru Graenitz og andre - at man så meget frem til, at der kunne vedtages en handlingsplan, sådan at det var muligt at se fremskridt i forbindelse med Buenos Aires-mødet. Vi gør, hvad vi kan i vores forberedelser, og det er absolut også min opfattelse, at det bør ende med en handlingsplan, der klart udstikker nogle retningslinjer for de problemer, der står tilbage.
I den sammenhæng forstår jeg ikke helt fru Pollacks bemærkninger om medlemsstaterne og Kommissionen. En af grundene til, at det lykkedes for Den Europæiske Union at nå et resultat i Kyoto, var i meget høj grad et meget tæt samarbejde mellem medlemsstaterne og Kommissionen. Dette tætte samarbejde er fortsat. I min indledende bemærkninger gjorde jeg opmærksom på, at det på rådsmødet i juni måned var lykkedes at nå til et resultat om byrdefordelingen ud fra de nye mål, der var opstillet i Kyoto, ligesom jeg henviste til den meddelelse, Kommissionen har fremsat, og som vil blive behandlet på rådsmødet i oktober. Jeg understregede også den opbakning, der var kommet fra ansøgerlandene i Øst- og Centraleuropa, som jeg også betragter som væsentlig, og som også kan bidrage til at give os den fornødne styrke i de forhandlinger, vi skal i gang med, for jeg deler den opfattelse, som mange har givet udtryk for, at vi selvfølgelig bør gøre, hvad vi kan for at få amerikanerne med. Dette er vigtigt for overhovedet at nå et resultat på dette område.
Det skal imidlertid ikke betyde, at vi fraviger det, der har været en vigtig pointe, og som hr. Pimenta også var inde på i sit indlæg, nemlig at disse fleksible mekanismer er supplerende. Det er meget klart understreget i teksten i Kyoto, og det har været vores udgangspunkt i alt det forberedende arbejde. Det betyder også, at vi mener, at det er nødvendigt med en kontrol. Det er nødvendigt med nogle regler for, hvordan man skal gennemføre en sådan handling, og det var derfor jeg brugte udtrykket: No trading without tracking .
Der er mange, der var inde på, at transporten er et af de største problemer, og at transporten tegner sig for en ganske stor del af CO2 -udslippet. Jeg tror, at det var først hr. Eisma, der var inde på dette spørgsmål, men hr. Linkohr og hr. Lange og flere andre fulgte efter med betragtninger omkring transporten. Det var en af grundene til, at vi forelagde meddelelsen om CO2 og biler, som jo var baseret på tre aktioner. Den ene var et forsøg på at få en frivillig aftale med automobilindustrien. Vi har en sådan aftale med automobilindustrien, der betyder en reduktion på 15 %. Ikke de 35 %, men dog et væsentligt bidrag. Derudover rummede meddelelsen et forslag om, at der skulle være en overvågningsmekanisme, en monitoring mechanism , hvorom vi også har fremsat et forslag, og at der skulle udarbejdes et direktiv, der direkte krævede en mærkning af brændstofforbruget i biler. Et sådant direktiv er vedtaget i Kommissionen og vil snart komme på Parlamentets bord. Så vi deler altså Parlamentets opfattelse af, at trafikken er et af de områder, som vi er nødt til at tage meget alvorligt, og hvor der også er meget at hente, men selvfølgelig også store vanskeligheder.
Flere talere - ikke mindst hr. Linkohr - var inde på spørgsmålet om finansieringen. Også om dette spørgsmål har vi nogle forslag på bordet. Jeg vil meget gerne appellere til Parlamentet om at bidrage til, at vi får nogle vedtagelser i Rådet. Vi kender alle sammen den triste historie om CO2 -afgiften og de mange forskellige forslag, der har været undervejs, og jeg må sige, at jeg synes, at Kommissionen har udvist en rigtig stor kreativitet på dette område, og den har til stadighed lagt nye forslag på bordet. Det, vi mangler, er i høj grad nogle beslutninger på området.
Jeg kan sige til fru Kestelijn-Sierens, at hvad angår medlemsstaternes ansvar for gennemførelsen af dette område, så er vi helt enige herom. Af samme grund skrev jeg til medlemsstaterne i slutningen af juli og bad om at få nogle oplysninger om de foranstaltninger, medlemsstaterne nu ville gå i gang med, fordi det vil være nyttigt for os, når vi skal i gang med opfølgningen af vores meddelelse om klimaforandringer. Jeg sagde i mine indledende bemærkninger, at vi planlagde en videre udbygning i begyndelsen af 1999, og med henblik herpå har vi selvfølgelig også brug for en viden om, hvad der sker i medlemsstaterne. Jeg deler den opfattelse, som fru Taubira-Delannon gav udtryk for, at det også er nødvendigt med sanktioner på dette område.
Endelig vil jeg sige, at jeg også deler den opfattelse, som fru McNally gav udtryk for, nemlig at det er nødvendigt at inddrage andre kommissærer i overvejelserne om, hvordan vi klarer klimaproblemerne. Det er jo en af grundene til, at klimaproblemet er en del af den integrationsstrategi, som blev aftalt i Cardiff, og som nu fortsætter i forberedelserne forud for Wien-mødet. Heri indgår netop, at kommissær Kinnock og kommissær Papoutsis og kommissær Fischler skal inddrages. Jeg kan da sige, at arbejdet i Kommissionen er i fuld gang på det her område, og jeg synes, at vi har et udmærket samarbejde, og alle er enige i, at miljøpolitikken ikke kan løse disse problemer alene. Man er nødt til at have et samarbejde med andre kommissærer.
Lad mig slutte med at sige, at jeg har været glad for debatten her i dag. Jeg synes ikke, det er nogen nem opgave, vi har foran os. Jeg synes, vi prøver at forberede os så godt, som vi overhovedet kan, og jeg håber meget, at vi i Buenos Aires kan fortsætte det lederskab, vi havde i Kyoto, også ud fra den betragtning, at jeg har svært ved at se, hvem der ellers skulle løfte denne opgave.

Breyer
Hr. formand, for lidt siden stillede jeg et spørgsmål, som er meget vigtigt for mig. Fru kommissær, jeg synes ikke, De behøver at fortælle os, hvad vi alle ved. Vi kender Deres meddelelse. Jeg har også læst den. Der står bare ikke noget i denne meddelelse. Spørgsmålet - som ikke kun blev stillet af mig, men også af hr. Pimenta, hr. Eisma m.fl. var jo konkret: Hvilket forslag udarbejder De til Rådet af miljøministre? Hvilke overvejelser gør man sig i Rådet af miljøministre, hvad angår fordelingen af fleksibilitetsordningerne og egne foranstaltninger? I Kyoto foreslog De en fordeling på 50/50. Jeg vil gerne have at vide, om det bliver ved den fordeling. Synes De, at ændringsforslag, der går i den retning, er fornuftige? Hvorledes vil holdningen være i Rådet af miljøministre? Er den information, at tolv af miljøministrene allerede er vendt om, og at kun tre stadig går ind for det, korrekt? Jeg anmoder Dem om at svare helt konkret!
Det andet spørgsmål, som hr. Lange, hr. Eisma m.fl. stillede, vedrørte de frivillige aftaler. Mærkning er udmærket. Men det, der her har optaget os alle, er det spørgsmål, om det ikke ville være fornuftigt også at stille lovgivningsmæssige forslag, som tvinger bilindustrien til ikke blot at reducere med én liter i løbet af de næste 22 år, men som tvinger den til rent faktisk at fremvise positive resultater, når de frivillige aftaler udløber. Det er meget væsentlige spørgsmål, og jeg anmoder Dem virkelig om at svare helt konkret!

Bjerregaard
Hr. formand, jeg har allerede svaret på nogle af de spørgsmål, som fru Breyer rejste igen vedrørende de foreliggende forslag. Ud over forslaget om de frivillige aftaler nævnte jeg helt specifikt, at der lå et forslag om en overvågningsmekanisme på området, og jeg nævnte, at jeg havde fået vedtaget et direktiv i Kommissionen, der gik ud på en mærkning i bilerne, hvorved forbrugerne ville være i stand til at få at vide, hvilke konsekvenser det havde, hvis de købte den ene eller den anden bil. Under forberedelserne til både rådsmødet og til det møde i Tokyo, som jeg rejser til i morgen, er der nogle diskussioner i Rådet om, hvordan vi skal bruge udtrykket supplementary . Der er ikke nogen tvivl om, at vi følger den linje i EU, at de fleksible mekanismer ikke kan anvendes, uden at man også gør noget på hjemmebanen.
For øjeblikket diskuteres det, om det vil være klogest at foreslå, hvad man kunne kalde et kvantitativt loft eller et kvantitativt mål, eller om det vil være klogere at gå i retning af, hvad der er blevet beskrevet som et kvalitetsmål eller kvalitetsloft, hvormed man i højere grad skulle koncentrere sig om at lægge begrænsninger på anvendelsen af de fleksible mekanismer. Jeg agter selvfølgelig at deltage aktivt i de drøftelser, der foregår, som også er en udløber af de drøftelser, der fandt sted i Bonn, hvor Kommissionen fremlagde en lang række papirer, som præciserede brugen af de fleksible mekanismer. Så man kan sige, at vores linje på dette område er på den ene side at sige, at vi fastholder, at det først og fremmest drejer sig om, hvad man kan gøre internt, men at vi på den anden side ikke agter at overlade de fleksible mekanismer til de andre lande, men at vi også selv aktivt vil gå ind i denne debat, og at vi også vil anvende dem.

Formanden
Mange tak, fru kommissær.
Jeg har modtaget et forslag til beslutning som afslutning på forhandlingen.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 12.00.

Visse planers og programmers miljøindvirkning
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0245/98) af Gahrton for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag til Rådets direktiv om vurdering af bestemte planers og programmers virkning på miljøet (KOM(96)0511 - C4-0191/97-96/0304(SYN)).
Hr. Lannoye har ordet som stedfortræder for ordføreren .

Lannoye
Hr. formand, hr. Gahrton er forhindret, og derfor fungerer jeg som stedfortræder, hvilket jeg gør med glæde, idet jeg til fulde deler hans synspunkter vedrørende dette emne samt i øvrigt Miljøudvalgets synspunkt.
Dette forslag til direktiv, som almindeligvis kaldes »strategisk miljøvurdering«, blev godt modtaget af Miljøudvalget, fordi det simpelthen opfylder et behov med hensyn til miljøpolitik i Den Europæiske Union. Siden 1985 har vi således haft et direktiv til rådighed om vurdering af visse offentlige og private projekters virkninger, et direktiv der i øvrigt blev ændret for nyligt, og ændringen skal gennemføres i de nationale lovgivninger fra marts næste år.
Det drejer sig om en forbedring af situationen navnlig gennem en betydelig udvidelse af bilag 1. Men det er ikke desto mindre sandt, at det er en mangel, når man begrænser vurderingerne til forslaget. Som følge heraf vil beslutningstagningen, som kan have en betydelig virkning på typen af forslag og i princippet burde medtage de miljømæssige krav, finde sted for sent i beslutningsprocessen. Det er desuden det, som Kommissionen fremfører for at retfærdiggøre sit forslag, nemlig at miljøvurderingen udføres på et alt for fremskredent tidspunkt i beslutnings- og planlægningsproceduren.
Målet med det nuværende forslag er at sikre udførelsen af en vurdering af de miljømæssige virkninger, samt at resultaterne tages i betragtning under forberedelsen og vedtagelsen af planer og programmer for fysisk planlægning. Det fuldender altså på nyttig vis den nuværende lovgivning. Men er det hermed sagt, at vi finder dette forslag tilstrækkeligt? Det er sandt, at vi mener - når jeg siger »vi«, mener jeg Miljøudvalget, ordføreren og jeg selv som stedfortræder for ordføreren - at det går i den rigtige retning, men den er for restriktiv. Miljøudvalget har vedtaget 33 ændringsforslag, og jeg vil oplyse Dem om hovedlinjerne i disse forslag, som jeg håber vil blive vedtaget af Kommissionen.
Først og fremmest med hensyn til direktivets anvendelsesområde, som defineres i artikel 2. Miljøudvalget foreslår, at man ikke blot begrænser sig til planer og programmer om fysisk planlægningm, men ligeledes tager de planer og programmer, der berører hav- og landplanlægning, i betragtning, hvilket er mere omfattende. Desuden har vi vedtaget en ændring, der er udformet som en tilføjelse, hvori foreslås en positiv og ikke-restriktiv liste over planer og programmer, der obligatorisk medfører en strategisk miljøvurdering. Jeg tror, at dette vil bidrage til at belyse situationen.
Desuden er der efter min mening tilføjet præcisioner og visse forbedringer. For det første er målet for den bæredygtige udvikling mere eksplicit, og for det andet er situationen belyst, eftersom den strategiske miljøvurdering skal udføres under beslutningsprocessens indledende stadium. Vi præciserer også, at landbrug, skovbrug og fiskeri er dækket af direktivet. Adgangsbetingelserne og betingelserne for inddragelse af borgerne er præciseret. De grunde, der berettiger en eventuel manglende strategisk miljøvurdering, skal offentliggøres. Endelig skal alternativer analyseres, herunder nulløsningen. Dette var det essentielle.
Fire ændringsforslag er indgivet for denne plenarforsamling - det er ikke meget. Jeg vil gerne kommentere dem hurtigt. Først og fremmest det ændringsforslag, der er indgivet af fru Jackson og hr. Florenz, hvori det foreslås at indlede med at henvise til artikel 30, stk. 2, i stedet for stk. 1. Dette mener jeg er uacceptabelt, idet en henvisning til stk. 2 forudsætter enstemmighed i Rådet. Derfor er jeg imod dette ændringsforslag. Et andet forslag fra fru Estevan Bolea er ganske givet principielt berettiget. Det drejer sig om at fastsætte en tidsbegrænsning for høringsproceduren af borgerne, men jeg holder fast ved, at en frist på tre måneder er alt for kort. Selve forslagets udformning får mig til at sige, at det ikke er acceptabelt for Miljøudvalget. Dette er min personlige holdning, for Udvalget har ikke haft mulighed for at udtale sig. Under alle omstændigheder stemmer jeg mod forslaget. Endelig har jeg på vegne af gruppen De Grønne sammen med min kollega Papayannakis indleveret to ændringsforslag, som jeg mener er yderst hensigtsmæssige, og som under den første gennemlæsning af direktivet taler for medtagelsen af politikker, der er forbundet til miljøet i den strategiske miljøvurdering. Disse forslag er hensigtsforslag, ikke andet, men jeg mener, de går i retning af en sikker forbedring af direktivet.
Jeg takker Dem, hr. formand. Jeg takker alle de politiske grupper, som støtter denne betænkning, og jeg håber, at kommissæren vil være imødekommende over for ændringsforslagene.

Blokland
Hr. formand, strategisk vurdering af miljøvirkninger er et instrument for myndigheder til vurdering af om politiske hensigter, planer og programmer passer i konceptet om vedvarende udvikling. Det handler her om et administrativt politisk instrument, der kan fungere godt, hvis den offentlige administration også er overbeviste om det fornuftige heri og kan drage nytte heraf. Instrumentet må således ikke opfattes som en besværlig formalitet. Det hjælper med at fremme en god integration af miljø og økonomi. Sådan kan det forebygges, at det først bagefter viser sig, at bestemte planer og programmer forårsager unødig miljøskade.
Desværre er der temmelig store forbehold mod en mere betydelig rækkevidde for den strategiske vurdering af miljøet. Således vil Europa-Kommissionen begrænse direktivet til planer og programmer for miljø-, by- og landskabsplanlægning. Jeg er ligesom ordføreren fortaler for at lade en strategisk vurdering af miljøvirkninger finde sted på et tidligere stadium, og ikke først ved afvejelsen af følgerne for omgivelserne.
Skal ud over planer og programmer egentlig ikke også politiske hensigter underkastes en SEA? Nogle taktikplanlæggere i medlemsstaterne er usædvanlig opfindsomme, når det gælder om at at undgå betegnelserne planer og programmer. En sektorplan eller strukturplan hedder så pludselig en sektorvision eller strukturvision; et program hedder så pludselig et skema. Den slags praksis må naturligvis forhindres. Derfor er årvågenhed fra Europa-Kommissionens side påbudt, og for fremtiden må en udvidelse af omfanget af direktivet, ved tilføjelse af hensigter med politikker til planer og programmer, holdes åben.Se ændringsforslagene 34 og 35 fra hr. Lannoye.
Det essentielle ved SEA er, at alternativer undersøges, så som nulalternativet der beskriver, hvad følgerne er, hvis der ikke bliver gjort noget, samt det mest miljøvenlige alternativ. Slutstenen fra SEA er kompensationsprincippet. Vigtigst af alt må ugunstige følger for miljøet forebygges. Hvor dette er muligt, må de ugunstige følger for miljøet bekæmpes. Hvis heller ikke det har tilstrækkelig succes, skal der i videst mulig udstrækning kompenseres for de tilbageværende ugunstige følger for miljøet. Dermed giver vi konkret indhold til princippet om, at forureneren betaler.
Til sidst, hr. formand, håber jeg, at det fortræffelige arbejde fra kollega Gahrton, som jeg har megen respekt for, ikke kommer til at ligge på en hylde et eller andet sted hos Rådet.

Estevan Bolea
Hr. formand, mine damer og herrer, det er mange år siden alle landene foretog undersøgelser af virkningen på miljøet, det var endog før 1985-direktivet blev vedtaget. Ændringen fra 1997 har udvidet forpligtelsen til at udarbejde en vurdering af virkningen på miljøet til at omfatte mange andre projekter.
Men måske burde man gå et skridt videre og vurdere, ikke projekter, men planer og programmer. Det er et meget vanskeligt spørgsmål. Jeg ved, fru kommissær, at det er meget vanskeligt for Dem, fordi alle lande uden undtagelse modsætter sig det. Og måske, mine damer og herrer, skulle vi spørge os selv, hvorfor de modsætter sig. De modsætter sig, fordi de frygter, at subsidiaritetsprincippet bliver trådt under fode, at kommunernes, regionernes og de selvstændige regioners beføjelser bliver overtaget af andre institutioner. Og på grund af forsinkelser i høringsprocedurerne. Hr. Lannoye, De ved godt, at høringsproceduren og udfærdigelsen af den endelige rapport om virkningen på miljøet - det der kaldes en miljøredegørelse - i mange lande varer 2 år, 18 måneder, 16 måneder, 12 måneder. Og jeg spørger mig selv, om man kan forsinke et arbejde, et projekt eller en byplan, en energiplan, en vandplan, en affaldsplan eller lignende i 12 måneder, 18 måneder, 2 år. Og det er derfor, at landene er så bange for en større regulering af miljøområdet.
Jeg synes, at en høringsprocedure på tre måneder er mere end rigelig. Under alle omstændigheder har Miljøudvalget vedtaget en række forslag fra Forskningsudvalget, som jeg er dybt taknemmelig for. Et af dem er meget vigtigt. I årevis har man bygget i områder tæt ved floder, i områder, der kan udsættes for oversvømmelse. Og det, hr. formand, har forårsaget rene katastrofer.
Forskningsudvalget foreslår, at man, før der gives byggetilladelse i planer for bymæssig udvikling, undersøger om det drejer sig om områder, der kan udsættes for oversvømmelse, for på denne måde ville vi undgå mange dødsfald, mange ulykker, mange økonomiske tab, men især tab af menneskeliv.
På den anden side er der ingen grund til at frygte, at udarbejdelsen af disse miljøredegørelser vil forsinke arbejdet, hvis det er ordentligt udført. Jeg synes, at dette lille skridt, som Kommissionen tager ved at sige til regeringerne - hvad enten de er nationale, regionale eller kommunale - at de skal tage hensyn til miljøet, er meget vigtigt.
Fru kommissær, det direktiv, De har fremlagt for os er meget let. Og alligevel har De problemer med regeringerne. Vi støtter ikke de fleste af hr. Gahrtons ændringsforslag, fordi de gør et direktiv, der allerede er forvirrende, endnu mere forvirrende. Men vi mener, at det er meget interessant at komme videre. Derfor undlader vi at stemme.

White
Hr. formand, PSE-gruppen vil gøre indsigelser mod ændringsforslag 35, der blev fremsat af mine venner, hr. Lannoye og hr. Papayannakis. Følelsesmæssigt går jeg fuldt ud ind for dette ændringsforslag, men af hensyn til de faktiske betingelser og virkningerne for miljøet er vi nødt til at indtage denne holdning, fordi ændringsforslaget er for bredt.
Det kan muligvis være en hjælp, hvis jeg giver en detaljeret forklaring på, hvorfor jeg har problemer med ændringsforslag nr. 35. I sin ellers udmærkede betænkning definerer hr. Gahrton den strategiske miljøvurdering som miljøvurdering af en strategisk indsats - en politik, en plan eller et program; den formaliserede, systematiske og omfattende proces i forbindelse med evaluering af miljøvirkningerne af en politik, en plan eller et program og alternativerne hertil. Det kan jeg forstå. Problemet er spørgsmålet om politik. Jeg har altid set de miljømæssige virkninger som noget, der kan bruges som et præcist værktøj, hvor tilhængerne af en udvikling kan sige, at der er positive virkninger, og modstanderne af en udvikling kan sige, at der er negative virkninger, hvorefter de kan bede til, at vurderingen af indvirkningerne på miljøet falder ud til deres fordel. Som hr. Gahrton ganske rigtigt fremfører i sin begrundelse, så har de sædvanlige projektrelaterede miljøvurderinger ikke kun været vellykkede. I samme begrundelse omtaler han problemerne med at vurdere summen af mange små aktiviteter og trafikårers indirekte indvirkning på transportadfærden m.v.
Vi er derfor alle enige om - i hvert fald i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse og i PSEgruppen - at der skal ses nærmere på vurderingen af indvirkningerne på miljøet. Spørgsmålet er, hvorvidt forslaget om politik ikke er for bredt. Det vil jeg hævde. Jeg mener ikke, at man bør diskutere politik i forbindelse med en planlægningsundersøgelse af indkøbsadfærd eller lufthavne eller nogle af de andre emner, der er nævnt i hr. Lannoyes betænkning om vurderingen af indvirkningerne på miljøet. Efter min mening bør man diskutere politik i et forum såsom Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse, i Parlamentet eller i et af Kommissionens mødelokaler. Det er der, man formulerer politik på den baggrund, at folk er valgt til at diskutere politik. Jeg mener derfor, at man bør benytte den strategiske miljøvurdering som et planlægningsværktøj i forbindelse med en planlægningsundersøgelse.
Jeg vil derfor hævde, at ændringsforslag 35 bør forkastes. Politik skal diskuteres i det rette forum.

Jackson
Hr. formand, Det Europæiske Folkepartis Gruppe går ind for den proces, der ligger til grund for betænkningen om vurderingen af indvirkningerne på miljøet, og som stammer fra direktivet i 1985.
Vi har problemer med det direktiv, vi behandler i øjeblikket. Jeg er ikke helt sikker på, hvad hr. White konkluderede. På baggrund af hans udtalelser antager jeg, at Socialdemokraterne stemmer imod dette direktiv. De har måske skiftet mening efter udvalgsforhandlingen.
Men som det fremgår af begrundelsen, har direktivet følgende udgangspunkt: Kommissionen siger, at miljøvurderingerne af visse projekter helt klart sker for sent i udviklings-, planlægnings- og beslutningsprocessen. Det betyder, at det ikke er muligt at overveje eventuelle alternativer, hverken til de enkelte analyserede projekter eller til deres beliggenhed eller tilhørende trafikårer. Betænkningens konklusion er, at det aktuelle forslag skal løse de iboende begrænsninger ved at supplere 1985direktivet med dette direktiv, der fastsætter krav til en vurdering af fysisk planlægning, planer og programmer.
Hvorfor har Kommissionen så baseret direktivet på den forkerte del af EF-traktaten? For at citere EF-traktaten (Artikel 130S, stk.2), så kan Rådet som en undtagelse fra den i stk. 1 omhandlede beslutningsprocedure (kvalificeret flertalsafgørelse) ved enstemmighed vedtage »foranstaltninger vedrørende fysisk planlægning« i forbindelse med et forslag fra Kommissionen. Det er denne del af ændringsforslaget, som hr. Florenz og jeg taler om. Den må da falde ind under reglen om enstemmighed.
Hvad med subsidiaritet? Vi er meget kede af dette direktiv, fordi vi erkender, at medlemsstaterne har deres egne metoder vedrørende fysisk planlægning. I nogle tilfælde er behandlingen af de miljømæssige virkninger allerede meget kompleks.
I andre tilfælde kan den være ikke-eksisterende, men løsningen må helt sikkert være at gøre 1985-direktivet alment gældende.
Hr. Gahrton hjælper os godt på vej. Han siger bl.a., at strategisk miljøvurdering bør gælde for udviklingsprogrammer for landbrug og levende dyr. Det vil være sød musik for mange landbrugere i Den Europæiske Union.
Vi synes, at teksten er forvirrende og dårligt konciperet, og derfor ser det ud, som om direktiver fra Den Europæiske Union pludselig kan finde anvendelse på store såvel som helt små planer og programmer. Det Europæiske Folkepartis Gruppe har foreslået en grundlæggende ændring, der må betyde, at sagen nu skal behandles i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder.
Til slut vil jeg gerne lykønske den fraværende hr. Gahrton. Hr. Gahrton er berømt for sin modstand mod Den Europæiske Union. Jeg kan forestille mig, at han i øjeblikket får overrakt en medalje fra Europabevægelsen for dette meget forstyrrende direktivforslag. Han tør måske ikke vise sig her i Parlamentet, men via hr. Lannoye har han bestemt givet udtryk for, at han går ind for et direktiv, der efter vores opfattelse udfordrer subsidiaritetsprincippet, samtidig med at det ikke opfylder sit tilsigtede mål.

Dybkjær
Hr. formand, jeg kan roligt sige, at jeg stort set er totalt uenig i det, fru Jackson netop har sagt. Jeg synes, det er et direktiv, der går i den rigtige retning, og det går i øvrigt også på det overordnede plan i den rigtige retning. Jeg personligt kan i hvert fald ikke forstå, at fru Jackson kan sige, at vi skal anvende artiklen om enstemmighed, når det drejer sig om det her direktiv. I forbindelse med dette direktiv er der jo tale om nogle ting, der skal foretages i de enkelte lande, og der er ikke tale om et eller andet, der skal foretages i Fællesskabet. De planer, der står i den omtalte artikel, må være noget, der vedrører Fællesskabet på en anden måde, end der her er tale om. Jeg synes altså, at der er tale om et godt skridt. Jeg synes, det er helt naturligt, at vi har dette direktiv som en opfølgning af 1985-direktivet, som jo har sine klare begrænsninger i forhold til dagliglivet, når det drejer sig om planlægning af forskellige anlæg. Det er vigtigt, at vi inddrager miljøhensynene i tide, og det sker faktisk ikke i øjeblikket.
Jeg synes også, at Miljøudvalgets forslag er rigtige og kan støtte dem, og jeg synes også, at forskellige politikker bør inddrages i betragtningerne, hvilket er noget mere vidtgående, end hvad Kommissionen siger. Jeg synes altid, når vi diskuterer miljøpolitikken, at det er utroligt, hvor lidt vi forlanger - dette gælder ind imellem PPE-Gruppen - af de undersøgelser, der skal foretages, når der er tale om planers indvirkning på miljøet i forhold til, hvad vi forlanger, når der er tale om planers indvirkning på økonomien. Hr. Florenz, jeg sagde ikke, at det altid er tilfældet, men ind imellem er det i hvert fald. I dette tilfælde må jeg sige, at jeg er uenig i det, fru Jackson sagde. Jeg synes, at man burde stille lige så skrappe krav i forbindelse med undersøgelser om indvirkninger på miljøet, som når man undersøger de økonomiske konsekvenser. Der er faktisk tale om to sider af samme sag, hvis vi overhovedet skal skabe en bæredygtig udvikling.

Papayannakis
Hr. formand, i nogle tilfælde har vurderingerne af konkrete projekters miljøindvirkninger ikke været så heldige, sådan som hr. Gahrton efter min opfattelse meget præcist fremhæver, og vi er enige i de fleste af hans forslag.
Jeg kan tilføje, at disse vurderinger f.eks. for Grækenlands vedkommende ofte foretages, efter at arbejdet er påbegyndt og ikke inden påbegyndelsen. Desuden er det entreprenørerne selv, der udfører dem, og mange gange bliver de ting, som undersøgelserne foreskriver med henblik på at genoprette miljøskaderne, ikke gennemført.
Indtil nu har man overset de samlede og bredere indvirkninger af hele projekter, af samlede projekter eller af tiltag, som medfører flere projekter. I de tilfælde ser vi en mangedobling af følgerne for miljøet og ikke bare lidt flere indvirkninger end ved de enkelte projekter. Og dette alene kræver, at vi griber det an på en anden måde. I stedet for den metode, vi har brugt indtil nu, og som jeg ville karakterisere som "taktisk«, må vi have en "strategisk« indfaldsvinkel.
Som eksempl vil jeg nævne De Olympiske Lege i 2004 i Athen. De indebærer opførelsen af flere atletikanlæg i Athen og mange andre projekter i tilknytning hertil, som hver for sig er en miljøtrussel, f.eks. mod vådområdet i Schoinia, mod de grønne områder omkring Athen og mod mange af Athens kystområder. Der er imidlertid ikke foretaget en samlet vurdering af de samlede byplanlægningsmæssige og miljømæssige indvirkninger på hele byområdet. Og resultatet er, at man efter den første kontakt med virkeligheden nu taler om ændringer af flere anlægs placering. Man taler om revurderinger og ændringer af det oprindelige program, som vil koste mange penge, samtidig med at den reelle miljøbelastning stadig ikke er undersøgt, og offentligheden ikke er informeret. Regeringen har et stort ansvar, og det samme har de lokale myndigheder, især Athens kommune. Men Kommissionen har heller ikke spillet sin rolle godt nok, fru kommissær. Den har ikke givet os nogen garanti for, at bestemmelserne i Fællesskabets miljølovgivning bliver overholdt i forbindelse med De Olympiske Lege.
Kan Kommissionen efter det nye direktiv komme med en strategisk vurdering, selvom den bliver retrospektiv, af olympiadens miljøindvirkningerne, nu hvor projekterne endnu ikke er påbegyndt?

Breyer
Hr. formand, kære kolleger, for os er denne strategiske miljøovervågning en milepæl på vejen til øget bæredygtighed. Direktivforslaget tager sigte på en forbedring af miljøbeskyttelsen og er tillige et instrument til i god tid og i vid udstrækning at tage hensyn til miljøforhold over projektplanet. For os er det meget væsentligt - og her vil jeg gerne på det kraftigste imødegå fru Estevan Bolea - at mange kriterier inddrages i denne overvågning. Og et af kriterierne er helt bestemt deltagelse af de miljømyndigheder og den offentlighed, den vedrører. Man kan ikke fremme projekter i offentligheden uden at inddrage offentligheden. Jeg mener, fru Estevan Bolea, at det turde være en kendt sag for Dem som spanier. Hvis man nemlig dengang med lossepladser i La Coruña havde lyttet til offentligheden samt de berørte videnskabsmænd og miljøsammenslutninger, kunne man have sparet sig selv for en katastrofe.
Jeg finder det meget beklageligt, at netop forbundsregeringen, som jo ellers altid betegner sig selv som foregangsmand, i denne sag har forholdt sig så destruktivt og ikke fremsat konstruktive forslag og på europæisk plan så at sige står udenfor. Et meget væsentligt punkt, som også Paul Lannoye allerede har nævnt, er endvidere, at det desværre ikke lykkedes os at få de politikområder med, der berøres af støtteordninger, som f.eks. landbrug, stenkul og værfter, hvor vi anvender offentlige midler, uden at de pågældende projekter overhovedet overvåges med henblik på deres virkninger på miljøet. Vi håber, at den strategiske miljøovervågning ikke skubbes ud på et sidespor, og jeg vil gerne endnu en gang appellere til medlemsstater som forbundsrepublikken ...
(Formanden fratog taleren ordet)

Kronberger
Hr. formand, kære kolleger, den europæiske miljøpolitik er præget af to svagheder: For det første et overmål af store teoretiske hensigtserklæringer og samtidig en mangel på praktiske gennemførelsesbestemmelser.
Det andet punkt er, at den europæiske miljøpolitik er præget af, at reparationer prioriteres højere end aktiv forhindring af miljøskader. Det er en politik, som naturnødvendigt altid kommer til at halte bag efter begivenhederne. Miljøpolitik kan kun blive en succes, hvis den overvinder dette stadium. Ordføreren har på udmærket vis indset det og i det mindste bødet på disse forkerte strukturer i ændringsforslagene.
Hvis det virkelig lykkes at skabe strukturer, som fastsætter strategiske miljøovervågninger, ville et kvantespring lykkes i hele miljøpolitikken.

