
Plooij-Van Gorsel
Hr. formand, til forretningsordenen. Jeg har her under mødet den 12. maj rejst spørgsmålet om proceduren i forbindelse med indhentning af tilbud. De svarede dengang, at det ikke var et spørgsmål, der kunne behandles på plenarmødet, men at jeg skulle stille spørgsmålet skriftligt. Det gjorde jeg samme dag. Det er nu godt og vel seks, nej syv uger siden, så fristen er i høj grad overskredet. Jeg rejste spørgsmålet på ny i Strasbourg, og De har stadig ikke svaret, derfor ønsker jeg i dag at få et svar.

Formanden
Tak, fru Plooij-van Gorsel. Parlamentets tjenestegrene er i færd med at udarbejde et svar på Deres spørgsmål. Som De ved, skal svarene godkendes af Præsidiet.
Svaret på Deres spørgsmål vil blive forelagt Præsidiet ved først givne lejlighed. Jeg håber, at dette kan ske den 10. juli, og at De får svaret inden næste plenarmøde i Strasbourg.

Velkomstord
Formanden
En delegation fra det flamske kristelig-demokratiske partis gruppe (CVP) i det belgiske parlament vil overvære denne forhandling fra den officielle loge. Jeg vil gerne byde dem velkommen på Parlamentets vegne og hilse deres tilstedeværelse velkommen som endnu en tilkendegivelse af det interparlamentariske samarbejde.

Det Europæiske Råds møde den 16.-17. juni -
Det nederlandske formandskab
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om:
Beretning fra Rådet og redegørelse fra Kommissionen om Det Europæiske Råds møde den 16. og 17. juni i Amsterdam og-Redegørelse fra formanden for Rådet om det nederlandske formandskabs halvårlige periode.
Kok
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, det er mig en stor glæde i dag at være i Deres midte for at gøre rede for resultaterne af Det Europæiske Råd i Amsterdam og for, hvordan vi under vor formandskabsperiode har udformet andre hovedpunkter på den dagsorden, vi for seks måneder siden forelagde for og drøftede med Dem. Det drejer sig jo om mere end Amsterdam-topmødet, hvor vigtigt og hvor afgørende for vor omdømme det end er.
Hr. formand, de udfordringer, vort Europa står over for på tærsklen til det nye århundrede, var grundlaget for vor opgave som rådsformand. Her tænker jeg på den rettidige og bæredygtige gennemførelse af Den Økonomiske og Monetære Union og på udvidelsen af Den Europæiske Union. En tilpasning af Maastricht-traktaten var også nødvendig af andre grunde. Den Europæiske Union er jo borgernes Union. Derfor var det i samme udstrækning deres forventninger og deres bekymringer, der var genstand for de drøftelser, der blev afrundet i Amsterdam.
Lad mig sammenfatte resultatet af Det Europæiske Råd i Amsterdam som følger. Vi har taget et positivt skridt i retning af et Europa, der tager hensyn til mennesker, marked, mønt og miljø. Og ligeledes et definitivt skridt hen imod det udelte Europa, hvilket der i 1989 blev skabt nye, enestående muligheder for. Ud over forberedelserne til »Amsterdam« har der været de mange andre interne og eksterne opgaver, der har krævet vor opmærksomhed, og som formandskabet gerne har taget hånd i hanke med.
Vi kunne ikke have været effektiv som rådsformand uden et fremragende sammenspil med alle partnere i den europæiske integrationsproces. Som det første, hr. formand, nævner jeg samarbejdet med Europa-Parlamentet. Deres betydelige og livlige bidrag til udarbejdelsen af Amsterdam-traktaten kan betragtes som et af dens fundamenter.
Samarbejdet med Europa-Kommissionen har været fremragende. Den konstruktive og intensive støtte, Rådets sekretariat har ydet formandskabet, fortjener også eftertrykkeligt at blive nævnt. Og en rådsformand er naturligvis i høj grad afhængig af det, hans forgængere har efterladt. Nuvel, irerne har i forlængelse af det italienske arbejde givet os solide starthuller, først og fremmest i form af traktatudkastet Dublin II. Det er dette irske fundament, vi har haft lov til at bygge videre på.
Tillad mig at kigge lidt mere i detaljer tilbage på de resultater, der er opnået under regeringskonferencen. Den tekst, vi underskriver i oktober, svarer ikke på alle punkter til det, det nederlandske formandskab har foreslået. Alligevel mener jeg, at vi, når alt kommer til alt, ikke skal være utilfredse med det samlede resultat. Det glæder mig, at nærværende traktat i mange henseender udgør et skridt hen imod et bedre Europa, et Europa, der er mere demokratisk, mere slagkraftigt og frem for alt også mere menneskeligt. Jeg vil gerne fremhæve en række punkter.
Generelt set vil jeg understrege, at kvaliteten af den europæiske forvaltning er blevet forbedret, materielt i form af nye artikler i traktaten til styrkelse af de politiske tiltag og også institutionelt. Nøgleord i denne forbindelse er demokrati og gennemskuelighed.
Jeg vil fremhæve den væsentlige styrkelse af Europa-Parlamentets rolle som lovgiver. Jeg nævner tre elementer. For det første er den ud fra en demokratisk synsvinkel set utilfredsstillende samarbejdsprocedure næsten helt udgået og bortset fra i ØMU erstattet af den fælles beslutningsprocedure. Fremover er Europa-Parlamentet og Rådet i henhold til EF-bestemmelserne reelle og ligeværdige medlovgivere. For det andet er den fælles beslutningsprocedure blevet betydeligt forenklet, i særdeleshed fordi den af Europa-Parlamentet forhadte tredjebehandling er udgået. For det tredje omfatter den fælles beslutningsprocedure også de fleste nye bestemmelser i EF-traktaten, det vil sige de bestemmelser, der er introduceret af »Amsterdam«.
Også på det område, der hidtil er omfattet af den tredje søjle, er Parlamentets rolle blevet større. Med hensyn til den fri bevægelighed for personer sættes kurs mod en approach på unionsplan. På dette område spillede EuropaParlamentet hidtil ikke nogen nævneværdig rolle. Den nye traktat indeholder kimen til forandring, idet EuropaParlamentet får hjemmel til at blive hørt og til at blive behørigt underrettet. De eksisterende budgetbeføjelser kunne bibeholdes.
Temaet »gennemskuelighed i forvaltningen« tager endelig form, også på fællesskabsplan. Allerførst gennem den allerede berørte strømlining af beslutningsprocessen. For det andet ved beslutningen om at gøre EF-traktaterne mere forståelige for lægmænd. En række forældede traktatbestemmelser vil udgå og hurtigst muligt efter regeringskonferencen vil der blive udgivet en læselig, sammenskrevet traktattekst. Gennemskuelighed handler især om at informere offentligheden og om at skabe adgang til institutionernes dokumenter. Dette princip bliver traktatfæstet og skal udarbejdes nærmere af institutionerne efter den fælles beslutningsprocedure.
Det handler her om forhold, der direkte angår borgeren som arbejdstager, som forbruger, som involveret i et bedre miljø. Det drejer sig om en styrkelse af EF på et antal vigtige politikområder. Først og fremmest inkorporeringen af aftalen om social- og arbejdsmarkedspolitikken. Dermed rettes op på en anomali fra fortiden og skabes et bæredygtigt grundlag for europæisk socioøkonomisk udvikling. Men der er mere end bare inkorporeringen. Traktaten er styrket betragteligt på en del punkter. Jeg fremhæver det nye grundlag for fælles aktioner inden for områderne ikke-forskelsbehandling og ligebehandling af mænd og kvinder. Jeg fremhæver ligeledes bestemmelsen vedrørende bekæmpelse af social udstødelse og henvisningen til de grundlæggende arbejdsmarkedsmæssige og sociale rettigheder.
I tilslutning hertil beder jeg Dem især være opmærksom på den fremtrædende plads, beskæftigelsespolitikken har fået. Den tårnhøje arbejdsløshed er det mest oprørende sociale og økonomiske problem, Europa slås med. Traktaten indeholder et nyt afsnit, der skal danne ramme omkring foranstaltninger på unionsplan til en styrkelse og supplering af medlemsstaternes politik. Medlemsstaterne og Unionen bliver nødt til i fællesskab at føre en mere slagkraftig og frem for alt samordnet politik. Der kommer henstillinger med det formål at få de enkelte medlemsstater til at præstere mere også på dette politikområde, og endvidere er der givet hjemmel for vedtagelse af tilskyndelsesforanstaltninger under overholdelse af de budgetmæssige rammebetingelser. Derom et enkelt ord senere.
Jeg har allerede fremhævet fællesskabsapproachet inden for fri bevægelighed for personer. Formandskabet havde taget sigte på en hurtigere og mere betingelsesløs approach. Alligevel gælder også her devisen count your blessings . I modsætning til Maastricht, hvor overførslen til EF-søjlen endnu ikke lod sig gennemføre, lykkedes det her. Det afstedkommer direkte fordele, jeg kan nævne anvendelsen af EF-instrumentariet, offentliggørelse af forslag, styrkelse af Domstolens, Europa-Parlamentets og Kommissionens rolle, samt genetableringen af sammenhængen mellem de fire friheder men det afstedkommer også indirekte fordele i form af chance for en videreudvikling på sigt. Endvidere bliver Schengen-reglerne nu en del af traktaten, og dermed er fundamentet lagt for en fortsættelse af dette frugtbare samarbejde inden for Unionens rammer.
Med hensyn til udenrigs- og sikkerhedspolitikken byder traktaten på en række instrumenter, der muliggør fremskridt. Området gøres ikke radikalt til et fællesskabsanliggende, men traktaten indeholder til gengæld elementer til en forbedring i tre henseender. For det første en bedre politikforberedelse, for det andet en forbedret beslutningstagning og for det tredje en mere entydig implementering.
Politikforberedelsen kommer til at vinde i dybde og kvalitet gennem oprettelse af en enhed for politikplanlægning og -analyse. Beslutningstagningen inden for rammerne af FUSP strømlines gennem muligheden for konstruktiv afståelse, og desuden ved under visse omstændigheder at muliggøre, at der træffes flertalsafgørelser. Endelig skal den højtstående repræsentant for FUSP styrke implementeringen.
Med hensyn til FUSP-budgettet ønsker jeg sluttelig at ytre min tilfredshed med den med Dem indgåede interinstitutionelle aftale. Det er jeg Dem, hr. formand, og de mest involverede medlemmer af Europa-Parlamentet, meget taknemlig for. Den interinstitutionelle aftale er et solidt grundlag for et frugtbart samarbejde mellem Rådet og Parlamentet.
På det vigtige område institutionelle reformer fremhæver jeg beslutningerne til en reform af Kommissionen. Kommissionsformandens stilling styrkes, samtidig med at indstillingen af kandidater skal godkendes af EuropaParlamentet. Kommissionens formand kan efter fælles overenskomst med medlemsstaterne sammensætte kommissærkollegiet og i løbet af mandatperioden udstikke retningslinier for kollegiet. Jeg beklager, at regeringskonferencen endnu ikke har formået at træffe en klar afgørelse med hensyn til den fremtidige stemmevægtning i Rådet, i modsætning til Kommissionens sammensætning, som der allerede er taget nogle principbeslutninger om. Med hensyn til stemmevægtningen i Rådet mangler der at blive taget et antal vigtige beslutninger, der skal tages forud for den næste udvidelse. På det institutionelle område gør jeg Dem desuden opmærksom på en udvidelse af Den Europæiske Revisionsrets beføjelser med det formål at fremme bekæmpelsen af svig og forbedre institutionernes og medlemsstaternes forvaltning af fællesskabsmidlerne. EFDomstolen får tillagt flere beføjelser. Jeg beder Dem være særlig opmærksom på muligheden for at lægge de grundlæggende rettigheder til grund ved en bedømmelse af institutionernes handlemåde.
Endelig på dette punkt et enkelt ord om emnet tættere samarbejde og fleksibilitet. Udformningen er, mener jeg, velafbalanceret. På den ene side er en slagkraftig beslutningstagning i princip sikret ved kvalificeret flertal. På den anden side indeholder proceduren tilstrækkelig mange garantier mod en for letsindig anvendelse. Med hensyn til fleksibilitet i EU-søjlen har Kommissionen fået tildelt en central vurderende rolle. Og sådan bør det være, idet Kommissionen er traktatens vogter. Det er hjørnestenen i Fællesskabets retsorden.
Alt i alt er det mit indtryk, at resultatet af »Amsterdam« er en revision af unionstraktaten, der på trods af indrømmelser til de oprindelige målsætninger i al fald har været ulejligheden værd.
De allervigtigste forberedelser til Den Økonomiske og Monetære Union er nu afrundet. Jeg hentyder til vedtagelsen af stabilitets- og vækstpagten og enighed om valutakursmekanismen EMS II i tredje fase af Den Økonomiske og Monetære Union, samt om EURO'ens juridiske ramme. Hermed er vejen banet for indførelsen af ØMU den 1. januar 1999. Der er stadig meget praktisk arbejde tilbage, og det er vigtigt, at der sker en målrettet oplysning af offentligheden. Men på grundlag af disse afgørelser og i lyset af de enorme anstrengelser, der udfoldes for at opnå bæredygtig konvergens, har jeg fremdeles fuld tillid til, at vi er på vej til en rettidig indførelse af en stabil EURO. Den fælles mønt er yderst vigtig, men naturligvis ikke et mål i sig selv. ØMU'en drejer sig om indbyrdes sammenhæng mellem mennesker, mønt og marked. På dette punkt var vi i stand til i Amsterdam at tage vigtige beslutninger ved at knytte beslutningen om stabilitets- og vækstpagten til vedtagelsen af en resolution om vækst og beskæftigelse.
Et velfungerende indre marked og en sund makroøkonomisk situation er væsentlige forudsætninger for beskæftigelsen. I den forstand er kombinationen af fælles mønt og fælles marked af afgørende betydning. Det skal dog ses inden for konteksten af en fornuftig balance mellem det monetære, det økonomiske og det sociale Europa. At finde denne balance er kernen i vor beslutningstagning i Amsterdam.
Det primære ansvar for beskæftigelsespolitikken ligger og vil altid ligge hos medlemsstaterne, men de kan lære meget mere af hinanden, og de kan forbedre samarbejdet. Således kan der også på unionsplan inden for rammerne af en sund monetær og makroøkonomisk politik effektivt sættes skub i beskæftigelsen. Ikke gennem flere midler, men gennem en bedre anvendelse af nogle eksisterende instrumenter, og, som sagt, ved at lytte til hinanden, ved at lære af hinanden og ved at samarbejde med hinanden. Det nye kapitel om beskæftigelse i Amsterdam-traktaten, førnævnte resolution om vækst og beskæftigelse og gennemførelsen af en reel socialpolitik på europæisk plan er samlet et godt komplement til ØMU'en.
Udover regeringskonferencen og ØMU'en var forberedelsen af udvidelsen af Unionen med de central- og østeuropæiske samt middelhavslandene et vigtigt punkt på dagsordenen. Denne udvidelse kræver en god forberedelse, ikke kun af de berørte lande, men også af os. Der skal slås bro mellem de lande og mennesker, der kommer til at udforme vort udelte Europa. Det har vi prøvet at gøre ved at give de strukturerede dialoger med ansøgerlandene mest mulig indhold. Således blev der konsekvent efter indgående drøftelser med Kommissionen og efter indledende drøftelser med ansøgerlandene pr. møde kun valgt ét eller to emner for virkelig at koncentrere opmærksomheden. Over en bred front af råd og temaer fra forberedelserne til det indre marked til et tema som retsstaten er der således tilvejebragt en sand udveksling af synspunkter. Det har også afstedkommet mere fri og dybtgående diskussioner. Vi mener, at en indholdsrig dialog med ansøgerlande ikke kun er vigtig for tiltrædelsens tekniske kvalitet, men også for en styrkelse af grundlaget i de berørte lande, såvel her som der. Det er vort indtryk, at vore associerede partnere har sat pris på denne fremgangsmåde. I morgen vil vi under mødet med ansøgerlandene oplyse om resultaterne af Amsterdam, samtidig med at vi vil styrke tilliden til en fremtid, hvor vi i fællesskab kommer til at give form til dette udelte Europa.
Et velfungerende indre marked har og vil også fremover have afgørende betydning for konkurrenceevne, økonomisk vækst og beskæftigelse. Og dermed er den også af afgørende betydning for den europæiske integration i bredere forstand. Derfor var dette punkt rykket højt op på dagsordenen. På grundlag af drøftelser i Rådet (Det Indre Marked) og ØKOFIN-rådet har Kommissionen udarbejdet en handlingsplan med fire strategiske målsætninger, nemlig mere effektive regler, håndteringen af forstyrrelser af det indre marked, ophævelse af sektorbestemte hindringer og endelig flere indre markeds-fordele for borgere. Det Europæiske Råd har givet handlingsplanen sin helhjertede støtte. Vi håber, at lovforslagene, der skal vedtages inden for rammerne af planen, går glat igennem.
Sikringen af en bedre balance mellem marked og miljø kræver fortsat en indsats fra os alle. Derfor glæder det os, at der udover en bedre forankring og integrering af miljøpolitikken i de europæiske rammer, som virkeliggjort i Amsterdam-traktaten, også er taget nogle betydningsfulde skridt i den løbende politik. Formandskabet har givet klimaændringsspørgsmålet førsteprioritet. Den Europæiske Union er blevet enig om et fælles forhandlingsoplæg med henblik på konkretiseringen af den verdensomspændende klimatraktat, der forventes indgået i Kyoto i december. Oplægget går ud på at reducere de vigtigste drivhusgasser med 15 % i år 2010. Unionen har indledt forberedelsen af foranstaltninger med henblik på at gennemføre denne reduktion.
Andre vigtige skridt på miljøområdet i det forløbne halvår er fremme af en integreret bæredygtig forvaltning af vandressourcer og nedbringelsen af luftforurenende emissioner fra vejtrafikken.
Også hvad angår Unionens indre sikkerhed er der gjort vigtige fremskridt. Det Europæiske Råd i Dublin havde anmodet om at få udarbejdet en samlet handlingsplan mod organiseret kriminalitet med specifikke henstillinger, herunder en realistisk tidsplan. En gruppe af højtstående eksperter har med stor flid taget sig af opgaven. Dette førte til, at Det Europæiske Råd i Amsterdam kunne godkende denne gruppes rapport for dernæst at pålægge den implementeret. Der er tale om et bredt udvalg af foranstaltninger mod organiseret forbrydelse og kriminalitet: Forebyggelse, det juridiske instrumentarium, forbedring af det praktiske samarbejde, en vis udvidelse af Europols mandat, fiskale og finansielle aspekter samt internationalt samarbejde. Også hvad angår bekæmpelsen af narkotikahandelen er der gjort fremskridt. Således er et forslag om et early warning system for syntetisk narkotika godkendt. Derudover er der kommet forskellige former for praktisk samarbejde op at stå både i Den Europæiske Union og udenfor.
I det indeværende Europæiske År mod Racisme er det lykkedes at få afrundet oprettelsen af Det Europæiske Overvågningscenter for Racisme og Fremmedhad, som skal etableres i Wien. Jeg ønsker af hele mit hjerte, at dette center kommer til at spille en effektiv rolle med hensyn til bekæmpelsen af racistiske gerninger og racistisk tænkning. Også af forskelsbehandling og udstødelse og af de menneskelige tragedier, det afstedkommer.
Unionens udenrigspolitik har krævet meget af vor store opmærksomhed. Internationalt opretholder Unionen jo et stadig mere varieret og intensivt system af forbindelser. Dertil kommer, at forholdet mellem politik og økonomi i de internationale forbindelser er blevet mere kompliceret. Vi har som formandskab prøvet at give de utallige dialoger, Unionen fører med sine partnere, så meget indhold som muligt.
Jeg gennemgår kun kort et antal vigtige udenrigspolitiske sager.
Det har været formandskabets ønske at give det transatlantiske samarbejde nogle kraftige impulser, på den ene side ved på kort sigt at opnå konkrete resultater med henblik på at påvise nytten af det gennem den Ny Transatlantiske Agenda intensiverede samarbejde, på den anden side gennem strukturelle forbedringer, der danner grundlag for resultater på længere sigt.
Topmødet mellem Unionen og Rusland har styrket og intensiveret forbindelserne med dette land. Den politiske dialog er gjort bredere, den gensidige handel øges fortsat i den seneste tid, men grundet det usikre juridiske og økonomiske klima ligger de europæiske investeringer i Rusland stadig på et for lavt niveau.
Det Europæiske Råd har hilst den nye grundlæggende akt mellem NATO og Rusland om samarbejde velkommen som værende et fundamentalt bidrag til en ny europæisk sikkerhedsstruktur.
I går afholdtes et særdeles nyttigt, konstruktivt møde mellem Den Europæiske Union og Japan, som resulterede i vigtige aftaler med hensyn til fortsættelsen af dialogen blandt andet hvad angår deregulering og distribution.
Formandskabet har gjort en stor indsats for Barcelona-processen i overbevisning om, at EuroMiddelhavsstabiliteten angår os alle i Unionen. Den 15. og 16. april fandt på Malta Euro-Middelhavs-ministerkonferencen sted, som genspejler den store betydning, alle tillægger EuroMiddelhavsprocessen. Den politiske dialog og sikkerhedsdialogen vil gradvis tage fast form.
Mulighederne for dannelsen af en frihandelszone mellem EU og Middelhavsområdet omkring år 2010 vil blive studeret nærmere, medens der vil blive arbejdet på at lette gensidig handel og at fremme investeringer.
Samarbejdets sociale, kulturelle og menneskelige dimensioner vil få større opmærksomhed. Her tænker jeg også på menneskerettigheder og den rolle, civil society spiller.
Der påhviler Unionen en vigtig rolle med hensyn til at støtte fredsprocessen i Mellemøsten. I fint samspil med USA og i lyset af den betydelige økonomiske støtte, Unionen yder til regionen, har den spillet en aktiv politisk rolle, og denne politiske rolle fortsætter. Jeg udtrykker gerne min påskønnelse af hr. Moratinos, vor særlige udsending på stedet, for hans vigtige rolle.
Forbindelserne mellem Unionen og Tyrkiet har fået en ny impuls som følge af udviklingen på en række punkter under vort formandskab. På et uformelt møde i Rådet (almindelige anliggender) i Apeldoorn i marts blev opmærksomheden koncentreret om udviklingen af vore langsigtede forbindelser med Tyrkiet. Associationsrådet samledes den 29. april for første gang siden oktober 1995.
Oprettelsen af et vismandsudvalg, som vil se at få en løsning på plads på uafgjorte territoriale stridigheder mellem Ankara og Athen, vil forhåbentlig formå at yde et konstruktivt bidrag til forholdet mellem Grækenland og Tyrkiet og således også mellem Tyrkiet og Unionen, samt til en løsning på Cypernspørgsmålet.
Forbindelserne mellem Unionen og Cypern tog yderligere form gennem møderne inden for rammerne af den strukturerede dialog. Med hensyn til Cypernspørgsmålet var vore anstrengelser i kraft af formandskabet ment som støtte for FN, som er den instans, der har det overordnede ansvar for at få en løsning på dette problem på plads.
Ud over Det Europæiske Råds politiske vurdering af udviklingen i de forskellige lande i det tidligere Jugoslavien, der allerede er nedfældet i konklusionerne, vil jeg bede om opmærksomhed for den tilvejebragte samlede strategi for regionen. Under vort formandskab er der arbejdet på udarbejdelsen af en strategi for forbindelserne med landene i det forhenværende Jugoslavien, undtagen Slovenien, der er omfattet af en Europaaftale. Det resulterede i et dokument, der nøje opsummerer alle betingelserne, under hvilke Unionen er villig til at styrke forbindelserne med Kroatien, Bosnien-Hercegovina, Forbundsrepublikken Jugoslavien, den tidligere jugoslaviske republik Makedonien samt Albanien.
Kommissionen vil regelmæssigt aflægge rapport om, hvorvidt disse lande opfylder de stillede betingelser.
Vi har fra begyndelsen nøje fulgt den foruroligende udvikling i Albanien. Da landet kom ind i en altomfattende krise, banede formandskabet vejen for, at OSCE under ledelse af den tidligere kansler Vranitzky kunne oprette et Coordinating Framework . Det er selvsagt af stor betydning, at de forestående valg som også finansielt samt ved observatører støttes af Unionen vil bane vej for en mere stabil situation med et mindstemål af demokrati, pluralisme og reformvenlighed.
Hr. formand, jeg runder af. Den europæiske dagsorden, der så ofte beskyldes for at være teknokratisk og kold, står i virkeligheden i direkte sammenhæng med dens direkte politiske referenceramme. Denne referenceramme er i høj grad præget af det politiske klima i de femten medlemsstater, af borgernes forventninger og bekymringer. Vekselvirkningen mellem de femten nationale politiske dagsordener og EU-dagsordenen bliver stadig mere dybtgående. I denne sammenkædning det forhold, at »Europa« er stadig mere vedkommende, at »Europa« spiller en stadig større rolle i eksempelvis nationale valg ligger en stor politisk udfordring. Og denne udfordring modtog vi gerne på vej til »Amsterdam«.
Tager vi den lidt bredere politiske kontekst af disse seks måneder i betragtning, så er der ved udgangen af indeværende periode efter vor overbevisning ingen grund til utilfredshed. Hverken med de konkrete resultater eller med den politiske vilje med hensyn til at komme videre med Europa, skridt for skridt. Indrømmet, skridt for skridt, men dog videre og i den rigtige retning.
Vi håber, at vi med vore resultater har skabt et brugbart grundlag for det kommende luxembourgske formandskab. Vi ønsker af hele vort hjerte Luxembourg held og lykke! Man kan regne med vor støtte, også fremover.

Formanden
Tak, hr. rådsformand. Jeg vil gerne på dette tidspunkt offentligt fremhæve den samarbejdsånd og de muligheder for et konstruktivt arbejde inden for regeringskonferencens rammer, som det hollandske formandskab har givet Parlamentet. Det siger jeg Dem specielt tak for.

