Samhørighedspolitik
Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger om samhørighedspolitikken:
A5-0267/2003 af Mastorakis for Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme om meddelelse fra Kommissionen - Anden situationsrapport om økonomisk og social samhørighed: Tendenserne i regionerne, debat om den fremtidige udvikling (KOM(2003) 34 - 2003/2095(INI))
og
A5-0188/2003 af Pomés Ruiz for Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme om de i strukturel henseende ugunstigt stillede områder (øer, bjergområder og regioner med lav befolkningstæthed) i forbindelse med samhørighedspolitikken og de institutionelle perspektiver (2002/2119(INI)).

Mastorakis (PSE)
Hr. formand, hvis europæiske borgere bliver spurgt, hvilken af EU's politikker der vedkommer dem mest og får dem til i højere grad at føle sig som europæiske borgere, vil de pege på regionalpolitikken, samhørighedspolitikken, som spiller en central rolle i den europæiske integration og i bestræbelserne på at styrke det indre marked og Den Økonomiske og Monetære Union. Det må især understreges, hvor vigtig denne politik er for arbejdet for at fremme samhørigheden i et udvidet EU, hvor man vil opleve en markant forøgelse af forskellene i udviklingsniveau mellem regionerne, og hvor der bliver behov for midler, som svarer til de nye omstændigheder. Det er af afgørende betydning at slå bro over disse gab ved at fremme en langsigtet, afbalanceret og polycentrisk udvikling i hele EU.
Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme har i anledning af meddelelsen fra Europa-Kommissionen og efter indgående drøftelser besluttet at fremhæve nogle punkter, som vi i udvalget mener er af grundlæggende betydning i forbindelse med regionalpolitikken og samhørighedspolitikken. Udvalget
tilslutter sig Kommissionens afvisning af bestræbelserne på at renationalisere regionalpolitikken og samhørighedspolitikken og glæder sig over Kommissionens faste vilje til at bevare en ægte fællesskabspolitik,
støtter Kommissionen i det synspunkt, at den fælles regionalpolitik og samhørighedspolitik bør gennemføres i alle EU's regioner, forudsat at de opfylder de opstillede kriterier,
minder om nødvendigheden af at styrke koordinationen mellem regionalpolitikken og samhørighedspolitikken og de politikker, der har væsentlig betydning for jorden, som f.eks. landbrugs-, fiskeri- og transportpolitikken og politikkerne for forskning og teknologi, uddannelse og erhvervsuddannelse og informationssamfundet,
understreger nødvendigheden af en sammenhæng mellem regionalpolitikken og den europæiske konkurrencepolitik,
fastholder Parlamentets standpunkt, nemlig at vi ikke kan sænke den nuværende tærskel på 0,45 % af EU's bruttonationalprodukt til samhørighedspolitikken,
understreger, at Kommissionen bør være særlig opmærksom på de områder, der rammes af udvidelsens statistiske virkninger, og bør behandle dem som mål 1-lignende områder,
opfordrer Kommissionen til at være særlig opmærksom på de områder, der i kraft af deres egen indsats ikke længere er omfattet af mål 1, men som har behov for tilstrækkelig økonomisk støtte for at kunne stabilisere deres positive udvikling,
mener, at opmærksomheden især bør rettes mod de meget afsidesliggende regioner og regioner med yderst lav befolkningstæthed samt de mindst begunstigede øer,
erkender, at 75 % af det gennemsnitlige BNP for EU-medlemsstaterne fortsat bør være hovedkriteriet for støtteberettigede under mål 1, understreger Samhørighedsfondens betydning, især for tiltrædelseslandene, og støtter idéen om et nyt mål 2, der vil fremme den regionale konkurrenceevne i overensstemmelse med retningslinjerne fra Lissabon og Göteborg,
mener, at regioner med permanente geografiske handicap, øområder og bjergegne og tyndt befolkede områder, som ikke er berettigede til at modtage støtte fra andre strukturfonde, skal være berettigede til at modtage støtte fra et ændret mål 2 eller fra et nyt specifikt fællesskabsinitiativ,
støtter Kommissionens regionale udviklingsstrategi, især hvad angår idéen om et fælles program og en fælles finansieringspakke for hver region,
understreger behovet for en konsistent politik for regionalt samarbejde i dets tre dimensioner, nemlig grænseoverskridende (over land eller hav ), transnationalt og interregionalt,
og støtter Kommissionens overordnede mål om forenkling af reglerne for gennemførelse af regionalpolitikken, minder Kommissionen om Parlamentets krav om trepartsaftaler mellem Kommissionen, medlemsstater og regioner og gentager sin overbevisning om, at det både er nødvendigt og muligt at opnå reel balance mellem forenkling og kontrol.
Udvalget opfordrer Europa-Kommissionen, og især den ansvarlige kommissær, hr. Barnier, til at fortsætte bestræbelserne i den retning, som EU har udstukket, og som tiden kræver. Vi vil også opfordre Parlamentet til at vedtage dette forslag til beslutning, som vi er nået frem til. Jeg vil gerne takke alle, som har bidraget til udarbejdelsen af min betænkning, kolleger og medarbejdere, og alle, som har deltaget i forhandlingen i dag. Desuden vil jeg sige, at jeg går ind for det gamle græske ordsprog om, at det gode kommer i små portioner.
Hatzidakis (PPE-DE).
Hr. formand, hvis De synes, kan jeg repræsentere hr. Pomés Ruiz og tale på hans vegne.
Jeg vil først takke de to ordførere, hr. Mastorakis og hr. Pomés Ruiz, og komplimentere dem for deres arbejde og derefter komme med et par bemærkninger til de to betænkninger.
I forbindelse med hr. Mastorakis' betænkning er der tre ting, jeg gerne vil nævne. Den første bemærkning drejer sig om det, som også er nævnt i betænkningen, nemlig at vi for den fremtidige samhørighedspolitiks vedkommende ikke kan sænke tærskelen på 0,45 % af BNP. Som kommissær Barnier også har påpeget tidligere, mener Parlamentet, at samhørighedspolitikkerne mister deres troværdighed og virkning, især i betragtning af udvidelsen, hvis fællesskabsfinansieringen kommer under denne grænse.
Min anden bemærkning drejer sig om mål 2, som tydeligvis bør forenkles, så aktiviteterne bliver mere gennemsigtige og giver resultater, der kommer borgerne mere til gode. Derfor foretrækker vi et nyt mål 2 med tematiske aktiviteter.
Endelig drejer min tredje bemærkning til hr. Mastorakis' betænkning sig om strukturfondenes procedurer. Her kræves forenkling. Det står klart, og jeg tror også, Kommissionen har forstået det, da den gennem tiden har arrangeret seminarer med lokale og regionale myndigheder om dette emne - især i forbindelse med den nye programmeringsperiode - at vi er nødt til i fællesskab at tænke over, hvordan disse aktiviteter kan blive mere effektive ved hjælp af en forenkling.
Og nu til hr. Pomés Ruiz' betænkning om de i strukturel henseende vedvarende ugunstigt stillede områder såsom øområder, bjergområder og de afsidesliggende områder i Sydeuropa med lav befolkningstæthed.
Først og fremmest vil jeg sige, at jeg glæder mig over den udvikling, vi så for nylig under forfatningskonventet, hvor begrebet økonomisk og social samhørighed blev udvidet med udtrykket "territorial samhørighed". Jeg håber, det nye begreb kan udgøre et tilstrækkeligt retsgrundlag til, at vi i fremtiden kan give disse områder noget mere konkret og håndgribeligt. Parlamentet mener dog stadig, det er nødvendigt med en præcisering af traktatens artikel 158, som omhandler øområderne. Som bekendt hersker der uenighed om fortolkningen af denne artikel, hvilket kommer til udtryk på forskellige måder i de forskellige sprog. Dette bør afklares, så bestemmelsen om øområderne er gældende. Parlamentet mener også, at der ud over de strukturelle aktiviteter bør foretages en ændring af artiklen vedrørende statsstøtte, det vil sige artikel 87, så de områder, vi taler om i dag, også indgår i de områder, der kræver særbehandling.
Ud over alt dette går Parlamentet i hr. Pomés Ruiz' betænkning ind for - hvilket jeg finder helt korrekt - at der inden for rammerne af det nye mål 2, som jeg omtalte i forbindelse med hr. Mastorakis' betænkning, er behov for en særlig tematisk indsats, som dækker disse områder. Endvidere mener Parlamentet, at der for disse områder, som lider under vedvarende handicap på grund af deres geografiske beliggenhed, i fremtiden kan og bør være en større medfinansiering fra Fællesskabets side via strukturfondene.
Vi har i mange år drøftet disse områder i Parlamentet. Kommissæren har for nylig bedt om at få udarbejdet undersøgelser af emnet. Først af bjergområder og derefter øområderne. Jeg håber virkelig, at dagens forhandling og især hr. Pomés Ruiz' betænkning om områder med vedvarende strukturelle handicap bliver den anledning, vi har ventet på i årevis, til at ændre tingene og sende det budskab til beboerne i disse områder, at vi virkelig tager fat i deres problemer, for disse områder har faktisk, som det også er fremgået af Kommissionens undersøgelser, et vedvarende handicap på grund af deres geografiske beliggenhed, og det handicap betyder, at de ikke har de samme konkurrencevilkår som andre regioner og områder i EU. Nu er tiden kommet, hvor ord skal omsættes i handling.

Formanden.
Hr. Hatzidakis, nu lod jeg Dem faktisk tale længere. Taletiden går naturligvis fra hr. Pomés Ruiz' tid, hvis han skulle dukke op.

Duin (PSE).
Hr. formand, det udtales Duin som i Duisburg. Jeg ved godt, det kan være svært, men jeg tillader mig at gøre opmærksom på det her.
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, kære kolleger, jeg vil gerne tilslutte mig den foregående talers tak til de to ordførere. Jeg tror, vi er kommet et godt stykke videre i den fortsatte diskussion, især med Mastorakis-betænkningen. Jeg vil gerne behandle de to betænkninger under ét. Det bliver også tydeligt for Kommissionen, at Parlamentet bliver ved med at understrege nogle krav - også nu i betænkningen - og jeg går ud fra, at vi her kan nå til enighed om, at vi ikke ønsker nogen renationalisering, at 75 % af BNP er en god målestok, og at 0,45 % af volumen er minimum for at kunne gennemføre en ægte europæisk strukturpolitik.
Jeg vil gerne kommentere de fortsat uafklarede punkter, som også spiller en rolle i betænkningerne. Mange tror, at et nyt mål 2, hvordan det så skulle konstrueres, ville løse deres problemer. Vi må være mere ærlige, og vi kan ikke sige til alle regioner, at de så også ville komme med i et revideret mål 2. Derfor vil vi stille forskellige forslag, som det også kommer til udtryk i betænkningerne. For det første for de regioner, som kommer til at lide under den statistiske effekt, de nuværende mål 1-regioner. For disse regioner må vi fremlægge et program, vi kunne kalde det 1b-programmet, med rundhåndede økonomiske midler, men især også - og det er meget vigtigt i regionerne, det skal vi være opmærksomme på - med en passende juridisk ramme (som artikel 87), som giver dem mulighed for at anvende støtten på den måde, som er nødvendig i de enkelte regioner.
For det andet for de ugunstigt stillede regioner, som spiller en central rolle i Pomés Ruiz-betænkningen. Her har vi ikke brug for noget nyt mål 2, men for et helt specielt instrument for disse regioner, som tager behørig højde for de specielle problemer, som vi jo ønsker at anerkende. Her må vi ikke skære alt over en kam.
For det tredje drejer det sig om et virkeligt mål 2 for de områder, som er inde i en strukturomstilling. Her opfordrer jeg indtrængende til, at man så sørger for, at medlemsstaterne får så stor frihed som muligt i anvendelsen af disse midler. Denne treklang er vigtig. Det kommer til udtryk i Mastorakis-betænkningen i dens nuværende form. Derfor vil vi naturligvis stemme for den. I Pomés Ruiz-betænkningen kræver det nok et par ændringer, som vi forhåbentligt vil vedtage i dag.

Formanden.
Mange tak, hr. Duin. Tyskere, som har franske navne eller navne, som ser franske ud, oplever nogle gange, at deres navne udtales helt forskelligt i Tyskland. Hr. Duin, jeg beder derfor om forståelse for, at jeg udtalte det på den måde før.

Pohjamo (ELDR).
Hr. formand, jeg vil også gerne starte med at lykønske ordførerne, hr. Mastorakis og hr. Pomés Ruiz, for deres meget vellykkede betænkninger. De økonomiske og sociale forskelle mellem medlemsstaterne er blevet mindre, men ulighederne i medlemsstaterne findes stadig og er blevet større. Betænkningen gentager Parlamentets holdning om at stræbe efter en fælles samhørighedspolitik, der omfatter alle parter.
Efter udvidelsen vil en stor del af den regionale og strukturelle støtte gå til de nye medlemsstater. Det er uundgåeligt. Vi må dog ikke sætte områderne med vanskeligheder i det nuværende EU op mod de dårligt stillede områder i de nye medlemsstater. Hvis vi forener vores kræfter, kan vi tage os af begge sider. 
Vores gruppe støtter hovedargumenterne i betænkningen. Jeg vil ikke gennemgå betænkningens indhold igen, men jeg vil gerne fremhæve nogle vigtige punkter. I betænkningerne opfordres der til, at regionalpolitikken skal kombineres med andre politikker. F.eks. bør der i den økonomiske politik og landbrugs-, transport- og konkurrencepolitikken i højere grad tages højde for det regionale aspekt. 
Når EU udvides, bliver behovet for at reformere regionalpolitikken større. Vores gruppe støtter Kommissionens mål om at forenkle og præcisere regionalpolitikken, og opfordrer den til at gennemføre dette. Samtidig skal vi forbedre resultatorienteringen og programkvaliteten samt styrke regionernes rolle ved siden af medlemsstaterne og Kommissionen. Det kræver en beslutsom indsats fra Kommissionens og medlemsstaternes side. I den nye programmeringsperiode skal forvaltningen ikke være så tyngende som i den nuværende regional- og strukturpolitik, og vi skal undgå forsinkelserne og det åbenlyse roderi i forbindelse med forvaltningen. 
Det er vigtigt, at de særlige karakteristiske træk for regioner, som lider af vedvarende geografiske handicap, anerkendes og identificeres, og at der findes en løsning for dem. Øer, bjergområder og områder med lav befolkningstæthed har alle den samme slags problemer. Der er mange i min gruppe, som aktivt har forsøgt at løse problemerne for øerne og bjergområderne. Jeg kender selv bedst de tyndt befolkede nordlige områder. Udviklingen i EU's nordligste område overskygges af lange afstande, lav befolkningstæthed, et koldt klima og en aldrende befolkning, som følge af at folk flytter væk i stimer. De samme områder har ikke desto mindre mange store muligheder. 
Jeg er taknemmelig for hr. Pomés Ruiz' forslag om, at de tyndt befolkede områder nordpå bør tages i betragtning i EU's forfatningstraktat. Hr. Pomés Ruiz' betænkning har øget samhørigheden. Vi har bedre forståelse for hinanden nu. Problemerne i de forskellige ugunstigt stillede områder kan løses gennem godt samarbejde som en del af EU's samhørighedspolitik.
Markov (GUE/NGL).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, allerede i 2000 beklagede jeg her i Europa-Parlamentet, at afstanden mellem de mindst udviklede og de mest udviklede regioner i Fællesskabet næsten ikke er blevet mindre, selv om de fattigste regioner og medlemsstater har indhentet noget takket være EU-støtten til den regionale udvikling. Disproportionerne i den regionale udvikling er der fortsat. Det fremgår også af betænkningen fra hr. Mastorakis, som jeg gerne vil lykønske.
Trods alle anstrengelser fra de europæiske og nationale ansvarlige for regionalpolitik står vi i dag i 2003 over for udfordringer, som ikke bliver mindre. De bliver endnu større, hvis man tager den økonomiske stagnation og den store stigning i arbejdsløsheden i mange europæiske lande med i billedet. Det økonomiske og sociale sammenhold er allerede i dag udsat for en meget stor belastning. EU's udvidelsesrunde med 10 nye øst- og centraleuropæiske stater vil ikke kun betyde en enorm vækst i de regionale misforhold og dermed en stor belastning for sammenholdet. Det faktum, at den aktuelle støtteperiode 2000-2006 snart udløber, betyder også, at debatten om udformningen af den fremtidige regionalpolitik fra 2007 trænger sig på.
Efter min mening er vurderingen af kriterierne for en regions udviklingsstandard og deraf følgende støtteberettigelse et centralt spørgsmål. Regionale udviklingsfaktorer, f.eks. industrialiseringskvoten, fattigdomsniveauet og niveauet for social udstødelse, arbejdsløshedens størrelse, forsknings- og udviklingspotentialet, uddannelseskapaciteten, bæredygtigheden i udviklingen og udvikling af miljøbeskyttelsen skal inddrages i vurderingen foruden det nuværende ene kriterium, som er det opnåede BNP pr. indbygger.
Det ligger mig og andre kolleger, som kommer fra mål 1-områder, særligt på sinde, at disse specielle regioner ikke falder ud af det højeste støttetrin på grund af den beregningsmæssige forandring som følge af optagelsen af de nye medlemslande. For dem bør der gælde det princip, at de kan få den samme økonomiske støtte som før udvidelsen. Hr. Mastorakis har også min støtte til udtalelsen i betænkningen om definitionen af det kommende mål 2-område, det vil sige den strukturelle ændring, samt mål 3-initiativer til ugunstigt stillede grupper og disse initiativers støtteberettigelse.

Schroedter (Verts/ALE).
Hr. formand, traktaten fra Athen i år bliver betegnet som historisk, men vi ved alle, at integrationsarbejdet først begynder nu. Integration betyder at tilvejebringe et socialt og økonomisk sammenhold i et EU med 25 medlemmer, og De må undskylde, hr. kommissær, men det har De endnu ikke forelagt os et koncept for, selv om det er på høje tid. Ikke engang en strategi kan man finde i den anden situationsrapport om samhørigheden. Jeg har indtryk af, at De tror, at hvis man fordeler penge efter vandkandeprincippet, vil alle nok blive tilfredse på en eller anden måde. Nej, hr. kommissær, det kan vi ikke længere tillade os, for hvis det ikke lykkes at etablere det økonomiske og sociale sammenhold i dette EU med 25 medlemmer, så vil det ende som en løs struktur! Vi har brug for en ægte reform af strukturfondene, og vi har brug for en klar målsætning for anvendelsen af pengene. Med hensyn til målet har vi jo fået læst en hård og bitter lektie i de to sidste somre. Sidste år oversvømmelserne, i år brandene.
Hr. kommissær, jeg tror, det er klart, at vi langt om længe må rette os efter Göteborg-beslutningen, det vil sige, at den bæredygtige udvikling skal stå i centrum for strukturfondene, at både økonomiske, sociale og beskæftigelsespolitiske aspekter og økonomiske aspekter skal tilgodeses, og at EU-penge kun må bruges, hvor disse ting er opfyldt. I alt for mange tilfælde har vi brugt EU-pengene forkert, og det går ikke længere i et EU med 25 medlemmer.
Det er rigtigt, at særlige geografiske forhold kræver en særlig udvikling, men til forskel fra mange andre her i Parlamentet mener jeg ikke, at geografiske forhold i sig selv er en ulempe, det er fattigdommen i disse områder, der er en ulempe. Jeg er kritisk over for forsøgene fra mange kollegers side på at bevare deres rettigheder og sikre sig deres del af kagen, når målet dog må være det økonomiske og sociale sammenhold. Jeg protesterer mod, at man her forsøger at komme med nye kriterier, som ikke har at gøre med den fattigdom og arbejdsløshed, som folk virkelig lider under. Derfor tror jeg, det er rigtigt, når Kommissionen holder fast i målsætningerne om, at det især i områder, hvor der er vanskeligheder, er fattigdomskriterierne, der er afgørende, og ikke særlige geografiske forhold. Kun på den måde kan det lykkes at tage fat på diverse vanskeligheder med et solidt koncept, f.eks. omstruktureringsvanskelighederne i nogle områder, også i rigere lande, f.eks. omstruktureringsvanskelighederne i landbruget, kvinders fattigdom og visse byområders forfald. Også disse ting bør man tage højde for, og det findes der en række instrumenter til, f.eks. phasing out og støtteordningerne. Jeg håber, hr. kommissær, at De langt om længe vil fremlægge et klart koncept for en bæredygtig udvikling gennem strukturfondene for os.

Bigliardo (UEN).
Hr. formand, kære kolleger, vi skal - og her tænker jeg på de processer, der har ført til udvidelsen - gøre os nogle overvejelser om den overordnede vurdering, der har fået såvel Kommissionen som Parlamentet til at drøfte dette vigtige spørgsmål. For et par år siden tillod jeg mig at forelægge kommissionsformand Prodi en rapport, som jeg havde udarbejdet om forbindelserne mellem udvidelsen og de konsekvenser, den ville få i nogle af Fællesskabets regioner og navnlig i de syditalienske regioner. Efter krigen har vi set et mærkeligt fænomen, nemlig at den historiske akse, hvor der før var et modsætningsforhold mellem Øst og Vest, nu har flyttet sig, så vi - som om der var tale om historiens underlige nemesis - nu står over for et Europæisk Fællesskab, hvor problemerne drejer sig om forholdet mellem Nord og Syd og altid mellem et rigt og velstående Nord og et fattigt Syd.
Derfor tog vi udvidelsen med i vores overvejelser, og derfor er vi af den opfattelse, at det ikke må ende med en krig mellem de fattige, også i betragtning af denne proces' konsekvenser. Jeg er ved at udarbejde en betænkning om EU's offentlige finanser i 2003, og vi står over for et problem med, at bruttonationalproduktet stiger i nogle lande og falder i andre. Også lande, som mere eller mindre havde balance på deres budgetter for et par år siden, har i dag dårlige udsigter for den nærmeste fremtid.
Hvordan skal man så administrere disse strukturfonde? Det er fornuftigt af vores ordførerkolleger, at de giver os nogle principielle retningslinjer i deres betænkninger. Efter min mening bør man sørge for, at der ikke er nogen generelle mål 2-områder, og at medlemsstaterne kan administrere de strukturfonde, de opnåede i første fase, og koordinere dem på en smartere måde i forbindelse med den kommende foranstaltning.

Esclopé (EDD).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, initiativbetænkningen fra hr. Pomés Ruiz, som jeg vil rose for dens anskuelighed, understreger nødvendigheden af også at tage hensyn til den territoriale dimension af samhørighedspolitikken ud over dens rent økonomiske og sociale aspekter. Denne politik skal baseres på solidaritetsprincippet, således at forskellene mellem regionerne reduceres, og princippet om lighed mellem de europæiske borgere etableres, uanset hvor de bor.
Vi skal derudover give vores medborgere lige adgang til offentlige kvalitetstjenester, som er vores regioners sociale netværk, samt anerkende den særstatus, livskvalitet, de naturressourcer, den arv og knowhow, som indbyggerne i de strukturelt ugunstigt stillede regioner har. Jeg støtter ordføreren, der vurderer, at det ville være en fejl at koncentrere alle finansielle kræfter om de nye medlemsstater og glemme de nuværende støtteberettigede områder. Vi må holde os for øje, at de regionale uligheder vil blive skærpet på grund af udvidelsen.
Jeg glæder mig over forslaget om at udvide traktatens artikel 158 for bedre at kunne tage hensyn til øernes, bjergenes og de tyndtbefolkede regioners strukturelle handicap i forhold til omfanget af de vanskeligheder, de har oplevet. Det er livsnødvendigt, at disse regioner, som blev vraget under de tidligere programperioder, bliver kortlagt med hensyn til tilgængelighed, kommunikation, infrastruktur, finansiering og adgang til offentlige tjenester, hvis vi skal undgå udvandring og aldring i befolkningen.
Derfor blev der på EDD-Gruppens studierejse til Endelave, som er en ø med 183 indbyggere midt i Danmark, underskrevet en Endelave-erklæring. Den sigter mod at tage hensyn til den særlige situation på de europæiske småøer, som sagtens kan fungere og give deres indbyggere mulighed for at få adgang til kvalitetstjenester som f.eks. færgetransport, læger, dyrlæger, skoler, præster, hjemmehjælp, biblioteker etc., så længe der ydes økonomisk støtte i solidaritetens ånd.
Endelig vil jeg gerne i subsidiaritetsprincippets navn understrege betydningen af at knytte medlemsstaterne og deres decentraliserede myndigheder tættere sammen med samhørighedspolitikken, eftersom de er tættere på og mere bevidste om den territoriale virkelighed i deres region.
Berend (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg betragter den anden situationsrapport om økonomisk og social samhørighed som en værdifuld aktuel analyse af den nuværende situation og udviklingstendenserne, når det gælder fremtiden for samhørighedspolitikken i det udvidede EU.
Det er et positivt kompromis, der er fundet efter grundige diskussioner med ordføreren og talrige vedtagne ændringsforslag i Udvalget om Regionalpolitik, og betænkningen bør få flertal i Parlamentet i den form, den foreligger i nu. Her tænker jeg både på finansieringsomfanget for samhørighedspolitikken med 0,45 % af BNP og på bevarelsen af støtten til mål 1-områderne. Jeg finder det positivt, hvis der med hensyn til bestemmelseskriteriet for sådanne støtteområder principielt holdes fast i grænsen på 75 % af BNP pr. indbygger på NUTS II-niveau, hvis man fremover neutraliserer for den såkaldte statistiske effekt i denne forbindelse. Ved udløbet af den indeværende støtteperiode vil de regioner, som er berørt af den statistiske effekt, som bekendt ikke have overskredet grænsen på 75 % i det nuværende EU. Fra den ene dag til den anden, nærmere bestemt fra den 30. april til 1. maj næste år, vil fattige stakler takket være lidt matematik blive til rige mennesker, selv om de ikke har en cent mere i lommen. Det er den såkaldte statistiske effekt. Disse regioner har fortsat behov for strukturfondsmidler til at konsolidere og gennemføre den økonomiske og sociale tilpasning, som man med succes har indledt i de tidligere støtteperioder. Derfor understreger betænkningen på grundlag af vores ændringsforslag i udvalget klart og tydeligt, at de regioner, der rammes af disse statistiske konsekvenser, skal have særlig opmærksomhed, idet disse områder også fremover bør behandles som mål 1-lignende områder med tilsvarende støttestørrelse og støttepraksis i henhold til artikel 87, stk. 3, litra a).
De hidtidige overgangsordninger - phasing out - tager ikke højde for de specielle problemer i de områder, som er berørt af den statistiske effekt. Betænkningen bør få flertal i Parlamentet i den foreliggende form.

Fava (PSE).
Hr. formand, kære kolleger, jeg er klar over - og det er ordføreren og Kommissionen også - at vi ikke kan benytte en ideologisk indfaldsvinkel, når det gælder samhørighedspolitikkerne og strukturfondene, men at det er nødvendigt med en meget pragmatisk indfaldsvinkel, nemlig den, som ordføreren følger, og som kommissæren så afgjort også følger i sit arbejde.
EU's fremtid hænger tæt sammen med samhørighedspolitikkernes fremtid og kvalitet. Det er kun, hvis vi ikke får et Europa med to eller tre forskellige hastigheder - som er den risiko, vi løber - at vi virkelig kan tale om en politisk integrationsproces. Hvis dette skal være muligt, er der nogle betingelser, som skal opfyldes. Det er nødvendigt at slå fast, at vi klart og tydeligt afviser enhver renationalisering af regionalpolitikkerne, det er nødvendigt - sådan som mange af parlamentsmedlemmerne var inde på - at minimumstærskelen bliver 0,45 %, eftersom EU's indsats på det samhørighedspolitiske område ikke må komme under denne procentsats, og det er en fordel, at der her bliver tale om et politisk princip og ikke kun om et aritmetisk princip, når man tænker på de beslutninger, som EU skal træffe her kort før udvidelsen.
Andre parlamentsmedlemmer sagde - og det vil jeg også gerne minde om - at vi skal undgå, at det statistisk set kommer til at se ud, som om nogle regioner pludselig er blevet rige. Derfor er det med hensyn til mål 1-regionerne - som ikke længere skal medtages efter udvidelsen - nødvendigt at sørge for en forbedret udfasning og ikke mindst at tage højde for mange regioners permanente geografiske handicap.
I den henseende mener jeg, at der i den kommende forfatningstraktat klart bør gives udtryk for anerkendelsen af disse permanente geografiske handicap og for nødvendigheden af en fællesskabsstrategi, der kan fjerne dem. Den erklæring om øområdernes strukturelle ulemper, der er knyttet som bilag til Amsterdam-traktaten, har aldrig givet sig udslag i konkrete foranstaltninger.
Vi vil også gerne opfordre Kommissionen til at gøre en større indsats for at forenkle regionalpolitikkens gennemførelsesbestemmelser og til at sørge for en klarere fordeling af ansvaret og kompetenceområderne mellem alle samhørighedspolitikkens aktører. Vi opfordrer ligeledes Kommissionen til at fortsætte det arbejde, som man har udført hidtil, når det gælder angivelsen af samhørighedspolitiske prioriteringer. Vi skal huske, hvor vigtigt det er, at vi i dag investerer i videnkvalitet, innovationskvalitet, teknologisk forskning og immaterielle infrastrukturer. Efter vores opfattelse skal Europas fremtid ikke så meget måles ud fra den mængde armeret beton, vi er i stand til at opføre, men snarere ud fra kvaliteten af den viden, vi kan opnå.
I Europa, hr. formand, risikerer de rige regioner bestemt ikke at blive fattige, men der er tværtimod risiko for, at nogle af de fattige regioner bliver ved med at være fattige i lang tid, og det vil vi gerne undgå.

Attwooll (ELDR).
Hr. formand, vi, som kommer fra områder med vedvarende strukturelle ulemper, har god grund til at være taknemmelige for hr. Pomés Ruiz' betænkning og de innovative idéer heri. Jeg taler ikke kun på vegne af Skotland, men også ud fra kendskab til de mere fjerntliggende græske øer og det nordlige Finland og Sverige. Problemerne med øbeliggenhed, bjergbeliggenhed og lav befolkningstæthed påvirker dog mange områder i andre medlemsstater og i visse tiltrædelseslande.
En af betænkningens store fordele er anerkendelsen af virkningerne i de tilfælde, hvor problemerne er kombineret eller forværret. I denne forbindelse bifalder jeg især de stillede ændringsforslag til traktatens artikel 158 og også incitamentet til mere generelt at ensrette spørgsmål om strukturelle ulemper i EU's politik. 
Jeg vil dog gerne fremhæve kravene om, at bjergområderne bliver klassificeret som dårligt stillede i forbindelse med udøvelse af landbrug i forhold til strukturfondens bestemmelser, at der tages bedre hensyn til vedvarende geografiske handicap i forbindelse med statsstøttereglerne, og at der tages fat på årsagerne til affolkningsproblemerne. I forbindelse med sidstnævnte peges der ofte på relevansen af den isolerede beliggenhed og de vanskelige adgangsforhold, især for øers vedkommende. Derfor vil jeg gerne forbinde min velkomsthilsen til dagens betænkning med undersøgelsen af øregionerne, som er sponsoreret af Kommissionen. I Skotland var der bekymringer over, at visse øtyper ville lide tab i forbindelse med den kommende planlægning, da disse ikke var inkluderet i undersøgelsen.
I undersøgelsen lægges der dog vægt på ulemperne i forbindelse med øhavenes mindre størrelse og befolkning og på dobbelte handicap, f.eks. øer med bjerge, og derfor var disse bekymringer unødvendige. Undersøgelsens forslag om mere forskning og udveksling af oplysninger og om innovative projekter i henhold til Interreg vil faktisk give alle øboerne reelle praktiske fordele. Derfor vil jeg gerne rette en tak til kommissæren og til ordføreren, ja, til begge ordførerne.
Cauquil (GUE/NGL).
Hr. formand, for ordførerne består opgaven med at sikre den sociale samhørighed i et udvidet Europa i at nivellere forskellene mellem lande og regioner, men de siger ikke et ord om ulighederne inden for de enkelte lande, selv de rigeste af dem.
Hvordan tør vi tale om økonomisk og social samhørighed i et samfund, hvor indkomstspredningen mellem de rigeste og de fattigste vokser uophørligt? Hvordan tør vi tale om dette, når de store virksomheder for at øge merværdien af deres aktier på børsen afskediger en del af deres personale, vel vidende, at de på denne måde driver deres ansatte ud i fattigdom? Hvad betyder udtrykket social samhørighed, når regeringernes politik består i at angribe arbejderne ved at reducere deres pension, forlænge arbejdstiden, skære i de sociale sikringsydelser, erklære lønstop og udbrede de midlertidige ansættelsesformer under en overskrift, der hedder reformer, alt dette blot for at de store virksomheder kan tjene flere penge, og for at aktionærerne kan øge deres formuer? Hvad betyder dette udtryk, når regeringerne reducerer bevillingerne til de uundværlige offentlige tjenester for at kunne sænke skatten for de rigeste?
Så hvis EU ikke er i stand til at gøre noget ved ved de sociale uligheder, vil det heller ikke være i stand til at ophæve ulighederne mellem regionerne, eftersom de to ting hænger sammen.
Ferrández Lezaun (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, de to betænkninger fokuserer på samhørigheden i Europa, især drejer det sig om, hvad det er for nogle strukturelle forhold, der kan fremme denne samhørighed.
Vi hører i betænkningerne om en geografisk dimension, der drejer sig om bjerge og øer, og en social dimension, der især drejer sig om affolkning. Vi kunne godt tænke os, at man overvejede den nye situation, der ses i hele Europa, nemlig det stigende antal ældre og manglen på arbejdskraft til at udvikle økonomien. Det sker i alle regionerne i det indre af Europa, i særdeleshed i en region som den, jeg bor i, Aragonien i Spanien, hvor to tredjedele af befolkningen bor i en enkelt by. Regionen er 47.000 km2 stor, og hele den centrale del af regionen er ved at blive affolket. Problemet er ikke, at der ikke er nogle muligheder for at finde beskæftigelse og arbejde, men at der ikke er nogen, der har lyst til at arbejde der. Hvordan skal vi få fjernet denne barriere? Det er et virkeligt strukturelt problem, for det er et spørgsmål om holdning. Folk har ikke lyst til at tage arbejde i det indre af landet.
I går informerede kommissær Barnier os om et portugisisk problem, nemlig hvad der skal ske med de mennesker, der er blevet berørt af problemerne med skovbrandene og varmebølgen. Hvor skal de finde arbejde, i de store byer eller ved kysten? Hvad ønsker vi, et kystorienteret Europa, et Europa med store byer eller et afbalanceret Europa? Vi synes, at tiden er inde til at introducere et nyt element, der desuden ikke lader sig stoppe, nemlig den aldrende befolkning samt manglen på arbejdskraft og vanskeligheden ved at få folk til at tage arbejde i bestemte områder.