Florenz
Hr. formand, kære kolleger, drøftelsen af denne vurdering af virkningerne på miljøet er en meget overraskende skamros af os selv i Europa-Parlamentet. Vi vedtog netop i fjor vurderingerne af virkningerne på miljøet for industrianlæg og fastsatte i dette direktiv et stort antal områder, hvor de skulle gælde for fremtiden. Men da det gjaldt om at finde en definition gældende for hele Europa på, hvad en vurdering af virkningerne på miljøet er, krøb vi alle udenom. Vi råbte »subsidiaritet« med det resultat, at vi nu har kæmpeproblemer, og det gælder ikke kun os i Tyskland, for vi har jo allerede i fem år brugt denne ordning i praksis, fru Breyer. Det viser kun, at De er fjernt fra godt og ondt.
Reglerne fortolkes simpelthen helt forskelligt. I Tyskland skal man underkaste sig en prøve, og består man ikke den, er man dumpet, og så bliver det byggeri ikke til noget. I alle andre lande håndteres det mere fleksibelt, bedre eller dårligere. Det vil jeg slet ikke bedømme. Jeg siger blot til Dem, at vi har etableret et indre marked, og dette indre marked har det mål, at reglerne på dette indre marked skal være sammenlignelige. De behøver ikke at være helt ens, for der er også geografiske forskelle.
Her drejer det sig ikke om at afskaffe VVM. Her drejer det sig om at gøre noget fornuftigt og sammenligneligt med VVM med ens spilleregler. Så er vi til enhver tid indforståede med det og rede til det. Det er blevet taget op i rigtig mange indlæg her. Jeg mener, at dette direktiv er baseret på et forkert retsgrundlag.
Det drejer sig her ikke om, hvorvidt Parlamentet med enstemmighed kan forkaste eller ej, men det drejer sig om, hvorvidt vi beskæftiger os med fysisk planlægning eller ej. I dette spørgsmål om miljøvenlighed i forbindelse med arealanvendelsesplaner drejer det sig nu engang om fysisk planlægning. Vi skal kun trække de artikler frem, der passer dertil. Det kan Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder langt bedre end vi, det bør vi stille og roligt afvente.
Jeg mener, at denne betænkning i princippet bæres af gode idéer. Men den er ikke helt moden. Ikke et eneste medlemsland støtter for øjeblikket denne betænkning. Helmut Kohl og den franske præsident har ret i, at Kommissionen blander sig i for meget. Medlemslandene er kloge nok til at gennemføre sådanne overvågninger efter deres egne kriterier. Når tiden er inde, bør vi på ny tage denne betænkning op. Jeg er af den opfattelse, at vi nu i bedste fald bør stemme hverken ja eller nej. Ret beset burde man måske endog stemme imod denne betænkning.

Schleicher
Hr. formand, mine damer og herrer, Kommissionens forslag til indførelse af en vurdering af virkningerne på miljøet - også for planers og programmers vedkommende - er en typisk høj aflevering fra det grønne bord i Bruxelles offside den praktiske gennemførelse i medlemsstaterne. Hr. Florenz har netop antydet, hvad der er sket med de hidtidige VVM i medlemsstaterne, og det nye forslag vil dertil ting, der er endnu mere detaljerede. Det er langt vanskeligere end det, vi hidtil har haft, og dét er ikke blevet gennemført i tilstrækkelig grad. Der gøres igen forsøg på udelukkende at harmonisere procesretten og dermed gribe dybt ind i medlemsstaternes lovgivning og forvaltningskompetence. Derudover drager Kommissionen ingen konsekvenser af de problemer, der allerede er opstået med gennemførelsen af en vurdering af virkningerne på miljøet for projekters vedkommende.
Mit forslag er: Inden Kommissionen går videre med dette forslag, skulle den gennemføre en vurdering af virkningerne på miljøet i overensstemmelse med det forelagte direktivforslag for de planers og programmers vedkommende, der falder ind under dens egne ansvarsområder, med henblik på at indhøste erfaringer med dette instrument og bevise dets duelighed i praksis. Jeg er endvidere af den opfattelse, at retsgrundlaget ikke duer. Vi har brug for det andet retsgrundlag, for hvad angår byplanbestemmelser, planer om udnyttelse af arealer og byplanmæssige rammeplaner, har Den Europæiske Union i henhold til artikel 3 og 3 A i EF-traktaten ikke nogen lovgivningsmæssig kompetence. Da der på mange områder af det foreliggende direktivforslag er tale om entydige bestemmelser vedrørende fysisk planlægning, skulle et sådant direktivforslag - hvis det skal være - bygge på artikel 130 S, stk. 2, i EF-traktaten.

Bjerregaard
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at takke Miljøudvalget og i særdeleshed ordføreren, Per Gahrton, og nu også hr. Lannoye som stedfortræder for ordføreren, for deres indsats og deres grundige behandling af dette forslag. Miljøvurdering er et fundamentalt instrument i miljøbeskyttelsen i form af tidlig integrering af miljøhensyn i beslutningstagningen. Kommissionens mål med dette forslag er at supplere det gældende miljøvurderingssystem på projektniveau ved at indføre ordninger på beslutningstagningens planlægnings- og programmeringsniveau. Med forslaget indføres efter vores mening en minimal og i virkeligheden ganske enkel procedure, der består af internationalt anerkendte principper fra strategisk miljøvurdering, SEA. Men det fremgår jo tydeligt af debatten her i dag, at der virkelig er delte opfattelser af dette forslag, som det også var tilfældet i forbindelse med forberedelsen af det.
Der er derfor også blevet fremsat en lang række ændringsforslag, og Kommissionen er glad for at kunne acceptere næsten halvdelen, fordi vi synes, de tydeliggør eller forbedrer forslagets ordlyd, også ved at tilføje nogle definitioner. Vi er selvfølgelig glade for at kunne acceptere de forbedringer, der gør forslaget mere klart. At der er nogle ændringsforslag, som vi ikke kan acceptere, kan skyldes tekniske årsager, men det kan også skyldes, at vi har anlagt en anden approach på forslaget. Jeg vil nu angive, hvad det er for nogle forslag, vi kan acceptere, og hvad vi ikke kan acceptere. Af de 39 ændringsforslag kan Kommissionen acceptere 18 enten helt, delvist eller i princippet. Dem, vi kan acceptere helt, er 2, 3, 4, 7, 9, 11, 16 og 31. Vi kan acceptere ændringsforslag 25 i princippet, og vi kan delvist acceptere ændringsforslag 14, 17, 19, 22, 27, 32, 33, 34 og 37. Deraf kan man også se, at der er en lang række forslag, som vi ikke kan acceptere.
Jeg skal måske gøre et par bemærkninger - flere talere har været inde på dette spørgsmål - til ændringsforslag 39, som drejer sig om direktivets retsgrundlag. Det, der er blevet fremhævet her i dag, er, at det snarere skulle være artikel 130 S, stk. 2, som kræver enstemmighed i stedet for 130 S, stk. 1, som kræver kvalificeret flertal. Vi har selvfølgelig også spurgt Kommissionens juridiske tjeneste, før vi har valgt vores grundlag. Når vi har valgt artikel 130 S, stk. 1, er det, fordi det handler om procedurer, og fordi det har miljøbeskyttelse som hovedformål. Derudover er det vores opfattelse, at alle de EU-instrumenter, der vedrører miljøvurdering, bør have samme retsgrundlag. Da VVM-direktivet, direktiv 97/11/EF om projekter bygger på artikel 130 S, stk. 1, så er der valgt samme retsgrundlag for det foreliggende forslag.
Det er blevet fremført her i debatten, at de planer og programmer, som vi taler om, i virkeligheden omfatter fysisk planlægning, og artikel 130 S, stk. 2, omhandler: »foranstaltninger vedrørende fysisk planlægning«. Derfor er der nogle, der har argumenteret for, at dette ville være det korrekte retsgrundlag. Det er ikke vores opfattelse. Vi betragter artikel 130 S, stk. 2, som en undtagelse fra den generelle regel i artikel 130 S, stk. 1, som skal fortolkes restriktivt. Ifølge Domstolen er det direktivets hovedformål, der bestemmer valget af retsgrundlag. Som allerede nævnt er det direktivets hovedformål at beskytte miljøet. Hensigten med forslaget er ikke at gribe ind i den fysiske planlægning, men at give de planlæggende myndigheder et redskab, som de kan integrere i deres beslutningsproces med henblik på at forbedre den, idet der bliver mulighed for at udpege, vurdere og tage hensyn til miljøvirkningerne. Jeg ønskede at bruge lidt tid på dette spørgsmål, fordi jeg har indtryk af, at det har spillet en ganske stor rolle for debatten i dag.
Der er nogle andre ændringsforslag, som jeg godt vil kommentere, og det er de ændringsforslag, vi ikke kan acceptere. Det drejer sig om 8 og 18 og delvist 17, som foreslår en udvidelse af forslagets anvendelsesområde. Det er de ændringsforslag, der foreslår de specifikke sektorer som landbrug, skovbrug, fiskeri eller fritidsaktiviteter. Vi synes, at det første trin i indførelsen af et miljøvurderingssystem på planlægnings- og programmeringsplanet i beslutningstagningen er by- og landskabsplanlægningen og de dertil knyttede sektorer. Det skyldes, at vi har udført adskillige undersøgelser, og vi har sådan set også foretaget en ganske grundig sortering i medlemsstaterne, og derfra har vi fået det indtryk, at det vil være bedst først at integrere disse områder. Udtrykkeligt at tilføje sektorerne landbrug, skovbrug, fiskeri eller fritidsaktiviteter kan ikke accepteres, fordi disse undersøgelser har vist, at der i stort set alle disse sektorer ikke findes nogen separate arealanvendelsesplaner eller programmer af den type, der skal omfattes af forslaget.
Så har der været en lille diskussion - og den skal jeg ikke komme nærmere ind på - om at inddrage det politiske plan. Hr. White gik direkte imod det ændringsforslag, som var fremsat, og fru Jackson argumenterede også omkring det. Jeg tror, fru Dybkjær sagde, at det var hendes opfattelse, at det var naturligt, at det indgik. Jeg kan måske gå så langt at sige, at min egen personlige opfattelse - hvilket måske ikke er så overraskende - ligger tættere på fru Dybkjærs opfattelse, men det er ikke medtaget i forslaget, sådan som det foreligger.
Så er der nogle ændringsforslag, nemlig 22 og 25, hvori det foreslås at fastlægge måder til at sikre kvaliteten af de oplysninger, der gives i miljøredegørelsen. Hensigten har været at undgå unødvendige forsinkelser i proceduren eller yderligere omkostninger på grund af dårlig kvalitet eller manglende oplysninger i miljøredegørelsen. Vi kan acceptere disse ændringer enten i princippet eller delvist. Så er der endelig spørgsmålet om ændringsforslagene 3, 30 og 33, som drejer sig om et overvågningskrav. Her har vi også kigget på de bestemmelser, der er i VVM-direktivet, og vi har fulgt de retningslinjer, der er herfra.
Jeg vil som konklusion sige, at vi betragter de accepterede ændringsforslag som en forbedring af det foreliggende forslag. Jeg tror, at vi kan se frem til, at dette direktiv vil øge beskyttelsen af både mennesker og miljø, og også at det i virkeligheden kan være en hjælp til erhvervslivet, fordi det vil give det mere konsekvente rammer at arbejde inden for. Derfor håber jeg selvfølgelig, at Parlamentet vil vedtage forslaget, men også at Parlamentet vil hjælpe os med at sørge for, at det også kommer på dagsordenen i et rådsmøde.

White
Hr. formand, jeg er sikker på, at fru Jackson ikke havde til hensigt at være ondskabsfuld - det ville være i modstrid med hendes natur - men der var en antydning af, at PSE-gruppen muligvis vil stemme imod betænkningen på plenarforsamlingen, skønt vi støttede det i udvalget. Det er ikke vores agt. Vi vil støtte betænkningen i plenarforsamlingen med undtagelse af referencen til politik - præcist sådan som vi gjorde i udvalget.

Jackson
Hr. formand, nu er jeg helt forvirret, for så vidt jeg kan se, så handler det hele om politik. Jeg har nu følgende spørgsmål til fru Bjerregaard. Hun sagde, at alle de EU-instrumenter, der vedrører miljøvurdering, bør have samme retsgrundlag.
Vil hun ikke give mig ret i, at det er umuligt, fordi foranstaltninger vedrørende fysisk planlægning og arealanvendelse ifølge traktaten skal vedtages enstemmigt af Ministerrådet? Vil hun endvidere give mig ret i, at der i det direktiv, vi forhandler om, står, at »de planer og programmer, som vurderes under dette direktiv, er dem, der vedtages som et led i beslutningsprocessen vedrørende fysisk planlægning«? Kan hun ikke se en uforenelighed mellem hendes udtalelser og traktatens ord?

Estevan Bolea
Hr. formand, jeg takker for at De giver mig ordet på grund af personlige bemærkninger. Jeg vil sige til fru Breyer, at hun læser det indlæg, hun har forberedt, og ikke lytter. Fru Breyer, jeg har ikke sagt, at vi ikke skal foretage høringer, i Spanien er de meget omfattende. Det jeg sagde var, at perioden skulle begrænses til tre måneder; vi kan ikke leve med høringer på to år. Men vær vis på, at vi gennemfører de høringer.

Breyer
Hr. formand, hr. Florenz henvendte sig til mig personligt. Han er ikke til stede for øjeblikket, ellers ville jeg meget gerne have givet ham en lektion i, hvorledes vurdering af virkningerne på miljøet fungerer. Det forholder sig jo netop ikke således, at man afventer resultatet og så træffer afgørelsen. Vi ved alle, hvorledes en sådan vurdering skal se ud. Hvad der står i den er irrelevant senere. Det er ret beset en stor succes for dem, der foretager vurderingerne. Endelig mangler nulvarianten, og det har Paul Lannoye allerede nævnt, det vil sige, at vi skal overveje, hvordan det ville være, hvis projektet ikke var blevet gennemført.
Da fru Estevan Bolea også har henvendt sig til mig: jeg tror ikke, at man på tre måneder seriøst kan gennemføre en høring af den berørte offentlighed.

Formanden
Jeg bliver nødt til at afbryde Dem, fru Breyer, for vi skal ikke have en ny debat. Jeg beklager meget. Jeg vil spørge kommissæren, om hun vil svare.

Bjerregaard
Hr. formand, der har været flere kommentarer, der mere har drejet sig om debatten som sådan. Dem skal jeg ikke gå ind på. Jeg svarede faktisk både hr. Florenz og fru Jackson ganske tydeligt i mit første indlæg, hvor jeg understregede, at det var vores klare opfattelse, at retsgrundlaget var 130 S, stk. 1, at det havde været genstand for overvejelser i Kommissionens juridiske tjeneste, og at man var af den opfattelse, at det var det korrekte retsgrundlag, at det også hang sammen med, at 130 S, stk. 2, udgjorde en undtagelse fra den generelle regel, og at hensigten med forslaget ikke er at gribe ind i den fysiske planlægning, men at give de planlæggende myndigheder et redskab, som de kan integrere i deres beslutningsproces. Dermed mener jeg klart at have understreget, at retsgrundlaget bør være 130 S, stk. 1.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen er udsat, indtil der foreligger en udtalelse fra Retsudvalget om retsgrundlaget, som netop har været drøftet.

Subsoniske civiljetfly
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0279/98) af Valverde López for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag til Rådets direktiv om registrering og anvendelse i Fællesskabet af visse typer subsoniske civiljetfly, som er blevet ombygget og omcertificeret, så de opfylder normerne i bind I, del II, kapitel 3, i bilag 16 til konventionen om international civilluftfart, tredje udgave (juli 1993) (KOM(98)0098 - C4-0212/98-98/0070(SYN)).

Valverde López
Fællesskabets handlingsprogram om miljøet og bæredygtig udvikling indeholder et udtrykkeligt krav om en yderligere reducering af støjemissionerne fra fly inden 2000. Derfor ligger det emne, vi beskæftiger os med i dag, inden for denne generelle målsætning.
På den anden side er Chicago-konventionen om international civilluftfart i forbindelse med reguleringen af støjemissioner fra fly et vigtigt dokument.
Konventionen opdeler flyene i tre kategorier eller kapitler.
Første kapitel omfatter de fly, som i sin tid hørte til de mest støjende og som ikke længere må anvendes.
For flyene i andet kapitel fastsættes det i Den Europæiske Unions direktiv fra 1992, at der fra 1. april 2002 i Den Europæiske Union ikke længere må anvendes fly, der er omfattet af dette kapitel. Disse kapitel 2-fly kan dog udstyres med såkaldte støjdæmpningsanordninger, således at de udsender mindre støj og kan henregnes til kategori 3.
I Det Europæiske Fællesskab udgør kapitel 2-fly, som er udstyret med støjdæmpningsanordninger, endnu ikke noget stort problem. Situationen er imidlertid anderledes i USA. Indtil 2000 vil antallet dér stige til ca. 1.500.
Den amerikanske lov om støj (Airport Noise and Capacity Act) fra 1990 kræver fuldstændig afskaffelse af de store kapitel 2-fly inden 31. december 1999.
Man kan frygte, at fly omfattet af dette kapitel, som har fået påmonteret støjdæmpningsanordninger, efter denne dato fra USA overføres til Det Europæiske Fællesskabs registre, hvilket den foreliggende forordning skal forhindre.
Formålet med denne forordning er som sagt at undgå, at støjforureningen i Det Europæiske Fællesskab øges på grund af omcertificerede subsoniske jetfly.
Et andet formål er at begrænse skader på miljøet forårsaget af flyenes udstødningsgasser. Der er gjort undtagelser for brugen af disse fly i nødsituationer og ved humanitære hjælpeforanstaltninger.
Med hensyn til ændringsforslag har Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse fremsat seks ændringsforslag, der næsten er blevet vedtaget enstemmigt, og der er blevet fremsat et nyt ændringforslag på mødet. Dette forslag kan jeg efter grundig gennemgang og alvorlige overvejelser ikke acceptere, fordi det ville bryde den politiske aftale, som vi nåede frem til i Miljøudvalget mellem de forskellige grupper, og også fordi det ikke hænger sammen med målsætningerne for det indre marked og heller ikke med dette lovgivningsforslags påtrængende karakter.
Derfor, hr. formand, mener jeg, at vi med glæde skal acceptere Kommissionens forslag, som vi i store træk støtter, og vi mener oprigtigt, at de ændringsforslag, som Miljøudvalget har vedtaget, går i samme retning, hvorfor såvel forslaget som ændringsforslagene har al vores støtte.
På den anden side må vi huske på, at det under alle omstændigheder i de kommende år vil være nødvendigt at træffe flere foranstaltninger, der har til formål at reducere støjen inden for luftfart, som det fremgår af Fællesskabets handlingsprogram.

Lagendijk
Hr. formand, jeg er glad for, at jeg har lejlighed til at fortsætte min forgænger fru Van Dijks arbejde med så kort frist, og for at kunne optræde som ordfører for udtalelsen fra Udvalget om Transport og Turisme på forslaget fra Kommissionen. Jeg er også glad for, at jeg kunne meddele, at forslaget fra Kommissionen, som forklaret af hr. Valverde López, også fuldt ud bliver underskrevet af Udvalget om Transport og Turisme, det vil sige nedsættelse af støjgenerne fra flyvemaskiner. Dertil hører vel den randbemærkning, at dette er et lille skridt der, hvad jeg håber, kommer til at udgøre en del af en noget mere almengyldig plan om på europæisk niveau at nedbringe støjgenerne fra flyvemaskiner.
Jeg vil gøre endnu tre andre randbemærkninger. Den første er endnu en gang at understrege, at på trods af dette forslags gode karakter, viser det sig i praksis, at stigningen i antallet af flyvninger desværre tilintetgør den slags positive udviklinger. Med andre ord er det mere nødvendigt, også når det drejer sig om antallet af flyvninger, på langt sigt strukturelt at nedbringe støjgenerne fra flyvemaskiner.
Min anden randbemærkning vedrører sagens påtrængende karakter. Det er allerede understreget af hr. Valverde Lopéz, og det bringer mig til nok en gang at understrege vigtigheden af ændringsforslagene 1 og 2. Ingen retningslinje, men derimod en forordning og i tidens løb strengere nye normer, hvad angår støjgenerne fra flyvemaskiner.
Vi tillægger - min tredje randbemærkning - også ændringsforslag 6 fra ordføreren stor værdi, det vil sige tilføjelsen af forbuddet mod natlige flyvninger. På den ene eller anden måde må dette optages i betænkningen. For vores skyld må dette ske så hurtigt som muligt, og på en tvingende måde, måske først i år 2000, men det må altså indføjes nu.
Til sidst, hr. formand, efter min mening, og efter Kommissionens mening, er fremtiden for luftfarten i Europa ét af fremtidens store problemer, og jeg er glad for, at dette lille skridt kan blive taget.

Bowe
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at hilse betænkningen velkommen, og jeg kan forsikre ordføreren om, at den vil få socialdemokraternes støtte. Det er et vigtigt emne. Støjforurening er et stadigt mere følsomt emne og noget, som vi til stadighed bliver mere opmærksomme på. Kommissionen har udarbejdet en grønbog om emnet og er klar til at følge den op med konkrete foranstaltninger. Dette første trin er meget velkomment.
Fly, der lander og letter, er en stor kilde til støjforurening i og omkring lufthavne, og vi glæder os over de internationale tiltag med henblik på at fjerne de mest støjende fly. Den støjdæmpning, som ordføreren omtaler, er en acceptabel midlertidig løsning, men vi ønsker ikke, at støjdæmpning af de mest støjende fly skal være et påskud for ikke at gøre yderligere. Ordføreren gør ret i at insistere på, at der indføres yderligere kontrol og restriktioner i forbindelse med fremtidig brug af fly med støjdæmpningsanordninger.
Disse planer bør gennemføres snarest muligt. Nogle af os - specielt os her i mødesalen, der ofte rejser med fly - er ikke klar over, hvilke konsekvenser vores rejseri har for dem, der bor ved flyenes indflyvningskorridorer nær Fællesskabets mange lufthavne. Derfor giver vi ordføreren vores fulde støtte, og jeg vil opfordre mine kolleger her i Parlamentet til også at stemme for ændringsforslagene.

Oomen-Ruijten
Hr. formand, må jeg allerførst give komplimenter til kollega José Valverde Lópezs tale. Han har afgivet en god betænkning.
For det andet vil jeg gerne lykønske hr. Lagendijk med hans jomfrutale. Den var virkelig god, og jeg tror på et rigtig godt samarbejde. Hr. formand, støjgener rundt om lufthavne er et usædvanlig stort problem som vi, især i meget tætbefolkede områder, kæmper utrolig meget med. Når jeg ser på situationen i Nederlandene, behøver jeg blot at henvise til problematikken omkring main airport Schiphol, men også til den mindre civile luftfart. Med rette sættes der også i Europa-Parlamentet alt ind på at undersøge støjgenerne og andre miljøgener fra flyvning.
Der er to strategier. En er støjsvage flyvemaskiner. I dag tager vi et skridt i den retning. To er begrænsning af flyvetrafikken, men også zoneopdeling. Hr. formand, i Nederlandene mener vi med urette ofte, at vi selv kan tage vare på miljøet og støjgenerne fra fly med zoneopdeling. Intet er mindre sandt. Jeg skal give et eksempel. Jeg bor i Limburg-området. Vi har en flyveplads, Maastricht, og i Maastricht har man prøvet: et, at sanere, to, begrænse antallet af natlige flyvninger, og tre, man har udelukket de støjende fly. Hvad kommer derefter? På næppe tyve kilometers afstand, endog med finansiel støtte fra Den Europæiske Union, bliver der så i Bierset bygget en ny flyveplads, og på den nye flyveplads er der ingen begrænsning med hensyn til de natlige flyvninger, og her må også de støjende maskiner flyve. Befolkningen i det område bliver således ved med at have gener fra problemet. Hvad skal man så gøre? Man må først og fremmest gå efter europæiske løsninger.
Hr. formand, derfor hylder jeg også forslaget fra i dag til udelukkelse af støjende maskiner, og jeg mener, at indskærpningerne er et godt træk. Jeg er enig med ordføreren i at hush kitting fra de såkaldte kapitel 2-flyvemaskiner, der nu ventes, må begrænses så meget som muligt. Jeg støtter derfor gerne hans ændringsforslag. Jeg gad dog vide, hvad vi skal gøre, når et stort antal flyvemaskiner her til 1. april, præcis som i USA, kan registreres og således også udnyttes. Jeg spørger mig selv, om den løsning som ordføreren har udtænkt hertil i hans ændringsforslag til artikel 6, byder tilstrækkelig trøst?
Hr. formand, til sidst, alle de ændringsforslag som skal svække forslaget fra ordføreren, vil jeg i hvert fald ikke støtte. Jeg tror, at vi på det europæiske marked med al kraft må prøve at harmonisere, for at få et så højt niveau af miljøbeskyttelse som muligt. Det er da helt skørt, at man kan begynde at konkurrere med miljøet.

Bjerregaard
Hr. formand, Kommissionen deler den glæde, der er blevet udtrykt af talerne her i dag, om hr. Valverde López' betænkning. Vi er også meget glade for, at betænkningen er blevet forelagt så hurtigt, for det gør det muligt at få forslaget vedtaget inden for de fastsatte frister, og derfor vil vi meget gerne sige tak til hr. Valverde López og hans kolleger i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse. Ved overvejelsen af udvalgets ændringsforslag mener Kommissionen, at det er vigtigt at bevare balancen mellem de ønskede miljøforbedringer og de økonomiske byrder, som kan blive pålagt visse udviklingslande. Det er også vigtigt at sende de rigtige signaler til ICAO, som i øjeblikket er ved at undersøge muligheden for at indføre strengere krav til støjtærskler for fly, som skal gælde over hele verden. Det glæder mig derfor at kunne sige, at Kommissionen kan acceptere ændringsforslag 1, og at vi delvist kan acceptere ændringsforslag 2, 3 og 4. Vi kan ikke acceptere ændringsforslag 5, fordi anvendelsen af fly med støjdæmpningsudstyr uden for Fællesskabets område udtrykkeligt er omhandlet i artikel 4, stk. 2. Og ændringsforslag 6 og 7 kan vi heller ikke acceptere, fordi harmoniserede regler for natlige flyveforbud for visse fly hverken er i overensstemmelse med nærhedsprincippet eller medlemsstaternes internationale forpligtelser. Og dertil kommer så, at medlemsstaterne allerede har en procedure under forordning 2408/92 for indførelse af restriktioner på flyoperationer med henblik på at forbedre støjforholdene omkring lufthavnene.
Det står klart, at der er stor enighed om dette forslag, og hr. Valverde López' og hans kollegers indsats betyder, at denne enighed kan udmøntes i rigtig lovgivning hurtigst muligt.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Affaldshåndtering
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0235/98) af Campoy Zueco for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om Kommissionens meddelelse til Europa-Parlamentet og Rådet om gennemførelse af direktiverne 75/439/EØF, 75/442/EØF, 78/319/EØF og 86/278/EØF om affaldspolitik (KOM(97)0023 - C4-0368/97).

Campoy Zueco
Hr. formand, den betænkning vi fremlægger for Parlamentet ligger inden for EU's affaldspolitik. Kommissionens forslag er det første forsøg på at fremlægge en evaluering af medlemsstaternes gennemførelse af den lovgivningsmæssige ramme for håndtering af affald, som omfatter den første generation af europæisk lovgivning på dette område, det vil sige indtil 1995.
I henhold til disse retsforskrifter er staterne forpligtet til regelmæssigt at fremsende rapporter om gennemførelsen. Det er overraskende, at Kommissionen har været så længe om opgaven. Den laver en evaluering af spørgsmålet efter 20 år. Det billede evalueringen giver, er rent ud sagt sørgeligt, på grund af det manglende engagement medlemsstaterne har udvist for at gennemføre de gældende retsforskrifter. Ingen medlemsstat har til dato indskrevet Det Europæiske Affaldskatalog i deres lovgivning.
Der er store forskelle i fortolkningen af retsforskrifterne, manglende enighed om begreber som industriaffald og farligt affald. Man burde nå frem til en ensartet terminologi. Der konstateres alvorlige undladelser fra medlemsstaternes side, hvad angår deres pligt til jævnligt at informere Kommissionen. I et tilfælde er der efter 22 år endnu ikke blevet fremsendt nogen rapport.
Gennemførelsen lader meget tilbage at ønske, hvilket er til alvorlig skade for folkesundheden, det indre markeds funktion, en bæredygtig udvikling og - hvad der er værst - Unionens troværdighed især over for ansøgerlande.
Kommissionen fremlagde i december 1991 et nyt direktiv, der standardiserer og rationaliserer rapporterne, med det formål at lette staternes forpligtelse for perioden 1995-1997. Kommissionen fremlægger sine resultater medio 1999. Fra oktober 1997 er der - ganske vist forsigtigt - blevet indledt overtrædelsesprocedurer. Det er nødvendigt, at overtrædelsesprocedurerne indledes mere systematisk. Det er ligeledes nødvendigt at fællesskabsretten kodificeres på miljøområdet. Lovgivningen er meget spredt. Der er indtil 20 retsakter, som bør samles for at gøre dem mere sammenhængende og gennemskuelige.
Rådet anmodes om, at det ved den kommende revision af forordning 1210/90 fra Det Europæiske Økonomiske Fællesskab overtager Europa-Parlamentets ændringer og dermed sætter Det Europæiske Miljøagentur i stand til skaffe oplysninger om medlemsstaternes gennemførelse af lovgivningen om affald og styrke sit samarbejde med de nationale parlamenter.
Jeg takker fru Jackson, hr. Bowe og hr. Eisma for at fremkomme med præcise synspunkter, som uden tvivl forbedrer betænkningen.
Med hensyn til de fremsatte ændringsforslag er jeg enig i det første af hr. Eisma vedrørende afsnit 7, hvor der tilføjes et nyt punkt. Med hensyn til ændringsforslag 2 og 3 af hr. des Places og hr. Souchet kan jeg, til trods for at jeg har sympati for dem og takker for interessen, ikke overtage dem, fordi jeg anser dem for at falde uden for rammerne af denne mere generelle betænkning.
Hr. formand, det emne vi behandler er tilstrækkelig vigtigt til, at der kan forlanges en lang række ændringer: for det første i medlemsstaternes holdninger og mere generelt ændringer fra industriprocesser til levevaner og fra produktdesign til nye visioner om verden.
Jeg håber, at Parlamentet vedtager betænkningen, og at Kommissionen tager forslagene til sig.