Santer
Hr. formand for Europa-Parlamentet, hr. rådsformand, mine damer og herrer, Det Europæiske Råds samling i Amsterdam var en vellykket afslutning på det nederlandske formandskab, som jeg gerne vil takke for dets dynamik, engagement og beslutsomhed, der ikke blev svækket i hele den seks måneder lange periode.
Siden Maastricht har jeg søgt at skabe en tættere kontakt mellem Den Europæiske Union og borgerne. Dette Råd har gjort, hvad det skulle. Konklusionerne om beskæftigelse, frihed, sikkerhed og retsvæsen, miljø samt Amsterdam-traktaten viser, at borgernes bekymringer står øverst på dagsordenen for vore møder.
Konklusionerne viser også, at vi er kommet ind i en ny etape i Fællesskabets historie. Derfor er alle skridt fremad vanskelige. Det er rigtigt, at det går langsomt fremad, men det går dog fremad. Det er det vigtigste.
Jeg vil begynde med beskæftigelsen, der er vore borgeres største problem. Det var det centrale i vore drøftelser, både under regeringskonferencen, som jeg vender tilbage til senere, og også i de øvrige drøftelser, stats- og regeringscheferne havde.
Det Europæiske Råd har med vedtagelsen af de sidste tekniske forberedelser endeligt givet grønt lys for den fælles valuta fra 1. januar 1999, hvilket styrker koordineringen af de økonomiske politikker og dermed beskæftigelsen. De 15 har således klart bekræftet, at de er fast besluttede på at indføre euroen på de vedtagne vilkår. Vi kender nu alle euroens fælles side nu har euroen har et ansigt! Som De ved, er alle dele af stabilitetsog vækstpagten vedtaget. Den ledsages af to resolutioner; den om vækst og beskæftigelse sætter tydeligt og konkret beskæftigelsen i centrum for Unionens prioriteter.
Dertil kommer et nyt kapitel om beskæftigelse, som vil blive indført inden ratificeringen af traktaten, og de sociale bestemmelser er blevet styrket i traktaten.
Indtil Det særlige Råds samling under luxembourgsk formandskab skal vi gøre alt for at sikre, at der tages konkrete foranstaltninger for at fremme jobskabelsen. Det er udmærket, at der tales om jobskabelse på højeste niveau, det vil sige hos stats- og regeringscheferne, men ordene skal omsættes til handling. Det er dét slag, som Kommissionen har kæmpet i mere end to år med støtte fra Parlamentet.
Jeg glæder mig også over det positive signal, som Det Europæiske Råd udsendte med den endelige gennemførelse af det indre marked, hvis følger for konkurrenceevnen, den økonomiske vækst og beskæftigelsen er det vigtigste. Kommissionen vil sikre, at de fire mål i handlingsplanen effektivt gennemføres inden for de fastsatte frister. Alle vore institutioner skal mobiliseres på hvert sit område. Og endelig bifalder jeg de 90 territoriale beskæftigelsespagter, der fungerer som jobskabende laboratorier i hele Unionen.
Hr. formand, nu kommer jeg til regeringskonferencen. Det er tredje gang, jeg deltager i en revision af Romtraktaten. Møderne sluttede alle i de årle morgentimer. Det at arbejde 18 timer i træk er altså ikke unormalt. Selve forhandlingerne var på intet tidspunkt nemme. Og jeg kan sige, at de denne gang var særdeles vanskelige og undertiden direkte frustrerende. Jeg konstaterede ved forskellige lejligheder en vis mangel på politisk vilje og en foruroligende tendens til at foretrække rent nationale holdninger. Der var for øvrigt forskellige isolerede forsøg på at sætte spørgsmålstegn ved selve de centrale dele af vort fællesskabssystem. Heldigvis lykkedes det for os at slå dem tilbage.
Forhandling er ét, resultatet noget ganske andet. Nåede vi de mål, vi satte os ved åbningen af regeringskonferencen? Er det lykkedes for os at styrke Unionen, så den kan udvides under gode forhold?
For 14 dage siden udtalte jeg mig her på grundlag af en tekst fra formandskabet, som repræsenterede en balance. For mig udviste denne tekst både ambition og realitetssans. Og jeg håbede, at stats- og regeringscheferne ville gøre en ekstra indsats for at styrke og forbedre den. Den frygt, jeg gav udtryk for den 11. juni her i Parlamentet, viste sig at holde stik. Der har været tilbageskridt på forskellige punkter. Og hvad skal man mene om den inflation, der er gået i erklæringerne, 14 protokoller og 46 erklæringer... Der er tale om en rekord, som ikke gør traktaten mere læselig.
Men nu må vi ikke miste overblikket. I forhold til Maastricht-traktaten er der gjort store fremskridt. Det endelige resultat er i overensstemmelse med det, Kommissionen fremlagde i februar 1996. Det viser en hurtig analyse af resultatet. En af vore ambitioner var at skabe tættere kontakt mellem Unionen og borgerne, så de kunne få løst deres problemer og støtte den nye traktat i forbindelse med ratificeringen. Her er resultatet positivt.
Den nye traktat gør i overensstemmelse med Kommissionens og Parlamentets ønsker en stor del af den tredje søjle til fællesskabsanliggender og omfatter også Schengen-aftalerne. Jeg ville have foretrukket, at stats- og regeringscheferne alle nu havde taget skridtet i retning af kvalificeret flertal og den fælles beslutningsprocedure i stedet for at indføre en tænkepause. Men samtidig vil jeg sige til dem, der tøver over for det kvalificerede flertal: Det er netop, fordi dette område er så følsomt og vigtigt, at Den Europæiske Union skal kunne træffe de nødvendige foranstaltninger.
Jeg har med tilfredshed bemærket, at de almindelige traktatsbestemmelser for Kommissionens eneret på at tage initiativer bliver gældende efter overgangsperioden. Det er godt. Vedrørende inddragelsen af Schengen-aftalerne håber jeg, at foranstaltningerne til gennemførelse af protokollen vedtages hurtigst, hvilket vil være i overensstemmelse med Det Europæiske Råds ønsker. Der er fundet en løsning for Det Forenede Kongerige, Irland og Danmark.
Vedrørende beskæftigelsen har vi indført et nyt kapitel og et retsgrundlag for beskæftigelsesfremmende foranstaltninger. Den sociale protokol er kommet med. Det er et stort fremskridt. Den nye tekst indeholder også positive punkter om anvendelsen af princippet om lige behandling af mænd og kvinder og et retsgrundlag til at hjælpe mennesker, der er ofre for social udelukkelse. Parlamentet vil blive knyttet til beslutninger, som især vedrører borgerne, gennem den fælles beslutningstagning.
I Amsterdam blev der ikke sat spørgsmålstegn ved en styrkelse af bestemmelserne om sundhed og forbrugerbeskyttelse. Det glæder mig ligeledes, at Parlamentet også bliver knyttet tæt til vedtagelsen af veterinære og fytosanitære foranstaltninger.
Angående artikel 100 A4 gør den nye udformning det muligt for medlemsstaterne bedre at håndtere deres borgeres bekymringer for miljøbeskyttelsen. Vi har dog sikret, at alle risici for at opløse det indre marked er fjernet takket være den afgørende rolle, som Kommissionen er tildelt i proceduren.
Konsolideringen af de grundlæggende rettigheder, erkendelse af den plads, som tjenester af almen interesse indtager, hvilket er en vigtig del af vor europæiske samfundsmodel, og styrkelsen af kampen mod svig er alt sammen positive aspekter, som vi glæder os over.
Og så lidt om subsidiaritet; Kommissionen har ingen problemer med indholdet af protokollen som sådan, da førstnævnte, siden jeg indtrådte i mit mandat, har handlet i netop den ånd. Subsidiaritetsprincippet må dog ikke tjene som påskud for at hindre fælles handlinger, hvor sådanne er afgørende. Medlemsstaterne skulle dog gerne feje foran egen dør først, for vi bliver oversvømmet af anmodninger om at udarbejde forslag eller undersøgelser på de mest forskelligartede områder. Og her taler jeg ikke om nationale bureaukratiske hindringer, som gør livet vanskeligt for de små og mellemstore virksomheder i Unionen.
Vor anden ambition var at give Unionen redskaberne til en udenrigs- og sikkerhedspolitik, som fortjener denne betegnelse. På dette område opfylder teksten i vid udstrækning Kommissionens forventninger. Instrumenterne er blevet klarere defineret og kvalificerede flertalsafstemninger indført. Der er naturligvis bremser eller sikkerhedsseler konstruktiv afståelse, påkaldelse af væsentlige nationale interesser osv. Det afhænger alt sammen af, hvordan man kommer til at bruge dem. Også strukturerne er blevet bedre, idet generalsekretæren for Rådet, der handler i sin egenskab af repræsentant for FUSP, den nye trojka, analyseenheden osv. Vi har altså gjort store fremskridt, men de skal omsættes til praksis. Det bliver alt sammen et spørgsmål om politisk vilje. Vedrørende forsvaret er der desværre ikke gjort fremskridt.
Forhandlingerne om handelspolitikken var særlig vanskelige. Nogle medlemsstater ønskede af forskellige grunde ikke at gøre store fremskridt, og jeg er bange for, at det skyldes en slags snæversynethed. I stedet for at lade formandskabets tekst blive udvandet, foretrak jeg at beskytte fremtiden. Jeg har til den nuværende artikel 113 tilføjet en bestemmelse, som gør det muligt for Rådet på forslag af Kommissionen og efter høring af Parlamentet at udvide bestemmelserne i denne artikel til intellektuel ejendom og tjenester. Jeg er overbevist om, at fornuften og enigheden før eller siden vinder, og at denne bestemmelse vil finde anvendelse.
Og så kommer jeg til de institutionelle spørgsmål, som affødte mange kommentarer. Der er navnlig gjort store fremskridt på to områder, som vedrører Parlamentet direkte. For det første den fælles beslutningstagning, hvor der skete et gennembrud i demokratiseringsprocessen med den store udvidelse af den fælles beslutningstagning og forenklingen af proceduren, som sætter de lovgivende parter på lige fod. Jeg mener, at der her er tale om en tillidserklæring til den institution, der repræsenterer borgerne. Parlamentet var helt sikkert vinderen i denne konference. Kommissionens formand har fået styrket sin rolle på tre områder, og formanden vil fremover formelt skulle godkendes af Europa-Parlamentet.
Men for så vidt angår resultatet af den øgede brug af kvalificerede flertalsafstemninger, er det magert. Formandskabets pakke var ambitiøs, og jeg beklager, at disse ambitioner ikke kunne fastholdes i Det Europæiske Råd. Der er bestemt lyse områder, for eksempel forskning og FUSP eller beskæftigelsen, den sociale udelukkelse, lighed mellem mænd og kvinder og beskyttelse af sundheden. Men mange andre bestemmelser blev ikke til noget. Det tegner ikke godt for udvidelsen, men jeg håber, at vi kan rette sigtet ind i tide.
Og lidt om det styrkede samarbejde. Det vil gøre det muligt for de medlemsstater, der ønsker det, at komme endnu længere, og det vil være et nyttigt instrument i et udvidet Europa. I den første søjle vil det blive indledt ved kvalificeret flertal og på forslag af Kommissionen. Det glæder mig.
Endelig vil jeg nævne Kommissionens sammensætning og vægtningen af stemmerne. For så vidt angår Kommissionen, er styrkelsen af formandens rolle meget positiv for det fremtidige virke. Han deltager i udpegelsen af de øvrige kommissærer, og han får det afgørende ord i definitionen af de politiske retningslinjer, hvilket vil blive nedfældet i traktaten.
Erklæringen om den interne organisation i vor institution er ligeledes velkommen. Jeg har flere gange nævnt, at vi har til hensigt at gennemføre interne reformer, og det gør vi også. Vigtigheden af spørgsmålet om antallet af kommissærer er sandsynligvis blevet overdrevet under forhandlingerne, men alle accepterer, at der er et maksimum. Jeg har konstateret, at de store medlemsstater på visse betingelser er rede til at give afkald på deres anden kommissær. Det var ikke let. En aftale er naturligvis betinget af stemmernes vægtning. Jeg er ikke i tvivl om, at der vil blive fundet en løsning på dette problem. Men vi må også være ærlige spørgsmålet er af større interesse for medlemsstaterne end for Kommissionen og Parlamentet. Jeg kan godt acceptere det nuværende vægtningsprincip.
Den løsning på spørgsmålet om antallet af kommissærer, som stats- og regeringscheferne valgte, er ikke så forskellig fra Kommissionens forslag. Vi har altid ment, at der skulle være en kommissær pr. medlemsstat, og at konferencen skulle finde en hensigtsmæssig procedure for at ændre systemet og tilpasse det til et antal på over 20 medlemsstater. Reduktionen i antal kommissærer vil til sin tid ske samtidig med et kompromis om at indføre en vægtning af stemmerne, som skal træde i kraft fra datoen for den første udvidelse. En ny regeringskonference skal for øvrigt foretage en fuldstændig undersøgelse af institutionernes sammensætning og funktion her siger jeg bevidst institutionerne, ikke kun Kommissionen et år før Unionen tæller 20 medlemmer.
Vedrørende den institutionelle pakke er det rigtigt, at der til sin tid skal udvises større politisk vilje. Jeg ønsker ikke, at vi lige før udvidelsen er tvunget til at sige til de nye medlemsstater: «De har gjort alt for at være rede til at blive medlem af Unionen, men Unionen har desværre ikke været i stand til at forberede sig til at modtage Dem«.
(Bifald) Hr. formand, Unionen står nu over for nogle meget vigtige politiske valg for sin fremtid. Kommissionen vil om et par uger forelægge sin udtalelse om de lande, der ønsker at tiltræde traktaten. Den forelægger sine forslag til en Agenda 2000: vore politikkers fremtid, herunder den fælles landbrugspolitik, strukturfondene, udvidelsen og de kommende økonomiske rammer. Det kræver beslutsomhed og politisk vilje. Lad os begynde med at sætte kød på Amsterdam-traktaten og udnytte alle dens muligheder.
(Bifald)
Formanden
Mange tak, hr. Santer.
Fru Green har nu ordet.

Green
Hr. formand, jeg vil starte med at udtrykke min varme støtte til den indsats, som det nederlandske formandskab har udført i det sidste halve år. Uanset hvordan vi vurderer resultatet af regeringskonferencen, er vi klar over, at premierminister Kok personligt har gjort et stort, konsekvent arbejde under denne proces. Min gruppe vil bestemt gerne have ført til protokols, at vi takker premierministeren, hans udenrigsminister, hr. Van Mierlo, ministeren for europæiske anliggender, hr. Patijn og også de øvrige medlemmer af hans regering, som har givet Parlamentet deres kraftige støtte.
Det er i dag vor opgave at komme med en indledende reaktion på Amsterdam-traktaten. For min gruppe vil denne traktat blive bedømt på baggrund af to store emner. For det første: svarer traktaten til borgernes håb og forventninger? For det andet: forbereder traktaten Unionen til udvidelsen med Cypern, de baltiske lande og Østeuropa? Jeg vil gerne gøre det klart, at min gruppe erkender og bifalder de fremskridt, som Amsterdamtraktaten har gjort i retning af et borgernes Europa.
For det første glæder vi os meget over Rådet beslutning om at sætte arbejdsløsheden øverst på dagsordenen. Min gruppe støtter det nye kapitel om beskæftigelse og den sociale protokol i traktaten samt også henvisningen til grundlæggende sociale rettigheder. Vi ved godt, at ord i en traktat aldrig har skabt arbejdspladser. Men vi ved også, at denne nye kompetence for første gang gør det muligt for os at skabe nogle rammer, som kan bruges til at tilvejebringe en seriøs koordinering af medlemsstaternes økonomiske og sociale politikker. Det er, hvad vi kan gøre på europæisk plan for at sikre, at det arbejde, der er indledt på medlemsstatsplan med at bekæmpe arbejdsløshedsforbandelsen, er bæredygtigt, og at økonomi- og beskæftigelsespolitikkerne i femten af verdens rigeste lande arbejder i tæt harmoni; det vil være et enormt bidrag til vækst og virkelig jobskabelse.
Jeg kender jo rådsformandens ønske om at bekæmpe arbejdsløsheden, og jeg vil derfor gerne komme med et budskab fra Den Socialistiske Gruppe. Hvis Rådet virkelig ønsker at skabe arbejdspladser, har det nu en reel lejlighed til at bevise det. Unionens brede økonomiske retningslinjer er stadig ikke helt vedtaget i Rådet. I resolutionen om vækst og beskæftigelse har det udtrykt ønsket om at sikre, at der i højere grad tages hensyn til beskæftigelsen, når de brede økonomiske retningslinjer vedtages. De er også bekendt med, at finansministrenes møde i ØKOFIN har ry for fuldstændig at ignorere Det Europæiske Råds henstillinger. Vi ønsker, at medlemsstaternes stats- og regeringschefer bruger deres beføjelser og insisterer på, at de brede økonomiske retningslinjer skal revideres. Intet ville være et kraftigere signal om, at det har reelle hensigter. Intet ville bringe kynikerne til tavshed så hurtigt. Hr. Santer, intet ville i højere grad bevise Europa-Kommissionens politiske engagement, end hvis de insisterede på en sådan revision.
Et sådant skridt ville også være et klart signal om, at der virkelig er kraft i topmødet om beskæftigelse, der finder sted i oktober under det luxembourgske formandskab, og at hensigten er at stille konkrete forslag i stedet for det sædvanlige bla-bla-bla. Løfterne om beskæftigelse skal have kød på nu. Vedtagelsen af de brede økonomiske retningslinjer er den første lejlighed, topmødet om beskæftigelse den anden.
På min gruppes vegne vil jeg også give udtryk for, at vi er tilfredse med andre aspekter af Amsterdam-traktaten. Respekten for menneskerettighederne; den nye bestemmelse om ikke-diskrimination, selvom det er en stor skam, at Rådet her i det europæiske år mod racisme og fremmedhad ikke kunne vedtage denne kompetence med kvalificeret flertal; det tydelige fremskridt for lige muligheder, miljø, sundhed og forbrugerbeskyttelse; udviklingen af gennemsigtighed og åbenhed og reduktionen i antal beslutningsprocedurer samt udvidelse af den fælles beslutningstagning for Europa-Parlamentet.
Jeg har forstået, at nogle regeringer endog sætter spørgsmålstegn ved den udvidede liste over anliggender, der skal afgøres med den fælles beslutningstagning, idet de siger, at beslutninger, der er truffet enstemmigt i Rådet, ikke kan gøres til genstand for den fælles beslutningsprocedure med Europa-Parlamentet. Måske skulle premierministeren gøre medlemsstaterne opmærksomme på eksistensen af kompetencen inden for kultur, artikel 128 i den nuværende Maastricht-traktat, og den eksisterende kompetence inden for forskning, artikel 130 i samme traktat; begge indfører den fælles beslutningstagningsprocedure med Europa-Parlamentet samtidig med, at der er enstemmighed i Rådet. Premierministeren har Parlamentets fulde støtte til at insistere på, at listen over artikler, der skal behandles med fælles beslutningstagning, således som det fremgår af udkastet til Amsterdam-traktaten, vedtages.
Min gruppe er dybt skuffet over, hvad der er sket med traktatens anden og tredje søjle. Vi har hele tiden gjort klart, at vi støtter Deres arbejde for at gøre visse aspekter af søjlen vedrørende politisamarbejde og indre anliggender til fællesskabsanliggender. Vi er klar over, at der er sket en vis overførsel, men jeg vil gentage, at vi er dybt bekymrede over manglen på parlamentskontrol på disse vigtige områder immigrationspolitik, visakontrol og asyl. Ved at bevare enstemmigheden i Rådet og kun høre Parlamentet fjerner man reelt demokratiet på disse områder.
Vedrørende den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik har vi hele tiden vidst, at det ville blive vanskeligt at gøre større fremskridt, især vedrørende forsvar, og min gruppe glæder sig over, at vi kan medtage Petersbergopgaverne i traktaten. Men vi er stadig bekymrede over manglen på en sammenhængende udenrigspolitik i Europa. Vi hører, hvad traktaten siger om en hr. eller fr. FUSP, men med enstemmighed i Rådet er det vanskeligt at vide, hvilken stemme hr. eller fr. FUSP kommer til at tale med.
Vor største skuffelse er dog vedrørende udvidelsen. Vi har bange anelser, fordi Rådet så tydeligt ikke er i stand til at enes om en fornuftig udvidelse af området for kvalificerede flertalsafstemninger. Mere end noget andet er dette en risiko for udvidelsen. Når der i de kommende år kommer endnu flere medlemsstater omkring bordet, er det vanskeligt at forestille sig, hvordan vi kan få indført en høj standard i europæisk lovgivning til beskyttelse af leve- og arbejdsvilkår for Europas borgere. Min gruppe mener derfor, at det er vigtigt, at Det Europæiske Råd før udvidelsen igen mødes for at få løst problemet med flertalsafstemninger i Rådet samt Kommissionens sammensætning og stemmevægtning.
Til slut vil jeg sige, at min gruppe mener, at en traktat, som trods vore bange anelser har skabt et stabilt fremskridt på dagsordenen, der er af stor betydning for vore borgere, ikke må forkastes.

Martens
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, først og fremmest ønsker jeg hjerteligt at gratulere ministerpræsident Kok og ligeledes hans medarbejdere med det fortrinlige arbejde, han har præsteret. Amsterdam-topmødet var, hr. ministerpræsident, afgjort en stor succes for EURO'en. Vi håber, at den sidste forhindring nu er ryddet af vejen, og jeg mener, at EURO'en kan frigøre kræfter, der også kan give Europa et nyt opsving. Desuden har Amsterdam formået at virkeliggøre det, vi ikke opnåede i Maastricht. Først og fremmest socialprotokollen. Jeg håber, at Det Forenede Kongerige vil anvende den lovgivning, der i mellemtiden er vedtaget på europæisk plan. Men desuden bliver beskæftigelsen nu en hovedmålsætning for Den Europæiske Union.
Allerede for ti år siden, da vi havde formandskabet, forsøgte vi at tilvejebringe en social dimension med forhandlinger mellem arbejdsmarkedets parter, kollektive overenskomster på europæisk plan, en fælles social platform. Vi har tabt megen tid. Europa har virkelig brug for et socialt og menneskeligt ansigt. Vi skal kunne give et svar på de spørgsmål, der findes i det europæiske samfund, og det er først og fremmest arbejdsløshed. Vi håber på gode resultater på topmødet i Luxembourg.
Den Europæiske Union, ærede kolleger, har øjensynlig taget ved lære af kogalskaben. Fællesskabets politiske indsats hvad angår miljø, folkesundhed, forbrugerbeskyttelse styrkes kraftigt. Der er sket et reelt gennembrud med hensyn til beskyttelsen af menneskerettighederne. Afskaffelse af forskelsbehandlingen, ligestilling mellem mænd og kvinder, udelukkelse af social udstødelse og ingen forskelsbehandling på grund af seksuel orientering. Afskaffelse af dødsstraf og volontørtjenesten som udtryk for solidaritet i samfundet er yderst vigtige protokoller eller erklæringer.
Af den grund vægtes indførelsen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed så højt af Europas folk. Regeringscheferne var klart overbeviste om, at mellemstatsligt samarbejde ikke kan føre til en effektiv løsning af problemerne, al den stund de har gjort fri bevægelighed for personer, asyl og indvandring til et fællesskabsanliggende. Denne beslutning bliver dog ikke automatisk gennemført. I fem år kræves enstemmighed, for at Rådet skal kunne træffe afgørelser med kvalificeret flertal og for at den fælles beslutningsprocedure kan finde anvendelse.
Vi er dog godt tilfredse med, at Europol på sigt bliver operationel, og at Schengen-reglerne er blevet traktatfæstet. Disse ordninger er dog yderst komplicerede. I særdeleshed protokollerne om Det Forenede Kongeriges, Irlands og Danmarks stilling, som gør det muligt for disse medlemslande at holde sig uden for den fri bevægelighed for personer.
Fremskridtet med hensyn til den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik var meget mere begrænset. Vi håber, at den konstruktive afståelse kan fremme beslutningsprocessen. Petersberg-opgaverne, enheden for politikplanlægning og hurtig varsling, der endda kan oprettes, førend traktaten er ratificeret, de højtstående repræsentanter er positive.
Men det var heller ikke denne gang muligt at integrere WEU i Den Europæiske Union og at udvide handelspolitikken yderligere.
Før Amsterdam var der nogle, der sagde, at Europa-Parlamentet vil komme til at stå som den store taber. Det modsatte viste sig at være tilfældet. Vor observatør, Elmar Brok, har beregnet, at områderne med fælles beslutningstagning er blevet udvidet fra 15 til 38 plus 23, og områderne med samstemmende udtalelse fra 8 til 11. Kan formanden for Det Europæiske Råd bekræfte det, nærmere bestemt for de områder, hvor Rådet fortsat vil træffe afgørelser med enstemmighed, og hvor Europa-Parlamentet bibeholder den fælles beslutningsprocedure, som det fremgår af det officielle dokument, vi har fået udleveret.
Desuden er den fælles beslutningsprocedure blevet drastisk forenklet. Dette er meget positive reformer. Jeg ønsker at hylde Europa-Parlamentets formand og vore to observatører, der har haft en afgørende indflydelse her.
Men Europa-Parlamentet må også påtage sig sit ansvar. Mod manges forventning har Parlamentet nu mulighed for selv at vedtage en statut for medlemmerne. Det er en afgørende udfordring for vort Parlament. Jeg håber, at vi kan klare denne konfrontation og at vi kan føre opgaven heldigt igennem endnu i denne samling. I mellemtiden må vi udrydde alt misbrug. Rådet skal godkende statutten enstemmigt. Det vil så vise sig, om Rådet vil sætte vort Parlament i stand til at udføre sin opgave på troværdig vis. Reformerne af Kommissionen, herunder at Kommissionens formand får den politiske ledelse, er meget positive.
Det er PPE-gruppens konklusion, at Amsterdam skal ses som et led i de store reformer, der er gennemført siden Stuttgart-erklæringen i 1983: Det indre marked, Den Økonomiske og Monetære Union, den fælles valuta, den politiske Union. I Amsterdam er der på ny gjort væsentlige fremskridt. Vi er altså positive over for Amsterdamtraktaten. PPE-gruppen er positiv. Men vi har fuldt ud bevidsthed om, at der er et afgørende problem, som ikke er blevet løst, og som er blevet udsat. Den Europæiske Union må i de kommende år påtage sig sit historiske ansvar og forene de demokratiske lande på det europæiske kontinent i Unionen. Det kan ikke lade sig gøre uden en reform af institutionerne og nærmere bestemt ikke uden afgørelser i Rådet med kvalificeret flertal. Derfor har vi i det fælles beslutningsforslag pointeret, at spørgsmål, der burde være afgjort inden optagelse af nye medlemmer i Unionen, slet ikke er blevet rejst. Uden disse reformer vil Unionen blive udvandet. Hvis Unionen fratages stærke og sammenhængende strukturer, frygter jeg, at den på et tidspunkt vil bryde sammen under den historiske opgave, som udvidelsen er.
Ærede kolleger, med al respekt og ros for formandskabet, der har tilvejebragt de af mig fremhævede positive resultater, må vi ikke være blinde for, at der er et afgørende problem, der skal løses. Når jeg læser de erklæringer, der aflægges efter Det Europæiske Råds møder, sætter jeg meget ofte spørgsmålstegn ved regeringschefernes forsikringer om, at de har forsvaret de nationale interesser, og at resultatet er, som de ønskede det. Fru Thatcher var et eksempel på det. Hun havde for vane i The Commons at udtale, at hun havde forsvaret de nationale interesser. Det store og altafgørende spørgsmål er, hvem der forsvarer almenvellets interesser, hvem der forsvarer de europæiske interesser. Det har Helmut Kohl gjort. I årevis.
(Bifald) Den belgiske premierminister har gjort det. De har gjort det, hr. ministerpræsident. Det er den nye ånd, der skal skabes. Ellers frygter jeg, at vor historiske opgave, at forene alle demokratiske lande i Europa i Unionen, vil være for tung en byrde. Opgaven kan ikke løses uden sammenhængende strukturer og uden politisk vilje til at skabe en reel Union, ikke blot en frihandelszone, en reel Union, der magter at spille sin rolle i verden.
(Bifald)
Pasty
Hr. formand, kære kolleger, resultaterne fra topmødet i Amsterdam forekommer trods det nederlandske formandskabs indsats, som vi bifalder, rent institutionelt meget utilfredsstillende, hvis man sammenligner dem med de meget ambitiøse mål, som De 15 havde sat sig ved regeringskonferencens start.
Reformen af institutionerne for at gøre dem mere effektive og gennemsigtige har man ganske enkelt blot udskudt, hvad enten det drejer sig om øget brug af kvalificerede flertalsafstemninger, som forudsætter en ny vægtning, der skal tage hensyn til staternes demografiske og økonomiske vægt, eller Kommissionens struktur, så den kan komme til at udfylde den rolle, den har fået tildelt i traktaterne, idet de små staters legitime rettigheder skal sikres, for de er også fuldgyldige medlemmer af Unionen.
Vedrørende FUSP kan man ikke med de små ændringer af de eksisterende bestemmelser, der er indført for at drage ved lære af erfaringerne, se, at der findes en reel politisk vilje fra De 15's side til at give Unionen de institutioner og procedurer, der vil gøre det muligt for den at spille en aktiv rolle, som modsvarer dens økonomiske vægt på den internationale arena. Vi kan kun beklage på vegne af Europa over for tredjelandene, som har stedse sværere ved at acceptere en enkelt supermagts verdensherredømme.
Dette indtryk af ufærdigt arbejde, som vi får af konklusionerne fra regeringskonferencen, slører de store, vigtige fremskridt, der er gjort på andre områder. Den sociale protokols medtagelse i traktaten, kapitlet om beskæftigelse, Schengen-aftalerne, det er altsammen store fremskridt, som vi bifalder. Dette fremskridt understreger hvis det skulle være nødvendigt relevansen af at styrke samarbejdet, som nu er nedfældet i traktaten, for dermed er det for ganske kort tid siden blevet muligt at komme fremad og komme omkring den hindring, der hedder enstemmighed.
Vi glæder os ligeledes over forenklingen i den lovgivningsmæssige procedure, som Parlamentet har arbejdet for, det nye retsgrundlag, så vi kan nå frem til en statut for parlamentsmedlemmerne og en ensartet valgprocedure. I den forbindelse vil jeg gerne have lov til at lykønske Dem, hr. formand, med den afgørende rolle, De har spillet i denne sag.
Amsterdam er ikke en færdig konstruktion, som vi havde håbet det i Torino, men en etape på den lange, svære vej til en fælles politik i Europa. Væddemålet om, at indførelsen af euroen bliver en afgørende faktor for den politiske integration er måske dristigt, eftersom de vanskelige drøftelser om indførelsen af en fælles politik for vækst og beskæftigelse viste dens begrænsninger. Lige fra starten har Europa stået over for valget mellem et ganske enkelt frihandelsområde, som måske skulle udstyres med en fælles valuta, og indførelsen af en reel union af uafhængige stater, som ønskede at lade deres stemme høre højt og klart i verden, ikke bare som en utydelig mumlen som i Denver.
Lad os håbe, at globaliseringen og indretningen af vor planet i store regionale enheder, som kan sikre vækst og fuld beskæftigelse, kan styre vort valg, så vi går i den rigtige europæiske retning.