Musumeci (UEN).
Hr. formand, jeg tror, at økonomisk og social samhørighed er afgørende for fremtiden i EU, nemlig det EU, der omfatter 25 lande. Udvidelsen gør det endnu en gang uhyggeligt klart, at der er en fuldstændig mangel på konkrete løsninger, når det gælder en målsætning, som EU og de traktater, der gik forud for EU's oprettelse, faktisk bygger på. Man behøver blot at tænke på, at en undersøgelse, der blev foretaget for et par år siden, viste, at Lombardiet hørte til de 20 rigeste regioner, mens Sicilien - hvor jeg kommer fra - var nummer 67 på listen. Det giver en idé om, hvor langt vi rent faktisk stadig er fra de målsætninger, der skal nås for at få en ordentlig, sund og konkret økonomisk og social samhørighedspolitik.
Vi har manglet en strategi, vi har manglet engagement, og vi har manglet et polycentrisk Europa. Syditalien og Middelhavsområdet har ikke i tilstrækkelig grad været genstand for en konkret vækst- og udviklingsstrategi. Vanskelighederne er ikke blot forbundet med den afsides geografiske beliggenhed, der i sig selv ville være en tilstrækkelig begrundelse for en massiv og effektiv indsats. Der er nemlig også en forfærdelig mangel på infrastruktur, og der mangler planlægning i forbindelse med uddannelse, teknologisk innovation, forskning og styrkelse af universiteterne i afsides beliggende regioner.
Derfor skal vi holde fast ved EU's minimumsinterventionstærskel, standse den omfattende udvandring fra bjergområderne og gøre en indsats for de ugunstigt stillede øer, der ikke kun er ugunstigt stillet, fordi de ligger langt fra kontinentet, men også på grund af de gamle problemer, som Europa straks bør finde en løsning på.

Booth (EDD).
Hr. formand, formålet med dette initiativ er at føre EU videre fremad ved at overføre EU's metoder til at udarbejde europæiske politikker for europæiske og ikke for nationale regioner og at skabe et retsgrundlag for ny strukturstøtte til udvidelseslandene i henhold til den foreslåede forfatning. Selv ordføreren indrømmer dog, at Europas regionale indkomstforskelle øges voldsomt i forbindelse med udvidelsen. 
Kommissæren understreger, at hvis EU består af 15 lande, har 48 regioner, som omfatter 18 % af befolkningen, en indkomst pr. indbygger på under 75 % af gennemsnittet, hvorimod i alt 67 regioner i et udvidet EU vil falde under tærskelen på 75 %, hvilket omfatter 26 % af den samlede befolkning. I stedet for at tildele midler fra strukturfondene til områder med økonomiske problemer foreslår ordføreren, at pengene i forbindelse med udvidelsen skal kanaliseres til de ugunstigt stillede bjergrige eller fjerntliggende områder eller øområder, hvilket er en meget mere snæver fordelingsdefinition. Et system, som ifølge sagens natur allerede er dårligt, bliver på denne måde endnu værre. 
De enkelte nationer ved nøjagtig, hvor der er brug for hjælp inden for deres egne landområder, og alligevel er EU besluttet på at udøve dets beføjelser ved at kontrollere strukturstøtten for det, EU anser for at være forarmede regioner. Hvis de nationale regeringer igen blev ansvarlige for at kontrollere støtten, er jeg sikker på, at den britiske regering ville være opmærksom på det alvorlige behov for støtte i det sydvestlige område, som jeg kommer fra, hvor vi virkelig har lidt under konsekvenserne af EU's katastrofale fælles fiskeripolitik og fælles landbrugspolitik.
Hvis de nationale regeringer forvaltede støtten, ville hele transportinfrastrukturen i form af jernbane-, landevejs- og lufttransporten få den fortjente opmærksomhed til gavn for alle vores mindre forretningsfolk i det sydvestlige område og for alle dem, som er involveret i vores uundværlige turistindustri. Vi ved bedre end bureaukraterne i Bruxelles, hvilke områder der mangler støtte.

Bradbourn (PPE-DE).
Hr. formand, gennem de sidste fire år har jeg ofte stået på talerstolen her i Parlamentet og opfordret til at ændre den måde, som EU's strukturfonde og Samhørighedsfonden forvaltes på. I dag er ingen undtagelse.
Det er yderst sjældent, at der opstår en situation, hvor jeg kan sige, at jeg er fuldstændig enig med et medlem af Labour-Partiet i Det Forenede Kongerige. Det skete for nylig i en skelsættende tale af den engelske finansminister Gordon Brown, der som bekendt opfordrede til, at regionalstøtten forvaltes nationalt. Dette er grundlæggende en god idé. Det nuværende system kan ikke fungere, hvilket vi har set gentagne gange, og bureaukratiet bliver mere og mere kvælende.
Igen og igen har Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme modtaget betænkninger, hvori det fremhæves, at der er uligheder som følge af et system, der svigter det selvsamme folk, som det har til formål at hjælpe. Jeg ved, at hr. Browns idé ikke blev modtaget positivt her - eller af Kommissionen - i hvert fald ikke af hans egne partimedlemmer. Jeg nærer tvivler om, hvor langt den britiske regering vil gå med denne idé.
Jeg stemte imod hr. Mastorakis' betænkning i forbindelse med udvalgsbehandlingen, ikke fordi det var en dårlig betænkning, men fordi den indeholdt henvisninger, som vi ikke kunne ignorere. Især er jeg uenig i betragtning 2 om det stærke forsvar af Kommissionens holdning om at afvise bestræbelserne på renationalisering, som vi allerede har drøftet. Jeg støtter heller ikke henvisningerne til trepartsaftaler, for hvis Kommissionen får lov til at iværksætte sådanne handlinger direkte over for regionerne, tillader vi, at beslutningerne træffes hen over hovedet på vores nationalstater. 
Jeg har altid givet udtryk for mine bekymringer over disse gentagne forsøg på at omgå den nationale parlamentariske gransken. Det vil jeg fortsætte med, da jeg mener, dette er et farligt fortilfælde, som i smug åbner døren til et Europa med regioner, hvilket jeg fuldstændig afviser.
Jeg afslutter med en nøgtern kendsgerning. Der ligger stadig milliarder af euro i Kommissionens pengekiste, som ikke har en chance for at blive brugt. Fremover skal vi have en mere fokuseret og koncentreret fremgangsmåde til at samordne de prioriterede områder til støtte, grænseoverskridende projekter eller større emner i Fællesskabets interesse - resten bør overlades til medlemsstaterne.
Myller (PSE).
Hr. formand, EU's regional- og strukturpolitik skal baseres på ægte solidaritet mellem de forskellige områder i EU. Målet bør være økonomisk integration og forståelse af de forskelle, der opstår som følge af de regionale uligheder. Vi skal fuldt ud tage højde for de nye medlemsstaters behov i de kommende forslag, der skal sikre, at støtten anvendes effektivt til at opnå strukturreformer, og at støtten får permanente virkninger for borgernes liv.
Selv om vi fuldt ud tager højde for de nye medlemsstater, skal områderne i de nuværende medlemsstater, som har brug for særlig støtte, også indgå i de nye planer. Jeg vil også gerne takke ordføreren, hr. Pomés Ruiz, for at stille et seriøst forslag om, at områder med vedvarende strukturelle handicap også bør inddrages i eventuelle specielle støtteprogrammer fremover. Disse vedvarende handicap er f.eks. fjern beliggenhed og isolerende geografisk beliggenhed. Disse områder har desuden en lav befolkningstæthed og vanskelige klimabetingelser. Det er afgørende, at disse vedvarende handicap stilles på lige fod med den faktor, der svækker konkurrenceevnen, som er beskrevet i forbindelse med øområder.
Derfor er midlerne, hvormed der formidles støtte til de afsidesliggende, tyndt befolkede nordlige områder, ikke så vigtige, så længe disse behov vurderes med en tilstrækkelig grad af solidaritet og lighed for øje. Jeg håber også, at Kommissionen vil udvise rimelighed, så længe det nye forslag om struktur- og regionalpolitik efter 2007 udarbejdes i løbet af efteråret, og at den i forslaget tager højde for de nordlige områder med lav befolkningstæthed, og hvor der er store afstande.
Thors (ELDR).
Ærede formand, cher Monsieur le Commissaire, den betænkning, vi er i færd med at vedtage, indeholder en virkelig grundlæggende ændring af regionalpolitikken. Regioner med vedvarende handicap skal tilgodeses på en helt ny måde i støttepolitikken. Jeg anser denne grundlæggende ændring for vigtig. Der er handicap, som bliver ved med at bestå. Det gælder f.eks. i de tyndtbefolkede områder i Finland, og det blev også nævnt i den vigtige tiltrædelsestraktat for Finland, Sverige og Østrig. Det kan også dreje sig om bjergområder eller øer og skærgårde. Jeg ser dog gerne, at øer og skærgårde behandles separat.
Da Finland blev medlem af EU var det svært for os at opretholde vigtige støtteordninger. F.eks. blev visse former for transportstøtte gransket meget, meget kritisk af Kommissionen. Det er ikke store summer, vi ønsker i støtte til de tyndt befolkede områder, til skærgårdene og til bjergområderne, men de kan være afgørende for opretholdelsen af serviceniveauet. En vigtig del af politikken kan også være at give medlemsstaterne mulighed for visse generelle mindre støtteordninger, og at virksomheder, der opretholder forsyningspligtydelser, pålægges at sørge for, at ydelserne fungerer.
Der er desuden brug for regler inden for landbrugspolitikken, der sikrer, at de mindre skærgårdslandbrug kan overleve. Det er uhyre vigtigt for skærgården, der er en del af vores verdensarv, som vi forsøger at forvalte så godt som muligt. Det Europæiske Konvent foreslår lignende ændringer, hvilket vi glæder os meget over.
Til slut vil jeg sige, at begrebet territorial samhørighed egentlig blev opfundet af CPMR under dets daværende formand Stig Östdahl. Jeg er vældig glad for, at Parlamentet også i dag kan bidrage til vigtig nytænkning, der skal gøre det muligt at bo og leve i alle dele af EU.

Korakas (GUE/NGL).
Hr. formand, at EU's regionalpolitik har forfejlet sit erklærede mål om økonomisk og social samhørighed, varsler endnu dårligere udsigter for gennemførelsen af denne politik i de svageste medlemslande efter udvidelsen. I mange tilfælde er udviklingsskævhederne i virkeligheden ikke blevet reduceret, tværtimod er gabet mellem de udviklede områder og områder med udviklingsefterslæb blevet større. Dette gælder både for øområder, bjergområder og byer, som plages af massearbejdsløshed og fattigdom.
Grækenland er f.eks. efter 23 års medlemskab - stadig EU's fattigste land, og det bliver hele tiden fattigere med regioner, hvor indtægten pr. indbygger er faldende. Utilstrækkelige ressourcer og vedvarende nedskæringer har ikke styrket den så berømmede samhørighed og stabiliseret udviklingsniveauet. Tværtimod er der skabt en voldsom uro, som har forstærket regionernes økonomiske og sociale opløsning. Og efter udvidelsen vil de fattige områder blive mangedoblet. Denne situation betyder, at vi ikke kan acceptere ordførernes vurdering, der taler om meget positive resultater hen imod økonomisk og social samhørighed i EU's regioner.

Andersen (EDD).
Hr. formand, i samhørighedspolitikken skal der tages hensyn til de helt små øers særlige forhold. I dag behandler EU både organisatorisk og politisk alle øer under et, og det vil sige selv meget små tyndt befolkede øer kommer i samme bås som øer med mange tusinde indbyggere.
Jeg bor selv på en lille ø, Endelave, der har 180 indbyggere og ligger en times sejlads ud i Kattegat. Det er klart, at vi har helt andre forhold end f.eks. Korsika eller andre øer med mange tusinde indbyggere. Der er tale om helt andre udfordringer, og vi kan ikke kategoriseres sammen med de store øer.
Det gælder også Kommissionens analyser af øernes særlige forhold og potentialer. De små øer skal udskilles af denne analyse og have egen status og derved andre konklusioner og muligheder for udvikling. I den forbindelse er det vigtigt også at anerkende den sammenslutning af små øer, der allerede findes og hedder "European Small Islands' Network".
I den udstrækning de har strukturudviklingsfonde, skal de helt små øer også have deres plads her, og der skal skabes nationalt råderum til støtte for udviklingen på de helt små øer. Deres særlige handicap nødvendiggør støtte til udviklingsprocesser, som kan øge bosætningen og beskæftigelsen, det vil sige fremme af helårssamfundet også på de små øer.
Færgeforbindelsen er helt afgørende i denne sammenhæng. Først og fremmest er det vigtigt, at færgerne til de små øer undtages for EU's udbudskrav. De udbud, som EU har krævet, og som har været gennemført for færgerne til de små øer i Danmark, har medført store udgifter for færgeselskaberne, men ingen har budt på dem. Det er helt grotesk, at vi på den ene side har et regelsæt, der påfører de små øer og deres livsnerve unødvendige udgifter, medens vi samtidig taler om støtte til udviklingen af disse områder. Færgerne skal betragtes som øernes eneste landevej. Det drejer sig om at skabe lige vilkår.

Segni (UEN).
Hr. formand, jeg skal endnu en gang tale om et vanskeligt emne her i Parlamentet. Det er et emne, som jeg og andre parlamentsmedlemmer har været inde på tidligere, og som kommissær Barnier har et indgående kendskab til, eftersom han bl.a. har drøftet det med os utallige gange, nemlig beskyttelsen af øerne og nogle af EU's mest ugunstigt stillede områder. Jeg kan med tilfredshed konstatere, at tingene udvikler sig positivt, og at den generelle opfattelse af, at alle EU's i geografisk henseende ugunstigt stillede områder - som naturligvis først og fremmest omfatter øerne - har bred opbakning og stor succes. Dette lader til at være Kommissionens linje. Jeg kan konstatere, at det ikke - i det mindste ikke i de hensigter, man har givet udtryk for hidtil - kun er en principerklæring, men vil give sig udslag i en konkret støtte og i disse områders medtagelse i et af målene, det vil sige en støtte, der også er strategisk på vigtige punkter.
Der er dog nogle ting, som skal præciseres, og det gælder først og fremmest omformuleringen af artikel 158. Jeg har stillet et ændringsforslag for at minde om, at vi for dette spørgsmåls vedkommende endnu en gang har haft en lang diskussion om de velkendte oversættelser, en diskussion, som nu er afsluttet, idet man i artikel 158 anerkender alle øers status. Den tekst, som hr. Mastorakis har udarbejdet, kunne misforstås på dette punkt, og derfor har jeg stillet et ændringsforslag i den retning.
Et andet punkt, som jeg gerne vil understrege - navnlig i kommissærens tilstedeværelse - er, at vi længe har bedt om, at der oprettes et særligt kontor for øerne. Det har man gjort for regionerne i den yderste periferi, og efter min mening ville et sådant kontor give nogle værdifulde informationer og således muliggøre en strategisk indsats på dette vanskelige område. Derfor håber jeg, at ordførerne og Kommissionen ser positivt på mine ændringsforslag, og at de bliver godkendt.

Sudre (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, der er i dag meget stor enighed i debatten om regionalpolitikkens fremtid om, at man skal bevare fokus på de regioner, som er bagud i deres udvikling. Koncentrationen af ressourcerne omkring mål 1-områder skulle således for perioden 2007-2013 være en af samhørighedspolitikkens centrale søjler, som det allerede er tilfældet nu, i henhold til principperne om solidaritet og udligning.
Indlemmelsen af de nye kandidatlande i EU vil statistisk set sænke gennemsnittet af EU-landenes BNP, og Kommissionens midtvejsrapport fastslår, at 18 regioner af den grund burde tages af listen over mål 1-områder, samtidig med at de alligevel modtager støtte i henhold til udfasningsordningen. De oversøiske franske departementer bliver ikke berørt af denne trussel og fortsætter derfor med at modtage støtte som mål 1-områder i 2007, såfremt deres BNP pr. indbygger holder sig klart under de 75 % af det nye gennemsnit for EU-landene.
Det ville endvidere være hensigtsmæssigt at styrke ligheden mellem territorierne ved at tage hensyn til de permanente udfordringer, som ø-, bjerg- og tyndtbefolkede regioner står over for. Et sådant fællesskabsindgreb ville blive bestemt af en række territoriale kriterier. Sidstnævnte skulle bruges til at definere prioriteterne og fastlægge størrelsen af de midler, der skulle tildeles.
Jeg mener ikke desto mindre, at det er vigtigt at huske på, at begrebet regioner i EU's yderste periferi på ingen måde skal forveksles med begreberne regioner i EU's periferi, øregioner eller strukturelt ugunstigt stillede regioner, og det ligegyldigt hvilke solidaritetsbånd, der måtte være mellem alle disse regioner, når regionerne i EU's yderste periferi først og fremmest kan takke de store afstande fra det europæiske kontinent for deres helt særlige juridiske status.
Bidraget fra andre EU-politikker er det svageste led i nærværende midtvejsrapport. Det gælder især den forvaltning, som skal etableres for at sikre den bedst mulige effekt af samhørighedspolitikken på territorierne. Jeg tænker på landbrug, egnsudvikling, transport, innovation, undervisning og uddannelse eller på konkurrencepolitik set fra den synsvinkel, der hedder statsstøtte til regionale formål og skattefritagelsesordninger.
Jeg vil dog slutte af med to opmuntrende konstateringer. Først og fremmest den konsensus, der er om behovet for en egentlig styrkelse af de finansielle systemer og strukturfondenes forvaltningsmetoder. Dernæst og endelig den synlige tilbagegang for de teser, som priser en renationalisering af regionalpolitikken, der helt sikkert ville have sat en brat stopper for den europæiske integration.
Hedkvist Petersen (PSE).
Hr. formand, ærede kommissær, jeg vil takke ordførerne for et interessant stykke arbejde. Det må være muligt for mennesker at leve overalt i Europa. Det er vigtigt også at kunne leve i de områder, der er mest sårbare, når markedskræfterne fremmer urbanisering i Europa. Derfor må EU's politik også fremme samhørighed. Vi må have en regionalpolitik. Desuden skal der være en regional dimension i den nationale politik. Hvert land har nemlig et ansvar for, at der er regional solidaritet inden for medlemslandene.
Her i forbindelse med udvidelsen må vi have en solidaritetspolitik, og vi må holde sammen på Europa. Det skal ske gennem regionalpolitik, men også gennem transportpolitikken og konkurrencepolitikken, der er mindst lige så vigtige, hvis vi skal kunne leve i hele Europa. Vi må også sikre territorial samhørighed. Jeg ser frem til, at vi får en traktat, hvor territorial samhørighed spiller en vigtig rolle.
Jeg mener, at hovedparten af midlerne til regionalpolitikken fremover skal gå til de nye lande, men vi skal også se på de særlige forhold rundtomkring i Europa, hvis vi skal kunne bo i hele Europa. Jeg glæder mig derfor over Pomés Ruiz-betænkningen, hvor bjergegne, øer og tyndtbefolkede egne har fået en fremtrædende plads. Der peges også på den særlige rolle, som regionalpolitikken i Europa spiller i forbindelse med støtte til disse områder.
Kort sagt, det er vigtigt med støtte til bjergegne, øer og tyndtbefolkede områder. Vi skal kunne bo i disse områder. Den europæiske politik må ikke lægge hindringer i vejen for udviklingen af disse regioner. Samtidig er det også vigtigt, at vi har en regionalpolitik, der indebærer decentralisering, og at mennesker får mulighed for at tage ansvaret for udviklingen i deres egne regioner.

Virrankoski (ELDR).
Hr. formand, jeg vil først og fremmest lykønske ordførerne, hr. Mastorakis og hr. Pomés Ruiz, for deres fremragende betænkninger. Samhørighedspolitikken er en grundlæggende forhåndsbetingelse for hele EU's eksistens og berettigelse. Der er brug for en mekanisme, der også kan øge velstanden i de mest ugunstigt stillede områder. Samhørighedspolitikken bygger på traktaten om Den Europæiske Union. I både den nuværende traktat og i traktaten, som er under udarbejdelse af Det Europæiske Konvent, fremstilles den regionale og sociale samhørighed som et princip, der løber igennem alle politikområderne. 
Når de nye medlemsstater træder ind i EU, har de alle behov for strukturudvikling. Faren er, at finansieringen af regional- og strukturpolitikkerne med hensyn til de gamle medlemsstater, vil falde. Derved kommer de mindst gunstigt stillede områder til at betale en højere økonomisk pris for udvidelsen end de områder, som er stærkest økonomisk set, som på den anden side vil drage størst fordel af udvidelsen. Derfor må støtten til de tidligere berettigede områder ikke reduceres.
Specielt i Finland og Sverige findes der tyndt befolkede, afsidesliggende områder, som i øjeblikket er mål 1-områder, som har vanskelige markedsadgangsforhold. Derfor bør disse områder betragtes som afsidesliggende områder på lige fod med De Kanariske Øer, Madeira og Azorerne.
Et særligt stort problem er den måde, som strukturfondene i øjeblikket forvaltes på, som er ineffektiv og bureaukratisk. Dette viser sig i fondenes katastrofale underudnyttelse. I 2000 var der bevillinger for 6,7 milliarder euro, som ikke blev brugt, i 2001 steg dette beløb til 8,7 milliarder euro, og i 2002 var det på 6,2 milliarder euro. Der henstår nu uindfriede forpligtelser for mere end 90 milliarder euro, eller næsten det beløb, der svarer til budgettet i tre år. Dette er en trussel mod hele politikområdets troværdighed. Forvaltningen skal reformeres drastisk og forenkles voldsomt. Den såkaldte n+2-regel, som skal gøre forvaltningen mere effektiv, fungerer ikke, da Kommissionen godkender gentagne forskudsbetalinger som betalingsmiddel, selv om selve projektet ikke engang burde være iværksat. Derfor bør denne regel også revideres.
Piscarreta (PPE-DE).
Hr. formand, ærede medlemmer, som led i denne forhandling under ét om økonomisk og social samhørighed har vi fået forelagt Mastorakis-betænkningen om Kommissionens anden situationsrapport om EU's samhørighedspolitik. Jeg vil gerne give min støtte til de synspunkter, som ordføreren fremlægger, og benytte anledningen til at takke ham for hans arbejdes bemærkelsesværdige kvalitet.
For en medlemsstat som Portugal har regional- og samhørighedspolitikken spillet - og spiller stadig - en afgørende rolle for landets udvikling og fulde integration i EU. Jeg glæder mig over, at visse europæiske regioner, herunder nogle i Portugal, har lagt samhørighedsfondene bag sig i kraft af egen indsats. Det er utvivlsomt det bedste eksempel på, hvor succesrig denne EU-politik har været.
Man bør imidlertid ikke overse, at der fortsat hersker betydelige udviklingsforskelle mellem visse europæiske regioner, og at udvidelsen vil øge disse forskelle endnu mere. Hvis EU skal have fuldt udbytte af sin samhørighedspolitik og derved mindske de regionale udviklingsforskelle, må der vedblivende ydes bæredygtig støtte til de nuværende medlemsstater, og dét, samtidig med at der gennemføres en afbalanceret regional udvikling i de nye medlemsstater. Over for denne dobbelte udfordring må EU stille de nødvendige midler til rådighed, så disse behov kan imødekommes.
Derfor må tærskelen på 0,45 % af EU's BNP aldrig blive genstand for budgetnedskæringer. Derfor - og fordi samhørighedspolitikken har været en succes i Portugal - afviser jeg en renationalisering af dette udviklingsinstrument. Jeg glæder mig over, at Kommissionen har indført en overgangsordning for regioner, der rammes af udvidelsens "statistiske virkninger" og mister deres ret til støtte, fordi mål 1 åbnes for de mindst udviklede regioner. Endelig kan jeg også kun bifalde, at der oprettes et nyt mål 2 på grundlag af den regionale konkurrenceevne, sådan som topmødet i Lissabon besluttede.

Guy-Quint (PSE).
Hr. formand, mine damer og herrer, kære kolleger, jeg vil også gerne takke de to ordførere, som har gjort os opmærksom på, hvor betydningsfuld samhørighedspolitikken og solidaritetspolitikken er for EU og derfor for dets borgere, især i de strukturelt ugunstigt stillede regioner.
I dag sættes der spørgsmålstegn ved de grundlæggende politikker i EU og pressen spreder demagogiske udsagn om deres "ekstraomkostninger". Derfor er det vigtigt at understrege deres centrale karakter for f.eks. alle de regioner, som har nydt godt af dem indtil nu. Man kan se, hvor langt bagud de ville have været, hvis Unionen ikke var kommet dem til hjælp. Det er faktisk disse politikker, som har bragt EU tættere på borgerne ved at tale til dem om solidaritet og udligning og ved at skabe kommunikation mellem de områder, som ikke havde samme vanskeligheder. Jeg tøver ikke med at sige, at disse politikker har pustet liv i Unionen.
Det er vores opgave at sørge for, at de kan vare ved. Lad os ikke tage fejl af målet. Det drejer sig nemlig ikke om at omstrukturere det europæiske budget for at gøre det mere dynamisk, men om at forhøje det. Hvis Unionen ønsker at gøre en ekstra indsats, skal den give sig selv midlerne til det. Jeg vil tillade mig at insistere på et punkt, som omhandler vores udviklingsindikatorer. BNP alene er ikke længere et relevant kriterium. Efter at have sikret en vis makroøkonomisk lighed i Europa, er det på tide at forædle disse kriterier. Brugen af mikroøkonomiske indikatorer - og her tænker jeg især på de regioner, som er i færd med at blive lagt øde, som lider under strukturelle handicap på områder som beskæftigelse, uddannelse, infrastruktur, tilgængelighed og demografisk udvikling - skal være en permanent ledetråd for vores indsats.
Jeg håber også, at Kommissionen, der efter reformen er styrket med alle de nødvendige personaleressourcer, vil sørge for, at alle bevillingerne fra disse fonde også bliver brugt.
Cocilovo (PPE-DE).
Hr. formand, ligesom andre af parlamentsmedlemmerne allerede har gjort, vil også jeg gerne give udtryk for min fulde tilfredshed - her efter konventets arbejde med EU's nye forfatningstraktat - med bekræftelsen af, at alle samhørighedspolitikkernes konsekvenser, når det gælder identiteten og fællesskabsstrategierne, bliver anerkendt i forfatningen.
Det betyder, at der er visse vanskeligheder og forsinkelser, som ikke må ignoreres. Vanskelighederne og forsinkelserne må dog ikke være et alibi for fristelsen til at opgive og slet ikke til at renationalisere eller blot reducere omfanget af disse politikker. Det ville svare til, at man forsøgte at fjerne hovedpine ved at hugge hovedet af, og jeg tror ikke, at det er den rigtige løsning. Større effektivitet og ressourcer, der så afgjort ikke skal være mindre, er således de beslutninger, som skal træffes for at få en velfungerende forenkling. Der skal være en fællesskabsmerværdi for alle interventionernes vedkommende, og disse beslutninger skal ledsages af en samordning med de andre politikker, først og fremmest transport- og forskningspolitikken samt den fælles landbrugspolitik, så man ikke tager det tilbage med højre hånd, som man har givet med venstre. Dette skal også gælde for det reviderede mål 2, som ikke må blive en vilkårlig kompensationskilde, der fordeles vilkårligt på alle regioner som følge af de fristelser, jeg nævnte lige før.
Endelig har jeg et par bemærkninger til de to specifikke tillægsspørgsmål, vi står over for. Hvad angår statistikken, som der allerede er blevet sagt meget om, er jeg enig i ordførernes forslag. Når det gælder interventionerne i regioner, der har strukturelle handicap i territorial henseende - nemlig øer og bjergområder - må vi ikke glemme, at der er tale om strukturelle handicap. Derfor skal samhørighedspolitikkernes fastlæggelse, instrumenter og målsætninger have en permanent og kontinuerlig karakter og ikke være noget ekstraordinært.

Fruteau (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, den første udfordring for den kommende regionalpolitik er selvfølgelig udvidelsen. Forskellen i udvikling mellem de rigeste og de fattigste regioner vil blive dobbelt så stor, og derfor skal vi tage den udfordring op, som ligger i samhørighedspolitikken.
Det drejer sig først og fremmest om territorial samhørighed, som er nødvendig for at tage hensyn til Unionens geografiske forskelle, der skal sikre, at alle europæiske borgere behandles ens. Og dernæst om økonomisk og social samhørighed, der skal sikre, at de regioner, som for tiden er de mest skrøbelige i Unionen, ikke bliver ofret på udvidelsens alter. Det er befolkningernes accept af udvidelsen, som står på spil. Det er kohærensen i vores fælles forslag, som på denne måde sættes på en prøve. Vi skal etablere en regionalpolitik, som er solidarisk, lige og enhedspolitisk, men ikke ens, og som tager hensyn til de forskellige regionale forhold.
Man kan i den forbindelse glæde sig over, at EU-Konventet har valgt at bibeholde indholdet af artikel 299, stk. 2, i traktaten om regionerne i EU's yderste periferi, i den kommende forfatningstraktat. Det er en foreløbig sejr, som dog skal stadfæstes af stats- og regeringslederne. Der er stadig lang vej igen, og de centrale spørgsmål står ubesvaret hen. Hvilken betydning skal man f.eks. tillægge den rapport, der blev offentliggjort i sommer, som skaber frygt om en mulig renationalisering af regionalpolitikken? Hvordan skal man tage mere hensyn til de regionale forskelle i den kommende finansielle programmering? Og hvordan skal man endelig konkret overføre det unikke og originale ved regionerne i den yderste periferi til konkrete foranstaltninger i den kommende programperiode?
Hr. kommissær, det er ud fra de forslag, som De vil formulere i de kommende måneder, at befolkningerne kommer til at dømme det Europa, som vi er i færd med at opbygge. Et Europa, som jeg for mit vedkommende ønsker bliver socialt retfærdigt, økonomisk konkurrencedygtigt og især territorialt afbalanceret.
Karas (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, som østriger, der kommer fra et land med mange grænseregioner, et betydeligt landbrugsareal og bjergområder, hilser jeg de foreliggende betænkninger velkommen. For mig handler det om tre områder. For det første er Europa et fredsfællesskab, og dette forudsætter, at vi har et gennemsigtigt, effektivt og håndgribeligt demokrati, respekterer frihed og ansvar, praktiserer ikke-diskriminering og viser solidaritet. Det er også solidaritet, vi taler om i dag.
Solidaritet er for mig ikke et spørgsmål om almisser, men om fordeling og helhedstænkning. Solidaritet er heller ikke begrænset til nationalstaten. Hvis vi vil gøre det indre marked til hjemmemarked, så må vi ikke renationalisere spørgsmålet om samhørighedsfondene.
Det andet område er, at vores vision er gennemført, hvis vi ser på forfatningstraktaten, for nu drejer det sig egentlig om, at vi handler, som vi taler. De omtalte politiske områder er kun midler til at nå målet. Jeg vil kort citere fra artikel 3: "Unionen arbejder for en bæredygtig udvikling i Europa baseret på en afbalanceret økonomisk vækst, en social markedsøkonomi med høj konkurrenceevne ... Den bekæmper social udstødelse og forskelsbehandling og fremmer social retfærdighed og beskyttelse ... Den fremmer økonomisk, social og territorial samhørighed og solidaritet ..." To af vores grundværdier i artikel 2 er solidaritet og ikke-forskelsbehandling. Og her handler det om at tage beslutsomme initiativer for at nå vores fælles mål for EU.
Det sidste og tredje punkt er, at jeg beder Kommissionen om at tage hensyn til de områder, vi har nævnt i dag, under udarbejdelsen af et rammedirektiv for tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse.