Bowe
Hr. formand, jeg hilser denne meget forsinkede betænkning velkommen. Hr. Campoy Zueco har gjort et stort stykke arbejde, og han har været meget ærlig, rimelig og retfærdig. Jeg er helt enig i alt, hvad han hidtil har sagt.
Vi må imidlertid fortsat fokusere på problemerne med manglende gennemførelse af affaldslovgivning i hele Unionen. Der er en del forvirring om definitionerne i betænkningerne, og der er behov for en præcisering af teksterne for at gøre dem mere sammenhængende. Det er heller ikke lykkedes for medlemsstaterne at gennemføre en hel række direktiver, uanset om det drejer sig om olieaffald, slam fra rensningsanlæg eller giftigt og farligt affald. Der er mange områder, hvor der er behov for en indsats fra medlemsstaterne.
Der er også behov for en større indsats fra Kommissionen, der trods alt er traktatens vogter og betænkningernes beskytter. Jeg glæder mig derfor over Kommissionens overtrædelsesprocedurer mod nogle af de medlemsstater, der ikke har gennemført direktivet om bortskaffelse af olieaffald. Men der er brug for en større og mere systematisk indsats, der automatisk skal finde sted efter en rimelig tidsfrist, ikke årtier. Vi må også erkende, at Det Europæiske Miljøagentur i København skal være med til at lokalisere problemerne og informere Kommissionen, så den kan skride hurtigt ind. Men jeg mener, at Kommissionen har det største ansvar.
I forbindelse med udvidelsesproceduren vil vi komme til at stå over for en række nye problemer vedrørende gennemførelse og fuldbyrdelse af lovgivning. Jeg synes, at der er behov for en mere målrettet indsats på dette område. Vi må gøre opmærksom på de syndere, der ikke gennemfører fællesskabsbestemmelserne. Europa-Parlamentet er villig til at holde andre valgte repræsentanter - ministre i medlemsstaterne - ansvarlige og kræve, at de møder op her i Parlamentet og forklarer, hvorfor det ikke er lykkedes dem at gennemføre lovgivningen. Vi er villige til at skride til handling, og vi opfordrer andre til at gøre det samme. Den Europæiske Union skal være sammenhængende og overholde den lovgivning, der vedtages her i Parlamentet.

Jackson
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske min kollega, hr. Campoy Zueco med betænkningen og det store arbejde, han har lagt i den.
Det her er en meget trist historie, som navnlig de britiske medlemmer og de britiske konservative medlemmer har gjort opmærksom på gennem mange år.
Medlemsstaternes gennemførelse af de direktiver, som undersøges i hr. Zuecos betænkning, har været rystende, og som Kommissionen kan bekræfte, så har nogle af medlemsstaterne været særdeles tilbageholdne med alle oplysninger.
I korthed så fungerer Fællesskabets miljølovgivning ikke på dette område. Vi bruger ord, der ikke har nogen mening og vedtager direktiver, der tilsidesættes. Hvad skal vi gøre ved det? Man vil normalt svare, at man skal indstævne de medlemsstater, der ikke gennemfører lovgivningen, for de Europæiske Fællesskabers Domstol. Det løser måske heller ikke problemet. Hvad gør man, hvis et land ganske enkelt ikke kan betale for den lovgivning, der ikke er gennemført? Det er grunden til, at lovgivningen ikke er trådt i kraft.
Overtrædelsesprocedurer vil sandsynligvis heller ikke blive hilst velkomne i nogle medlemsstater, hvor borgerne føler, at det må være deres nationale regeringer og ikke et eller andet fjernt europæisk forum, der skal afgøre, hvorvidt de skal betale nogle regninger.
Jeg har to forslag, og det ene vil ikke være ukendt for Europa-Kommissionen. For det første skal vi alle være sikre på, at alle miljøforslag, der fremsættes af Kommissionen, indeholder en komplet analyse af omkostninger og virkninger, en analyse af de omkostninger, som de enkelte borgere og deres lokale myndigheder kan forvente at skulle betale, hvis den pågældende lovgivning skal gennemføres.
Kommissionen siger ofte, at det er meget vanskeligt. Det vil blive meget vanskeligt. Det kan meget vel være, at Kommissionen som sammenligningsgrundlag også ønsker at anføre omkostningerne ved ikke at gennemføre et forslag. Det er meget udmærket, men EU's borgere har brug for at vide, hvad de skal betale. Kun da vil medlemsstaterne kunne vise borgerne, hvad det koster at vedtage en ny lov.
Til slut, må vi som hr. White sagde, også have en vurdering af omkostningerne i forbindelse med en udvidelse. Hvis disse nye medlemsstater, der banker på vores dør, have det mindste håb om at tage del i vores miljølovgivningsprocedure - hvilket vi antager, at det vil kunne gøre - hvis vi blot indfører nye direktiver, der øger de udgifter, de skal påtage sig. Der er behov for en omkostningsvurdering for eksisterende medlemsstater samt for ansøgerlandene.

Eisma
Hr. formand, selvom der i de seneste år er opnået meget på miljøområdet, fremgår det samtidig af den fremragende rapport fra kollega Campoy Zueco, hvor begrænset sådan en europæisk miljøpolitik egentlig er. En god miljøpolitik fungerer kun, hvis medlemsstaterne er beredt til at medvirke 100 % dertil. Desværre fremgår det af meddelelsen fra Kommissionen, at omstillingen, tilpasningen og udførelsen af vores affaldsdirektiver lader meget tilbage at ønske. Denne ringe indsats fra medlemsstaterne er ikke alene beklagelig, men også meget sørgelig, især med udvidelsen for øje.
Vi forventer dog også, at de nye medlemsstater overtager vores acquis. Til det formål har jeg indleveret et ændringsforslag, der fastlægger, at finansiel støtte til kandidatlande til affaldsstyring må forene sig med de nuværende krav i den Europæiske Union. Jeg håber, at kommisær Bjerregaard accepterer ændringsforslag 1 fra den liberale gruppe. Men kravet, som vi stiller til kandidatlandene, vil være meget urimeligt, , hvis de nuværende femten medlemsstater ikke engang er i stand til at opfylde dette krav. Jeg vil derfor indtrængende bede medlemsstaterne om at tage deres ansvar, og af Kommissionen forventer jeg, at de vil se strengere på dette.

Fitzsimons
Hr. formand, jeg støtter nærværende beslutning. Her opfordres Kommissionen til at sende EuropaParlamentet en kvartalsvis oversigt over de sager, der er rejst ved Domstolen mod medlemsstater på grund af deres affaldspolitik. Endvidere agter Europa-Parlamentet i tilfælde af grove krænkelser af EU's affaldslovgivning at anmode de ansvarlige ministre fra de pågældende medlemsstater om at komme til et af Europa-Parlamentets udvalgsmøder for at redegøre for deres politik.
Set fra et irsk synspunkt ligger affaldspolitikkens fremtid ikke i en fortsat landsdækkende søgen efter flere lossepladser. Det vil uvægerligt have den splidagtige virkning, at der skabes betydelige lokale protester. Lokale myndigheder over alt i Irland søger til stadighed efter nye lossepladser til fremtidige affaldsbortskaffelsesprogrammer.
Der er en stigende offentlig bekymring over lossepladsernes generelle langsigtede indvirkninger på miljøet. Irland er inde i en periode med stærk økonomisk vækst, og en del af vores ressourcer skal investeres i alternative affaldshåndteringsordninger. De ekstra udgifter vil på mellemlangt til langt sigt blive retfærdiggjort af investeringen i et rent miljø i Irland.
Jeg glæder mig meget over det initiativ, som min regering har taget ved at bestille en undersøgelse af den mulige brug af nye og alternative former for produktion og bortskaffelse af affald. Gennemførelsen af loven om affaldspolitik (1995) er helt sikkert et skridt i den rigtige retning. Under denne lovgivning skal de lokale myndigheder udarbejde planer for deres affaldspolitik, enten individuelt eller i fællesskab, og miljøbeskyttelsesagenturet skal også udarbejde en national plan for håndtering af farligt affald.
Når man tænker på, at der var mere end 42 millioner t affald i Irland i 1995, er jeg overbevist om, at Kommissionen vil være positiv over for de nyskabende forslag vedrørende Irlands affaldspolitik i forbindelse med strukturfondenes næste programmeringsperiode fra 2000 til 2006. Jeg gratulerer ordføreren med den udmærkede betænkning.

González Álvarez
Hr. formand, der er ingen tvivl om, at Kommissionens meddelelse er på sin plads, og ligeledes min landsmand Campoy Zuecos betænkning, for meddelelsen drejer sig om gennemførelsen af fire direktiver. Den kunne handle om mange flere, og jeg mener, at vi ville komme til den samme konklusion, om at størstedelen af staterne åbenbart undlader at gennemføre disse og andre direktiver.
Overtrædelsesprocedurerne, der er indledt mod 13 medlemsstater for ikke at have vedtaget en plan for håndtering af affald, kan efter min mening bifaldes. Jeg mener, at de er passende. Men måske burde disse overtrædelsesprocedurer iværksættes hurtigere og automatisk, for tiden går, og det skaber en stigning i affaldsprodukterne, hvilket er alarmerende, især når der er tale om giftigt affald.
De oplysninger, hr. Campoy gav, er meget tydelige: Mere end 20 retsakter, der nogle gange er forviklede, vanskeliggør, at regeringerne gennemfører direktiverne klart, gennemskueligt og hurtigt. Jeg mener, det ville være meget interessant at kodificere fællesskabsretten på affaldshåndteringsområdet, som ordføreren foreslår, støtte IMPELs arbejde og selvfølgelig med tilstrækkelige midler støtte Det Europæiske Miljøagentur, så det kan følge og kontrollere overholdelsen af fællesskabsretten på området.
Når vi her taler om affaldshåndtering, synes det som om, vi taler om noget ukonkret, noget flygtigt. Men kommissæren, fru Bjerregaard, ved godt, hvad vi taler om, for af og til sender vi hende oplysninger om, at affald udgør en katastrofe for sundheden og for miljøet. Affald der er giftigt og farligt, som de 5 millioner t fosforholdig gips i Huelva, eller som det der skete i Doñana. Eller som vi så i denne uge i León, da vi besøgte affaldspladser, der har med skiferbrydning at gøre, og som truer en landsby med 700 beboere. Sundheden og miljøet er altså i fare, fordi fællesskabsretten ikke overholdes.

McKenna
Hr. formand, som ordføreren har påpeget, så er en af de mest iøjnefaldende ting ved denne meddelelse fra Kommissionen de manglende oplysninger fra medlemsstaterne. Vi har kun modtaget sparsomme oplysninger. Det fremgår tydeligt, at EU's regeringer ikke lever op til deres pligt til at give oplysninger til Kommissionen.
I næsten alle tilfælde har mit eget land, Irland, ikke indsendt de krævede rapporter om omsætning til national lovgivning samt anvendelse og gennemførelse af EU's direktiver om affaldspolitik. Det er umuligt at afgøre, om medlemsstaterne har opfyldt deres forpligtelser i henhold til lovgivningen på grund af den manglende indsendelse af rapporter. Denne situation kan ikke fortsætte. Kommissionen bør straks retsforfølge de medlemsstater, der ikke overholder deres forpligtelser.
Kommissionen har åbenbart en meget svag holdning til fuldbyrdelse af lovgivningen om affaldspolitik, og som følge deraf får uansvarlige lande som mit eget lov til at fortsætte deres farlige og ikke-bæredygtige affaldsdeponering. Irland har en af de laveste genbrugsrater i EU og en af de højeste rater for affaldsdeponering.
I Irland ligger mange lossepladser i udkanten af store byområder, og ifølge en nylig undersøgelse udgør de en alvorlig fare for gravide kvinder. Tusindvis af gravide kvinder, der bor i nærheden af lossepladser, har øget risiko for at føde børn med medfødte defekter. Ifølge en undersøgelse, der blev offentliggjort i lægetidsskriftet The Lancet for nylig, er der 33 % større risiko for at mødre, der bor nærmere end 1, 8 mil fra en losseplads, føder børn med spina bifida, huller i hjertet, misdannelser af vigtige blodkar samt en mængde andre skavanker. Mange af lossepladserne indeholder meget farlige kemikalier.
Det er helt uacceptabelt, at den irske regering ikke gennemfører EU-lovgivningen, og at medlemsstater over alt i Den Europæiske Union ikke gennemfører bestemmelserne om affaldspolitik. De bør ikke fortsat kunne undlade at gennemføre og leve op til disse love og bestemmelser.
Det er klart, at affald er et af de mest indlysende problemer, som EU fremover skal kæmpe med. Det er på tide, at medlemsstaterne lever op til deres forpligtelse til at beskytte offentligheden mod farlige og giftige lossepladser og uansvarlig bortskaffelse af affald. Der er behov for en oversigt over det affald, der er henkastet i EU. Befolkningen har ret til denne viden, og de ansvarlige bør pålægges afgifter. Industrien skal beskattes for at sikre, at der ikke længere produceres giftigt affald. Der skal være en fornuftig holdning til affald.

Formanden
Tiden er meget knap, så jeg beder om, at vi ikke overskrider taletiden. Jeg er forpligtet til at afbryde mødet nu til fordel for spørgetiden. Der er fire talere tilbage. Hvis hele forsamlingen enstemmigt opfordrer mig til at fortsætte mødet, så vi kan få afviklet talerne, og få denne sag gjort færdig, så kan jeg måske overtales. Jeg fornemmer, at der er en meget stor majoritet, som gerne vil fortsætte.

Herman
Hr. formand, hvis De tillader en forlængelse af debatten, kunne De så ikke i det mindste begrænse hvert indlæg til ca. et minut.
De tre sidste talere har overskredet deres taletid med 45 sekunder. Med en energisk formand, der besidder de nødvendige beføjelser, burde vi være i stand til at overholde tidsplanen.

Formanden
Det har De fuldstændig ret i, hr. Herman. Jeg har været alt for venlig, og det er derfor, det er blevet for sent. Jeg vil nu bede de sidste talere om at være meget korte.

Trakatellis
Hr. formand, Kommissionens meddelelse er det første skridt på vej til beskrivelsen af en meget dårligt fungerende politik for affaldshåndtering. Det er det første forsøg på at beskrive og vurdere den kedelige situation, vi har haft indtil nu. For første gang gøres der forsøg på at belyse den gældende situation med hensyn til medlemsstaternes gennemførelse af fællesskabsretten. Betænkningen fremhæver også den ineffektive gennemførelse af de lovrammer og fællesskabsregler, der opstilles på EU-plan. Der er en stor forskel; Den Europæiske Unions institutioner vedtager noget, men noget andet gennemføres og gælder i medlemsstaterne.
Det er typisk, at ingen af medlemsstaterne har omsat direktiv 75/442/EØF korrekt, og at alle anvender det forskelligt. Det er også bemærkelsesværdigt, at ingen af medlemsstaterne har indskrevet Det Europæiske Affaldskatalog i deres lovgivning i henhold til direktiv 94/4. Grænserne for farlige stoffer fastsættes på en måde og maksimumsgrænser for deponeringer i de enkelte medlemslande på en anden. Der er også forskellige kontrolprocedurer, ligesom der er store problemer i de direktiver, der omhandler maskinolie og rensning af spildevand.
Jeg vil gerne holde mig til de forhold, som er en følge af direktiverne om fast affald. Her er situationen virkelig dramatisk. Kommissionen har forsøgt at få medlemsstaterne til at efterleve bestemmelserne ved hjælp af Domstolen og de bøder, som den hermed får ret til at give i henhold til artikel 171. Desværre er mit land et af de lande, som ikke overholder bestemmelserne, i forbindelse med Pagastikos-bugten, Vegoritida-søen, Soulos-floden og Kouroupitos ved Chania som nogle af de mest grelle eksempler.
På trods af medlemsstaternes flotte erklæringer om et Europa tæt på borgerne er det således EU-organerne, der i sidste instans ikke alene lytter til deres bekymringer, men også forsøger at forsvare deres rettigheder.
Vi mener, at Kommissionen bør iværksætte en samlet registrering af situationen inden for alle områder af affaldshåndtering med det formål at skabe en fælles EU-politik. På den anden side bør medlemsstaterne indse, at en korrekt håndtering af alle former for affald er et centralt punkt i traktater og alle bestræbelser vedrørende livskvalitet. Jeg vil gerne takke ordføreren, som her har gjort et fremragende stykke arbejde.

Querbes
Hr. formand, jeg deler ordfører Luis Campoy Zuecos bekymringer og kritik med hensyn til de betragtelige forsinkelser i iværksættelsen af direktiverne om affald.
Vores forpligtelser til gavn for en bæredygtig udvikling og beskyttelse af miljøet tvinger os til en helt anderledes forvaltning af affald. Vi skal reducere affaldsproduktionen ved kilden, udvikle teknikker til genvinding og genbrug og neutralisere farligt affald. Hvordan skal vi nå dertil?
Jeg er kun delvis enig med ordføreren, når han insisterer på at indføre overtrædelsesprocedurer. Vi må således blive helt klar over alle reelle forhindringer for iværksættelsen af lovgivningen om affald, ikke kun for at retfærdiggøre de nuværende mangler, men for at lovgivningen bliver effektiv og anvendelig. Men denne lovgivning har betydelige finansielle følgevirkninger. Man kan selvfølgelig reducere dens omkostninger, og Kommissionen bør stille forslag i denne retning, navnlig gennem skattemæssige incitamenter, som ordføreren foreslår, for olieaffald. Men er det ikke nødvendigt generelt at nedsætte momsen på behandling af affald til det lavest mulige eller også skabe betingelser for en tilstrækkelig udnyttelse af genbrugsprodukter, som er i konkurrere med nye produkter, der ofte er billigere?
Når dette er sagt, hvordan kan vi så, idet vi står over for finansielle udgifter, der fortsat er betydelige, mobilisere de nødvendige ressourcer, når de offentlige virksomheder er tvunget til at skære ned, når virksomhederne står over for en global konkurrence, og når befolkningerne lider under manglende købekraft?
Jeg mener, at der her er en modsigelse mellem Unionens monetære og økonomiske politikker, der er omklamret af stramme forpligtelser og kriterier, og miljøpolitikken hvor ligegyldighed og slaphed dominerer, som den betænkning, vi i øjeblikket diskuterer, vidner om.
Konkluderende tror jeg, at for at komme ud af den nuværende situation, må man kombinere overtrædelsesprocedurerne og de finansielle foranstaltninger, som gør det muligt at fjerne de grundlæggende forhindringer og især at anvende demokratiet i højere grad.

Caudron
Hr. formand, kære kolleger, først og fremmest er det min tur til at lykønske ordføreren og udtrykke min utilfredshed over staternes langsomme gennemførelse af sammenhængende politikker med hensyn til forvaltning af affald.
Alle ved således, at man, for at forsvare et miljø, der ofte mishandles, for at reducere jord-, luft- og vandforureningen og for at spare på råmaterialerne, må forvalte affaldet bedre eller blot forvalte det samt begrænse og genbruge det.
Det er sandt, at der på kort sigt er ekstra udgifter, som til tider er store, for på kort sigt koster det mindre at frådse og forurene, men på lang sigt er en omhyggelig og mere sparsommelig forvaltning af afgørende betydning, særlig for menneskets sundhed. Vi må altså udvise strenghed over for dem, hvem det end måtte være, der ikke gennemfører lovgivningerne. De skal selvfølgelig straffes skattemæssigt, men vi skal naturligvis også hjælpe dem, der gør alt for at gennemføre lovgivningerne, særligt de lokale myndigheder.
Endelig er det min tur til, som andre af mine kolleger, at bemærke, at spørgsmålet og problemet vedrørende gennemførelse af de vedtagne beslutninger endnu en gang rejses ved hjælp af vores debat. Vi bruger meget tid på at definere standarder og fastsætte foranstaltninger særligt med henblik på miljøet, men ofte glemmer vi at undersøge, hvad der sker efterfølgende, og når vi gør det, som i dag, er resultatet meget skuffende.
Også på dette område trænger spørgsmålet om Europas og dets institutioners politiske autoritet sig mere end nogensinde på. Det er en autoritet, der bør styrkes.

Bjerregaard
Hr. formand, jeg skal ikke forlænge debatten meget mere. Jeg er meget glad for den betænkning, som hr. Campoy Zueco har forelagt i dag. Jeg har forstået på debatten, at der er almindelig enighed om, at det står galt til med gennemførelsen af lovgivningen, og der er ærgrelse og beklagelse over, at medlemsstaterne ikke i højere grad er i stand til eller har politisk vilje til at gennemføre lovgivningen. Jeg håber, at den beslutning, som jeg går ud fra bliver vedtaget, vil bidrage til at skærpe debatten, og jeg takker også for de forskellige gode råd, der er faldet under debatten i dag. Nogle af dem har vi efter min mening allerede taget op for at forbedre situationen, og jeg vil gerne forsikre Parlamentet om, at vi bestemt ikke agter at lade medlemslandene slippe af sted med ikke at gennemføre den lovgivning, som vi - kan man sige - med ganske store anstrengelser har gennemført i Unionen.

Formanden
Tak, fru kommissær. Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Spørgetid (Kommissionen)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetid til Kommissionen (B4-0482/98).

Formanden
Spørgsmål nr. 44 af Charlotte Cederschiöld (H-0763/98):
Om: Sociale sikringsordningers dækning ved flytning til udlandet
De svenske domstole har i en lang række tilfælde afsagt domme, ifølge hvilke den svenske lov om offentlige forsikringer er i strid med de grundlæggende fællesskabsbestemmelser, når den kræver, at en person skal have bopæl i Sverige, for at der kan udbetales erstatninger. Til trods for dette nægtes erstatningsberettigede borgere stadig dækning, når de er flyttet til udlandet.
Mener Kommissionen, at dette er foreneligt med principperne om personers frie bevægelighed? Jeg byder hr. Monti velkommen og beder ham undskylde, at spørgetiden indledes med 10 minutters forsinkelse. Jeg beder Dem besvare fru Charlotte Cederschiölds spørgsmål.

Monti
Det ærede medlem rejser spørgsmålet om Sveriges implementering af fællesskabslovgivningen på det sociale sikringsområde. I Rådets forordning 71/1408/EØF fastlægges nogle detaljerede bestemmelser om samordningen af medlemsstaternes sociale sikringsordninger, der gælder for arbejdstagerne i Den Europæiske Union og for deres familier, når de tager til andre EU-lande. I spørgsmålet antydes det, at Sverige ikke gennemfører denne forordning korrekt. Selve spørgsmålet indeholder dog ikke tilstrækkeligt med informationer til at gøre det muligt for Kommissionen at vurdere, om fællesskabslovgivningen er blevet overtrådt i dette særlige tilfælde. Kommissionen vil derfor opfordre det ærede medlem til at give en mere detaljeret beskrivelse af dette tilfælde til de tjenester, der er tilknyttet min kompetente kollega på dette område, kommissær Flynn, så de kan undersøge spørgsmålet på baggrund af fællesskabsretten.

Cederschiöld
Tak for svaret, kommissær Monti. Det drejer sig om et tilfælde inden for socialforsikring med en kvinde, som ikke kunne få udbetalt sin forældreforsikring, fordi hun arbejder i England. Det er fint, at Kommissionen ønsker flere oplysninger om sagen. Dem vender jeg tilbage med.
Jeg vil gerne drage en parallel til noget meget aktuelt. Domstolen henviser nemlig til Rom-traktaten, når det drejer sig om retten til pleje ved sygdom. For mig at se ligger fri bevægelighed for patienter meget tæt på fri bevægelighed for socialforsikringstagere. Når det gælder patienter, er der tale om en individuel ret, det vil sige, at der må ikke være tale om tilfældige vurderinger, man kan ikke nægte at udbetale erstatning, og man kan ikke begære forhåndstilladelse.
Er Kommissionen parat til at hjælpe borgerne ved at følge op med forholdsregler over for medlemsstater, hvis den fri bevægelighed for patienter og socialforsikringstagere ikke kan opretholdes?

Monti
Også i dette tilfælde vil jeg bede fru Cederschiöld om at give os flere oplysninger. Jeg kan kun sige - men det er meget generelt - at Kommissionen forsøger at fremme unionsborgernes udøvelse af deres rettigheder, og det sker først og fremmest ved hjælp af nogle informationsforanstaltninger om, hvad disse rettigheder helt nøjagtigt består i. Som det ærede medlem godt ved, falder Kommissionens aktion Citizens first , der blev kraftigt støttet af Europa-Parlamentet, i øvrigt inden for rammerne af disse foranstaltninger. Hvad angår det særlige tilfælde, som De gør opmærksom på med hensyn til sundhedsområdet, så vil jeg endnu en gang opfordre Dem til at give Kommissionen yderligere oplysninger, så vores aktion kan blive mere specifikt til gavn.

Formanden
Spørgsmål nr. 45 af Robert Evans (H-0764/98):
Om: EU-borgeres stemmeret
Er Kommissionen klar over, at visse EU-borgere, som er bosat uden for deres egen medlemsstat, helt har mistet deres stemmeret, således at de hverken kan deltage i valg til Europa-Parlamentet eller i lokale valg, hvilket de som EUborgere kunne forvente?
Den belgiske regering har - i lighed med andre regeringer - endnu en gang bevist, at den, skønt den befinder sig »i Europas hjerte«, ikke er i stand til at give ikke-belgiske statsborgere fuld stemmeret.
Der findes EU-borgere, som i mange år har arbejdet for Europarådet, og som nu nægtes stemmeret af såvel deres hjemland som den franske regering under henvisning til, at de så godt som har »diplomatstatus«.
Hvilke forholdsregler agter Kommissionen at træffe for at bringe disse uregelmæssigheder til ophør i Den Europæiske Union og sikre, at samtlige EU-borgere får mulighed for at stemme i det mindste ved lokale valg og valg til EuropaParlamentet? Hr. Monti, jeg giver Dem ordet, så De kan besvare hr. Evans' spørgsmål.

Monti
Alle EU-borgere, der har bopæl i en medlemsstat, hvor de ikke har statsborgerskab, kan udøve deres stemmeret og er valgbare ved kommunale valg samt valg til Europa-Parlamentet i overensstemmelse med de regler, der er fastsat i direktiverne, og som er blevet implementeret i national ret af alle medlemsstaterne med undtagelse af en. Belgien er den eneste medlemsstat, som endnu ikke har gennemført direktiv 94/80/EF, der fastlægger de nærmere regler for udøvelsen af stemmeretten og for valgbarheden ved kommunale valg.
Efter Domstolens dom af 9. juli 1998, hvor Belgien blev dømt for ikke at have implementeret det nævnte direktiv, vil Kommissionen ikke undlade at iværksætte den procedure, som EF-traktatens artikel 171 foreskriver i tilfælde af, at den medlemsstat, der ikke har overholdt sine forpligtelser, ikke inden for en rimelig frist indfører de foranstaltninger, som fuldbyrdelsen af Domstolens dom indebærer.
Med hensyn til Europarådets tjenestemænd, så er Kommissionen ikke bekendt med de forhold, som det ærede medlem nævner. Så vidt Kommissionen ved, kan alle EU-borgere, der er bosiddende i Frankrig, stemme ved de kommunale valg og ved valgene til Europa-Parlamentet, hvis de ønsker det, uafhængigt af deres personlige status. Det præciseres i den franske lov til implementering af direktiv 94/80/EF, som fastlægger de nærmere regler for udøvelsen af stemmeretten og for valgbarheden ved kommunale valg, at EU-borgere betragtes som havende bopæl i Frankrig, hvis de har deres egentlige bopæl i Frankrig, eller hvis deres ophold i landet er af kontinuerlig karakter.

Evans
Der er en lang række uregelmæssigheder i denne lovgivning. Kommissæren har ganske ret i det, han siger om de belgiske myndigheder. Belgien synes at lave sine egne undtagelser eller sine egne bestemmelser på dette område. I nogle kommuner ser man bort fra loven og lovgivningen, hvis 20 % af indbyggerne ikke er belgiske statsborgere, men andre europæere. Jeg håber meget, at kommissæren vil leve op til sit svar på det foregående spørgsmål: at håndhæve EU-borgernes rettigheder.
Det giver anledning til et spørgsmål: Hvis kommissæren boede i London, ville han få en stemme ved de europæiske valg næste år. Det forekommer mig, at EU-kommissærer, der er bosat i Bruxelles, ikke kan deltage i de europæiske valg næste år, skønt de arbejder for Europa.
Jeg må også gøre kommissæren opmærksom på det punkt, som jeg bragte på bane, vedrørende Europarådets ansatte, der - som jeg forstår det - ikke er stemmeberettigede, da de ikke betaler fuld skat i Frankrig på grund af deres status som ansatte i Europarådet. Kan De give mig yderligere oplysninger herom?

Monti
Hvad angår Europarådets tjenestemænd, så kan jeg kun henvise til det, jeg tidligere har sagt. Ifølge den franske lovgivning til transformation af direktiv 94/80 til national ret, der fastlægger de nærmere bestemmelser for retten til at stemme og opstille til kommunale valg, betragtes EU-borgere som værende bosat i Frankrig, hvis de har deres reelle bopæl der, eller hvis de bor der kontinuerligt.
Jeg vil gerne tilføje et par bemærkninger vedrørende Belgien, som hr. Evans nævnte i tillægsspørgsmålet. Kommissionen ved, at der har været nogen udvikling i denne sag i de seneste dage i Belgien. På det første møde i september vedtog det belgiske ministerråd et foreløbigt forslag, der skal ændre den gældende lovgivning for at sørge for omsætning af direktivet til national lovgivning. Dette forslag er nu forelagt repræsentationskammeret, og de ansvarlige parlamentariske udvalg har genoptaget debatten om en reform af artikel 8 i forfatningen, hvor man bl.a. agter at udvide de politiske rettigheder til også at gælde for ikke-belgiske EU-borgere.
Skønt alt dette er kompliceret, håber Kommissionen, at man på baggrund af det igangværende arbejde vil kunne træffe de nødvendige foranstaltninger tidsnok til, at EU-borgere kan stemme og opstille til de kommende kommunalvalg i Belgien, der er planlagt til år 2000. Med dette for øje overvåger Kommissionen sagens udvikling og kontakter de belgiske myndigheder.

Formanden
Spørgsmål nr. 46 af Willy De Clercq (H-0793/98):
Om: Den stemmeret, alle EU-borgere har i henhold til traktaten
I betænkningen om unionsborgerskab, som EP vedtog på mødet den 2. juli 1998, hedder det at Europa-Parlamentet »opfordrer medlemsstaterne og Fællesskabets institutioner til navnlig at sørge for, at valgret og valgbarhed i forbindelse med valg til Europa-Parlamentet gives ensartet og kan udøves af alle borgere, der i henhold til artikel 8 er statsborgere i en medlemsstat og har bopæl i Den Europæiske Union«. Det Forenede Kongeriges regering fastslår, at den som statsborgere bl.a. anerkender »borgere i britiske protektorater, der opnår statsborgerskab på grund af en tilknytning til Gibraltar« (EFT C 23 af 28.1.1983, s.1.). Hvorfor udelukkes borgere i Gibraltar stadig fra deltagelse i valgene til Europa-Parlamentet, og vil Kommissionen træffe foranstaltninger med henblik på valget i juni 1999? Hr. Monti, jeg beder Dem besvare hr. De Clercqs spørgsmål.