De Vries
Hr. formand, Berlinmurens fald og kommunismens sammenbrud markerer et vendepunkt i Europas historie. Også for Den Europæiske Union indvarsler disse historiske begivenheder en ny udviklingsfase. Det er ikke længere Unionens mål at integrere Vesteuropa. Fra 1989 er det vor fornemste eksistensberettigelse at integrere såvel Øst- som Vesteuropa. Det er etableringen af én fælles retlig ramme, hvor alle folk samles og deler skæbne med hinanden. Unionen kan kun løse denne historiske opgave, hvis ikke den segner under sin byrde. Jo flere medlemsstater, desto større interesseforskellene i Unionen. Førend Unionen med held kan udvides, bør den styrkes. Amsterdam-topmødet har i hvert fald styrket Unionen. Det vigtigste skridt i den europæiske integrationsproces siden 1957, indførelsen af EURO'en, er kommet et skridt nærmere gennem vedtagelsen af stabilitetspagten. Også Frankrig har nu udtrykkelig forpligtet sig til at føre en sund, ergo stram budgetpolitik. Alligevel er jeg bekymret over Den Monetære Union. Lande som Tyskland, Frankrig og Italien har brug for endnu mindst fem år til at gennemføre en bæredygtig sanering af deres økonomier og en øgning af deres konkurrenceevne. De gør dog for lidt for at få befolkningens støtte til denne politik. Hvis de tre store medlemsstater ikke siden hen på bæredygtig vis opfylder kriterierne, bliver Den Europæiske Centralbank tvunget til at forhøje renten med alle deraf følgende politiske skadevirkninger for Den Europæiske Union. Irland og Nederlandene har vist, at det udmærket kan lade sig gøre at kombinere faldende underskud på statsfinanserne med stigende beskæftigelse. Tyskland, Frankrig og Italien bør følge deres eksempel. I modsat fald kan man frygte, at EURO'en ikke bliver et politisk bindemiddel, men snarere en kilde til splittelse. Amsterdam-topmødets opgave var ligeledes en institutionel styrkelse af Unionen. Jeg hilser med begejstring, at Amsterdam-traktaten har øget Unionens karakter af retssamfund. De nye bestemmelser vedrørende menneskerettigheder, ligebehandling af mænd og kvinder, forbuddet mod forskelsbehandling samt Domstolens brede kompetence er væsentlige forbedringer. Europa-Parlamentets rolle som lovgivende magt er styrket på ny. Jeg takker Elmar Brok og Elisabeth Guigou og i særdeleshed formanden for Rådet, Wim Kok, for deres personlige indsats på dette punkt.
Bortset fra disse punkter giver Amsterdam-traktaten ikke anledning til at bryde ud i jubelsang. Topmødet har kun gjort arbejdet halvt færdigt. De vigtigste beslutninger, man burde have taget, er jo blevet udsat. På områderne asylpolitik, kriminalitetsbekæmpelse og udenrigspolitik er slagkraften ikke eller kun lidt øget. Medlemslandene foretrækker tilsyneladende et skin af national suverænitet frem for virkeligheden, som er gensidig afhængighed. Fejlen fra Maastricht, nemlig at give Unionen opgaver uden de dertil hørende midler, er ikke blevet rettet. En sådan Union virker hverken overbevisende eller inspirerende. Det er umuligt at bygge et stærkt Europa med svage institutioner. Nu, hvor traktaten viser sig at være så mager, hæver der sig i adskillige hovedstæder røster for at udsætte nye medlemsstaters tiltrædelse af Den Europæiske Union i et par år til 2005 eller senere. Var det i Amsterdam måske netop en skjult dagsorden for nogle lande? Det ville være en farlig fejltagelse. Indrømmet, beslutningerne vedrørende EURO'en og EU-traktaten retfærdiggør ikke mere end en begrænset udvidelse af Unionen. Af de tolv ansøgerlande vil der i 2002 kun være et fåtal, der kan blive medlem. Det er vigtigt, at der i denne første bølge optages et af de baltiske lande, jeg tænker på Estland. Således kan Unionen bidrage til den nødvendige politiske stabilitet i Europa i en region, hvor NATO indtil videre ikke kan det. Unionens fornemste opgave i de kommende årtier ligger her, i at bidrage til politisk stabilitet i Europa. Optagelsesforhandlingerne skal altså påbegyndes efter tidsplanen, men de kan kun krones med held, såfremt EURO'en i 1999 bliver en stabil valuta og såfremt Unionens beslutsomhed tidsnok øges. Lad det være vort mål.

Puerta
Hr. formand, vi takker det hollandske formandskab for det gode arbejde, det har udført, men vi vil gerne analysere resultaterne af Det Europæiske Råds møde.
Vi må sige, at vi ligesom alle i Parlamentet først blev meget bekymrede. Kommissionen har givet udtryk for denne bekymring, og i dag har hr. Santer mindet os om den ved at sige, at nogle væsentlige elementer i fællesskabssystemet har været i fare. Dernæst har vi i de seneste dage følt os skuffede, da de alarmerende nyheder kom fra Amsterdam, og endelig blev vi chokerede, da vi hørte om resultaterne. Vi ønsker ikke at dramatisere, men sådan er vores sindsstemning. Vi er chokerede, hr. rådsformand, fordi resultaterne fra Det Europæiske Råds møde betyder, at planen om en reform af de europæiske institutioner med henblik på udvidelsen har lidt nederlag, og fordi man efter vores mening har begået en fejl ved at gennemføre en rigoristisk ratifikation af stabilitetspagten.
Jeg vil meget kort omtale de to emner med større vægt på de negative aspekter end på de positive, ikke for at være dommedagsprofet, men fordi jeg har mindre tid end flertalsgrupperne, og derfor må jeg give udtryk for kritikken inden rosen. Efter vores mening er det en fejltagelse men jeg ved, at vi er i mindretal i Parlamentet ikke at give de nationale budgetter så meget spillerum, at der kan gennemføres en social politik, samt at straffe de lande, der har for stort underskud, med nogle mærkelige sanktioner, der er i modstrid med den klassiske opfattelse af indkomstfordeling. Med disse foranstaltninger opnår vi, at de lande, der er tvunget ud i et underskud, får et endnu større underskud, mens de mere solvente bliver endnu mere solvente. Vi indrømmer dog, at der er sket noget meget positivt, nemlig at der som foreslået af den franske regering langt om længe skal være en vigtig institutionel debat om beskæftigelsen, en debat, der skal nå sit højdepunkt i Luxembourg, og som ikke blot skal være retorisk, men forhåbentlig føre til, at der træffes beslutninger.
Med hensyn til de tre mål, man satte i Torino for regeringskonferencen, og hvorom der hersker enstemmighed i Parlamentet, mener vi, at problemet er yderst alvorligt.
Hvad angår det første mål at bringe Europa nærmere til borgerne, at afskaffe det demokratiske underskud er der kun gjort ringe fremskridt, der langt fra opfylder forventningerne. Man har inkorporeret en social protokol, men den er meget begrænset. Det kræver enstemmighed at gennemføre sociale beskyttelsesforanstaltninger. Resultatet af bestræbelserne på at gøre søjlen vedrørende samarbejdet om retlige og indre anliggender til et fællesskabsanliggende er meget begrænset, og der skabes ikke reel ligevægt mellem de europæiske institutioner.
Angående det andet mål at udstyre Unionen med passende midler til at gennemføre en mere effektiv udenrigspolitik mener vi, at der har manglet politisk vilje i FUSP, og med hensyn til handelspolitikken har den i sandhed lidt skibbrud, idet artikel 113, som omhandler handelspolitikken, er urokkelig.
Hvad angår det tredje mål at forbedre institutionernes procedurer med henblik på udvidelsen har fiaskoen været så stor, at man hellere skulle have udskudt afslutningen af konferencen. Og endelig kan man heller ikke sige, at afskaffelsen af tredjebehandlingen i den fælles beslutningsprocedure har været noget fantastisk resultat. Dette viser, hvor få mål man har nået på konferencen.
Amsterdam er blevet til en Maastricht II-traktat, den frembyder ingen væsentlig ændring på vejen mod den politiske union som er nødvendig ud fra et demokratisk synspunkt, når Den Økonomiske og Monetære Union gennemføres og den har ikke forberedt optagelsen af nye medlemmer. Vi kræver en mere seriøs revision af traktaten med henblik på udvidelsen, og fra Parlamentets side kan vi ikke acceptere, uden at vi dog er tilhængere af et korporativt system, at man nægter os den samstemmende udtalelse på tidspunktet for oprettelsen af den europæiske politiske union, som alle borgere kræver.

Aelvoet
Hr. formand, ærede kolleger, det spørgsmål, vi i dag skal udtale os om, er, i hvilken stand Unionens skib er stævnet ud fra Amsterdams havn. Er det udrustet til at klare voldsomt stormvejr, og kan det klare de vanskelige skær, vi ved, ligger ude i horisonten. For mig at se er det da også komplet formålsløst ved hjælp af et forstørrelsesglas at spejde efter de positive punkter, de berygtede små skridt fremad. Vi skal kigge på den globale konstruktion og undersøge, om den duer. Hvis et hus er blevet skævt, hvis selve fundamentet viser sig ikke at du, sætter man sig jo ikke ligefrem ned for afslappet at beundre de fine nye ting i køkkenet og i stuen. Nej, kære kolleger, i så fald vurderes skaden nøgternt, og man gør sig sine tanker om, hvordan den kan udbedres.
Vort Parlament var engang af den opfattelse, at Unionen efter Amsterdam burde være parat til tre store udfordringer. Ud over den Monetære Union skulle den Politiske Union gennemføres, som skal formå at yde den nødvendige politiske modvægt mod den ensidige monetære approach, som har ført til, at EURO'en allerede før dens indførsel af millioner af europæere er blevet sat lig med opløsning af de sociale strukturer og tab af arbejdspladser. Nuvel, denne politiske Union med europæiske styringsinstrumenter er ikke blevet til noget. Amsterdam har afpudset traktaten med hensyn til beskæftigelsen, men akilleshælen har jo altid været, at der skulle europæiske midler på bordet for at kunne gennemføre alt dette. Det var vi i sin tid nødt til at aktionere for med hr. Willockx mod finansministrene, der bare bliver ved med at holde på skillingerne, og hvad det angår, er hverken traktatteksterne eller en beslutning om vækst og beskæftigelse noget skridt frem med hensyn til konkrete garantier.
For det andet skulle beslutningsprocessen i Europa være mere smidig, mere gennemskuelig, mere demokratisk, således at udvidelsen skulle kunne tackles tillidsfuldt og uden pres. Dette forudsatte institutionelle reformer med som hovedingredienser kvalificeret flertal for Rådets vedkommende, proceduren til fælles beslutningstagning for Parlamentets vedkommende og for EF-Domstolens vedkommende en udvidelse af dens rolle. Med hensyn til det sidste er der allerede nu problemer og stridigheder, som allerede er nævnt af andre medlemmer, og også jeg beder Rådet om at skabe klarhed i så henseende.
Den belgiske premierminister har uden omsvøb betegnet den institutionelle del som en fiasko. Men vi her, i hvert fald flertallet, er så civiliserede. Vi er så søde, kære herre, vi lider i den grad af statsmandskunst, at vi ikke længere siger, hvad det egentlig handler om, for dernæst efter et par måneder at beklage os over, at vi ikke bliver taget alvorligt. Hvis vi nu engang begyndte med at tage os selv alvorligt, til at begynde med de ord, vi sagde i går og allerede i dag tager i os igen.
For det tredje var Unionen nødt til at tage afgørende skridt hen imod et tydeligt valg for bæredygtig udvikling. Traktatteksten er forbedret på visse punkter, men det centrale økofin-instrument forbliver blokeret grundet den kræved enstemmighed i Rådet. Efter Maastricht II-fiaskoen hører jeg hos de forskellige grupper stadig flere røster for at uddrage en lære af regeringskonferencemodellen. Og på det punkt er det politiske spørgsmål selvfølgelig, hvordan vi kommer videre. Hvem kommer reelt til at tage sig af de europæiske interesser? Jeg vil mene, at den grundlovgivende forsamling her er den eneste rigtige vej, og at Europa-Parlamentet her skal spille en fremtrædende rolle. Men i så fald ikke ved først at gøre sig til grin i en fælles beslutning, der mod den offentlige mening, mod mediernes analyse og mod bedre viden gør en status op, som vælgeren ikke kan anerkende som en ærlig politisk status.

Lalumière
Hr. formand, der var store håb til Det Europæiske Råds samling i Amsterdam. Man siger ikke for meget, hvis man siger, at vore håb blev gjort til skamme. Det er unødigt at skjule sandheden om den beslutning, der nu er forelagt os, og som er overdrevent optimistisk.
Sandheden er mere trist, og det er allerede blevet sagt, at Amsterdam desværre ikke var en succes. På visse punkter vil jeg naturligvis lykønske det nederlandske formandskab med, at resultatet ikke kun er negativt. Det gælder for eksempel den fælles valuta. Når alt kommer til alt er euroen nu kommet over en hindring, og det glæder os, lige som vi glæder os over den økonomiske og sociale del, som endelig tager hensyn til vækst og beskæftigelse. Men selv på disse områder er fremskridtene ikke fuldstændige, for der er næsten ingen supplerende bevillinger til disse aktioner. Hvilke institutioner der skal gennemføre disse politikker, er bestemt ikke fastlagt endnu.
Det er for øvrigt med hensyn til institutionerne, at resultatet fra Amsterdam er mest negativt. Og det skulle endda have været det centrale emne for dette topmøde, som regeringskonferencen har forberedt i månedsvis, og som Parlamentet delvist har været med Optimisterne siger, at Parlamentets beføjelser er blevet styrket med den udvidede fælles beslutningstagning. Det er rigtigt, at den nye traktat angiveligt styrker vore lovgivningsmæssige beføjelser. Men også her er Amsterdam-teksten tilstrækkelig tvetydig til at afføde restriktive fortolkninger. Jeg håber ikke, det bliver tilfældet, men vi er på vagt.
Hvis vi i dag tilslutter os hele den institutionelle reform, som den er os foreslået, tjener vi bestemt ikke vor institutions interesser. I månedsvis har vi gentaget, at vi ønskede en styrkelse af institutionerne, om ikke andet så for at muliggøre de kommende udvidelser. Men det er tydeligvis ikke nok. Vi er stadig langt fra en fuldstændig ophævelse af reglen om enstemmighed. Mange sektorer er endnu ikke underlagt kvalificerede flertalsafstemninger, for eksempel sociale anliggender, beskatning, indre og retlige anliggender, som fremover bliver fællesskabsanliggender osv. Selv vedtagelsen af en kommende statut for parlamentsmedlemmer skal afgøres ved enstemmighed i Rådet.
Det Europæiske Råd har endnu ikke løst problemet med vægtningen af stemmer, og heller ikke med antal kommissærer. Det har ikke anerkendt Unionen som en juridisk person. Det har vedtaget en meget flertydig revisionsprocedure for traktaterne, der skal ske inden udvidelsen. Både på disse punkter og på mange flere er de tekster, som vi har vedtaget i de sidste to år, meget mere ambitiøse end den tekst, som skal blive til Amsterdam-traktaten.
Derfor ønsker vi, at der afholdes en ny regeringskonference så hurtigt som muligt for at sikre en effektiv, reel forberedelse af de kommende udvidelser, eller i hvert tilfælde en reform af traktaterne. Hvis stats- og regeringscheferne kun kan tage små skridt fremad, må vi give dem mulighed for at tage rigtig mange. I det lange løb når de så måske et resultat, som endelig kan være tilfredsstillende.

Van der Waal
Hr. formand, under særdeles vanskelige forhold er det lykkedes for det nederlandske formandskab på topmødet i Amsterdam at afslutte forhandlingerne i regeringskonferencen. Det fortjener al ros.
Traktatens indhold er jeg knap så begejstret for. Jeg afstår fra at kommentere de enkelte bestemmelser. Hvis jeg gjorde det, ville antallet af minusser være langt større end antallet af plusser. Jeg vil dog gerne udtrykke min store respekt for udarbejdelsen af nærhedsprincippet og de nationale parlamenters rolle i to særskilte protokoller til traktaten. Jeg ser deri en anerkendelse af nationalstaternes betydning for, at Unionen fungerer godt, og af en beslutningstagning så tæt på borgerne som muligt.
Om de mennesker, der har udarbejdet traktaten, er af samme opfattelse, vover jeg at betvivle. Fordi, og det er kernen i mine indvendinger, Amsterdam-traktaten stadig bygger videre på den gamle opfattelse, det forenede Europa. Det er, hvor små skridtene end er, et nyt skridt mod øget centralisering. Og dermed ser man bort fra den kendsgerning, at europakortet er blevet grundlæggende ændret siden Berlinmurens fald.
En styrkelse af de europæiske institutioner synes at være logisk for at undgå, at Unionen mister sin slagkraft som en følge af udvidelsen. Men en Union, der fremover muligvis kommer til at omfatte 24 stater kan ikke bygge videre på en model, der oprindelig blev skabt til seks lande. En udvidelse med et par lande eller tre kan stadig lade sig gøre på grundlag af Amsterdam, men et effektivt samarbejde mellem 24 lande kræver en anderledes opbygget Europæisk Union. Det kræver, at Unionens nuværende form og indhold samt Europa-Parlamentets rolle sættes under debat.
Regeringskonferencen var for det nederlandske formandskab en oplagt chance for at indlede denne debat. Denne mulighed blev ikke benyttet. Tværtimod er den bærende tanke bag traktaten at opnå øget demokrati og styringsevne ved en øget koncentration af beføjelser på europæisk plan.
Der er tilføjet et nyt afsnit om beskæftigelse, den sociale protokol er optaget, asyl-, visum- og indvandringspolitikken gøres på sigt til et fællesskabsanliggende, der er blevet flere områder med flertalsafgørelser, og Europa-Parlamentet har fået udvidet sine beføjelser.
Efter min mening vil denne centralisering på længere sigt føre til et resultat, der er modsat det tilsigtede, nemlig en vanskeliggørelse af udvidelsen, mindre styringsevne og mindre demokrati. Allerede i den nuværende Union med 15 medlemmer er der alvorlige mangler med hensyn til samarbejde og overholdelse af EU-lovbestemmelser. Hvordan mon det kommer til at forholde sig i en udvidet Union med en endnu større mangfoldighed inden for kultur, retssystem, politiske traditioner og velstandsniveau? Og vil de lande, der netop har genvundet national suverænitet, frivilligt afgive store dele af den til Bruxelles? Allerede i Amsterdam viste der sig at være grænser for integration.
Et andet vigtigt spørgsmål er, om borgerne kan identificere sig med en Europæisk Union, hvor beslutningerne tages på stor afstand. Kan de stadig føle sig demokratisk repræsenteret af et Parlament, der maksimalt må vokse til 700 medlemmer, omfatter 24 statsborgerskaber og mange sprog, og som den nationale politiske mangfoldighed desuden efterhånden har vanskeligt ved at trænge igennem til? Der gås alt for let ud fra, at vi kan sejre over al ondskab i verden og opbygge et bedre samfund med en meget udbygget institutionel struktur.
Sammenfattende, udvidelsen af Unionen skal vægtes højt som en politisk nødvendighed og en moralsk pligt. Som forberedelse dertil burde man i Amsterdam-traktaten efter min mening have taget de første skridt til en omdannelse af Unionen til en mere decentralt udformet sammenslutning med et begrænset antal opgaver og et lavere ambitionsniveau.
Præsident de Gaulle har en gang sagt, at det er svært at lave en omelet af seks hårdkogte æg. Hvordan skulle det så kunne lade sig gøre med 15 eller siden hen 24. Forudsætningen for en udvidet Unions stabilitet er da heller ikke en stærk central forvaltning, men eksistensen af velfungerende parlamentariske demokratier inden for fortsat selvstændige medlemsstater. Det er mit håb, at Europas fremtidige struktur endnu inden Unionens udvidelse kan blive genstand for en grundlæggende diskussion.

Formanden
Jeg har modtaget otte beslutningsforslag , fremsat i overensstemmelse med artikel 37 i forretningsordenen, som afslutning på forhandlingen.
Afstemningen finder sted kl. 12.00.
Fru Hänsch har nu ordet.