Miguélez Ramos (PSE).
Hr. formand, vi står i dag over for en tilpasning af samhørighedspolitikkerne og strukturfondene til en Union, der bliver udvidet til 25 i 2004 og 27 i 2007. Kommissionens egen vurdering af de voksende uligheder i et udvidet EU antyder, at de vil blive to gange større, end de allerede er i dag.
I midten af juli, da Parlamentet var ved at afslutte mødeperioden, kunne vi i pressen læse sammendrag af en undersøgelse ledet af professor André Sapir, som kommissionsformand Prodi gav til de øvrige medlemmer af Kommissionen. I denne undersøgelse sætter professor Sapir og en gruppe eksperter åbent spørgsmålstegn ved fællesskabsbudgettets nuværende udgiftsstruktur, især med hensyn til den fælles landbrugspolitik og strukturfondene.
Jeg betvivler ikke, hr. kommissær, nytten af denne slags undersøgelser. De kan efter min mening være meget nyttige og føre til forbedringer, men det, jeg sætter spørgsmålstegn ved, er den metode, der er anvendt ved denne lejlighed, og ikke mindst det valgte tidspunkt på grund af den usikkerhed, den forårsager, fordi den sår tvivl om fremtiden for samhørighedspolitikken og Fællesskabets støtte til de mest ugunstigt stillede regioner.
Der er otte måneder til udvidelsen finder sted, og de regioner, der på grund af den statistiske effekt overstiger den profetiske tærskel på 75 % af EU's BNP, har brug for at vide, hvilke hensigter Kommissionen har med dem, for målet om økonomisk vækst og fuld beskæftigelse bør netop komme de regioner, der i dag er mål 1-regioner, og som er dem, der vokser mindst og dem, hr. kommissær, som har den største arbejdsløshed, til gode.
Derfor beder jeg Dem om her at bekræfte, at koncentrationsprincippet, som betyder, at strukturstøtten først og fremmest er rettet mod de mest ugunstigt stillede regioner i Europa, også vil gælde i fremtiden. For vi mener, at samhørigheden især er en territorial samhørighed, der skal sikre, at de mest tilbagestående regioner også kan nyde godt af virkningerne af det indre marked.

Marques (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil i mit bidrag til denne debat nøjes med at fremhæve det paradoks, som kendetegner den økonomiske og sociale samhørighedspolitik, et paradoks, der i øvrigt tydeligt fremgår af begge de betænkninger, som vi har til diskussion, og hvis forfattere jeg takker for at have udført et glimrende stykke arbejde.
Det er jo nemlig sådan, at mens udvidelsen på den ene side er den største udfordring, som denne fællesskabspolitik nogensinde har stået over for, kan vi på den anden side let konstatere, at der kun er svag politisk vilje - eller måske snarere direkte modvilje - til at imødekomme det uomgængelige behov, der er, for at bringe nyt liv i denne grundlæggende bestanddel af den europæiske integration. I stedet for nyt liv tales der om at renationalisere den, og i stedet for flere midler og mere solidaritet stikker den nationale egoisme sit ansigt frem. Til trods herfor har jeg dog endnu ikke mistet håbet om visionære og solidariske politiske udspil af den art, der blev formuleret over for de store europæiske udfordringer, som gennemførelsen af det indre marked og Den Økonomiske og Monetære Union stillede.
Dengang fordoblede man på grund af de to udfordringer midlerne til den økonomiske og sociale samhørighedspolitik. Nu ser man ikke udvidelsen som anledning til nogen tilsvarende ambition om at imødegå de enorme regionale forskelle, som den vil medføre, fordi den fremtidige solidaritetspolitik også skal tage hånd om det samhørighedsunderskud, der stadig gør sig gældende inden for det nuværende EU med 15 lande. Det underskud kan ydermere godt blive forværret som følge af den dynamik, der ligger i udvidelsen, og den ulige fordeling af dens fordele. Det er logisk, at de, der får mest ud af udvidelsen, også bidrager mest til finansieringen af den europæiske solidaritet. Mit håb beror også på de holdninger, som er kommet til udtryk fra Kommissionens og særlig fra kommissær Michel Barniers side, der heldigvis selv i modvind har fastholdt troen på, at økonomisk og social samhørighedspolitik faktisk lader sig gennemføre inden for EU med et vist minimum af finansielle midler, men med enklere og mere decentraliserede og effektive metoder og med en større satsning på at indfri samhørighedsmålene i EU's øvrige politikker. Altså en samhørighedspolitik, der bedre formår at imødekomme de behov, som øområder, bjergegne og tyndtbefolkede områder samt, selvfølgelig, regionerne i EU's yderste periferi har.

Vatanen (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, først og fremmest vil jeg gerne ønske alle en behagelig begyndelse på arbejdsåret, og lad os håbe, at vi kommer godt fra start. Forhåbentlig indså vi alle i løbet af sommeren, at der også findes et liv uden for Parlamentet. 
Tiden er nu kommet til, at vi skal være ærlige over for os selv og spørge, om den nuværende regionalpolitik opfylder virkelige behov. Jeg mener ikke, at politikken bør fortsætte som hidtil med blot nogle få ændringer. Parlamentet har understreget, at 0,45 % af EU's BNP bør anvendes til at finansiere denne politik. Hvordan i alverden kom vi frem til nøjagtig det beløb? Vi burde starte med at undersøge områdernes behov og finde de mest omkostningseffektive måder at opfylde disse behov på. Det er ikke klogt at lægge sig fast på et bestemt beløb i forvejen. Det er klart, at man kan poste lige så mange penge ud, som man ønsker, på noget som dette, men er det klogt?
Vi har naturligvis stadig brug for en ansvarlig EU-regionalpolitik. Men er det fornuftigt at bruge enorme administrationsomkostninger på at fordele støtten blandt alle områderne, så alle får en lille bid af kagen? Vi bør overveje det britiske forslag om, at der kun bør ydes støtte til EU's fattigste områder. I praksis ville dette betyde, at kun de nye medlemsstater ville modtage støtte. Anden regional støtte ville blive nationaliseret, så EU-bureaukratiet kunne undgås. Jeg vil ikke desto mindre gerne fremhæve, at de nuværende medlemsstater ikke ville være tabere i reformen, da støtten i takt med udvidelsen under alle omstændigheder vil falde drastisk. Naturligvis ville de nuværende medlemsstaters bidrag blive reduceret med beløbet for den reducerede støtte. 
Desværre møder større ændringer som denne stadigvæk kraftig modstand hvad angår politik. Politikernes favoritbeskæftigelse har altid været at uddele andre folks penge i små portioner. Fonde med fælles penge bør dog håndteres endnu mere varsomt end vores egne, da ødslen af penge på en måde altid tager penge væk fra de fattigste medlemmer i samfundet. Hvis vi skal gøre EU til et dynamisk område, som vi erklærede i Lissabon, må vi indse, at pengene ikke vokser på træerne, selv ikke i disse GMO-tider. Hr. formand, mine damer og herrer, vi skylder vores vælgere at handle ærligt og i overensstemmelse med deres langsigtede interesser.

Formanden.
Ja, hr. Vatanen, det har De desværre ret i!

Wenzel-Perillo (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, denne debat handler om intet mindre end fremtiden for den europæiske samhørighedspolitik efter 2006. Min tak går også til kollegerne Mastorakis og Pomés Ruiz for deres fremragende arbejde.
Støtten til økonomisk og social samhørighed må netop i et udvidet EU have højeste prioritet. Forskellene mellem rigere og fattigere regioner vil være betydeligt større, når EU får 25 medlemmer. Fortiden har imidlertid vist, hvordan den europæiske regionalpolitik med fornuftige programmer kan yde et vigtigt bidrag til en indbyrdes tilnærmelse af levevilkårene. Det siger sig selv, at det fremover netop vil være regionerne i tiltrædelseslandene, der vil nyde godt af EU-støtten, for med regionalpolitikken bliver et stykke praktiseret Europa og et stykke europæisk solidaritet synligt.
Som medlem fra Sachsen ved jeg, hvad der har kunnet opnås i Østtyskland, i Sachsen, takket være den europæiske solidaritet. Derfor må det hilses velkommen, at Kommissionen i den anden situationsrapport taler om en retfærdig ordning for de 18 regioner i de nuværende medlemsstater, som ville blive berørt af den statistiske effekt. Jeg behøver ikke overbevise Dem om, at strukturproblemerne ikke bliver løst ved, at regionerne statistisk bliver beregnet som rige. For de 18 berørte regioner skal der derfor findes en ikke kun retfærdig, men især stærk løsning. I form af en differentieret overgangsordning skal de fremover behandles om ikke som mål 1-områder, så dog i det mindste som mål 1-lignende områder og med den tilsvarende støttepraksis. Kun på den måde vil de allerede udbetalte støttemidler blive bæredygtige og ikke have været nyttesløse.
Santini (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, jeg mener ikke, at man kan give bjergområderne betegnelsen "ugunstigt stillede områder", i det mindste ikke, når der er tale om bjergområder generelt. Bjergområderne er rige på forskellige ressourcer af både naturmæssig, økonomisk og menneskelig karakter, men de har brug for direkte og konkrete interventioner, så disse ressourcer bliver til et trumfkort.
Ifølge statistikkerne udgør Europas bjergområder 30 % af territoriet, og med udvidelsen kommer dette kendetegn og særpræg til at tegne sig for over 40 %. Men der bor ikke så mange mennesker i bjergområderne - kun 5 % af EU's befolkning - og derfor står lobbyen ret svagt. Vi er således nødt til at give en hjælpende hånd. Det skal også siges, at alle bjergområder ikke er ens, og at reformen af strukturfondene, hvor mål 5a og 5b er udeladt, har skabt stor forvirring.
Mål 2 er for bredt og elastisk. Det omfatter for mange ting og placerer områder, som er helt forskellige fra hinanden, på samme behovsniveau. Forenkling er ikke altid en dyd, hvis den videnskabelige nøjagtighed og stringens går tabt hen ad vejen. Nogle bjergområder har prioriteter, som er fælles for alle. Det kan vi netop se et eksempel på i disse dage, hvor man i bjergene forsvarer sig mod oversvømmelse og tørke ved at beskytte vandressourcerne og territoriets integritet. Det er et eksempel på, at bjergområderne imødekommer alles interesser og behov.
Hvad kan vi så gøre? Vi skal være modige nok, hr. kommissær, til at gribe ind med direkte støtte, idet vi også gør statsstøttebestemmelserne og konkurrencereglerne mere fleksible. Vi skal være fast besluttet på at forsvare menneskets tilværelse og tilstedeværelse i bjergområderne som garanti for en ægte samhørighed, og vi skal også være modige nok til at anerkende dette særpræg i praksis og ikke bare i teorien. Hvordan kan vi gøre det? Det kan vi måske gøre ved også at lade artikel 158 omfatte bjergområderne.

Kauppi (PPE-DE).
Hr. formand, det glæder mig, at hr. Pomés Ruiz i sin betænkning giver udtryk for, at der er brug for særlig opmærksomhed og støttes til det nordlige Finland og Sverige, hvor befolkningstætheden er yderst lav, og klimaet er barsk, og som ligger langt væk fra de europæiske markeder.
Disse områder har i øjeblikket status som mål 1-områder. Ingen andre områder i Europa er så tyndt befolket med et gennemsnit på 4,4 indbyggere pr. km2. EU's regionalpolitik har bidraget til udviklingsbestræbelserne i disse områder ved at forbedre konkurrenceevnen og fremme iværksætterånden. Disse afsidesliggende områder skaber også høje omkostninger i forbindelse med markedsføring, handel og transport af varer og personer. 
Der bør tages højde for disse faktorer, når de tilstrækkelige støtteniveauer fastsættes. Som et resultat af EU's regionale aktivitetsniveau har det nordlige Finland og Sverige udviklet innovative løsninger på området for f.eks. eLearning og eHealth. Nordfinland kan også fungere som en EU-port til det nordvestlige Rusland med adgang til store nationale ressourcer og følgelig store muligheder. Det bifaldes, at samhørighedspolitikken fokuserer på konkurrenceevnen ved at fremme den økonomiske udvikling. 
Det bør dog erindres, at geografiske handicap ofte begrænser udviklingen i økonomien, produktionen og dermed beskæftigelsen. Det nordlige Finland og Sverige har afgjort behov for EU's regionale støtte, og de strukturmæssige ulemper ved yderst tyndt befolkede områder bør anerkendes uafhængigt af BNP. Foruden de tyndt befolkede områder lider mange andre områder af usædvanlig høj arbejdsløshed, og disse bør også tilgodeses af de fælles initiativer. Hvis de ikke er støtteberettiget i henhold til andre strukturfonde, bør de nyde gavn af det fornyede mål 2 eller af andre lignende fællesskabsinitiativer. Jeg kan med tilfredshed bemærke, at hr. Barnier har talt om en a la carte-model for det fornyede mål 2. Dette bør der lægges mere vægt på fremover. Det bifalder Parlamentet også i høj grad.
Scallon (PPE-DE).
Hr. formand, jeg lykønsker ordførerne, og jeg bifalder Kommissionens anden situationsrapport. 
Samhørighedsfonden er et uundværligt værktøj til at hjælpe de mindre velstående medlemsstater med at indhente de andre, især hvad angår udviklingen af infrastrukturnet og opgradering af vandforsyningen for at bidrage til en langsigtet bæredygtig udvikling for de ugunstigt stillede regioner. Det vil være en stor hjælp for udvidelseslandene, hvis gennemførelsesreglerne forenkles. Der er uden tvivl stadig markedsforskelle i de eksisterende medlemsstater, og derfor støtter jeg forslaget om overgangsstøtteordninger for Fællesskabets bistand i de gældende mål 1-områder efter 2006.
I det afsidesliggende mål 1-område, som jeg kommer fra, har Udvalget for Andragender her fra Parlamentet efter en årrække med støtte til Irland fra Samhørighedsfonden for nylig anerkendt, at vandforsyningen i samfund som f.eks. Carraroe i min egen valgkreds var lige så usikker som vandforsyningen i tredjeverdenslandene. Hvordan kan dette ske? Mens jeg anerkender argumentet om at målrette store projekter, når disse projekter drejer støtten væk fra mål 1-områder, som det skete i Irland, bør der lægges et vist pres på de nationale regeringer for at få dem til at anerkende deres rolle og pligt i forbindelse med anvendelsen af støtten fra Samhørighedsfonden til en afbalanceret regional udvikling. Jeg er godt klar over, at det er et nationalt anliggende, men det hjælper at påpege en fejl i den gældende samhørighedspolitik.
Overskuddet på 80 milliarder euro i støtten fra struktur- og samhørighedsfondene ville blive anvendt bedre, hvis det blev givet tilbage til medlemsstaterne til specifikt at målrette den indre ubalance i de ugunstigt stillede regioner, som kæmper med dårlig vandforsyning eller dårlige vejinfrastrukturer. Overskuddet kunne også bruges på andre grundlæggende værktøjer i forbindelse med jobskabelse i områder, hvor vores landbrug og fiskeri kæmper for at overleve.

Pomés Ruiz (PPE-DE)
Hr. formand, EU har mange fælles værdier, herunder værdien om solidaritet, der gjorde samhørighedsprincippet, der står i vores traktater, muligt, og som fastsætter, at der ikke kan træffes nogen beslutning, der betyder, at de stærkeste borgere, stater eller regioner bliver endnu stærkere på bekostning af de svageste. Samhørighedsprincippet er igen blevet aktuelt på grund af udvidelsen.
Der er ingen tvivl om, at vi her i Parlamentet alle mener, at mål 1-regionerne bør fastholdes, som de er, og at de regioner, der på grund af udvidelsen ikke længere er mål 1-regioner, ikke skal miste støtten. Hvis det blev tilfældet, ville det netop være disse regioner, der ville miste støtte, for at vi kan betale støtte til de nye lande. Det er der ingen, der ønsker. For at kunne fastholde mål 1-regionerne uændret, bør der derfor ikke tages hensyn til den statistiske effekt. Alle skal tage solidarisk del i indsatsen for de nye lande.
Vi er nu vidne til en meget betydelig ændring, som kommissær Barnier udmærket er klar over. I udkastet til den nye forfatning taler vi om økonomisk, social og territorial samhørighed. Det betyder, at vi er nødt til at spørge os selv, om der kommer en territorial politik eller ej, eller sagt på en anden måde, om de borgere, der bor i tyndtbefolkede områder i bjergene eller på øerne, og som derfor - uanset regionens indkomst - har vanskeligt ved at konkurrere med resten af europæerne, bliver omfattet af en EU-politik for territorial samhørighed.
Den betænkning, jeg forelægger, går ind for, at vores solidaritet skal gøre det muligt for de borgere, der bor i disse regioner, at modtage fællesskabsstøtte. Det er meget vigtigt, for når vi i forbindelse med den fælles landbrugspolitik giver støtte til en landmand, beder vi ham ikke om hans selvangivelse, og når vi giver støtte til et stort firma til forskning og udvikling, spørger vi ikke, om firmaet har penge eller ej. Vi har blot en forsknings- og udviklingspolitik og en fælles landbrugspolitik, og vi yder dem støtte i henhold til nogle bestemte forordninger. Det samme bør være tilfældet med regionerne. Derfor skal regionerne, uanset om de ligger over eller under den fastsatte BNP-tærskel, modtage støtte. Jeg håber, at det bliver sådan.
Vores betænkning vedrørende konventets forberedende arbejde er klar. Vi fastslår heri, at der ikke kun skal være en økonomisk politik - der drejer sig om penge - eller en samhørighedspolitik - der drejer sig om at undgå udstødelse - men at det bør være en territorial samhørighedspolitik. Bjergregionerne, de tyndt befolkede regioner og øerne bør modtage en særlig støtte. Jeg er sikker på, at Rådet, Kommissionen og kommissæren vil tage mere hensyn til Parlamentets betænkning end til Sapirs rapport.

Barnier
Hr. formand, mine damer og herrer, parlamentsmedlemmer og ordførere, jeg vil gerne først og fremmest takke Deres forsamling for denne nye forhandling om samhørighedspolitikkens fremtid. Min tak går naturligvis til Deres to ordførere, hr. Mastorakis og hr. Pomés Ruiz, som jeg har lyttet opmærksomt til i lighed med hver og en her i salen.
Således foregår der en ny forhandling om Europas fremtid - og det er ikke den sidste - her i salen på et tidspunkt, som er yderst vigtigt, eftersom vi kun er nogle måneder fra det såkaldt udvidede og genforenede Europa, i hvilket jeg vil understrege, at de økonomiske, sociale og territoriale kløfter og uligheder bliver langt større, end de er i dag. Unionen kommer til at tælle en tredjedel flere borgere, en tredjedel mere territorium og kun 5-6 % større rigdomme. Det er virkeligheden for et udvidet Europa, som genforenes den 1. maj næste år.
Denne virkelighed tvinger os til at sætte spørgsmålstegn ved den politik, vi fører i dag, og som jeg har den ære at personificere sammen med mine kolleger Anna Diamantopoulou og kommissær Fischler. Vi bør vurdere den objektivt og klart og forestille os, hvordan den bliver i den nye periode 2007-2013 eller 2011. Kommissionen vil stille sine forslag for perioden i den tredje samhørighedsrapport, som jeg er i færd med at forberede. Kommissionen har naturligvis samtidig i flere måneder overvejet de kommende finansielle overslag.
I forbifarten vil jeg gerne understrege den ånd, vi arbejder i, som jeg har arbejdet med Dem i i fire år, og som er styret af viljen til gennemsigtighed. Vi har ikke nogen skjult dagsorden. Vi har ikke nogen kort i ærmet med hensyn til strukturfondene for den kommende periode. Siden januar 2001 har Kommissionen vedtaget flere forslag og fremlagt dem offentligt, først og fremmest for Europa-Parlamentet, heriblandt det forslag, der ligger til grund for hr. Mastorakis' betænkning. I denne midtvejsrapport opstiller vi fakta og tal og angiver et par retningslinjer for fremtiden uden at have ambition om at lægge en strategi for fremtiden. Denne strategi vil være indeholdt i den tredje samhørighedsrapport, som er planlagt til udgangen af i år. Siden forummet om samhørighed i maj 2001 har Kommissionen åbent og ærligt opfordret til bidrag fra Europa-Parlamentet og fra dets udvalg, men også fra de lokale myndigheder, politikersammenslutninger og medlemsstater. Vi har modtaget mange bidrag, som alle er disponible i al åbenhed og tilgængelige på vores internetside.
Det er således åbenlyst, at vi ikke afviser noget forslag, nogen kritik eller nogen forhandling. Fru Miguélez Ramos nævnte for lidt siden Sapir-betænkningen, som jeg har haft lejlighed til at udtrykke mig temmelig kritisk om, ikke ved mødet med den diagnose, den stiller om situationen i Europa og om vores krav om at lægge mere vægt på konkurrenceevne, innovation, forskning og uddannelse, men ved mødet med dens konklusioner og f.eks. som De meget rigtigt sagde, fru Miguélez Ramos - den tåbelige idé om at fjerne det værktøj, som regionalpolitikken er. Når det er sagt, er jeg åben for enhver konstruktiv kritik. Fru Scallon nævnte selv for lidt siden nogle idéer, som jeg vil skrive mig bag øret. Samhørighedspolitikken er ikke en hellig ko, som man ikke har lov til at forstyrre. Jeg har tværtimod ført en konstant dialog gennem de seneste to år med Europa-Parlamentet og mere specifikt med Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme - som endnu i nogle uger personificeres af hr. Caveri, som jeg hyldede under en anden forhandling i går - med Budgetudvalget og med Budgetkontroludvalget. Alt dette har givet anledning til reelle forslag til reformer. Nogle af disse reformer er i øvrigt allerede ved at blive ført ud i livet, endnu inden vi begynder på den næste programperiode.
Det er ikke desto mindre sådan, at vi, selv om vi er enige i at forny samhørighedspolitikken og endda forholdsvist radikalt, ikke er enige i at afskaffe den eller nationalisere den på ny. Jeg ønsker ikke en halv samhørighedspolitik. Hr. Karas talte for lidt siden om almisse. Samhørighedspolitikken, som er en solidaritetspolitik, der gør Europa ære, en af de smukkeste og mest konkrete politikker i EU, er ikke en velgørenhedspolitik.
Det er heller ikke en blankocheck sendt til de fattigste lande og regioner. Det er ikke en simpel budget- eller skatteudligning fra et land til et andet. Denne politik udtrykker noget andet. Den symboliserer en bestemt opfattelse af Europa. For mig som for mange af Dem, mine damer og herrer, kan denne opfattelse ikke reduceres til Europa som et supermarked. Samhørighedspolitikken skal være symbolsk, den er nemlig beviset på et fællesskab - ordet er vigtigt - af regioner og stater, som deler ansvaret, idet de venter på en dag at blive en politisk magt, håber jeg.
Jeg er enig med hr. Markov i den opfattelse af Europa, som kom til udtryk for lidt siden. Her talte han om en reel politik, som både tjener konvergensen, hvor der er behov for det og især i de mest tilbagestående regioner, og den fælles konkurrenceevne, idet den samtidig anerkender den regionale faktor.
Hr. formand, der er nogle af Dem, der har understreget effektiviteten af denne politik, men der er også nogle, der har kritiseret den. Jeg takker fru Guy-Quint for at have husket os på, hvor betydningsfuld den er. Jeg er derimod ikke enig med hr. Korakas, som sagde, at politikken var en fiasko. 
De tal, jeg råder over, og som står til Deres disposition, viser ikke, at alt er perfekt, men at denne politik har skabt resultater for de fire samhørighedslande. Deres BNP pr. indbygger er vokset med 10 point mellem 1988 og 2001 takket være disse landes bestræbelser, men også takket være den europæiske støtte. I lyset af tallene for mål 1-områderne, som vi har modtaget fra medlemslandene, kan jeg konstatere, at gennemsnitsformuen pr. indbygger i disse lande er vokset seks point mellem 1989 og 2001. Disse få tal viser, at politikken nytter. Jeg gentager, at vi skal bevare den, samtidig med at vi fornyer den.
Vi må anerkende betydningen af den regionale virkelighed, som ikke kun er relevant for forvaltningen. I mange regioner og især mål 1-områder kan jeg se fremskridt i form af partnerskaber, gennemsnitsfødselstal, programmering og planlægning. Det er, hvad samhørighedspolitikken fører med sig, det drejer sig ikke blot om penge, men også om en modernisering af den måde, hvorpå man arbejder sammen og administrerer.
Den regionale virkelighed er også relevant på et økonomisk og socialt plan. Hvert territorium har sine særlige behov, og jeg er ofte forbavset over, at man kan benægte disse fakta. Jeg vil gerne præcisere over for fru Schroedter, som udtalte sig for et øjeblik siden til fordel for at definere en bæredygtig strategi, at alt dette er en grundlæggende del af mine og mine kollegers overvejelser, når vi skal definere vores forslag i den tredje samhørighedsrapport.
Det er den politiske hovedlære, jeg ønsker at drage af behandlingen af hr. Mastorakis' og hr. Pomés Ruiz' betænkninger, det vil sige den aftale, som forener vores to institutioner i den grundlæggende ambition om at skabe en politik, som er territorial og synlig for alle, og som støtter Fællesskabets prioriteter.
Vi har ikke tid til at gå i detaljer med forslagene fra Deres ordførere. Jeg vil blot gerne opremse seks punkter i telegramstil, som på sin vis er rygraden i den reform, som vi sammen kunne forestille os og håbe på.
Først og fremmest er der prioriteringen - som vil blive bekræftet og skærpet - af de regioner, som er bagud i deres udvikling. Disse områder samler sig i de nye medlemsstater, men ikke kun i disse stater. Jeg vil gerne sige til hr. Berend og hans nabo, hr. Cocilovo, til hr. Markov eller fru Wenzel-Perillo, at jeg vil finde en retfærdig løsning på fællesskabsniveau for alle de regioner, som vil blive berørt af de statistiske fakta. Jeg er for øjeblikket ved at finde frem til, hvad der kunne være en mål 1b-løsning på disse regioners særlige problemer.
Dernæst er der enighed om at støtte regionernes konkurrenceevne overalt, hvor det er nødvendigt, med et begrænset antal tematiske prioriteter, som er i tråd med og skaber synergi i forhold til de store europæiske mål, der blev sat i Lissabon eller Göteborg. I den forbindelse vil jeg gerne, eftersom jeg taler om konkurrenceevne i alle regioner, sige til hr. Duin, at det nye mål 2, som jeg forestiller mig det, vil blive omhyggeligt målrettet og decentraliseret i retning af hovedmålsætningerne fra Göteborg og Lissabon. Med andre ord er der nogle af Dem, som har kritiseret den spredning, som dette aspekt af regionalpolitikken stadig tillader ud fra de love og politikker, som blev defineret i Berlin. Jeg tror, at vi skal begrænse eller endda afskaffe denne spredning ved at målrette målsætningerne og prioriteterne fra Lissabon inden for rammen af det nye mål 2, hvis vi fastholder det.
Når det være sagt, mine damer og herrer, er der mange blandt Dem som ved, at der i udviklede regioner, som ikke er bagud på nogen områder, endda ofte kan opstå meget alvorlige, indimellem dramatiske og af og til uværdige situationer især i ugunstigt stillede kvarterer på grund af den illegale indvandring. Det gælder også den industrielle omstrukturering i forbindelse med enhedsmarkedet, som kan ramme industriområderne brutalt. Og det gælder af og til naturkatastrofer. Hr. Ferrández Lezaun omtalte for et øjeblik siden, som jeg selv gjorde i går i samme sal, situationen i Portugal efter brandene. Det bliver nødvendigt at skabe arbejdspladser i disse områder, som er helt brændt ned, for for de mennesker, der lever der, gælder parolen: ingen skov, intet arbejde! Så man ser, hvor nødvendigt det er, at EU stiller sig aktivt solidarisk med disse regioner, som ikke nødvendigvis hører ind under mål 1.
En tredje ting, vi er enige om, er en mærkbar styrkelse af samarbejdet, som også er et symbol på EU, og især grænseoverskridende arbejde og projekter.
En fjerde ting, som hr. Pomés Ruiz definerede i sin betænkning, omhandler samhørighedspolitikkens territoriale dimension. Hr. Pohjamo og fru Kauppi beskrev for lidt siden præcist virkeligheden i de nordlige regioner, som jeg for øvrigt har besøgt, i Sverige eller Finland. Hr. Santini gjorde det samme for bjergregionerne - det er i øvrigt ikke nødvendigt, hr. Santini, at forklare mig noget om livet i bjergene, for jeg er i 20 år blevet valgt i en bjergregion. Hr. Segni talte for sit vedkommende om øregionerne. Alt dette er territorial virkelighed i regioner, som udviser strukturelle handicap med det resultat, at det i disse regioner er vanskeligere at få succes med eller iværksætte fællesskabspolitikker end andre steder. Vi skal altså tage hensyn til denne virkelighed, måske på den måde, som hr. Hatzidakis foreslog lige før, eller via et ændringsforslag, ved at skærpe støttesatsen. Jeg vil endnu en gang tage alle disse idéer til efterretning, især forslagene fra hr. Pomés Ruiz. Jeg ved også, at jeg, når jeg skal udarbejde de nye forslag, vil finde støtte ikke blot i Europa-Parlamentet, men også i den nye europæiske forfatning. Jeg har haft den ære at deltage i arbejdet i konventets præsidium, og jeg har fulgt indførelsen af begrebet territorial samhørighed i den europæiske forfatning med stor opmærksomhed. Jeg håber, at stats- og regeringslederne fastholder det. Dette begreb føjer sig til begrebet og kravet om økonomisk og social samhørighed, samtidig med at det styrker dem.
Endelig er vi enige om en sidste ting, nemlig et system til programplanlægning, forvaltning og enklere og mere effektiv kontrol således, at man ikke altid sætter spørgsmålstegn ved Bruxelles-bureaukratiet, som hr. Virrankoski gjorde for et øjeblik siden. Jeg ved godt, mine damer og herrer, at der i Bruxelles uden tvivl findes bureaukrater og teknokrati. Men hvis man kigger godt efter, finder man også bureaukrati andre steder end i Bruxelles. Hvis De konstaterer vanskeligheder ved at iværksætte strukturfondene i Deres regioner og i Deres lande, er det sandsynligt, at årsagerne til disse vanskeligheder til dels skal findes i Bruxelles og i Bruxelles' komplekse strukturer. De kan i øvrigt også findes i Berlin-bestemmelserne, som jeg har til opgave at gennemføre. Der er også nogle objektive årsager. Jeg kan ikke forelægge de præcise tal for forvaltningen af strukturfondene og aflægge et regnskab for Parlamentet og Revisionsretten - som stemmer - hvis jeg ikke har midlerne til at foretage kontroller. 
Men De ved også godt, at en del af vanskelighederne skyldes de nationale forvaltningssystemers kompleksitet. Alt dette kan naturligvis forenkles, og også på dette område er jeg rede til at foreslå betydelige ændringer og herunder fremlægge nye idéer. Hr. Bradbourn kritiserede for et øjeblik siden tanken om en trepartsaftale. Det drejer sig ikke om at udrydde staterne. Trepartsaftalen ville være en mulighed for at knytte Bruxelles, den nationale hovedstad og regionen sammen inden for rammerne af regionalplanlægningen. Det er de punkter, jeg kan erklære mig enig i, såvel som naturligvis budgetplaner, men det er tiden ikke inde til at tale om i detaljer, der skal ligge til grund for denne politik, med en troværdighedstærskel, som jeg selv personligt har fastlagt, på 0,45 % af Fællesskabets BNP.
Utallige er de ting, der er taget op af så den ene, så den anden, og selv om jeg ikke citerer Dem alle sammen, har jeg omhyggeligt noteret mig Deres bemærkninger. Jeg vil derfor slutte af med, som fru Sudre, hr. Fruteau og hr. Marques gjorde, at nævne de særlige forhold, der gør sig gældende for regionerne i den yderste periferi. Også her har jeg sørget for, at forfatningen i sin nye artikel 326 gengiver det, der er garanteret i artikel 299, og samtidig styrker det. Jeg har også noteret mig den bekymring, som hr. Karas og hr. Esclopé gav udtryk for, og som jeg deler, for forsyningspligtydelserne og spørgsmålet om, hvorvidt de faktisk eksisterer i især de regioner, der er i størst vanskelighed.
Endelig vil jeg sige som det sidste, hr. formand, mine damer og herrer, at jeg har en anden bekymring, idet jeg snart fremlægger den tredje rapport om samhørighed. Jeg håber, at forhandlingen kommer i gang meget hurtigt på trods af de europæiske valg til næste år eller udskiftningen af Kommissionen. Lad os ikke tabe for meget tid på ud fra Kommissionens forslag at nå frem til nogle beslutninger. Der står faktisk meget på spil. Vi må forsøge at fremskynde dagsordenen for at regionerne og staterne hurtigst muligt ved, hvad de har at forholde sig til. Det er nødvendigt, at de om muligt er bekendte med politikkerne og bestemmelserne inden udgangen af den nuværende programperiode. På den måde kan forhandlingen med regionerne begynde inden udgangen af 2006, og vi kan lancere gennemførelsen af forslag og programmer i hver af regionerne og især i de mest ubegunstigede allerede fra begyndelsen af den næste programperiode, i 2007, og ikke først to år senere, som jeg oplevede var tilfældet efter Berlin. Så vidt er vi ikke endnu, men det er et perspektiv, som jeg gerne ville dele med Dem.
For øjeblikket skal vi føre nogle forhandlinger, som er vanskelige, fordi samhørighedspolitikken er blevet kritiseret og indimellem forkastet. Personligt bliver jeg aldrig træt af at forklare og forsvare den åbent og konstruktivt og modtage kritik og forslag. I den forbindelse har jeg været meget opmærksom på konklusionerne fra Deres to ordførere og på den generelt meget konstruktive støtte fra Europa-Parlamentet til denne politik, som jeg gentager, er en af de smukkeste og mest konkrete politikker i EU, til denne politik, som ikke er en passiv solidaritetspolitik, men en aktiv solidaritetspolitik, der gør EU ære.
Formanden.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.00 i dag.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0263/2003) af Ingo Schmitt for Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om forhandling og gennemførelse af luftfartsaftaler mellem medlemsstaterne og tredjelande (KOM(2003) 94 - C5-0065/2003 - 2003/0044(COD)).
Barnier
Hr. formand, på vegne af fru de Palacio, som på grund af særlige omstændigheder ikke kan være i Strasbourg, og som har bedt mig afløse hende i dette spørgsmål om hr. Schmitts betænkning, vil jeg gerne præsentere Dem for Kommissionens holdning til forslaget til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om forhandling og gennemførelse af luftfartsaftaler mellem medlemsstaterne og tredjelande.
I november 2002 afsagde EF-Domstolen en historisk dom inden for international lufttransport. Nærværende forslag er et centralt element i opfølgningen på denne dom. I otte sager med forskellige medlemsstater, som Kommissionen havde indbragt for Domstolen, erklærede den, at Fællesskabet havde juridisk kompetence i en række spørgsmål vedrørende luftfart. Domstolen afgjorde, at medlemsstaterne havde handlet ulovligt ved selvstændigt at forhandle og indgå bilaterale aftaler. Eftersom Fællesskabet og medlemsstaterne på nuværende tidspunkt har delt kompetence på lufttransportområdet, er det Fællesskabets opgave at føre an i de internationale forhandlinger, det er almindelig skik. Når det er sagt, opstår der et konkret problem. Faktisk har medlemsstaterne sandsynligvis indgået tæt ved 2.000 bilaterale aftaler med hinanden. Kommissionen kan ikke tage ansvaret for at forvalte dem alle. Vi må derfor finde en måde, hvorpå medlemsstaterne kan få lov til at fortsætte nogle af deres forhandlinger inden for en acceptabel juridisk ramme.
Det forslag, der er på bordet, er udarbejdet for at give medlemsstaterne mulighed for at udføre denne opgave. Tanken er meget enkel. Medlemsstaterne skal informere Kommissionen og de andre medlemsstater om enhver planlagt forhandling, hvilket giver Kommissionen mulighed for at kontrollere overensstemmelsen af de fastlagte foranstaltninger med fællesskabslovgivningen og definere eventuelle fælles interesser. De andre medlemsstater vil også kunne identificere de fælles vanskeligheder. Dernæst skal medlemsstaterne, når forhandlingerne er afsluttet, meddele resultaterne til Kommissionen, som giver tilladelse til, at aftalen indgås, såfremt den er i overensstemmelse med fællesskabslovgivningen og Fællesskabets transportpolitik.
Ud over denne foranstaltning pålægger forslaget også medlemsstaterne ikke at diskriminere for at sikre lige behandling af alle luftfartsselskaber i Fællesskabet og undgå, at medlemsstaterne prioriterer deres egne nationale selskaber. Domstolen fastslog klart, at alle luftfartsselskaber, som er etableret i en medlemsstat, skulle have ligebehandling.
Der er to aspekter, som skal tages i betragtning under behandlingen af nærværende forslag. I overensstemmelse med almindelig skik skal alle internationale forhandlinger om lufttransport føres på fællesskabsniveau. Forslaget indeholder en særlig og usædvanlig tilladelse, der anerkender de hidtidige bilaterale aftaler på lufttransportområdet. Det er en balancegang mellem overholdelsen af fællesskabslovgivningen og etableringen af et pragmatisk system. Som følge af tilladelsens særlige karakter skal medlemsstaternes aktiviteter nødvendigvis underlægges systematisk kontrol før og efter forhandlingerne for at undgå enhver form for misbrug.
Derudover har Rådet behandlet forslaget og med forbehold af nogle få forbedringer eller ændringer godkendt princippet i det. Det har f.eks. godkendt den idé, jeg netop talte om, om en forudgående anmeldelse af forhandlingerne og en efterfølgende godkendelse af forhandlingsresultaterne. Medlemsstaterne har bedt om fleksibilitet for at kune fortsætte med at forhandle med deres bilaterale partnere. Kommissionen er for dens vedkommende tilfreds med den positive modtagelse, forslaget har fået i Rådet, mine damer og herrer, og den håber, at de næste etaper vil blive hurtigt overstået, således at forslaget kan vedtages endeligt.
I betragtning af alt det foregående, opfordrer jeg Dem, hr. formand, mine damer og herrer, til at følge udviklingen i det tiltag, vi har foreslået, og som jeg har haft lejlighed til at beskrive for Dem på vegne af fru de Palacio.
Schmitt (PPE-DE)
Hr. formand, mine damer og herrer, i dag drøfter vi faktisk en forordning, som handler om forhandling og indgåelse af luftfartsaftaler, og vi nærmer os dermed afslutningen på en strid, som har optaget Kommissionen og medlemsstaterne i årevis. En strid, som desværre ikke blev løst politisk på et tidspunkt, hvor det endnu ville have givet mening, men hvor man i sidste ende så at sige måtte rette ind i kraft af afgørelsen fra EF-Domstolen.
Tidligere indgik medlemsstaterne fortsat bilaterale luftfartsaftaler, hvilket førte til, at det indre marked, som vi gennemførte i 1992, blev sat ud af kraft på luftfartsområdet, og at medlemsstaternes luftfartsselskabers chancer og muligheder i sidste ende blev begrænset og indskrænket. Derfor er det rigtigt, og jeg går helt ind for det, at vi langt om længe får en fællesskabsaftale mellem EU og USA, så vi som europæisk kontinent kan udnytte de chancer i konkurrencen, som USA allerede har udnyttet i årevis i vores medlemsstater.
Jeg er ikke helt enig i Kommissionens forklaringer, og det har jeg også gjort klart i min betænkning. Kommissionen henviser, sikkert af både ærgrelse og frustration over, at den i årevis har forsøgt at påvirke Rådet for at få et forhandlingsmandat, til retsstridigheden og kaster dermed muligvis barnet ud med badevandet! Når kommissær Barnier nævner, at det hele allerede er mere eller mindre accepteret i Rådet, at medlemsstaterne fremover skal forelægge deres bilaterale forhandlingsresultater til godkendelse, så tror jeg, vi er et pænt stykke fra det, som vi tidligere har diskuteret yderst intensivt og også har skrevet i forfatningstraktaten, nemlig fra subsidiaritetsprincippet. Her kan jeg - trods al ærgrelse, trods al begejstring - overhovedet ikke følge Kommissionens forsøg på at styre medlemsstaterne i dette spørgsmål, som er så vigtigt for de nationale luftfartsselskaber.
Det er rigtigt og rimeligt, at det er hævet over enhver tvivl, at det fremover er Fællesskabet, der skal føre forhandlingerne inden for visse områder, også på grund af den ligeværdighed, der skal etableres. Men De pegede med rette på, at der findes over 2.000 nationale bilaterale luftfartsaftaler. Og disse luftfartsaftaler vil skulle udvikles yderligere, vil skulle plejes, og der vil komme nye til. Jeg mener, det er rigtigt og rimeligt at lade disse aftaler forblive under medlemsstaternes suverænitet på de områder, hvor det ikke er nødvendigt med en fællesskabsaftale. Det er efter min mening slet ikke til diskussion, at disse nationale aftaler naturligvis skal være i overensstemmelse med EU-lovgivningen, men det kan ikke være rigtigt, at medlemsstaternes spontanitet og suverænitet i den grad begrænses, at man for hver enkelt aftale ikke blot skal anmelde, at forhandlingerne indledes, men at resultatet skal forelægges for og godkendes af Kommissionen.
Jeg vil gerne gentage helt klart, at jeg har forsøgt at formulere det lidt anderledes i min betænkning, og jeg har ikke fulgt Kommissionens forslag, som kommissær Barnier præciserede endnu en gang. Jeg mener, at Kommissionen bør begrænse sig til det område, hvor det er nødvendigt, at Fællesskabet forhandler, og i øvrigt bør medlemsstaterne fortsat have ret til at forhandle, naturligvis under overholdelse af fællesskabslovgivningen og eventuelt med interventionsret for Kommissionen.
Jeg er optimistisk, når jeg siger, at en strid nærmer sig sin afslutning, at vi senest i forbindelse med andenbehandlingen vil nå frem til en løsning mellem Rådet, Kommissionen og Parlamentet. Indtil for kort tid siden har der også været ført samtaler i denne retning, fordi der fra alle sider er vilje til at bevæge sig endnu et stykke. Medlemsstaterne er villige til at acceptere, at de forpligter sig til at optage visse standardbetingelser i fremtidige luftfartsaftaler, og derfor tror jeg, at det vil lykkes, at vi trods de forskellige udgangspositioner snart kan ordne det således, at interesserne i vidt omfang bliver opfyldt.
Jeg vil nævne et sidste punkt, fordi vi jo skal stemme bagefter, det er ændringsforslag 17. Ændringsforslaget, som desværre - det siger jeg helt bevidst - fik flertal i udvalget, går ud på, at princippet om, at forureneren betaler, skal spille en rolle i fremtidige aftaler. Jeg vil endnu en gang pege på, at ved forhandlingen af en luftfartsaftale drejer det sig udelukkende om, hvilke trafikrettigheder der bliver givet, og hvilke der kan udnyttes. Og jeg kan ikke få ind i hovedet, hvad princippet om, at forureneren betaler, har at gøre i en luftfartsaftale, hvor det drejer sig om disse trafikrettigheder. Vi kan jo skrive meget i forordninger, men noget, som ikke hører hjemme der, bør vi også tage ud igen, fordi det er irrelevant på dette område. Derfor beder jeg Dem indtrængende om ikke at stemme for ændringsforslag 17.
(Sparsomt bifald)