Monti
Mens vi venter på at få vedtaget en fælles valgprocedure, er valgene til EuropaParlamentet underlagt bestemmelserne i akten af 20. september 1976 om almindelige direkte valg af repræsentanterne til Europa-Parlamentet - denne akt er bilag til Rådets beslutning 76/787/EKSF, EF, EURATOM - samt bestemmelserne i Traktaten om Den Europæiske Union og de nationale lovgivninger. Nævnte akt indeholder et bilag, der er en integreret del af selve akten, og i hvilket Det Forenede Kongerige forpligter sig til udelukkende at lade sådanne bestemmelser gælde for Det Forenede Kongerige. Det indebærer konkret, at Gibraltar er udelukket fra at have stemmeret ved valg til EuropaParlamentet. Dette bilag er blevet behørigt godkendt af repræsentanterne for medlemsstaterne, og det er blevet videresendt til medlemsstaterne for at blive godkendt og ratificeret i henhold til den fremgangsmåde, som de pågældende forfatningsbestemmelser foreskriver.
Traktaten om Den Europæiske Union, og navnlig artikel 8 B, ændrer ikke denne juridiske situation, eftersom den begrænser sig til at give stemmeret til de EU-borgere, der er bosiddende i en medlemsstat, hvor de ikke har statsborgerskab, på samme betingelser som statsborgerne i denne stat. Den definition af anvendelsesområdet, der står i direktiv 93/109/EF om de nærmere regler for udøvelsen af denne ret, er knyttet til akten af 1976, og der finder derfor ikke valg til Europa-Parlamentet sted på Gibraltar.
Det skal understreges, at artikel 8 B, stk. 2, udtrykkeligt bestemmer, at de politiske rettigheder, artiklen foreskriver, er med forbehold for artikel 138, stk. 3, og de tilhørende gennemførelsesbestemmelser. Under alle omstændigheder bestemmer EFtraktatens artikel 138, stk. 3, at akten af 1976 kun kan ændres med Rådets enstemmige vedtagelse, der skal ske efter samstemmende udtalelse fra Parlamentet, og som skal ratificeres af medlemsstaterne.
Som hr. De Clercq sikkert ved, opfordrer traktaten udtrykkeligt Europa-Parlamentet til at udarbejde forslag, der skal gøre det muligt at afholde almindelige direkte valg efter en ensartet fremgangsmåde. På baggrund af den nuværende juridiske situation kan Kommissionen ikke tage noget initiativ til at give stemmeret til de EU-borgere, der er bosiddende på Gibraltar, sådan som det ærede medlem ønsker.

De Clercq
Mit spørgsmål er meget enkelt. Ud fra svaret fra den ærede kommisær mener jeg at kunne udlede, at han ikke er så tilfreds med den situation, som Storbritannien her har forårsaget. Selvom jeg fokuserer på, at den britiske regering på den tid anså borgerne fra Gibraltar som britiske undersåtter, og når resolutionen fra Europa-Parlamentet siger, at alle borgere fra den Europæiske Union skal kunne deltage i europæiske valg, så forekommer det mig, at denne medlemsstats holdning er i tydelig modstrid med denne resolution. De siger: Kommissionen kan ikke tage noget initiativ. Jeg er enig med Dem i det, men jeg ville gerne have hørt Deres reaktion. Mit spørgsmål er: selvom De ikke kan tage et initiativ, kan De så ikke insistere på, at den pågældende medlemsstat stiller alle borgere lige, hvor de end befinder sig?

Monti
Den sidste del af mit korte svar kan faktisk ses i den kontekst, som De var inde på, hr. De Clercq, eftersom jeg mindede om, at traktaten udtrykkeligt opfordrer Europa-Parlamentet til at udarbejde forslag, der skal gøre det muligt at afholde almindelige direkte valg efter en ensartet fremgangsmåde. Den ansporende rolle, som Parlamentet - og ikke blot Kommissionen - også spiller på dette område over for medlemsstaterne, er derfor meget vigtig. Hvis vi spørger os selv, om der er nogen mulighed for, at borgerne på Gibraltar kan få stemmeret ved valgene til Europa-Parlamentet, så er det første obligatoriske skridt naturligvis en ændring af Det Forenede Kongeriges erklæring, der er bilag til akten af 1976, og en ændring af Rådets beslutning 76/787/EKSF, EF, EURATOM, hvortil det er nødvendigt med Rådets enstemmige vedtagelse. Herefter vil de nærmere vilkår for Gibraltar-borgernes udøvelse af deres stemmeret være underlagt den britiske regering, og dette område hører ikke ind under Kommissionens kompetence.
For fuldstændighedens skyld kan jeg sige, at der foruden Gibraltar heller ikke finder valg sted til Europa-Parlamentet på øerne i Kanalen eller på Isle of Man. EF-traktaten gælder ikke for de områder på Cypern, som er under Det Forenede Kongeriges herredømme, så spørgsmålet om stemmeretten ved valg til Europa-Parlamentet eksisterer ikke her. Hvad Danmark angår, så er den selvstyrende region Færøerne udelukket fra valgene, da EF-traktaten ikke gælder her, og dette er også tilfældet med Grønland, som ikke længere hører med til Den Europæiske Unions område.
Endelig vil jeg gøre opmærksom på, at Rådets direktiv 93/109/EØF gælder for Frankrigs oversøiske landområder og territorier samt for Ceuta, Melilla, Aruba og De Nederlandske Antiller - dette blot for at gøre billedet fuldstændigt.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 47.
Spørgsmål nr. 48 af María Izquierdo Rojo (H-0746/98):
Om: Gennemførelse af Euro-Middelhavspolitikkerne i Algeriet
Hvilke umiddelbare overvejelser har Kommissionen gjort sig med hensyn til samarbejdsprogrammer og -projekter med Algeriet? Hvilke resultater kan den fremlægge for de seneste tre år? Hr. Marín, jeg byder Dem velkommen og beder Dem besvare fru Izquierdo Rojos spørgsmål.

Marín
Fru Izquierdo Rojo, som De ved, er Kommissionen ligesom med de øvrige Middelhavspartnerskabslande blevet enig med den algeriske regering om et flerårigt program om bilateralt finansielt samarbejde inden for rammerne af Meda-programmet.
På grund af den vanskelige sociale situation - arbejdsløsheden er ifølge de officielle tal omkring 30 % af arbejdsstyrken, og den er i virkeligheden sikkert højere - har dette flerårige program især været rettet mod at støtte politikker, der har til formål at nedbringe arbejdsløsheden.
Og det, vi ønsker med programmet om mikrovirksomheder, er at kunne hjælpe med at oprette og konsolidere job af ubestemt varighed og at udnytte de projekter, der har til formål at skabe infrastrukturer og offentlige arbejder for at oprette et netværk af midlertidige job. Det er formålet.
Kommissionen fremmer og støtter også, og på vilkår, der ikke er lette, samfundsudviklingen med de såkaldte lokale initiativer . Det er et spørgsmål, der vedrører sikkerhed, og vi har af indlysende årsager endnu ikke modtaget svar fra den algeriske regering med hensyn til, hvordan disse initiativer til kommunal udvikling kan føres ud i livet.
De øvrige elementer i det nuværende program består af støtte til strukturtilpasningsmekanismen, til privatisering og til modernisering af den finansielle sektor. Vi har vanskeligheder med at udvikle disse projekter, fordi det er svært at engagere kvalificerede eksperter, som er villige til at flytte til Algeriet, men vi har alligevel under iagttagelse af behørige sikkerhedsforanstaltninger i øjeblikket tre hold eksperter, som forbereder privatiseringsprogrammerne for små og mellemstore virksomheder og moderniseringen af den finansielle sektor. Målsætningen, som er under forhandling, er at kunne anvende omkring ECU 100 millioner på disse tre programmer. Det var spørgsmålet om gennemførelsen af det flerårige program.
Hvad angår forhandlingerne om associeringsaftalen, som De uden tvivl kender til, besluttede den algeriske regering at bruge nogen tid på at analysere Kommissionens forslag, især hvad angår tidsfristen for industriel toldafvikling, og den algeriske regering har i princippet endnu ikke meddelt os, hvornår den ønsker at genoptage de formelle forhandlinger.
Den har derimod bedt os om at gennemføre en række seminarer, der skal dreje sig om frihandelsområdet mellem EU og Middelhavsområdet, problemerne vedrørende etableringen af et indre marked mellem EU og Middelhavsområdet med industriel toldafvikling, den mulige indvirkning på industriens struktur i Algeriet - da de mener, at dette er et meget følsomt spørgsmål - og før forhandlingerne genoptages, ønsker de at få flest mulige oplysninger fra os.
Vi er naturligvis rede til at give disse oplysninger, og når den algeriske regering meddeler, at den ønsker at fortsætte de formelle forhandlinger, vil vi gøre det.

Izquierdo Rojo
Mange tak, hr. Marín, for dette svar, hvori De deler min bekymring for Algeriets situation i øjeblikket.
Alligevel vil jeg spørge Dem mere specifikt, om Kommissionens delegation i Algeriet allerede er i funktion. Jeg har forstået, at der er tre eksperthold, men jeg ved ikke, om det spørgsmål er blevet tilstrækkeligt belyst.
Det er rigtigt, at Algeriets situation kræver et særligt projekt for landet i øjeblikket. Jeg mener, at Kommissionen bør inddrage dette i Euro-Middelhavsprocessen: Det at vi, især nu hvor der er udskrevet valg før tiden, ville kunne iværksætte et særligt program for Algeriet med en vis fleksibilitet i udførelsen.
Til sidst vil jeg gerne vide, om Kommissionen vil støtte politikker, der sikrer demokratiske garantier ved det kommende valg, som præsident Zerual har bekendtgjort skal finde sted til februar, og på hvilken måde vi kan bekæmpe korruptionen og give de unge muligheder for og ret til fremskridt.

Marín
Hvad angår delegationen, er den delegerede udnævnt og også den medfølgende delegerede. Der er blevet skaffet en bygning, der opfylder sikkerhedsgarantierne. Sikkerhedssystemet er blevet forhandlet med de algeriske myndigheder.
Det eneste problem, vi har, er, at vi af rent juridiske grunde har afvist den type kontrakt, som ejeren tilbød os. Og det er det problem, som vi i øjeblikket forsøger at løse på juridisk plan.
Men den vigtige del af beslutningen er blevet taget, og hvad angår den internationale observation af valget, ved De, at man ved det foregående valg i Algeriet ikke accepterede europæisk deltagelse i valgobservationen, og den blev organiseret i FNregi. Og det var gennem FN man kunne deltage, ikke som europæiske observatører, men som observatører fra denne internationale organisation.
Hvad beslutter regeringen om det kommende præsidentvalg? Vil de acceptere observation eller ej? Jeg ved det ikke i øjeblikket.
Og med hensyn til programmet viser det, jeg har sagt, tydeligt de bestræbelser på fleksibilitet, vi gør os, naturligvis inden for nogle grænser, for jeg har allerede sagt til Dem, at vi har engageret tre ekspertgrupper, som arbejder under meget vanskelige forhold. For det grundlæggende problem for os er simpelthen, som De udmærket ved, at der ikke er nogen mennesker - det må jeg desværre sige - som er rede til at arbejde især i nogle programmer, der medfører risiko for sikkerheden.

Formanden
Spørgsmål nr. 49 af Maj Theorin (H-0747/98):
Om: Burma
I flere år har befolkningen i Burma levet under ekstremt vanskelige forhold. Militærstyret udsætter befolkningen for vold og tvangsarbejde, kvinder voldtages systematisk, og især Karen-folket er hårdt ramt, men også andre befolkningsgrupper. Disse forhold har stået på i flere år. Siden 1990 har militærstyret SLORC (Rådet til Genoprettelse af Lov og Orden) udnyttet landet brutalt og hensynsløst.
Europa-Parlamentet har vedtaget flere beslutninger, hvori overtrædelserne af menneskerettighederne fordømmes, og det har også vedtaget en betænkning, hvori det henstilles at ophæve de generelle toldordninger for industri- og landbrugsprodukter fra Burma. Der lader desværre ikke til at være noget håb for oppositionen og det burmesiske folk. I stedet kommer der konstant forlydender om nye overtrædelser og krænkelser af menneskerettighederne.
Den permanente Internationale Straffedomstol, hvis oprettelse EU aktivt har arbejdet for i Rom, giver det internationale samfund et nyt redskab til at bekæmpe »folkemord og overtrædelser af menneskerettigheder, krigsforbrydelser og aggressioner, der begås under internationale konflikter og borgerkrig«. Agter Kommissionen at anvende dette nye instrument til at træffe foranstaltninger mod Burmas militærstyre? Hr. Marín, jeg beder Dem besvarer fru Maj Theorins spørgsmål.

Marín
Tak, fru Theorin, for Deres systematiske fremstilling i spørgsmålet om Burma, for jeg mener, at det er nødvendigt at være politisk til stede i denne vanskelige situation, som landet gennemgår. Forbindelserne med Burma var særlig vanskelige ved det seneste møde, som vi havde med ASEAN-gruppen i Manila i Filippinerne. På det tidspunkt havde der, som De ved, været en meget alvorlig begivenhed, hvad angår oppositionslederen Daw Aung San Sun Kyi og visse etniske minoriteter, og jeg var vidne til den politiske dialog med den burmesiske regering, og, tro mig, situationen var overhovedet ikke let.
Vi er opmærksomme på udviklingen, og ved forhandlinger med ASEAN-gruppen ønsker vi at gøre Europa-Kommissionens synspunkt, hvad angår situationen i Burma, meget klart.
Hvad angår den situation, der er opstået efter vedtagelsen af Den Internationale Straffedomstol, må jeg meddele Dem, at det endnu ikke er muligt at bruge den som et yderligere instrument. De ved, at Kommissionen var til stede som observatør, og vi støtter aktivt Den Europæiske Unions holdning om oprettelse af denne domstol. Klausulerne for dens ikrafttræden kræver, som De ved, mindst 60 landes ratificering for at Den Internationale Straffedomstol kan komme i funktion. Det er ikke sket.
På den anden side betyder den modus operandi , der blev fastlagt ved mødet i Rom, at det er medlemsstaterne, Sikkerhedsrådet og anklagemyndigheden, som har ret til at indbringe sager for denne domstol. Men retsmaskineriet i forhold til stater, som ikke er underskrivere, hvilket antagelig vil være tilfældet med Burma - for jeg tror ikke, at Burma underskriver protokollen for Den Internationale Straffedomstols ikrafttræden - er normalt en mekanisme, der, som konventionen siger, skal iværksættes af Sikkerhedsrådet.

Theorin
Mit spørgsmål skyldes oprettelsen af den nye domstol. Jeg vil naturligvis præcis som fru Maij-Weggen gerne vide, hvad Kommissionen allerede har gjort og har til hensigt at gøre. Selvfølgelig skal beslutningen ratificeres af et antal lande. Spørgsmålet er imidlertid, om man har til hensigt at bruge dette nye instrument til at iværksætte foranstaltninger over for Burmas militærregering. Det falder helt åbenlyst ind under domstolens beføjelser, eftersom folkemord, forbrydelser imod menneskeheden, krigsforbrydelser og overgreb begået under internationale konflikter og borgerkrig hører hjemme her. Det er naturligvis endnu et instrument i vores hænder.
Jeg tror, at det er vigtigt, at vi sørger for at opretholde et kraftigt pres på Burmas militærregering. I den sammenhæng er det også vigtigt, at Den Europæiske Union bruger sine egne instrumenter og dermed begrænser investeringerne i Burma.

Marín
Som sagt er det for at bruge Den Internationale Straffedomstol nødvendigt, at ikrafttrædelsesprotokollen ratificeres af 60 lande. Når de 60 lande har ratificeret den, kan den burmesiske sag tages op. Men som jeg sagde i mit svar, er det kun staterne, Sikkerhedsrådet og anklagemyndigheden, som er en intergrerende del af protokollen, der ifølge protokollen har ret til at anmode om Den Internationale Straffedomstols medvirken. Således har Europa-Kommissionen aldrig kompetence til at indbringe en sag for Den Internationale Straffedomstol. De, der kan gøre det - og det er spørgsmålet - når den træder i kraft, er de medlemsstater, der er samlet i Ministerrådet. Så dette er et spørgsmål, som Parlamentet og Kommissionen må tage op, for det første når protokollen er trådt i kraft og for det andet når staterne har taget en beslutning, for - jeg gentager - Kommissionen har ingen kompetence på det område.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 50.
Spørgsmål nr. 51 af Bernd Posselt (H-0772/98):
Om: Kristne i Østtimor
Hvilke forholdsregler agter Kommissionen at træffe for at støtte den undertrykte kristne befolkning i Østtimor efter de politiske omvæltninger i Indonesien? Hr. Marín, jeg beder Dem svare hr. Posselt.

Marín
Kommissionen har med mellemrum givet udtryk for sin bekymring over Østtimors situation ved møder med den indonesiske regering, og vi presser på for at få regeringen til at indgå en fredelig og varig aftale for området. Desuden afgav indoneserne ved det seneste møde i ASEAN-gruppen erklæringer, der kan betegnes som interessante - vi får se, hvilket resultat der kommer ud af dem - vedrørende et tilbud til et andet europæisk land, der er direkte berørt - Portugal - med hensyn til en metode, der i øjeblikket er ved at blive undersøgt i FN med hr. Kofi Annan, den portugisiske regering og den indonesiske regering som ansvarlige, til at opnå en beslutning, der kan accepteres på internationalt plan, naturligvis således at indbyggerne på Timors interesser varetages på behørig vis.
På den anden side var trojkaen på besøg. Den Europæiske Unions missionschefer i Djakarta besøgte Østtimor. Og Ministerrådet (almindelige anliggender) vedtog på mødet den 13. i denne måned nogle konklusioner vedrørende Østtimors fremtid.
Med hensyn til hjælp tilbyder Europa-Kommissionen, som De ved, en specifikt program for Østtimor. I maj i år blev der oprettet en evalueringsmission, og i øjeblikket er de relevante organisationer i gang med at finde frem til den bedste metode til at gennemføre dette specifikke program til humanitær hjælp, fødevarehjælp og udviklingsbistand, som Kommissionen har fremlagt for Ministerrådet.

Posselt
Hr. kommissær, jeg vil gerne have at vide, hvad denne Den Europæiske Unions ledende tanke nøjagtigt er, og jeg vil gerne have grundig besked om navnlig to punkter. Det ene er forslaget fra biskop Belo om en demilitarisering af Østtimor, drøftes det?
Det andet punkt vedrører vores demokratiprogrammer. Helt nye partier er ved at opstå, og der er risiko for, at der også opstår fanatiske tendenser. Tager vi os egentlig inden for rammerne af demokratiprogrammerne også af dette nye politiske spektrum, der er ved at opstå?

Marín
Det er i virkeligheden en diskussion, der er i gang. På mødet om Filippinerne gav den indonesiske udenrigsminister efter min mening et overraskende tilbud til ASEAN-gruppen vedrørende problemet med Østtimor. Et af elementerne i dette tilbud var netop en tilbagetrækning af indonesisk militær tilstedeværelse på Østtimor og et tilbud om at forhandle en selvstyrestatut. Dette tilbud er blevet diskuteret af generalsekretæren, hr. Annan, Portugals udenrigsminister, hr. Jaime Gama, og udenrigsministeren selv, Ali Alatis. Det var et møde, der blev afholdt i slutningen af august i New York, mener jeg.
Jeg kender ikke - for jeg har ingen oplysninger fra nogen af parterne - de konklusioner, som dette møde mundede ud i. Det er til en vis grad klart, for jeg kan forestille mig, at det drejer sig om meget følsomme og vanskelige bilaterale forhandlinger. Under alle omstændigheder må det faktum, at den indonesiske regering for første gang offentligt har erklæret, at den er rede til at trække militæret ud og forhandle en selvstyrestatut, betragtes som et skridt fremad mod en mulig bilæggelse af konflikten. Men Kommissionen og jeg selv har ingen oplysninger om disse bilaterale aftaler.

Formanden
Spørgsmål nr. 52 af Glenys Kinnock (H-0781/98):
Om: Cambodja
Hvordan mener Kommissionen der bør reageres på valgene i Cambodja den 26. juli i år? Hvilke kriterier skal de cambodjanske myndigheder opfylde, hvis der skal drøftes samarbejdsaftaler i fremtiden? Hr. kommissær, jeg beder Dem besvare fru Kinnocks spørgsmål.

Marín
For det første vil jeg takke fru Kinnock for hendes arbejde som særlig repræsentant for Den Europæiske Union ved valgene i Cambodja den 26. juli. Jeg takker især, fordi jeg kunne konstatere, at det ikke var et særligt nemt arbejde, og at det - efter min og de internationale observatørers mening - blev udført effektivt og strålende, fordi det gav os mulighed for at vise Den Europæiske Unions troværdighed og dens deltagelse i valgproceduren til trods for, at det drejer sig om et politisk område, hvor de cabodjanske politikere nærer mistillid, og at sikre europæisk tilstedeværelse i gruppen af internationale valgobservatører.
Kommissionens vurdering er - som De ved - stadig i overensstemmelse med den erklæring, der blev udstedt den 27. juli af den samlede gruppe af internationale valgobservatører, hvoraf det fremgik, at det var en fri og retfærdig procedure, som troværdigt afspejlede det cambodjanske folks vilje. Vi mener, at den generelle procedure har været acceptabel, selvom det er rigtigt - som De har kunnet konstatere - at der under valget var nogle problemer såvel ved afstemningen som ved optællingen. Og disse problemer er i princippet ved at blive undersøgt og løst.
Problemet om selve valget bekymrer mig ikke, fru Kinnock, for jeg mener, det kan forsvares. Det der bekymrer mig og også Dem - er jeg overbevist om - er den situation, der er opstået efter valget, da der er sket noget, som alle - også De - anså for at være en stor risiko, og det var, at taberne ikke ville acceptere resultatet af valget, for man regner med, at vinderne altid vil acceptere resultatet af et valg, fordi de har vundet. Og ulykkeligvis er denne situation opstået, og det skaber en vanskelig situation, som ikke giver mulighed for politisk voldgift.
Jeg skal - selvom De måske allerede kender den - fremlægge den anmodning, som lederen af observatørgruppen har tilsendt os, om at vi, hvis vi havde besluttet at bibeholde Den Europæiske Unions tilstedeværelse i et stykke tid for at sikre international tilstedeværelse, trækker repræsentanterne fra ud af Cambodja af sikkerheds- og stabilitetsmæssige årsager. Vi vil i denne uge vurdere, om situationen i området faktisk gør det tilrådeligt, at vi trækker vores observatører ud, fordi sikkerhedsforholdene ikke er betryggende.
For det andet skal jeg sige til Dem, at formanden for Ministerrådet har bekræftet, at Den Europæiske Union er enig i den beslutning, som ASEAN har taget om at tage til Phnom Penh for at mødes med kongen og Thailands viceudenrigsminister, som i øjeblikket arbejder der, for at undersøge om der kan genoptages en international mægling i landet med det formål at genoprette styringen.
Altså: For det første takker jeg for Deres arbejde, som var fremragende og meget vanskeligt. For det andet kan valget og valgresultatet bortset fra de fejl, der skal rettes, forsvares internationalt. For det tredje må vi nu se, hvad vi kan gøre, for at der hurtigt dannes en regering, og for at vi ikke vender tilbage til en velkendt situation i landet, som allerede har lidt rigeligt, fordi visse politiske ledere aldrig kan blive enige.
Og den sag er meget vigtig, fru Kinnock, for vi må ikke glemme noget grundlæggende: Det her er anden gang det internationale samfund arrangerer frie valg. Der blev arrangeret et, som resulterede i en regering og i et statskup. For at rette op på det forhold har det internationale samfund arrangeret et nyt valg. Risikoen ved Cambodja er, at det internationale samfund betragter det som et håbløst tilfælde, og mener at det derfor ikke er værd at gøre sig flere bestræbelser. Derfor har jeg over for Ministerrådet lagt vægt på, at den internationale træthed, der opstår, når tingene ikke fungerer, skal undgås. For Cambodja kan ikke betragtes som et håbløst tilfælde. Det ville være forfærdeligt. Dette er vores holdning.

Kinnock, Glenys
Jeg takker kommissæren for de venlige ord og hans personlige støtte til mig i udførelse af det, han betragtede som en vanskelig opgave i Cambodja.
Som han siger, så fortsætter protesterne, og prins Ranariddh sagde så sent som i går, at han var bange for, at det hele hurtigt kunne komme ud af kontrol. Jeg er meget bekymret over at høre Dem sige, at vores observatører muligvis bliver trukket tilbage, fordi det vil sende en meget alvorlig besked til det cambodjanske folk, der har det meget svært for tiden.
Det er sandsynligt, at der bliver et topmøde mellem hr. Hun Sen, prins Ranariddh og Sam Rainsy. Tror De virkelig, at det er et seriøst forslag? Hvor sandsynligt er det mon, at strammerne i regeringen vil slå hårdt ned på stemmeafvigelser for at gøre en ende på det én gang for alle?
For det tredje finder jeg det interessant, at Thailand forsøger sig som fredsmægler. Jeg kunne godt tænke mig at vide, hvor Den Europæiske Union bliver af. Den har investeret ressourcer og interesser i Cambodja. Er der en chance for, at Rådet vil bruge lidt mere tid i Cambodja?

Marín
Fru Kinnock, jeg har formelt modtaget en anmodning fra observatørchefen om at give ordre til at trække observatørerne ud af sikkerhedsgrunde. Jeg vil selvfølgelig først konsultere alle medlemsstaterne, og det er noget, vi vil gøre på fredag. Fredag formiddag vil vi tage den endelige beslutning.
I denne situation står vi over for noget, der af og til sker: Man må vurdere observatørernes sikkerhed, situationen i området og den politiske skade, det kan udrette at trække observatørerne ud. Men De, som har arbejdet sammen med observatørerne, vil kunne forstå, at jeg ikke kan bede dem om at være heltemodige. Og hvis deres chef konstaterer, at der hvert øjeblik, det skal være, kan opstå en alvorlig situation for observatørerne, er det meget svært at bede folk, især i de nordlige provinser, som De besøgte sammen med mig, om at blive i et område, hvor de kan blive dræbt og bortført, og hvor der kan ske hvad som helst.
Under alle omstændigheder har jeg bedt mine tjenestegrene om til på fredag at have udarbejdet et forslag til afgørelse, som vi vil forelægge medlemsstaterne. Og jeg kan sige, at Den Europæiske Union har accepteret ASEAN-trojkaens lederskab for netop at forsøge at fremprovokere dette møde om politisk samarbejde mellem dem med det formål at se om kongen til sidst tager initiativet, for det er den eneste mulighed, der er tilbage, hvis der skal findes en løsning. For det, jeg virkelig frygter, er, at situationen, efter alle de bestræbelser Den Europæiske Union har gjort sig med repræsentanter og observatører og ved at bruge USD 12 millioner, gentager sig. Og jeg har allerede været vidne til andre situationer, der er mundet ud i træthed, skæbnetro, vi kan intet gøre -holdningen. Og når det sker i befolkninger som Cambodjas, kan man frygte det værste. Derfor vil jeg på fredag sørge for, at der bliver taget en beslutning i den ene eller den anden retning, og vi får se, om Ministerrådet fremkommer med en løsning.

Posselt
Hr. formand, hr. kommissær, i Cambodja har de alvorligt mente fredsbestræbelser lidt skibbrud. Mit spørgsmål til Dem lyder: Var observationen virkelig så god, som det er blevet hævdet i dag? Angiveligt bestod problemet i, at observationen indledtes for sent, og at der forud for valget ikke herskede fair vilkår, navnlig hvad angår medierne og den politiske udvikling i Cambodja forud for valget.

Marín
Jeg tror, at Deres kollega, fru Kinnock, ville kunne besvare spørgsmålet meget bedre end mig. Jeg mener, at der var nogle risikofyldte omstændigheder. Det var meget vanskeligt at arbejde, og det arbejde, der blev gjort, var - efter min mening - virkelig enestående. Der var helt klart mangler med hensyn til adgang til kommunikationsmidler, og der var i forbindelse med disse vanskeligheder nogle forhold, der, set ud fra et europæisk syn på valg i Tyskland, England, Spanien eller Frankrig, er uacceptable. Er disse forhold så alvorlige, at man skal mene, at valget ikke kan forsvares? Det mener jeg ikke.
Til trods for vanskelighederne kan det siges, at dette valg fik nogle fornuftige resultater. Og det, der sker i øjeblikket, er noget, vi har diskuteret mange gange med fru Kinnock, med ambassadørerne og med observatørerne. Det store problem med dette valg er ikke at arrangere det, hvilket er vanskeligt. Problemet ved valget er, om dem, der vinder, er generøse nok til at finde en løsning, der kan være national enighed om. Og om dem, der taber, accepterer, at de har tabt valget. Og problemet er, at dem, der har vundet, ikke har været generøse nok til at lave en aktion, der er national enighed om, og dem, der har tabt, benytter sig af disse argumenter og siger, at valget er ugyldigt. Det er altså en situation, der ulykkeligvis er en gentagelse af tidligere situationer i Cambodja.

Formanden
Mine damer og herrer, vi har opbrugt tiden, der var afsat til spørgsmål til kommissær Marín, som jeg takker for hans tilstedeværelse og hans svar. Spørgsmål 53 og 54 besvares derfor skriftligt.

Formanden
Spørgsmål nr. 55 af Astrid Thors (H-0739/98):
Om: Kommissionens meddelelse om paneuropæisk geografisk information
Rådet anmodede i 1994 Kommissionen om at foretage en undersøgelse af den paneuropæiske geografiske informations rolle og status. Kommissionens GD XIII foranstaltede derpå en bred høringsproces, som skulle udmønte sig i en meddelelse til Rådet og Parlamentet med titlen »GI 2000 - mod en europæisk politisk ramme for geografisk information«.
Kommissionen lovede først, at denne vigtige meddelelse ville foreligge i november 1996, og har siden i flere omgange fastsat et nyt tidspunkt, men til dato er meddelelsen ikke blevet forelagt.
Hvad vil Kommissionen gøre for at sikre, at dens meddelelse bliver forelagt snarest muligt? Hr. Bangemann, jeg beder Dem besvare fru Thors' spørgsmål.

Bangemann
Hr. formand, Kommissionen agter at vedtage denne meddelelse i efteråret 1998 og sende den til Rådet, Europa-Parlamentet og Det Økonomiske og Sociale Udvalg. Vi har i de sidste år modtaget en række skrivelser fra medlemslandene, hvori GI 2000 støttes og Kommissionen opfordres til at tage et initiativ på europæisk plan. Derpå drøftede vi det med aktørerne. Der aftegner sig omsider enighed om at gå aktivt ind på europæisk plan. Derfor har vi iværksat de forberedende foranstaltninger og projekter i programmet Info 2000.
Allerede for år tilbage opfordrede vi industrien til at gå sammen og oprette en europæisk paraplyorganisation. Det er også sket, men vi har tidligere måttet konstatere, at vi trods temaets betydning og trods vores bestræbelser på at støtte det i forskningsprogrammet ikke kunne vække tilstrækkelig interesse for det i den europæiske industri. Men det synes at ændre sig nu, så vi agter at forelægge denne meddelelse, og det vil ske inden længe.

Thors
Tak for denne oplysning, hr. kommissær. Jeg håber virkelig, at det var en oversættelsesfejl, da man sagde, at Kommissionen regnede med, at meddelelsen kommer til efteråret. Jeg håber, at Kommissionen fortsat regner med, at den kommer.
Jeg deler Kommissionens opfattelse af, at dette er en vigtig sektor. Offentliggørelsen af denne meddelelse anser jeg for en logisk fortsættelse af det standardiseringsarbejde med henblik på at skabe beskæftigelse i Europa, som De har arbejdet med. Jeg er dog stadig bekymret, idet der er gået så lang tid, siden de første planer kom frem i 1994. Har vi brug for meddelelsen, eller bør man med det samme nedsætte en high-level working group for helt konkret at kunne komme videre?
For det andet: Er der planer om, at Kommissionens budget skal indeholde forslag, der er nødvendige for denne samordning med henblik på at styrke Europas konkurrenceevne på dette område? Jeg tror også, at Kommissionens eget arbejde ville vinde meget gennem en sådan samordning.