Hänsch
Hr. formand, Amsterdam-traktaten er ikke nogen toppræstation, og der er ingen grund til at juble. Traktaten fortjener imidlertid heller ikke den forkastelse, den ondskabsfuldhed og den foragt, som mange kommentarer hælder ud over den. Den vil vise sig at være bedre end det rygte, den har i dag. Javist, sammenlignet med de kæmpemæssige problemer, som Europa står overfor, har stats- og regeringscheferne alle til hobe vist sig at være dværge. Hr. formand for Det Europæiske Råd, af tydelige grunde gælder det bestemt ikke for Dem!
Den nye traktat er en rodet affære ligesom den gamle. Der er ikke spor af forenkling og klarhed! Men først og fremmest: Traktaten gør, at Den Europæiske Union endnu ikke er i stand til at udvide sig. Inden den første tiltrædelse skal der ske en yderligere reform af institutionerne.
I den forbindelse er det vigtigere at forøge feltet for flertalsafgørelser i Rådet end at mindske antallet af kommissærer. Målt efter det, der ville være nødvendigt i Unionen, er traktaten utilstrækkelig. Målt efter den gældende Maastricht-traktat er den nye et væsentligt fremskridt. Parlamentet er blevet styrket væsentligt. Vi er medlovgivere, og det som ligeberettigede. Javist er der mangler, men de kan korrigeres. Hvis man for to år siden havde forudsagt, at det ville lykkes at erstatte hele samarbejdsproceduren med den fælles beslutningsprocedure, var man blevet anset for en fantast!
Vores strategi med hensyn til at koncentrere os om den fælles beslutningstagning, har været en succes. Vores to repræsentanter havde succes. Det var Elmar Brok og Elisabeth Guigou, og de har jo i et år under vanskelige forhold været med til at udarbejde traktaten. Jeg vil gerne rette en udtrykkelig tak til Elisabeth Guigou og Elmar Brok for det fremragende arbejde, de har præsteret!
(Bifald) Nu hører jeg, at der gøres forsøg på efterfølgende at manipulere om på traktaten, fordi retten til fælles beslutningstagning i nogle tilfælde ikke er anvendt systematisk, og at der gøres forsøg på at trække retten til fælles beslutningstagning tilbage igen i de tilfælde, hvor Rådet skal beslutte enstemmigt. Det kan jeg kun advare imod! Europa-Parlamentet kan ikke acceptere efterfølgende ændringer i den vedtagne Amsterdam-traktat!
(Bifald) Der er gjort fremskridt. Ja, også jeg havde ønsket mig en bedre traktat, men en bedre traktat nytter ikke noget, så længe viljen mangler til at udføre og udfylde den. Der er et klart tilbageskridt i forbindelse med indførelsen af den frie bevægelighed, fordi traktaten kræver enstemmige beslutninger for de næste fem år. Men i ti år var der mulighed for at beslutte med flertal, og regeringerne gjorde det alligevel ikke! Vi kritiserer bestemmelserne i den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik som helt utilfredsstillende. Alligevel kan man godt stille noget op med dem, hvis den politiske vilje er der. Hvis De ønsker, at f.eks. SFOR i Jugoslavien får en ny opgave og en forlængelse af mandatet, så kan De beslutte det, uanset hvordan bestemmelserne ser ud i den nye udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Et beskæftigelseskapitel er langtfra nogen beskæftigelsespolitik. Så længe regeringerne ikke gør det, de selv har besluttet, nemlig at omsætte Delors' hvidbog og Santers beskæftigelsespagt til politiske handlinger, kan de skrive lige så mange beskæftigelseskapitler i traktaten, de ønsker. For øvrigt, at udfylde traktaten, det gælder også for Europa-Parlamentet. Vi er nødt til at ændre vores arbejdsmåde, hvis vi ønsker virkelig effektivt at udnytte de nye rettigheder, vi vil have.
(Bifald) Altså, vi har brug for denne Amsterdam-traktat, vi vil ikke standse ved den, hr. rådsformand, den hidtidige metode for traktatændring er slut. Hvis De fortsætter på denne måde, vil De fremover udrette stadig mindre, indtil De står foran ingenting. Hurtigere end De tror, vil Unionen være tvunget til yderligere reformer. Vi i Europa-Parlamentet vil sørge for, at visionen her ikke går tabt om et handledygtigt, retfærdigt, demokratisk, forenet Europa, der skaber arbejde og sikrer freden!
(Bifald)
Maij-Weggen
Hr. formand, kære kolleger, allerførst også fra vores side hjertelig velkommen til ministerpræsident Kok her i Europa-Parlamentets bygning i Bruxelles. De har måske lagt mærke til, at der her er et enormt kompleks under opførelse, der skal sikre os husly i Bruxelles også efter udvidelsen. Set på den baggrund er Rådets beslutning om, at Parlamentet skal mødes i Strasbourg tolv gange om året, blevet modtaget med blandede følelser. Hvorfor finder Rådet det nødvendigt at tage den beslutning på vore vegne? Er det ikke noget, man hellere burde overlade til Parlamentet selv?
Forhandlingerne om resultaterne af Amsterdam-topmødet er præget af blandede følelser. Blandede, fordi vi er positive over for det, der trods alt er opnået, men fordi vi jo alligevel bør kritisere det, der enten kun halvt eller overhovedet ikke er opnået. Vi er positive over for den måde, borgerne har fået styrket deres stilling i traktaterne. Artiklen om ikke-forskelsbehandling er næsten ord til andet overtaget fra Europa-Parlamentets beslutning af marts 1996, og det er en udmærket tærskel mod racistiske og negative kræfter i samfundet. Vi er også positive over for de forbedrede artikler vedrørende ligebehandling af mænd og kvinder. Men i den forbindelse må vi dog beklage, at den direkte virkning mangler. Vi vil tilskynde Kommissionen til hurtigt at udstikke retningslinier, således at de nye artikler virkelig bliver praktisk anvendelige og reelt kan betyde noget for borgerne i samfundet.
Vi er ligeledes positive over for de skridt, der er gjort med hensyn til åbenhed og Unionens demokratiske karakter. Også med hensyn til de nye artikler om offentlighed er der brug for gennemførelsesdirektiver for at give artiklerne indhold. Til gengæld kunne en europæisk lov om offentlighed i forvaltningen have en gavnlig effekt på bureaukratiet i Bruxelles, ligesom en del af denne hærskare af lobbyister her i Bruxelles måske kan finde sig en mere nyttig beskæftigelse, når de ikke længere mod klækkelig betaling skal indhente de oplysninger for borgerne, som disse egentlig bare selv burde kunne indhente. Vi er ligeledes positive over for yderligere demokratisering af Unionen. Hvis mine beregninger på grundlag af Elmar Broks liste er korrekte, vil Europa-Parlamentet fremover være med til at få det sidste ord i hen ved 80 % af EU-lovgivningen, og jeg støtter vor gruppeformand i hans udtalelse om, at Europa-Parlamentet er den absolutte vinder her i traktaten.
Mindre positive er vi dog over for manglende resultater med hensyn til budgetbeføjelsen. Det duer ikke, at der spenderes over 50 milliarder navnlig inden for landbrugsområdet uden nogen form for parlamentarisk kontrol.
Desværre er der også en række negative punkter, især med hensyn til politikkerne. Den europæiske beskæftigelsespolitik får nye impulser. Det er en god ting. Vi støtter Jean-Claude Junckers beskæftigelseskonference, for at det virkelig skal blive til noget. Sågar på det miljøpolitiske område er der gjort et par skridt fremad. Problemområder er især indre sikkerhed, udenrigspolitik samt indvandrer- og flygtningepolitik. På alle disse områder er der kun gjort små fremskridt, medens det jo trods alt er politikområder, der er yderst vigtige for vore borgere. At bekæmpelsen af international kriminalitet og det grænseoverskridende samarbejde om retlige og politimæssige anliggender foreløbig har fået en vaklende start, er ret alvorligt, og det er jo i virkeligheden ufatteligt, set i lyset af, at mafiaen slår mere og mere til i de central- og østeuropæiske lande. Det udgør en stor fare for udvidelsen og Den Europæiske Unions rolle. Også hvad angår udenrigspolitikken bliver vi hængende i ubeslutsomhed. Det er jo egentlig uacceptabelt. Bebrejdelsen er ikke rettet mod det nederlandske formandskab, som med en klokkeklar udtalelse fra det nederlandske andetkammer i ryggen har fremsat konstruktive forslag, men den rammer den del af regeringscheferne, der ikke ønskede fremskridt på dette punkt. Også med hensyn til asyl- og flygtningepolitikken har vi egentlig ladet borgerne lidt i stikken, idet de anmoder om bedre politik, mere samordning og mere justering. Det er egentlig ikke rigtigt lykkedes.
Jeg nærmer mig afslutningen. Udvidelsen er alt for vigtig til, at den skal gå i stå på grund af uviljen omkring regeringskonferencen. Og dog vil også jeg anbefale, at man om tre til fire år på ny kigger på indre sikkerhed, udenrigspolitik, flygtninge- og asylpolitik, samt på stemmevægtningen og beslutningsprocessen, for at få hjemmearbejdet færdigt inden tiltrædelsen. Givetvis lykkes det med udvidelsen i sigte. Når det kommer til stykket, har Unionen jo ofte ydet sit bedste under stort pres.
Sluttelig et par ord om formandskabet under ét. Visse nederlandske ministres uheldige opførsel i begyndelsen, fru Sorgdrager, hr. Zalm, er der kompenseret for ved andre ministres udmærkede arbejde. Hr. van Mierlo fortjener vor påskønnelse på menneskerettighedsområdet, fru De Boer for sine udmærkede præstationer inden for CO2politikken, hr. Melkert for en solid indsats på beskæftigelsesområdet, og hr. Pronk for sin påskønnelseværdige indsats for Afrika. Påskønnelsen her af vor nederlandske ministerpræsident er uomstridt. Der er ikke ret mange ægte europæere blandt de nuværende regeringschefer. Vor gruppeformand har ret, når han siger, at de generelle europæiske interesser ofte må vige for smålige nationalistiske interesser. De tilhører de ægte europæere, og dem er der ikke så mange af. Jeg under Dem en god lang periode endnu, hr. ministerpræsident, og jeg håber, at De endnu ofte vil få lejlighed til at gøre en indsats til fremme af det europæiske samarbejde.

Azzolini
Fru formand, kære kolleger, udkastet til Amsterdam-traktaten er resultatet af en konference, der har varet i cirka femten måneder, hvorunder man har vurderet forslag fra alle aktører, både institutionelle og ikke-institutionelle, der har beskæftiget sig med revisionen af traktaten, og forhandlinger, der ikke altid har været lette, har ført til det kompromis, der er beseglet ved medlemsstaternes enighed om det nu foreliggende traktatudkast.
Vi havde næret adskillige forventninger til denne reform, og der er sket talrige fremskridt, men vi sidder tilbage med lige så mange skuffelser. Man har sagt, at Fællesakten har skabt enhedsmarkedet, og at Maastricht-traktaten har skabt Den Økonomiske og Monetære Union, og at den fremtidige traktat vil placere det sociale kapitel i centrum for de europæiske prioriteter med den heraf følgende ligevægt mellem makroøkonomiske faktorer og medlemsstaternes beskæftigelsespolitik.
Denne positive impuls glæder os overordentligt, og vi vil støtte den, men ikke blot dette, vi betragter med lige så stor glæde de fremskridt, der er sket på området for en mere reel og effektiv integration, som for eksempel det kompromis, der har ført frem til aftalen om budgetstabilitet, indsættelse af den sociale protokol i traktaten, det nye kapitel om beskæftigelsen, styrkelsen af den fælles politik på visse områder, som for eksempel miljø-, sundhedsog forbrugerpolitikken, indsættelsen i traktaten af resultaterne af Schengen-aftalen, fremskridtene for EUROPOL, indførelsen af en enhed for tilrettelæggelse og rettidig varsling inden for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, samt udvidelsen og forenklingen af proceduren med fælles beslutningstagning.
Denne opregning er naturligvis ikke udtømmende og kunne fortsættes, men jeg må desværre gå over til bedrøvelighederne. Vi finder nemlig, at fremskridtene fra et institutionelt synspunkt endnu er utilstrækkelige. Visse prioriterede spørgsmål burde efter vor mening have været afgjort før den forudsete udvidelse med henblik på at fremme tiltrædelsesprocedurerne og undgå, at der til vigtige forhandlinger blev føjet endnu uløste institutionelle problemer. Jeg tænker her naturligvis på udsættelsen af afgørelsen vedrørende den nye vægtning af stemmerne i Rådet og det dermed forbundne politiske problem vedrørende Europa-Kommissionens sammensætning og virke. Desuden må nævnes de ringe fremskridt, der er sket med hensyn til udvidelsen af flertalsafstemninger i Rådet, der truer integrationsprocessen i Unionen og udgør en alvorlig trussel for Unionens evne til at træffe beslutninger.
Der er ligeledes grund til snarest muligt at revidere det nuværende system for revision af traktaterne og gå ud over det snævre regeringsniveau og således nedbringe det demokratiske underskud og muliggøre en mere direkte deltagelse fra borgernes side i processen for Europas samling gennem deres valgte repræsentanter.
Som det ses, er vejen endnu lang, men vi er optimister, og vi vil få et første resultat at se i de nærmeste måneder, når underskriften af traktaten finder sted efter den fornødne harmonisering af teksterne og deres endelige retlige udformning, hvorefter Parlamentet skal udtale sig endeligt om traktatens indhold.
Vi regner derfor med, at man til gavn for Den Europæiske Union, dens nuværende og fremtidige medlemsstater og dens befolkninger i denne periode med afpudsning og forhåbentlig nærmere eftertanke vil kunne nå frem til en mere tilstrækkelig vedtagelse af traktaten for det 21. århundrede i afventning af en mere frugtbar regeringskonference i løbet af kort tid.

Spaak
Fru formand, forbindelsen mellem en dristig reform af institutionerne og åbningen af tiltrædelsesforhandlingerne er der aldrig sat spørgsmålstegn ved, hverken af medlemsstaterne eller EuropaParlamentet, af den indlysende grund, at denne forbindelse er uomgængelig. Den er nødvendig for de 15 stater og en bydende nødvendighed for de stater, der ønsker at tiltræde, så forhandlingerne kan føres på et konsolideret, institutionelt grundlag.
Det er med skuffelse, at vi konstaterer det nederlag, det institutionelle område har lidt. Derfor ville det, hr. premierminister, have været i overensstemmelse med virkeligheden at erkende, at de forventede resultat ikke blev nået, at det vil blive udbedret ved, at der straks fastsættes en ny tidsplan, og at tiltrædelsesforhandlingerne kan indledes under hensyntagen til disse begrænsninger. Det er parlamentsmedlemmernes ansvar at evaluere indholdet af traktaten, fremsætte udtalelser og begrunde deres holdning over for borgerne. Det har vi pligt til. Hvordan kan vi godkende et udkast, der omfatter intet eller kun meget lidt af det, der blev betragtet som essentielt i de beslutninger, som nogle af os har undertegnet, og som er vedtaget af et stort flertal i Parlamentet.
Europa-Kommissionen har på sin side ansvaret for at forsvare Unionens overordnede interesser. Hr. kommissær Oreja har holdt et modigt, ubarmhjertigt indlæg i Udvalget om Institutionelle Spørgsmål. Hr. Santer, skal det være parlamentsmedlemmerne, som forsvarer Kommissionens autoritet, især vedrørende synligheden af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik? Dette ansvar forudsætter en fast holdning, en uafhængig dømmekraft og en pligt til at vurdere indholdet. Vi håber, at Kommissionen kan fremsætte sin udtalelse i sin rapport i midten af juli.
Det vigtigste er måske tilbage, nemlig at denne konferences nederlag også er et nederlag for regeringsmetoden. Nu skal der gang i maskineriet igen. Europæerne har aldrig manglet fantasi og mod. Det er den vilje, vi gerne vil skubbe til, og jeg er overbevist om, at vi i morgen er blandt de bedste.

Elmalan
Fru formand, der blev vendt op og ned på dagsordenen for Det Europæiske Råds samling i Amsterdam af spørgsmålet om beskæftigelse, som blev stillet dels af den franske regering, dels efter et vist socialt pres. Godkendelsen af pagten synes jeg er vigtig, men det er i det mindste positivt, at der blev åbnet for diskussionerne om beskæftigelsen. Det er et vigtigt resultat, frugten af mange bestræbelser i den sidste tid i Europa, for eksempel med Vilvorde, eller af de politiske debat i Frankrig og andetsteds.
De franske medlemmer i min gruppe gentager deres kraftige opposition mod stabilitetspagten, som lægger strammende rammer for budgetpolitikken ved at påtvinge medlemsstaterne krisekriterier ledsaget af sanktioner for at tilfredsstille kravene fra finansmarkederne. Denne pagt, der ryster de europæiske folks suverænitet, er en hindring for en effektiv, varig løsning på arbejdsløshedsproblemet.
Resolutionen om beskæftigelse og vækst, der blev vedtaget i Amsterdam, åbner nye veje, som måske kan skabe job, men den er kraftigt mærket af Det Europæiske Råd i Essen med vægten lagt på konkurrenceevne, fleksibilitet og lave arbejdsomkostninger.
Det særlige Råd om beskæftigelse til efteråret bliver en lejlighed for Europas folk til at fremsætte deres krav gennem den sociale bevægelse i Europa. Vi vil gøre alt for at videreføre og udvide mobiliseringen af borgernes sociale bevægelse for at få den europæiske konstruktion til at gå i den rigtige retning, for at gøre socialt fremskridt og beskæftigelse til drivkræfterne i den nye økonomiske udvikling i Europa.

Van Dijk
Fru formand, vi står på tærskelen til det 21. århundrede, men i Europa har vi demokratiske tilstande, der snarere synes at høre det 19. århundrede til. Vi har været vidne til ikke-dokumenterne og traktatteksterne fra det forløbne halve år, og dernæst har vi set regeringskonferencen strejfe langs med dybe demokratiske afgrunde; at vi ikke er styrtet ned i dem, har ironisk nok intet at gøre med regeringschefernes bevidsthed om, at den europæiske integration skal være mere demokratisk, men med den nationale suverænitet, denne fiktion. Naturligvis er der taget skridt fremad i Amsterdam-traktaten, som jeg ikke vil nævne alle sammen, det har alle gjort, men symptomatisk er den varme kartoffel på miljøområdet, miljøgarantien. De medlemsstater, der er miljøbevidste, har måttet slås for at få lov til i eget land at gøre det, Europa forsømmer. Hvad beskæftigelsen angår, bør det i virkeligheden handle om spørgsmålet, om Europa får de nødvendige instrumenter til at skifte fra arbejdskraft til andre beskatningsgrundlag såsom miljøforbrug og kapital og til en bedre fordeling af arbejdet. En sådant beskæftigelsesoffensiv er ikke kommet et skridt nærmere. Denne traktat skaber ikke job, men falske forventninger.
At man urokkeligt holder fast ved tidsplanen for ØMU'ens indførelse står i skarp kontrast til den skødesløshed, man i Amsterdam har forhalet udvidelsen af Unionen med. De kommende forhandlinger bliver samtaler om dårlige nyheder. Vesteuropa er stadig alt for optaget af sig selv, kommer det til at hedde sig. En større Union forudsætter en større målestok, og målt efter denne målestok er denne traktat under mindstemål.
Det er foruroligende, at der ikke samtidig med, at indvandrings- og asylpolitikken gøres til et fællesskabsanliggende, indføres de gængse demokratiske checks and balances . Det er meningen, at de nationale parlamenter ikke længere blander sig i det, og Europa-Parlamentet får ret til at afgive udtalelser.
Endnu mere beskrivende er det naturligvis, at de europæiske regeringschefer har besluttet, at vi har hjemsted i Bruxelles, Luxembourg og Strasbourg, og at vi skal holde møde i Strasbourg tolv gange om året. Hvis Parlamentet accepterer det, er dette Parlamentet selvsagt ikke ret mange sure sild værd.

Hager
Fru formand, min foreløbige personlige konklusion efter Amsterdam er, at de faktiske integrationsgrænser er blevet effektive. Det viste sig, at den europæiske fællesnævner er mindre end formodet i Maastricht. Jeg mener, man burde have taget hensyn til den kendsgerning, at integrationsprocessen kun kan ske gradvist, at fællesskabsprocessen ikke kan dekreteres, men netop kun kan opnås gradvis på basis af en fælles politisk vilje.
Man er også nødt til at tage til efterretning, at visse områder slet ikke eller endnu ikke egner sig til det. Kun hvis man erkender alt dette og giver medlemsstaterne et nationalt spillerum, vil en videreudvikling være mulig. Også det håb, der kom til udtryk i det institutionelle udvalg, om at afhjælpe manglerne i traktatværket ved fortolkning, forekommer mig at være yderst illusorisk. Jeg mener, at man ikke kan erstatte manglende politisk overensstemmelse med spidsfindige fortolkninger uden dermed på ny at udløse det ubehag hos borgerne, som det var et af hovedmålene at fjerne ved traktatrevisionen.

d'Ancona
Fru formand, når vi tænker tilbage på de problemer, der var før og under Amsterdamtopmødet, kan vi uden videre fastslå, at det nederlandske formandskab har ydet en fornem præstation, navnlig at det er lykkedes at få 15 underskrifter på Amsterdam-traktaten. Derfor ros til og påskønnelse af det behændige formandskab.
I de par minutter, jeg har til rådighed, kan jeg dog ikke lade denne jubelsang lyde ret længe. Et parlamentsmedlems rolle indebærer nu engang en nøgtern bedømmelse af, om regeringskonferencens resultater nærmer sig vore egne ideer og mål fra dengang. På et antal områder er det faktisk tilfældet, dér går vi skridt for skridt i den rigtige retning. Men det gælder desværre ikke for netop de områder, der skal bane vej for udvidelsen. Der har man brug for et forstørrelsesglas, hvis man skal kunne observere nogen fremskridt. Det har man også brug for i den i den grad nødvendige ændring på området retlige og indre anliggender. Vigtige beslutninger er skubbet ud i fremtiden. Tag nu eksempelvis det nye traktatafsnit, som omfatter fri bevægelighed for personer, asyl og indvandring. Hvad skal man mene om en fri bevægelighed, der er knyttet så mange betingelser til, at den ikke længere fortjener dette navn? Nu får vi se, om flertalsafgørelser bliver en realitet, og vi får se, om det indebærer, at Parlamentet får medbestemmelsesret i form af den fælles beslutningsprocedure. Vi ved allerede med sikkerhed, at Parlamentets udgangspunkt, en normal kompetence til Domstolen, ikke er blevet til noget.
En udbygning i bredden kræver en udbygning i dybden. Derfor vedkommende punkt i vort ændringsforslag. Tilbage til forhandlingsbordet. De, der efter hårdt arbejde netop har rejst sig fra bordet, må grue ved tanken. Men en fortsættelse af reformprocessen inden længe er uundgåelig.

Brok
Fru formand, hr. rådsformand, mine damer og herrer, først vil jeg gerne takke Dem, hr. rådsformand, hr. udenrigsminister van Mierlo og hr. Patijn og Deres mandskab for den virkelig samarbejdsvenlige holdning, Elisabeth Guigou og jeg har mødt i de forløbne måneder. Jeg er også overbevist om, at vi vil komme til at opleve det på lignende måde i de kommende dage og uger i forbindelse med nogle praktiske ting.
Jeg mener, at vi ved bedømmelsen af denne tekst tit kan gå frem efter den metode, at det bedre er det godes fjende. For vi må fastslå, at dette, set i forhold til de forventninger, vi nærer til den fremtidige europæiske forfatning, naturligvis ikke er noget grandiost fremskridt. På den anden side jeg blev medlem af EuropaParlamentet i 1980 har vi med de tre regeringskonferencer i 1985, 1991 og 1997 fået en dramatisk, positiv ændring af Den Europæiske Union, og fra 1985 til 1997 er der sket mere for udviklingen af Den Europæiske Union end fra 1958 til 1985. Jeg tror, også denne udvikling bør man lige fastholde, når man holder sig udgangspositionen for øje. Jeg mener, vi her også bør være lidt fair.
Denne traktat har givet en social balance. Fællesakten var traktaten om det indre marked. Maastricht-traktaten var traktaten om Den Monetære Union, og her har man nu indføjet det sociale kapitel, man har medtaget Det Sociale Charter fra 1961 og 1989, man har et beskæftigelseskapitel, man har styrket EF-Domstolen, man har en række yderligere borgerrettigheder i denne traktat. Det er en afbalancering af traktaten, som måske ikke er tilstrækkelig, men som skal tages til efterretning.
Jeg har den opfattelse, at det er bedre at skabe fælles bestemmelser om de dele af retlige og indre anliggender, der er i første søjle, og arbejde med enstemmighed lidt endnu frem for at lade dem blive i en tredje søjle for allerede nu at beslutte med flertal. Hvorfor det? Fordi overførslen til fællesskabsstrukturen betyder, at stats- og regeringscheferne har anerkendt, at det mellemstatslige grundlag ikke er det rigtige, men derimod Monnets klassiske integrationsmodel, og flertalsbeslutningen vil vi så også snart gennemføre. Det er den strategiske beslutning, som vi bør have os for øje, og som vi har diskuteret tidligere.
I forbindelse med udenrigs- og sikkerhedspolitikken er det netop også som følge af Parlamentets arbejde lykkedes, at Kommissionen er med ved planlægning og analyse og også ved andre ting, så det ikke længere kun er regeringerne og Rådet alene, der beslutter. Det så da for bare nogle få måneder siden helt anderledes ud! Det er da et vigtigt grundlag for også gradvis at overføre denne del til fællesskabsbesiddelse. At Peterberg er medtaget, at Den Europæiske Union nu har retningslinjefunktion over for VEU, at Unionen også for anden og tredje søjle kan indgå aftaler med tredjestater, det er da bemærkelsesværdige ting, som jeg mener, skal tages til efterretning!
Vedrørende fleksibiliteten, Schengen osv. betyder det, at de områder, der er i første søjle efter den normale traktat, også på dette område er besluttet efter første søjles metoder; der er f.eks. ikke indført søjle 3a og 3b eller lignende. Det bør også bemærkes.
Men vi skal se, at denne traktat har en afgørende mangel. Denne mangel er, at vi har for lidt flertalsbeslutning til at få handleevne på denne måde. Stats- og regeringscheferne har også indrømmet dette med henvisning til, at der skal afholdes en ny regeringskonference inden det sekstende medlems tiltræden. Jeg mener, at denne indrømmelse kan få yderligere konsekvenser. Jeg kunne forestille mig, at f.eks. denne beslutning, der skal træffes i Rådet, om efter fem år at føre retlige og indre anliggender over til flertals- og fælles beslutningstagning, modificeres, og at denne periode forkortes, f.eks. inden første udvidelsesrunde. Så ville vi ikke få brug for nogen regeringskonference med henblik herpå, men ville allerede opnå væsentlige fremskridt på dette område. Måske kan dette inddrages i Rådets drøftelser.
Europa-Parlamentet er i dag som hovedregel fælles beslutningstager i lovgivningen. Kommissionsformanden indsættes kun i sit embede med Europa-Parlamentets vilje. Kommissionen alt i alt skal godkendes af EuropaParlamentet. Der eksisterer ikke noget budget mod Europa-Parlamentets vilje. Der eksisterer ingen udvidelsesog associeringsaftaler og mange andre aftaler med tredjestater uden Europa-Parlamentets godkendelse.
Vi skal kritisere, vi skal i fremtiden hale mange yderligere ting frem, vi skal gøre det klart, at denne regeringskonferencemetode måske ikke længere er den rigtige. Vi skal gøre det klart, at vi i det lange løb skal nå frem til en forfatningsgivende forsamling, idet de nationale regeringer, Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter inddrages, for på denne måde at overvinde bureaukratisk modstand. Men vi bør ikke længere sige, at dette Europa-Parlament er uden indflydelse! I 1999 går vi til valg, og så bør vi sige ærligt til borgerne, at dette Europa-Parlament er en faktor i den europæiske politik, og at det kun er lidt i Europa, der sker mod EuropaParlamentets vilje! Kun i det tilfælde kan vi få en høj valgdeltagelse blandt borgerne, og kun i det tilfælde vil vi få kræfter til at fravriste Rådet endnu mere i næste runde. Jeg anmoder derfor om ikke at undervurdere resultaterne for Parlamentet, derimod bør vi have selvbevidsthed og gå fremad med instrumenterne!