Jarzembowski (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, min gruppe støtter naturligvis ordførerens forslag om at gå trinvist frem, fordi det er rigtigt. Hvis jeg har forstået hr. Barnier rigtigt, nærmer han sig ordførerens linje, for i starten var det stadig sådan, at Kommissionen ville sige, at medlemsstaterne skulle opsige alle luftfartsaftaler, og de alle skulle indgås på ny.
Hvis jeg har forstået hr. Barnier rigtigt, slår han ind på vores linje, for der er to ting, vi må se i øjnene. Vi skal gennemføre EF-Domstolens afgørelse, og det betyder også, at vi skal gennemføre fair konkurrencebetingelser for vores europæiske flyruter i forhold til tredjelande. Det er en vigtig opgave. Men vi skal også indse, at luftfartsselskaberne har brug for retssikkerhed. De har brug for retssikkerhed i deres luftfartsaftaler med verdens stater, og derfor kan man ikke opsige alt og sige, at vi bliver ved med at træde vande. Tværtimod må man starte med at begrænse sig til de ting, som man også har den fornødne manpower til i Kommissionen. Derfor, hr. Barnier, er det rigtigt, at De også går den vej, som ordføreren har foreslået, og går trinvist frem.
Den vigtigste aftale er aftalen med USA. Vi vil have et transatlantisk luftfartsmarked med fornuftige adgangsregler, med fornuftige konkurrenceregler, og jeg håber, at kommissæren vil fortælle os og udvalget, om forhandlingerne med USA allerede er forberedt, og hvornår de går i gang. Jeg tror, at det økonomisk er den vigtigste aftale for alle vores flyselskaber, om det nu er Air France, British Airways eller Lufthansa, en aftale, som vi må regulere fornuftigt, og som også er af stor betydning for den indbyrdes konkurrence. Derfor håber jeg, at vi hurtigt vil gøre fremskridt på dette felt.
Når vi har skabt en sådan model med USA for et åbent, fair luftrum, må vi sørge for, at vi, som ordføreren sagde, overfører den til de stater, som allerede har et lignende liberaliseret marked eller arbejder på at få det.
Lad mig slutte med at sige, at vi uafhængigt af dette også snarest må tale med Rusland, for grundlæggende er de betingelser, Rusland pålægger vores flyselskaber, uacceptable. Derfor bør vi gå forsigtigt frem, begynde med USA, men ikke glemme Rusland.

Simpson (PSE).
Hr. formand, jeg vil gerne takke ordføreren for hans arbejde med betænkningen. 
Diskussionsgrundlaget har indtil nu været vigtigheden af disse bilaterale aftaler inden for luftfartssektoren. Aftalen med USA er med rette blevet fremhævet som værende særlig vigtig. Jeg ønsker dog ikke, at vi skal blive besat af en aftale med USA på bekostning af aftaler med de andre tredjelande. Australien, New Zealand, Singapore og Japan venter alle på aftaler. Så selv om det er vigtigt at understrege vigtigheden af aftalen med USA, bør vi huske på, at dette er en betænkning om forbindelser med andre lande og ikke kun USA.
Jeg er bekymret for, at USA benytter dette som en oplagt mulighed for at håndplukke de bedste ruter til Europa, som de altid har gjort. Det er, hvad amerikanerne kalder en "tidlig høst", hvor de får alle de søde sager, og vi i EU må tage til takke med de smuler, der falder fra den riges bord. Derfor er det vigtigt, at vi har en betænkning, som forhindrer, at dette sker.
Vi har dog visse betænkeligheder ved en række af de vedtagne ændringsforslag, især ændringsforslag 16, som sletter artikel 4. Vi har også problemer med ændringsforslag 6, 7 og 14. Vi er enige med hr. Schmitt med hensyn til ændringsforslag 17, men dette er, hvad der sker, når man giver Gruppen De Grønne lov til at kapre transportbetænkninger, som de har for vane at forsøge. Princippet om, at forureneren betaler, er vigtigt, men det er ikke den rigtige fremgangsmåde for en teknisk beslutning, som er resultatet af en afgørelse fra EF-Domstolen. 
Endelig vil jeg gerne personligt sige, at selv om min gruppe vil støtte ændringsforslag 4, så har både den britiske delegation og jeg svært ved at støtte det. Vi vil med de fremlagte bestemmelser støtte hr. Schmitts betænkning, men vi har forbehold over for de seks ændringsforslag og især ændringsforslag 16.

Vermeer (ELDR).
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil takke hr. Schmitt for hans indsats, som har ført til den betænkning, der skal stemmes om i dag. I princippet synes jeg, det er vigtigt, at vi kun træffer bestemmelser på EU-plan, når der opnås en merværdi. Egentlig er dette emner, hvor vi først og fremmest skal tilrettelægge tingene ordentligt på EU-plan. Jeg har derfor en meget kritisk holdning til den drejning og den retning, som hr. Schmitt har valgt at give denne betænkning. Jeg synes, at den i for høj grad indskrænker de beføjelser, som Kommissionen for nylig gennemtvang ved hjælp af Domstolens indgriben. Jeg ville personligt gerne have, at Kommissionen på dette område har vidtgående beføjelser, for at den kan føre tilsyn med, at alle bilaterale luftfartsaftaler mellem EU og tredjelande indgås efter samme princip. Dette ville forhindre, at der sker en unaturlig opsplitning af det europæiske luftfartsmarked, og sikre, at de mange bilaterale aftaler, der findes nu, kommer til at høre fortiden til.
Europas ældste aftale om et åbent luftrum, mellem Nederlandene og USA, falder endnu ikke ind under afgørelsen, fordi denne stammer fra 1991 og altså fra tiden inden oprettelsen af det indre marked. Denne aftale vil imidlertid vise sig ikke at være holdbar, hvis alle andre lignende bilaterale aftaler ikke længere anses for at være tilladelige.
Jeg indtager imidlertid en meget kritisk holdning til nogle ændringsforslag til denne betænkning, og jeg kunne forestille mig, at den nederlandske regering på ny vil gå til Domstolen, hvis de vedtages. Så ville de nuværende aftaler med USA blive forsinket med et par år. Jeg er meget bekymret over ændringsforslag 13, som tillader medlemsstater at tilsidesætte bilaterale aftaler med tredjelande. Ændringsforslag 2 og 15 tillader, at specifikke luftfartsselskabers monopoler forbliver intakte på visse ruter. Endvidere fratages Kommissionen i ændringsforslag 3 og 16 fuldstændig verifikationsproceduren, som gør det muligt for den at gøre indsigelse mod bilaterale aftaler mellem en EU-medlemsstat og et tredjeland. I ændringsforslag 5 får Rådet også beføjelser til at tilsidesætte Kommissionen gennem forskriftsproceduren. Endvidere får medlemsstater i ændringsforslag 6 og 7 mulighed for at lade nationale interesser veje tungt ved indgåelsen af nye bilaterale luftfartsaftaler. Også luftfartsselskaberne selv bliver ramt, hvis ændringsforslag 4 og 18 vedtages, for så vil de blive dårligt informeret om eventuelle nye forhandlinger, og det, der er aftalt, vil ikke være særlig gennemsigtigt. Kort sagt havde jeg en fornemmelse af, at vi skulle være tilfredse med Domstolens afgørelse, men nu viser det sig, at en virkelig, ærlig og åben konkurrence på det europæiske luftfartsmarked endnu ikke er så vigtig, og at vi åbenbart vil begrænse beføjelserne. Jeg håber derfor, at vi ikke vedtager ændringsforslagene. Ellers er jeg nødt til at stemme imod.

Foster (PPE-DE)
Hr. formand, først og fremmest vil jeg gerne takke min kollega hr. Schmitt for hans hårde arbejde i forbindelse med dette forslag.
Det er næsten fire år siden, at vi i Parlamentet færdiggjorde betænkningen om det indre markeds globale udfordring, som favoriserede generel støtte til et transatlantisk fælles luftrum. Jeg støtter, at Kommissionen tildeles et mandat til at forhandle en aftale om åbent luftrum med USA, som erstatter de eksisterende bilaterale aftaler og begrænsningerne af ejendomsretten, som forhindrer sektoren i at udvikle sig globalt. Vi bør dog ikke undervurdere de vanskeligheder, som kan opstå. 
Derfor imødeser jeg Kommissionens kommentarer til følgende spørgsmål. Selv om fru de Palacio ikke er til stede her i dag, vil jeg værdsætte et skriftligt svar. 
For det første vil jeg gerne indlede med at bede kommissæren om at forsikre, at de eksisterende bilaterale luftfartsaftaler med tredjelandene hverken opgives eller indefryses på ubestemt tid, mens fællesskabsaftalerne udformes. Det er afgørende, at forretningerne kan køre videre, som de plejer.
Kan Kommissionen for det andet forsikre os om, at den under forhandlingerne ikke lokkes af de amerikanske forhandlere til at indvillige i, at det første skridt skal være en såkaldt "tidlig høst", som tilfredsstiller de nuværende amerikanske forhandlingskrav, men gør det langt mindre sandsynligt at opnå fuldstændig liberalisering?
Hvordan vil Kommissionen for det tredje håndtere det store problem med den massive pengeindsprøjtning på 11 milliarder dollars til den amerikanske industri efter den 11. september ud over Fly America- og Craf-programmerne med en samlet værdi på 775 millioner dollars? Disse ordninger forvrider konkurrencen og er i strid med både de eksisterende bilaterale ordninger og en eventuelt kommende liberalisering mellem Europa og USA.
Kan Kommissionen for det fjerde også forsikre os om, at luftfartssektoren får en direkte rolle i forhandlingerne i overensstemmelse med gældende international praksis? Under forudsætning af at en vellykket aftale mellem EU og USA skal være en skabelon for yderligere global liberalisering, vil jeg til slut høre, om Kommissionen kan forsikre os om, at den ikke anmoder om yderligere mandater, før der er indgået en vellykket aftale med USA?

Wiersma (PSE).
Hr. formand, i tilknytning til det, som en række kolleger har sagt, synes jeg, det er vigtigt at understrege, at det, vi i dag gør, er begyndelsen til en vigtig proces, hvor EU og Kommissionen vil spille en vigtig rolle, når det gælder luftfartsforhandlinger. Dette er egentlig et vigtigt gennembrud, som også fører til, at Kommissionen nu har mandat til at forhandle med f.eks. USA på hele EU's vegne. Det kan naturligvis være yderst gavnligt, men kun hvis dette mandat er så tydeligt, at EU faktisk kan tale og forhandle med én stemme. Fra andre områder ved vi, hvor ofte dette har vist sig at være meget vanskeligt, især når vi har med USA at gøre.
I mellemtiden skal medlemsstaterne kunne fortsætte med at forhandle med bilaterale partnere. Det er derfor nødvendigt, at processen tilrettelægges ordentligt internt i EU. Derfor virker ordførerens forslag om ikke at gøre det hele samtidig, men først, i en indledende fase, at koncentrere sig om USA, meget tiltalende. De erfaringer, der dermed gøres, vil naturligvis også kunne bruges i de følgende faser. Man undgår dermed den forvirring, som ville opstå, hvis Kommissionen pludselig var nødt til at påtage sig ansvaret for alle bilaterale anliggender og forhandlinger eller udøve fuldstændig kontrol med dem.
Jeg støtter det, som Brian Simpson sagde. Det er naturligvis indviklet - det fremgår af ændringsforslagene - at finde en god løsning på Kommissionens rolle på den ene side og medlemsstaternes rolle på den anden side. Medlemsstaterne skal naturligvis også holde øje med luftfartens interesser for at finde en god balance der. Jeg synes imidlertid, det er vigtigt at sikre, at Europa-Parlamentet og medlemsstaterne, men også luftfartsselskaberne kan spille en rolle i denne proces, men også kan øve indflydelse ved gennemførelsen af deres nye regler. Det drejer sig om en vidtrækkende foranstaltning, som kan skabe flere muligheder for den europæiske luftfart, men jeg vil understrege, at der også er risiko for et resultat, som medfører uønskede forandringer, og som dermed kan have uheldige virkninger på beskæftigelsen i nogle lande.
Jeg synes, at dette beskæftigelsesaspekt og vores egne luftfartsselskabers interesser fortsat skal stå på dagsordenen i processen.

Vatanen (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, dette er nu anden gang, at jeg tager ordet på en time - det er en sjælden begivenhed! Nu kan jeg tage den med ro i et stykke tid i efteråret.
Det glæder mig, at vi skal have en fælles EU-politik om lufttransport, da den aktuelle situation er absolut idiotisk og derfor har brug for et grundigt eftersyn. EF-Domstolens kendelse sidste år var meget positiv. Før den havde USA et virkeligt kvælertag på medlemsstaterne som følge af de bilaterale aftaler. Aftalerne om åbent luftrum havde forhindret vores luftfartsselskaber i at fusionere, fordi det ikke var tilladt at flyve til USA fra andre lande end fra det land, hvor det europæiske luftfartsselskab har hjemsted. Eftersom det var umuligt at fusionere, forblev vores luftfartsmarked splittet, hvilket igen gradvist har svækket vores luftfartsselskabers konkurrenceevne og medført høje priser. Igen er forbrugernes interesser blevet overskygget af de opnåede fordele.
I stedet for at anvende en snæver, national fremgangsmåde, bør vi indse, at de nationale luftfartsselskaber ikke er et mål i sig selv, men det er billige og effektivt organiserede flyvninger, da kunden, europæeren, altid har ret. Det er grunden til, at vi også inden for denne sektor bør tage imod den civiliserede globalisering med åbne arme og udnytte den til fordel for vores borgere. Kommissionens forslag til luftfartsaftaler er derfor helt på sin plads. Jeg vil også gerne takke ordføreren, hr. Schmitt, for hans grundige og pragmatiske fremgangsmåde. 
Når det bliver efterår, flyver fuglene sydpå. Hvis vi øger konkurrencen på luftfartsområdet, vil også mindre velstående europæere kunne flyve derned sammen med dem.
Barnier
Tak til Ari Vatanen, fordi det lykkedes ham sidst i sit indlæg at give denne forhandling en poetisk dimension. Jeg har naturligvis lyttet til Dem alle, jeg vil viderebringe alle Deres bemærkninger til fru de Palacio, og vi har fremsendt Kommissionens holdning til hvert eneste ændringsforslag, som er blevet stillet

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.00 i dag.

Betænkning af Ingo Schmitt (A5-0263/2003)

Kommissionen kan godkende ændringsforslag 1, 2, 3 og 12.
Ændringsforslag 15 kan principielt godkendes.
Kommissionen kan ikke godkende ændringsforslag 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 13, 14, 16, 17, 18 og 19.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0254/2003) af Watts for Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme om forslag til Rådets afgørelse om indgåelse af aftalen om søtransport mellem Det Europæiske Fællesskab og dets medlemsstater på den ene side og Folkerepublikken Kina på den anden side (6049/1/2003 REV1 - KOM(2002) 97 - C5-0062/2003 - 2002/0048(CNS)).
Watts (PSE)
Hr. formand, den maritime sektor er en vigtig industri og arbejdsgiver i Europa. 40 % af EU's handel transporteres allerede til søs eller ad de indre vandveje. Størstedelen af vores handel med resten af verden transporteres til søs. Vi, som ønsker at fremme denne mere miljøvenlige transportmåde, bifalder alle handlinger, som fremmer søhandel. Det er på denne baggrund, at jeg som ordfører bifalder aftalen om søtransport mellem Det Europæiske Fællesskab og Folkerepublikken Kina. 
Kina er EU's tredjestørste handelspartner uden for Europa, hvilket gør det kinesiske marked særlig vigtigt for europæiske rederier. Den øgede handel med Kina er både en vigtig indsprøjtning for beskæftigelsen og en mulighed for yderligere at udvikle den maritime sektor for at sikre endnu mere søhandel. I de seneste 10 år har forbindelserne med Kina udviklet sig positivt, især inden for den maritime sektor, hvor et flertal af medlemsstaterne har indgået bilaterale aftaler med Kina. Forslagets hovedmålsætning er at sikre en aftale for hele EU til at forbedre vilkårne for søtransporten mellem Kina og EU. Aftalen finder derfor anvendelse på international søtransport og logistiske tjenester mellem havnene i Kina og medlemsstaterne samt især den internationale søtransport mellem havnene i EU.
Med hensyn til havne og anvendelse af infrastruktur skal hver kontraherende part sikre ikke-diskriminerende behandling af skibe, der sejler under den anden parts flag. Samme princip gælder for dertil knyttede gebyrer og afgifter samt toldformaliteter. Aftalen indgås for en periode på fem år og forlænges stiltiende hvert år. Aftalen fungerer kun som en erstatning for de handelsmæssige bestemmelser i de eksisterende bilaterale søfartsaftaler. Jeg bifalder især to vigtige aspekter af denne aftale. Hvis denne aftale på visse punkter er mindre fordelagtig end de eksisterende bilaterale aftaler, vil de gunstigere bestemmelser få forrang. Endvidere er jeg meget glad for, at Kommissionen uformelt har oplyst, at den vil hjælpe diskriminerede virksomheder ved at tage disse sager op direkte over for de kinesiske myndigheder og dermed undgå langvarige og dyre retstvister.
Jeg vil gerne personligt takke Kommissionen for dens bistand i denne forbindelse. Som ordfører har jeg dog nogle bekymringer. Aftalen med Kina finder også anvendelse på skibe, som sejler under tredjelandes flag, men som ejes eller drives af rederier fra Kina eller en EU-medlemsstat. Med andre ord giver vi muligvis privilegeret adgang til skibe, der sejler under bekvemmelighedsflag.
I kølvandet på Erika- og Prestige-katastroferne må vi spørge Kommissionen, hvorfor aftalen giver europæiske eller kinesiske skibsejere, som vælger at registrere deres skibe i tredjelande, fordel i form af ubegrænset adgang og ikke-diskriminerende behandling. Jeg beklager også den manglende formelle høring af arbejdsmarkedets parter, som kunne have rejst nogle af disse bekymringer og gjort aftalen så meget mere effektiv.
For at tage dette i betragtning har jeg derfor stillet et ændringsforslag om efterfølgende revision, nemlig de årlige revisioner, som jeg allerede har omtalt. Ændringsforslaget søger at tilføje en ny paragraf 1a til den lovgivningsmæssige beslutning, med følgende ordlyd: "Opfordrer til, at betænkelighederne i forbindelse med anerkendelsen af tredjelandsflag inden for denne aftales anvendelsesområde vurderes ved efterfølgende forlængelser". Ændringsforslaget søger ikke på nogen måde at hindre nogle af fordelene for dem, som er på begge sider af aftalen, men forsøger blot at gøre rede for dette mulige smuthul. 
Afslutningsvis bifalder jeg som ordfører denne historiske aftale om søtransport mellem EU og Folkerepublikken Kina. Den er et positivt skridt i opbygningen af endnu tættere forbindelser mellem EU og Kina, en vigtig saltvandsindsprøjtning til flere arbejdspladser og en vigtig saltvandsindsprøjtning for os, der ønsker at se Europas søhandel genopblomstre.
Barnier
Hr. formand, hr. Vatanen bekymrede sig om at have talt to gange på en time, så hvad skal jeg sige, synes De? Jeg takker Dem ikke desto mindre for Deres forståelse. Vi skifter emne for tredje gang, og jeg vil gerne på vegne af Kommissionen og fru de Palacio og af samme årsager som før sige, hr. Watts, at vi fuldt ud godkender den betænkning, som De har fremlagt om forslag til Rådets afgørelse om indgåelse af aftalen om søtransport mellem Det Europæiske Fællesskab og dets medlemsstater på den ene side og Folkerepublikken Kina på den anden side.
Vi har imidlertid vores tvivl om berettigelsen af det ændringsforslag, som blev stillet af Den Socialdemokratiske Gruppe, om nødvendigheden af under de kommende revisioner at tage hensyn til dens bekymringer omkring tredjelandsflag i aftalen. Selv om vi er villige til at acceptere det som gyldig målsætning, skal det dog ikke skabe tvivl om Unionens søfartspolitik, som blev fastlagt for længe siden.
Mine damer og herrer, denne første aftale mellem de to hovedaktører på verdensmarkedet for søtransport er af særlig betydning, som De nævnte, hr. ordfører, ikke kun på grund af de nye kommercielle og økonomiske muligheder, som tilbydes de to parters virksomheder og de lande, de består af, men også på grund af de klare tilkendegivelser, som aftalen indeholder med henblik på et øget samarbejde på søfartsområdet, både bilateralt og inden for de internationale organisationer som f.eks. IMO og ILO. Disse tilkendegivelser omhandler ikke kun fortsatte bestræbelser på at øge sikkerheden til søs, de byder også på nye aktionsmuligheder på det sociale område og uddannelsesområdet, som den europæiske delegation, der var i Kina i begyndelsen af april måned for at studere uddannelsen af søfolk og udstedelsen af eksamensbeviser til de kinesiske sømænd, kunne konstatere.
Jeg vil også gerne pege på, at vi har intentioner om at benytte samme fremgangsmåde med henblik på at indgå en søfartsaftale med Indien, som er et andet stort land i den del af verden. Hr. formand, hr. ordfører, mine damer og herrer, vi glæder os over, at forslaget til resolution anerkender indgåelsen af denne aftale, og jeg håber på Kommissionens vegne, at de maritime forbindelser mellem EU og Kina på denne måde vil blive styrkede og frugtbare.
Jarzembowski (PPE-DE).
Hr. formand, fru kommissær, hr. kommissær, kære kolleger, Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater hilser indgåelsen af søtransportaftalen mellem EU og dets medlemsstater på den ene side og Folkerepublikken Kina på den anden side velkommen. Denne aftale skal sikre en fair og diskrimineringsfri behandling af de europæiske og de kinesiske søtransportvirksomheder i den anden aftalepartners havne og dermed få handelen mellem EU og Kina til at glide lettere. Det er så meget desto vigtigere, som Folkerepublikken Kina allerede i dag er EU's tredjestørste handelspartner.
Denne aftale er vigtig, fordi den ikke bare regulerer søtransporten, inklusive den intermodale trafik i denne forbindelse, men også sikrer, at der kan stiftes 100 % ejede datterselskaber i den anden aftalestat. Disse datterselskaber har bl.a. også ret til at ansætte ledende medarbejdere uanset statsborgerskab. Det betragter jeg som en klar retssikkerhedsmæssig gevinst for vores europæiske skibsfartsvirksomheder.
De ved sikkert ligesom mange andre her, at vi har mange aftaler og samtaler med Kina, men netop de lokale myndigheder - og havnemyndigheder er lokale myndigheder - har nogle gange andre skikke. Derfor er det helt afgørende, at vi nu indgår en aftale, som skal sikre vores europæiske rederier en diskrimineringsfri behandling i alle kinesiske havne. Det er naturligvis op til Kommissionen - og det kan De måske sige noget om, fru kommissær, men også viceformand, de Palacio - at sikre, at denne aftale bliver gennemført hurtigt og korrekt i alle dele af Kina. Det gælder især for diskrimineringsfri benyttelse af havnenes infrastruktur og de maritime tjenesteydelser for de europæiske rederier i kinesiske havne, men det betyder også, at de europæiske rederier skal betale de afgifter og gebyrer, som de skal betale, på samme måde som andre og ikke bliver stillet ringere og diskrimineret, og at heller ikke toldformaliteter må hæmme vores handel og vores skibsfartsvirksomheder i kinesiske havne. Vi opfordrer også de europæiske skibsfartsvirksomheder til at komme til os og til Kommissionen, hvis der er problemer, så vi kan undersøge det.
Nu til hr. Watts' og hr. Simpsons ændringsforslag til beslutningsforslaget. Mark Watts, vi kender jo hinanden så godt. Dette forslag er ganske enkelt overflødigt. I forbindelse med udvalgsproceduren fandt der en brevveksling sted med Kommissionen, og Kommissionen sagde, hvad du så selv bekræftede, nemlig at dette er en aftale for Europas og Kinas rederier. Hvilket flag skibene sejler under, det er deres egen sag. Det er international skik, og derfor kan du ikke lade som om, europæiske rederiers benyttelse af tredjelandes flag var en forbrydelse eller noget meget farligt. Kommissionen har selv forsikret, at den vil sørge for, at denne aftale ikke fører til, at de europæiske søfolk stilles dårligere. Vi har tillid til Kommissionen. Ændringsforslaget er overflødigt!