Bangemann
Vi vil forelægge denne meddelelse. Jeg anser den for nødvendig, for vi er nødt til nu at sammenfatte, hvor langt vi er nået. Vi vil naturligvis ikke opgive vores øvrige aktiviteter, men fortsætte med dem. Jeg har allerede sagt, at vi i programmet Info 2000 har taget en række skridt til opbygning af europæiske databaser og fortegnelser. Det er, om man vil, de første elementer til en infrastruktur for geografiske informationer. Vi har en web-site, som mere end 300 aktører deltager i. På konferencer har vi flere gange præsenteret planen om GI 2000; i de nye programmer til opbygning af et brugervenligt informationssamfund videreføres disse programmer inden for rammerne af det 5. rammeprogram for forskning. Det vil sige, at vi har en hel række aktiviteter, som naturligvis fortsætter. Men i sidste instans er det jo kun tilskyndelser. Industrien skal selv overtage sagen og vise større interesse end hidtil. Derfor tror jeg, at en sådan meddelelse godt kan komme til at spille en rolle.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 56.
Spørgsmål nr. 57 af Mark Watts (H-0791/98):
Om: Sikrere frontpartier i biler
Hvornår forventer Kommissionen at fremlægge det forslag til direktiv om at gøre bilers frontpartier mere sikre for fodgængere og cyklister, som i Kommissionens andet handlingsprogram vedrørende færdselssikkerhed planlægges forelagt i 1998? Hr. Bangemann, jeg beder Dem besvarer hr. Watts' spørgsmål.

Bangemann
Hr. formand, Kommissionen gjorde allerede meget tidligt sammen med Parlamentet opmærksom på, at vi med hensyn til frontalsammenstød mellem biler og naturligvis især fodgængere, men også andre trafikanter bliver nødt til at træffe bedre sikkerhedsforanstaltninger, og at tekniske forskrifter mindsker de risici, der er ved bilers frontpartier i tilfælde af et uheld. Vi forelagde i 1996 medlemsstaternes eksperter, industrien, forbrugerorganisationerne og de fora, under hvis ansvarsområde færdselssikkerheden hører, et første forslag til direktiv, som vi havde udarbejdet på grundlag af specifikationer fra undersøgelser og præstationskrav fra European Enhanced Vehicle Committee .
Høringerne viste, at deltagernes meninger var særdeles forskellige. Derudover er der en række medlemslande, som mener, at udgifterne er uforholdsmæssig høje set i relation til den mulige nytte. Andre er af den mening, at noget sådant alligevel skal gøres. Vi har derfor overdraget en uafhængig ekspert den opgave at undersøge især det omstridte spørgsmål om cost-benefit. Så snart disse resultater foreligger - og tillige den afsluttende rapport, der forventes færdig til december - vil Kommissionens tjenestegrene tilpasse den endelige udgave af direktivforslaget, så vi kan drøfte dette forslag i Rådet og i Parlamentet i begyndelsen af det nye år.

Watts
Tak, hr. kommissær, for deres dækkende og brugbare svar.
Jeg vil gerne opfordre Dem til at fremskynde forskningen, men jeg gør Dem også opmærksom på de tre uafhængige undersøgelser, der allerede er foretaget af de britiske transportforskningslaboratorier, det tyske motorvejsforskningsagentur og det hollandske institut for trafiksikkerhedsforskning. Konklusionen på disse tre undersøgelser er, at der kan spares op til 2.000 liv om året, og at man kan undgå 20.000 tilfælde af alvorlig legemsbeskadigelse ved at vedtage dette nye direktiv om at gøre biler mere sikre for fodgængere og cyklister.
Jeg mener, at bevisbyrden reelt findes, at denne foranstaltning er nødvendig, og at vi for hver måned, uge og dag, foranstaltningen udskydes, får et unødvendigt stort antal tilskadekomne i trafikken.
Jeg håber, at kommissæren kan bekræfte, at dette direktiv skal forelægges for Parlamentet, så vi kan behandle sagen først i det nye år.

Bangemann
Jeg kan bekræfte det, jeg sagde om datoerne. Vi vil gøre vores bedste - forudsat at vi modtager undersøgelsen i december - for at fremsætte de nødvendige ændringsforslag til det oprindelige forslag først i det nye år. Men de to eller tre undersøgelser, De nævnte, var lige præcis årsagen til, at vi atter har bedt EEVC om at indarbejde dem i deres egne undersøgelser, så vi får de seneste videnskabelige resultater med. Det er grunden til, at vi ønsker at vente til december - så vi kan få sagen forelagt og derefter træffe de nødvendige foranstaltninger.

Formanden
Spørgsmål nr. 58 af Niall Andrews (H-0830/98):
Om: Chikane-telefonopringninger
Ifølge foreliggende tal foretages der stadig flere chikane-telefonopringninger i hele Europa. Sidste år behandlede Telecom Eireann omkring 30.000 formelle kundeklager. I Irland betragtes sådanne opringninger som en lovovertrædelse, der straffes med bøde og/eller fængsel i tilfælde af chikane-opringninger.
Kan Kommissionen oplyse, i hvor stort et omfang dette spørgsmål er blevet behandlet på EU-plan, og hvorledes mener Kommissionen i bekræftende fald, at der kan gribes effektivt ind over for lovovertrædelser af denne art? Hr. Bangemann, jeg beder Dem besvare hr. Andrews' spørgsmål.

Bangemann
Hr. formand, vi har et retsgrundlag til så vidt muligt at forhindre sådanne telefonopringninger. Det drejer sig om direktiv 97/66 af 15.12.1997 om behandling af personoplysninger og beskyttelse af privatlivets fred inden for telesektoren. Dette direktiv fastsætter, at telefonabonnenter, som forstyrres af opringninger, der er ondt ment eller generende, har krav på hjælp fra deres telefonselskab til at spore sådanne opringninger tilbage til kilden.
I dette direktiv opfordres medlemsstaterne endvidere til at fastsætte retsmidler og sanktioner i tilfæde af, at de rettigheder, abonnenter på og brugere af telefontjenester har. Derudover har vi i det for kort tid siden udstedte direktiv om taletelefoni af medlemsstaterne krævet data til indførelse af Vis Nummer Service, calling line identification , så at abonnenterne ved hjælp af det telefonnummer, der står på et display, kan se, om den, der ringer op, er en, de kender, og om de ønsker at tage telefonen.
Erfaringer med denne ordning i USA har vist, at opringninger, der var ondt ment eller generende, kan reduceres med 25 %. Man kan naturligvis gå endnu videre, for en sådan nummerviser kan føre til, at abonnenterne principielt ikke vil tage telefonen, hvis de ikke kender den, der ringer op. Skulle nummerviseren blive sat ud af funktion af den, der ringer op, skal abonnenten i henhold til førnævnte direktiv have mulighed for automatisk at afvise opringningen. Det vil sige, at kommer der en opringning, uden at den opkaldendes telefonnummer videregives, kan man - hvis man ønsker det - automatisk afvise et sådant opkald. Jeg mener, at det i princippet skulle yde en god beskyttelse mod sådanne telefonopringninger.

Formanden
Mange tak, hr. Bangemann. Hr. Andrews siger til mig, at han føler sig informeret med de svar, De har givet ham. Hermed er tiden for spørgsmål til kommissær Bangemann udløbet, vi takker for hans tilstedeværelse og hans svar.

Formanden
Spørgsmål nr. 59 af Jonas Sjöstedt (H-0734/98):
Om: EU-medlemskab og ØMU
I et interview i de svenske medier udtalte den svenske nationalbankdirektør, Urban Bäckström, sig for nylig om en mulig svensk deltagelse i ØMU'ens tredje fase. Ifølge Bäckström kan Sverige i fremtiden blive tvunget til at vælge enten at deltage fuldt ud i ØMU'en eller at forlade EU.
Mener Kommissionen, at denne vurdering er korrekt? Har EU nogen muligheder for at udelukke et land, som ikke ønsker den fælles valuta? Hvis Sverige også i fremtiden ønsker at stå uden for EU's valutakurssamarbejde, har landet da nogen mulighed til trods for dette at deltage i den fælles valuta? Hr. de Silguy, jeg byder Dem velkommen og beder Dem besvare hr. Sjöstedts spørgsmål.

de Silguy
Sverige har, som alle andre medlemsstater, forpligtet sig til at opfylde de nødvendige betingelser, da landet tiltrådte Den Økonomiske og Monetære Union. Det fastsættes i traktaten, at en medlemsstat, som ikke opfylder tiltrædelsesbetingelserne i tredje fase af Den Økonomiske og Monetære Union, kan opnå dispensation. Dette er tilfældet for Sverige, men det betyder ikke, og herom er der ingen tvivl, at Sverige ikke forbliver medlem af Den Europæiske Union.
I konvergensrapporten af 25. marts 1998 minder Kommissionen om, at Sveriges valuta aldrig har deltaget i en valutakursmekanisme. I løbet af referenceperioden fulgte den danske krone de valutaer, der deltager i valutakursmekanismen, hvilket bl.a. viser, at der ikke eksisterer et mål for valutakurs.
Desuden er det med god ret, at Kommissionen fastslog, at Sverige ikke levede op til de konvergenskrav, der stilles i tredje led i artikel 109 J, stk. 1, i traktaten. Det Europæiske Råd godtog den 2. maj denne henstilling fra Kommissionen.
Konklusionen er stadig gældende, dog vil Kommissionen gerne minde om, at tiltrædelsesbetingelserne til Den Økonomiske og Monetære Union vil være fuldstændig ens for lande, der deltager i anden fase og for de lande, der har vedtaget at indføre euroen fra 1. januar 1999.

Bonde
Jeg har overtaget spørgsmålet for Jonas Sjöstedt, som jeg gerne vil ønske et godt valg her ved det svenske valg sammen med alle andre gode unionsmodstandere i Sverige. Så vil jeg spørge, om det ikke er rigtigt, at Sverige må have samme stilling uanset traktatens indretning, som Tyskland fik med Karlsruhe-dommen, hvor Tyskland fik ret til gennem en beslutning i Forbundsdagen selv at tage stilling til, om de ville tilslutte sig møntunionens tredje fase, eller om de ikke ville. Den ret, som findes i Tyskland, må vel ud fra en lighedsbetragtning også gælde for Sverige.

de Silguy
Nej, jeg vil gerne gøre det helt klart, at traktaten er yderst eksplicit. For to lande, nemlig Danmark og Det Forenede Kongerige, findes der den mulighed, man kalder opting out, det vil sige, at selvom betingelserne for overgangen til euroen er til stede, kan og skal disse lande oplyse om, hvorvidt de ønsker at deltage i Den Økonomiske og Monetære Union. For alle de andre lande i Den Europæiske Union gælder kriterierne fra det øjeblik, betingelserne er opfyldt. Deltagelsen er en rettighed i Unionen, og der findes ingen diskrimination mellem medlemsstaterne. I denne henseende er traktaten klar: Den er blev vedtaget punktligt og enstemmigt af samtlige stats- og regeringschefer den 2. maj.

Formanden
Spørgsmål nr. 60 af Esko Seppänen (H-0735/98):
Om: Koordinering af EU-landenes økonomiske politik
Ansvaret for ØMU-landenes pengepolitik ligger hos Den Europæiske Centralbank (ECB), som ikke er underlagt nogen form for politisk kontrol eller ansvar. Den har monopol på pengepolitikken. Stabilitetspagten fra Dublin, som blev bekræftet i Bruxelles, overvåges derimod af Rådet, der har monopol på koordineringen af EU-landenes finanspolitik. EU's økonomiske politik synes dermed at ligge uden for Kommissionens ansvarsområde. Hvilken rolle indtager Kommissionen i beslutningstagningen om EU's økonomiske politik, og hvad mener den, at der bør gøres for at rette op på det demokratiske underskud i pengepolitikken? Hr. kommissær, jeg beder Dem besvare hr. Seppänens spørgsmål.

de Silguy
Jeg takker hr. Seppänen for hans spørgsmål, der giver mig mulighed for at præcisere, at som det er tilfældet i forbindelse med overgangen til euroen, spiller Kommissionen en central rolle i forvaltningen af Den Økonomiske og Monetære Union. Alle institutionernes særlige ansvarsområder, og i øvrigt også i denne forbindelse Kommissionens mission, er defineret i traktaten.
Først og fremmest spiller Kommissionen en stor rolle i koordineringen af de økonomiske politikker også fra den 1. januar. Således udfylder Kommissionen til fulde sin beføjelse til at fremsætte forslag til udarbejdelsen af de overordnede retningslinjer for medlemsstaternes økonomiske politikker og dette i overensstemmelse med artikel 103 i traktaten. Jeg minder Dem om, at dette dokument udgør et rammeinstrument til samordningen af de økonomiske politikker i Den Europæiske Union. Dernæst sikrer Kommissionen fortsættelsen af den multilaterale overvågning, hvad enten det handler om udvikling af medlemsstaternes budgetmæssige situation eller gæld. I denne henseende kan proceduren om uforholdsmæssige store underskud, fastsat i artikel 104C i traktaten, ikke iværksættes uden en specifik henstilling fra Kommissionen. Og desuden minder jeg om, at stabilitets- og vækstpagten klart bekræfter denne essentielle bestemmelse i traktaten.
Endelig råder Kommissionen over en henstillingsbeføjelse med hensyn til valutapolitik i overensstemmelse med artikel 109 i traktaten. Og jeg kan forsikre Dem for, at Kommissionen på samtlige punkter vil fortsætte med at leve op til det ansvar, den pålægges i traktaten. I traktaten betros desuden Den Europæiske Centralbank ansvaret for at bestemme og føre den monetære politik, og den sikres total uafhængighed. Men uafhængighed betyder ikke isolation. Jeg minder om, at for at sikre en perfekt samordning mellem økonomisk og monetær politik kan det kompetente medlem af Kommissionen, i dette tilfælde kommissæren med ansvar for økonomiske og monetære anliggender, deltage i Styrelsesrådet, selvom han ikke har stemmeret. Jeg kan forsikre Dem om, at jeg for mit vedkommende deltager i samtlige Styrelsesråd. Desuden kan formanden for finansministrene og ØKOFIN-Rådet ligeledes deltage, ifølge de samme bestemmelser, i Styrelsesrådet og, som det er tilfældet for Kommissionen, i Den Europæiske Centralbanks generelle Råd.
Hvad mere præcist angår den demokratiske kontrol med Den Økonomiske og Monetære Union, der gentagne gange er blevet diskuteret her i Parlamentet, har Kommissionen altid ment, at uafhængighed og dialog ikke alene kan men skal følges ad, og at kun en vedvarende dialog mellem institutionerne i overensstemmelse med deres kompetencer og opgaver kan medføre udvikling i Europa, en udvikling, som består af en blanding af afbalancerede politikker, til gavn for vækst og beskæftigelse.

Seppänen
Hr. formand, jeg takker hr. kommissæren for dette teoretiske svar, som efter min mening var meget veldækkende. Jeg stiller et praktisk spørgsmål som tillægsspørgsmål: Hvordan bestemmes valutakurserne for euro og US dollar i denne beslutningsproces, og hvad er Kommissionens rolle i den sag?

de Silguy
Jeg ved ikke, om Kommissionen er særlig kompetent i denne henseende, men hvis der er et område, hvor hverken Kommissionen eller Rådet eller regeringerne kan diktere deres viljer eller ønsker, er det netop på valutakursområdet, eftersom det pr. definition er markederne, der fastsætter valutaernes relative værdi i forhold til hinanden. Derfor kan vi ikke definitivt sige, at euroen vil være stærk eller svag i forhold til dollaren, for ingen i verden kan i dag garantere stabilitet i valutakurserne. Det er simpelthen markederne, som opererer med en værdifastsættelse ud fra en økonomisk situation. Hvilken budgetpolitik føres i et land? Hvilken monetær politik føres? Hvordan er lønudviklingen? Når disse oplysninger er fastslået, sammenligner man dem med oplysninger fra andre lande, man sammenligner valutaerne, og man danner sig en relativ opfattelse. Sådan fungerer markederne.
Det, der er vigtigt for Kommissionen, er at sørge for, at euroen er en stabil valuta, der kan anvendes i forbindelse med størstedelen af vores handel, og som altså beskytter os mod kurssvingninger og gør os mindre afhængige af dollaren. For resten vil Kommissionen inden for rammerne af artikel 109 i traktaten leve op til hele sit ansvar, navnlig med hensyn til definitionen af Europas fælles holdninger og Europas repræsentation i internationale kredse. I overensstemmelse med traktaten vil den fremsætte de nødvendige forslag, så Rådet kan træffe afgørelse, og så Den Europæiske Union er repræsenteret og fremover effektivt og med den ønskede repræsentativitet kan forsvare sine interesser i store internationale, monetære eller andre slags forhandlinger.

Formanden
Spørgsmål nr. 61 af Paul Rübig (H-0737/98):
Om: Eurosedlernes værdi
Efter at alle grundlæggende afgørelser om indførelse af den fælles valuta er blevet truffet, drejer det sig nu mere end nogensinde om at føre disse afgørelser ud i livet.
Spørgsmålet om euromønternes værdi blev behandlet udførligt under Europa-Parlamentets mødeperioder i november og december. For mange brugere rejser der sig imidlertid spørgsmålet om de nye pengesedlers pålydende værdi. Næsten halvdelen af alle de østrigske pengesedler, der er i omløb, er 20- og 50-schillingsedler. Den mindste euroseddel (5 euro) svarer derimod til en værdi på ca. 70 schilling. Heroverfor kan prægningerne »euro-cent« på den mindre valutaenhed føre til forvekslinger med euromønterne.
Hvis der dermed - som eksperter frygter - i realiteten sker en firedobling af den møntmængde, der i øjeblikket er i omløb, rejser der sig det spørgsmål, om man ikke bør overveje senere at indføre pengesedler lydende på 1 og/eller 2 euro, og hvordan skal borgerne forberedes på denne situation? Hvordan ser Kommissionen på disse spørgsmål? Hr. de Silguy, jeg beder Dem besvare hr. Rübigs spørgsmål.

de Silguy
Dette er et meget praktisk spørgsmål, der berører borgerne direkte. Som svar på hr. Rübigs spørgsmål, vil jeg allerførst minde om, at benævnelserne på eurosedler og -mønter blev fastsat i en fælles aftale i 1995 mellem Ministerrådet og centralbankerne. Aftalen tog på dette tidspunkt, det vil sige for tre år siden, den forudsigelige udvikling i betragtning indtil den effektive ikrafttrædelsesdato for mønterne og valutategnene. Aftalen blev officielt godkendt af Rådet for Det Europæiske Monetære Institut, samt af Ministerrådet, og den er ikke blevet diskuteret siden.
Sagen er, at der i nogle lande findes sedler med en værdi, som er klart mindre end fem euro. Men i andre lande eksisterer der også mønter med en værdi på mere end to euro. Når dette er sagt, mener Kommissionen efter en tilbundsgående undersøgelse, at cirkulationen af disse mønter og sedler i virkeligheden er relativt begrænset, da sedler med lille værdi ikke distribueres ofte, og store mønter generelt ikke accepteres i automater, og de anvendes derfor mindre og mindre i praksis.
Desuden er det blevet besluttet ikke at have mønter og sedler med samme pålydende værdi for at undgå at tynge forvaltningen af seddel- og møntmassen. Som De ved, har Kommissionen ikke bemyndigelse til at indtræde i Den Europæiske Centralbank og i Rådet i deres bedømmelse af situationen. Den mener dog, at aftalen fra 1995 er velafbalanceret set i lyset af de elementer, som jeg netop hurtigt har nævnt.
Efter de første vurderinger der er foretaget af medlemstaterne, som jeg har bedt om en sammenfatning af med henblik på at svare på Deres spørgsmål, ser det ud til, at der ikke er en stigning i antallet af mønter i cirkulation inden for eurozonen i forhold til den nuværende situation. Jeg vil endda sige tværtimod, idet udviklingen af alternative moderne betalingsmidler - jeg tænker f. eks. på elektroniske pengekort - navnlig til småbeløb skulle bidrage til en reducering af antallet af mønter i omløb i Europa.
Generelt og afslutningsvis hører uddannelsen af de europæiske borgere med hensyn til anvendelse af euromønter og -sedler under medlemsstaternes kompetence, selvom Kommissionen kommer med henstillinger, selvom vi, med Europa-Parlamentets støtte, har iværksat informationskampagner for at oplyse offentligheden. Den nationale kompetence taget i betragtning har Kommissionen anbefalet indførelsen af lokale observatorier, der gør det muligt at svare på forbrugernes bekymringer og følge iværksættelsen af disse mønter og sedler i overgangsperioden.

Rübig
Hr. formand, jeg holder for øjeblikket mange foredrag om euroen og må konstatere, at navnlig de små virksomheder er bange for, at omløbet af penge vil øges drastisk. Vi går jo ikke kun fra seks møntenheder til otte, i Den Europæiske Union er der for øjeblikket kun to lande, som har pengesedler med stort pålydende. Alle andre lande er vant til at have pengesedler og ikke så mange mønter i dagligt omløb. Derfor rejser sig det spørgsmål, om man måske ikke fremtidig skulle overveje at indføre en euroseddel lydende på 1 euro, når man ser, at f.eks. også USA har en dollarseddel lydende på 1 dollar og ikke kunne forestille sig at være den foruden. Det burde vi nok drøfte.

de Silguy
Jeg vil gerne svare parlamentarikerne meget ærligt. Det er ikke vores job at skjule sandheden. Jeg mener, at vi i dag befinder os i en proces, hvor beslutningerne er truffet, og hvor vi fremover skal iværksætte en teknologisk og industriel mekanisme. F.eks. er der ca. 75 milliarder mønter, der skal præges i Den Europæiske Union, og omkring 10 milliarder sedler, der skal trykkes. Dette udgør ca. 300.000 t metal. Det er en stor opgave. Beslutningerne er truffet, og de skal nu føres ud i livet. I nogle lande er møntprægningen allerede begyndt, og trykningen af sedler starter i begyndelsen af næste år.
Jeg mener ikke, at det er realistisk eller fornuftigt at betvivle de beslutninger, der er truffet ved en fælles aftale mellem regeringerne for tre år siden, og som rent teknisk er en sand udfordring for industrien. Således er det nødvendigt, at alle mønterne, hvad enten de er fremstillet i Østrig, Frankrig eller Tyskland, er ens, at de accepteres overalt, at de har samme sikkerhed og accepteres i alle automater. Det er derfor en stor teknisk opgave, og det vigtigste er i dag at løse og fuldføre den.
Til gengæld har De ret, hr. parlamentsmedlem, vi må gøre en indsats med hensyn til information og oplysning. Det man har opnået, er således et kompromis mellem de forskellige medlemsstaters holdninger. Nu er det op til os i alle medlemsstaterne at forklare, hvad det er, der vil ændre sig. Jeg mener, at de europæiske borgere er intelligente, udviklede og kultiverede nok til at forstå dette og til at tilpasse sig. Jeg mener faktisk, at for at overkomme den modstand, De nævnte, for at løse de reelle problemer, der kan opstå, er en usædvanlig indsats med hensyn til information nødvendig. Dette har vi tre år til, og det berører efter min mening os alle.

Formanden
Spørgsmål nr. 62 af Hans Lindqvist (H-0740/98):
Om: ØMU'en - «en ny Berlinmur«
Den fælles valuta, euroen, risikerer at forårsage mange problemer i Europa, da landene ikke udgør et optimalt valutaområde. Da ØMU'en er ensidigt koncentreret om prisstabilitet, risikerer den at øge arbejdsløsheden og den regionale ubalance i ØMU-landene.
ØMU'en skaber en politisk og økonomisk union, samtidig med at mange ansøgerlande i Central- og Østeuropa udelukkes fra inden for en overskuelig fremtid at blive medlem af EU/ØMU.
Indebærer dette ikke en fare for, at ØMU-projektet resulterer i skabelsen af nye mure i Europa?
Hvilken strategi har Kommissionen for at modvirke en sådan uheldig udvikling? Hr. kommissær, De bedes besvare hr. Lindqvists spørgsmål vedrørende bygning af mure i Europa.

de Silguy
Jeg må sige, at jeg blev en smule overrasket. Næsten ti år efter Berlinmurens fald finder jeg faktisk hr. Lindqvists spørgsmål lidt overraskende. Hvorfor? Først og fremmest fordi euroen allerede har haft positive virkninger. De anstrengelser, vi har gjort for at sanere vores økonomier, vores finanser i forbindelse med overgangen til euroen, begynder at bære frugt. Jeg minder om, at statsunderskuddene gennemsnitligt i Europa er faldet med 6, 1 % af BNP i 1993 til 2, 4 % i 1997, og at væksten, der var negativ i 1993, nemlig mindre end 1 %, er steget til 2, 6 % sidste år, og vil stige til 2, 8 % i år. Samtidig forbedres beskæftigelsessituationen. 2, 5 millioner nye jobs skal skabes i Europa fra nu af og til 1999, og alt dette er trods alt resultatet af de førte økonomiske politikker.
En anden positiv virkning: Inden euroens egentlige indførelse, dens reelle juridiske fødsel, inden denne begivenhed lever euroen fuldt ud op til sin beskyttelsesrolle i Europa over for den finansielle krise i Asien og Rusland. Jeg mener, at vi får lejlighed til at behandle dette punkt på plenarmødet i morgen.
Endelig kan jeg konstatere, at det er landene i eurozonen, der i dag klarer sig bedst i Europa. Industriens og forbrugernes tiltro er i øjeblikket stærkere i eurozonen end i resten af Europa. Og væksten er 0, 2 % højere. Derfor tror jeg, at euroen i stedet for at bygge en ny mur tværtimod vil lette ansøgerlandenes integration. Alle er inviteret til at deltage i euroen, og på Det Europæiske Råds møde i København fastslog man princippet om, at acquis communautaire i henhold til ØMU'en skulle gælde for ansøgerlandene, selvom de ikke deltager i euroen fra deres optagelse i Den Europæiske Union.
På den anden side vil ansøgerlandene ved deres tiltrædelse indgå i ØMU'ens anden fase, og ved at overtage acquis communautaire, vil disse lande således også have midlerne til gradvist at kunne opfylde de betingelser, der kræves for at deltage i euroen. Jeg mener langt fra, at Den Økonomiske og Monetære Union bygger en ny mur, tværtimod bidrager den til denne indslusningsproces og til tilnærmelsen af lande og folk i Europa.

Lindqvist
Mange tak for svaret på mit spørgsmål, kommissær de Silguy. Jeg medgiver, at det var lidt provokerende, men det var måske også formålet.
Det, jeg forsøger at vise med spørgsmålet, er, at vi, der går ind for en udvidelse af det europæiske samarbejde - idet jeg går ud fra, at det også gælder kommissær de Silguy - forudser, at det kan tage meget lang tid for de central- og østeuropæiske lande at komme med i et udvidet samarbejde, det vil sige blive medlemmer af ØMU'en. Det skyldes dels, at kravene til nye medlemsstater i ØMU'en er høje, dels, at deres økonomi er så langt bagud efter en lang periode med kommunisme. Der er derfor risiko for, at det vil tage lang tid at få disse lande med i et udvidet europæisk samarbejde, og at de kommer til at stå udenfor meget længe. Jeg vil gerne have, at vi betragter dette problem ud fra ambitionen om at skabe et udvidet europæisk samarbejde.

de Silguy
Meget kort, fordi jeg ikke vil forlænge Deres møde, vil jeg sige, at hr. Lindqvist snarere har fremsat en bemærkning end et spørgsmål.
Det er en måde at se tingene på, det er måske en effektiv måde at gøre opmærksom på farerne ved en situation. Men som det er tilfældet for enhver anden medalje, er der en bagside. Dette forhindrer ikke, at den anden side indebærer en aktiverende proces.
Maastricht-traktaten fastsætter principper for økonomisk politik, hvis gennemførelse har vist sig at være positiv for Den Europæiske Union, og jeg tror, at ansøgerlandene til Den Europæiske Union, navnlig de central- og østeuropæiske lande og Malta, i sidste ende vil få fordel af gennemførelsen af disse godkendelser, der har givet gode resultater hos os.
I øvrigt mener jeg ikke, at man skal sammenblande to ting, nemlig tiltrædelse til Den Europæiske Union og overgangen til euroen. Jeg tror, at det klogeste netop har været ikke at kræve, at disse lande opfylder betingelserne for overgangen til euroen ved tiltrædelsen til Den Europæiske Union. Adskillelsen mellem de to ting er en fremskridtsskabende faktor og vil have en dynamisk indvirkning på Europas fortsatte opbygning.

Formanden
Spørgsmål nr. 63 af Wayne David (H-0757/98):
Om: Royal Mint's (den britiske kongelige mønt) fremtid
For nylig meddelte den britiske regering, at der ville blive indført et nyt offentligt/privat partnerskab på Royal Mint i Llantrisant i Sydwales. Vil Kommissionen i betragtning af Royal Mint's betydning for nuværende og mulige fremtidige kunder i hele Den Europæiske Union venligst give udtryk for sine synspunkter med hensyn til den fremtidige udvikling af Royal Mint? Hr. kommissær, vi går ind i den afsluttende runde, og De bedes besvare det sidste spørgsmål. De har ordet til at berolige hr. David vedrørende den britiske kongelige mønts fremtid.

de Silguy
Jeg ved ikke, om jeg kan berolige hr. David. Jeg kan kun sige, at hans spørgsmål giver mig lejlighed til at fremsætte følgende bemærkninger.
Først og fremmest forbliver møntprægningen og seddeltrykningen stort set et nationalt anliggende, det vil sige under staternes kompetence, selv med indførelsen af euroen. Under Fællesskabets kompetence hører kun definitionen eller ændringen af de tekniske karakteristika og den europæiske side af mønterne. Vi har i øvrigt haft en debat om disse to emner, og har fremsendt en udtalelse til Dem.
Med hensyn til den første prægning af euromønter er det desuden besluttet at bevare det nuværende princip: Hver stat præger de mønter, den udsender, og kun gennem en suveræn beslutning fra en medlemsstat i eurozonen om at betro fremstillingen af mønter til Royal Mint , vil Royal Mint blive direkte berørt af euroens indførelse.
Kommissionen er derfor ikke kompetent til at udtale sig om den mulige udvikling af Royal Mint s status eller i øvrigt om hvilket som helst andet nationalt valutainstitut. Ikke desto mindre kan man bemærke, at selvom udstedelse af mønter er et privilegium for staten, er fremstillingen en klassisk industriel aktivitet ligesom fremstillingen af sedler. I visse lande er denne fremstilling dog betroet den offentlige sektor, mens den i andre lande er betroet den private sektor, og det er op til den enkelte medlemsstat at beslutte dette.

David
Jeg havde håbet på, at kommissæren kunne berolige mig, men det har desværre ikke været tilfældet. Der er tale om en reel bekymring her, ikke blot hvad angår den lokale økonomi i Sydwales men også hvad angår hele Den Europæiske Union. I øjeblikket kunne noget tyde på, at fem af de 11 medlemsstater, der kommer med i den første bølge af EMU, i det mindste vil få nogle af deres mønter fremstillet i Llantrisant i Sydwales. En af grundene til, at vi vender blikket mod Sydwales, er produktionssikkerheden samt de meget konkurrencedygtige priser. Hvis der skal finde et ejerskifte sted - uanset om der er tale om en privatisering eller et offentligt/privat partnerskab - så må der efter min mening sættes spørgsmålstegn ved prisberegningen og den nuværende forsyningssikkerhed.
Jeg mener derfor, at det ikke blot er et lokalt anliggende, men at der også er tale om en europæisk dimension.

de Silguy
Jeg kan måske prøve at berolige det ærede parlamentsmedlem. De har ret i, at der kan være problemer med sammenligningen af visse omkostninger mellem de forskellige emissionsinstitutter eller mellem de forskellige selskaber, der fremstiller mønter og sedler.
Når dette er sagt, traf man den beslutning, at hver medlemsstat fremstiller den mængde mønter og sedler, staten har brug for på sit område. Lad os tage et helt tilfældigt eksempel og sige, at der er tre milliarder mønter og 200.000 sedler i omløb. Staten vil så skulle fremstille de tre milliarder mønter og de 200.000 sedler i euro. Dernæst beslutter staten suverænt, hvordan disse mønter skal slås, og hvordan sedlerne skal trykkes. Derfor er alle staterne frie til at vælge deres fremgangsmåde, i hvert fald med hensyn til indførelsen af euroen og fremstillingen af det første lager af mønter og sedler. Set ud fra en streng økonomisk synsvinkel, er det rigtigt, at vi ikke har taget de konkurrencemæssige fordele eller den ene eller den andens konkurrenceevne i betragtning. Ud fra et rent økonomisk synspunkt kan man måske beklage dette, men ud fra et politisk synspunkt, mener jeg personligt ikke, som tingene står i øjeblikket, at De behøver bekymre Dem.