Van Bladel
Fru formand, Europa-Parlamentet har i to år ført drøftelser med sig selv, hvilket resulterede i en ambitiøs liste med ønsker, der ingenlunde er blevet opfyldt. Er Europa nu fortabt? Ingenlunde. På et hængende hår er indførelsen af Den Økonomiske og Monetære Union blevet en realitet, en øjensynlig teknisk-økonomisk foranstaltning, der i længden helt afgjort kan føre til en følelse af politisk samhørighed. Det er dog bekymrende, at forhindringen på vejen til udvidelsen, vore egne institutioners struktur, ikke er ryddet af vejen. Jeg beklager da også dybt, at ikke engang Benelux-landene har været ædelmodige nok til at foreslå en kommissær på skift til Benelux-landene. Også Rådets fortsatte aflukkethed er et forkert signal at give de unge demokratier i Østeuropa. Dette er fortsat et demokratisk underskud. En skam, at Europa-Parlamentets medlemstal vil komme op på de 700, det er absolut umulige arbejdsbetingelser! Hvorfor griber vi ikke i egen barm og skærer antallet ned til maksimalt 4 til 500 medlemmer? Mon den europæiske borger føler sig sikrere nu? Rådsformanden bebudede en pakke med foranstaltninger, men desværre gør han selv i praksis det modsatte. Arrestordren mod den internationale narkohandler Bouterse lader vente på sig, samtidig med at den offentlige anklager suspenderes på et tvivlsomt grundlag. En vurdering af de nye lovregler i Bruxelles har ikke fundet sted. Berusede bilister går nu fri, det fremmer ingenlunde borgernes sikkerhed. Jeg har fået at vide, at formanden for Udvalget om Retlige Anliggender, hr. De Clercq, på det nævnte grundlag har bedt justitsministeren gøre rede for sagen her i Parlamentet. Amsterdam er ikke blevet en succes, målt i forhold til ambitionerne, men de europæiske ledere, der direkte genspejler vælgerne i de femten medlemsstater, har besluttet anderledes. Dette er et øjebliksbillede af Europa i slutningen af det 20. århundrede. Det nederlandske formandskab har fungeret efter evne og fortjener ros, om ikke andet så af den grund, at det som primus inter pares har holdt de femten medlemsstater med hver deres problemer samlet. Amsterdam er ingen fiasko, det er et lille skridt fremad. Mere end det bureaukratiske Bruxelles er Strasbourg symbolet på fred i Europa, nu og i fremtiden.

Frischenschlager
Fru formand, med al respekt for de positive aspekter er vi jo alligevel nødt til at koncentrere os om de mål, vi ikke nåede ved Amsterdam-konferencen. For det første: Da der ikke er sket nogen institutionel reform overhovedet, står vi foran følgende dilemma: Enten bliver de allerede nu meget dårlige beslutningsstrukturer i Den Europæiske Union forværret en gang til som følge af nye medlemmer, eller også udskyder vi udvidelsen. Ingen af delene er acceptable, og derfor skal vi lægge eftertryk på, at de institutionelle reformer fremskyndes, at de frister, der blev fastsat herfor i Amsterdam, forkortes væsentligt.
For det andet: Resultaterne for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik er jo også stadigvæk mere end beskedne, og hvilke udfordringer Europa her stilles overfor, har jo netop topmødet i Denver vist, for De Forenede Stater ønsker at opstille sin erhvervspolitiske rovdriftmodel som karakteristisk tilfælde for resten af verden! Jeg mener, vi også skal indstille os på disse kontroverser, og at regeringskonferencen i Amsterdam har truffet de institutionelle forholdsregler hertil, det tvivler jeg bestemt på!

Papayannakis
Hr. formand, der blev taget vigtige skridt i Amsterdam; men det var spredte og ukoordinerede skridt. Én ting er sikker: at det lykkedes Dem at redde den vej, der fører til den fælles mønt. Det var en stor ting, men jeg er ikke sikker på, at det er nok på nuværende tidspunkt.
Ud over den monetære union mangler også den økonomiske union, den økonomiske regering, som nogle kalder den. Ved siden af de positive erklæringer mangler en seriøs arbejdsløshedsbekæmpelsespolitik og en reelt fælles social politik. Alt dette er stadig uklart og afhænger af andre beslutninger, som ikke blev truffet i Amsterdam. Hvilke beslutninger vil De træffe til efteråret? Hvilke forslag vil De forelægge os for fremtiden med hensyn til budgettet? Eller vil De gennemføre alle disse politikker uden budget eller med det budget, vi har nu? Det er latterligt og utroværdigt! Og der mangler også nogle klare fremtidsperspektiver for den politiske foreningsproces. Ingen lande vil afgive midler og magt til andre lande, hvis der ikke er tale om en politisk helhed.
Så De er nødt til enten at forsøge Dem med en ny regeringskonference eller udsætte udvidelsen. Indtil da må De i det mindste forsøge at styrke Unionens politiske troværdighed. Vi skal ikke gennemføre aktioner under den fælles udenrigspolitik, hvis vi ikke fordømmer de modbydelige og afskyelige handlinger, der er begået i Somalien af »fredsskabende« lande fra Den Europæiske Union.

Medina Ortega
Fru formand, jeg vil gerne begynde min redegørelse med at lykønske Rådets formandskab med det store arbejde, det har udført i en sag, som syntes vanskelig at gennemføre. Ingen troede for to eller tre uger siden, at det ville være muligt at færdiggøre traktatudkastet i Amsterdam.
Men ved at have gjort det mener jeg, at man har dækket mange aspekter, at der er sket en stor udvikling og et stort fremskridt. Jeg vil imidlertid gerne påpege en vigtig mangel, set ud fra et juridisk synspunkt. Vi bestræber os for at opbygge en fælles retsorden, hvor beslutningerne tages i det store flertals interesse og ikke til fordel for en enkelt stat eller en bestemt persongruppe, og for mit vedkommende er jeg mest bekymret over fleksibilitetsklausulerne. Fleksibiliteten medfører, at de principper, der gælder for forholdet mellem staterne i international ret, inkorporeres i den fælles retsorden.
Og der er den fare, at staterne på Amsterdam-mødet har opdaget international ret på ny. Jeg vil gerne minde om, at international ret blev opfundet for 500 år siden af en anden hollænder som ikke er formand for Rådet nemlig af Hugo Grocio. Så jeg ved ikke, om det på nuværende tidspunkt er nødvendigt, at vi kommer i tanke om den internationale ret, som denne berømte hollænder opfandt for 500 år siden.
Nu er vi i en helt anden situation, vi er ved at skabe en overnational enhed, og her mener jeg, at vi finder mangler med hensyn til det europæiske retsområde.
Dette er noget, som formanden for den socialistiske gruppe tidligere har påpeget, og jeg mener, at vi skulle være gået længere med hensyn til oprettelsen af et europæisk retsområde, fordi vi med inkorporeringen af Schengen i Den Europæiske Union kan komme til at stå i en situation, hvor en person eftersom der ikke er nogen nationale grænser kan begå en forbrydelse i et land og derefter uden nogen grænsekontrol komme ind i et andet land. Det vil sige, at der inden for Fællesskabet ikke er nogen mening i at tale om politisk asyl, da forholdet mellem medlemsstaterne ikke er et forhold, der henhører under international ret, men et fællesskabsforhold. Klausulerne om retten til politisk asyl kan endog være et tilbageskridt, idet jeg ikke mener, det kan forekomme, at en medlemsstat i Den Europæiske Union kan give asyl til en person, der har begået en forbrydelse i et andet land, og jeg kan ikke se, at påberåbelsen af politisk asyl har noget formål i et Fællesskab, der styres af demokratiske stater.
I et Fællesskab styret af demokratiske stater har politisk asyl overhovedet ingen mening. Hvis en medlemsstat ikke opfylder de demokratiske krav, burde denne stat ikke være medlem af Fællesskabet. Der findes ganske vist visse bestemmelser, der muliggør en udvisning, men jeg kan ikke se, hvordan en medlemsstats retslige eller administrative myndigheder kan nægte at udlevere en person, der har begået en forbrydelse i et andet fællesskabsland som respekterer menneskerettighederne, og som stoler på fællesskabstraktaternes konstitutionelle garantier under påberåbelse af bestemmelserne om asylret. Her gælder internationale konventioner om asyl ikke, de gælder kun i international ret.
Hvis vi vil sikre et frit europæisk retsområde i overensstemmelse med de konstitutionelle principper, må asylspørgsmålet anses for at være den største mangel ved Amsterdam-traktaten i øjeblikket, for man har ikke været i stand til at etablere et europæisk retsområde, som på samme tid giver garanti for frihed og sikkerhed.

Formanden
Tak, hr. Medina Ortega. Deres indlæg var så interessant, at tiden stod stille. Men heldigvis har vi denne gang mere tid end sidste gang til denne vigtige forhandling.

Fraga Estévez
Fru formand, på dette første plenarmøde efter Det Europæiske Råds møde i Amsterdam vil jeg gerne rose resultaterne af mødet, først og fremmest hvad angår Det Europæiske Parlament, hvis betydning uden tvivl er blevet styrket. Jeg er overbevist om, at jo større beføjelser man giver vores institution, jo bedre sikrer man, at den idé om Europa, som er udsprunget af Rom-traktaten, lever videre.
I forbindelse med resultaterne fra dette topmøde er der imidlertid sket noget, som foruroliger os meget, da det på en måde er i modstrid med grundlaget for dette forenede, ligeberettigede Europa, som jeg tidligere har omtalt. Under konferencen har Storbritannien arbejdet på at få fællesskabslandenes ret til at indregistrere skibe i en hvilken som helst medlemsstat det de kalder quota hopping begrænset i slutteksten. Initiativet til at indføre ændringer i traktaten fik ikke tilslutning, fordi det ikke var muligt at medtage sådanne begrænsninger, der er i modstrid med de eksisterende lovgivninger i Fællesskabet, selv om man forsøgte at fremtvinge en erklæring fra Kommissionen, der skulle bane vejen for de britiske krav, men denne erklæring blev til sidst blokeret af Rådet.
Stillet over for den umulige situation, at der ikke kunne komme nogen officiel tekst fra regeringskonferencen, sendte hr. Santer på eget initiativ og i kraft af en forbavsende beslutning uden fortilfælde et personligt brev til den britiske premierminister, hvori han på egen hånd stiller GD XIV's tjenester til hans rådighed for at hjælpe et land Storbritannien til at sætte sin vilje igennem over for andre medlemsstaters interesser, og han går så vidt, at han i dette brev kommer med forslag, der klart er i modstrid med fællesskabsretten og endog i modstrid med tre domme afsagt af De Europæiske Fællesskabers Domstol.
En sådan egenrådig handling, hvor formanden for Kommissionen personligt beslutter at påtage sig forsvaret af et bestemt land over for Fællesskabets interesser bag ryggen af de øvrige medlemsstater og fællesskabsinstitutionerne, som f.eks. Parlamentet, sætter spørgsmålstegn ved den foregivne upartiskhed og nødvendige gennemskuelighed. Dette gælder hele Kommissionen, trods fru Boninos erklæringer, der var et forsøg på at dreje ordlyden af brevet, hvilket, som De vil forstå, fru formand, ikke just bidrager til Den Europæiske Unions anseelse.
Jeg mener, at det er Kommissionens fundamentale pligt at være gennemskuelig over for medlemsstaterne, og hvis den institution, som hr. Santer er formand for, var af den opfattelse, at fællesskabslovene herunder dommene afsagt af domstolen i Luxembourg tillod fortolkninger som den, hr. Santer har foretaget, burde denne opfattelse have været formidlet til alle medlemsstater og ikke kun til en enkelt, og i den sammenhæng, hvor problemet opstod.
Hr. Santer, De har skabt en alvorlig udemokratisk præcedens, som hverken medlemsstaterne eller Parlamentet bør tolerere, og disse burde derfor i det mindste kræve, at De offentligt fremkommer med en forklaring.

Sjöstedt
Fru formand, et minut er ikke nok til en grundig analyse af Amsterdam-traktaten, så jeg skal koncentrere mig om et enkelt spørgsmål. Protokollen om asylpolitik indeholder en artikel, som i praksis hindrer EU-borgere i at få asyl i andre EU-lande. Det er reelt en indskrænkning af asylretten, som strider imod Genève-konventionen. Denne beslutning er ikke kun negativ af den grund, den er også et farligt eksempel for andre dele af verden, som kunne begynde at følge samme praksis, således at regionerne afviste hinandens asylansøgninger. Det er med andre ord en meget negativ beslutning, som er blevet truffet i Amsterdam.
Efter at den er blevet truffet, har man prøvet at nedtone dens betydning. Men den er helt åbenlyst i strid med Genève-konventionen, hvilket FN's højkommissær for flygtninge også har bekræftet. Det tjener Belgien til ære, at det i en særlig erklæring har taget afstand fra beslutningen. Det er en skam, at der ikke er flere medlemslande, som har gjort det.

Avgerinos
Fru formand, jeg forventede mig ikke mere af Amsterdam, og som resultatet helt korrekt er blevet vurderet, blev der i Amsterdam hverken født et bjerg eller en mus.
Det gælder for denne som for alle andre traktater, at den bør vurderes i forhold til den dynamik, den kan skabe, og de fremtidsperspektiver, den tegner. Ud fra denne betragtning mener jeg ikke, at topmødets resultater er så dårlige endda.
Hvis jeg skal starte med kapitlet om beskæftigelse, må jeg fremhæve den balance, man har valgt at følge i denne traktat, selv om de nye bestemmelser om beskæftigelse kunne have været mere ambitiøse. Meget afhænger imidlertid af, hvordan bestemmelserne vil blive gennemført.
Af samme vigtighed er optagelsen af den sociale protokol i traktaten. På denne måde fjerner man også en af de største svagheder i Maastricht-traktaten, som vi ofte har rettet stærk kritik af. Amsterdam-traktaten har ikke formået at løse det institutionelle spørgsmål, men udsætter det til en ny forhandling i begyndelsen af næste årtusind, og jeg håber, at disse ændringer vil bygge på de samme tanker, som ideen om det europæiske hus byggede på, og undgå ukonstruktive og kunstige former for forskelsbehandling af medlemmerne.
Der er bestemmelser i den nye traktat, som har bevæget sig i de rigtige retninger og derfor ikke bør undervurderes. Jeg tænker især på proceduren med fælles beslutningstagning og afskaffelsen af tredjebehandlingen, som har skabt større balance i forholdet mellem Parlamentets rolle og Rådets rolle.
Amsterdam-aftalens resultater i kapitlet om Unionens udenrigsaktivitet er begrænsede og lever ikke op til vore forventninger. I Amsterdam handlede man endnu en gang på den traditionelle tilbageskuende måde. Der blev ikke vedtaget bestemmelser, som vil gøre det muligt for Unionen at skabe sin egen rolle.
Som allerede nævnt afhænger meget af, hvordan traktaten vil blive anvendt. De svagheder, vi alle kan konstatere, kan opvejes af en dynamisk udnyttelse, inden for de juridiske muligheder, af de nye veje, der hermed åbnes.

Berès
Fru formand, hvem kan i dag sige, at regeringskonferencen har opfyldt sit mandat? De positive aspekter efter to års forhandlinger er lette at overse. For det første beskæftigelseskapitlet i traktaten, hvor vi stadig mangler konkrete tegn fra Det Europæiske Råd i Luxembourg; dernæst inddragelsen af den sociale protokol, hvilket i første omgang er frugten af Labour-partiets sejr i Storbritannien; fremskridt for tjenesterne af almen interesse i erkendelse af, at de er en del af Unionens fælles værdier og spiller en rolle for social og territorial samhørighed; en næsten uventet udvidelse af rækkevidden af den fælles beslutningstagning, hovedsagelig på områder forbundet med gennemførelsen af det indre marked og det næsten gennemførte lovgivningsmæssige område.
Ud over regeringskonferencens mandat og frugten af socialisternes valgsejr i Frankrig bringer Amsterdam os endelig den gode nyhed med en resolution om vækst og beskæftigelse, en nødvendig udbygning af resolutionen om stabilitetspagten, uden at man dog kan tale om indførelsen af en reel økonomisk regering.
Men derudover er der ikke meget at komme efter. Amsterdam burde have bragt demokrati, effektivitet og gennemsigtighed til vore institutioner. I stedet for udvidet brug af kvalificerede flertalsafstemninger og afskaffelse af vetoretten, der er alfa og omega for enhver udbyggelse af Fællesskabet, får vi et styrket samarbejde, der er vanskeligt at gennemføre, en maskine, der bremser Fællesskabets dynamik, for et sådant samarbejde havde vi jo rent faktisk i forbindelse med euroen.
Efter de tre søjler i Maastricht, der var en orm i den europæiske integrations frugt, har vi nu fået fire søjler. Rent institutionelt er Amsterdam-traktaten en etape mod et ikke-demokratisk styre. Med Amsterdam skulle det blive lettere for De 15 at fungere og udvides. I Madrid forpligtede stats- og regeringscheferne sig til at indlede forhandlingerne seks måneder efter afslutningen på regeringskonferencen, idet der skulle tages hensyn til dennes resultater. Der er jo ingen resultater. Stats- og regeringscheferne skal drage konklusionerne af det, de ikke har gjort i Amsterdam.
Amsterdam-traktaten er ikke en tilfredsstillende afslutning på regeringskonferencen. Hvis Europa skal være stærkere, har det brug for politik og sociale aspekter. Der er sket fremskridt på det sociale område, men rent politisk er der intet sket. Det forudsætter, at vi glemmer vor nationale egoisme og gør en kollektiv indsats. Med Spinelli-forslaget gav Parlamentet liv til Europa. Det skal ske igen.

Lööw
Fru formand, jeg synes også, at der er grund til at hilse traktaten velkommen og lykønske det nederlandske formandskab.
Lige siden Sverige blev medlem af Unionen for to et halvt år siden, har vi arbejdet for, at arbejdsløshedsbekæmpelsen skulle være et fælles unionsanliggende. Mange mente, at vi ikke ville få held med det, men 18 mio arbejdsløse i Europa har naturligvis også været en realitet, som har tvunget selv de mest modvillige regeringer til at optage den i traktaten. Nu gælder det om at følge traktatartiklen op med konkret handling. Der hviler et stort ansvar på bl.a. det ekstraordinære topmøde om beskæftigelsen for, at det sker.
Et andet forslag, som har vundet gehør, er, at der skal være større åbenhed i Den Europæiske Union, og det hilser vi meget velkommen fra svensk side. Dette er et ukontroversielt spørgsmål i Sverige, hvor der er stor åbenhed og gennemskuelighed. Men der er store forskelle fra den ene medlemsstat til den anden på dette punkt. Det gælder nu om, at også denne traktatartikel om større åbenhed får et tydeligt og konkret indhold, og at Unionens institutioner virkelig lever op til den. Set med svenske øjne synes jeg, at resultatet af traktatforhandlingerne viser, at også små lande, i modsætning til hvad der undertiden påstås, rent faktisk kan påvirke hovedmålsætningerne for Unionens politik.
Hr. Santer beklagede før, at mange nationale interesser har spillet ind i denne proces. Jeg vil gerne understrege, at jeg, selvom jeg her har talt meget om svenske forslag, mener, at disse er europæiske interesser. Beskæftigelsen er en europæisk interesse, offentlighedsprincipperne er en europæisk interesse, ligestillingen er en europæisk ret, og miljøet er et europæisk ansvar.

Jensen, Kirsten
Fru formand, mod mange odds lykkedes det at gøre regeringskonferencens dagsorden til en bred dagsorden, der omfatter de områder, som folk finder vigtigst. Overalt i Europa nævner folk arbejdsløsheden som det problem, de politiske systemer først burde tage fat på. Ved regeringskonferencens start var der ikke mange, der turde holde på, at EU ville få sit beskæftigelseskapitel, men det skete. Naturligvis er blidere vinde blæst den vej med de netop opnåede valgresultater i Storbritannien og Frankrig. Nu er EU forpligtet til at tage fat på bekæmpelsen af arbejdsløsheden. I Danmark har en ny økonomisk politik bragt os langt med henblik på at skabe arbejdspladser. Men effekten af denne politik ville være langt større, hvis den var en fælles politik for EU. Og jobtopmødet i Luxembourg til efteråret vil der blive knyttet store forventninger til.
Af helt overordnet betydning er det dog, at det, at der opnåedes et resultat i Amsterdam, betyder, at der kan startes forhandlinger med de baltiske og central- og østeuropæiske lande. Disse lande har ret til at fordre et medlemskab af EU, og det civile samarbejde mellem lande, der før har været i krig med hinanden eller har været delt af en betonmur, er EU's bidrag til fred og stabilitet i Europa. At EU's traktat nu i sin indledning slår fast, hvilket værdigrundlag samarbejdet hviler på, respekt for menneskerettigheder, grundrettigheder og ikkeforskelsbehandling, var et fromt ønske, der blev udtrykt i starten af forhandlingerne, men det endte med at blive til virkelighed. Amsterdam-traktaten er virkelig en forbedring af EU i retning af et samarbejde, der prioriterer og tager fat på de problemer, som mennesker finder vigtige.