Paasilinna (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg vil gerne takke ordføreren for hans fremragende arbejde. Min gruppe støtter hans arbejde i alle dets aspekter. Det er sandt, at det er et vigtigt emne: Halvdelen af al handel foregår så at sige på vandet. Kina er vores tredjestørste handelspartner uden for Europa, og landets betydning vokser utrolig hurtigt, og der har hidtil ikke været en aftale som denne med Kina. Den omfatter områder som f.eks. international søtransport og logistiske tjenester.
Det er meget vigtigt, at princippet om ikke-diskriminerende behandling, som den foregående taler og ordføreren også nævnte, nu støttes gennem en aftale, som også indeholder en foranstaltning om, at der skal gribes ind i tilfælde af overtrædelse. Princippet om ikke-diskriminerende behandling er afgørende for os. Et andet vigtigt punkt er, at rederier i kraft af aftalen kan beskæftige sig med økonomisk aktivitet og oprette deres egne virksomheder, datterselskaber og repræsentationskontorer. Dette er også et vigtigt gennembrud. 
Hvis et europæisk rederi mener, at det er blevet udsat for diskriminerende behandling, kan det ikke alene appellere til dets egne, men også til EU's myndigheder. Dette betyder naturligvis i det hele taget en anden form for magt. Denne aftale styrker vores stilling og vores krav.
Søtransporten har brug for et fælles styringssystem, da sektoren er kendetegnet ved billig arbejdskraft samt foragtelig, og endda kriminel, aktivitet. Det er præcis derfor, at vi behøver strenge kontrolforanstaltninger inden for søtransportsektoren. Jeg vil også gerne spørge, hvordan kommissæren har tænkt sig at håndtere problemet med bekvemmelighedsflag, når hændelser tilsvarende ulykken med Prestige eller lignende finder sted.
Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.00 i dag.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0152/2003) af Poignant for Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/25/EF om minimumsuddannelsesniveauet for søfartserhverv (KOM(2003) 1 - C5-0006/2003 - 2003/0001(COD)).

Diamantopoulou
Hr. formand, mine damer og herrer, det forslag, vi behandler, anbefaler, at der indføres et europæisk kvalitetssystem for søfolk fra tredjelande med erhvervscertifikater, der er udstedt uden for Fællesskabet, som arbejder som besætning på fællesskabsskibe. Formålet med forslaget er at sikre, at udenlandske besætningsmedlemmer, som er beskæftiget på skibe, der sejler under EU-medlemsstaters flag, er uddannet og har erhvervet et certifikat i overensstemmelse med de internationale krav.
Forslaget har særlig betydning, når det ses i lyset af skibskatastroferne med skibene Erika og Prestige. Den menneskelige faktor udgør et meget alvorligt aspekt, når det gælder sikkerheden til søs, som imidlertid samtidig værner om havmiljøet. Derfor bør alle besætningsmedlemmer på fællesskabsskibe være tilstrækkeligt uddannede.
Jeg vil ganske kort gennemgå de vigtigste punkter i forslaget. For det første foreslås det, at der indføres et europæisk harmoniseret system til anerkendelse på fællesskabsplan af tredjelandes søfartsuddannelses- og bevisudstedelsessystemer, som skal opfylde alle kravene i STCW-konventionen, den internationale konvention om uddannelse af søfarende, om sønæring og om vagthold.
Det andet punkt drejer sig om bestemmelsen om en effektiv procedure for direkte handling vedrørende ændringer i tredjelandes uddannelses- og bevisudstedelsessystemer. Regelmæssig overvågning og eventuelt inddragelse af anerkendelsen, hvor dette anbefales, er to vigtige elementer i forslaget. Især skal der ifølge forslaget regelmæssigt foretages en ny vurdering af alle anerkendte lande hvert femte år.
For det tredje det centrale element i forslaget, nemlig det nyoprettede Europæiske Agentur for Søfartssikkerhed, som skal stille sin sagkundskab og professionelle viden til rådighed for at støtte Kommissionen i udførelsen af disse pligter, der er af afgørende betydning. Denne nye praksis vil betyde en forbedring af kvaliteten og effektiviteten af systemet til anerkendelse af søfolks beviser inden for et samlet fællesskabssystem.
I marts nåede transportministrene til enstemmig politisk enighed om dette forslag. Rådets behandling af det gav os mulighed for at foretage nogle ændringer, som forbedrer det oprindelige forslag. Anerkendelsen af et tredjeland skal f.eks. stadig gælde, medmindre der er beviser for, at det pågældende land ikke opfylder kravene. I så fald inddrages anerkendelsen.
Mine damer og herrer, dette er essensen af vores forslag, som først og fremmest tager sigte på at sikre, at søfolk fra tredjelande er fagligt kompetente.

Poignant (PSE)
Hr. formand, fru kommissær, vi må gøre forslaget til en del af den samlede foranstaltning for sikkerhed til søs. Det er kun et af elementerne, kun en del af foranstaltningen til forebyggelse af søulykker. Kommissionens forslag sigter mod at gøre tingene lettere, som kommissæren netop har nævnt, det vil sige forhindre overlapning og begrænse de administrative byrder. Jeg vil fremhæve nogle tal: EU tæller 120.000 søfolk, hvoraf antallet af sømænd fra tredjelandene er steget fra 29.000 i 1983 til 34.500 i 2001. Det er derfor berettiget at sørge for, at de får den bedst mulige uddannelse, og for, at den fuldt ud er i overensstemmelse med den internationale konvention, som er døbt STCW - der sigter mod at redde menneskeliv til søs og forbedre beskyttelsen af havmiljøet samt sætte ind over for de skibsfartøjer, som ikke overholder standarderne og foretager social dumping. Det er kort sagt et eksempel på de regler, man kan anvende på globalisering.
Forslaget omfatter to punkter. Det første forenkler tingene, når det drejer sig om anerkendelse af søfartsuddannelser for sømænd fra tredjelande. Betænkningen støtter denne retningslinje, som kan opsummeres som følger: Hvor initiativet før kom fra medlemsstaterne, er det nu overgået til Kommissionen. Den nuværende procedure er meget kompliceret og meget langvarig, og den fortjener derfor at blive forenklet.
Det andet punkt omhandler kontrol med de sproglige krav i STCW-konventionen. Vores udvalg tilslutter sig også Deres forslag om at indføre et fælles sprog, hvad enten det er kendt eller tillært, i tilfælde af, at et skib hyrer søfolk fra forskellige lande, for at sikre dialogen med de ansvarshavende på land. Det ansvarlige udvalg samt det udvalg, der har afgivet udtalelse og været med til at udarbejde betænkningen, ønsker, at tingene går hurtigt i stil med, hvordan det gik med at udfase enkeltskrogede skibe. Vi skal ikke forhale tingene, for vi husker alle den dobbelte, og jeg vil endda sige tre- eller firdobbelte ulykke, der fandt sted ud for vores kyster, nemlig Tricolor-, Ievoli Sun-, Erika- og Prestige-ulykkerne. Eftersom vi aldrig er beskyttet mod en ulykke, skal vi træffe vores beslutninger hurtigt. Derfor den kompromisstemning, som jeg tror, herskede på det uformelle trepartsmøde den 17. juni mellem Kommissionen, Rådet og Parlamentet, som jeg vil give Dem et kort resumé af. 
Parlamentet havde med sine ændringsforslag 3, 12, 15 og 17 foreslået anerkendelse af individuelle uddannelsesinstitutioner. Kommissionen oplyser, at det er umuligt at føre tilsyn med den enkelte institution, idet den nævner eksemplet med Filippinerne, hvor der måske er 100 institutioner. Vi må derfor tage stilling til landet som helhed, selv om det kun tæller en eller to uddannelsesinstitutioner. Vi har fulgt denne retningslinje. Parlamentet ønsker at bane vej for indførelsen af et overensstemmelsescertifikat for at begrænse svindel mest muligt. På førnævnte møde forpligtede Kommissionen sig til, og det mener jeg, vi skal holde fast i, at stille et forslag til tekst på dette område inden årets udgang. Det ville være betingelsen for, at vi ville være rede til at rette os efter dens udtalelse.
Ændringsforslag 10 skaber problemer for medlemsstaterne angående efteruddannelsen, eftersom den skal finansieres af søfolkenes hjemlande og ikke af EU. Vi tager dette argument til efterretning. Derimod vil vores udvalg ikke give køb på ændringsforslag 1 og 2, der handler om opgradering af søfartserhvervet. Det samme gælder garantierne for kvalitet og forebyggelse af svindel. Hvad angår ændringsforslag 23, som foreslår en evalueringsrapport, der skal foreligge fem år efter ikrafttrædelsen, tror jeg, at De er enige i forslaget.
Vores udvalg er også blevet bedt om at ændre fristen for gennemførelse af de lovgivningsmæssige bestemmelser i medlemsstaterne. Vi har sagt 12 måneder, og De foreslår 18 måneder. Vi kan tage forslaget til efterretning.
Endelig er ændringsforslag 19 blevet ændret af Rådet, og vi godkender det nye forslag.
Ojeda Sanz (PPE-DE)
Hr. formand, jeg vil gerne gøre opmærksom på, at jeg holder dette indlæg på vegne af hr. Pérez Álvarez, der endnu ikke har kunnet nå frem til mødet.
Som ordføreren så udmærket har nævnt, har der været en række hændelser på havet, en række ulykker, der med udgangspunkt i et synspunkt om sikkerhed og sundhed på arbejdspladsen og om miljø får os til at reflektere over aspekterne ved en produktionsaktivitet, som også bidrager meget betydeligt til at virkeliggøre enhver arbejdstagers ret til at udøve sit arbejde på nogle betingelser, der respekterer hans sundhed, sikkerhed og værdighed, som det står i artikel 31 i EU's charter om grundlæggende rettigheder.
Uddannelse af det personale, der udøver søfartserhverv, er naturligvis et centralt element for sikkerhedsniveauet i forbindelse med søtransport og forebyggelse af ulykker. Vi skal benytte denne forhandling til at minde Kommissionen om behovet for at forbedre søfartserhvervets status, at gøre det mere attraktivt for vores unge, hvilket vil resultere i en reduktion af arbejdsløsheden og i en forbedret sikkerhed i forbindelse med søtransport. Parlamentet har allerede ved flere lejligheder anmodet Kommissionen og Rådet om sådanne kampagner.
Det er korrekt, at man kan omgå eller se bort fra den uddannelse, der kræves i EU, ved at ansætte sømænd fra tredjelande til at arbejde om bord på skibe fra EU, hvis der mangler professionelle sømænd med den krævede uddannelse i EU.

Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender behandler fire aspekter i sin udtalelse, nemlig bevarelse af muligheden for en selektiv indfaldsvinkel i forbindelse med anerkendelse af beviser for erhvervskompetence, indførelse af en europæisk overensstemmelsesattest for beviser, en frist for forlængelse af anerkendelsen og en fælles procedure for inddragelse af anerkendelse.
Ordføreren for det korresponderende udvalg, hr. Poignant, har med sin gode indsats været medvirkende til, at der er gjort fremskridt i forbindelse med nogle af de rejste spørgsmål. De bør indgå som fremtidige mål i de tanker, der gøres i forbindelse med revisionen. Det er på linje med den tidligere nævnte artikel 31 og artikel 37 i chartret, som begge bliver en bindende del af indholdet i den europæiske forfatning.
Cocilovo (PPE-DE).
Hr. formand, kære kolleger, som opfølgning på de spørgsmål, mange af vores kolleger allerede har været inde på i deres indlæg - ikke mindst kommissæren, ordføreren og hr. Ojeda - vil jeg sige, at der efter min mening er tale om et forslag til direktiv, som har et teknisk indhold, men som ikke kun drejer sig om tekniske aspekter. Årsagerne hertil er som sagt allerede blevet nævnt, nemlig vigtigheden af, at der i forbindelse med anerkendelsen af eksamensbeviser for søfolk fra tredjelande er et fælles og sikkert uddannelsesgrundlag, som er beskyttet mod svindel, en forenkling af de hidtil anvendte procedurer, hvor man opprioriterer Kommissionens og Det Europæiske Agentur for Søfartssikkerheds indsats og overvinder vanskelighederne og ensidigheden i forbindelse med de nuværende procedurer for de enkelte duelighedsbeviser.
Disse problemer og de foreslåede løsninger - som vi er enige i, og i den henseende bifalder vi ordførerens glimrende arbejde samt de konklusioner, man til sidst nåede frem til via drøftelserne med Rådet og de afholdte trilogmøder - har rod i det grundlæggende krav om på en eller anden måde at mindske de menneskelige fejls indflydelse på risikoen for de katastrofer og ulykker til havs, der som bekendt har fundet sted tidligere. Men det er ikke alt, for vi skal også til at vedtage et forslag til direktiv om markedernes åbning for f.eks. havnetjenester, og i forbindelse med dette direktiv har man ligeledes til hensigt at regulere de konkurrencemuligheder, som denne udvikling giver, idet man dog sikrer en streng overholdelse af sikkerhedskravene, miljøkravene og kravene om social beskyttelse og i dette tilfælde således også de absolut nødvendige krav om besætningsmedlemmernes uddannelse og faglige kvalifikationer, krav, som skal være en forudsætning for autorisationsprocedurerne og ligeledes for selvservicering.
Derfor er det af afgørende vigtighed, at vi kan regne med nogle sikre minimumsuddannelseskrav til besætningsmedlemmerne, uanset hvilket land de kommer fra. Af samme grund vil jeg kun komme med en enkelt bemærkning mere til de forslag, som ordføreren gjorde rede for. Her tænker jeg på ændringsforslag 10, som giver besætningsmedlemmer fra tredjelandene samme adgang til uddannelses- og efteruddannelsesforløbet i de enkelte medlemsstater som EU-borgerne. Efter min opfattelse bør vi ikke give afkald på denne mulighed, og vi bør gøre en indsats for at finde en efter min mening passende løsning, nemlig den løsning, som Kommissionen foreslår.

Paasilinna (PSE).
Hr. formand, mine damer og herrer, vores gruppe vil gerne takke ordføreren for denne betænkning og støtter den. Det er vigtigt at være opmærksom på uddannelse. I stigende omfang har besætningen på skibe under flag fra en af medlemsstaterne statsborgerskab i et tredjeland. Dette forslag gør det lettere at ansætte besætningsmedlemmer fra tredjelande, og derfor skal vi være meget forsigtige her, da det kan hæmme beskæftigelsen af uddannet personale fra EU.
Derfor skal vi nu sikre os, at der ikke ansættes personale, som ikke er uddannet til dette arbejde, og at besætningen har modtaget passende uddannelse. Derfor støtter jeg ændringsforslag 1 og ændringsforslag 4. Vi skal især sikre os, at udstedte beviser ikke kan forfalskes. Forestil Dem et skib med en besætning, der har falske papirer, og som måske ikke engang kan læse disse falske papirer! Vi skal også overveje ændringsforslag 6. Beviserne skal udstedes på adskillige sprog, da dette igen gør det lettere at tjekke dem, hvilket letter myndighedernes arbejde. Hvad angår ændringsforslag 7, bør vi gribe ind, når lande ikke gør nok for at forhindre, at disse dokumenter og beviser forfalskes. Det er en overtrædelse af aftalen, hvad angår den omtalte stat. Det er endda blevet oplyst, at der er lande, som ikke gør nok eller slet ikke gør noget overhovedet ved disse falske beviser. Derfor er dette så vigtigt.
Forestil Dem Den Finske Bugt med 20 m pakis og en besætning uden uddannelse, uden sprogfærdigheder og uden hjælp fra en russisk isbryder på et enkeltskroget fartøj om vinteren iført shorts. Kan det ende med andet end en ulykke? Jeg håber, at Kommissionen vil tage dette emne yderst alvorligt.
Vermeer (ELDR).
Hr. formand, denne betænkning er overordentlig vigtig som et supplement til det, der allerede eksisterer. Jeg vil takke ordføreren for det arbejde, han har gjort. Denne revidering af en nuværende ordning om anerkendelse af søfolk fra lande uden for EU er frem for alt en forbedring af den nuværende situation. Det er udmærket, at Det Europæiske Agentur for Søfartssikkerhed bedømmer, om uddannelser opfylder de uddannelseskrav, som er fastsat i IMO-konventionen, hvorefter det pågældende tredjeland godkendes for fem år. Det vil nemlig forbedre sikkerheden til søs i og omkring de europæiske farvande enormt.
Vi benytter med det samme det agentur, som vi netop har oprettet. Det er meget vigtigt så vidt muligt at have samme opfattelse, genkendelige regler og et genkendeligt sprog. Mange af ulykkerne til søs skyldes jo ikke kun tekniske fejl, men netop ofte uforsigtighed og menneskelige fejl, som kunne være undgået, hvis folk havde været mere agtpågivende.
Ændringsforslag, som gør det muligt at anvende andre sprog end engelsk som arbejdssprog inden for søfart, forekommer mig at være uønskede. Vi må forsøge at følge andre eksempler på international anvendelse af ét sprog. Inden for luftfarten er det f.eks. klart engelsk, der anvendes. Der var f.eks. tale om et sprogproblem, da Tricolor sank i Kanalen. En af årsagerne til de ulykker, som fandt sted, efter at Tricolor var sunket, var en kommunikationsforstyrrelse mellem den engelsktalende kaptajn og de franske lodstjenester. Det er derfor utrolig vigtigt, at vi i hele Unionen, og egentlig i hele verden, anvender samme anerkendelse på samme sprog, og at vi har at gøre med de samme regler. Hr. Poignant, jeg synes, at Deres betænkning i store træk er fortræffelig, og jeg vil også i store træk støtte den.
Blak (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg håber, at alle kollegerne hører efter, og at de lytter til, hvad der bliver sagt, for det er faktisk ret vigtigt. Generelt er det en god idé med en forenkling af procedurerne for anerkendelse af uddannelsesbeviser fra tredjelande, som det fremgår af ordførerens betænkning.
Dog mener jeg, der er nogle ting, som er vigtige at holde sig for øje. For det første skal vi sikre os 100 %, at de beviser, som skal godkendes i EU, stammer fra anerkendte uddannelsesinstitutioner. Papirerne skal være en garant for, at sømanden rent faktisk har gennemgået en praktisk uddannelse. Det skal ikke blot være et stykke papir, der er trukket i en tilfældig automat i en bananstat.
Dernæst skal vi kigge grundigt på beskæftigelsessituationen inden for søfartsbranchen i EU. Vi skal sikre os, at der bliver opbygget en tilpas kapacitet på uddannelsesområdet, således at vi har mulighed for at tilbyde uddannelse og videreuddannelse til vore søfolk.
Vi skal ligeledes kunne garantere, at der ikke sker en social dumping udefra, der fører til, at europæiske søfolk mister deres arbejde på grund af lønpres. I den forbindelse er det vigtigt, at kandidatlandene hurtigt bliver løftet op på niveau med deres kolleger i de nuværende medlemsstater, således at de kan få en ordentlig løn for deres arbejde, og vi undgår unfair konkurrence.
Jeg vil give et eksempel på, hvor vores tema her kunne have haft betydning i mit hjemland. I det område, jeg kommer fra, skete der en meget alvorlig ulykke, hvor et skib lækkede efter et sammenstød med et andet. Det viste sig, at besætningsmedlemmerne ikke kunne forstå hinandens sprog, og at man derfor ikke kunne kommunikere; altsammen en katastrofe for hele området. Det kunne vi have undgået ved nogle fornuftige regler, så jeg håber, kollegerne hører efter, men de har mere travlt med at hyggesludre og meget andet, men det kan jo være, at de kan læse, hvad det står i referatet bagefter.
Dhaene (Verts/ALE).
Hr. formand, på Nordsøen, ved den flamske kyst, har man travlt med at rydde vraget af Tricolor op. I det sidste år er der sket næsten 60 ulykker. Det kan næsten ikke forklares. I sidste måned blev vi chokeret over at høre om hele tre alvorlige kollisioner på floden Schelde mod Antwerpen. Det er ikke længere noget tilfælde. Det er tydeligt, at en af de vigtigste måder at forhindre ulykker med skibe på er at have en veluddannet besætning. Alle skridt, der sigter på at forbedre besætningers kvalitet, fortjener derfor Parlamentets støtte. Min gruppe var yderst tilfreds med, at Kommissionen så hurtigt stillede forslaget om at skabe et ensartet system for søfolks kompetence. Min gruppe har også kraftigt opfordret til, at der i Kommissionens forslag optages et aspekt om lige muligheder for at gøre karriere om bord. Kommissionens forslag skal sikre, at ikke-europæiske besætningsmedlemmer ikke bliver andenrangsbesætningsmedlemmer. Der tales også meget om besætningers kvalitet og sociale arbejdsvilkår og den indflydelse, som disse faktorer har på sikkerheden til søs. Vi håber, at en evalueringsrapport efter vedtagelsen af ændringerne af dette direktiv vil skabe tydelighed om forbindelsen mellem uddannelse af besætningen og arten og antallet af skibsulykker. Dette kunne være det første skridt på den lange vej mod et virkeligt europæisk flag.

Van Dam (EDD).
Den internationale skibsfart har i mange årtier været i vanskeligheder. Globalisering øgede presset betydeligt på adskillige dele af sektoren. Omkostningerne ved både bygningen og driften af skibene var nødt til at blive reduceret. Navnlig under indflydelse af billige skibsregistre har flagstater i Fællesskabet revideret deres betingelser.
Desuden er den vestlige skibsfart konfronteret med et faldende antal indfødte kvalificerede søfolk. For at kunne opfylde personalebehovene er der anvendt et betydeligt antal søfolk fra lande uden for Fællesskabet. De enkelte lande traf selv bestemmelser herom, hvilket resulterede i meget dobbeltarbejde og en belastning af embedsmandsapparaterne. Derfor har vi i princippet en positiv holdning til dette forslag.
Den centrale koordination af anerkendelse af uddannelser og de dertil knyttede skibsførercertifikater er et fremskridt. Der er imidlertid en række ting, som vi ikke må tabe af syne.
For det første gælder det om at benytte den viden om søfart og den arbejdskraft, der er til rådighed i Europa, ordentligt. En ændring af den nuværende ordning må ikke føre til, at personale fra lande uden for Fællesskabet presser arbejdskraften i medlemsstaterne ud af markedet med alt, hvad deraf følger, for ansættelse og uddannelse af nye søfolk i EU. Det bør der tages behørigt hensyn til ved anerkendelse af skibsførercertifikater fra et tredjeland.
For det andet må bevillinger ikke være det, som det hele afhænger af. Uddannelse er menneskearbejde og kan ændres. Regelmæssigt skal det undersøges - både inden anerkendelserne og under deres gyldighedsperiode - om alle kriterier for anerkendelsen er opfyldt. Ellers skal bevillingen trækkes tilbage uden skånsel. Det forekommer mig, at Det Europæiske Agentur for Søfartssikkerhed kan spille en vigtig rolle i denne proces.
Kort sagt kan dette forslag fjerne en masse overflødigt arbejde, men forsigtighed er påkrævet ved håndhævelsen og udformningen af det. Vi kan derfor støtte dette forslag, såfremt der tages tilstrækkeligt hensyn til ovennævnte punkter.

Souchet (NI).
Hr. formand, det forslag, vi behandler i dag, er faktisk direkte forbundet med det grundlæggende spørgsmål om sikkerhed til søs, og vi må behandle det med tanke på de nylige katastrofer, der har formørket vores kyster, og som er klart forbundet med spørgsmål om utilstrækkelig uddannelse af besætningerne. Mangedoblingen i løbet af de seneste år af forlis, som skyldes menneskelige fejl, men også fatale sammenstød og manglende rapportering af ulykker afslører både tungtvejende huller i uddannelsen af besætningerne og mangel på denne grundlæggende kultur, der er blandt søfolk, nemlig en ophøjet solidaritet.
Vores fiskere arbejder i dag under truslen om kollision med et handelsskib. Disse kollisioner er desværre blevet hverdagskost langs vores kyster. Man kan også konstatere, hvor svært det er, og her tænker jeg især på sagen med det franske fiskerfartøj Cistude, som for lige knap et år siden blev vædret af det norske fragtskib Bow Eagle, for familierne til de sømænd, som er ofre for ulykkerne, at opnå erstatning for den skade, de lider. Manglende rapportering af ulykker, som tilsyneladende er årsag til flere søfolks død, synes kun at blive straffet med en kort fængselsstraf.
Faktisk skal det ses som en sidste udvej at rekruttere mandskab i tredjelandene og reelt hos de såkaldte Manning Agencies, disse rekrutteringsbureauer, som for nogles vedkommende er mere ivrige efter at hæve store provisioner af lønningerne til de søfolk, som de leverer til rederne, end at holde øje med deres kvalifikationer. En egentlig forebyggelse af de katastrofer, hvor den menneskelige faktor spiller en afgørende rolle, skal således bygges op omkring to dele i stedet for en.

Den første er en målrettet uddannelse af besætninger, som består af statsborgere fra EU-landene, før man opfordrer til og letter ansættelsen af søfolk fra tredjelande, som nærværende direktiv forsøger at gøre. Vi må seriøst spørge os selv om de egentlige årsager til den aktuelle mangel på kvalificerede søfolk i Unionen og udarbejde en målrettet politik for at rette op på denne negative udvikling. Det er grunden til, at jeg mener, at ændringsforslag 1 og 2 fra det parlamentariske udvalg er helt igennem relevante.
Den anden del af forebyggelsen omhandler den absolutte nødvendighed af at omgive sig med et maksimum af garantier for kvalitet i uddannelsen og reel uddannelse, når der rekrutteres fremmede søfolk af skibe, der sejler under flag fra et EU-land. Selv om det er vanskeligt, ville det være ønskeligt med en kontrol, der gennemføres helt op på uddannelsesinstitutionsniveau, som foreslået i ændringsforslag 12 og 15. Jeg mener også, det er vigtigt med en kontrol, der udvikler sig løbende, for at undgå at fastfryse direktivets bestemmelser i en lang periode, som foreslået i ændringsforslag 23. Men hvorfor vil man for enhver pris fratage medlemsstaterne deres ansvar på dette område, som først og fremmest er et spørgsmål om sikkerhed? Det Europæiske Agentur for Søfartssikkerhed kunne helt sikkert yde nyttig ekspertise i forbindelse med vurdering af uddannelserne. Men hvorfor vil man forbeholde Kommissionen og agenturet denne vurdering af tredjelandene? Og hvorfor vil man endelig, hr. formand, fratage medlemsstaterne deres ret til at tilbagekalde påtegnelser, når de finder det absolut nødvendigt for deres sikkerhed?
Formanden.
Forhandlingen om denne betænkning udsættes og genoptages kl. 15.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er afstemningen.
Anmodning om høring af Det Økonomiske og Sociale Udvalg om sikkerhed og sundhed på arbejdspladsen i tiltrædelseslandene
(Parlamentet godkendte anmodningen om høring)

Betænkning (A5-0255/2003) af Gargani for Udvalget om Retlige Anliggender og det Indre Marked om ændret forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om beskyttelse af arbejdstagerne mod risici for under arbejdet at være udsat for kræftfremkaldende stoffer eller mutagener (sjette særdirektiv i henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391/EØF) (kodificeret udgave) (KOM(2003) 127 - C5-0127/2002 - 1999/0085(COD))
(Parlamentet vedtog teksten)
Indstilling ved andenbehandling (A5-0250/2003) fra Udvalget om Konstitutionelle Anliggender om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets forordning om tilpasning til Rådets afgørelse 1999/468/EF af bestemmelserne vedrørende de udvalg, der bistår Kommissionen i forbindelse med udøvelsen af de gennemførelsesbeføjelser, der er fastsat i retsakter omfattet af proceduren i EF-traktatens artikel 251 (11253/2/2002 - C5-0223/2003 - 2001/0314(COD)) (ordfører: Frassoni)
(Formanden erklærede den fælles holdning for godkendt)
Indstilling ved andenbehandling (A5-0252/2003) fra Udvalget om Retlige Anliggender og det Indre Marked om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets forordning om gødninger (12733/2/2002 - C5-0224/2003 - 2001/0212(COD)) (ordfører: Lechner)
(Formanden erklærede den fælles holdning for godkendt)
Betænkning (A5-0231/2003) af Torres Marques for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om ændring med hensyn til yderligere foranstaltninger vedrørende præstationer af rejsetjenesteydelser af forordning (EØF) nr. 218/92 om administrativt samarbejde inden for området indirekte skatter (moms) (KOM(2003) 78 - C5-0145/2003 - 2003/0057(COD)) 
Før afstemningen

Torres Marques (PSE)
Hr. formand, det forslag, som vi efter den fælles beslutningsprocedure skal stemme om, drejer sig om en dybtgående ændring af momsordningen for rejsebureauer. Der er nødvendigt at vedtage denne lovgivning, fordi rejsebranchen har gennemgået en enorm udvikling, og på grund af de utallige undtagelser og afvigelser der er blevet indført i en sektor, hvor fortjenstmargenen er såre beskeden. De vigtigste ændringer angår virksomhedernes mulighed for at fratrække momsen ved handel med kongres- eller bonusrejser og ved online reservering, hvor de europæiske rejsearrangører skal beskyttes mod konkurrenter fra lande uden for EU. Jeg håber blot, at den enstemmighed, der blev opnået i Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål, også kan opnås i Rådet.

Corbett (PSE)
Hr. formand, da der var afstemning om min første betænkning for nogle få måneder siden, kan jeg huske, at Kommissionen mindeværdigt fastslog, at den var villig til at give Parlamentet oplysninger, men ikke fuldstændige oplysninger, når den skulle træffe beslutninger i henhold til komitologiproceduren. Det var til stor morskab for Parlamentet dengang. Hvis Parlamentet gjorde indvendinger mod en beslutning, ville Kommissionen også "muligvis" tage højde herfor. Som De nok kan forestille Dem, skabte dette bestyrtelse i Parlamentet. Derfor blev betænkningen henvist til fornyet udvalgsbehandling. 
Jeg kan nu oplyse, at vi har set yderligere på sagen. Vi har haft intense drøftelser med Kommissionen, og betænkningen foran Dem i dag er et resultat af vores møder. Kommissionen har indvilliget i at give Parlamentet alle oplysningerne i de interinstitutionelle aftaler, som vi allerede i princippet har med Kommissionen. Hvis Parlamentet har indsigelser mod en gennemførelsesforanstaltning, som er vedtaget i henhold til komitologi, er Kommissionen forpligtet til enten at tage den tilbage, ændre den eller tage højde for Parlamentets indsigelser på en anden måde, eller at komme til Parlamentet for at afgive redegørelse for at forklare, hvorfor den vælger en anden handlemåde.
Det er et vigtigt skridt fremad. Det er ikke perfekt, men det hjælper os med at flyde ovenpå, indtil den nye forfatning træder i kraft, som indfører en ny kategori af delegeret lovgivning, der giver os yderligere beføjelser i henhold til forfatningen. Jeg anbefaler den til Parlamentet.

Formanden.
Det er tydeligvis en vigtig og hensigtsmæssig udvikling set med Parlamentets øjne.
(Parlamentet vedtog teksten)

Betænkning (A5-0253/2003) af Wallis for Udvalget om Retlige Anliggender og det Indre Marked om initiativ fra Kongeriget Nederlandene med henblik på vedtagelse af Rådets forordning om ændring af forordning (EF) nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civile og handelsretlige område (14363/2002 - C5-0590/2002 - 2002/0824(CNS))
(Parlamentet vedtog teksten)
Efter afstemningen

Wallis (ELDR)
Hr. formand, hvis Rådet skal opretholde teksten, var der i Udvalget om Retlige Anliggender og det Indre Marked enighed om at forkaste dette forslag af både tekniske og politiske årsager. Parlamentet kan godt afholde afstemning for endeligt at forkaste teksten, i stedet for at sagen henvises til fornyet udvalgsbehandling. Jeg tror ikke, at udvalget ændrer mening af tekniske og politiske årsager. Hvis Rådet ikke er godt nok til at være her, bør vi forkaste den endeligt nu.
Duin (PSE).
Hr. formand, jeg vil gerne stille et lille mundtligt ændringsforslag. Udvalget har også stilet sit krav til konventet. Det bør vi erstatte med regeringskonferencen, så vi viser, at vi er på højde med tiden.