Formanden
Mange tak, hr. de Silguy, for Deres tilstedeværelse og for Deres svar.
Mine damer og herrer, vi er nået afslutningen på spørgetiden med 13 minutters forsinkelse i forhold til det planlagte tidspunkt, hvilket har forlænget arbejdstiden for vores samarbejdspartnere og især for tolkekabinerne. Jeg takker Dem alle, og beder Dem undskylde denne mangel på synkroni i vores arbejde.
Da spørgetiden til Kommissionen er udløbet, besvares spørgsmål 69 og 107 skriftligt.
Hermed er spørgetiden afsluttet.
(Mødet udsat kl. 19.15 og genoptaget kl. 21.00)

Komitologi
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Kommissionens redegørelse om dens forslag til komitologi.

Oreja Aguirre
Hvis der i EU-systemet er et emne, der er genstand for kontroverser og diskussioner om interinstitutionelle forhold, er det uden tvivl spørgsmålet om komitologi, også selvom systemet har fungeret godt set ud fra et rent teknisk synspunkt.
Der har været få tilfælde, hvor det har været så vanskeligt at vedtage en beslutning, at det har været nødvendigt at returnere den til Rådet. Ved forskriftsproceduren er det kun 32 ud af 3.000 retsakter gennem de sidste fem år, og andelen af beslutninger, der er blevet endeligt vedtaget af Rådet og ikke af Kommissionen, er helt tydeligt under 0, 5 %.
Selvom jeg nævner disse tal, betyder det ikke, at jeg er tilfreds med resultatet. Det skal man ikke udlede, jeg begrænser mig blot til at konstatere fakta.
Men der er uden tvivl to aspekter, der ikke er blevet taget tilstrækkeligt højde for.
For det første gennemskueligheden. Især på grund af systemets kompleksitet, varianterne for hvert udvalg, usikkerheden, når der skal findes frem til det udvalg, der skal anvendes på de forskellige områder, har der været mangel på gennemskuelighed.
Og for det andet den demokratiske kontrol. Især Parlamentets kontrol med de vedtagne beslutninger, et problem, der er blevet meget alvorligere efter indførelsen af den fælles beslutningsprocedure.
Men de mulige mangler ved proceduren - og de findes selvfølgelig - må ikke få os til at glemme komitologiens funktion, der er central for, at Unionen kan fungere.
Det drejer sig om at opnå en bedre forberedelse af de utallige og vigtige gennemførelsesbeslutninger, der er overdraget til Kommissionen ved høring af repræsentanter for de nationale forvaltninger.
Oprindeligt blev komitologien skabt, for at de gennemførelsesbeslutninger, der blev vedtaget af Kommissionen, effektivt kunne integreres i de nationale systemer. Til syvende og sidst er det de nationale forvaltninger, der foretager den egentlige gennemførelse af disse beslutninger i de fleste tilfælde.
Og dette samarbejde mellem forvaltningerne er blevet vigtigere og vigtigere som følge af udvidelserne og tildelingen af nye beføjelser.
Derfor er udvalgsmøderne blevet til udvekslingsfora, der utvivlsomt er meget nyttige for såvel Kommissionens tjenestegrene som for medlemsstaterne.
Dernæst overdrog Rådet i overensstemmelse med traktaten - og jeg minder Dem om, at indtil 1993 var Rådet næsten den eneste virkelige lovgiver - beføjelser til Kommissionen, og Rådet skulle derfor kunne udøve kontrol med Kommissionens handlinger. Det eneste vigtige spørgsmål var, i hvilket omfang dette stillede spørgsmålstegn ved Europa-Parlamentets politiske kontrol i henhold til traktaten.
Den første funktion med integration i de nationale systemer forekommer mig stadig at være nødvendig, for i øjeblikket kræves der en større og større gennemskuelighed og en meget mere omfattende høring, for at Unionens regler kan accepteres. Kommissionen forsøger at opfylde dette behov bedst muligt inden for rammerne af proceduren, der - som sagt - er meget kompliceret.
På den anden side har målet om større gennemskuelighed været det centrale tema i den udveksling af bemærkninger, der er foregået mellem Kommissionen og Parlamentet siden 1988, ligesom modus vivendi -aftalen af 20. december 1994.
Den anden funktion har været varierende, delvist på grund af udvidelsen af Unionens kompetenceområder og EuropaParlamentets beføjelser, og ved siden af forholdet til medlemsstaterne opstår der nu det afgørende problem om den demokratiske kontrol med gennemførelsesbeslutningerne på europæisk plan. Det er det grundlæggende problem, vi står over for, især på områder inden for den fælles beslutningsprocedure, for det er klart, at enhver procedure, der udelukker demokratisk kontrol, ville være uacceptabel.
Og det er netop et af de grundlæggende problemer, som Parlamentet har fremført.
Jeg minder Dem også om, at Kommissionen i dag i utallige tilfælde, hvor tilpasningen til de tekniske fremskridt og markedernes hurtige forandringer kræver det, har beføjelse til inden for rammerne af komitologiprocedurerne at ajourføre eller tage nogle vigtige dele af fællesskabslovgivningen i anvendelse.
Og jeg er bevidst om den forvirring, som sådanne beslutninger nogle gange fremkalder i Parlamentet, men jeg mener, at denne lovgivningsmæssige fleksibilitet er et vigtigt trumfkort i en verden med hastige forandringer, der sikrer os mod den lovgivningsmæssige lammelse, der så hurtigt opstår i denne tid.
Og jeg vil nu fremlægge Kommissionens forslag.
I overensstemmelse med Det Europæiske Råds beslutninger i Amsterdam og de aftaler, der er opnået med Europa-Parlamentet og Rådet i anledning af modus vivendi -aftalen, har Kommissionen fremsat forslag til ændring af Rådets afgørelse fra 1987.
Vi har grundlæggende forsøgt at løse tre problemer: for det første at forenkle skemaet for komitologiprocedurerne ved at reducere dem til tre imod de fem eksisterende varianter, for det andet at rationalisere anvendelsen af procedurerne ved at afgørelsen om komitologi skal indeholde angivelse af, hvilken type udvalg der skal anvendes til hvilken type beslutninger, og for det tredje at garantere oplysninger om og demokratisk kontrol med de vedtagne beslutninger under hensyntagen til Parlamentets nye beføjelser, dog uden at forskellen på udøvende og lovgivende myndighed glemmes.
Det første punkt drejer sig om forenkling. En forenkling kan ikke gennemføres uden problemer for Kommissionen, der har indvilget i at stille spørgsmålstegn ved nogle fremgangsmåder, som den var meget vant til, men som er blevet så komplicerede og er så vanskelige at forstå, at det er nødvendigt at ændre dem radikalt.
Procedurerne reduceres derfor til tre hovedmetoder uden de eksisterende varianter. Og det samme kan siges om beskyttelsesproceduren, der som bekendt er enestående i sin nuværende form.
Jeg vil fremhæve den gennemgribende reform af forskriftsproceduren. Hvis der ikke opnås enighed mellem udvalget og Kommissionen, kan den pågældende bestemmelse kun vedtages af lovgiveren, altså ved fælles beslutningsprocedure mellem Europa-Parlamentet og Rådet.
Jeg vil også kort kommentere rationaliseringsspørgsmålet. Vi mener, at rationaliseringen opnås ved, at det for første gang foreslås at binde procedurevalget sammen med den type beslutning, der skal tages.
Selvom forvaltningsudvalgsproceduren giver udvalget store kontrolbeføjelser, garanterer den en hurtig beslutning om forvaltningsspørgsmål vedrørende landbrug og finansiering.
Forskriftsudvalgsproceduren, der er meget strammere for Kommissionen, er tænkt til emner af generel karakter, der refererer til centrale aspekter af et lovgivningsområde. Og det er netop tilfældet med tilpasningerne til de tekniske fremskridt. Det er logisk, at proceduren er meget strammere for Kommissionen og giver lovgiveren en bred interventionsmargen.
Endelig anvendes det rådgivende udvalg til alle de øvrige emner, som lovgiveren ikke anser for at være problematiske.
Vi mener, at de foreslåede bestemmelser sikrer en større gennemskuelighed, bekræfter og bestyrker Europa-Parlamentets informationer særligt inden for den fælles beslutningsprocedure. Og i den forbindelse mener jeg, at der skal tages en ny beslutning om fremsendelse og modtagelse af informationerne på området, som der er mange af, og som - i mange tilfælde - ikke er særlig brugbare for Europa-Parlamentet.
Og til sidt vil jeg fremkomme med en betragtning, som jeg mener er meget væsentlig. Forslaget pålægger Kommissionen og de øvrige institutioner at tilpasse de eksisterende procedurer til dem, der er indeholdt i den nye afgørelse fra dennes ikrafttrædelse.
Endelig, fru formand, er det spørgsmål, som vi stiller os - som jeg stiller mig - hvordan Parlamentets rolle bliver, når vi selvfølgelig ser bort fra dets rådgivende rolle ved vedtagelsen af forslaget til beslutning.
Kommissionen har i sit forslag ønsket at bekræfte og styrke de informationsprocedurer, der er indeholdt i modus vivendi aftalen. Kommissionen afventer Parlamentets forslag for at kunne nå frem til en aftale, der er en del af selve afgørelsen eller er en del af aftalen mellem Parlamentet, Kommissionen og Rådet eller eventuelt af en aftale mellem Europa-Parlamentet og Kommissionen.
I det forslag til redegørelse, som Kommissionen har uddelt, og som giver Europa-Parlamentet en relevant rolle, er der gjort forsøg på at fremme forhandlingen for at nå til enighed.
Det er klart for os, at Europa-Parlamentets rolle skal være større på områder, hvor basisretsakten er blevet vedtaget ved fælles beslutningsprocedure. Europa-Parlamentet må i ingen faser af proceduren blive udelukket fra kontrol.
Det, vi mener er klart, er, at Parlamentet ikke skal spille en udøvende rolle. Og jeg er sikker på, at det ikke har ønsker om at blive en form for erstatningsmyndighed eller at tage del i en aktivitet, der for at være brugbar og effektiv kun bør falde ind under Kommissionens kompetenceområde.
Det tilkommer Kommissionen at tage initiativer og ansvar ved sag for sag at vurdere, om det er lovligt og belejligt at vedtage en gennemførelsesbeslutning. Og ud fra de principper påhviler det Kommissionen at vurdere, om det i modsat fald er nødvendigt at indlede en ny lovgivningsprocedure.
Hvad angår forholdet mellem Europa-Parlamentet og Kommissionen, mener jeg, eftersom man ikke kan forestille sig en vedvarende konflikt mellem disse to institutioner undtagen i tilfælde af et mistillidsvotum, at uenigheder i Kommissionens forslag kun bør fremføres ved stramme procedurer, der garanterer, at hele Parlamentet er inddraget.
Efter min mening ville det ideelle være at finde frem til procedurer, der har til formål at styrke tillidsforholdet mellem Parlamentet og Kommissionen i stedet for at udøve denne kontrol med Kommissionens handlinger, der nogle gange er minutiøs og i sidste instans bureaukratisk.
En praksis af denne type, der er nedskrevet og offentligt tilgængelig, øger gennemskueligheden, eftersom den brede offentlighed og specialister har mulighed for at fremkomme med deres synspunkter.
Nu slutter jeg, fru formand. Kommissionen ønsker, at diskussionen og forhandlingerne, der finder sted indtil vedtagelsen af den nye afgørelse om komitologi, som blev foreslået i juli, i sammenhæng med foranstaltningerne til gennemførelse af Amsterdam-traktaten forfølger tre mål: at intensivere og forbedre de interinstitutionelle forbindelser, at forøge gennemskueligheden af vores beslutningsproces for borgerne og de nationale institutioner - og disses accept af den - og at opretholde et mere demokratisk og effektivt system til gennemførelse af forskrifter samt at tilpasse det til den aktuelle situation.
Jeg håber, at Deres beslutninger og forslag og ligeledes de diskussioner, der finder sted for at nå frem til en aftale, går i den retning og sætter punktum for de permanente vanskeligheder, vi hidtil har haft, så vi når frem til et veldefineret forhold mellem institutionerne på et område, der er så kompliceret, som det er tilfældet med gennemførelsen af fælleskabets forskrifter.

Aglietta
Fru formand, hr. kommissær, ærede kolleger, det forekommer mig, at kommissær Orejas introduktion måske var for optimistisk i forhold til det forslag, som Kommissionen har fremlagt. Jeg tror, at det også ligger os på sinde at forbedre lovgivningssystemet og systemet for forslag til gennemførelsesbestemmelser, men selvom der i dette forslag er sket nogle fremskridt, så forekommer det mig alligevel, at Europa-Parlamentets væsentligste interesser og krav er blevet en smule forbigået.
Europa-Parlamentets initiativ om komitologi skyldes de problemer med gennemsigtighed i og overholdelse af lovgivningsproceduren, som det nuværende system medfører, og som er endnu mere uacceptable i dag, hvor Amsterdamtraktaten har ændret Europa-Parlamentets rolle i proceduren for den fælles beslutningstagning ved at sætte Parlamentet på samme niveau som Rådet. Selvom der ikke sker en ændring af artikel 202 - som før hed artikel 145, og som omhandler de retsakter, der vedtages af Rådet, og ikke de retsakter, der vedtages af Europa-Parlamentet og Rådet i fællesskab - er der ingen tvivl om, at komitologien er en gråzone, hvor der praktisk taget ikke findes nogen regler. Når man fastlægger nye regler, skal man tage højde for Europa-Parlamentets øgede ansvar, som kommissæren i øvrigt også anerkender. Her mener jeg særligt, at kompetencen til at give Kommissionen gennemførelsesbeføjelser samt kontrollen med gennemførelsen bør deles ligeligt mellem den lovgivende myndighed, det vil sige mellem Europa-Parlamentet og Rådet inden for rammerne af den fælles beslutningstagning.
Når kommissæren siger, at informationen er alt, hvad der bliver bedre med hensyn til Parlamentets kontrol, så tror jeg nok, at han begrænser kontrolfunktionen en smule. Europa-Parlamentet har besluttet at handle i to tempi, nemlig hurtigst muligt at påbegynde forhandlingerne med Rådet og Kommissionen på grundlag af den beslutning, som vi drøfter i dag, og - når forhandlingerne er i gang, eller når de er afsluttet, hvilket ville være endnu bedre - at afgive den endelige udtalelse om Kommissionens forslag.
En tilfredsstillende afslutning på forhandlingerne vil også afhænge af Kommissionens og navnlig Rådets vilje til åbent og fordomsfrit at drøfte Parlamentets krav samt af Parlamentets vilje til at forstå Kommissionens og Rådets bevæggrunde. Der er dog nogle fundamentale principper, som jeg synes mangler i Kommissionens forslag, og som Udvalget om Institutionelle Spørgsmål har til hensigt at gøre gældende i forhandlingerne.
Det første princip er at sikre, at lovgivningsproceduren overholdes til fulde, så man undgår, at et lovgivningsdokument bliver vedtaget uden om den regulære procedure for den fælles beslutningstagning. Det er en ting, som må ligge alle dem på sinde, der ønsker en gennemsigtig og demokratisk proces. Ud fra dette synspunkt er det en bekymrende definition, som Kommissionens forslag giver af en gennemførelsesakt, eftersom denne definition peger i den modsatte retning med hensyn til kravet om en mere præcis afgrænsning af de forskellige roller, nemlig Kommissionens udøvende rolle kontra Rådets og Europa-Parlamentets lovgivende rolle. Modsat Kommissionen mener vi således, at en gennemførelsesbestemmelse ikke kan ændre de væsentlige elementer i basislovgivningsakter, herunder bilag, ved at tilpasse eller ajourføre disse, og når vi taler om tekniske tilpasninger, så ved vi udmærket godt, at man - først og fremmest med hensyn til bilagene - meget ofte kommer til at røre ved nogle af lovgivningens væsentlige elementer. Hvis den forvirring, som man ønsker at gøre til lov i den nye beslutning, bliver ved med at bestå, så tror jeg, at det vil være uundgåeligt, at basisretsakterne bliver til nogle stadig mere generelle bestemmelser - og det er en risiko for os alle, ikke blot for Europa-Parlamentet - samt at udvalgenes rolle i meget højere grad bliver styrket med hensyn til fastlæggelsen af de væsentlige elementer i lovgivningen. Og det er det, som vi ønsker at undgå.
Det andet princip, som er vigtigt for en korrekt og demokratisk ligevægt mellem de forskellige institutioner, er, at EuropaParlamentet har mulighed for at udøve en reel kontrol med gennemførelsesbestemmelserne, og at det således inden for et begrænset tidsrum eventuelt kan gøre indsigelse mod lovstridigheden af eller indholdet i proceduren for bestemmelsen. Dette ville naturligvis betyde, at Kommissionen måske blev nødt til at ændre en bestemmelse eller trække den tilbage. Man kan dog diskutere, hvilken metode der er den mest velegnede til gennemførelsen af Europa-Parlamentets kontrol, så denne ikke griber ind i Kommissionens udøvende rolle eller sinker gennemførelsesproceduren på en sådan måde, at borgernes rettigheder krænkes. Vi er meget bevidste om, at disse to punkter er vigtige for fastlæggelsen af den nye beslutning og af proceduren for gennemførelsesretsakterne.
Afslutningsvis vil jeg sige, at hvad angår princippet for Europa-Parlamentets reelle kontrol, tror jeg, at det er et meget fast princip, og det skal det også blive ved med at være. Lad os håbe, at Kommissionen og Rådet er villige til en dialog, og at de ikke undervurderer den rolle og det ansvar, som Europa-Parlamentet har fået. Europa-Parlamentets legitimitet bygger på de europæiske folks direkte stemme. Jeg håber, at dialogen får et positivt resultat, og jeg tror, at Europa-Parlamentet er meget opsat på at gøre sine motiver gældende.

De Giovanni
Fru formand, hr. kommissær, jeg tror, at det er rimeligt at kræve, at Rådet og Europa-Parlamentet ligestilles på det lovgivningsmæssige område, navnlig efter Amsterdam-traktaten. Med udgangspunkt i denne ligestilling drejer det sig om at fastlægge elementerne i en ny ligevægt mellem de lovgivende institutioner. Dette er den vigtige politiske, historiske og juridiske kontekst, som vi skal bevæge os inden for. Som vores ordfører fru Aglietta så udmærket sagde, så skal vi først og fremmest undgå, at komitologien bliver en hindring eller går ud over ligestillingen på det lovgivningsmæssige område. Det er det politisk centrale.
Jeg tror, at Amsterdam-traktaten også har gjort noget andet, som kan gøre definitionen på dette problem lettere. Ved at forenkle procedurerne har den nemlig sikret en ny effektivitet, hvor alle institutionerne får nyt ansvar på det lovgivningsmæssige område. Dette er den sammenhæng, vi befinder os i. Der foreligger en tekst fra Kommissionen. Jeg er i høj grad enig med ordførerens bedømmelse af denne tekst, og hun gør et udmærket stykke arbejde i vores udvalg, men der er visse aspekter, som jeg gerne vil understrege. Vi tror på, at Kommissionens tekst vil kunne bane vejen for et nyt system, og vi vil i den forbindelse også gerne appellere til såvel Kommissionen som Rådets østrigske formandskab om, at vi hurtigt når frem til en interinstitutionel aftale.
Jeg vil gerne gøre opmærksom på et interessant faktum, nemlig at der er nogle fælles holdninger, som overlader ændringerne af visse bilag til den fælles beslutningstagning i stedet for til komitologien, og det er noget, som ikke ses så tit. Med hensyn til udvalgene bør vi naturligvis arbejde på at få en forenkling - vi er i den forbindelse tilfredse med nogle af de forenklingstiltag, som Kommissionens tekst indeholder - og så selvfølgelig på at få en kontrol. En forenkling er ensbetydende med gennemsigtighed, og komitologi betyder udvalgsvidenskab, men udvalgsvidenskaben har naturligvis brug for nogle regler, og disse regler skal være gennemsigtige. Ordet komitologi, som man ofte ironiserer over, må ikke få os til at glemme, at vi her taler om institutionernes rolle og om lovgivningsprocessens åbenhed over for borgerne. Det drejer sig således i virkeligheden ikke blot om et teknisk problem, men også om et vigtigt politisk spørgsmål, som vedrører borgerne, for jeg behøver ikke at understrege den forbindelse, der er mellem lovgivningen, gennemsigtigheden og borgerne.

Herman
Fru formand, det er i virkeligheden, under dække af nogle tekniske aspekter, et spørgsmål om magt. Da forfatningsgiveren, som jeg har valgt at kalde dem, som udarbejder traktaten, har valgt at indføre den fælles beslutningstagning i Maastricht-traktaten, burde man straks have foretaget en teknisk ændring af artikel 145 og 155. Dette blev ikke gjort.
Parlamentet havde ikke noget at skulle have sagt. Sagen blev behandlet mellem Kommissionen og Rådet. Da jeg spurgte til sagen, fik jeg at vide, at det var for sent, at sagen var for teknisk, og at der ikke skulle afgives nogen udtalelser om emnet. Vi indbragte sagen for Domstolen, hvor der skete noget meget overraskende. Stik imod 30 års tradition, hvor Domstolen altid har bestræbt sig på at fortolke teksterne i henhold til forfatningsgiverens eller lovgiverens hensigter, har Domstolen for første gang - ikke helt første gang men næsten - taget udgangspunkt i en ren formalistisk fortolkning. Dette er også én af konsekvenserne af udvidelsen, men lad nu det være. Der forelå altså en alvorlig fejl, eftersom det er den, der fastsætter normen og laver loven, som i alle forfatningsmæssige regimer også er den, der fastsætter retningslinjerne for lovens gennemførelse. I dette tilfælde fungerer det ikke på denne måde. I dette tilfælde er det Parlamentet og Rådet, der lovgiver, men Rådet alene, der fastsætter gennemførelsesbestemmelserne.
På et tidspunkt, hvor man med Maastricht har gjort fremskridt med hensyn til hensigterne, og hvor man har fået befolkningerne til at tro, at man fra nu af ville give Europa-Parlamentet mere magt og virkelig sætte det på lige fod med Rådet, er det overhovedet ikke det, der sker. Vi er ikke på lige fod med Rådet, idet Parlamentet med hensyn til gennemførelsen ikke kommer i betragtning, og Rådet træffer afgørelsen alene. Kommissionen for sit vedkommende affinder sig udmærket med denne situation. Der er i hele dens tekst ikke et eneste ord om dette emne, undtagen for at sige, at den er tilfreds med artikel 147, eftersom Rådet ikke ønsker at ændre denne. Den accepterer således, at man afviser en ret, der i øvrigt gøres krav på alle andre steder. Vi får at vide, at vi i princippet er ligestillede, men i virkeligheden er vi det ikke, og vi vil ikke ændre artikel 147. Det er det, det drejer sig om.
Hvorfor protesterer vi så voldsomt? Det er ikke så meget med hensyn til spørgsmålet om lige rettigheder. Hvis vi tog til takke med høringen eller endog forvaltningen, således som De foreslår, ville der ikke være nogen problemer. Men De fastholder reglerne. Og hvad siger reglerne? Hvis Kommissionens forslag ikke er i overensstemmelse med udvalgets udtalelse, kan de ikke accepteres. Hvem træffer beslutningen om ikke at acceptere dem? Hvad er det for en størrelse? Det er embedsmænd fra de nationale administrationer, der er fuldstændig uansvarlige. De skal ikke stå til ansvar for noget, hverken foran deres nationale parlamenter eller foran Europa-Parlamentet. Ikke for noget som helst. Det er det, som er forfærdeligt. Det er det, som forklarer vores forargelse.
Det lader ikke til, at De har været lydhør over for dette argument, og vi har derfor svært ved at acceptere tingene, selvom vi objektivt erkender, at der er gjort fremskridt i forhold til den aktuelle situation. De har nøjes med at holde Dem inden for de rammer, som Domstolen havde fastsat, og som var afstukket af forhandlerne ved Amsterdam-traktaten, der afviste at ændre artikel 145. De har sagt til Dem selv: »Vi vil nøjes med dette«. Det er rigtigt, at De har fået udrettet et maksimum inden for disse rammer. Men jeg er ked af at skulle sige, at hvis De håber på således at løse problemerne, så vil det ikke lykkes, for Parlamentet vil med rette kræve alle de rettigheder, som det formelt har fået, men som det, når det kommer til stykket, ikke kan udnytte.

Spaak
Fru formand, hr. kommissær, det påpeges i betænkningen fra Udvalget om Institutionelle Spørgsmål, der på så udmærket vis er blevet udarbejdet af fru Aglietta, at Amsterdam-traktaten ved at udvide Europa-Parlamentets medbestemmelsesret og ved at fjerne tredjebehandlingen uden nogen tvetydighed har afdækket jævnbyrdigheden mellem Europa-Parlamentet og Rådet, hvad angår vedtagelsen af fællesskabsakter.
Amsterdam-traktaten kunne havde taget skridtet fuldt ud ved at forstærke kontrollen af gennemførelsesreglerne for til fulde at respektere lovgivningsproceduren. Det gjorde den ikke, og den gav Kommissionen ansvaret for at fremsætte sine forslag med hensyn til komitologi. Kommissionen har svaret på denne anmodning inden for den fastsatte frist - og det skal den have tak for. Formålet er først og fremmest at gøre tingene mere enkle, mere gennemsigtige og at indføre et mere demokratisk system ved at give Parlamentet ret til indsigt vedrørende gennemførelsen af de fællesskabsakter, der vedtages i henhold til den fælles beslutningstagning.
Dog, og det må vi beklage, er fastholdelsen af forskriftsudvalg i Kommissionens forslag - hr. Herman har netop understreget dette - yderst bekymrende, idet dette fratager Europa-Parlamentets mulighed for at bestride en retsakt, i modsætning til Amsterdam-traktaten, hvori det foreskrives, at kontrollen med Kommissionens udøvende virksomhed skal deles på lige fod mellem den lovgivende myndighed, det vil sige Europa-Parlamentet og Rådet.
Der er altså en risiko for at udhule proceduren for fælles beslutningstagning, der ville være begrænset til meget generelle retsakter, og det er meget logisk, at Udvalget om Institutionelle Spørgsmål har som prioritet, at teksten til fulde respekterer den lovgivningsmæssige procedure, for således at undgå, at en retsakt af lovgivningsmæssig karakter, herunder også ajourføringen af retsakter, der er vedtaget i henhold til den fælles beslutningstagning og ændringen af tillæg, vedtages som en udøvende foranstaltning og dermed ikke længere er omfattet af den fælles beslutningstagning.
Alle indlæg, hr. kommissær, går i samme retning. De har forsøgt at forbedre tingene. Det er lykkedes i en vis udstrækning, men De er ikke nået så langt, som vi havde håbet på.

Crowley
Fru formand, jeg vil gerne takke kommissæren og ordføreren for deres engagement i dette spørgsmål.
I ethvert demokrati adskiller man magtbeføjelserne, så ingen institution har direkte magt over en anden. Der er et kontrolsystem. Parlamentet er derfor noget betænkelig ved ideologien bag komitologi.
Jeg morede mig lidt over, at kommissæren i sit indledende indlæg understregede, at det var vigtigt for ham at sikre og garantere Parlamentets beføjelser som deltager i lovgivningen og den fælles beslutningstagning. Ifølge et mundheld skal man kende en person på hans handlinger og ikke på hans udtalelser. Kommissionens handlinger er noget upålidelige.
I morgen skal vi forhandle om Miller-betænkningen om punktafgifter. Da alle ved, at Amsterdam-traktaten træder i kraft, da alle er bekendt med den modstand, der findes i Parlamentet mod visse love og beslutninger på rådsniveau, er der opstået uenighed om afgiftsfrit salg, om samt hvilke love om punktafgifter der skal gælde. Hvad besluttede Kommissionen at gøre, da dette problem opstod? Kommissionen besluttede at henvise det til Udvalget for Punktafgifter og dermed fuldstændig udelukke Parlamentet fra at deltage i beslutningsprocessen.
Derfor skal vi i Parlamentet være meget forsigtige med hensyn til Kommissionens forsonende tiltag. Vi skal være opmærksomme på, at vi som det eneste direkte valgte og demokratisk ansvarlige organ i Den Europæiske Union bør kæmpe for vores ret til at være de endelige voldgiftsmænd og beslutningstagere. Vi bør bevæge os væk fra tanken om forskriftsudvalg og forretningsudvalg, der blot er glorificerede halvofficielle organisationer, der hverken er valgte, repræsentative eller har oplysningspligt. Lad os give magten tilbage til folket, til Parlamentet, hvor den bør være, så vi kan kritisere kommissioner og beslutninger. Giv os magten nu til at ændre og forbedre lovgivningen.

Saint-Pierre
Fru formand, hr. kommissær, tillad mig først og fremmest at give fru Aglietta nogle rosende ord med på vejen for hendes arbejde om et emne, der er meget indviklet, meget teknisk og meget lidt forståeligt for borgerne. Komitologien har dog bag denne facade af teknik en række politiske konsekvenser.
Samtidig med, at alle er enige om behovet for gennemsigtighed i de europæiske institutioner, kan man konstatere, at komitologi-systemet er alt andet end gennemsigtigt. Dette kontrolsystem, hvor Rådet overvåger Kommissionen med hensyn til dens udøvende aktiviteter, er således ugennemsigtigt og komplekst og indeholder en risiko for lammelse, herunder i forskriftsudvalgene.
Det drejer sig ikke om at forsøge at få tildelt de samme rettigheder som Rådet. Det drejer sig for os om at forbeholde os en ret til at inddrage en sag under vores kompetence på et område, hvor to institutioner deler lovgivningsmagten.
Rådets fjendtlighed mod enhver fornyet behandling af spørgsmålet er efterhånden meget irriterende, men det mest beklagelige er, at Kommissionen i sit forslag fra juli synes at indtage nogle holdninger, der fjerner sig fra Europa-Parlaments holdninger, hvilket er meget alvorligt. Det foreslås således at bevare forskriftsudvalgene, og der gives ikke nogen mulighed for Parlamentet til at gøre indsigelser mod en gennemførelsestraktat.
Det haster derfor med at komme i gang med alvorlige forhandlinger med henblik på at indgå en interinstitutionel aftale på dette område. En aftale, der går meget længere end den nuværende modus vivendi , som man jo må erkende lader samtlige komitologiske procedurer urørt.
Jeg vil ikke slutte uden at sige, at komitologi-spørgsmålet er tæt forbundet med et af de store verserende spørgsmål i Den Europæiske Union, nemlig reglernes hierarki.
Jeg er overbevist om, at det bliver vanskeligt at finde en varig løsning på dette problem, når der ikke findes nogen egentlig klassificering af de europæiske retsakter. Dette emne var på dagsordenen på regeringskonferencen, men uden resultat. Dette er årsagen til ændringsforslaget fra vores gruppe. Jeg håber, det vil få Parlamentets tilslutning.