Kok
Tillad mig allerførst at sige tak til de ærede parlamentsmedlemmer for deres indlæg og også for de anerkendende ord til formandskabet. Disse anerkendende ord bringer jeg gerne videre, også til mine kolleger i det nederlandske kabinet, for på trods af al taknemlighed også for visse personlige ord med adresse til mig, det var og er teamwork. Derfor ønsker jeg, at mine kolleger får del i de anerkendende ord.
Jeg vil også gerne benytte lejligheden til at rette en eksplicit tak til de ærede parlamentsmedlemmer hr. Brok og fru Guigou for det bidrag, de på Europa-Parlamentets vegne det gælder desuden også parlamentsformanden selv har ydet til arbejdets fremskriden. Det sætter vi meget stor pris på. Jeg siger det også mere specifikt på vegne af den nederlandske regering, idet vi, allerede før vi påtog os formandskabet, fra Nederlandenes side har gjort en kraftig indsats for at muliggøre en aktiv deltagelse af Parlamentet i arbejdet. Opgavefordelingen med statssekretær Patijn indebærer, at jeg begrænser mig til få emner, og at han senere reagerer på et antal punkter. Jeg har lyttet opmærksomt til indlæggene, selvfølgelig, og jeg konstaterer, at bedømmelsen af resultaterne af Amsterdam-traktaten her som i den offentlige mening er blandet. Der er plusser og minusser, og de lægges så til grund for divergerende politiske konsekvenser eller konklusioner. Det er mindre, end mange kunne have ønsket, håbet på, forestillet sig det gælder også for formandskabet men det er dog et skridt fremad. Et skridt fremad, der heller ikke skal nedvurderes, det er mit råd, også til Dem alle, for hvis vi nedvurderer resultatet, vil det først og fremmest bidrage til en vis modløshed hos borgeren, der derved muligvis også kunne få den opfattelse, at fremskridtet ikke kan bruges til noget. For det andet indebærer en nedvurdering af resultaterne også en undervurdering af ens egne muligheder. Nu skal enhver ud fra sit ståsted give indhold til en solid fortsættelse. Det gælder nationale regeringer, det gælder Europa-Kommissionen, det gælder nationale parlamenter, og det gælder også Europa-Parlamentet. Der findes absolut muligheder for at bygge videre på det nu skabte fundament, og opførelsen af det Europæiske Hus er selvsagt en udviklingsproces. Sådan har det altid været, og sådan vil det altid være. Det afgørende punkt er, om vi i tiltro til vor egen kraft og med oprigtig villighed vil udfylde det. Det vil jeg i hvert fald helhjertet, ikke kun de sidste par dage, vi stadig er formand, men også i den efterfølgende periode.
Beskæftigelsen og alle dertil knyttede sociale elementer har fået en meget mere fremtrædende plads i de kommende års Europa. Det er en stor gevinst. Det var også hårdt tiltrængt, for vi vil jo selvsagt gerne indføre EURO'en i 1999, men denne EURO skal også indebære en stadig mere synlig social-, beskæftigelses- og økonomisk politik. Jeg siger det også med adresse til gruppeformændene, der egentlig alle har talt om det her til morgen, indførelsen af EURO'en, gennemførelsen af ØMU'ens sidste fase er af stor politisk og økonomisk interesse, det er jo slutstenen på det indre marked, et grundlag for styrket politisk samarbejde i de kommende år og en styrkelse af Europas konkurrenceevne i verden. Vi undervurderer en gang imellem det arbejde, der skal gøres for at opretholde og yderligere at styrke Europas strukturelle stilling efter det forfølgelsesløb, vi indledte i midten af 80'erne, da det indre marked langt om længe fik sin plads på dagsordenen. Det handler altså om indførelsen af ØMU'en i overensstemmelse med traktaten på det aftalte tidspunkt og med de aftalte kriterier, men vi skal samtidig sørge for, at Europa ikke kun er veletableret på det monetære område, men også økonomisk stærk og med et højt socialt beskyttelsesniveau. Vi har lige afsluttet topmødet i Denver, hvor amerikanerne naturligvis igen har gjort, hvad de kunne for at overbevise os om, at deres økonomiske model er den bedste. Jeg vil benytte lejligheden her til at sige, at Europa må og skal være stolt af sin egen dynamiske økonomiske model, der samtidig omfatter social retfærdighed, og jeg tror, at der er en hel del amerikanere og for den sags skyld også indbyggere i andre stater i verden, der ser rimelig meget op til Europa, når det drejer sig om at finde denne balance. På denne måde har vi altså nu styrket det sociale Europa og beskæftigelsespolitikken, hvilket også var tiltrængt. Til fru Green, som er formand for Den Europæiske Socialdemokratiske Gruppe, kan jeg sige, at alle regeringer jo har pligt til at gå videre med den opgave, vi har tildelt os selv i Amsterdam. Det gælder finansministre, socialministre, arbejdsministre, økonomiministre, ministerpræsidenter, med andre ord, det gælder alle, uden nogen undtagelse. Jeg har heller ingen grund til at have tvivl med hensyn til finansministrenes bidrag til denne proces, idet de også de seneste dage udover på stabilitetspagten intenst har arbejdet på disse aftaler, denne resolution om vækst og beskæftigelse.
Mange medlemmer har talt om det ekstraordinære topmøde i Luxembourg om beskæftigelse. Dertil fire bemærkninger. For det første vil datoen for dette møde blive fastsat af det luxembourgske formandskab. For det andet bliver vi nødt til at forberede dette topmøde meget godt, først og fremmest Luxembourg selv, men vi skal alle yde et bidrag. For det tredje er dagsordenen nødt til at være af overvejende praktisk karakter, en række praktiske, håndgribelige punkter på dagsordenen, så man ved, hvad man taler om. For det fjerde, frem for alt ingen højspændte forventninger. De må endelig ikke tro, at når Luxembourg-topmødet løber af stabelen på et eller andet tidspunkt i andet halvår, at jobbene så i tusindvis vil komme rullende ned af denne top, fordi vi efter et par timers drøftelser har udtænkt mirakuløse løsninger. Men det er en vigtig lejlighed til så at sige i koncentreret form at samle den i Europa tilstedeværende tanke- og ideverden, for således også at markere, at samordningen af de økonomiske politikker og styrkelsen af beskæftigelsespolitikken ved siden af denne monetære soliditet vil få større opmærksomhed og en bedre udformning. Her i formiddags hørte jeg et medlem sige, at der skal flere EU-penge til. Men hvad er EU-penge bortset fra EURO'en, som vi skal til at indføre. Det forholder sig jo ikke sådan, at man i lyset af de nationale medlemsstaters begrænsede økonomiske muligheder for at føre en beskæftigelsespolitik bare kan knipse med fingrene og sige, vi trykker lige på knappen med EU-pengene og vupti, der er jobbene. Så nemt går det ikke. Men vi kan anspænde os til det yderste, for at de til rådighed stående midler i EU-budgetterne anvendes på en mere beskæftigelsesvenlig måde, og at vi lærer at samarbejde meget bedre, at vi lærer af hinanden, lytter til hinanden, når det handler om praktisk beskæftigelsespolitik. I de forløbne år og det siger jeg også, fordi jeg selv var ansvarlig for det, jeg bebrejder ikke andre har man brugt overordentlig megen tid på monetære spørgsmål, på at samle eksperter på ØMU-området, og forholdsvis beskæftiget sig meget mindre med denne sociale komponent. Det er vi ved at indhente nu, og den kommende tid skal vi ihærdigt fortsætte i denne retning, også efter at formandskabet, der kun varer et par dage endnu, er afrundet.
Jeg vil indtrængende anmode om, at man ikke helt undervurderer, ikke helt fejer de fremskridt, der er gjort inden for udenrigs- og sikkerhedspolitik og inden for behandlingen af fri bevægelighed for personer i fællesskabsregi til side. Petersberg-opgaverne er kommet med. Og at der naturligvis kun kan gøres små fremskridt med hensyn til Den Vesteuropæiske Union og Den Europæiske Union, skyldes helt og aldeles den kendsgerning, at der inden for De Femtens Europa foreligger en række diametralt modsatte synspunkter medlemsstaterne imellem. Det vi har gjort nu, i det mindste i et antal tekster, er at vise vej til en fremskridtsproces, hvor denne tilnærmelse tager form.
Det institutionelle. For det første er jeg enig med alle medlemmer, der har fremsat kritik på dette område. Hr., formand, det synes De måske er lidt flovt, idet De jo med rette kan sige, at jeg jo står her og forsvarer hele slutresultatet. Det gør jeg faktisk også, for hvis ikke vi havde haft et grundlag for at afrunde Amsterdam, skulle vi ærligt have erkendt det, det foreliggende resultat er altså mit ansvar, vi skubber det heller ikke fra os, det er ikke noget tungt ansvar, men med hensyn til anvendelsen af flertalsbeslutninger burde man virkelig have haft mod til at gå videre end tilfældet er. Det er en kendt sag, at formandskabet har kæmpet hårdt for det. I den forberedende fase, men også på selve Amsterdam-topmødet. Til syvende og sidst måtte vi acceptere, at den i forvejen ikke for omfattende liste af områder, hvor der indføres flertalsbeslutning, på grund af en række medlemsstaters indsigelser yderligere blev reduceret. Der er nok til, at vi kan forsvare det, men der er mindre, end vi havde ønsket.
Så kommer vi til stemmevægtning. På dette punkt blev vi på et tidspunkt i hin sidste nat i Amsterdam konfronteret med, at et antal medlemslande havde en række synspunkter, der udelukkede hinanden. Der var nogle få medlemsstater, der absolut, men altså også i den grad absolut, udelukkende ønskede en anden fordelingsnøgle med hensyn til beslutningsprocessen i forhold til befolkningens størrelse, og der overhovedet ikke ville høre tale om en ny stemmevægtning, der bare nogenlunde var i tråd med det nederlandske forslag, og der absolut heller ikke ville høre tale om et alternativ. Modsat var der nogle få andre stater, der lige præcis havde det diametralt modsatte standpunkt. Dette gjorde, at vi i den situation i hin sidste nat i Amsterdam stod over for et valg. Skulle vi anerkende denne konflikt og lade være med at slutte af, eller skulle vi gøre det forsøg, vi har gjort, nemlig i det mindste aftale, at de større medlemsstater i forbindelse med den første udvidelse giver afkald på deres anden kommissær, hvilket jo er en ovenud betydningsfuld politisk beslutning, og at der som kompensation, inden den første udvidelse er en realitet, aftales en ny fordelingsnøgle med hensyn til stemmevægtning i Rådet forudsat, at denne udvidelse omfatter færre end seks medlemsstater. Denne aftale trækker selvsagt veksler på fremtiden, idet vi jo ikke må udelukke, at de problemer, vi på det punkt havde under Amsterdam-topmødet, kan gentage sig til den tid, hvor vi skal træffe en afgørelse om udvidelsen og altså aftale den nye stemmevægtning med hinanden. Men så siger jeg og jeg fremsætter hermed en politisk bemærkning at medlemsstater, der på det tidspunkt skulle ønske at blokere udvidelsen på grund af det nævnte problem, lægger et endog særdeles tungt ansvar på deres skuldre. For jeg siger Dem, at jeg går ind for, og at jeg bliver ved med at gå ind for en udvidelse af Unionen, helst så hurtigt som muligt. Vi er naturligvis klare over, at det kræver forberedelser. Vi er klare over, at medlemsstaterne skal opfylde en række kriterier, vi er klare over, at de også økonomisk set ikke er i god nok form. Vi har også kriterierne fra København, det handler om demokrati, mindretal og menneskerettigheder. Men De Femtens Europa må ikke lægge den grad, ansøgerlandene engagerer sig i disse krav og er i stand til at kvalificere sig for dem, til grund for en blokering af det tempo, udvidelsen skal foregå i, og heller ikke for stemmevægtningsrelaterede magtovervejelser. For vi skal være godt klare over, at da vi i 1989 alle sammen eller rettere sagt, jeg går da ud fra, at det gælder Dem alle, det gjaldt i hvert fald for mig var euforiske på grund af murens fald og på grund af, at undertrykkelsen, diktaturet og kommunismen forsvandt, da vidste vi, at vi ønskede at skabe et perspektiv i dette nye, udelte Europa for befolkningerne i disse lande. Det må ikke være sådan, at en stagnation i fordeling af stemmerne skal lægge hindringer i vejen for en udvidelse af Unionen i et tilstrækkelig højt tempo. Derfor har vi svært ved at acceptere den tanke, mange i Europa-Parlamentet har givet udtryk for, der går ud på, at man forud for udvidelsens første runde indleder helt nye regeringskonferenceforhandlinger. Det er yderst risikabelt. Det indebærer en høj risiko for, at vi ripper op i en masse affærer på en sådan måde, at det måske ikke tilsigtet men utilsigtet resulterer i, at dynamikken og tempoet går ud af forberedelserne til udvidelserne. Det forholder sig dog sådan, at vi i Amsterdam har aftalt, at der på et andet tidspunkt vil finde en institutionel revision sted. Det bliver i det øjeblik, vi overskrider grænsen på de tyve medlemsstater. Hvis vi lægger til grund, at den første runde skal være begrænset til under seks medlemsstater, skulle den første udvidelsesbølge altså implicere en på det tidspunkt allerede truffet aftale om en ny stemmevægtning, medens overskridelsen af grænsen på de tyve nødvendiggør en institutionel revision, der for vores vedkommende ikke kun vedrører antallet af kommissionsmedlemmer og stemmevægtningen, men også beslutningsprocessen. Så at sige hele den institutionelle struktur berøres. Det er umagen værd, men det er i høj grad et spørgsmål, om tidsplanen for den første udvidelsesbølge så at sige må holde for. Jeg kan i hvert fald ikke anbefale det ud fra mine opfattelser på det punkt.
Til slut, hr. Martens har i en glødende tale stillet de nationale interesser og de europæiske interesser op over for hinanden, da det jo også kom så tydeligt frem i en række udtalelser i og omkring Amsterdam-topmødet. I virkeligheden er det endda sommetider en tak mere indviklet. De nationale interesser er ikke sjældent igen resultatet af politiske og institutionelle forhold i medlemsstater, som vi jo har kunnet konstatere. Jeg stiller mig selv det spørgsmål, om denne antitese, man ser i visse hovedstæder, det nationale contra Europa, egentlig er en rendyrket antitese, idet det jo også er i nationens interesse, at vi gør fremskridt på europæisk plan. I Europas nationale medlemsstater vil vi, set i lyset af de sidste femten til tyve år, jo ikke andet end ud fra nationale interesser yderligere at formgive dette europæiske hus og at bygge videre på det. Alle ved jo, at man i visse perioder må acceptere et lidt lavere tempo end i andre, hvor man har vinden i ryggen. Der findes naturligvis også inden for medlemsstaterne en del problemer, der vanskeliggør disse processer. Men lad os og det er mine afsluttende ord, jeg slutter egentlig også lidt med en opfordring lad os underordne den skuffelse, der givetvis kan være over visse dele, og der også er over visse dele, det gælder parlamentsmedlemmerne, det gælder også regeringsmedlemmer, og det gælder også formandskabet, lad os underordne den skuffelse, der er over visse dele, den faste vilje til at gå videre ad den vej, en gang imellem faktisk i et noget lavere tempo end man kunne ønske, lad os ufortrødent fortsætte i den rigtige retning med uigenkaldelige skridt, fordi vi jo gerne vil overdrage dette udelte, velstående og fredelige Europa til vore børn og børnebørn; hvis vi på nuværende tidspunkt skulle undlade at bygge videre på det hus på det styrkede fundament, Amsterdam-traktaten har tilvejebragt, ville vi muligvis begå en historisk fejl.

Santer
Hr. formand, efter rådsformandens indlæg vil jeg fatte mig relativt kort og ikke vende tilbage til alle betragtningerne i Deres indlæg, som for øvrigt generelt afspejler de bekymringer, vi selv har gjort os i vor indledning.
Når vi skal evaluere den kommende Amsterdam-traktat, kan man til dels tale om den gamle historie med glasset, der enten er halvt fyldt eller halvtomt. Det er et spørgsmål om indstilling, om man er optimist eller pessimist i forbindelse med gennembruddene fra Amsterdam. Vi ved udmærket, hvor man har gjort fremskridt i Amsterdam. Rådsformanden har netop fortalt, hvor han selv er skuffet og hvor hans bekymringer for fremtiden ligger.
Men vi må også huske, hvad det drejede sig om på Det Europæiske Råds samling i Amsterdam. Jeg er fuldstændig overbevist om, at hvis man ikke havde nået til enighed om den fælles valuta og pagten om vækst, stabilitet og beskæftigelse, var man heller ikke nået til enighed om regeringskonferencen. Og omvendt. Det var det, det drejede sig om i Amsterdam, og det nederlandske formandskab har undgået at støde på disse skær. Det er for øvrigt flot af formandskabet, at det kunne nå frem til enighed om forberedelserne til den fælles mønt, for nu ved vi, at euroen er sat på sporet, at den er på rette vej; men også fordi det lykkedes at medtage artikel 102A og 103 i traktaten i form af de økonomiske retningslinjer og beskæftigelsen; og på den anden side lykkedes det ligeledes for formandskabet at afslutte forhandlingerne under regeringskonferencen.
På denne konference har man naturligvis måttet acceptere forskellige kompromiser for at nå frem til enstemmighed mellem de 15 medlemsstater, men for at vurdere kompromiserne skal man vide, om der er tale om et kompromis i den rigtige retning. Og det har der rent faktisk været. Ikke på noget punkt kan man tale om tilbageskridt. Det er vigtigt for alle, Europa-Parlamentet, Kommissionen og Rådet, så vi kan udnytte alle de muligheder, der ligger i den nye traktat for Europas fremtid.
Hvis De tillader, hr. formand, vil jeg vende tilbage til et spørgsmål, som fru Fraga Estévez stillede direkte til Kommissionens formand. Det vedrører slet ikke Det Europæiske Råds møde i Amsterdam og blev for øvrigt heller ikke nævnt her; det vedrører den såkaldte »quota hopping«. Jeg vil sige til fru Fraga Estévez, at det er ganske normalt, at Kommissionen svarer, når en medlemsstat stiller et spørgsmål. Det er ganske almindelig høflighed, at Kommissionens formand svarer på en premierministers spørgsmål i forbindelse med et problem om anvendelsen af fællesskabsretten, for det er netop det, der er tale om i forbindelse med quota hopping.
Jeg ved, at dette spørgsmål er meget følsomt, ikke alene for briterne, men også for spanierne; fru Bonino, der er ansvarlig for dette område, og jeg har insisteret på, at de spanske myndigheder altid holdes ajour om kontakten med de britiske myndigheder. Kommissionen, der er traktaternes vagthund, har altid respekteret de af Domstolen afsagte domme, og vedrørende spørgsmålet om quota hopping er vi nødt til at konstatere, at Domstolen har ment, at der kan kræves en reel økonomisk forbindelse mellem statens båd og den medlemsstat, som har fået tildelt den pågældende fiskekvote.
Vedrørende helt konkret den måde, denne forbindelse kan påvises på, begrænsede jeg mig i min skrivelse til den britiske premierminister til at opregne en række mulige alternativer landing af en minimal procentdel af fisk i en havn i den medlemsstat, der er ihændehaver af kvoten, en del af besætningen skal bo i samme medlemsstat, de fleste af fartøjets rejser skal ske med udgangspunkt fra denne medlemsstat osv. alle disse alternativer er nemlig i overensstemmelse med Domstolens retspraksis i den udstrækning, de anvendes forholdsmæssigt, ikkediskriminerende og kumulativt, det vil sige, at man lader bådejeren vælge mellem den ene eller den anden måde at påvise denne økonomiske forbindelse.

Patijn
Der er ét spørgsmål, eller snarere en bekymring, udtalt af adskillige ærede medlemmer, der mangler at blive besvaret. Det vedrører rækkevidden af den fælles beslutningsprocedure. Vi har i Amsterdam-traktaten faktisk aftalt en meget omfattende udvidelse med hensyn til rækkevidden af den fælles beslutningsprocedure og den dertil knyttede inddragelse af Parlamentet. Visse medlemsstater har tilkendegivet, at en eventuel tilbageflytning af artikler fra listen over flertalsbeslutningsområder til enstemmighed skal modsvares af en tilsvarende overflytning af tilsvarende artikler fra listen over fælles beslutningsområder til høringsproceduren. Det mener formandskabet ikke er logisk. For det første, fordi det ikke eksplicit er konkluderet i Amsterdam, og for det andet, fordi der allerede siden Maastricht-traktaten er præcedens for, at afgørelser, der af Rådet træffes med enstemmighed, alligevel kan træffes under anvendelse af fælles beslutningsprocedurer i Europa-Parlamentet, det drejer sig blandt andet om strukturfondene og samhørighedsfondene. Formandskabet ser sig altså ikke foranlediget til at optage de beslutninger, der er taget i Amsterdam, til fornyet overvejelse.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted nu.

Afstemning
Fabre-Aubrespy
Hr. formand, mit indlæg til forretningsordenen henviser til artikel 11 vedrørende Europa-Parlamentets hjemsted, udvalgenes hjemsted.
De sætter nu Tomlinson-betænkningen til afstemning, som vedrører et overslag over Europa-Parlamentets indtægter og udgifter for regnskabsåret 1998. I den beslutning, der blev truffet i Edinburgh, og som netop er blevet bekræftet i Amsterdam det er for øvrigt et af de få positive resultater af Amsterdam-konferencen præciseres det, at budgetmødeperioden skal finde sted i Strasbourg. »Budgetmødeperioden« betyder alle dokumenter vedrørende budgettet. Men hr. Tomlinsons betænkning vedrører budgettet for 1998. Derfor anmoder jeg med henvisning til artikel 11 om, at denne betænkning ikke sættes under afstemning.
Jeg vil tilføje, at den blev udskudt sidste gang. Men da den blev udskudt fra sidste mødeperiode i Bruxelles, skulle den have været på dagsordenen i Strasbourg. Dagsordenen for mødeperioden i Bruxelles er kun en supplerende dagsorden, fordi denne mødeperiode, som det for øvrigt også er nedfældet i Amsterdam-traktaten, er en supplerende mødeperiode.

Formanden
Som jeg er sikker på, at De ved, er Amsterdam-traktaten endnu ikke ratificeret. Den har derfor ingen følger for Parlamentets arbejde.

Tomlinson
Hr. formand, det har De fuldstændig ret i. Det var helt klart et af hr. Fabre-Aubrespys mindre heldige indlæg i Parlamentet. Da disse forhold ligger ham meget på sinde, kan jeg sige, at hvis han havde været til stede i går, ville han have forstået, hvorfor vi i dag kun arbejder med overslag. Budgetafstemningen finder sted i oktober i Strasbourg.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, jeg tager ordet til en personlig bemærkning. Hr. Tomlinson, som desværre ikke er til stede i salen lige nu, satte for lidt siden spørgsmålstegn ved mine udsagn, ikke alene ved at gøre opmærksom på, at jeg tog fejl vedrørende indholdet, idet han således glemmer, at vi før Amsterdamtraktaten havde Edinburgh-kompromiset, hvis eksistens jeg lige erindrer om, men også ved at nævne mit fravær i går eftermiddags.
Jeg kunne acceptere, at han bemærkede mit fravær, men jeg vil blot erindre om, at jeg var med til mødet i Budgetudvalget, da hans betænkning blev behandlet, at jeg deltog i diskussionen, og at jeg ikke kunne være til stede her i går, fordi der var et kommunalforsamlingsmøde, og min gruppes taletid tillod mig ikke at være til stede i går.

Berthu
Hr. formand, vi har ofte under denne forhandling hørt, at forslaget til Amsterdam-traktat ikke forbereder Unionens institutioner til udvidelsen.
Det er min gruppe enig i, men sikkert ikke af samme grunde som føderalisterne. For dem betyder tilpasning af institutionerne til udvidelsen ganske enkelt, at vi skal fremskynde indførelsen af deres evige program, nemlig i første omgang at udvide brugen af flertalsafstemninger i Rådet. De ønsker at kompensere for den risiko for spredning, som de mener at kunne spore i udvidelsesperspektiverne, ved at stramme de centraliserede procedurer.
Men for os er en styrkelse af et monolitisk Europa i en enkelt institutionel ramme en fejl, som påfører os ufleksibilitet på områder, hvor vi skal være mere fleksible og vise større tilpasningsevne over for de forskellige befolkningers ønsker. Under disse forhold medfører udvidelsen ikke en fremskyndelse af det føderalistiske program. Den kræver tværtimod, at vi tager Europa og til fornyet overvejelse og indfører meget mere differentierede institutioner.
På Rådets møde i Amsterdam skete alting, som om stats- og regeringscheferne, der af det nederlandske formandskab havde fået forelagt en indledende tekst, som i vid udstrækning var inspireret af gamle ideer, kom i tvivl og til sidst foretrak at vente, til udvidelsen blev nærmere defineret, før de vedtog visse reformer. Deraf vore følelser.
Det er rigtigt, at de går i den forkerte retning, men den smukke båd sejler den forkerte vej med slukkede motorer. En intellektuel nytænkning, som Europa venter på, kommer ikke fra den ene dag til den anden, og det er ikke uden betydning, at tanken om et styrket samarbejde bliver foretrukket, inden vi senere kan finde frem til et differentieret samarbejde. Lad ideerne spire.

Nordmann
Hr. formand, til forskel fra flertallet i min gruppe, der har fået mundkurv på af de tunge nederlandske tanker og trods vedtagelsen af ændringsforslag nr. 7 har jeg ikke stemt for beslutningen, som jeg finder for svag. Vi skal kunne kalde en spade for en spade og et nederlag for et nederlag. Kontrakten er ikke blevet opfyldt. Unionen er ikke institutionelt rede til udvidelserne. Og det skaber et problem for ratificeringen.
I forbindelse med de tidligere traktater Fællesakten, Maastricht-traktaten osv. blegnede skuffelsen takket være følelsen af, at Europa var på vej fremad, om end med små skridt, og at vi skulle fremme denne udvikling. Er ratificeringen en genvej til en rigtig reform, en styrkelse af institutionerne? Det er jeg helt ærligt ikke sikker på.

Corbett
Hr. formand, Amsterdam-traktaten er på en række områder en forbedring af de eksisterende traktater. På den anden side har man undladt at foretage de nødvendige ændringer for at få en Union bestående af 30 medlemsstater til at kunne fungere. Der er mange forbedringer. De vedrører beskæftigelseskapitlet, det sociale kapitel, større vægt på miljø, sundhedsanliggender og forbrugerbeskyttelse, udvidelse af den fælles beslutningstagningsprocedure og proceduremæssige ændringer i den procedure, som Parlamentet havde ønsket og bedt om. Der er også mange andre ting.
Derfor bør traktaten ratificeres, for den er et fremskridt. Men det er et utilstrækkeligt fremskridt, især for så vidt angår Unionens evne til at fungere med mere end 20 medlemsstater. På dette områder erkender også Det Europæiske Råd, at det bliver nødt til at vende tilbage til dette emne, i det mindste angående den øgede brug af kvalificerede flertalsafstemninger, for noget, der kræver enstemmighed i en Union bestående af mere end 20 medlemsstater, bliver lammet. Det er en af de udfordringer, Parlamentet står over for. Vi må sikre os, at udvidelsen ledsages af de nødvendige institutionelle ændringer.

Ahlqvist, Theorin og Wibe
Vi er glade for, at beskæftigelsen får sit eget afsnit i traktaten. Mange EU-medlemslandes regeringer er ikke villige til at satse offentlige midler for at sætte folk i arbejde. Så længe den politiske vilje hertil ikke er til stede blandt først og fremmest de kristelig-demokratiske/konservative og liberale partier, vil man ikke se nogen nævneværdig forbedring af beskæftigelsen i Europa.
Hvad vi bl.a. vender os imod i den nye traktat, er, at politikken på flere områder skal centraliseres på EU-plan. Endvidere skal Europa-Parlamentet have øget medbestemmelsesret vedrørende en betydelig del af EUlovgivningen og indflydelse på finansieringen af udenrigspolitikken. At give Europa-Parlamentet større magt er et skridt i retning af øget føderalisme i Europa. Samtidig rejser det spørgsmålet om, hvorvidt det er modent til denne opgave. Derimod har man ladet den rolle, som de nationale parlamenter dvs. de organer, som dog i alle europæiske lande nyder størst demokratisk legitimitet spiller, synke tilbage i glemsel. Det eneste, man har tilbudt de nationale parlamenter, er, at de kan få adgang til Kommissionens grøn- og hvidbøger i god tid.
En detalje er, at det endnu en gang er blevet slået fast, at Europa-Parlamentets plenarmøder først og fremmest skal afholdes i Strasbourg, mens udvalgsarbejdet skal finde sted i Bruxelles, og administrationen fortsat skal være placeret i Luxembourg. Dette ressourcespild i form af dobbelte lokaliteter, unødvendige rejser og transporter er uacceptabelt.
Endvidere risikerer EU's udvidelse med de stater i Central- og Østeuropa, som ønsker medlemskab, at blive forsinket, hvis der skal gennemføres en ny regeringskonference efter optagelsen af kun fem nye lande, selvom der er elleve lande, som er interesserede i at blive medlemmer.
Det slutresultat, som man er kommet frem til vedrørende den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, bygger i alt væsentligt på det fælles initiativ, som Sverige og Finland har taget i forbindelse med regeringskonferencen. Det støtter vi. Dog kan vi ikke tilslutte os punkt 10 i det fælles beslutningsforslag, som udtrykker skuffelse over WEU's manglende integration i EU. Vi mener, at de to organisationer skal være adskilt. Vi kan heller ikke støtte punkt 8 og 12.
Det fælles beslutningsforslag forsvarer fortsat gennemførelsen af ØMU og stabilitetspagten. Vi tror ikke på, at disse to politiske foranstaltninger vil fremme beskæftigelsen, væksten eller freden i Europa. De kan desværre få den modsatte konsekvens.
Vor grundlæggende holdning er, at EU skal være et samarbejde mellem selvstændige stater. Vi ønsker et Europa af samarbejdende demokratier, ikke etableringen af en »superstat«. Det er en myte, at det kun er en europæisk føderation, der kan give maksimal vækst og beskæftigelse.

Berès
Jeg stemte mod den endelige beslutning på grund af vedtagelsen af ændringsforslag nr. 12 stillet af De Grønne, som forkaster protokollen om institutionernes hjemsted.