Bordes, Cauquil og Laguiller (GUE/NGL)
Vi har stemt for betænkningen om beskyttelse af arbejdstagerne mod risici for under arbejdet at være udsat for kræftfremkaldende stoffer eller mutagener, som pålægger arbejdsgiverne beskyttelsesforanstaltninger og restriktioner i forbindelse med anvendelsen.
Men den allerbedste beskyttelse ville være ikke at bruge de produkter, som frembyder så alvorlige risici for arbejdstagernes sundhed, og erstatte dem med mindre sundhedsskadelige produkter, lige så snart der er udviklet de rette teknikker og opfundet erstatningsprodukter.
Ribeiro e Castro (UEN)
Jeg har besluttet at støtte denne betænkning, hvis formål er at erstatte de forskellige direktiver om beskyttelse af arbejdstagerne mod risici for under arbejdet at være udsat for kræftfremkaldende stoffer eller mutagener. Som den rådgivende gruppe fra Juridisk Tjeneste påpeger, bevarer dette forslag essensen af den eksisterende lovgivning, idet det blot samler den i én tekst med de formelle ændringer, som en kodificering indebærer.
Jeg mener, at denne "kodificering" er en passende foranstaltning med henblik på forbedrede sikkerhedsbestemmelser for arbejdstagerne, hvilket er tiltrængt inden for EU.
Risici som dem, der omfattes af dette forslag, og som ofte er skjult, må objektivt set undgås. Det er således meget vigtigere at forebygge dem end at udbedre dem. Forebyggelse er bedre end erstatning.
Dette forslag bevæger sig klart i den retning, da det som opfølgning på beslutningerne i Lissabon sigter mod ikke blot mere , men også bedre beskæftigelse.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jeg glæder mig over, at Udvalget om Konstitutionelle Anliggender enstemmigt har vedtaget denne indstilling. Som det er blevet påpeget, må der drages omsorg for, at "komitologien" ikke er til skade for en nøje overholdelse af lovgivningsproceduren og Europa-Parlamentets beføjelser som lovgiver, og følgelig også for, at det undgås, at retsakter vedtages gennem gennemførelsesforanstaltninger uden for den fælles beslutningsprocedure.
Det drejer sig først og fremmest om at indføre et system, der sikrer, at Europa-Parlamentet til fulde kan udføre de kontrolbeføjelser, som det har fået overdraget, og om nødvendigt bestride de gennemførelsesforanstaltninger, som det ikke er enigt i, og som udspringer af den fælles beslutningsprocedure. Europa-Parlamentet har således altid udtalt sig til fordel for større gennemsigtighed i de forskellige komitéers arbejde og har herunder navnlig fremhævet det betimelige i, at mødedagsordener og -dokumenter samt deltagerlister fremsendes til Europa-Parlamentet for de forslag, der fremlægges for komitéerne om gennemførelsesforanstaltninger, tillige med disses tidsplaner samt afstemningsresultaterne. Derudover bør Europa-Parlamentet og offentligheden have adgang til alle komitédokumenter undtagen de klassificerede.

Bordes, Cauquil og Laguiller (GUE/NGL)
Denne betænkning er endnu et forsøg på at samle mosaikken af umage nationale lovgivninger om gødningsstoffer. Hvorfor ikke? Men vi vil ikke med en jastemme på forhånd sige god for, hvad lovgivningen kunne blive brugt til, når den først er lagt i hænderne på de store kunstgødningskoncerner. Så meget desto mere som de europæiske myndigheder, når det drejer sig om tilstedeværelsen af det i allerhøjeste grad giftige cadmium i visse gødningsstoffer, endnu en gang nægter at lægge pres på nogle stater og bag dem deres kemikoncerner, således at de holder op med at producere og tillade gødningsstoffer, som er skadelige for miljøet eller helbredet. Således har de ikke blot undladt at kræve, at stopdatoen den 31. december 2001, som de selv havde fastsat, blev overholdt, de har netop givet dem en ny, skandaløs tidsfrist indtil udgangen af 2005.
Piscarreta (PPE-DE)
I de senere år har rejsebranchen gennemgået enormt store ændringer på alle områder. Volumen har været stadig stigende, og viften af tjenesteydelser er vokset, ligesom brugerne er blevet mange flere og mere forskelligartede.
Denne historiske udvikling har nødvendiggjort en hurtig ajourføring af den særlige momsordning for rejsebureauer, som blev indført med det sjette momsdirektiv fra 1977.
På denne baggrund vil jeg derfor her give min fulde støtte til Europa-Parlamentets betænkning og takke ordføreren, Helena Torres Marques. Jeg er helt enig i de ændringer af momsordningen for rejsebureauer, der er foreslået i form af beskatning af rejsearrangører, der er etableret uden for EU, når de leverer rejsepakker til kunder, der har bopæl i EU.
Denne foranstaltning vil fjerne den illoyale konkurrence, som den europæiske rejsebranche er udsat for, og den sætter også ind over for den skatteunddragelse, som EU-rejsearrangører gør sig skyldige i ved fiktivt at etablere sig uden for EU og dermed undgå at opkræve moms af forbrugerne.
Med denne ajourføring vil den europæiske rejsebranche kunne konkurrere på et sundt og lige grundlag på det stærkt konkurrenceprægede rejseverdensmarked, og de forhold, der hermed opstår, vil udelukkende indebære positive ændringer for vores forbrugere.
Turismen i Algarve kan derfor kun drage fordel af den nye ordning.

Bastos (PPE-DE)
De enorme forandringer, der er sket på arbejdsmarkedet i de senere år, gør en ajourføring af dataindsamlingsprocedurerne nødvendig. Den stikprøveundersøgelse vedrørende arbejdsstyrken, der foreslås i denne betænkning, vil gøre det muligt at træffe endnu mere effektive beskæftigelsesfremmende foranstaltninger. Denne undersøgelses karakteristika vil i kraft af seks nye variabler og muligheden for at specificere de strukturelle variabler give en bedre forståelse af arbejdsmarkedet og et bedre grundlag for udformningen af de fremtidige politikker for økonomi og beskæftigelse.
Med henblik på gennemførelsen af Lissabon-strategiens målsætninger - navnlig med hensyn til beskæftigelsen og et fleksibelt arbejdsmarked - og i sammenhæng med gennemførelsen af den europæiske beskæftigelsesstrategis mange foranstaltninger har jeg stemt for denne betænkning, der godkender Kommissionens forslag om at styrke dette vigtige evalueringsinstrument.

Ribeiro e Castro (UEN)
Ved at stemme for denne betænkning om en (kvartalsmæssig) stikprøveundersøgelse vedrørende arbejdsstyrken i Fællesskabet, vil jeg gerne fremhæve de seks nye variabler, der er tilføjet: den pågældende modtager fortsat løn, ledelsesansvar, den offentlige arbejdsformidlings medvirken ved søgen efter det nuværende arbejde, kontrakt med et vikarbureau, antal overarbejdstimer i referenceugen og manglende pasningsmuligheder som begrundelse for ikke-deltagelse i arbejdsmarkedet og deltidsarbejde. Disse variabler forbedrer de sammenlignelige statistikker over beskæftigelsens og arbejdsløshedens omfang og udvikling, ligesom de beskriver enkeltpersoners og husstandes deltagelse i arbejdsmarkedet.
Denne bedre forståelse vil utvivlsomt bidrage til en effektiv gennemførelse af den europæiske beskæftigelsesstrategi og til, at der vedtages mere hensigtsmæssige foranstaltninger, sådan som EU-borgerne længselsfuldt har ventet på efter Lissabon-strategiens beslutninger.

Bordes, Cauquil og Laguiller (GUE/NGL)
Merværdiafgiften er, som alle indirekte skatter, en skandale. Det er en afgift, som betales til samme sats af såvel de fattigste som de rigeste, arbejdsløse som milliardærer.
Det betyder, at det reelle problem ikke er "administrativt samarbejde" mellem stater, som betænkningens forfatter foreslår, men det faktum, at merværdiafgiften er langt vigtigere for statens indtægter end indkomstskatten, som i det mindste er en smule proportionel med skatteyderens indkomster.
Vi kræver fuldstændig afskaffelse af merværdiafgiften og omlægning til fordel for en skat på indkomster og formuer, som er så stærkt progressiv, at skatteindtægterne fra de rige kompenserer for de manglende indtægter fra afskaffelsen af de indirekte skatter. Vi har stemt imod denne betænkning.
Ribeiro e Castro (UEN)
Som jeg har sagt i min stemmeforklaring om Frassoni-betænkningen, er jeg enig i reformen af den såkaldte "komitologi". Større gennemsigtighed i, hvorledes Kommissionen varetager sine udøvende beføjelser, vil sammen med kompetent parlamentarisk kontrol givetvis betyde, at Fællesskabets indsats bliver mere effektiv og hensigtsmæssig. Større inddragelse snarere end blot kontrol vil i denne fase give borgerne bedre mulighed for at konstatere, om de målsætninger og principper, som de grundlæggende retsakters tilblivelse og udformning forudsatte, faktisk føres ud i livet, ligesom det vil sikre større overensstemmelse med lovgivernes intentioner.

Bordes, Cauquil og Laguiller (GUE/NGL)
Betænkningen giver i sit indhold om ikke i sin form udtryk for de nederlandske arbejdsgiveres anklager mod de europæiske bestemmelser, som kunne resultere i ikke at forhindre, men at gøre det en smule vanskeligere for dem at afskedige de af deres medarbejdere, som opholder sig i en anden medlemsstat. Det kan godt være, at situationen er opstået på grund af et usædvanligt sammentræf af omstændigheder, men de nederlandske arbejdsgivere og myndigheder finder den utålelig, ligesom ordføreren, der opfordrer Kommissionen til at se nærmere på det bagvedliggende problem. Som om de europæiske myndigheder havde brug for en sådan opmuntring for at skære i arbejdstagernes rettigheder, myndigheder, hvis hjerte, tanker og handlinger allerede står arbejdsgiverne alt for nær.
Vi stemte naturligvis imod betænkningen.
Coelho (PPE-DE)
Med det formål at virkeliggøre det politiske ønske, der er kommet til udtryk såvel i Tampere som i Laeken, om at gennemføre princippet om gensidig anerkendelse af afgørelser i straffesager ("... der ... bør være hjørnestenen i det retlige samarbejde inden for EU på både det civilretlige og det strafferetlige område") har vi i plenarforsamlingen vedtaget adskillige forslag om foranstaltninger med henblik på at gennemføre princippet om den gensidige anerkendelse af afgørelser i straffesager.
I denne sammenhæng er ne bis in idem-princippet uomtvisteligt af højeste prioritet for gensidig anerkendelse af retsafgørelser og for at styrke retssikkerheden i Unionen. Der er tale om et alment strafferetligt princip, der medvirker til at styrke borgernes rettigheder og friheder, herunder ikke mindst de proceduremæssige garantier - anerkendt såvel internationalt som i de enkelte medlemsstaters retsorden - og som skal sikre retten til ikke at blive dømt eller sigtet to gange for det samme strafbare forhold.
Formålet med denne rammeafgørelse er at give medlemsstaterne fælles retsregler med hensyn til dette princip, så der sikres ensartethed med hensyn til både fortolkningen af disse regler og anvendelsen af dem i praksis. Dette princip skal derfor anvendes på tværs af medlemsstaterne, således at borgerne ikke risikerer dobbelt strafforfølgning.

Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, jeg glædede mig meget til at tage ordet igen her i Parlamentet, også i forbindelse med stemmeforklaringerne. Jeg må sige, at denne forordning, som ordføreren Ingo Schmitt har udarbejdet en betænkning om, er et stort fremskridt i europæisk politik, eftersom den erstatter 15 - og om kort tid 25 - forskellige aftaler med en enkelt europæisk aftale.
Men pensionisten Elvira Bassi fra Cremona i Lombardiet, Italien, som vidste, at jeg skulle tale om dette emne, sagde følgende til mig: "Sig, at vi pensionister stadig venter på, at vi får nogle lave tariffer, så vi kan rejse mere med fly. Vi kunne godt tænke os at se hele Europa og hele verden, men flybilletten er for dyr. Får vi nu langt om længe en lav europæisk luftfartstarif for ældre og pensionister?"
Bordes, Cauquil og Laguiller (GUE/NGL)
Lufttransporten er et af de mange eksempler på, at den såkaldte Europæiske Union især er en sammenflikning af rivaliserende interesser mellem medlemsstaterne og deres truster og store koncerner. De europæiske myndigheder kunne godt tænke sig, at Europa udgør en samlet blok i den globale konkurrence. Det lykkes dem ikke. Og det vil ikke lykkes dem bedre i luftfartssektoren end andre steder, for de store europæiske selskaber konkurrerer også indbyrdes. Når de har interesse i at slutte sig sammen med eller indgå aftaler med selskaber uden for Europa, f.eks. amerikanske selskaber, er det ikke de europæiske institutioners holdning, der kan forhindre dem i det.
Betænkningens forfatter, som er tilhænger af fri konkurrence, forsøger at forlige ønsket om jagt på merværdi for EU-luftfartsselskaberne med ønsket om at tæmme rivaliseringens vilde natur. Lad blot forsvarerne af det kapitalistiske Europa klare sig selv i deres forsøg på at løse cirklens kvadratur, vi har tænkt os at stemme imod betænkningen, for vi er imod dette system, der er baseret på reguleret eller ureguleret konkurrence, eftersom det skaber et gevaldigt rod.
Korakas (GUE/NGL)
Kommissionens forslag er et led i EU's samlede strategi for regulering af luftfartsrelationerne mellem Fællesskabet og tredjelande og for koncentration på fællesskabsplan af beføjelser, som indtil nu har henhørt under medlemsstaternes kompetence, hvorved man forstærker den proces, hvor medlemsstaterne franarres deres mulighed for at føre selvstændige forhandlinger, og deres nationale suverænitet indskrænkes.
Efter at have indbragt de otte medlemsstater, som havde indgået bilaterale open skies-luftfartsaftaler med USA, for EF-Domstolen, og efter at de er blevet dømt, har EU benyttet sig af lejligheden til at presse medlemsstaterne til at tillade intervention og deltagelse i forhandling og indgåelse af eller genforhandling af allerede eksisterende luftfartsaftaler, som hidtil udelukkende har hørt under den nationale kompetence.
På denne måde spænder EU bogstaveligt talt ben for medlemsstaternes forhandlinger med tredjelande, hvilket fremmer den europæiske integration og de europæiske luftfartsmonopolers interesser og rammer medlemsstaternes mulighed for at føre selvstændige forhandlinger med tredjelande i overensstemmelse med deres nationale interesser for at opnå gunstige aftaler også inden for luftfartsområdet. 
Vi vil stemme imod betænkningen, fordi den på trods af sine forsøg på at mildne de ugunstige bestemmelser er i tråd med Kommissionens tankegang.

Ribeiro e Castro (UEN)
 skriftlig. (PT) Skønt jeg bifalder de begrænsninger, som ordføreren har foreslået med hensyn til Kommissionens beføjelser og handlefrihed, og som modererer og justerer dens indflydelse på dette område, undlader jeg at stemme om denne betænkning, fordi jeg mener, at dens konklusioner forudsætter en retslig afgørelse, som jeg ikke kan tilslutte mig.
Betænkningen er således fremkommet efter offentliggørelsen af Domstolens kendelser af den 5. november 2002 i den positive kompetencekonflikt mellem flere medlemsstater og Kommissionen.
I betragtning af hvor upræcis, ja, ligefrem mangelfuld, gældende lovgivning er på området, har Domstolen - sådan som dens praksis er blevet i disse tilfælde - fundet det rigtigt at tillægge Kommissionen de beføjelser, som den påberåbte sig.
Selv om det ikke er noget nyt, er det alligevel beklageligt, at Fællesskabets institutioner altovervejende fortolker subsidiaritetsprincippet på en centralistisk og hierarkiserende måde, der begrænser medlemsstaters autonome beføjelser til at indgå aftaler og derved går imod selve disse institutioners formål og oprindelse.

Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, hr. Watts' betænkning drejer sig om en aftale om søtransport mellem EU og Kina. Den stemte jeg naturligvis for, og jeg bifalder denne meget vigtige aftale mellem Europa og Kina, men det er stadig mit ønske - og det vil jeg gerne give udtryk for endnu en gang - at EU, når det fremmer andre landes handel og økonomi, sørger for at kontrollere, at menneskerettighederne og demokratiet respekteres i disse lande.
Kina er stadig et kommunistisk land, som har lang vej igen, så lad os hjælpe landet på vej mod europæisk demokrati.

Bordes, Cauquil og Laguiller (GUE/NGL)
Vi har stemt imod betænkningen. Ikke, fordi vi ville forkaste en aftale mellem Europa og Kina om søtransport, men fordi den aftale, der her er tale om, bærer præg af ulighed og af Europas imperialistiske forhold til resten af verden. Det vidner aftalens hovedpunkter om, eftersom de først og fremmest imødekommer de europæiske luftfartsselskaber og deres aktionærers interesser såvel som interesserne i de virksomheder, der er knyttet til dem. Alt dette sker, uden at ordføreren overhovedet ser ud til at bekymre sig, så naturligt forekommer det ham, om den måde, hvorpå søtransportens lastarbejdere, som ofte er asiater, behandles, og på hvis bekostning og lidelser især de europæiske redere og de koncerner, de repræsenterer, æder sig store og fede.
Ribeiro e Castro (UEN)
Jeg har stemt for denne betænkning, fordi jeg mener, at EU og dets medlemsstater vil drage fordel af at uddybe og differentiere handelsforbindelserne med Folkerepublikken Kina også inden for søtransport.
I denne sammenhæng må man bifalde forpligtelsen til at sikre ikke-diskriminerende behandling af skibe, der sejler under den anden parts flag, og tilladelsen til at etablere datterselskaber, afdelinger eller repræsentationskontorer. Dette vil befordre et snævrere handelssamarbejde samt større kontakt og kendskab mellem civilisationer, hvilket givetvis vil være til gensidig fordel.
Fremhæves skal også, at aftalen bibeholder tidligere bilaterale aftaler mellem medlemsstaterne og Folkerepublikken Kina på alle de områder, der ikke omfattes af den foreslåede aftale, ligesom de eksisterende aftaler opretholdes i de tilfælde, hvor deres bestemmelser er gunstigere.

Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, når jeg tænker på hr. Radwan, som har udarbejdet denne betænkning om bankerne, ser jeg ham sådan, som jeg så Walt Disneys Joachim von And som barn, nemlig svømmende i guldmønter.
Jeg ved ikke, om hr. Radwan har taget bad i euromønter eller dollars her i den varme sommer, men der er ingen tvivl om, at denne betænkning giver en glimrende beskyttelse af de penge, som de europæiske borgere sætter ind på deres bankkonti.
Jeg må dog endnu en gang gøre mig til talsmand for et ønske, som mange pensionister har. De siger følgende til mig: "Hvornår får vi nogle regler, som tvinger bankerne til at give pensionisterne flere penge og til i højere grad at yde lån til de ældre, der ikke har så mange år at leve i og derfor har svært ved at låne penge, fordi de har kort tid til at tilbagebetale pengene i?"

Ribeiro e Castro (UEN)
Denne vigtige betænkning har fået min støtte.
Da det er hævet over enhver tvivl, at der må foretages bedre risikovurderinger af bankernes udlånspraksis, er en ny aftale (Basel II) såre relevant, og da det ligeledes er nyttigt for handelen med penge og værdipapirer, at der findes klare internationale regler for egenkapitalkravene (Basel I), må virkningerne af de nye bestemmelser vurderes.
Som ordføreren advarende bemærker, kan vi være på vej ind i en procyklisk fase med begrænset udlån og måske ligefrem økonomisk tilbagegang, der kan betyde en indstilling af bankkreditter til især SMV'er, hvilket specielt vil ramme iværksættere og bringe den europæiske økonomis udviklingsmuligheder i fare.
Det er derfor, uanset aftalens positive virkninger (navnlig de væsentligt bedre muligheder for at stille sikkerhed), særdeles vigtigt, at Kommissionen i det direktiv, der skal udmønte Basel II-aftalen, nøje tager højde for den europæiske økonomis aktuelle tilstand og ordførerens advarende bemærkninger om behovet for større demokratisk legitimitet, når disse bestemmelser udformes, og om risikoen for ulige konkurrencevilkår for de europæiske banker i forhold til amerikanske penge- og finansieringsinstitutter, der opererer i Europa, men ikke er omfattet af aftalen.

Fatuzzo (PPE-DE).
Jeg stemte for hr. Mastorakis' betænkning, hr. formand, for det er virkelig vigtigt og værdifuldt for Europa - og således også for Parlamentet - at vi hjælper de fattigste regioner til at blive rige regioner, så de for deres vedkommende kan hjælpe de regioner, som er rige i dag, og som i mellemtiden er blevet fattige.
Jeg vil dog gerne gøre opmærksom på, at det ville være fornuftigt af EU at finde ud, hvordan man definerer en region. Vi ved f.eks., at der i mange centraleuropæiske lande - lande, som bliver EU-medlemsstater fra 1. maj - ikke er noget, der hedder regioner. Man vil så foretage en geografisk opdeling på landkortet, som man selv har fundet på, og som ikke svarer til en reel og konkret geografisk enhed. Derfor skal vi passe på med, hvordan vi definerer en region i Europa!

MacCormick (Verts/ALE).
Hr. formand, i forlængelse af hr. Fatuzzos kommentarer er det værd at bemærke, at begrebet "region" er højst uklart. Når det drejer sig om forfatningsmæssige anliggender, tæller den gamle nation Skotland i øjeblikket som en region i Europa. Men når det drejer sig om de midler, som vi drøfter, har selve Skotland adskillige yderst uensartede regioner. F.eks. omfatter det skotske højland og øerne nogle af de mest isolerede øer i Europa med ekstreme transportproblemer på grund af vejr- og tidevandsforholdene og omkostningerne forbundet hermed. Det skotske højland er et af de mest underbefolkede bjergområder i Europa. Det står i modsætning til den centrale region i Skotland og igen til grænseområdet, som er tyndt befolket og har dets egne særlige problemer. 
Det glæder mig meget, at vi med disse to betænkninger i dag har forkastet forslaget om omfattende renationalisering af strukturfondene. Regeringen i Det Forenede Kongerige har været bannerfører i den henseende. Det glæder mig, at socialdemokraterne i Europa, herunder Labour-Partiet i Det Forende Kongerige, i dag tilsyneladende afslog hr. Browns forslag om renationalisering. Vi har opnået nogle gode konklusioner vedrørende behovet for at bevare strukturstøtten på europæisk plan og for at tage problemerne med territorial samhørighed og vedvarende geografiske ulemper alvorligt.
Alavanos (GUE/NGL)
Udvidelsen af EU skaber nye realiteter inden for EU's regionalpolitik, og derfor er det bl.a. nødvendigt
at fortsætte med at tildele midler til de områder, som risikerer at blive udelukket, ikke på grund af en reel fremgang, men på grund af den ændring i de statistiske omstændigheder, som indtræder, når der optages 10 nye lande i EU,
at fortsætte overgangsstøtten til områder, der er kommet over grænsen på 75 % på reelt og ikke kun statistisk grundlag,
at forkaste den nationalisering af regionalpolitikken, som er ved at udvikle sig, fordi budgettet er frosset fast på niveauerne før udvidelsen,
at koncentrere sig om underudviklede og andre i strukturel henseende stærkt handicappede områder,
at styrke det interregionale samarbejde,
at indføre en regional dimension i alle EU's politikker.
Til sidst vil jeg sige, at Mastorakis-betænkningen indeholder værdifulde, specielle forslag.

Bonde (EDD)
Grundlæggende mener JuniBevægelsen, at strukturudviklingsfondene skal afvikles. Kun i den udstrækning vi rent faktisk har strukturudviklingsfondene, skal også de helt små øer have deres plads.
Deres særlige handicap nødvendiggør støtte til udviklingsprocesser, som kan øge bosætningen og beskæftigelsen, det vil sige fremme af helårssamfundet også på de små øer.
JuniBevægelsen stemmer for betænkningen men påpeger det groteske forhold, at EU med krav om udbud pålægger ø-samfundene en unødig fordyrelse af den helt afgørende transport og samtidig yder støtte til udviklingen.

Figueiredo (GUE/NGL)
EU's centrale mål burde være at fremme den økonomiske og sociale samhørighed, hvor strukturfondene er et af de vigtigste instrumenter til at nå dette mål, hvorfor de bør opretholdes. Betænkningen behandler vigtige aspekter, som vi støtter, navnlig:
Den afviser en renationalisering af strukturpolitikken, der er en grundlæggende bestanddel af den europæiske solidaritet, og den går i brechen for de mindst begunstigede områder, som strukturfondene fortsat må prioritere højest.
Den slår fast, at udvidelsens statistiske virkninger ikke bør ramme de mål 1-regioner, der kun af statistiske årsager ikke mere tilhører den kategori. Der må derfor træffes foranstaltninger til at undgå denne uretfærdighed, og der må ikke skæres i midlerne til disse områder.
Hvad angår ønsket om at fastholde strukturfondsmidlerne på 0,45 % af EU's BNP i den næste budgetperiode, altså fastholde det nuværende niveau, er den eneste indvending, at dette beløb er helt utilstrækkeligt til at sikre den økonomiske og sociale samhørighed, ikke mindst på grund af udvidelsen med lande, hvis indkomst pr. indbygger i gennemsnit kun er ca. 40 % af EU's.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jeg har stemt for denne betænkning, idet jeg især bifalder dens mange kløgtige forslag til forbedring af EU's aktuelle samhørighedspolitik, der - såfremt de følges - vil muliggøre en mere sikker og effektiv proces hen imod mere ensartede udviklingsniveauer mellem Europas forskellige regioner. Altså en virkeliggørelse af samhørighedspolitikkens overordnede mål.
Jeg håber derfor, at Kommissionen nøje vil overveje de her stillede forslag, lige fra de fjerntliggende regioners særlige situation (hvis udvikling samhørighedspolitikken har ydet et værdifuldt bidrag til), over behovet for at forenkle regionalpolitikkens gennemførelsesbestemmelser (afbureaukratisering af betalingerne f.eks.), til mere rationelle målsætninger ved en tættere sammenhæng med de faktiske resultater.
Et særlig følsomt spørgsmål er den kunstige stigning i visse regioners BNP som direkte følge af den igangværende udvidelsesproces. Mange har ligesom jeg selv opfordret Kommissionen til at skænke dette spørgsmål større opmærksomhed, og jeg stoler på, at de positive svar, som jeg har modtaget fra Kommissionen på skriftlige forespørgsler i denne sag, bliver en del af den officielle politik fremover.

Vairinhos (PSE)
Regional- og samhørighedspolitikkerne spiller en vigtig rolle for den europæiske integration, hvorfor mål 1-regionerne fortsat og i stigende omfang bør prioriteres politisk og økonomisk. De regionale uligheder, der tydeligt fremtræder som samhørighedspolitikkernes praktiske resultater, fordrer, at disse politikkers prioriteringer omdefineres. Fællesskabets politikker i forbindelse med Samhørighedsfonden bør gradvist regionaliseres, men en renationalisering bør afvises.

Fatuzzo (PPE-DE).
Jeg misunder hr. MacCormick, at det lykkedes ham at sige så meget på et minut, da han afgav stemmeforklaring, mens jeg kun er i stand til at sige nogle få ord, hvilket jeg også gør nu for at forklare, hvorfor jeg stemte for hr. Pomés Ruiz' betænkning om samhørighedspolitikken på øerne og i regioner med lav befolkningstæthed.
Hvad disse regioner angår, er det rigtigt af Europa-Parlamentet at lægge vægt på dette spørgsmål, og i den forbindelse vil jeg navnlig gerne minde om den samiske befolkning i Finland og Sverige. Hvad angår øerne, som virkelig er tyndtbefolkede og vanskelige at bo på, vil jeg foreslå, at medlemsstaterne forhøjer pensionene for de pensionister, der bor på øerne. F.eks. ville man i Grækenland - som er vores kommissær Anna Diamantopoulous hjemland - med det samme opleve en genbefolkning af øerne, hvis pensionerne på øerne var større.

MacCormick (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil gerne sige, at min første stemmeforklaring var en kortfattet forklaring af mine to stemmer. Jeg er meget glad for, at De fik vedtaget disse to betænkninger om regionalfonde, og jeg har ikke mere at sige.

Alavanos (GUE/NGL)
Jeg har ligesom min gruppe stemt for beslutningsforslaget om de strukturelt ugunstigt stillede områder.
Udvidelsen af EU med 10 nye medlemmer og fællesskabsbudgettet, der er blevet stående på det samme niveau, skaber alvorlig bekymring for EU's indsats til fordel for øområderne, bjergområderne og de tyndtbefolkede områder. Det er vigtigt at bevare og styrke "samhørighedspolitikken" og undgå at skabe en programmæssig og finansiel splittelse og mangel på kontinuitet. Det politiske "solidaritetsprincip" bør respekteres fuldt ud, så disse regioners strukturelle handicap mindskes. Særlig vigtig er muligheden for, at de ugunstigt stillede områder kan få højere støtte i forhold til graden af deres handicap. 
Til sidst vil jeg gerne gøre opmærksom på det akutte behov for at standse jorderosionen i øområder, f.eks. i Ægæerhavet, med et omfattende program for at holde på jorden med et netværk af stenkanter og stengærder.

Bonde (EDD)
Grundlæggende mener JuniBevægelsen, at strukturudviklingsfondene skal afvikles. Kun i den udstrækning vi rent faktisk har strukturudviklingsfondene, skal også de helt små øer have deres plads.
Deres særlige handicap nødvendiggør støtte til udviklingsprocesser, som kan øge bosætningen og beskæftigelsen, det vil sige fremme af helårssamfundet også på de små øer.
JuniBevægelsen stemmer for betænkningen men påpeger det groteske forhold, at EU med krav om udbud pålægger ø-samfundene en unødig fordyrelse af den helt afgørende transport og samtidig yder støtte til udviklingen.

Bordes, Cauquil og Laguiller (GUE/NGL)
Vores samfund, som grundlæggende er uretfærdigt på grund af de sociale klasseforskelle, gemmer på et utal af andre uretfærdigheder.
Således vil regioner, der på grund af deres geografiske beliggenhed ikke tilbyder alle faciliteter ud fra et kaptalistisk profithensyn, uundgåeligt tiltrække færre investeringer. Forsvarerne af den liberale økonomi har selv ikke andre måder at rette en smule op på denne forskel på end at henvende sig til staten eller, hvad der kommer ud på det samme, til de europæiske institutioner.
Vi ville ikke være imod den slags kompensationer, hvis de for de arbejdende klasser rådede bod på handicap, som har rod i selve tilstedeværelsen af den kapitalistiske økonomi. De destruktive kræfter i den kapitalistiske økonomi er imidlertid større end Europa-Parlamentets parodiske beslutninger.
Selv om der er vedtaget støtte til de ugunstigt stillede regioner, er det ikke bestemt, at det i sidste ende er disse regioner og deres arbejdende klasser, som får glæde af den. Beviset får vi netop fra regionerne i den yderste periferi, som betænkningen betegner som en model for de isolerede bjergregioner. På trods af hjælp og støttekroner fra både nationale og europæisk hold har Réunion, Guadeloupe og Martinique for blot at nævne nogle få stadig en ekstra høj arbejdsløshedsprocent og ekstra lave lønninger.
(Stemmeforklaringen forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)

Musumeci (UEN)
Det skal én gang for alle gøres klart, at øerne som sådan er ugunstigt stillet, og at det ikke kun gælder regionerne i den yderste periferi, eftersom dette begreb - hvilket desværre er sket med alle de misforståelser, der er i de forskellige oversættelser i forbindelse hermed - allerede er slået fast i erklæring nr. 30, der er knyttet som bilag til Amsterdam-traktaten.
For at fremme udviklingen i de regioner, der ugunstigt stillet i strukturel henseende, kan der gøres større og bedre brug af strukturfondene, hvilket også skal ske via en mere omfattende information, en enklere og smidigere procedure og en strengere vurdering af projekternes og interventionernes kvalitet.
Jeg er således tilfreds med hr. Pomés Ruiz' betænkning, som er god, fordi den sætter fokus på lys- og skyggesiderne - og der er først og fremmest tale om skyggesider - i en situation, hvor vi efter at have fundet udgangspunktet nu har brug for finansiel støtte, større mod og politisk vilje, når det gælder en specifik anerkendelse af de varige, strukturelle ulemper, der hidtil har været den største uklarhed omkring. Derfor er det vigtigt med en betydelig ændring, hvor man følger op på denne anerkendelse ved at tilpasse de andre politikker. Det skal navnlig understreges, at det er nødvendigt at indføre nogle passende undtagelser fra EF-traktatens artikel 87 om statsstøtte, da det er uundværligt for at fjerne det økonomiske skel, som har rodfæstet sig, og som ikke bare skyldes de geografiske handicap, men også en mangeårig blindhed fra politikernes side og også EU-politikernes side.