Bonde
Fru formand, der er vel omkring tusind komitéer i EU. Vi kender listen fra budgettet, men vi kender ikke alle komitéer. Min gruppe forlanger, at der ikke kan udbetales en krone i rejserefusion til komitéer, som vi ikke har eller kan få kendskab til. Vi opfordrer til, at alle midler til møder anbringes i budgettets reserver, og så kan midlerne herfra jo hentes ud, når vi har fået tilstrækkelig besked. Komitéerne burde være til for vælgerne, og derfor bør deres dagsordener, arbejdsdokumenter og referater også være tilgængelige for vælgerne. Hvis berettigede interesser kræver fortrolighed, så kan disse interesser nævnes, og så kan man begrænse adgangen til f.eks. udvalgets formand, ordførerne og en enkelt talsmand fra hver gruppe. Men princippet må være, at ethvert dokument også er tilgængeligt for de folkevalgte, når dokumentet er uden for Kommissionen, og jeg vil gerne have, at hr. Oreja bekræfter, at det også er hans princip, at når et dokument har forladt Kommissionen, så er det også til rådighed for en af de folkevalgte her i huset.
Det bør også være et princip, at sager fra en komité kan bringes ind på Ministerrådets dagsorden. Kommissionen og en komité skal ikke kunne hindre folkevalgte i at lovgive. Kernen i demokratiet er, at vi kan gå til valg og få nye love, og det kan vi jo altså ikke, når magten flyttes over i enten Kommissionen eller en komité. Så kan kun Kommissionen bringe sagen tilbage på Rådets dagsorden. Derfor er det afgørende, at Ministerrådet og Parlamentet får en generel ret til altid at kunne få en sag på dagsordenen.

Schäfer
Fru formand, kære kolleger, hvad angår komitologi, er der hverken tale om en hemmelig videnskab eller om en ny religion. Det drejer sig i det væsentlige snarere om den demokratiske legitimation og integrationens supranationale karakter. Det vil jeg belyse ved at fremdrage to punkter: For det første er Europa-Parlamentet medlovgiver og ligeberettiget budgetmyndighed. I komitologiproceduren, der blev udformet før Maastricht-traktaten, træffer repræsentanter for medlemsstaterne i deres ekspertudvalg en række afgørelser, som berører Europa-Parlamentets lovgivnings- og budgetmæssige beføjelser. Det skal ændres. For i 1987 fandtes der ikke nogen fælles beslutningstagning, og gennem Amsterdam-traktaten er den fælles beslutningsprocedure blevet en bestemmelse i fællesskabslovgivningen. Derfor fastsættes det i protokolerklæringen, at Rådet inden udgangen af 1998 skal forelægge en ændring, i forbindelse med hvilken Parlamentet ganske vist kun skal afgive en udtalelse. Det er ikke tilstrækkeligt for os. Derfor vil vi nu optage forhandlinger med Rådet for med eftertryk at gøre vores holdning gældende. Det er også formålet med den beslutning, vi skal stemme om ved debattens afslutning.
For det andet har den supranationale integrationsproces altid stået i spændingsfeltet mellem de enkelte medlemsstaters interesser og den supranationale varetagelse af Fællesskabets interesser. Lovgivnings- og budgetprocedurer har hidtil i vidt omfang klaret dette spændingsfelt. Men på gennemførelsesbestemmelsernes niveau er denne balance endu ikke nået. Naturligvis skal medlemsstaternes interesser være repræsenteret i den forbindelse, for gennemførelsen af fællesskabsakterne er for det meste landenes sag. Men når de gennemførelsesbestemmelser, der er af generel art, ikke generelt repræsenterer det supranationale niveau, kommer det til en renationalisering uden skrupler. Hele subsidiaritetsdebatten er et eksempel på denne problematik.
For at imødegå denne fare kræver Europa-Parlamentet en ret til politisk kontrol, som er parallel med Rådets. Varetagelsen af fælles interesser på supranationalt niveau er helt bestemt først og fremmest Deres anliggende, hr. kommissær, det vil sige Kommissionens sag. Men da forvaltningsudvalgsprocedurerne hyppigt stadig giver Rådet mulighed for at sejre over Kommissionens holdning ved afstemningerne, er det fornuftigt at etablere en politisk modvægt på parlamentarisk niveau. På netop dette grundlag vil og skal vi nå frem til en interinstitutionel aftale.

Lenz
Fru formand, hr. kommissær, bl.a. information hører jo under Deres ansvarsområde. Derfor vil De ikke undre Dem, når jeg siger til Dem, at jeg i de ganske vist udsøgte erklæringer ikke fandt Ariadnes tråd gennem komitologiens labyrint, men at udtrykket komitologi efter min mening fortsat for borgeren står som en ord- og talgåde. Han kan ikke gennemskue den. Når der her nævnes tal, må man sige, at den nugældende praksis med anslået flere hundrede forvaltningsog styringsudvalg, som består af repræsentanter for medlemsstaterne og bistår Kommissionen med at gennemføre retsakter, fører til en uacceptabel sammenblanding af lovgivende og udøvende funktioner og yderligere på utilstedelig vis har sat den klassiske deling af magten ud af kraft i EU-systemet. Det drejer sig ikke kun om den fælles beslutningstagning, det drejer sig derudover, f.eks. hvad angår forbindelserne med tredjelande, om programmer, som over et vist loft ligeledes kontrolleres af disse forvaltningsudvalg.
Det er ikke så meget den bekymring, der plager os, at Parlamentet går ind i den udøvende funktion, som den, at Rådet ad denne vej i langt højere grad på utilstedelig vis går ind i Kommissionens udøvende beføjelse. Jeg mener, at Kommissionen og Parlament her virkelig bør bestræbe sig på en form for kontrol, som De ganske vist netop har efterlyst, men som vi ret beset ikke finder tilstrækkeligt belyst.
Borgerne vil i de kommende måneder op til valget til Europa-Parlamentet udspørge os om klar ansvarsfordeling og demokratisering. Så skal vi stå til regnskab over for dem og ikke så meget over for Deres tjenestemænd og heller ikke over for Rådets tjenestemænd. Det er dét, der er det springende punkt. Derfor er vi meget interesseret i, at der indgås en fornuftig interinstitutionel aftale, som langt klarere omhandler disse elementer. I den henseende støtter vi linjen i fru Agliettas betænkning, hvor kompliceret den end er.

Corbett
Fru formand, i alle lovgivningssystemer er der en procedure for tildeling af gennemførelsesbeføjelser til den udøvende magt. Dette betyder ofte, at den udøvende magt får beføjelser til at vedtage en detaljeret teknisk lovgivning og andre gange gå endnu videre og ændre teksten i den grundlæggende lovgivning på særlige betingelser og inden for visse grænser. Det er ikke usædvanligt. Det er derimod usædvanligt i det europæiske system, at Kommissionen som vores udøvende magt er nødt til at arbejde sammen med udvalg bestående af nationale tjenestemænd. Det kan godt se logisk ud. Det er trods alt medlemsstaterne, der skal anvende EU-lovgivningen, når den er blevet vedtaget. Det er måske fornuftigt at involvere dem i vedtagelsen af detaljerede gennemførelsesbeføjelser.
Hvorfor protesterer Parlamentet så mod komitologisystemet? Der er tre eller fire hovedårsager. For det første fordi disse udvalg med nationale tjenestemænd - og kun dem - har ret til at spærre for Kommissionens gennemførelsesprocedurer og henvise forslag til fornyet behandling i den lovgivende forsamling eller en del af den lovgivende forsamling. Parlamentet har ingen tilsvarende ret. Vi kan ikke foretage en kritisk gennemgang af den udøvende magt og ringe med alarmklokkerne.
For det andet, hvis noget henvises til fornyet behandling på denne måde, så er det kun til én gren af den lovgivende myndighed - Rådet - ikke til begge grene - Rådet og Parlamentet - sådan som det burde være tilfældet i den lige procedure med fælles beslutningstagning, der nu findes i Den Europæiske Union.
For det tredje er hele systemet så sammensat af så mange udvalg og dagsordener og procedurer, som det er vanskeligt at få styr på, at det er uigennemsigtigt og uigennemskueligt for den brede offentlighed. For det fjerde bryder vi os ikke om procedure 3 og specielt procedure 3b, der kan føre til spærringer. Procedure 3 kan føre til et system, så det kommer til at ligne lovgivningsproceduren. Kommissionen fremsætter et forslag, der skal vedtages af et kvalificeret flertal af nationale repræsentanter, som sidder i et af disse udvalg, men Parlamentet er holdt helt uden for systemet. På denne måde udelukkes Parlamentet ofte fra meget vigtige beslutninger. Derfor kan vi ikke acceptere dette system.
Kommissionens forslag retter noget op på dette forhold, men det tilfredsstiller os ikke på alle disse fire områder. Det er ikke helt godt nok. Der bliver nu interinstitutionelle forhandlinger, og den beslutning, vi vedtager, vil tjene som et mandat for vores forhandlere. Det må de andre institutioner forstå. Parlamentet mener det alvorligt og vil være kompromisløst i disse forhandlinger. Vi har allerede set medbestemmelsesprocedurer falde på spørgsmålet om komitologi og gennemførelsesforanstaltninger. Det kan meget vel ske igen.
Der er spildt mange timer i forligsudvalg på at diskutere dette ene spørgsmål, hvorimod betydelig lovgivning let kunne have været bragt på plads langt tidligere. Det kommer til at ske igen og igen, indtil dette problem er løst. Det betyder, at alle institutioner - Rådet, Kommissionen og Parlamentet - skal arbejde på et kompromis. Men vi vil benytte denne mulighed for at løse problemet én gang for alle.

Donnelly, Alan
Fru formand, jeg vil også gerne takke Kommissionen for dens redegørelse og forslag om dette emne. Som kommissæren ved, er vi under konstant angreb her i Europa-Parlamentet. Vi beskyldes for at indføre bureaukrati og nye forordninger, der belaster borgerne i Den Europæiske Union.
Som kommissæren vil vide, var der i 1996 330 aktive komitologiudvalg i Den Europæiske Union. Som min kollega Richard Corbett og andre kolleger har sagt, skal ingen af disse udvalg stå til ansvar over for institutionerne i Den Europæiske Union. Der er alene 43 aktive komitologiudvalg inden for spørgsmålet om told og indirekte skatter.
Derfor er det nødvendigt, at Parlamentet og Kommissionen på det særlige topmøde i slutningen af oktober om Den Europæiske Unions fremtidige drift gør opmærksom på, at hvis Rådet mener det alvorligt med at indføre gennemsigtighed i EU's drift, og hvis vi skal forsøge at lette EU's borgere for byrden af forordninger og bureaukrati, skal vi ikke se negativt på Europa-Parlamentets rolle. Lad os se på udgifterne til og omfanget af komitologiudvalgene, der i stigende omfang indfører ganske små detaljer i regler og forordninger.
Vi taler ofte om de nationale parlamenters forgyldning af regler og forordninger. Vi bør også se på den forgyldning, der finder sted som følge af de nationale tjenestemænds regelmæssige møder med såkaldte eksperter, for jeg må sige, at disse eksperter i mange tilfælde repræsenterer kapitalinteresser, der ønsker at fremme egne regler og forordninger.
Hvis vi mener det alvorligt med folkets Europa, og hvis vi ønsker gennemsigtighed i vores systemer, skal vi naturligvis støtte Deres forslag. Men de bør kun være et skridt på vejen mod at gøre lovgivningsprocessen mere gennemsigtig.

Barton
Fru formand, jeg vil gerne være forstående over for Kommissionen. Jeg er oprigtigt ked af, at den er bragt i en situation, hvor den har været nødt til at fremsætte et forslag om dette emne. Vi troede faktisk, at emnet var lagt til side i forbindelse med modus vivendi , og at de skyldige i forbindelse med den næste revision af traktaten ikke formåede at fremsætte et forslag, der kunne stede denne sag til hvile i stedet for i forbindelse med modus vivendi at forsikre, at dette var den eneste tekniske måde, hvorpå man kunne slå bro over hullet, indtil sagen kunne løses.
Sagen kunne have været bragt helt ud af verden i forbindelse med den næste revision af traktaten, hvis Rådet havde accepteret det princip, at medlovgivere ikke blot kunne deltage i den primære lovgivning men også i andre områder af lovgivningen. Vores kollegas betænkning om den sag er det bedst tænkelige bud på en løsning af en meget uheldig situation. Jeg håber, at vi kan holde op med at klandre Kommissionen og i stedet rette kritikken derhen, hvor den hører hjemme. Rådet levede ikke op til sit ansvar i forbindelse med den seneste revision af traktaten, og det skal den gøre, enten med en interinstitutionel aftale eller i forbindelse med den næste revision af traktaten.

Formanden
Mange tak, hr. Barton.
Jeg meddeler Dem, at jeg har modtaget et forslag til beslutning i henhold til artikel 37, stk. 2, i forretningsordenen.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Tilsyn med forsikringsselskaber
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0286/98) af Mosiek-Urbahn for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om Rådets fælles holdning fastlagt med henblik på vedtagelse af EuropaParlamentets og Rådets direktiv om supplerende tilsyn med forsikringsselskaber i en forsikringsgruppe.

Mosiek-Urbahn
Fru formand, mine damer og herrer, indtil nu har lovgivningsproceduren vist, at direktivforslagets principielle målsætning i vidt omfang vinder alle involverede parters tilslutning. Den Europæiske Unions tilsynsmyndigheder skal for fremtiden mere effektivt kunne fremskaffe oplysninger om, hvorledes den faktiske solvens er i de forsikringsselskaber, der indgår i en forsikringsgruppe. Det drejer sig om at sikre et så højt beskyttelsesniveau som muligt til fordel for forbrugeren eller forsikringstageren. Han skal beskyttes mod sit forsikringsselskabs mulige insolvens.
Det er omstridt, hvilke sikkerhedsforanstaltninger der er påkrævede og rimelige med henblik på at nå dette mål. Rådets fælles holdning og Europa-Parlamentets Udvalg om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder indtager klart afvigende holdninger på vigtige punkter, der tager sigte på at begrænse den finansielle byrde til et rimeligt omfang.
Mere detaljeret: Europa-Parlamentet hilser det velkomment, at Rådet har overtaget de fleste af de ændringer, som tjente til at gøre det mere klart. Europa-Parlamentet hilser det endvidere udtrykkelig velkomment, at Rådet i sin fælles holdning i det mindste har nærmet sig Parlamentets krav om, at alle de solvenselementer, som er antagelige for det inviduelle tilsyn med forsikringsselskaber, også skal anerkendes i det supplerende tilsyn med forsikringsgrupperne. Parlamentets Udvalg om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder har ikke erklæret sig indforstået med den fælles holdning dér, hvor den fastsætter, at fra nu af skal forsikringsholdingselskabernes finansieringen af deltagelse i forsikringer også anerkendes ved hjælp af andre elementer, der er antagelige for forsikringsselskaber i henhold til bestemmelserne om solvens. Det er i praksis hovedsagelig senere lån og kapital, som man har nydelses- og brugsretten til, men ikke andre af finansmarkedets instrumenter som lån, konvertingslån og anden fremmed kapital.
Denne indskrænkning af finansieringsmulighederne forekommer ikke rimelig, i hvert fald ikke for holdingselskaber. Disses aktionærer er ikke forsikringsselskaber. Målgruppen for den øgede beskyttelse i dette direktiv er forsikringstagerne og ikke aktionærerne, som jo heller ikke er underkastet noget individuelt tilsyn. Ændringsforslag 5, som blev vedtaget i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder, tager sigte på at føre denne overdimensionerede beskyttelse tilbage til et rimeligt niveau.
Stridens hovedpunkt er og bliver omfanget af det anvendelsesområde, der skal gælde for det tilsyn med forsikringsgrupperne, der er fastsat i dette direktiv. Den fælles holdning omfatter nu enhver deltagelse fra et forsikringsselskabs side i andre forsikringsselskaber eller genforsikringsselskaber, mens Parlamentet i førstebehandlingen fastsatte, at anvendelsen først skulle gælde fra en tærskel på 20 % og i forbindelse med dominerende indflydelse. Dette udgør en skærpelse i forhold til førstebehandlingen og i forhold til kommissionsforslaget.
Hvis direktivet blev vedtaget i den foreliggende udgave, ville det få klart negative virkninger på kapitalstrukturen i Europa og på det europæiske forsikringserhverv. De eksisterende forsikringsgrupper ville med henblik på at finansiere det øgede behov for egenkapital blive nødt til at låne betydelige beløb på kapitalmarkedet. Egenkapital er dyr, og forsikringsselskaberne ville prøve på eller blive nødt til at kompensere for de omkostninger, der opstår, enten i form af præmieforhøjelser eller ved hjælp af rationaliseringsforanstaltninger. Præmieforhøjelserne ville skulle betales af forsikringstagerne, og rationaliseringsforanstaltningerne ville bringe arbejdspladser i fare.
Direktivet ville give de forsikringsselskaber yderligere problemer i forbindelse med fremskaffelsen af kapital, som i kraft af deres driftsform ikke har adgang til kapitalmarkederne, f.eks. gensidige forsikringsselskaber. Disse problemer kan let få stor konkurrencemæssig betydning. Der ville være risiko for, at tæppet i det lange løb ville blive trukket bort under nogle forsikringsområder, der er tradition for i enkelte medlemsstater.
Et kompromis med hensyn til anvendelsesområdet kunne være at differentiere tærskelværdierne efter de forskellige reguleringsområder. Dermed ville tilsynets krav om gennemskuelighed og kontrol med transaktioner gennemgående være sikret. Samtidig ville der tillige blive taget hensyn til Parlamentets krav fra førstebehandlingen, som går ud på, at de ekstra krav om solvens, som er en følge af tilhørsforholdet til en forsikringsgruppe, i overensstemmelse med praksis begrænses til de tilfælde, hvor der reelt er mulighed for risikoforøgende påvirkninger selskaber imellem, nemlig hver gang der gøres brug af en dominerende indflydelse. Derfor er ændringsforslag 3 og 4 blevet stillet.
Imod en fastholdelse af, at mindretalsindskud tages med, taler navnlig, at der ikke opstår nogen mulighed for ufordelagtige forretninger internt i forsikringsgruppen, fordi der er disse mindretalsindskud uden dominerende indflydelse. De udløser ikke risikofyldte tilstande. Men der kan udmærket opstå risici, dersom et tilsyn ikke lever op til de eksisterende bestemmelser.
I den forbindelse lige en bemærkning mere: Direktivet eller den fælles holdning harmoniserer i modsætning til de europæiske bestemmelser om de enkelte forsikringsselskabers solvens kun tilsynsretlige kriterier for at gribe ind, men ikke selve de tilsynsretlige foranstaltninger, for slet ikke at tale om, at de tilladte forskellige metoder til at beregne den korrigerede solvenssituation alligevel udnævnes til at være lige gode. Det kan få den konsekvens, at tilsynsmyndigheden i forbindelse med konstateringen af et underskud i den af direktivet foreskrevne beregning af den korrigerede solvenssituation kræver en større egenkapital i én medlemsstat, mens tilsynsmyndigheden i en anden medlemsstat højst kræver en rapport. Det vil nødvendigvis medføre konkurrenceforvridninger, hvilket netop var det, der skulle undgås med direktivet.
Til slut skal det lige med, at kompetencen til at bedømme, om der er tale om en dominerende indflydelse, skal påhvile de kompetente myndigheder.

Oddy
Fru formand, jeg taler på vegne af Socialdemokraterne.
For det første vil jeg gerne takke ordføreren for hendes store indsats i denne sag. Dernæst vil jeg gerne have ført til protokols, at vores skyggeordfører, hr. Rothley, undskylder, at han ikke kan være her i dag, da han desværre er optaget af andre vigtige gøremål. Han har som sædvanlig været samvittighedsfuld og flittig med sit arbejde.
Tilsyn med forsikringer er et vigtigt emne. Forsikringsselskabernes bæredygtighed og solvens har stor betydning for forbrugernes tillid i en lang række sager.
Min gruppe hilser denne betænkning velkommen. I det første forslag fra Kommissionen var der betydelige problemer. Vi mener, at den fælles holdning udgør en betydelig forbedring af det oprindelige forslag. Skønt der ikke er fuldstændig enighed i min gruppe, mener vi overordnet set, at den fælles holdning bør vedtages uden protester set i lyset af forbedringerne i forhold til det oprindelige forslag. Socialdemokraternes flertalsafgørelse går derfor ud på, at den fælles holdning skal vedtages uændret.
Derfor kan vi desværre ikke acceptere de ændringsforslag, der er fremsat i forbindelse med andenbehandlingen. Vi ønsker imidlertid stadig at takke ordføreren for hendes store arbejdsindsats, og vi anerkender emnets betydning og stoler på, at Kommissionen vil fremskynde en vellykket behandling af betænkningen.

Ullmann
Fru formand, ordføreren har fuldstændig ret, når hun gør opmærksom på den forskel, der er mellem forsikringsselskaber og banker eller kreditinstitutter, hvad angår de risici, de må påtage sig. På den anden side ved alle, hvad der foregår på finansmarkederne lige nu, og derfor behøver man ikke for øjeblikket at begrunde, hvor vigtig et sådant direktiv og et engagement i denne sag er, et engagement, som jeg naturligvis takker ordføreren for.
Men jeg vil bruge resten af min taletid, fru Mosiek-Urbahn, til at begrunde, hvorfor jeg desværre ikke er enig i Deres ændringsforslag. Grunden er ganske enkelt den erfaring, jeg har gjort i det tidligere DDR med dårlig økonomisk holdingstyring. Derfor er jeg her snarere for mere end for mindre kontrol. Den dårlige økonomiske styring af holding er jo på ingen måde tilendebragt allerede, og det gælder desværre ikke kun i det tidligere DDR. Desværre viser netop det, De skrev i Deres ændringsforslag 5 og nu gentog her, at der her er et meget betydeligt behov for kontrol.
Men endnu en gang mange tak for det arbejde, De har udført. Det er en skam, at jeg ikke kan være enig med Dem i Deres forslag og derfor på min gruppes vegne foreslår samme afgørelse som fru Oddy.

Buffetaut
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, mine læremestre på jurastudiet, der fandt inspiration hos Thomas af Aquino, sagde, at man for at kunne vurdere en tekst altid skulle finde dens formål og derefter undersøge de midler, der blev anvendt for at nå dette mål. Hvad er således formålet med denne tekst? At give forsikringstagerne en bedre beskyttelse og fjerne konkurrenceforvridende foranstaltninger. Hvilke midler bliver anvendt? At forebygge den dobbelte anvendelse af egenkapital, at indføre obligatorisk erklæring til kontrolmyndighederne om vigtige operationer inden for samme koncern og endelig at organisere disse kontrolmyndigheders adgang til de nødvendige informationer.
Disse formål taget i betragtning synes jeg, at den fælles holdning, således som vi får den fremlagt, er fornuftig. Som ordføreren understreger det, indeholder den en række ændringer fra Parlamentet, og den udgør således en meget afbalanceret tekst. Dette er således grunden til, fru Mosiek-Urbahn, at vi ikke kan stemme for Deres ændringsforslag. Jeg mener, at bl.a. ændringsforslag 4 indskrænker kontrolmulighederne for meget. Vi kunne i teorien godt acceptere ændringsforslag 1, fordi man godt kunne tænke sig, at det ikke blev overladt til den kompetente myndighed at vurdere, om der forelå en bestemmende indflydelse, men at dette skulle defineres mere objektivt. Vi mener dog ikke at kunne stemme for dette forslag i sin nuværende form, fordi det er for restriktivt og begrænser kontrollen til moderselskabet.
Summa summarum vil vi stemme for den fælles holdning i sin nuværende form.

Caudron
Fru formand, fru kommissær, kære kolleger, jeg vil for mit vedkommende også starte med at lykønske fru Mosiek-Urbahn for hendes udmærkede arbejde.
Hun har gjort et stort stykke arbejde for at opnå bred enighed, og den fælles holdning fra Rådet, der blev vedtaget med et stort flertal af medlemsstater - 14 ud af 15 - indeholder således helt eller delvis, i bogstav eller ånd 18 af de 24 ændringer, som vores Parlament vedtog ved førstebehandlingen. Vi mener således, at de franske socialdemokrater støtter et godt kompromis.
Vores ordfører foreslår i aften nogle ændringsforslag i forbindelse med andenbehandlingen, og jeg må sige, at vi ikke finder det hensigtsmæssigt at følge ham på dette punkt. Hvis disse ændringsforslag blev vedtaget, ville det nemlig skabe uligevægt i den fælles holdning til skade for forsikringstagernes beskyttelse og de gensidige forsikringsselskaber, som er en sektor, vi tillægger stor betydning.
Jeg tilføjer, at i Frankrig i dag er medlemmerne allerede traumatiseret af en sag, Europa-Kommission indbragte for Domstolen mod Frankrig. Som følge heraf vil de franske socialdemokrater, ligesom størstedelen af gruppen af socialdemokrater, acceptere den fælles holdning uden ændringer. Dette er jeg blevet bedt om at sige i aften.

Monti
Fru formand, som fru Mosiek-Urbahn understregede i sin vigtige betænkning, er direktivet om forsikringsgrupper meget væsentligt for fuldendelsen af det indre marked for forsikringer. Forsikringsselskaber skal som bekendt have en vis egenkapital for at garantere deres solvens. Det er denne solvensmargen, som er en sikkerhedsgaranti for forsikringstagerne. Direktivet tager sigte på at forhindre, at grupper af forsikringsselskaber omgår disse forpligtelser, da det inden for sådanne grupper ellers ville være muligt at anvende den samme kapital flere gange ved beregningen af solvensen.
I sin fælles holdning til direktivet stadfæster Rådet nøgleelementerne fra Kommissionens forslag og godkender - med eller uden tilpasninger - 19 af de 24 ændringsforslag, som Europa-Parlamentet bad om under førstebehandlingen. Der er tale om en harmonisk og fornuftig tekst, som er blevet godkendt i Rådet af alle medlemsstaterne undtagen en. Jeg er bange for, at eventuelle ændringer af den fælles holdning ville svække teksten, reducere forbrugerbeskyttelsen betydeligt og måske gå ud over det kompromis, man var nået frem til i Rådet om en så kompliceret tekst. Jeg vil derfor kraftigt anbefale Parlamentet at godkende den aktuelle version af den fælles holdning.
Jeg kommer nu til ændringsforslagene. Ved nærmere eftersyn forfølger alle de fremsatte ændringsforslag, med undtagelse af ændringsforslag 5, det samme mål, nemlig at indskrænke direktivets anvendelsesområde eller at gøre dets anvendelse mere vilkårlig. Ifølge den fælles holdning skal direktivet gælde for de tilfælde, hvor andelen er på mindst 20 %. Ændringsforslag 4 begrænser udtrykkeligt anvendelsesområdet til moderselskaber og datterselskaber (med en andel på mindst 50 %). Et hvilket som helst forsikringselskab, der har en andel på mellem 20 % og 50 %, vil således kunne spæde den egenkapital op, som det har brug for, og som alle anser for at være nødvendig for et individuelt selskab, der ikke er med i en gruppe.
Ændringsforslag 1 og 2 virker på samme måde, da de ville gøre det valgfrit og ikke obligatorisk for medlemsstaterne at medregne de forsikringsselskaber, der udøver en reel bestemmende indflydelse på andre forsikringsselskaber. Valgfriheden kan godt accepteres i forbindelse med en regnskabsbestemmelse, såsom det syvende direktiv om selskabsret, men den er ikke på sin plads i en forsigtighedsbestemmelse som denne, der har til hensigt at sikre, at solvenskravene bliver overholdt på gruppeplan. Ændringsforslag 1 og 2 ville gøre det nemmere at omgå direktivet, og de ville gøre dets anvendelse mere vilkårlig.
Ændringsforslag 3 tager sigte på at ændre den automatiske gyldighed fra og med de 20 % til en simpel formodning. Forsikringsselskaberne og tilsynsmyndighederne ville således få mulighed for at udelukke andele på over 20 % fra direktivets anvendelsesområde. Jeg skal derfor meddele Parlamentet, at Kommissionen ikke kan godkende ændringsforslag 1-4. Med hensyn til ændringsforslag 5 mener Kommissionen, at det er overflødigt, da det mål, man forfølger med dette ændringsforslag, allerede er nået i den fælles holdning. I den fælles holdning gøres der allerede opmærksom på i henvisningerne, at enhver henvisning til de første direktiver om forsikringer skal forstås som en henvisning til den ændrede version af de tredje direktiver og til ethvert efterfølgende direktiv.
Under debatten om ændringsforslagene kommer man måske nemt til at glemme årsagerne til, at dette direktiv er uundværligt, og at ændringsforslagene ikke kan godkendes. Alt i alt udfylder direktivet et tomrum i tilsynsbestemmelserne for forsikringsselskaber. Bankgrupper og grupper af investeringsselskaber er nemlig allerede dækket af fællesskabslovgivningen. Direktivet beskytter forbrugerne, og her må jeg med beklagelse sige, at jeg ikke er enig med fru Mosiek-Urbahn, eftersom direktivet ikke indeholder nogen yderligere formuekrav. Det tager blot sigte på at afskaffe en dobbeltberegning, og det medfører således ikke nogen yderligere udgifter for forbrugerne, da det ikke indebærer nogen yderligere formuekrav - det giver derimod forbrugerne nogle fordele, eftersom de får en større sikkerhed. Direktivet sidestiller de selskaber, der er med i en forsikringsgruppe, med de individuelle forsikringsselskaber uden at pålægge grupperne nogen yderligere udgifter, og det skaber lige vilkår i forhold til de gensidige forsikringsselskaber, som pr. definition ikke kan have gensidige kapitalinteresser.
Endelig vil jeg gerne nævne et punkt, som ofte ikke bliver fremhævet tilstrækkeligt: Hvis man vedtog en svækket version af direktivet, ville det gå alvorligt ud over det fællesskabsarbejde omkring finanssammenslutningerne, som er i tråd med henstillingerne fra G7's joint forum . Disse finanssammenslutningers vækst på internationalt plan er som bekendt en af de vigtigste udfordringer, vi skal tage op, hvis vi ønsker at sikre finansiel stabilitet i den globale økonomi. I øvrigt behøver jeg ikke at minde Dem om vigtigheden af den finansielle stabilitet og de finansielle aktører i dag, fru formand, når man tager den seneste internationale udvikling i betragtning. At svække indholdet i dette direktiv ville uden tvivl være et forkert signal, navnlig på nuværende tidspunkt.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Monti.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Islam og Averroes-Dagen
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0167/98) af Mohamed Alí for Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier om islam og Den Europæiske Averroes-Dag.