Bonde
. Amsterdam-traktaten består af en række mindre skridt og nogle store spring i retning af MERE UNION. Der er ikke en eneste beslutning, som sendes tilbage fra Bruxelles til medlemslande og regioner. Der er derimod nye overdragelser af kompetence og indførelse af flertalsafstemninger på nye områder. De to ting sikrer mere centralisering af beslutningerne i EU. Amsterdam-traktaten er i formen en international aftale, men i indhold en forfatning for en ny stat med fælles frihedsrettigheder og unionsborgerskab. Vigtige beslutninger kræver fortsat enighed mellem regeringerne men som vælgere behøver vi ikke mere at blive spurgt. Vi mister vores suverænitet som vælgerfolk.
De folkevalgte nationale parlamenter mister lovgivningsmagt. EU-Parlamentet får mere magt til at stille ændringsforslag og nedlægge veto mod nye love. Men vetoret er ikke folkestyre, og selv om EU-Parlamentet overtog den lovgivende magt, ville det være en dårlig erstatning for det nære demokrati, man kan have i medlemslande og regioner. Der findes endnu ikke et europæisk folk, som er parat til at have et fælles europæisk folkestyre. Og folkestyre uden folk er bare styre. Det er Unionens demokratiske misere og grunden til, at enhver demokrat må stemme nej til traktaten fra Amsterdam.
Vi, der foretrækker Nationernes Europa frem for Europas Forenede Stater, har også andre grunde til at stemme nej. Vi ønsker ikke fælles udenrigspolitik med flertalsafgørelser, et fælles udenrigsministerium og en fælles udenrigsminister. Vi ønsker ikke militær blandet ind i det civile EU. Vi ønsker ikke fælles retspolitik og forbundspoliti. Vi vil have milde og venlige grænser omkring frie og folkestyrede nationer og forpligtende samarbejde i alle grænseoverskridende spørgsmål.
På ét område er Amsterdam-traktaten bedre end sin forgænger. Der er venlige ord om beskæftigelsen. Men det er svært at øjne de nye job, som skal erstatte dem, der forsvinder ved tilpasningen til enhedsmøntens vilkår. Åbenheden kan nu blokeres af tre lande som Spanien, Frankrig og Tyskland. Miljøgarantien beskæres indholdsmæssigt, emnemæssigt og geografisk. Udvidelsen med Øst- og Centraleuropa udskydes.
Vi ønsker at hele , ikke at dele Europa, og opfordrer alle til at forlange folkeafstemning.

Caudron
Konklusionerne fra topmødet i Amsterdam giver os en bitter smag i munden, en smag af noget ufuldendt, af ikke at have taget chancen. Vi må selvfølgelig ikke se bort fra, at den nye traktat er meget bedre end Maastricht! På alle planer er der sket reelle fremskridt, det man må sige til forhandlerne og lykønske det nederlandske formandskab med dem. Vedrørende beskæftigelse, kamp mod arbejdsløsheden og det sociale Europa er der takket været de politiske ændringer i Storbritannien og især i Frankrig sket reelle fremskridt, vi har fået klare perspektiver og en nøjagtig tidsplan.
Nu har vi rammerne, og så skal der handles. Rammerne styrker en stor del af Kommissionen og stiller Parlamentet over for sit ansvar. Topmødet i Luxembourg for beskæftigelsen kommer snart. Regeringerne, Kommissionen og Parlamentet har ikke mere 'ret til at lide nederlag', heller ikke til at stille uklare forslag og upræcise tidsplaner. De europæiske borgere forventer konkrete foranstaltninger og tidsrammer... mindst lige så konkret som den monetære, finansielle og bankmæssige tidsplan.
På det institutionelle plan er resultatet meget mere negativt. Parlamentet har fået flere beføjelser med den udvidede fælles beslutningstagning, men topmødets manglende evne til at beslutte, hvad der skal gøres for at gøre Rådet og Kommissionen 'forvaltelige' i tilfælde af udvidelser, er et stort nederlag.
Man kan ikke med sin sunde fornuft indlede forhandlinger på dette grundlag, for vi dømmer Den Europæiske Union til fuldstændig ineffektivitet og inaktivitet.
Unionen skal derfor meget hurtigt uddybe sine forslag til vækst, på det sociale område og mod arbejdsløsheden ved at genstarte drøftelserne om vore institutioner, som snarest skal tilpasses og reformeres, for ellers risikerer vi at geråde i krise.
Ånden i denne dom findes i den fælles beslutning, og jeg var rede til at stemme for den. Men forkastelsen af den protokol, der bekræfter, at Strasbourg er Europa-Parlamentets hjemsted, har fået mig og mine franske kolleger til at stemme imod.

Cushnahan
Som mange andre kolleger i Europa-Parlamentet ville også jeg gerne have set et stort skridt i retning af europæisk integration med Amsterdam-traktaten. Det fik vi ikke. Hvad vi har fået, er en række små, forsigtige trin, der forbedrer og uddyber integrationen.
Disse små, men betydningsfulde trin glæder vi os dog over. Europa-Parlamentets magt og indflydelse er blevet styrket på en række områder, de små landes mulighed for at udpege en kommissær er bevaret, og vi har fået et nyt kapitel om beskæftigelse i traktaten. Vigtigst af alt er det, at EUROPOL, det koordinerende politiagentur, får en operationel rolle, og de 15 medlemsstater har lovet at styrke kampen mod narkohandel og dermed forbundet kriminalitet.
Der er kun gjort små fremskridt med EU's udenrigspolitik. Vi står stadig magtesløse på verdens politiske scene, indtil vi får modet til at skabe en stærk udenrigspolitik i EU. Jeg har altid ønsket en rigtigt forhandlet udvidelse mod øst. Det lykkedes ikke i Amsterdam at nå til enighed om en reform af institutionerne, og det har i utrolig grad vanskeliggjort disse forhandlinger, da de beslutninger, der ikke blev truffet i Amsterdam, nu skal forhandles med de lande, der ønsker at tiltræde Unionen.

Duhamel
Jeg udtrykke mig i dag i fuld viden om de ansvar, der påhviler os og mig. Jeg er ny her i Parlamentet, så tillad mig først at takke Dem for Deres venlige velkomst. Som novice vil jeg udnytte situationen og fatte mig så kort, direkte og enkelt som muligt.
Amsterdam har både positive og negative resultater. Men i sidste instans må vi indrømme, at Amsterdam er et nederlag, et nederlag i dag, som, hvis der ikke rettes op på det, skaber endnu større nederlag i morgen. Jeg vil ikke tale om de positive resultater, det har andre gjort før mig, undertiden lidt for begejstret.
Hvilke mangler og nederlag er der så tale om? Lad os hurtigt opremse de største: 1. den sociale del har hverken et godt retsgrundlag eller tilstrækkelige midler. 2. Unionen har ikke den juridiske personlighed, som den har brug for. 3. Perspektivet med et europæisk forsvar forsvinder i det fjerne. 4. Den fælles udenrigspolitik har ingen midler. 5. Det styrkede samarbejde er næsten fra starten blokeret af betingelserne for dets indførelse: de stater, der ønsker at gå længere, kan ikke. 6. Endnu engang bliver borgerne glemt. Teksterne er blevet endnu mere uforståelige, debatten endnu mere uklar og deres rettigheder stadig ikke lovfæstede. Hvordan kan de i dagligdagen føle, at dette Europa, hvis fordele man har besunget, er godt for dem? Last but not least 7. Reformen af institutionerne udskydes i det store og hele til næste århundrede.
Tillad mig at dvæle ved dette grundlæggende punkt, for jeg har deltaget i møderne i Udvalget om Institutionelle Spørgsmål siden 18. januar. Der er ikke her tale om juridiske fiksfakserier, men om fremtiden for en udvidet Union. Den kan ikke gå fremad på kun ét ben der er monetært. Den kan ikke gå fremad på kun to ben et monetært og et socialt. For benene bevæger sig ikke, rører sig ikke uden en hjerne til at give dem ordrer. Og hjernen, det er politikken, det vil sige det institutionelle aspekt. Det er flertalsbeslutninger, ikke enstemmige beslutninger. Og endnu mere nøjagtigt skal der træffes ægte europæiske beslutninger, det vil sige flertalsbeslutninger i stedet for denne lammelse eller de nationale mikrobeslutninger.
Hvis vi er enige i ovenstående, skal vi søge at kurere sygdommen og især hindre, at den ikke bliver kronisk. Midlet er velkendt, det er en reform af institutionerne og i sidste instans flere flertalsafgørelser. Men først skal den syge acceptere at tage medicinen. Det vil han ikke. Vi skal forklare ham, at det er nødvendigt, og kraftigt opfordre ham til at tage den.
Og det behøver vi ikke at gøre alt for diplomatisk. Det er ikke vor opgave. Vi skal sige klart og tydeligt, hvad der er galt. Og før enhver udvidelse skal vi kræve en ny reform af traktaterne, det vil sige grundlæggende en reform af Europas grundlov. Vi skal sikre, at denne reform bliver så demokratisk og gennemsigtig som muligt, så befolkningerne får en chance for at forstå den og efterfølgende tilslutte sig.
Mange siger noget i den retning her i Parlamentet. Det bekræftes af et ændringsforslag stillet af forskellige grupper til punkt 1 i forslaget til kompromis. Det har inspireret PSE på opfordring af de franske socialistiske medlemmer til at kræve en reform af institutionerne. Nu. Det glæder os.
Vi står fast på vor kritik og vore forslag i dag og er måske lidt irriterede, men det er kun for at være nyttige i morgen. Jeg håber ikke, at jeg har irriteret Dem for meget, men at jeg kan være nyttig i morgen.

Gasòliba i Böhm
Jeg stemmer for det fælles beslutningsforslag, som accepterer resultatet af Det Europæiske Råds møde i Amsterdam i sin helhed og specielt den nye traktat, som vil blive kendt som Amsterdam-traktaten.
Jeg er imidlertid ikke helt tilfreds med det forslag, jeg støtter. Det bedste ved Amsterdam-aftalerne er, at der har været enighed med hensyn til stabilitets- og vækstpagten, hvorved tilsagnet om at gennemføre Den Økonomiske og Monetære Union og euroen med de fastsatte frister og vilkår er blevet styrket, og at der nu formelt findes en ny traktat, selv om denne nye traktat ikke kan skjule de store mangler og den foruroligende udsættelse af behandlingen af nøglespørgsmål, man har besluttet.
Den Europæiske Union har i årevis lidt under en foruroligende mangel på lederskab og ambitioner. Den tager ikke udfordringerne fra den aktuelle verdenssituation op, og den udnytter heller ikke de ekstraordinære muligheder, der byder sig for EU efter den situation, der opstod med Sovjetunionens sammenbrud og adgangen til frihed for de central- og østeuropæiske samfund, som Den Europæiske Union i solidaritet bør hilse velkommen.
Jeg gentager min bekymring over medlemsstaternes alt for tunge beslutningstagning med alt for mange forbehold, over de beskedne fremskridt med hensyn til, hvilken rolle Regionsudvalget skal spille, og de begrænsninger, der eksisterer for en udvikling af de europæiske politikker inden for sikkerhed, udenrigspolitik, retlige og indre anliggender, samt med hensyn til en økonomisk og monetær politik, som er absolut nødvendig, eftersom vi allerede har et europæisk indre marked og udsigt til en ØMU og en fælles europæisk valuta.
Jeg gentager ligeledes min kritik af den alvorlige usikkerhed, der skabes, fordi man ikke har vedtaget den styrkelse af institutionerne, som er nødvendig for varetagelsen af den politiske ledelse, som det 21. århundredes Europæiske Union kræver.

Kirsten Jensen, Blak og Sindal
. De danske socialdemokrater har et par indvendinger til beslutningen. Punkt 10 om integrering af WEU i EU kan ikke støttes på grund af et dansk forbehold. Herudover kan det ikke støttes, at Schengen-aftalen bør indskrives i traktaten, ligesom vi heller ikke mener, at udvidelsen er blevet vanskeligere efter afslutningen af regeringskonferencen. Vi stemmer derfor ikke for punkt. 5. På trods af disse punkter stemmer vi for beslutningen, fordi den fremhæver, at de områder, der er vigtigst for os, såsom åbenhed, demokrati, menneskerettigheder, miljø, forbrugerbeskyttelse og beskæftigelse, er blevet opprioriteret i den nye traktat.
Lindqvist (ELDR), Eriksson, Seppänen, Sjöstedt og Svensson (GUE/NGL), Gahrton, Holm, Lindholm og Schörling (V), Bonde (I-EDN), skriftlig. (SV) Amsterdam-traktaten går måske ikke nær så vidt, som mange havde ønsket eller frygtet. Men EU's magt øges betydeligt, og det er de overstatslige organer Europa-Parlamentet, Kommissionen og Domstolen, som får større magt. Europa-Parlamentet får medbestemmelsesret over ca. 75 % af den reelle EU-lovgivning og indflydelse på finansieringen af udenrigspolitikken. Kommissionen og Domstolen får mere at skulle have sagt, bl.a. i forbindelse med spørgsmål, som før hørte til de mellemstatslige samarbejdsområder, dvs. spørgsmål vedrørende udenrigs- og sikkerhedspolitik samt indre og retlige anliggender.
I en særlig protokol i perspektivet af den planlagte udvidelse af EU loves der flere stemmer til de lande, som i dag har to kommissærer, dvs. de store lande. Det eneste af substans, som de nationale parlamenter tilbydes, er adgang til Kommissionens grøn- og hvidbøger i god tid.
Endvidere bør Unionens udvikling anskues i en større sammenhæng. I de seneste elleve år er EU's grundlove blevet ændret væsentligt ved tre lejligheder. I 1980'erne indførtes der ved den europæiske fælles akt flertalsafgørelser i stor skala, især for at fremme den frie bevægelighed for varer, arbejdskraft og kapital, hvilket betød en radikal indskrænkning af medlemslandenes suverænitet.
Ved Maastricht-traktaten af 1991 indførtes der nye bestemmelser for udenrigspolitik og indre og retlige anliggender. Men Maastricht-traktaten var først og fremmest ØMU's gennembrud. I praksis fører Møntunionen i sig selv til en dybere integration og til en reel begrænsning af medlemslandenes suverænitet.
Amsterdam-traktaten bekræfter tilsyneladende, at Unionen til stadighed bevæger sig i retning af en stadig snævrere union en føderation om end takten og intensiteten kan variere.

McKenna
Amsterdam-traktaten er en fornærmelse af demokratiet. Jeg mener, at det forslag, som de største politiske grupper har stillet, ikke i tilstrækkelig grad afspejler dens alvorlige følger. Derfor stemte jeg imod forslaget til beslutning. EU-lederne har fjernet demokratiet fra nogle af de vigtigste områder såsom retlige anliggender og indre anliggender. Europa-Parlamentet har fået en mere rådgivende rolle i forbindelse med de fleste retlige anliggender, men har overhovedet ikke noget at skulle have sagt om EUROPOL, den føderale politistyrke. Domstolens rolle er stadig uklar på de fleste områder.
Vedrørende miljøpolitik er traktaten blevet et stagnationens charter. Medlemsstaterne kan ikke mere gennemføre ambitiøse strategier for miljøbeskyttelse, som går længere end EU's standard. Effektive foranstaltninger til affaldsforvaltning som Danmarks forbud mod dåseøl kan blandt andet komme i fare. Målet med at øge beskæftigelsen er, som det fremgår af traktaten, uforeneligt med bestræbelserne på at indføre Den Økonomiske og Monetære Union (ØMU).
Det er vigtigt, at traktaten sættes til afstemning i alle medlemsstaterne, som kan gennemføre sådanne folkeafstemninger. Ellers nægtes borgerne en reel stemme i EU's fremtidige udvikling. Det demokratiske underskud bliver endnu større.
Jeg forkaster forlydenderne om, at frygten for Irlands neutralitet blev fjernet i Amsterdam. Skønt den foreslåede sammenslutning mellem EU og Vestunionen (WEU) med dens atomvåben blev udskudt, står der stadig i traktaten, at der sigtes mod at indføre gradvise rammer for en fælles forsvarspolitik, godkendt af medlemsstaterne, i form af samarbejde på våbenområdet.
Der er ingen tvivl om, at Irland bliver narret med i en militærunion, som ønsker støtte til sin egen våbenindustri.

Miranda
Topmødet i Amsterdam var en stor skuffelse og reelt en fiasko. Forventningerne var på forhånd ikke særlig store, men resultaterne var endnu ringere end forventet.
For det første må den endegyldige konklusion, hvad angår de institutionelle spørgsmål, være, at de ændringer, der nu indføjes i traktaten, fuldt ud indskriver sig i Maastricht-traktatens ånd og ikke tager det mindste hensyn til de kraftige forbehold og den stigende modstand mod denne, som kan registreres rundt omkring.
Ganske vist er nogle af de negative forslag, der var kommet på bordet, ikke, i hvert fald ikke eksplicit, medtaget. Men uden at det siges lige ud, insisteres der på en føderal ramme; beslutningsbeføjelser koncentreres i stigende grad på fællesskabsplan, borgerne kommer længere og længere væk fra beslutningstagningen, og dermed øges det demokratiske underskud.
Opmærksomheden skal endvidere henledes på visse økonomiske og sociale aspekter. For det første skal det understreges, at arbejdsløsheden og dens uundgåelige sammenhæng med det forcerede tempo hen imod indførelsen af den fælles valuta samt stabilitetspagten aktuelle og grundlæggende spørgsmål i sidste instans blev opført på topmødets dagsorden, sådan som vi altid har krævet det.
Alligevel må Rådets afgørelser på dette område siges at være skuffende. Der er nok af gode hensigter, men der mangler tiltag og ressourcer til at føre dem ud i livet. Den restriktive politik videreføres i alt væsentligt med uundgåelige negative virkninger for beskæftigelsen, og der kan samtidig konstateres en total mangel på foranstaltninger og ressourcebevillinger til effektivt at bekæmpe arbejdsløsheden, hvilket er i absolut modstrid med de bebudede hensigter på det sociale område.
Et flertal i Europa-Parlamentet er imidlertid fortsat meget fjernt fra virkeligheden og borgernes ønsker og forventninger og demonstrerer endnu en gang deres hang til blindt at følge Rådet i de mest kritiske spørgsmål. Dette fremgår med al ønskelig tydelighed af det foreliggende beslutningsforslag, som vi af samme grund hverken kan tilslutte os eller stemme for.

Valverde López
Efter de dage, hvor den europæiske offentlighed er blevet bombarderet med store overskrifter i medierne, der indeholdt fordomme og nationalistiske synspunkter med hensyn til den europæiske opbygning, er det godt, at Europa-Parlamentet er det forum, hvor der gives udtryk for Rådets, Kommissionens og Europa-Parlamentets institutionelle holdninger.
Frem for at komme med detaljerede analyser bør man sende et budskab til offentligheden om, at Amsterdamtraktaten er et nyt positivt skridt hen imod den europæiske politiske opbygning. Når det er sagt, må man også understrege det negative i, at der har manglet politisk vilje til at komme videre på områder, som var klart defineret i de forberedende arbejder. Man må kritisere den grundlæggende nationalistiske holdning hos mange stats- og regeringschefer. De glemmer, at det bedste forsvar for de nationale interesser sker i EF. Det, at der foreligger 14 protokoller og mange andre erklæringer, er i sig selv et nederlag for Det Europæiske Råd, som ikke har haft den politiske statur, historien krævede, til at komme videre med enhedsbestræbelserne og samtidig bevare mangfoldigheden. Den snæversynede partikularisme har været fremherskende. Det har heller ikke været et godt tegn, at man har indføjet lange tekster i paragrafferne, hvilket også vidner om en forvanskning af traktaten, der er blevet overfyldt med bestemmelser om overholdelse af reglerne.
En anden grund til bekymring er den måde, hvorpå nogle nyudnævnte regeringer har optrådt, idet de ikke har forstået at respektere det institutionelle loyalitetsprincip, som bør forpligte regeringerne til at bekræfte underskrevne aftaler. Borgerne burde kræve, at den europæiske politik skal være et statsanliggende, som ikke er underlagt den sidst udnævnte regerings forgodtbefindende.
Jeg har altid hævdet, at man meget nemt kan måle de fremskridt, der gøres. Alt, hvad der indebærer en bestræbelse for at gøre den anden og tredje søjle til fællesskabsanliggender, er et klart tegn på en oprigtig vilje til at fortsætte med den europæiske integration. Man har gjort rimelige fremskridt inden for den tredje søjle, og hvad angår udenrigs- og sikkerhedspolitikken, vil alt afhænge af regeringschefernes politiske vilje. Men borgerne bør ikke give Europa skylden for de eventuelle fiaskoer på dette område. Det er et nej til Europa, der bærer ansvaret.
Den øgede anvendelse af afstemning med kvalificeret flertal og af den fælles beslutningsprocedure til fastlæggelse af politikker er et andet vigtigt politisk termometer. Man må erkende, at der er sket betydningsfulde fremskridt: Parlamentet og Rådet fortsætter på visse områder med at afbalancere deres respektive beføjelser til fordel for den europæiske enhed.
Den institutionelle reform er endnu ikke vedtaget. Men det er også bedst. Nogle af de forslag, der blev behandlet, fordrejer traktaternes ånd. Rådet klamrer sig til vetoretten, enstemmigheden og flertalsblokeringerne. Det tillægger disse ting en illusorisk indflydelse på beslutningerne. Det er imidlertid velkendt, at man ikke opnår noget med særskilte afstemninger, bortset fra politisk isolering. Den berømte mindretalsblokering tjener kun, som navnet angiver, til at forsinke den europæiske opbygning.
Man forstår ikke Amsterdam-traktatens betydning uden at nævne, at forud for dens tilblivelse er gået ratificeringen af den uigenkaldelige iværksættelse af den fælles valuta. Euroen vil holde de mest nationalistiske og partikularistiske tendenser nede. Vi bør lykønske os selv: Europa fortsætter uden tøven sin politiske opbygning.
Betænkning af Fontaine (A4-0204/97)
Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Lööw, Theorin, Wibe og Waidelich
Vi mener, at ordføreren har forelagt en betænkning, som indebærer en væsentlig forbedring af Kommissionens direktivforslag. Først og fremmest vil vi gerne fremhæve de forslag om arbejdstagernes rettigheder, som fremsættes i betænkningen. I den sammenhæng skal vi understrege betydningen af at beskytte arbejdstagere og småaktionærer. Vort standpunkt er dog kun relevant, for så vidt der skal indføres et EU-direktiv. Vi mener, at det er et spørgsmål, om der er behov for et EU-direktiv på dette område.
Betænkning af Tomlinson (A4-0178/97)
Fabre-Aubrespy
Hr. formand, kære kolleger, Tomlinson-betænkningen er ikke blevet godkendt i min gruppe. Den er uacceptabel af fem grunde.
For det første fordi den, som jeg gjorde opmærksom på for lidt siden, bliver fremlagt under en mødeperiode i Bruxelles, selvom budgetmødeperioden holdes og fortsat skal holdes i Strasbourg.
Betænkningen er uacceptabel, fordi der påregnes 11 mødeperioder à fem dage i Strasbourg og 7 i Bruxelles, hvilket er i strid med traktaterne, hvad enten det drejer sig om Edinburgh-kompromiset eller det, der snart vil blive nedfældet i fællesskabsretten efter Det Europæiske Råds samling i Amsterdam.
Betænkningen er ligeledes uacceptabel på grund af det, der står om medlemmernes godtgørelser, omkostninger og udgifter. Det er hyklerisk, når medlemmerne har vedtaget det foreslåede ændringsforslag, når man ved og jeg er i en særdeles god position til at vide det, for jeg er medlem af arbejdsgruppen at denne gruppe, der var blevet nedsat af Præsidiet, ikke finder frem til noget som helst. Ingen forandringer på dette meget vigtige punkt.
Betænkningens forslag om Parlamentets bygninger er også uacceptabelt. Ordføreren, hr. Tomlinson, er bekymret over de alt for mange bidrag fra de europæiske skatteborgere. Det er rigtigt, man behøver bare kigge omkring os, både her og uden for salen, det er rigtigt, at man ikke kan bygge eller købe meget mere end det, der allerede er anskaffet her i Bruxelles.
Endelig er betænkningen uacceptabel, for så vidt angår finansieringen af de europæiske politiske grupper. Budgetmyndigheden er endnu mere interesseret i at opfylde målet i traktatens artikel 138 A ved at vedtage en nomenklatur for kapitel 37, selvom dette overhovedet ikke er nødvendigt.
Det lover alt sammen ikke godt for budgettet for 1998. Vi venter på dette budget, vi vil deltage i drøftelserne af det, men de beslutninger, der er truffet, for der er tale om ægte beslutninger, fører ikke budgettet i den rigtige retning.

Ojala
Hr. formand, jeg stemte for hr. Tomlinsons betænkning, men jeg vil dog komme med en stemmeforklaring til ændringsforslag 15, som hr. De Coene og andre har stillet. Jeg undlod at stemme for ændringsforslaget, da jeg ikke synes, at det er hensigtsmæssigt, at Parlamentet allerede på nuværende tidspunkt giver en bindende instruks til sin arbejdsgruppe, der har til opgave at undersøge medlemmernes rejsegodtgørelser og andre lignende godtgørelser.
Selvom jeg principielt støtter forslaget om kun at betale rejsegodtgørelserne på baggrund af reelle udgifter, mener jeg, at vi skal afvente arbejdsgruppens resultater, inden vi træffer beslutninger. Ændringsforslagets afsluttende del, hvori der kræves hurtige resultater fra arbejdsgruppen, er efter min mening på sin plads.

Ahlqvist, Andersson, Theorin og Waidelich
Vi finder det nødvendigt at fremføre nogle synspunkter vedrørende dette budget, selvom vi stemmer for betænkningen.
1.En af de i udgiftssammenhæng største absurditeter er, at Parlamentet har tre arbejdssteder. Det medfører store og unødvendige administrative udgifter. Parlamentet er dog ikke selv herre over dette forhold.2.Det er urimeligt, at rejsegodtgørelse udbetales på grundlag af en fast kilometerberegning. Rejsegodtgørelserne vil være lette at administrere, hvis medlemmerne har et rejsekort.
De Coene
Vore vælgere spekulerer med rette over, hvordan vi omgås deres penge. Således tager de blandt andet anstød af vore ovenud flotte refusionsordninger. Knap to milliarder belgiske frank i rejseog opholdsudgifter til 626 parlamentsmedlemmer er jo alt andet lige et meget stort beløb.
I slutningen af sidste år, efter endnu en negativ presseomtale, lovede parlamentsformanden bod og bedring. I mellemtiden er vi ikke nået længere, end at der er oprettet en arbejdsgruppe på præsidieplan. Hr. Tomlinson tager som ordfører et antal skridt i den rigtige retning, hvilket jeg med god grund ønsker at gratulere ham med. Alligevel er jeg af den opfattelse, at vore vælgere forventer et tydeligere signal.
Derfor har jeg sammen med nogle kolleger stillet et ændringsforslag gående ud på, at rejse- og opholdsudgifter udelukkende skal kunne godtgøres på basis af faktiske udgifter, der desuden skal dokumenteres med bilag. En vedtagelse af dette ændringsforslag havde været et signal til den offentlige mening om, at vi virkelig mener det.
Åbenhed og gennemsigtighed indebærer også, at alle Unionens borgere kan sætte sig ind i Europa-Parlamentets arbejde på deres eget sprog. Vi ønsker at cementere dette »ligeværds«-princip, som også EU-topmødet i Amsterdam har gjort det i traktaten.