Formanden.
Stemmeforklaringerne er afsluttet.
(Mødet udsat kl. 12.55 og genoptaget kl. 15.00)

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er fortsættelse af forhandlingen om hr. Poignants betænkning.

Piscarreta (PPE-DE).
Fru formand, ærede medlemmer, i EU går det, som det er tilfældet med arbejdskraftproblemer i almindelighed, ikke an at ignorere problemet med at skaffe det fornødne personale inden for søfartserhvervene. Mangel på kvalificeret arbejdskraft på nationalt plan og på europæisk plan tvinger rederne til at hyre tredjelandsborgere. Med henblik på netop at lette anvendelsen af søfolk fra tredjelande har Kommissionen udarbejdet et program for uddannelse af søfolk fra tredjelande og for medlemsstaternes anerkendelse af tredjelandes søfartsuddannelser.
I denne sammenhæng er det værd at pointere, at mere faglig uddannelse betyder mere sikkerhed til søs og bedre forebyggelse af ulykker. I betragtning af at mange ulykker til søs skyldes menneskelige fejl, må der sikres et højt uddannelsesniveau hos besætningerne på europæiske fartøjer. Det foreliggende forslag bestemmer f.eks., at engelsk skal være arbejdssprog, hvis besætningen og myndighederne på land ikke har et andet sprog til fælles. Jeg mener derfor, at en forudsætning for en anmodning om anerkendelse af uddannelser fra tredjelande bør være et bevis på manglende udbud af EU-personale til de pågældende stillinger.
Uden at det skal forstås som kritik af dette uddannelsesforslag, vil jeg gerne benytte denne anledning til at henlede Kommissionens og Parlamentets opmærksomhed på betydningen af efteruddannelse af egne og andre EU-landes søfolk. Jeg er derfor enig med hr. Poignant i, at der er behov for at forbedre søfartserhvervenes image som en måde til at bekæmpe arbejdsløshed og styrke de menneskelige ressourcer i en sektor i krise. Efter min opfattelse har EU brug for et handlingsprogram for at fremme disse erhverv.

Diamantopoulou
Fru formand, jeg vil gerne takke hr. Poignant og alle de medlemmer, som har deltaget i forhandlingen.
De ændringsforslag, som er stillet, bekræfter Kommissionens indfaldsvinkel, hvad angår den konkrete procedure for anerkendelse af søfolks certifikater, og falder i væsentligt omfang også sammen med Rådets holdning. Kommissionen kan acceptere næsten halvdelen af de forslag, som Parlamentet har vedtaget, da de betyder en reel forbedring af forslaget.
Kommissionen er imidlertid ikke enig i de ændringsforslag, som indfører muligheden for at inddrage anerkendelsen af enkelte søfartsuddannelsesinstitutioner, det vil sige ændringsforslag 3, 12, 15, 17 og 20. Dette ville hverken være praktisk eller hensigtsmæssigt. Kommissionen går ind for en samlet og bred anerkendelse af tredjelandets systemer og procedurer, hvis det pågældende land selv står inde for de enkelte institutioners uddannelsesmæssige værdi. Kommissionen sætter stor pris på, at Parlamentet vil undersøge, om disse ændringsforslag kan trækkes tilbage.
Inden for det samme emne kan Kommissionen acceptere ændringsforslag 19, som Rådet har ændret en smule på, hvor der indføres en mekanisme med underretning af et tredjeland, hvis der er forhold, der tyder på, at en enkelt uddannelsesinstitution ikke længere opfylder kravene i STCW-konventionen, den grundlæggende konvention for uddannelse og certifikater.
Kommissionen må under alle omstændigheder afvise ændringsforslag 24, som foreslår, at man afskaffer den obligatoriske anvendelse af engelsk i kommunikationen mellem skibet og landjorden, hvis de pågældende parter ikke taler samme sprog. Denne bestemmelse, som har fået tilslutning fra Rådet, bringer blot fællesskabslovgivningen i overensstemmelse med de relevante krav i Solas-konventionen, som er blevet anvendt over hele verden siden juli 2002.
For at der ikke skal opstå misforståelser i kommunikationen mellem skibet og landjorden, tror jeg, at de parter, som er direkte involveret i kommunikationen, er nødt til at tale sammen på det sprog, som de er mest fortrolige med. Derfor skal parterne kommunikere på engelsk, hvis de ikke taler samme sprog, for ellers vil de ikke kunne forstå hinanden.
Jeg vil også gerne takke Parlamentet for dets yderst interessante ændringsforslag vedrørende indførelsen af en europæisk overensstemmelsesattest for erhvervscertifikater og medlemsstaternes verificering og anerkendelse, det vil sige ændringsforslag 4, 5 og 6. Dette er et værdifuldt forslag, som Kommissionen vil indarbejde i et særligt lovforslag om medlemsstaternes erhvervscertifikater, som skal gøre det nemmere at anerkende erhvervscertifikater mellem medlemsstaterne, samtidig med at det sikrer overensstemmelse med de gældende krav.
Derudover vil jeg især henlede opmærksomheden på Rådets konklusioner om forbedring af fællesskabssøfarten og søfartserhvervene, som transportministrene har vedtaget i år i Luxembourg. Rådet anmodede Kommissionen om at fremlægge et lovforslag om anerkendelse mellem medlemsstaterne af certifikaterne. Kommissionen vil i den nærmeste fremtid fremlægge et lovforslag om dette emne, og ændringsforslagene kan derfor trækkes tilbage, da der næste år vil være en speciel regulering af dette spørgsmål.
Jeg vil også henlede Deres opmærksomhed på ændringsforslag 16, hvor det kræves, at medlemsstaterne underretter Kommissionen og de øvrige medlemsstater, inden de inddrager en påtegning af beviser, som er udstedt af et tredjeland. Da dette er en situation, der har akut karakter, mener Kommissionen, at medlemsstaterne bør have mulighed for at tilbagekalde deres påtegning, inden de underretter de øvrige parter. Rådet er enig i dette synspunkt, og vi synes, det er vigtigt, at Europa-Parlamentet beslutter at genoverveje dette ændringsforslag.
Sidst, men ikke mindst, er jeg helt enig i ændringsforslag 7 og 13 efter de ændringer, Rådet har foretaget, hvormed der lægges større vægt på vurderingen af tredjelande for at sikre, at der er truffet tilstrækkelige foranstaltninger mod svig i tilknytning til beviser. Det er meget vigtigt, at man forebygger svindel med erhvervscertifikater, og derfor har flere medlemmer af Europa-Parlamentet også understreget vigtigheden af dette spørgsmål. Vi er overbevist om, at Europa-Parlamentet vil støtte Kommissionens synspunkter, hvad angår ovennævnte ændringsforslag.
Fru formand, mine damer og herrer, hvis direktivet vedtages under førstebehandlingen, vil vi snart have et effektivt og pålideligt system for ansættelse af kompetente udenlandske søfolk på vores skibe.

Formanden.
Tak, fru kommissær.

Fru Scallon, som var en af talerne på listen, er kommet til under Deres indlæg.
Scallon (PPE-DE).
Fru formand, jeg lykønsker ordføreren og bifalder Kommissionens forslag om at revidere de eksisterende bestemmelser vedrørende anerkendelse af søfolk fra tredjelande. De nuværende bestemmelser er uhåndterlige og har medført dobbelt arbejde og høje administrationsomkostninger. Derfor er det logisk og fordelagtigt at anerkende uddannelser fra tredjelande.
Det er afgørende, at anerkendelsen, ikke alene af tredjelandes systemer og procedurer, men også af deres fortsatte overholdelse, i en vis startperiode bliver skarpt overvåget på europæisk plan, da en sådan anerkendelse bliver global.
Et særligt problem, som blev fremhævet af forskellige søfolk inden for EU, var spørgsmålet om den manglende sprogforståelse og udtryksevne ved kommunikation med søfolk fra tredjelande. Jeg bifalder derfor, at sprogkravene er omfattet i forbindelse med udstedelse af certifikater til søfolk fra tredjelande. Det er afgørende for at garantere sikkerhed, især i nødsituationer. 
Sikkerhed til søs er en prioritet, og vi skal gøre, hvad der står i vores magt for at sikre, at de menneskelige fejl minimeres. Kommissionen og Det Europæiske Agentur for Søfartssikkerhed bærer et stort ansvar. Jeg vil også gerne understrege, at vi skal gøre, hvad der står i vores magt for at støtte og anbefale søfart som et erhverv inden for selve EU.
Jeg vil gerne fremhæve visse ændringsforslag til støtte. Ændringsforslag 11, som præciserer, at certifikater, der er udstedt før direktivets ikrafttræden, fortsat er gældende, ændringsforslag 21, hvoraf det fremgår, at kun lande, der opfylder STCW-konventionen bør få anerkendelse, og ændringsforslag 22, hvoraf det fremgår, at medlemsstaterne skal have gennemført forslagene inden for en bestemt periode.
Formanden.
Tak, fru Scallon.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0226/2003) af Lambert for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om koordinering af de sociale sikringsordninger (KOM(1998) 779 - C4-0137/1999 - 1998/0360(COD)).
Diamantopoulou
Fru formand, det er meget vigtigt, at denne forordning forenkles og ajourføres, så arbejdstagernes bevægelighed i EU fremmes.
Jeg kan gøre Europa-Parlamentet opmærksom på, at man for halvandet år siden med en konkret handlingsplan indgik en aftale om at fremme bevægeligheden, og at nogle af de vigtige foranstaltninger i den forbindelse drejede sig om behovet for en samordning af og et samarbejde mellem de sociale sikringsordninger, men ikke kun det.
Bevægelighedsspørgsmålet hænger direkte sammen med konkurrenceevne, med oprettelse af arbejdspladser og med social samhørighed og er i virkeligheden en forudsætning for et reelt europæisk arbejdsmarked.
I de foregående år, hvor forordningen har været anvendt, har dens bestemmelser været meget komplicerede, alt for lange og vanskelige at anvende. Systemet er således ikke fulgt med udviklingen inden for medlemsstaternes sociale sikringsordninger og svarer ikke til den nye situation i EU med hensyn til bevægelighed. Med andre ord er der et akut behov for at få forenklet og ajourført denne forordning, og det er netop, hvad Kommissionens forslag tager sigte på. Forenklingen vil give en fællesskabslovgivning, som bedre kan forstås af de borgere, som den skal komme til gode.
Hvad opdateringen angår, vil jeg gerne fremhæve tre grundlæggende ændringer. Den første drejer sig om forordningens personlige aspekt. Den forordning, der foreslås, skal ikke kun gælde for vandrende arbejdstagere, men for alle borgere i EU, som er omfattet af den sociale sikringslovgivning i en medlemsstat. Den frie bevægelighed må ikke kun komme arbejdstagerne til gode, men alle europæiske borgere.
Den foreslåede forordning - og dette er den anden ændring - har til formål at udvide samordningsreglernes anvendelsesområde. Således medtages nye former for ydelser, som f.eks. førtidspensionering, i de sociale sikringskategorier.
Den tredje, vigtige ændring, som Kommissionen har foreslået, drejer sig om arbejdsløshedsstøtte til grænsearbejdere. Kommissionen foreslår, at arbejdsløse grænsearbejdere skal have understøttelse fra den stat, hvor de sidst har været i arbejde. Dette er vigtigt for at få afskaffet den vanskelige og utilfredsstillende sondring mellem fuldtids- og deltidsarbejdsløshed samt typiske og atypiske grænsearbejdere. Kommissionen modtager årligt tusindvis af klager fra arbejdstagere, der arbejder i et land og bor i et andet og som regel bliver udsat for forskelsbehandling på grund af ineffektiv samordning af de sociale sikringssystemer.
Derfor tror vi, at dette forslag ikke kun vil bidrage til den nødvendige opdatering af systemet, men også til forenklingen af det, så det bliver nemmere at anvende både for borgerne og for medlemsstaterne.

Lambert (Verts/ALE)
Fru formand, som det fremgår, er forordning (EØF) nr. 1408/71 en mekanisme til samordning og ikke harmonisering af de sociale sikringsordninger mellem medlemsstaterne. F.eks. er det forordningen, som berettiger Dem til at få godtgjort sundhedsomkostninger i nødsituationer, hvis De bliver syg i en anden medlemsstat, forudsat at de har medbragt deres E111-blanket, som jeg er sikker på, at alle her til stede gør. 
Forordningens grundlag er at give de personer fra en medlemsstat, som bor eller arbejder i en anden medlemsstat, de samme rettigheder til at få samme sociale sikring som en statsborger, der bor i den medlemsstat. Det er ligebehandling. Det betyder ikke, at Deres nationale system følger med Dem, hvilket er noget folk ikke kan forstå, men at De skifter til det nye system, hvor De bør behandles på lige fod med andre.
Da vi skulle ændre denne forordning, var vi begrænset af traktaternes strenge retsgrundlag og af talrige domme fra EF-Domstolen om forordningens anvendelsesområde, f.eks. definitioner af social sikring og ikke sociale ydelser generelt. Det er sandt, at vi i udvalget fandt dette frustrerende.
Den manglende evne til at bygge bro mellem de nationale systemer er problematisk og får mange folk til at føle sig dårligt behandlet, når der opstår kløfter mellem systemerne. De føler, at det er Europas opgave at etablere disse broer.
Et af de tre hovedproblemer, som vi har fået oplyst, at rådgivningstjenesterne skal løse, er problemer i forbindelse med at folk har opsagt deres stilling for at flytte til et andet land med deres partner eller ægtefælle og i den forbindelse mister retten til arbejdsløshedsunderstøttelse, følgelig ændringsforslag 2 og 43 fra udvalget. Medlemsstaterne kunne hjælpe, hvis de anerkender dette som en gyldig arbejdsløshedsgrund.
Som vi har hørt, har Kommissionens forslag til formål at forenkle og modernisere forordningen. Rådet har arbejdet sig igennem disse forslag siden 1999, og Parlamentet har fulgt aktiviteterne med henblik på samarbejde, såfremt der er sket fremskridt for folk, og hvor forordningen bringes på linje med EF-Domstolens kendelser. 
Vi har også forsøgt at udpege problemområderne og at finde løsninger, såfremt det var muligt inden for forordningens begrænsede anvendelsesområde. Jeg har været meget taknemmelig for samarbejdet med både Rådet og Kommissionen og naturligvis for det meget støttende samarbejde med kollegerne i udvalget. Vi har et fælles ønske om, at Parlamentet foretager den nødvendige gennemgang af forordningen.
Vores udvalg støtter, at anvendelsesområdet i forordning 1408/71 udvides. Vi støtter skridtet til at omfatte efterløn, uanset hvor længe efterlønnen eksisterer set i lyset af aktuelle skridt til at forlænge arbejdslivet, samt faderskabsydelser. Flertallet i udvalget beklager dybt, at et svagt retsgrundlag har betydet, at den udvidede familiedefinition, som vi gerne ville have haft med i ændringsforslag 20, er så problematisk. Vi ser frem til, at Rådet finder en progressiv løsning som svar på Europa-Parlamentets afstemning om hr. Santinis betænkning. Hvis dette fortsætter, er mange af os af den holdning, at der indbringes sager for EF-Domstolen vedrørende manglende gensidig anerkendelse af den ægteskabelige stilling for par af samme køn.
Udvalget er tilfreds med, at der i det europæiske handicapår synes at være sket fremskridt i forbindelse med den grænseoverskridende eksport af visse handicapydelser. Jeg værdsætter, at fru Oomen-Ruijten har stillet forslag om en ny artikel 55, som støttes af mange politiske grupper. Dette betyder, at ændringsforslag 42, som er udvalgets overgangs- og i nogen grad advarselsændringsforslag, kan erstattes af ændringsforslag 55. 
Mange handicappede har haft et elendigt liv som følge af den nuværende situation, hvor handicapydelser ikke kan eksporteres. Disse mennesker har ikke kunnet dyrke deres bevægelsesfrihed, fordi de ikke har haft råd. 
Et andet område, hvor kollegernes arbejde har været en stor hjælp, har været emnet om grænsearbejdere, som har særlige problemer med at håndtere to systemer. Den ændrede tekst i betragtning 4 indeholder en særlig henvisning til skattespørgsmålet. Her vil jeg gerne slå fast, at dette er en henvisning og ikke et forsøg på at harmonisere beskatningen i hele EU. Den fastslår, at der er vanskeligheder, som kræver en løsning, selv om det måske ikke skal ske i denne forordning. Det er et problem, som kun kan blive større, da visse medlemsstater slår deres skattesystemer og sociale sikringssystemer sammen, og hvor folk pludselig opdager, at de betaler dobbelt for en ydelse, som de kun modtager en gang. 
Ændringsforslagene vedrørende artikel 57 og 59 ser også på behovet for at håndtere de potentielle problemer, før de berører individerne, og er i høj grad forbundet med Europa-Parlamentets tidligere beslutninger. 
Som jeg nævnte tidligere, er forordningens anvendelsesområde begrænset. Den besvarer ikke alle spørgsmål vedrørende grænsearbejdere eller adgang til sundhedspleje, især når dette i øjeblikket behandles i traktaterne som en række varer og tjenesteydelser og ikke som universelle sociale ydelser. Vi kan dog forsøge at sikre, at forordningen er så klar og omfattende som muligt, så arbejdsgiverne ikke kan komme uden om deres forpligtelser over for deres ansatte og f.eks. bede dem om at blive selvstændige for at undgå at skulle betale sociale sikringsydelser. Forordningen bør være en støtte for den frie bevægelighed og ikke en hindring, og vi håber, at vores fælles arbejde vil gå i den retning.
Oomen-Ruijten (PPE-DE).
Fru formand, forordningen i dag er en milepæl i historien. Vi vil modernisere, vi vil forenkle, og det har vi nu arbejdet på i mere end 10 år. Det ser ud, som om vi i dag kan færdiggøre den allerede under førstebehandlingen. Tag mig det ikke ilde op, fru Lambert, men normalt takker jeg først ordføreren. Nu vil jeg for en gangs skyld rose Kommissionens tjenestegrene. Allerførst direktør Rob Cornelissen, som ikke blot har overbevist Rådet, men også har stået os bi med råd og dåd, og mine kolleger, især Herwig Verschueren, som ligeledes har ydet et stort bidrag. Vi er endnu ikke færdige. Det kommer jeg tilbage til om lidt. Der er stillet ændringsforslag fra alle grupper i Europa-Parlamentet. Vi ønsker, at denne forordning i hvert fald er klar inden den kommende udvidelse. Det er absolut nødvendigt. Forordningen om sociale sikringsordninger vedtages i øvrigt efter proceduren for fælles beslutningstagning, mens Rådet kræver enstemmighed. Det ændrer regeringskonferencen med rette. Jeg vil nu nævne de positive ting. Forordningens anvendelsesområde er udvidet. Alle borgere, der bor legalt på en medlemsstats område, bliver nu behandlet lige. Det vil sige, at de har samme rettigheder og pligter som den pågældende medlemsstats statsborgere.
For det andet bør opnåede rettigheder til enhver tid beholdes. Eksporten af rettigheder inden for rammerne af den sociale sikring er nu for første gang tydelig, men også udformet entydigt, også hvis det kun er visse tidsrum, der forsikres i en bestemt medlemsstat.
For det tredje forenkles pensionsordningerne stærkt. Ordningerne for efterløn, som har voldt problemer for mange mennesker, omfattes også af koordineringen, for så vidt som disse problemer stadig eksisterer.
For det fjerde er der større tydelighed omkring rettighederne ved sygdom i udlandet. Hvis der er behov for akut hjælp i udlandet, har alle samme rettigheder. For øvrigt lægger vi stor vægt på et ændringsforslag, hvori kravet om tilladelse til medicinsk behandling i udlandet bringes på linje med Domstolens seneste afgørelser. Det vil sige - der er for øvrigt en sprogfejl i den engelske tekst - at der ikke er behov for en særlig tilladelse til ambulant behandling, men derimod til behandling under hospitalsindlæggelse.
Hvad angår grænsearbejdere, beholder pensionerede grænsearbejdere rettigheder i det land, hvor de har arbejdet. Det nye er, at også grænsearbejdernes familie får rettigheder.
Hvad angår arbejdsløshed, forbedres mulighederne for arbejdsløse, som på visse betingelser får lov at søge arbejde i udlandet uden tab af understøttelse. For øvrigt har jeg sammen med mine kolleger stillet et ændringsforslag herom. Jeg vil nemlig have, at Rådet enstemmigt siger ja til et ændringsforslag, som giver Luxembourg en overgangsperiode på fem år, fordi landet rammes ekstra hårdt af denne nye ordning på grund af det store antal grænsearbejdere. De får dermed lejlighed til at tilpasse sig det nye system med understøttelse i beskæftigelsesstaten, og de skal også stå til rådighed for arbejdsmarkedet der. Der er endvidere ændringsforslag om ordningerne om understøttelse osv. Den nye tekst til artikel 55 er meget bedre, hvilket fru Lambert også sagde, og jeg håber, at denne får støtte.
For det ottende mister handicappede ikke længere deres ydelser, hvis de flytter til en anden medlemsstat. Det glæder mig meget, især fordi det er handicapår.
For det niende er der det punkt, som ikke er iøjnefaldende, men dog vigtigt, og hvori der står, at medlemsstaterne, hvis der er problemer, ikke længere kan trække dem i langdrag, men at de forpligter sig til at finde virkelige løsninger inden for en bestemt frist.
Jeg har to korte bemærkninger. Allerførst om ægteskab mellem homofile, hvilket er et meget omtalt spørgsmål. Er kommissæren af den opfattelse, at forordningen om koordinering er det rette sted at tvinge 13 medlemsstater, som ikke anerkender homofile pars ægteskab og ikke har optaget det i deres familieret, til at gøre det nu gennem forordningen? Kunne ændringsforslag 20 ikke skabe problemer for hele forordningen? Jeg har dog sympati for ændringsforslag 49.
Der er et andet problem, der heller ikke er løst. Der, hvor princippet om beskæftigelsesstat gælder inden for social sikring, holder skattelovgivningen ikke trit med dette. Også på det punkt vil jeg gerne have en konsekvent ordning. Alt i alt er jeg dog meget tilfreds med forslaget.

Weiler (PSE).
Fru formand, fru kommissær, kære kolleger, at muliggøre det europæiske arbejdsmarked er egentlig alle medlemsstaters mål, og siden 1971 har vi også haft et instrument til det, nemlig forordning 1408. Men hvordan ser det ud i praksis? Nogle medlemsstater har opbygget mangfoldige forhindringer og beholdt dem. Derfor er jeg glad for, at vi endelig har fået den længe tiltrængte reform af forordning 1408 på bordet. Den ville være kommet langt tidligere, hvis man ikke havde haft denne fjollede enstemmighedsregel i Rådet.
Ikke desto mindre har vi bevist, at vi ud over udvidelsen også er i stand til at uddybe en socialpolitisk reform her kort før valgperioden udløber.
For det første bliver det hele forenklet - det ønsker borgerne, og det ønsker Parlamentet - for det andet overtager man afgørelser fra EF-Domstolen, f.eks. om retten til medicinske ydelser. Desuden er der naturligvis kvalitative reformer, og i Parlamentet og udvalget har vi opfordret og opmuntret Kommissionen til at formulere dem på denne måde. Hertil hører f.eks., at arbejdsløse kun må opholde sig i Europa for at søge arbejde i op til seks måneder, og at anvendelsesområdet også udvides til familiemedlemmerne og mennesker, som ikke længere er erhvervsaktive. Alt det hører med, fordi vi naturligvis ikke kun inviterer arbejdstagere til Europa, men også deres familier.
Lige som fru Oomen-Ruijten er jeg også glad for, at vi har fundet en særlig ordning for handicappede mennesker, som Rådet ikke ville acceptere i starten. Jeg håber, at vi nu alligevel når frem til et kompromis. Det er vigtigt, at mennesker, som ønsker at benytte muligheden for mobilitet, og som vi vil støtte i dette ønske, ikke falder ud af det sociale sikringssystem. Det er også vigtigt, at vi endnu en gang forklarer, at det handler om at koordinere og anerkende rettighederne og ikke om at overføre sociale ydelser fra en stat til den anden.
Naturligvis har der også været konflikter. Ikke med fru Lambert, som jeg takker for samarbejdet. Heller ikke så meget med PPE-Gruppen, bortset fra det punkt, som omhandler familierne. Ria var inde på det før. Begrebet familie defineres meget snævert i nogle medlemsstater - jeg ville sige som i det 20. århundrede - og i nogle medlemsstater noget mere moderne, nemlig som i det 21. århundrede. Men det vigtige for os er, at denne definition, hvis vi vedtager den, ikke vil have nogen juridisk betydning for forordningen, og at vi ikke vil påtvinge nogen medlemsstat en bestemt accept af en måde at leve på. Derfor skulle vi måske vise lidt mere tolerance.
Mit sidste punkt er, at for mig og for min gruppe er det vigtigt, at vi holder denne forordning åben trods den vigtige store reform. Der er sikkert flere sager, hvor vi bør gøre noget, især når vi til næste år har de 10 nye medlemsstater med, når vi gør nye erfaringer og måske må foretage ændringer. Derfor støtter vi også Kommissionens idé om at være fleksible, når det gælder spørgsmål, som endnu står åbne, og regulere det endnu ikke regulerede område om beskatning og nogle gange også dobbeltbeskatning ved lejlighed, måske i næste valgperiode.

Boogerd-Quaak (ELDR).
Fru formand, også jeg kan sige, at jeg er meget glad for Kommissionens forsøg på at forenkle tilskyndelsen til mobilitet, for det er faktisk det, det drejer sig om. Vi ønsker alle sammen, at borgerne virkelig kan benytte deres ret til fri bevægelighed for arbejdstagere. Indtil nu har det stået dårligt til på dette område. Med et blik på statistikkerne kan vi se, at kun omkring 2 % af borgerne arbejder i et andet land. Jeg vil imidlertid også fremsætte et par kritiske kommentarer her. Disse vedrører ikke Parlamentet. Igen var det muligt at samarbejde godt med kollegerne. Som fru Oomen sagde, lod det sig også gøre at samarbejde udmærket med Kommissionen. Jeg har imidlertid følt det som et damoklessværd, at Det Europæiske Råd alligevel truer med at forhale sagen, hvis vi ikke holder igen med vores krav. Jeg synes, det er uacceptabelt, især når det drejer sig om grænsearbejde. Jeg vil underbygge det med et par eksempler. I mit område, det er grænseområdet mellem Belgien, hvor jeg bor, og Nederlandene, er der i øjeblikket mulighed for at placere 800 arbejdstagere i en stor virksomhed, Volvo, lige på den anden side af grænsen. Der vil bestemt blive ansat folk fra mit område. Jeg tøver imidlertid stadig med at råde folk til virkelig at gøre det, så længe en god og effektiv social sikring ikke kan garanteres fuldstændigt. Jeg synes, det er umuligt at forklare f.eks. en kvinde på 62 år, som er blevet invalid, at hun mister sin invalidepension i Belgien og først opfylder betingelserne for folkepension i Nederlandene, når hun bliver 65. Det er alt sammen ting, som man ikke kan forklare, fordi der ikke er tilstrækkelig koordination i øjeblikket. Derfor har vi i fællesskab stillet en række ændringsforslag for at undgå den slags eksempler. Med disse ændringsforslag vil vi tvinge institutionerne og medlemsstaterne til at koordinere deres bestræbelser bedre. De ændringsforslag, som vi, heldigvis sammen med en række andre grupper, har stillet, gælder for ganske særlige tilfælde, som ofte rammer grænsearbejdere. Jeg synes, det er berettiget. Jeg mener, det er uacceptabelt, at medlemsstaterne ikke kan eller vil anerkende dette problem. Det kan da ikke være sådan, at et forenet Europa modarbejdes, fordi en række nationale embedsmænd og politikere affærdiger grænsearbejde som et marginalt emne. Jeg er derfor glad for, at Kommissionen i sit forslag gør alt for at tvinge medlemsstaterne til at samarbejde. Så snart denne forordning er vedtaget, håber jeg også, at den vil blive håndhævet, og det opfordrer jeg Kommissionen til at sørge for.

Ainardi (GUE/NGL).
Fru formand, fru kommissær, kære kolleger, betænkningen fra vores kollega fru Lambert indeholder en hel række meget interessante foranstaltninger. Hovedformålet med betænkningen er at sørge for, at de personer, som bevæger sig inden for Unionens grænser, ikke bliver diskrimineret med hensyn til deres sociale sikringsrettigheder. For os parlamentsmedlemmer, som brændende ønsker, at den kulturelle og menneskelige udveksling øges på grund af den frie bevægelighed for personer, peger betænkningen virkelig i den rigtige retning. Forenkling af lovgivningen, koordinering og harmonisering af procedurerne baseret på gennemførelsen af princippet om ligebehandling, der giver lønmodtagere og andre fra de andre medlemsstater de samme rettigheder som borgerne i den ansvarlige stat, hører alt sammen med til opbygningen af Europa.
Der er nogle foranstaltninger i betænkningen, som især skal understreges. Personligt synes jeg, at de er i trit med udviklingen i vores samfund. Jeg tænker f.eks. på ønsket om at behandle moderskab og faderskab ens, forslaget om også at inkludere tredjelandsstatsborgere i direktivets anvendelsesområde, eller definitionen af familiemedlemmer, der finder anvendelse på ugifte partnere, mellem hvilke der er et varigt forhold uanset køn.
Selv om jeg sammen med min gruppe er for betænkningen, fru kommissær, vil jeg imidlertid understrege paradokset mellem de fremsatte ønsker og truslerne om nedgang i de sociale sikringsordninger i en række europæiske lande. Frankrig, Italien og Tyskland står f.eks. over for eller er allerede berørt af reformer, som sigter mod at ødelægge de eksisterende sociale beskyttelsesordninger under påskud af for store budgetunderskud i henhold til Maastricht-kriterierne. Ved at øge de private organisationers virkefelt bevæger vi os imod mindre statslig bistand eller slet ingen bistand, hvilket kunne vise sig yderst farligt for fremtiden. Men de principper og målsætninger, som ligger til grund for indførelsen af de sociale sikringsordninger i Europa, er stadig aktuelle, når det drejer sig om at udvikle en europæisk socialmodel, der har vist sit værd ved at danne grundlag for vækst og større velfærd i befolkningerne i årtier.
Jeg vil gerne tilføje, at disse målsætninger er endnu mere nødvendige, når man ser på den øgede usikkerhed på arbejdsmarkedet og fattigdommen i dagens Europa. Ifølge en aktuel undersøgelse fra Eurostat, risikerer 15 % af Unionens indbyggere fattigdom og social udstødelse. Hvis man fratrækker alle på social overførselsindkomst, stiger tallet til 24 %, og situationen risikerer at forværres. Det spørgsmål, vi står over for i dag i Europa, går langt ud over en koordinering af sikringsordningerne, som ganske vist er uundværlig. Der er tale om et reelt samfundsvalg. Ønsker vi en retfærdig og solidarisk model for økonomisk og social udvikling, der giver mulighed for at støtte væksten, eller vælger vi den vej, der går ud på at afskaffe alle sociale ordninger med risiko for et boom i antallet af midlertidige ansættelser, fattige og udstødte? At vælge den første løsning kræver, at vi får en egentlig europæisk socialforvaltning, som er baseret på en harmonisering oppefra. Dette ville naturligvis også kræve en genbehandling af Maastricht-kriterierne.
Bouwman (Verts/ALE).
Fru formand, allerførst vil jeg takke Kommissionen. Der er nævnt to navne, fru Diamantopoulou og fru Lambert, som sidder ved siden af. Jeg vil også gerne takke dem. Hvis man vil bedømme noget ud fra historiske kriterier, som fru Oomen-Ruijten sagde, kan man gøre det på to måder. Historisk set har vi fået en broget blanding af ordninger, en broget blanding af tilpasninger, i en forordning om koordinering, nr. 1408/71 med senere ændringer. Desuden har vi en række problemer. Derfor er det udmærket, at vi kan gøre lidt fremskridt. Det kunne være et historisk fremskridt. Et eventuelt følgende skridt bør også være af historisk betydning, men det kommer jeg tilbage til om lidt. Jeg vil først lige se på, hvad vi nu faktisk har opnået. Jeg synes egentlig, det er gunstigt.
Det er tydeligt, som fru Oomen-Ruijten allerede nævnte, at vi har opnået en række ting, som allerede nu er acceptable for Rådet og Kommissionen. Det drejer sig f.eks. om at optage statsløse personer og flygtninge. Eller om ordninger eller forbedringer inden for bureaukratiske hindringer for grænsearbejde, og sådan kan vi fortsætte lidt endnu. Alligevel er der stadig temmelig mange problemer tilbage, som enhver ved. Kun 2 % af den europæiske befolkning udfører på en eller anden måde grænseoverskridende arbejde. Når man taler med grænsearbejdere, siger de, at problemerne ikke kender nogen grænser, hvilket allerede er nævnt i form af personlige eksempler.
Vi holder også en række spørgsmål åbne, og jeg tror, at vi skal tage det næste historiske skridt på dette område. Hvis vi kun ser på definitionen af familier, finder vi ikke en løsning. Vi må forsøge at løse problemet gennem Santini-betænkningen. Eller når vi ser på en række andre spørgsmål, som har at gøre med familiesammenføringer og ydelser, er der én ting, som er meget tydelig. Vi taler nu om forbedring af koordineringen af disse ordninger. Vi taler om modernisering af dem, og vi gør det på baggrund af arbejdstageres mobilitet i Europa og et bedre fungerende arbejdsmarked. I fremtiden, og det ville være et historisk skridt, må vi dog arbejde hen imod en form for harmonisering, fordi vi ellers ikke løser andre problemer, og fordi de sociale sikringsordninger er under pres i alle medlemsstater og egentlig også kommer i konflikt med hinanden, hvilket fører til, at denne brogede blanding bliver endnu større. Det vil jeg gerne have bragt til ophør.