Mohamed Alí
Fru formand, mine damer og herrer, der er ingen tvivl om, at Den Europæiske Averroes-Dag er en passende lejlighed til at gøre sig overvejelser om den aktuelle betydning af denne store filosof og Aristoteles-kommentators liv og arbejde.
Averroes sagde, at det at søge efter sandheden er en forpligtelse i ethvert menneskes udvikling. Dette forekommer os endnu mere nødvendigt, når Averroes i betænkningens ånd er et påskud og en lejlighed til at behandle spørgsmålet om islam af i dag og dens placering i Europa, en opgave, der bliver vanskelig og kompliceret, især fordi man - beklageligvis alt for ofte - plejer at sidestille islam med islamismen og dens fundamentalistiske og voldelige tilbøjeligheder.
Og for at forklare den sidestilling, er der ikke noget bedre eksempel end selve den politiske konjunktur, der er forårsaget af talibanernes afskyelige gerninger eller de frygtelige nyheder, vi modtager fra Algeriet, der uafbrudt tappes for blod. En politisk virkelighed, der samtidig overskygger de andre barbariske handlinger, som nu finder sted i Kosovo og tidligere i Bosnien.
Det er på den måde, vi økonomiserer med overvejelserne, med søgningen efter sandheden, der i stort omfang også er betinget af de permanente spændinger, der skaber den sociale krise i Europa, hvad enten det er på grund af det uløselige menneskelige drama skabt af arbejdsløshed eller på grund af udstødelse og vold i byområder. Bl.a. derfor er en diskussion om den muslimske tilstedeværelse i Europa faktisk vanskelig, ligesom man rask i vendingen mageligt forbinder islam med indvandring.
Det er ikke tidspunktet for, og der er heller ikke tid til, at kommentere det interessante indhold og konklusionerne i den rapport, der er udarbejdet af Runnymede-kommissionen, som i Storbritannien havde fået til opgave at studere islamofobifænomenet skabt af holdninger, der demoniserer muslimerne, hvilket vanskeliggør en klar og realistisk analyse. Velovervejede tendenser, som hos Huntington, der er besat af at have en modstander at slås med til erstatning for den nu udryddede kommunistiske fjende, insisterer på at få os til at se, at civilisationernes sammenstød er uundgåeligt.
Men den rigtige hensigt med at lave en mindehøjtidelighed for Averroes er netop at fremhæve betydningen af hans idealer for tolerance, fremskridt og menneskelig udvikling. Den kan også få os til at gå i dybden med overvejelser om de sociale, politiske og økonomiske forhold, der bidrager til uvidenhed, fordomme og obskurantisme, og gør dem til udstødelsens og det sociale sammenbruds forbundsfæller. Kun kultur og uddannelse kan hjælpe os med at blive bevidste om disse risici og med at forsøge at finde løsninger.
Af og til møder vi personer af forskellig oprindelse og kultur, hvis verden er struktureret på en anden måde end vores, med andre værdier, med andre tegn, der får dem til at komme frem og tyde den verden, der omgiver dem. Vi skal på den ene side vise åbenhed og på den anden side beskedenhed, for vi står over for personer, som, selvom de stammer fra andre kulturer, er en del af en anderledes kultur, som vi har mulighed for at få kendskab til og vurdere med et minimum af anstrengelse ved at lytte og føre dialog med respekt og ærlighed.
Ingen kan være fremmed for en anden person, når denne stræber efter anerkendelse af sin menneskelige værdighed. Som Javier de Lucas fastholder, er det nødvendigt at relativisere selve livsførelsen for at legitimere kravene fra andre levemåder, ikke at anse selve identiteten for at være universel, ikke at marginalisere det, der afviger fra den. Det drejer sig simpelthen om at sørge for en stadig større tolerance, om at ræsonnere oprigtigt, strengt og konsekvent, om at betragte islam som en kultur, civilisation og religion, ikke blot som endnu en bestanddel af vores multikulturelle samfund, men også som et samlet element med værdier, der giver form og krop til et demokratisk og tolerant Europa.
Den schweiziske teolog Hans Kung sagde, at enhver religion har tre væsentlige funktioner, som er: at give mening, at fastlægge normer og at skabe samfund. Derfor forlanger denne teolog, at islam får mulighed for at blive inkorporeret i moderniteten og samtidig bevare den tredobbelte funktion på lige fod med kristendommen eller en anden trosretning.
Det bliver sandsynligvis ikke mig, der skal be- eller afkræfte den forudsigelse, Malraux fremkom med, da han udtalte sig om, at det kommende århundrede enten ville være religiøst eller ikke ville eksistere. Og især fordi jeg som muslim må huske på, at det 15. århundrede knapt er startet med udgangspunkt i hedschra. Jeg gør blot opmærksom på, og betænkningens beslutning efterlader et stort hul på det punkt - det er tydeligt, at flertal forpligter - at vores staters myndigheder og mænd og kvinder med god vilje udmærket kender følgerne af det tydelige faktum, at islam er den anden religion i vores samfund.
Hvis Chevènement - som vi i forbifarten ønsker hurtigt bliver helt rask - påstår, at cous-cous er en fransk ret, kan vi på den anden side observere, at muslimerne i Bruxelles for at bryde fasten under Ramadanen nogle gange laver tomater med rejefyld og pommes frites.
Er dette et symptom på afkulturisering, et symptom på omvendelse og skabelse af nye identiteter? Efter min beskedne mening er der ingen tvivl om, at det drejer sig om hidtil ukendte muslimske foreteelser, og tiderne og omstændighederne vil føre til flere. Det er mere end sandsynligt, at vi står over for et integrationsprojekt, som logisk nok ikke ønsker overdrevent at tilsidesætte selve idiosynkrasien.
Derfor er det muligt at forestille sig, at vi står foran de første træk af en europæisk islam, og måske tager visse eksperter ikke helt fejl, som Olivier Carré når han siger, at det kan bekræftes, at muslimer og ikke-muslimer i Europa omvendes til samme adfærd.
Derfor, mine damer og herrer, ville jeg ønske, at Mohamed, Fátima eller en hvilken som helst anden muslim, som hver dag serverer os kaffe helt optaget af sine gøremål såvel i Bruxelles som her i Strasbourg, igen i vores øjne og for alle i Europa bliver mænd og kvinder, som man kan tale med, en anden part, som respekteres og accepteres, fordi vi har lært denne anden, der står over for os, at kende. Kort sagt, at vi i dem ser vores kammerater i hverdagen, som vi ansvarsbevidst og hånd i hånd kan gå fremtiden i møde med.
De europæiske muslimer eller os, der lever i Europa, er indstillet på at bidrage med det bedste, vi har, til integrationen af det Europa, om hvilket Jacques Delors sagde, at alle må bidrage til at give det sjæl. Jeg er overbevist om, fru formand, at den muslimske tilstedeværelse i det europæiske samfund er en stor berigelse på mange områder, men især fordi den bidrager til overvejelserne om den plads, åndeligheden skal indtage i sekulariserede samfund i en verden, der er mere og mere centreret om forbrug, der er mere hæmningsløs og destruktiv.
Der ser De, fru formand, at jeg uden at have til hensigt at være indbildsk også bærer på en drøm.

Hautala
Fru formand, jeg vil gerne takke Muhamed Alí for en gennemgribende betænkning, hvori det er særlig interessant at læse begrundelserne. Jeg tror, at De bør optræde som en vigtig indleder på det symposium, som De og sandsynligvis også Parlamentet ønsker at arrangere til ære for Averroes-Dagen. Vi skal virkelig takke for, at De har udarbejdet en meget usædvanlig betænkning.
Udvalget om Kvinders Rettigheder har taget stilling i denne sag, fordi indvandrerkvinderne ofte er muslimer. Vi har fremhævet, at de ofte har ualmindelig mange problemer med at deltage fuldvægtigt i vores samfundsliv. Vi efterlyser, at Kommissionen og Rådet forbedrer situationen for islamiske indvandrerkvinder.
Jeg er tilfreds med, at ordføreren har medtaget de betragtninger, som var foreslået af Udvalget om Kvinders Rettigheder. Betænkningen understreger, at der skal tages højde for ligestillingen mellem kvinder og mænd f.eks. ved Den Europæiske Unions forhold til islamiske stater. Den efterlyser ophør af diskriminering af kvinder og fordømmer deres undertrykkelse i familier, f.eks. det faktum, at deres kønsorganer stadig lemlæstes, selvom dette i de fleste lande er en kriminel handling.

Tongue
Fru formand, jeg vil gerne takke hr. Mohamed Alí for hans arbejdsindsats og tålmodighed i forbindelse med denne betænkning. Jeg taler ikke kun på vegne af Socialdemokraterne men også på vegne af de muslimer i East London, som jeg repræsenterer, og som beriger min valgkreds.
Denne betænkning kommer på det rigtige tidspunkt set i lyset af de seneste ulykkelige begivenheder, der risikerer yderligere at optrappe konflikten mellem den islamiske og den vestlige kultur. Da vores samfund er multikulturelle, må vi forsøge at fremme fredelig sameksistens.
Her kan vi lære noget af den store filosof Averroes. For det første, hvis De ikke allerede har set filmen Le Destin , vil jeg på det varmeste anbefale den. Det er en genial fremstilling af Averroes' liv og arbejde. Det kunne virkelig fremme forståelsen, hvis man blot ville vise denne film i alle skoler og alle samfund i hele Fællesskabet.
Det er utroligt, at jeg ikke har hørt navnet Averroes, før jeg kom til Europa-Parlamentet. Vores børn bør præsenteres for Averroes som et godt eksempel. Han var en modig og radikal filosof med et stort kendskab til videnskab. Han var endvidere oprigtig i sin tale, vedholdende i sin argumentation og fortaler for fredelig sameksistens mellem forskellige religiøse overbevisninger.
Ikke overraskende blev han forfulgt. Hans arbejde blev ofte forbudt. Og intet har ændret sig siden. Man brænder stadig Salman Rushdies bøger. Vi skal bruge Averroes' arv for at fremme pluralisme, ytringsfrihed og overholdelse af menneskerettigheder. Dette er det primære fundament, som demokratiet bygger på.
Vi bør insistere på en adskillelse af kirke og stat, hvilket ikke er gennemført fuldt ud i alle medlemsstater. I Det Forenede Kongerige vil vi udarbejde love, der forbyder diskrimination af religiøse årsager, og minimere brugen af censur og lægge vægt på ytringsfrihed. Jeg er specielt glad for betænkningens punkt 10, hvor der opfordres til at gøre brug af princippet om adskillelse af stat og kirke. Vi må imidlertid arbejde for mere end blot tolerance over for andre kulturer. Vi må acceptere og glæde os over mangfoldigheden i vores samfund. Vi må fordømme de ekstreme islamiske bevægelsers krænkelse af kvinders rettigheder og oplyse kvinderne om deres rettigheder, herunder også vores politikker i EU. Vi må gøre det lettere for folk at lære arabisk som et levende sprog og fremme undervisning i islamisk kultur, historie og politik. Oxford Centre for Islamic Studies er et godt eksempel på en institution, hvor der undervises i disse fag.
Jeg vil opfordre Kommissionen og medlemsstaterne til at undersøge henstillingerne og foreslå en indsats på baggrund af denne betænkning. Jeg vil endnu en gang takke ordføreren. Vi ser frem til at fejre Den Europæiske Averroes-Dag i mange år fremover.

Monfils
Fru formand, denne initiativbetænkning, der oprindeligt skulle have drejet sig om en undersøgelse af kulturelle forbindelser mellem islam og Europa i forbindelse med 800-årsdagen for Averroes' død, har mødt meget modgang og fik en vanskelig fødsel næsten to år efter dens undfangelse.
Problemet er, at der i betænkningen, som den foreligger i dag, behandles mange mål. Adskillige punkter fordømmer enhver form for diskrimination - og hermed gentages indholdet af de beslutninger, som Europa-Parlamentet vedtager hver måned om torsdagen vedrørende menneskerettighedsproblemet. I andre afsnit behandles religionsproblemet, som ikke henhører under Den Europæiske Unions kompetence. Dette var iøvrigt grunden til, at vores kollega Oostlanders betænkning, hvori lignende problemstillinger blev behandlet, for nylig blev forkastet.
Desuden respekteres subsidiaritetsprincippet ikke i flere forslag, navnlig i forslag, hvori man understreger behovet for at tillade de islamiske samfund at udtrykke sig på lige fod med andre trosretninger.
Vi ved, at dette er yderst følsomme spørgsmål, og at de løses i de forskellige lande ved hjælp af specifikke løsninger, der navnlig afhænger af de islamiske samfunds repræsentativitetsniveau og af den plads, hver medlemsstat har anvist til de diverse trosretninger ifølge deres forfatningsmæssige lovgivning.
Endelig behandler betænkningen, der, som jeg allerede har nævnt, ikke længere lever op til sin oprindelige målsætning, der var at behandle kulturelle spørgsmål, heller ikke vigtige politiske problemer som integrering af indvandrere, stemmeret, sociale problemer, statsborgerskab, altsammen elementer, der i øjeblikket er genstand for dybe overvejelser i de forskellige stater.
Europa har et ansvar i middelhavsområdet. Vi må påtage os dette ansvar i respekt for andre og for vores næste. Europa skal også træffe passende foranstaltninger til integrering af indvandrere fra tredjelande. Vi mener ikke, at denne betænkning fastsætter præcise aktionsposter med hensyn til immigrationspolitik, og at den stiller sig tilfreds med en overfladisk undersøgelse af mange forskellige retninger.
Af alle disse indholdsmæssige og kompetencemæssige grunde vil Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe undlade at stemme.

Guinebertière
Fru formand, denne initiativbetænkning er fordrejet i forhold til dens kulturelle målsætninger, som min kollega hr. Monfils i øvrigt netop har sagt.
Således kan vi uden problemer gå ind for en Averroes-Dag, men at behandle religiøse problemer hører ikke under Parlamentets kompetence.
Jeg beklager så meget desto mere at måtte komme med de udtalelser, eftersom ordførerens begrundelse indeholder en interessant analyse af den indflydelse, som Averroes har kunnet have med sit værk. Jeg citerer »en lektion i, hvordan intolerancen opstår«. Desværre forvandlede den intelligente lektion sig hurtig til en lektion i islam, der således dikterede os, hvad vi skulle gøre for at være tolerante.
Jeg har overhovedet ikke i sinde at fordømme betænkningen, men vil blot sige til forfatteren, at selvom jeg er overbevist tilhænger af integreringen af en stor befolkningsgruppe i det europæiske samfund, har jeg desværre hverken til hensigt aktivt at fremme oprettelsen af et euro-islamisk universitet på europæisk jord eller fremme en professionel uddannelse af imamer eller fuldføre andre aktioner, der tjener religiøse ritualer.
Jeg beklager dybt den overdrevne vending, betænkningen har taget, men er i øvrigt enig i, at interkulturel dialog er berigende og bør udvikles, og at vi bør stå for denne udvikling.
Endelig mener jeg ikke, på trods af visse henstillinger, som jeg er enig i, at dette forslag kan ændre kvindernes skæbne, lige så lidt som gennemførelsen af verdsligheden i skolen, selvom jeg går ind for denne.
Jeg tror, at vores gruppe vil undlade at stemme om teksten.

Ullmann
Fru formand, kære kolleger, navnet Averroes står for islams andel i traditionerne for oplysning og emancipation i Europa. Når Thomas af Aquino ville citere den autoritet, der var den vigtigste for ham i kommenteringen af Aristoteles, behøvede han kun to ord: commentator dixit . Hans samtidige vidste, at han dermed mente Averroes. Jeg lærte i skolen, at den europæiske kultur bygger på antikken, kristendommen og germanskheden.
Den vigtige betænkning, vi nu får forelagt, og som jeg kun kan gratulere ordføreren med, gør opmærksom på, at der her er et hul i hukommelsen og et mangelfuldt billede af historien. Derfor anser jeg det - i modsætning til den, der havde ordet før mig - for ganske særlig vigtigt, at idéen om et europæisk-islamisk universitet fremmes. Det er naturligvis også en påmindelse om, at det foreslåede program kun kan vise sig effektivt, når også islams og dens tilhængeres forfatningsretlige stilling i Den Europæiske Union er blevet udformet ud over en blot tålt randeksistens i retning af en offentlig anerkendt og sikret position.

Seillier
Fru formand, betænkningen, som er fremlagt for os i dag af vores kollega Mohamed Alí, er resultatet af adskillige meningsudvekslinger og debatter, som har fundet sted siden den første præsentation, der fandt sted sidste år.
Der er blevet tilføjet klarlægninger og vigtige præcisioner. Ikke desto mindre, kære kolleger, må jeg sige - som adskillige af de foregående talere - at der fortsat findes tvetydigheder, navnligt når vi taler om demokrati. Jeg betvivler overhovedet ikke Deres intentioner om at respektere friheden, sådan som vi opfatter den i vores demokratier, men jeg ser mig alligevel nødsaget til at stille Dem dette spørgsmål: Indebærer Koranen uden forbehold - det vil sige i bogstavelig forstand, da dette netop er den rigtige måde af opfatte Koranen på, fordi den i så mange århundreder ikke har været genstand for fortolkninger og teologiske diskussioner - andet end et præsteherredømme?
Vi er nødt til at rejse dette fundamentale spørgsmål. Jeg er ikke i tvivl om Deres intentioner, men jeg konstaterer, at vi må bevise en sammenhæng. Hvis højtideligholdelsen af Averroes' minde tvinger os til at stille alle disse spørgsmål, så lad os være ærlige. Med hensyn til et universitet ville jeg langt foretrække, fremfor det foreslag De stiller, et europæisk universitet, hvor vi med søgen efter sandheden og gensidig respekt på højt niveau og åbenhjertigt kunne rejse problemerne i betænkningen mellem religion og politik og tro og fornuft i islams, jødedommens og kristendommens forskellige udformninger.
De konstaterer, at opgaven er enorm. Jeg er meget tilfreds med det arbejde, vi sammen har udført i dette udvalg, men jeg kan ikke uden forbehold tilslutte mig de forslag, som De stiller, så længe visse tvetydigheder endnu ikke er løst.

Baldi
Fru formand, hr. kommissær, ærede kolleger, der er ingen tvivl om, at denne betænkning har haft en vanskelig start. Der er gået flere måneder, siden vi drøftede den i udvalget, og der har været mange vanskeligheder.
Jeg mener, at højtideligholdelsen af 800-årsdagen for Averroes' død er en vigtig lejlighed til at præsentere nogle langsigtede kulturelle programmer, styrke dialogen og udnytte kendskabet til middelhavslandenenes samfund og kultur. Folkeslags kendskab til hinanden er grundlaget for enhver sameksistens mellem mennesker, og er der noget bedre kendskab end et kendskab til hinandens litteratur? I Europa har man oversat meget fra arabisk og fra andre islamiske sprog, og resultaterne har generelt været særdeles gode. Vi bør fortsætte med at stille de arabiske og islamiske klassikere til rådighed for den europæiske læser. Man skal dog være opmærksom på oversættelserne. Jeg står her med en italiensk oversættelse af Averroes - L'accordo della legge divina con la filosofia («Den guddommelige lovs overensstemmelse med filosofien«) - som i særlig grad kan fortolkes på forskellige måder, for hvis man isolerer de sætninger, der står heri, kan de have en anden betydning.
I betragtning af symbolikken kan denne højtideligholdelse således være den rette lejlighed til ved kollokvier og andre begivenheder at fremhæve Averroes' moderne tankegang og den udfordring, som udgøres af det tredje årtusindes umiddelbare nærhed og af bekæmpelsen af udstødelse og fremmedhad, der opstår som følge af obskurantisme, uvidenhed og fordomme, også inden for vores Fællesskab, der altid påberåber sig respekt for demokratiet, pluralismen og menneskerettighederne.
Vi skal derfor styrke dialogen med den islamiske verden, det vil sige forbindelserne med euro-middelhavslandene - også via Meda-programmet - og det skal ikke blot være med hensyn til de socioøkonomiske aspekter, men først og fremmest med hensyn til de kulturelle og uddannelsesmæssige aspekter, som er grundlaget for ethvert samfund og demokrati. Det er først, når man har kendskab til sine egne rødder, sin egen historie og sine egne traditioner, at man er i stand til at forstå værdier som fred, solidaritet og tolerance, som er fundamentale for den europæiske konstruktion. De grundlæggende rettigheder og den enkeltes værdighed skal respekteres - for kvinder i samme grad som for mænd - og vi skal møde det islamiske univers med åbent sind, uden nogen fordømmelse eller diskrimination, navnlig over for kvinderne. Endelig mener jeg, at en fornuftig dialog på hele dette område er virkeligt nødvendig, men det er lige så nødvendigt, at der ikke er nogen modstand, for vi kan kun berige vores kultur, vores uddannelse og vores erfaring, hvis det lykkes os at få det, som vi mener er vigtigt, og det, som vi altid har slået til lyd for, nemlig et klart og roligt øjeblik med information og dialog, hvor vi kommer den islamiske verden i møde.

Féret
Fru formand, 40 år efter profeten Muhameds død i 632 angreb muslimerne ved fem lejligheder Konstantinopel, hvilket betød begyndelsen på en krig mod Europa, der skulle vare mere end 1000 år, eftersom konflikten her ved begyndelsen af det 21. århundrede endnu ikke er slut.
Vores kollega Mohamed Alí ønsker under påskud af 800-årsdagen for Averroes' død - en spansk filosof fra middelalderen, som var stærkt kritiseret både dengang og i dag for at forsvare en dobbelttydig teori - at indføre en fredsæra mellem islam og de europæiske lande. Jeg respekterer islam, som må være en sag for dens tilhængere. Men kan man tale om fred, når vores ærede kollega inviterer den forhenværende direktør for centeret for arabisk filosofi på det katolske universitet i Louvain til Europa-Parlamentets Kulturudvalg, en mand, som på samme tid udgav en brochure i Beirut, hvori han bifaldt massakren på syv kristne munke i Tibéhirine?
Kan man tale om fred, når der i Rom i 1995, i hjertet af pavernes og kejsernes by, opføres den største moske i Europa, som for bedre at kunne håne vores Gud, mens man på barbarisk vis myrder hans præster på den anden side af Middelhavet? Kan man tale om fred, når Cypern, der er europæisk jord, samt Konstantinopel, en europæisk kejserby, endnu ikke er befriet?

Oostlander
Fru formand, denne rapport fra vores kollega Mohamed Alí får mig til at tænke på de mest interessante filosofikolleger, som jeg kunne følge på det protestantiske universitet, hvor jeg gik. Kolleger, der tilkendegav, i hvor høj grad der er paralleller mellem europæiske og arabiske teologier og filosofier. Hvordan kan det være? Det kommer alt sammen af, at der har været mennesker som Averroes, der har fortolket og forklaret Aristoteles og oversat ham til Europa, for ad den omvej er vi kommet dertil.
Jeg tror, at det er særlig vigtigt, at der i en rapport som denne også bliver givet et signal om respekt for bidraget fra den muslimske verden og fra den arabiske verden, men fra den muslimske verden i særdeleshed, til den europæiske kultur. Jeg tror, at det må vise respekt, for såvel i videnskab som i filosofi som i kultur og på det seneste naturligvis også i det sociale og det økonomiske liv er bidraget fra muslimerne til det europæiske samfund særlig stort.
Islam får naturligvis også skylden for alle mulige fejl, der bygges på nogle muslimers adfærd. Dette gælder naturligvis også for handlinger som kristne, socialister og liberale udfører; de må heller ikke allesammen skrives på kristendommens, socialismens og liberalismens konto. Jeg finder det helt rigtigt, at hr. Alí tager føringen for her at forsvare sagen.
Der er to alvorlige punkter i rapporten, der påberåber sig vores modstand, og de har begge to at gøre med den skelnen, der foretages mellem det religiøse samfunds og statssamfundets kompetence. Det ene er tydeligt, det er paragraf 11 f), hvor det videnskabelige center for islamisk videnskab behandles. Jeg har i årevis været en stor tilhænger af dette, og lykkligvis er noget sådant forestående i Nederlandene. Det passer også storartet inden for den nederlandske grundlov, fordi religioner ifølge denne er stillet lige. Det er en meget god ting, fordi de muslimske samfund derved kan involvere deres imamer, der socialt og kulturelt spiller en rolle i vores eget samfund. Men ud fra politikken kan vi ikke sige, hvilken type teologi der skal undervises i dér. At det skal være en moderne, liberal eller europæisk, kan vi håbe på, men vi kan absolut ikke sige noget om det i sådan et dokument. Det er en alvorlig overskridelse af skelnen mellem kompetencer.
Det andet er paragraf 10, hvori et anti-personaleelement indføres, der heller ikke stemmer overens med muslimernes situation, som den er i dag. Selv den nederlandske regering, hvor der ikke sidder nogen kristlige demokrater, har erkendt, at undervisning i nederlandsk på islamitisk grundlag ofte er en fremragende form til frigørelsen af muslimer, helt indtil gymnasieundervisningen. Der passer universitetet, der netop er nævnt, også ind. Jeg mener, at det er fuldstændig ukorrekt, og det skader muslimerne meget, hvis de på baggrund af denne rapport bliver begrænset i deres valgfrihed. Det må vi ikke gøre, og vi må ikke vække nogen mistillid ved på en nedladende måde at behandle, hvilken slags tanker der må tænkes i deres institutioner, fordi det ikke vil lykkes for os. Jeg beder derfor hr. Alí om at sørge for, at disse to punkter i overensstemmelse med vores forslag forsvinder, og hvis ikke, kan han ikke få vores stemme. Det ville være virkelig synd.

Antony
Fru formand, kære kolleger, jeg er bange for, at vi i aften behandler Averroes for dårligt. Jeg er således bange for, at det i realiteten langt fra er bekymringerne, der angiveligt animerer de mange talere. Averroes' forløb i islam er mildest talt mystisk og stemmer under alle omstændigheder ikke overens med den ortodokse islam. På en måde er Averroes for islam det omvendte af, hvad Maimonides var for jødedommen. For mit vedkommende vil jeg gerne sige til hr. Mohamed Alí, at han ikke skal bekymre sig. Jeg vil ikke her, De må ikke tage mig det ilde op, gøre mig til fortaler for udstødelse og fremmedhad, og jeg har studeret Averroes meget. Men ved hr. Mohamed Alí f. eks., at til »De Anima«, som er Averroes' hovedværk, har vi ikke den arabiske originaltekst, men en meget middelmådig latinsk oversættelse, der er lavet af Michel Scot fra Palermos hof på anmodning af Frederik II? I øvrigt gik meget af Averroes' arbejde uigenkaldeligt tabt i den græske originaltekst.
Det, jeg også gerne vil sige, er, at Averroes hører til en tidligere epoke, men det er en epoke, man skulle undersøge nærmere, ikke med ideologiske skyklapper på, men med den nødvendige objektivitet. Den store historiker Jean Dumont, der er direktør for forlaget Amiot-Dumont, har behandlet dette i sin glimrende bog L'Église au risque de l'histoire , ligesom også den store jødisk-israelske historiker Bat-Ye-Or. Det er historien om islams kolonisering af Spanien. Den er ikke idylisk, som de, der opfinder eventyr om dette emne, vil have os til at tro. Jødernes status vidner herom. Dette er ubestrideligt, nøjagtigt som massakren på de kristne. Det er historien om en kolonisering, og den spanske Reconquista er historien om en afkolonilisering. Står vi mon her over for afkoloniseringer?
Med hensyn til moskeer, som hr. Mohamed Alí beklager, vi ikke bygger flere af i Europa, vil jeg spørge ham om det modsatte ville interessere ham. Hvor er kirkerne i Saudi-Arabien? Findes der 1.500 kirker, ligesom der findes 1.500 moskeer i Frankrig? Er der 100, er der 10, eller findes der bare en enkelt kirke i Saudi-Arabien? Islams Wahhabitter forfølger de kristne og tolererer ikke på nogen måde deres religion. Og hvad med Algeriet, hvad med Saint-Augustin? Hvad er der i dag blevet af kristendommen i den islamiske verden? Det er sandt, at der i islam er intelligente mænd, der gerne vil, at man kunne afslutte shair'aen, der, som min gode kollega fru Seillier sagde, i dag repræsenterer det præstevælde, der er mindst tilpasset den moderne verden.
Derfor ja til Averroes' tanker men så skal det være alle hans tanker i alle deres aspekter! Og hvis vi vil arrangere en AverroesDag i Europa, jamen så pyt, lad os også arrangere én på universitetet Al Azhar i Kairo. Lad os arrangere en Averroes-Dag i Tunis. Lad os organisere en Averroes-Dag i Saudi-Arabien. Men jeg siger Dem: Det ville de aldrig acceptere, for Averroes er forbandet af islam, af muslimer, der ikke giver os kristne den mindste frihed i de lande, hvor de sidder på magten, undtagen når det drejer sig om en så åben mand som Saddam Hussein, der accepterer, at man bygger katedraler i Irak, som amerikanske fly desværre bombarderer.

Oreja Aguirre
Fru formand, mine damer og herrer, jeg kan ikke nægte, hr. Mohamed Alí, at jeg virkelig blev rørt over at høre Averroes' navn blive nævnt her i salen, en personlighed, hvis liv og tanker vi lærer om i skolen, og jeg ønsker oprigtigt at gratulere Dem med Deres initiativ.
De har taget et godt initiativ. Jeg vil ikke her diskutere historiske emner, men jeg vil vove at påstå - og jeg ser ingen anden mulighed - at islams tilstedeværelse i Spanien ikke bare var en kolonisation. Det var meget mere. Det var en gensidig berigelse, som vi i dag har glæde af, og netop en spanier føler sig i dag uden tvivl - ligesom jeg - beriget af islam, af den jødiske verden, af den kristne verden. Og jeg mener, at de tre kulturer er flettet sammen i det, som er den kulturelle virkelighed for enhver spanier, der føler sig som spanier.
Jeg ønsker Dem tillykke med betænkningen, hr. Mohamed Alí. Jeg lykønsker dem, fordi De har foreslået at afholde en europæisk dag tilegnet Averroes, som ikke blot skal være en hyldest til en stor tænker, en fortaler for tolerance, viden og rationalisme, men også, og jeg forstår, at det er hensigten med Deres betænkning, skal fremme en interkulturel dialog for at forhindre udstødelse, for at gøre det muligt at overvinde intolerance og xenofobi. Jeg har forstået det sådan, og det er, hvad jeg har fået ud af betænkningen.
Kommissionen er bevidst om den islamiske civilisations bidrag til den europæiske kultur og om problemerne med social og kulturel integration af befolkningsgrupper, der tilhører europæisk islam, og som vi bør optage i vores samfund samtidig med, at vi respekterer deres egen identitet. Og derfor er Kommissionen overbevist om værdien og vigtigheden af at fremme en fri og åben dialog, der især henvender sig til de nye generationer.
Jeg vil minde om, at der er blevet taget mange initiativer for at fremme denne dialog: I Euromed -programmerne foregår der et samarbejde mellem »Ungdom for Europa«-programmerne og Middelhavsprogrammerne, inden for faglige uddannelser findes Turin-fonden, som vil udvide programmerne og åbne dem for Central- og Østeuropa i anledning af Stockholmkonferencen, der blev afholdt i april i år, der har været en dialog om kulturer og civilisationer som opfølgning på Barcelonaerklæringen, om nogle dage - og jeg er ked af, at jeg ikke kan deltage - vil der være en Euro-Middelhavskonference for ministre for kultur og kommunikation i Rodas den 25. og 26. september, og på det kulturelle område har Kommissionen fremlagt et nyt rammeprogram for Parlamentet og Rådet, som i øjeblikket bliver diskuteret i vores institutioner, og som netop understreger den interkulturelle dialogs betydning for fred og social samhørighed.
Jeg vil sige til Dem, at Kommissionen må konstatere, at denne betænkning måske kommer lidt for sent til at give mulighed for inden årets udgang at afholde den højtidelighed, De foreslår. Der skal træffes visse foranstaltninger, såvel af organisatorisk som af finansiel art, og der er knap nok tid eller penge til rådighed. Men Kommissionen mener - som fru Baldi så rigtigt sagde - at henvisningen til islams store tænkeres arbejder og værdier, f.eks. Averroes, kan være et fremragende grundlag for at fremme det gensidige kendskab og en ånd af tolerance og forståelse, der bør være udgangspunktet for en virkelig dialog mellem civilisationer, der er så rige og varierede som vores. Derfor vil jeg sige til Dem, at vi vil holde os det for øje og gøre, hvad der er muligt for i nærmeste fremtid at arrangere en hyldest til personen Averroes, hans tanker og hans overvejelsers aktualitet.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Oreja.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
(Mødet afsluttet kl. 23.00)