Gahrton, Holm, Lindholm og Schörling
Generelt kan vi tilslutte os ordførerens forslag vedrørende budgettet. Det er eksempelvis godt, at der omsider skal foretages en miljørevision af EuropaParlamentets bygninger og arbejdsmetoder, hvilket forhåbentlig vil føre til en bedre udnyttelse af informationsteknologien.
Vi har naturligvis valgt at stemme for ændringsforslag 3 om medlemmernes pensionsfond. Der er tale om et moralsk, etisk spørgsmål, som har stor symbolværdi. Man bør lade de medlemmer, der er tilsluttet pensionsfonden, overføre penge fra deres egen konto, således at de skal gøre noget aktivt, i stedet for at beløbet trækkes direkte i udgiftsgodtgørelserne.
Vi stemmer imod forslagene om at oprette en personalebutik i Europa-Parlamentets nye bygning i Bruxelles. Det er uacceptabelt, at der skal være særlige butikker, der sælger afgiftsfrie varer til den »EU-elite«, som i forvejen har en lavtbeskattet løn.
Vi er skeptiske over for at afsætte penge til de europæiske politiske partier, da man kan forvente, at de i visse tilfælde kun vil være en mekanisme til at søge tilskud og ikke noget, der efterspørges af borgerne.
Derimod støtter vi, at alle officielle sprog skal behandles lige i Europa-Parlamentet, og alle de dokumenter, der skal anvendes, skal oversættes til samtlige disse sprog.
Endelig støtter vi ændringsforslag 15 om, at medlemmerne kun skal have rejsegodtgørelse for faktiske udgifter i stedet for som nu en generel, høj godtgørelse, som ikke forudsætter, at der aflægges regnskab for de reelle udgifter.

Haarder
. Jeg har i dag stemt for De Coenes ændringsforslag nr. 15 til pkt. 10, uanset at jeg sidder i den arbejdsgruppe i Parlamentet, der skal udarbejde forslag om ændring af medlemmernes vilkår. Jeg er enig i, at rejsereglerne bør ændres, så medlemmerne får refunderet faktiske rejseudgifter mod dokumentation. Derimod vil det nok blive for bureaukratisk, hvis udgifter til ophold og bespisning m.v. skal dækkes gennem refusion af faktiske udgifter. I så henseende benytter jo både offentlige og private virksomheder en form for dagpengesystem.

Hulthén og Wibe
Vi finder det nødvendigt at fremføre nogle synspunkter vedrørende dette budget, selvom vi stemmer for betænkningen.
1.En af de i udgiftssammenhæng største absurditeter er, at Parlamentet har tre arbejdssteder. Det medfører store og unødvendige administrative udgifter. Parlamentet er dog ikke selv herre over dette forhold.2.Det er urimeligt, at rejsegodtgørelse udbetales på grundlag af en fast kilometerberegning. Rejsegodtgørelserne vil være lette at administrere, hvis medlemmerne har et rejsekort.3.Endelig mener vi, at EU-parlamentarikernes pensionsfond skal være selvbærende og ikke have tilskud af offentlige EU-midler. Tidligere ydede tilskud bør derfor kræves tilbagebetalt.
Lindqvist
Rejsegodtgørelserne og vederlagene må ændres, således at de kommer i overensstemmelse med, hvad offentligheden finder acceptabelt. Godtgørelsesreglerne skal være åbne og lette at efterleve og kontrollere. Rejsegodtgørelse skal udbetales mod forevisning af kvitteringer. Europæiske politiske partigrupper skal ikke finansieres over EU-budgettet. Der skal gennemføres en fuldstændig revision af udgifterne til samtlige bygninger, der er blevet eller er ved at blive opført på Parlamentets tre arbejdssteder, for at undersøge, om ressourcerne er blevet anvendt effektivt.
Parlamentet må gøre sit yderste for at undgå, at opførte bygninger, eksempelvis administrationsbygningerne i Bruxelles, ikke bruges eller bruges forkert med unødvendige udgifter for borgerne til følge.

Pompidou
STOA er Europa-Parlamentets organ til vurdering af videnskabelige og tekniske projekter. Det hører rent administrativt under Direktoratet for undersøgelser (GD IV), men er alligevel en uafhængig evalueringsinstans for vor institution. Det styres af STOA-panelet, der består af en gruppe parlamentsmedlemmer, som hver i sær er medlem af særudvalg. STOA bistår udvalgene på områder, hvor videnskab og teknologi spiller afgørende roller.
STOA's arbejdsplan defineres hvert år ved årets udgang på forslag af medlemmerne af de forskellige udvalg og under hensyntagen til Parlamentets tidsplan. Den vedtages af STOA-panelet og Parlamentets præsidium. De rapporter, der udarbejdes af eksterne kontrahenter, som vælges efter udbud, danner grundlag for arbejdsdokumenter, som forelægges STOA-panelet, før STOA kan betragte dem som endelige dokumenter.
Takket være dette system er STOA et evalueringsorgan for Parlamentet, og der er en god koordinering med udvalgenes arbejde samtidig med, at STOA bevarer sin uafhængighed som ekspert.
Under disse forhold vil jeg gøre opmærksom på, at det at slå de to budgetposter 260 og 261 sammen er uforeneligt med STOA's konstante bestræbelser på at sikre en forvaltning, der er baseret på størst mulig budgetgennemsigtighed; de bevillinger, der er opført på post 261, skal finansiere STOA, hvis mandat Præsidiet bekræftede på mødet den 17. februar 1997. Budgetkontroludvalget modtager for øvrigt hvert kvartal en rapport om budgettets gennemførelse.
Vedtagelsen af punkt 37 og især nedskæringen med en tredjedel af de forud opførte beløb betyder, at det politiske ansvar, som Parlamentets Præsidium og STOA-panelet har, bliver til en rent administrativ forvaltning, som kan gøres med mindre end tre anvisningsberettigede. Ud over at sætte spørgsmålstegn ved den eksisterende demokratiske forvaltning vil en sådan bestemmelse forlænge den tid, der går, inden der kan forelægges, og det vil true koordineringen af STOA's og udvalgenes arbejde.
Af ovenstående grunde beder jeg og medlemmerne af STOA-panelet Dem om at stemme mod punkt 37 i forslaget til beslutning i betænkningen af Tomlinson for at gøre det muligt for STOA fortsat at bistå udvalgene i de af deres lovgivningsmæssige aktiviteter, som omfatter videnskab og teknologi, og som er en betingelse for Den Europæiske Unions økonomiske fremtid.

Van der Waal
Overtagelsen af de nye bygninger i Strasbourg og Bruxelles volder EuropaParlamentet voldsomme budgetmæssige problemer. Det er nødvendigt med besparelser på andre budgetposter for at kunne finansiere disse mødefaciliteter. Tomlinson-betænkningen indeholder et udspil dertil, blandt andet forslaget til en fastholdelse af stillingsfortegnelsen på det nuværende niveau. Inden Parlamentets budget kan vedtages endeligt, skal der dog findes supplerende besparelsesmuligheder. Med den nuværende Tomlinsonpakke ligger vi jo stadig godt og vel fire millioner ECU over henstillingen fra de politiske gruppers formænd om, at Parlamentets budget ikke må overstige 20 % af administrationsudgifterne i alt. Dertil kommer, at Præsidiet ved udarbejdelsen af budgetoverslaget er gået ud fra en meget gunstig ECU/BEF vekselkurs. Hvis den nuværende positive tendens med hensyn til denne vekselkurs ændrer sig i 1998, forudser Præsidiet alvorlige problemer.
Det bliver blandt andet nødvendigt at gøre noget ved de høje udgifter til den frivillige pensionsordning for medlemmerne. Ganske vist er udgifterne i forhold til 1997 faldet med 28 %. Men dette tal giver et fortegnet billede, idet der i årene før har været tale om et usædvanlig stort underskud, som Parlamentet har dækket for to tredjedeles vedkommende. Også inden for rejse- og opholdsudgifter bliver det nødvendigt, at Parlamentet gennemfører ikke så ganske få besparelser. Det er yderst vigtigt, at den arbejdsgruppe, der beskæftiger sig med dette spørgsmål, inden længe fremsætter konkrete forslag, således at disse kan nå at komme med i budgetproceduren for 1998. Jeg støtter ordførerens forslag om at fastfryse bevillingerne til rejse- og opholdsudgifter på 1997-niveauet i afventning af konklusionerne fra arbejdsgruppen.
Jeg bakker ligeledes op om bortfald af budgetposten for politiske partier på europæisk plan. Men jeg modsætter mig optagelsen af en henvisning til traktatens artikel 138 A i begrundelserne til budgetposterne 3705, 3706 og 3707. Det baner vej for økonomisk støtte til internationale politiske strukturer helt uden tilknytning til EuropaParlamentet. Parlamentsbudgettet bør efter min mening være begrænset til Europa-Parlamentets arbejde.
Endvidere gør jeg indsigelse mod oprettelsen af en ny A7-budgetpost under Den Europæiske Ombudsmand. Udbygning af denne institution synes at fortsætte i det uendelige. I hvert fald nu, hvor budgetrammerne er små, bør det af Præsidiet foreslåede personalestop også gælde for Ombudsmanden.
Kort og godt, i store træk er jeg enig med Tomlinson-betænkningen. Inden førstebehandlingen bør der på et antal punkter være gennemført supplerende besparelser for at undgå, at Parlamentet i 1998 gør fordring på over 20 % af bevillingerne til udgiftsområde 5.
Betænkning af Hendrick (A4-0163/97)
Kirsten Jensen, Blak og Sindal
. De danske socialdemokrater har i dag stemt ja til betænkningen om forslag til Rådets beslutning om et flerårigt EF-program for at fremme informationssamfundet i Europa. Udviklingen af informationssamfundet har en dramatisk indflydelse på den måde, folk lever, lærer og arbejder på. Marginalisering og udstødelse er meget konkrete risici i forbindelse med udviklingen af nye informations- og kommunikationsteknologier.
De danske socialdemokrater vil undgå en ny samfundsmæssig klassedeling som følge af udviklingen af informationssamfundet og er derfor meget positivt indstillet over for initiativer, hvor lovgiveren spiller en aktiv rolle for at påvirke udviklingen. Derfor har de danske socialdemokrater stemt ja. Men de danske socialdemokrater er imod det foreslåede retsgrundlag i den foreliggende sag. Det er et grundliggende retsprincip at anvende så specifikt et retsgrundlag for lovgivning som muligt. Vi mener, andre retsgrundlag kunne være anvendt, f.eks. bestemmelser, som hjemler initiativer inden for det indre marked, TEN, uddannelse, miljø og transport.

Wolf
At udbrede »informationer« om informationssamfundet hvem kunne protestere mod det? Arbejdstagere, erhvervsdrivende, kulturelt og socialt aktive, alle vil de have brug for langt flere informationer, end der cirkulerer i dag, for at kunne klare de forandringer, der sammenfattes under stikordet »informationssamfund«.
Men det er ikke nok og selv »informationer« kan ikke bare optages passivt! Vi har omsider brug for den brede samfundsmæssige diskurs, den demokratiske diskussion om, hvordan »informationssamfundet« skal udformes. Det må ikke bare være et spørgsmål om »hvordan tilpasser vi os den nye situation«, men derimod »hvilket informationssamfund« ønsker vi, hvordan skal vi udforme det?
Jeg vil her vove en prognose: Hvis der af EU ikke åbnes en sådan politisk mulighed for den demokratiske diskurs om informationssamfundet i Europa, vil borgerne selv tage sig, tilkæmpe sig denne mulighed. Hvis Kommissionen og Rådet fortsat svigter i forbindelse med denne opgave, så skal netop de politiske kræfter i denne Union nu allerede begynde at igangsætte den samfundsmæssige diskurs.
Betænkning af Boogerd-Quaak (A4-0208/97)
Wolf
Jeg vil her slet og ret minde om, at hr. kommissær Bangemann, der allerede i årevis har plaget os med sin (påstår han, af tekniske grunde uundgåelige) salamitaktik i dette spørgsmål, allerede har lovet Parlamentet at forelægge et rammedirektiv til forberedelse af informationssamfundet. Vi venter på det!
Ganske vist må det her ikke dreje sig om at ophøje dereguleringen og privatiseringen til grundprincippet i vores teknisk formidlede sociale og kulturelle kommunikationsprocesser, sådan som hr. kommissær Bangemann stadigvæk gør (jf. »konvergens«-debatten). Det drejer sig snarere omvendt om igen klarere at bestemme grænserne og betingelserne for den private tilegnelse og åbne mediekommunikationens sfære igen for demokratisk selvorganisering og udformning og sørge for, at den ikke kommer de billionstærke monopoler til gode, der forsøger privat at tilegne sig det »kollektive imaginære« i »verdenslandsbyen« som en ny kilde til berigelse.
Betænkning af Ahlqvist (A4-0200/97)
Titley
Jeg har stemt for betænkningen i dag, da jeg deler ordførerens glæde over Kommissionens meddelelse om at lære i informationssamfundet.
Som tidligere lærer bliver jeg imponeret over de muligheder og udfordringer, som informationsteknologien tilbyder vore uddannelsessystemer.
Kommissionens forslag om at tilskynde til brug af multimedieundervisning bør derfor støttes. En af de bedste måder, børn kan lære på, er ved at gøre tingene selv, og det bliver meget lettere, hvis et barn eller en studerende kan bruge en multimediecomputer. Sådan teknologi er ofte mere kendt for børn end voksne, så Kommissionen tilskynder med rette lærerne til at lære, hvordan de kan bruge IT til at forbedre deres undervisning.
Jeg deler dog ordførerens bekymring over, at der mangler et mål i Kommissionens handlingsplan. Der er fare for, at teknologien bare bliver brugt som et mål i sig selv, uden at man forinden har gennemtænkt følgerne for alle aspekter af vort liv. Børnene skal tilskyndes til at betragte informationsteknologi som andet og mere end blot noget, de bruger i skolen til at lære med eller hjemme til at spille spil på. Det kommer til at påvirke hele deres liv. Jo bedre og tidligere de unge kender denne teknologi, jo bedre kan de få systemerne til at arbejde for sig i stedet for omvendt.

Vaz da Silva
I det globaliserede informationssamfund er det hvis man ikke går frem ensbetydende med at gå tilbage. Derfor er det af allerstørste vigtighed, at medlemsstaterne ufortøvet iværksætter en sammenhængende og koordineret aktion med henblik på at udvikle en solid europæisk industri for multimedieindhold og uddanne generationer, der er i stand til at benytte informations- og kommunikationsteknologierne til egen fordel og dermed til forbedring af livskvaliteten.
For at en sådan uddannelse kan ske med den nødvendige effektivitet og hurtighed er det nødvendigt at støtte oversættelse til andre europæiske sprog af det bedste undervisningsprogrammel og de bedste multimedieprodukter, der er fremstillet i Europa, og navnlig må undervisning i det at være borger være et emne, der kan fremmes ad denne vej.
Endelig foreslås det i betænkningen at stimulere de eksisterende ikke-statslige kulturelle organisationer i medlemsstaterne, så de kan yde aktiv støtte til skolerne med henblik på udvikling af projekter på dette område, da det er den eneste vej til at undgå en spaltning af samfundet, den største fare, som for enhver pris må undgås.
Betænkning af Chesa (A4-0032/97)
Eriksson, Sjöstedt og Svensson
Vi har stemt for betænkningen af hr. Chesa om samarbejdet med Kirgisistan. Det gør vi, fordi vi, naturligvis, er tilhængere af, at der etableres økonomiske og handelsmæssige forbindelser med alle de nye stater, der er opstået efter Sovjetunionens sammenbrud. Vi er dog kritiske over for udformningen af betænkningen, som i så høj grad fokuserer på økonomisk liberalisering og privatisering.
Opmærksomheden burde i højere grad rettes mod, hvordan der i et land, hvor, ifølge betænkningen, 70 % af befolkningen lever i fattigdom, kan skabes en reel udvikling kombineret med en retfærdig fordeling.
Hormonbehandlet kød
Berthu
Hr. formand, Europa-Parlamentet protesterer mod med rette mod den foreløbige rapport fra WTO, der efter klager indgivet af USA og Canada fordømmer Europas forbud mod import af hormonbehandlet kød.
Det ulykkelige i denne sag er, at rapportens argumentation især bygger på en bestemmelse i aftalen fra Uruguayrunden, som Parlamentet vedtog i 1994. I henhold til denne aftales artikel 2 om sundhedsforanstaltninger og fytosanitære foranstaltninger er restriktioner for international handel kun mulige med begrundelse i beskyttelsen af menneskets sundhed, hvis sådanne restriktioner er baseret på videnskabelige beviser. Men i forbindelse med væksthormoner har vi ganske vist meget alvorlige indicier for deres skadelighed, men ingen absolutte beviser.
Rent logisk burde forsigtighedsprincippet være tilstrækkeligt til at berettige vort forbud. Men forsigtighedsprincippet er desværre netop ikke nævnt i aftalens artikel 2, som jeg netop nævnte. Heller ikke befolkningernes grundlæggende ret til selv at vælge deres landbrug, deres fødevarer, deres livsstil og deres samfund.
I forbindelse med kogalskabskrisen anklagede mange parlamentsmedlemmer Europa-Kommissionen for at have sat hensynet til varers fri bevægelighed over hensynet til forbrugerens sundhed. Nu står vi med nøjagtig det samme problem med den forværrende omstændighed, at denne katastrofale politik er hugget i runer i en international traktat. Bruxelles forfølges i dag på grund af følgerne af de indgåede aftaler.
Derfor anmoder vi Den Europæiske Unions institutioner om ikke alene ikke at give efter i denne sag med hormonkød, men om at indgive en officiel anmodning om genforhandling af GATT. Sagen med hormonkødet viser nok en gang alle manglerne og uretfærdighederne i denne tekst. At drage den i tvivl er bestemt ikke protektionisme, det er et rimeligt forsvar for vore borgeres interesser.

Kirsten Jensen, Blak og Sindal
. De danske socialdemokrater mener, at WTO's panel, der har behandlet USA's klage over EU's importforbud mod oksekød behandlet med hormoner, ikke har set på sagens rette sammenhæng. Panelet lægger op til, at det er et spørgsmål om, hvorvidt EU har en konsistent politik på området vedrørende rester af hormoner i oksekød. Der nævnes tre områder: EU har ikke grænser for indholdet af naturlige hormoner i kød, EU har ikke grænseværdier for restkoncentrationer af hormoner for dyrlægeordineret behandling af dyr, og endelig tillader EU, at Carbadox anvendes som vækstfremmer i svineproduktion.
Vi mener ikke, at man kan stille tingene sådan op, at hvis det ene kan accepteres, så må det andet også accepteres. Sundhedsmæssige foranstaltninger skal naturligvis baseres på videnskabelige principper, men fuldstændig videnskabelig sikkerhed og enighed er sjælden. Hvis der foreligger videnskabelig usikkerhed om et stofs skadelighed, så må regeringen kunne vælge at lade forsigtighedsprincippet komme forbrugerne til gode. Vi mener, at EU's forbrugerpolitik netop skal være baseret på denne tankegang, og at det er her, der er den store forskel mellem WTO og EU. International samhandel skal bygge på anerkendelse af forbrugernes rettigheder og hensynet til folkesundheden og ikke kun hensynet til markedet.

Novo
Den nylige WTO-afgørelse vedrørende markedsordningen for bananer viste helt klart, at denne organisation i stigende grad er underordnet den amerikanske økonomis interesser og krav.
Den foreløbige rapport fra WTO's »hormonpanel« vedrørende EU's forbud mod indførsel af hormonbehandlet kød er aldeles uacceptabel, da den hverken tager hensyn til videnskabelige ekspertudsagn, folkesundheden eller mindstekravene til dyresundhed og -velfærd og ydermere svækker forbrugernes tillid til kvaliteten af det kød, der markedsføres i Den Europæiske Union.
Uafhængigt af appelproceduren mod WTO-panelet må der træffes andre foranstaltninger til at sikre, at det bestående importforbud også fremover opretholdes, således at det hindres, at kød fra dyr, der er fyldt med vækstfremmende hormoner, importeres fra USA og Canada; disse foranstaltninger bør i første række omfatte en skærpelse af den eksterne og interne kontrol, som kan gøre beslutningen effektiv. Og desuden må bestræbelserne på at få indført et totalt verdensomspændende forbud mod anvendelse af hormoner fortsættes. Kun ad denne vej vil det være muligt at beskytte folkesundheden og dyresundheden og hindre fremkomsten og udbredelsen af nye sygdomme af BSE-typen.
Af ovennævnte grunde stemmer vi for den politiske beslutning, der i dag er vedtaget i Parlamentet.
Betænkning af Novo Belenguer (A4-0210/97)
Bernardini
Et år efter reformen af strukturfondene for perioden 1994-1999 forelægger Kommissionen os nu en rapport om deres gennemførelse. Desværre er bedømmelsen fortsat yderst negativ. Negativ på grund af de langsommelige administrative procedurer; negativ på grund af medlemsstaternes underudnyttelse af midlerne; og endelig negativ på grund af den manglende respekt for additionalitetsprincippet.
Jeg vil lykønske min kollega fra Udvalget om Regionalpolitik med hans arbejde. Tak, fordi han har indsamlet al denne kritik.
Som folkevalgt i en kanton, der er støtteberettiget i henhold til mål 2, står jeg sammen med alle de lokale aktører (de kompetente myndigheder eller arbejdsmarkedets parter) over for problemer med at gennemføre jobskabende projekter. Vi skal have indført et fleksibelt system med forenklede beslutningsprocedurer og større komplementaritet med de øvrige fællesskabspolitikker (kamp mod udelukkelse, beskæftigelse og SMV).
Jeg mener, at vor kollegas betænkning er et godt diskussionsgrundlag, før vi får Kommissionens officielle forslag til den kommende reform af strukturfondene.

Donnay
Strukturfondene er, som De alle ved, et af de afgørende elementer i Den Europæiske Unions politik for økonomisk og social samhørighed. Det er derfor yderst vigtigt, at vi er på vagt over for deres gennemførelse, så de kan blive så effektive som muligt.
Betænkningen af hr. Novo Belenguer peger på de problemer, der stadig findes med forvaltningen og gennemførelsen af strukturfondene, og der foreslås måder at udbedre disse fejl på. Derfor stemte jeg for den. Jeg vil blot gerne understrege to spørgsmål, som blev nævnt i betænkningen, og som ligger mig meget på sinde.
Det første er underudnyttelsen af strukturfondene. Problemet er stort, også selvom tallene i dag er mindre alarmerende end i 1995, der var det første år i programmeringsperioden. Det er også som valgt i et fransk departement, at jeg udtaler mig i dag. Dette underforbrug er i vid udstrækning forbundet med de tunge procedurer, som aktørerne i den lokale udvikling skal kæmpe mod.
Både i Europa-Kommissionen og i medlemsstaterne skal gennemførelsesprocedurerne forenkles. Denne forenkling forudsætter uden tvivl også en nedskæring i antallet af EF-initiativprogrammer for at undgå overlapning af finansieringerne og sikre de lokale aktører større læselighed.
Jeg vil ligeledes ganske hurtigt lægge vægt på partnerskabernes store betydning, som også hr. Belenguer gør i sin betænkning. Der er allerede gjort store fremskridt, men vi skal fortsætte ad denne vej. På den måde kan vi få en større overensstemmelse mellem de lokale behov og anvendelsen af strukturfondene.
Jeg vil ikke slutte uden at nævne min skuffelse over de beslutninger, der er truffet i Amsterdam. Hr. Novo Belenguers betænkning understreger nødvendigheden af, at Parlamentet er med til at træffe de lovgivningsmæssige beslutninger vedrørende strukturfondene. Det er jeg enig i. Men i strid med, hvad det nederlandske formandskab har foreslået, blev den fælles beslutningsprocedure ikke vedtaget for bestemmelserne i artikel 130 D vedrørende struktur- og samhørighedsfondene. Proceduren er fortsat en samstemmende udtalelse.
Det beklager jeg meget, og jeg håber, at Europa-Parlamentet inden undertegnelsen af traktaten i oktober 1997 kan få viderebragt sin uenighed i dette forhold.

Titley
Jeg kan med glæde støtte denne betænkning i dag. Jeg tror, at folk i hele Den Europæiske Union deler ordførerens ønske om at få et mere effektivt system til at bruge EU's midler i vore regioner. De, der anmoder om økonomisk støtte fra EU, ved, at midlerne er begrænsede. De ved, at de skal udarbejde projekter af høj kvalitet for at komme i betragtning. Derfor er det uacceptabelt, at så mange midler til projekter til regionale og sociale projekter ikke bliver brugt. Det er simpelthen uretfærdigt, at nogle projekter ikke får tildelt penge, at andre kun modtager et mindstebeløb, mens der samtidig andetsteds i budgettet er en masse penge, der bare henligger i bankerne. Jeg er helt ærligt overrasket over, at Tyskland, som bidrager med så meget til EU's budget, er så langsom til at bruge sin del to tredjedele af de midler, der over Socialfonden blev tildelt Tyskland, kunne ikke ydes til projekter. Jeg er enig med ordføreren i, at vi skal have decentraliseret beslutningtagningen for disse midler, inddrage de lokale myndigheder mere i hele processen og opfatte Kommissionen som en slags reguleringsmekanisme, der skal sikre, at pengene bruges rigtigt.
Hvis nogle lande er uvillige eller ikke i stand til at bruge deres del af EU's midler, kan jeg forsikre dem for, at mange trængende grupper og enkeltpersoner ville være mere end lykkelige for at bruge dem. Dette spild af knappe ressourcer skal standses. Jeg håber, at betænkningen kan virke som en ansporing for Kommissionen og Rådet til at handle hurtigt og løse dette problem.

Formanden
Hermed er afstemningstiden afsluttet.

Afbrydelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer hermed Europa-Parlamentets session for afbrudt.
(Mødet hævet kl. 13.20)