Crowley (UEN).
Fru formand, jeg vil gerne tilslutte mig mine kolleger i deres tak til Jean Lambert for hendes arbejde med dette emne. Jeg vil gerne komplimentere Kommissionen og Kommissionens personale for deres bistand. 
Den frie bevægelighed har været en af det indre markeds grundsætninger. Hvis den skal være en realitet og ikke en illusion, må vi benytte os af muligheden for at tage de sociale sikringsydelser og de garanterede sociale sikringsrettigheder med os ved flytning. Gennem de seneste år har der været mange forsøg på at udarbejde en forordning om det, som synes at være et meget stort problem. Jeg mener, at Rådets og Kommissionens tekst samt nogle af Parlamentets forslag er den bedst mulige løsning til at sikre, at folk, som tvinges til eller ønsker at flytte til andre lande, kan føle sig sikre med hensyn til retten til deres ydelser. 
En af de vanskeligheder, som vi har stået over for gennem de sidste år i forbindelse med denne forordning, har været dens kompleksitet, ikke kun for de enkeltpersoner, som ønsker at nyde gavn af den, men også for de myndigheder, som tvinges til at fortolke den. Et af vores største resultater i forbindelse med vores arbejde med fru Lambert og andre har været at forkorte teksten, gøre den lettere og mere læservenlig. 
Vi er langt fra færdige, men vi har taget et stort skridt i den rigtige retning.
Et af de problemer, som jeg har med nogle af de stillede ændringsforslag, er spørgsmålet om harmonisering. Som fru Lambert siger i sin egen betænkning, handler det grundlæggende princip her om at koordinere medlemsstaternes ordninger og ikke om at erstatte dem. På andre arbejdsområder inden for EU har vi set, at koordinering giver hurtigere og bedre resultater for den enkelte i stedet for udelukkende at prøve at gennemtvinge harmonisering. Derfor bliver jeg nødt til at forkaste nogle af ændringsforslagene om skatteharmonisering og også den lige ret til arbejdsløshedsunderstøttelse. 
Til slut vil jeg gerne drøfte spørgsmålet om definitionen af familien. Igen skaber dette vanskeligheder i mange lande, hvor visse former for forbindelser og ægteskab ikke anerkendes. Vi må sikre os, at den nationale lovgivning finder anvendelse på disse områder. Vi kan se, at der sker fremskridt i alle lande mod koordinering. 
Problemerne i især ændringsforslag 38 kan bedst løses i forbindelse med den nyligt gennemførte forordning, og vi bør lade det være nok med det.
Hermange (PPE-DE).
Fru formand, fri bevægelighed er en af de fire grundlæggende frihedsrettigheder, som er fastlagt i vores traktater. At sørge for, at de personer, som bevæger sig inden for Unionens grænser, ikke diskrimineres i deres ret til social sikring, og derfor at koordinere de nationale lovgivninger på det sociale sikringsområde er således et centralt element, som en række af mine kolleger har sagt. Jeg er derfor overbevist om, at harmoniske og koordinerede sociale sikringsordninger er kostbare for vores europæiske samfund. De opnåede rettigheder, politikken om at forenkle førtidspensionsområdet, klarlæggelse af rettigheder ved sygdom og de goder, som er foreslået af vores kolleger på handicapområdet, er de grundlæggende elementer, der skal til for at forbedre denne betænkning, som især omhandler social sikring af grænsearbejderne og af dem, der bevæger sig inden for vores territorium. Selv om disse mennesker kun udgør en lille procentdel af den samlede befolkning, skal de problemer, de står over for, naturligvis have al vores opmærksomhed. I den forbindelse har jeg et præcist eksempel i hovedet. Jeg kan nemlig huske, at jeg på et tidspunkt inviterede nogle belgiske læger til Paris, som havde praktiseret i deres land i 20 år. Da de ankom til bistandskontoret i Paris, fik de at vide, at de havde mistet deres rettigheder. Vi bør derfor glæde os over dette forslag.
Der er imidlertid nogle af ændringsforslagene i betænkningen, som synes at skabe problemer. Jeg tænker især på ændringsforslag 3 og på udvidelsen af forordningens anvendelsesområde, som ikke forekommer hensigtsmæssig, når man tænker på de økonomiske konsekvenser, som en sådan foranstaltning kunne få. Hvad angår ændringsforslag 20, forekommer det mig at forstyrre balancen i forordningen uden grund. Derfor tror jeg, at Europa-Parlamentet må være fornuftige og vedtage ændringsforslag 49, som vores kollega Oomen-Ruijten foreslog for et øjeblik siden i sit indlæg.
Van den Burg (PSE).
Fru formand, af det indre markeds fire frihedsrettigheder er den frie bevægelighed for personer, især for arbejdstagere, den frihedsrettighed, der er ført mindst ud i livet. Man kan drømme om en større arbejdsmobilitet og om ophævelse af de indre grænser for arbejdssøgende. I praksis er det imidlertid ofte et mareridt for dem, som faktisk får arbejde på den anden side af grænsen. Der er kun få, der har mod til det. Vi har en alt for lav arbejdsmobilitet i Europa, og de få, som tør tage springet, interesserer vi os alt for lidt for. For politikerne og for dem, der udformer politikken, udgør de ofte et uvæsentligt problem, som afspiller sig i udkanten af deres land og af deres centrum. Vi europæiske politikere og de, som udformer politikken, får ofte at vide, at vi skal holde os fra den sociale sikring, fordi den er et nationalt anliggende. Vi skal kun nøjes med forordning 1408/71. Denne forordning er mere end 30 år gammel, hvilket fremgår af navnet, og i årenes løb er den ikke blevet tydeligere. Også det forslag om forenkling, som Kommissionen stillede i 1998, har det taget fem år at opnå nogenlunde enighed om i Rådet. Det er en besværlig proces, som vi langtfra har afsluttet, men hvor der heldigvis nu holdes fast ved klare udgangspunkter. Da andre allerede har nævnt disse, vil jeg ikke gentage dem. Jeg værdsætter i høj grad det arbejde, som Kommissionen og Rådets arbejdsgrupper har udført, og selvfølgelig værdsætter jeg også vores ordfører, Jean Lambert, som også har ført meget udførlige drøftelser med disse andre institutioner. Alligevel er der stadig mange problemer tilbage. Jeg har indtryk af, at vi har løst mange af disse problemer gennem vores ændringsforslag, som ofte er udformet i overensstemmelse med Kommissionens og Rådets holdninger. Men i praksis er der to andre vigtige problemer.
For det første er det vigtigt at vide, hvad medlemsstaterne virkelig vil lade forordningen omfatte, og hvilke undtagelser og undskyldninger de finder på for på ny at slippe uden om bestemmelserne. Derfor er gennemførelsesforordningen og bilagene meget vigtige. Disse foreligger endnu ikke. Det arbejdes der imidlertid på i Rådet. Det skal vi efter min mening tage behørigt hensyn til, når vi fastlægger vores endelige synspunkter. Medlemsstaterne er således advaret, hvad det angår! Sammen med vores kolleger i de nationale parlamenter vil vi nøje holde øje med ministrene og repræsentanterne i Rådet i den proces!
For det andet har problemerne i praksis ofte berøringsflader med andre love og bestemmelser, på områder, som strengt taget ikke hører ind under forordningens anvendelsesområde. F.eks. hvis der anvendes aldersgrænser inden for sociale sikringsordninger eller definitioner af, hvem der har afledte rettigheder, som er baseret på familieretten i medlemsstaterne. Eller, hvad der ofte forekommer i Nederlandene, kombinationer af almene sociale sikringsordninger, der tjener som grundlag, og supplerende ordninger, som falder uden for forordningen. Et meget stort problem udgør også beskatningsordningerne. Her mangler der europæiske koordinerende regler, og der findes kun bilaterale aftaler mellem medlemsstater. Disse er ofte ikke i overensstemmelse med reglerne i forordningen. Dette udgør især et enormt problem for grænsearbejdere, som bor i et EU-land og arbejder i et andet. Vi har ladet os overbevise af Kommissionen om, at disse problemer ikke alle sammen kan løses inden for forordningen, og vi har derfor flyttet en række ændringsforslag fra artiklerne til betragtningerne, men det må ikke betyde, at Kommissionen og Rådet skal tage dem mindre alvorligt. Det vil jeg understrege. Også på disse punkter forventer jeg, at Kommissionen i den kommende tid, måske bliver det en ny Kommission, virkelig tager stærke initiativer, fordi løsningen af disse problemer er mindst lige så vigtig som løsningen af de problemer, der tages op i den nuværende forordning.

Jensen (ELDR).
Fru formand, jeg besøger ofte virksomheder og borgere i grænselandet Danmark/Tyskland og hører her igen og igen om de problemer, man har, hvis man bor på den ene side af grænsen og arbejder på den anden side. Ja, det betyder, at der er mange, der ikke engang prøver på at gøre det, faktisk er der kun 1000 personer, der pendler på tværs af den dansk/tyske grænse til trods for, at arbejdsløsheden syd for grænsen er på 12 % og nord for grænsen helt nede på 6 %. Der er selvfølgelig sproglige barrierer mod at tage arbejde på den anden side af grænsen, men skattesystemets og de sociale systemers forskellige indretning er også af meget stor betydning.
I Danmark har vi jo det særlige, at vi finansierer vores sociale system over grænsen over skattesystemet med generelle skatter, mens man i det øvrige EU mere bruger øremærkede sociale bidrag, og det er med til at skabe en del af det problem, vi ser. Jeg kunne sådan set godt tænke mig, at vi i Danmark fik reformer i retning af, at betalingerne i fremtiden kom til i højere grad at afspejle den enkeltes ansvar for det fælles og af, at omkostningerne ved sociale ordninger bliver gjort mere tydelige, det vil sige at man ville få mere øremærkede bidrag. Sådanne reformer kunne også mindske problemerne med det danske sociale system set i forhold til systemet i andre lande.
Men det er jo ikke på dagsordenen i dag, her handler det om at forenkle koordineringen medlemsstaterne imellem af de sociale ordninger, og der er i høj grad brug for forenklinger af disse meget komplekse regler, der over årene er vokset lag på lag.
Jeg vil gerne takke fru Lambert for det arbejde, hun har gjort. Jeg bakker op om, at vi i Parlamentet prøver at få et samarbejde med Rådet om disse spørgsmål, prøver at køre et parløb. Vi skal ikke forsinke reformerne unødigt. Jeg tror, det er nemmere at få reformerne igennem før udvidelsen end efter udvidelsen, så vi skal ikke lade det bedste være det godes fjende, men få en løsning nu.

Figueiredo (GUE/NGL).
Fru formand, for at sikre arbejdstagernes frie bevægelighed inden for EU er det afgørende at sikre deres rettigheder, hvad angår de sociale sikringsordninger. Derfor er den betænkning, som ordføreren, Jean Lambert, har udarbejdet, af allerstørste betydning, og jeg vil gerne takke hende for hendes indsats.
Ingen bør nemlig kunne falde uden for de eksisterende socialsikringsordninger i EU, heller ikke borgere fra tredjelande, selv om det sidste spørgsmål er blevet behandlet for sig. Jeg mener imidlertid ikke, at der bør være en udtømmende liste over arter af social sikring, der omfattes af koordineringen, fordi der skal kunne være plads til eventuelle senere tilføjelser i tilfælde af andre problemer.
Jeg vil gerne betone, at jeg finder Kommissionens egne forslag og fornyelser udmærkede til at ajourføre denne forordning, der jo går helt tilbage til 1971, men det er nødvendigt at gå videre, idet vi dog bør fastholde dens fire principper, som ordføreren går ind for. Jeg vil især fremhæve nogle forslag, der sigter på at forbedre den oprindelige tekst, som Parlamentet fik forelagt, nemlig: bestemmelsen om, at personer, der forlader beskæftigelse i én medlemsstat for af familiære grunde at flytte til en anden medlemsstat, ikke af den grund bør miste retten til arbejdsløshedsunderstøttelse i deres nye bopælsland; forslaget om, at bestemmelserne skal også omfatte flygtninge, statsløse og disses familiemedlemmer bosat på en medlemsstats område; bestemmelserne om grænsearbejderes, flygtninges og statsløses status og om, at disses rettigheder også skal udstrækkes til deres familiemedlemmer; anerkendelsen af pensionerede grænsearbejderes rettigheder, udvidelsen af familiebegrebet og adgangen til forældreorlov; forbedrede bestemmelser for handicappede - hvilket allerede er blevet nævnt - så det eksempelvis undgås, at de i en periode mister retten til handicaprelaterede ydelser eller igen skal søge om disse ydelser; og endelig den mulighed, som der her også åbnes for, nemlig at to eller flere medlemsstater kan indgå overenskomster med hinanden på grundlag af denne forordnings principper og grundtanker.
Jeg må imidlertid beklage, at der i flere medlemsstater udfoldes bestræbelser for at udhule de sociale sikringsordninger, ikke mindst i Portugal, hvilket kan begrænse den faktiske rækkevidde af de rettigheder, som vi her træffer beslutning om. Jeg appellerer derfor om, at disse forslag fastholdes, og om, at der foretages en opgørelse over alle de bestræbelser, som de forskellige medlemsstater udfolder for at udhule de sociale sikringsordninger.

Pronk (PPE-DE).
Fru formand, jeg vil takke ordføreren mange gange for det arbejde, hun har gjort. Jeg har ofte troet, at behandlingen af denne betænkning ville vare længere end hendes mandat, for så længe har den næsten været behandlet. Det skyldtes ikke manglende iver fra hendes side, for den var netop temmelig stor, men det skyldtes manglende iver fra Rådets side. Fru Oomen-Ruijten har med rette sagt, at det ikke skyldtes manglende iver fra Kommissionens side. Det viser, at vi har at gøre med en politisk særdeles vanskelig sag. Hvorfor? For det første står der temmelig mange penge på spil.
For det andet tænker medlemsstaterne i den daglige forvaltningspraksis overhovedet ikke på mennesker, der sommetider forlader deres eget system. De går faktisk ud fra, at alle bliver i deres eget land fra fødslen til døden. De synes egentlig, det er højst irriterende, hvis denne orden forstyrres ved, at folk sommetider rejser til udlandet. De er ganske vist rede til at træffe visse foranstaltninger, men så få som muligt, og de forsøger derefter at få så meget som muligt tilbage. Når det så bliver lidt vanskeligt med budgettet, er det især disse mennesker, der først gribes ind over for. Derfor anvendes forordningen også til at give dem færre rettigheder i stedet for flere rettigheder. Enhver, som gerne vil undersøge dette nøjere, må se på, hvad der er sket i Nederlandene og Belgien på dette område, idet der bestemt ikke er nogen af landene, der kan kaldes blameless, således som englænderne så flot udtrykker det.
Til sidst har jeg lige et andet punkt, nemlig det punkt, hvor der stadig hersker meningsforskelle. Det drejer sig om beskatning og social sikring. Jeg synes faktisk, at fru Jensen udtrykte det udmærket. Hun nævnte også et af de bedste eksempler i Danmark, hvor al social sikring betales gennem skatterne. Det ærgerlige er nu, at det sommetider forhindrer, at mennesker betaler skat i et land og er socialt forsikret i et andet land. Så kan man opleve tilfælde som i Belgien, hvor præmierne for social sikring er forholdsvis høje, og i Danmark, hvor disse ikke findes, i hvert fald ikke i form af præmier. Hvis man skal betale skat i Danmark og indbetale bidrag til den sociale sikringsordning i Belgien, er man særdeles uheldig. I det omvendte tilfælde er man selvfølgelig overordentlig heldig. Så betaler man forholdsvis lidt skat i Belgien og nyder godt af temmelig mange velfærdsforanstaltninger i Danmark. Det er altså et problem, som vi skal vende tilbage til. Det vedrører ikke harmoniseringen, men det er dog vigtigt. De to slags skatter bør behandles på samme måde, i hvert fald i samme land, og det er et problem, som vi bør bekymre os om. Hvis vi ikke løser det, skaber vi aldrig et godt arbejdsmarked i Europa.

Gillig (PSE).
Fru formand, ligesom min forgænger må vi lykønske ikke blot min kollega, ordføreren fru Lambert, for hendes arbejde, men også, fru kommissær, Deres tjenestegrene for det arbejde, de har udført, og for den koordination, der har fundet sted mellem det parlamentariske udvalg og Kommissionen for at nå frem til et forenklet og nutidigt forslag om et af de grundlæggende elementer i EU, nemlig fri bevægelighed - som De sagde - ikke blot for arbejdere, men for alle Europas medborgere.
Forslaget er forenklet og moderniseret og tager hensyn til Domstolens fortolkninger, men også til aktuelle forhold på arbejdsmarkedet og for nogle bestemte typer arbejdere. Efter min mening skal vi glæde os over det og opfordre til, at arbejdet bliver færdigt inden årets udgang, inden udvidelsen, for det ville gøre det lettere at komme videre.
På den korte tid, jeg har, vil jeg gerne koncentrere mig om ét spørgsmål, nemlig grænsearbejdernes forhold. Disse mennesker er europæere par excellence, og det er i sandhed dem, der lider under de forskellige lovgivninger og har sværest ved at forstå Europas fremskridt, selv om de befinder sig i en situation, hvor alt burde sættes ind på at give dem mulighed for at udføre deres job på den anden side af grænsen.
Man kan se de fremskridt, der er sket, det er blevet sagt. Jeg vil imidlertid gerne understrege nødvendigheden af at søge nye måder at arbejde sammen på, nye institutionelle former for samarbejde mellem medlemsstaterne, når problemerne med at gennemføre forordningerne går i hårdknude, især hvis der er forskel på, hvordan de gennemføres. Disse forskelle er utallige, og der er også mange forsinkelser i forsøgene på at harmonisere dem.
Med hensyn til dette centrale spørgsmål er der præsenteret nogle forskellige forslag i ændringsforslag 51 og 52, som vil blive stillet i morgen ved afstemningen. Jeg tror, at spørgsmålet om koordinering kræver en permanent indsats og tilpasning. I dag er koordinering en nødvendighed, eftersom kompetencen på disse områder tilfalder medlemsstaterne. Men det forhindrer os ikke i at stille det nødvendige spørgsmål om harmonisering til forsvar for den europæiske socialmodel.
Laguiller (GUE/NGL).
Fru formand, at det er nødvendigt at harmonisere det sammensurium af love og forordninger, som regulerer den sociale sikring i de forskellige lande i Europa, er indlysende. Harmoniseringen er imidlertid minimal og aldrig et forsøg på at rette sociallovgivningen i de forskellige lande ind efter det land, hvor lovgivningen er mest favorabel for arbejderne. Nogle af ændringsforslagene fra Europa-Parlamentet forbedrer Rådets forslag til forordning, og dem stemmer vi for. Men hvordan kan man drøfte disse få ændringer uden at fordømme de europæiske medlemslandes politik, hvis overordnede mål er at svække arbejdernes sociale sikring, sænke pensionen og øge de sociale sikringsbidrag, samtidig med at den reducerer ydelserne, kort sagt det, man ser i de fleste europæiske lande? Vi når efterhånden eller pludselig frem til en situation, hvor det er praktisk talt umuligt for dårligt lønnede lønmodtagere, for arbejdere i midlertidige ansættelser eller for arbejdsløse at sørge ordentligt for sig selv. Adgang til behandling bliver mere og mere de riges privilegium. Det er en skandale. 
Hvorfor vælger de i øvrigt en sådan politisk retning, når de nationale rigdomme øges, langsomt, måske, men de øges dog? I Frankrig f.eks. fortæller man os, at social- og sundhedsforvaltningen har underskud på økonomien. Hvorfor har den det? Det skyldes dels arbejdsløsheden, en situation, som arbejderne ikke er ansvarlige for, og som de tværtimod er ofre for. Og dels og endnu mere, at staten stikker snabelen i social- og sundhedsforvaltningens kasse for at skænke indholdet til arbejdsgiverne via reduktioner af de sociale bidrag.
Det, regeringerne kalder reform af pensionsordningerne eller reform af social- og sundhedsforvaltningen, er i virkeligheden en omfattende udplyndring af lønmodtagerne til fordel for en lille gruppe rige parasitter. Under alle omstændigheder vil jeg benytte lejligheden til at understrege, at Europas arbejdere har en moralsk ret til at forsvare sig, strejke og demonstrere, for der er for dem ingen andre måder, hvorpå de kan sætte sig op imod det, der i virkeligheden er organiseret tyveri.
Bushill-Matthews (PPE-DE).
Fru formand, jeg vil også gerne rose ordføreren, som har løst denne vanskelige og vigtige opgave med stor overbevisning og entusiasme. Princippet om at forenkle og modernisere de sociale sikringsregler, så de bliver mere effektive og brugervenlige, fortjener i hvert fald støtte. Men selv om jeg er positivt indstillet over for en række af de nævnte problemer, mener jeg, at hendes forslag i visse henseender er for vidtgående. 
Jeg er imod ændringsforslag 1, 44 og 45, da de henviser til beskatning. Jeg har hørt mine kollegers kommentarer til dette emne og bifalder især ordførerens egne kommentarer om, at denne forordning måske ikke er det rigtige sted til at håndtere det. Det er jeg enig i. Forordning 1408/71 handler om at koordinere den sociale sikring, hvis retsgrundlag stammer fra artikel 42, som overhovedet ikke omhandler beskatning.
Jeg kan godt forstå, hvorfor nogle af mine kolleger ønsker at udvide forordningens anvendelsesområde til at omfatte beskatning, men det sorterer ikke under Fællesskabet og bør ikke blive listet ind ad bagdøren eller ad fordøren. Hvis disse ændringsforslag godkendes, håber jeg, at Kommissionen måske alligevel forkaster dem. Jeg opfordrer Kommissionen til at tage dette op til nærmere overvejelse. 
Jeg er også imod ændringsforslag 2 og 43 vedrørende betaling af arbejdsløshedsunderstøttelse, som begge med nød og næppe blev godkendt i udvalgsbehandlingen. Reglerne i forordning 1408 skal skabe en balance mellem at fremme arbejdskraftens bevægelighed og hindre misbrug. Begrebet "familiære grunde" i ændringsforslaget er efter min opfattelse for vagt. Borgerne i EU har og bør have ret til at søge arbejde i enhver anden medlemsstat. Det er simpelthen ikke rimeligt, hvis de kan få arbejdsløshedsunderstøttelse i en medlemsstat uden at have arbejdet der, og hvis EU giver dem ret til understøttelse uden hensyntagen til de enkelte medlemsstaters regler. Jeg har forståelse for problemet, men dette er ikke løsningen. 
Jeg anbefaler, at mange af ordførerens andre ændringsforslag godkendes, men af ovennævnte årsager kan jeg ikke anbefale, at hele hendes betænkning godkendes.
De Rossa (PSE).
Fru formand, udvidelse, modernisering og forenkling af forordning 1408/71 skulle have været foretaget for længst. I mere end 30 år har vi ventet på, at dette arbejde blev udført. Fremskridtene skyldes fru Lambert, Kommissionen og begge parters personale og bestemt også de andre grupper i Parlamentet. De, som skal gennemføre forordningen, vil især værdsætte, at den er blevet forenklet, da det er et minefelt for dem, som skal fortolke de forskellige kendelser fra domstolene, som er indarbejdet i selve forordningen. 
Det er blevet sagt gentagne gange, at dette drejer sig om koordinering. Det er sandt, at det ikke drejer sig om harmonisering. Jeg vil dog påstå, at det med tiden bør handle om harmonisering. Vi stikker hovedet i busken, hvis vi tror, at vi kan skabe et europæisk arbejdsmarked, hvor vi ikke i sidste ende bevæger os hen imod harmonisering af både vores sociale velfærdssystem og vores skattesystem. Det er noget vrøvl at tro, at vi kan gå længere end den nuværende bevægelighed på 2 % til en virkelig bevægelighed af arbejdskraften, hvis vi ikke for alvor gør noget ved problemet. Formålet er at udvide og modernisere. Jeg bifalder især ændringerne i forbindelse med pendlere, som får en meget mindre stressende hverdag som følge af de opnåede ændringer. 
Afslutningsvis bifalder jeg den irske regerings udtalelse om, at den vil prioritere en aftale om dette forslag under dets formandskab. Forhåbentlig bliver dette ikke nødvendigt, da det italienske formandskab allerede har taget sig af det. Under alle omstændigheder ser jeg frem til, at det er afsluttet inden Parlamentets valgperiode udløber i juni 2004.
Fatuzzo (PPE-DE).
Fru formand, kære kolleger, jeg vil gerne lykønske fru Lambert og rette en dybtfølt tak til hende, eftersom det er lykkedes hende at få os til at drøfte denne betænkning, som vi nu har ventet fem år på at drøfte.
På grund af en tidligere ændring af forordning nr. 1408 har mange pensionister, der står i en meget vanskelig økonomisk situation som følge af sygdom eller invaliditet, efterhånden i lang tid ikke kunnet hæve deres pension eller sygdomsydelse, når de flytter fra en af EU's 15 medlemsstater til en anden.
I fru Lamberts ændringsforslag 42 til artikel 27 a imødegår man dette problem ved at sige, at så længe den nye bopælsstat ikke betaler den kontantydelse, der er taget højde for i den pågældende stats lovgivning, er det den gamle bopælsstat, der skal betale denne ydelse, nemlig indtil den handicappede begynder at modtage ydelsen i den nye stat, som vedkommende flytter til.
I det ændringsforslag til artikel 55, som bl.a. fru Oomen-Ruijten, hr. Pronk, fru Lambert og hr. Hughes har stillet, står der dog tydeligt, at denne ydelse ikke skal betales, hvis der i den nye bopælsstat - f.eks. Frankrig - ikke er taget højde for en sådan ydelse. Derfor frygter jeg - selv om jeg ikke tror, at det er flertallet i parlamentsudvalgets og Parlamentets hensigt - at hvis begge disse ændringsforslag bliver vedtaget, vil borgere i en hvilken som helst medlemsstat, som flytter til et andet land inden for EU, stadig ikke få nogen pension.
Jeg håber, at jeg har misforstået det, der fremgår af den italienske oversættelse. Jeg vil drøfte dette punkt med ordføreren, og jeg håber, at denne forordning virkelig bliver et fremskridt for beskyttelsen af de europæiske arbejdstagere, som skifter bopæl inden for Fællesskabet.

Thorning-Schmidt (PSE).
Fru formand, vi har alle sammen sagt i dag, at der er god grund til revision af forordning (EØF) nr. 1408/71. Vi kender alle sammen nogen, som er kommet i klemme, fordi de har taget arbejde i to forskellige lande. og det er derfor helt nødvendigt at understrege, at borgerne rent faktisk ikke har fået den ret, som de siden Fællesmarkedets begyndelse er blevet lovet. Det er derfor helt naturligt, at vi nedbryder de barrierer, der er.
På den anden side må vi også erkende, at der formentlig ikke findes nogen forordning, der er mere dæmoniseret end denne. Unionsmodstanderne i mit eget land bl.a. har igennem årene brugt den til at bilde befolkningen ind, at vi skulle have harmoniseret socialsikring, og at vi er blevet tvunget til at ændre vores systemer vedrørende socialsikring, eller sågar at vores folkepension ville blive afskaffet. Jeg må selvfølgelig beklage, at de ikke har vist sig i salen i dag for at tage denne diskussion.
Jeg vil gerne i dag understrege, at de danske socialdemokrater generelt ikke er bange for den frie bevægelighed, og jeg mener bestemt ikke, at den frie bevægelighed vil underminere de nationale sikringsordninger, heller ikke hvis personkredsen udvides. Hverken virkelighedens erfaringer eller beregninger viser, at der vil blive tale om horder af mennesker, der pludselig vil vandre.
Til gengæld finder jeg det også vigtigt, at vi forstår, at hvis der opstår utilsigtede virkninger, hvis f.eks. for mange ydelser forlader landet, eller hvis sociale ordninger decideret udnyttes, ja, så skal vi ikke se passivt til, så skal vi handle lige med det samme. Det understreges af ændringsforslag 10 og 52, hvor vi siger, at landene kan etablere bilaterale kontakter - det kender vi allerede - og at vi skal tale sammen, hvis en borger kommer i klemme. Det vil selvfølgelig også forhindre alle former for snyd.
Det er vigtigt, at kommissærerne også i dag understreger mindst tre ting sammen med det, der er blevet sagt i salen. For det første, at der ikke er tale om harmonisering; for det andet, at vi ikke vil acceptere nogen som helst forringelse, og at vi skrider ind, hvis vi ser forringelser i systemerne; og for det tredje at vi ikke vil acceptere utilsigtede virkninger og snyd; og så selvfølgelig også som det fjerde, at vi ikke kan acceptere, at de ordninger, som vi allerede har, ændres som følge af dette forslag til en ringere situation.
Jeg tror, det er meget vigtigt. Jeg tror ikke selv, at dette vil ske, jeg tror slet ikke, vandringen bliver stor nok, men jeg tror, det er vigtigt for befolkningen, at man får den understregning af den ansvarshavende kommissær, og det ville glæde mig meget, fru kommissær, hvis De kunne gøre det for os i dag.

Ojeda Sanz (PPE-DE).
Fru formand, jeg vil begynde med at sige, at jeg er her på vegne af hr. Pérez Álvarez, som endnu ikke er nået frem.
Jeg vil gerne lykønske ordføreren og sige, at vi med hensyn til betænkningen mener, at princippet om den frie bevægelighed for personer mellem medlemsstaterne er lige så vigtigt som principperne om den frie bevægelighed for varer og tjenesteydelser, eller om man vil, endnu vigtigere end disse principper.
Til forskel fra de andre nævnte principper kan den frie bevægelighed for personer blive begrænset, betinget eller forhindret, hvis de personer, der bevæger sig rundt inden for EU, ikke får sikret deres ret til social sikring. I kapitel IV, der bærer titlen "Solidaritet", artikel 34, i EU's charter om grundlæggende rettigheder står der klart, at man har ret til beskyttelse i tilfælde af graviditet og barsel, sygdom, arbejdsulykker, plejebehov, alderdom eller arbejdsløshed i overensstemmelse med fællesskabslovgivningen og medlemsstaternes lovgivning og praksis. Der står ligeledes, at enhver, der har bopæl eller bevæger sig lovligt inden for Unionens område, har ret til sociale sikringsydelser og sociale fordele i overensstemmelse med fællesskabslovgivningen og medlemsstaternes lovgivning og praksis. 
Som følge af de principper, der efter vores mening bør være ledende for forordningen, det vil sige, ligebehandling af borgere fra andre stater, såvel lønmodtagere som selvstændige, og borgere fra ens eget land, summering af bidragsperioderne i de forskellige lande om nødvendigt, forbud mod dobbelt betaling, princippet om overførsel af sociale sikringsydelser til andre stater, som sikrer og fremmer den frie bevægelighed og familiesammenføringen, hilser vi forslaget til forordning velkommen. Det fremmer en almen udbredelse af bistanden, forenkler den tidligere lovgivning og forsøger ikke at erstatte den nationale lovgivning, men derimod at koordinere de nationale sikringssystemer med det formål at yde de europæiske borgere en bedre service og bistand.

Bastos (PPE-DE).
Fru formand, fru kommissær, kære kolleger, forordning 1408 har mere end tre årtier på bagen, og den blev vedtaget for at koordinere medlemsstaternes lovgivning om social sikring. Dens hovedformål er at sikre, at de arbejdstagere, der bevæger sig inden for EU, ikke mister deres socialsikringsrettigheder. Forordningen har i løbet af årene undergået flere ændringer, der har gjort den meget kompleks, og medlemsstaternes sociale sikringsordninger har udviklet sig i en meget positiv retning, også i Portugal, som jeg jo selv er fra.
Disse forhold gør en reform af forordningen ganske påtrængende. Kommissionens udmærkede forslag opstiller meget klart det mål, der skal nås, nemlig at koordinere medlemsstaternes socialsikringslovgivning med henblik på udvidelsen. Der er tale om koordinering og ikke harmonisering. Forordningen skal moderniseres og forenkles, og i den henseende er der taget et vigtigt skridt fremad på flere områder, navnlig med hensyn til især arbejdsløses, pensionisters, grænsearbejderes og disses familiemedlemmers rettigheder. Listen over arter af social sikring, der omfattes af koordineringen, er også blevet udvidet, og der skal gennemføres foranstaltninger til løsning af spørgsmålet om dobbeltbeskatning.
Ordføreren har virkelig engageret sig i arbejdet med at reformere denne forordning, og det vil jeg gerne takke hende for. Jeg må dog påpege, at nogle af hendes forslag skaber vanskeligheder af en art, som har fået PPE-Gruppens medlemmer til at stemme imod i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender. Jeg skal nævne et enkelt, nemlig definitionen af familiebegrebet. De forskellige medlemsstater anvender et bestemt familiebegreb i overensstemmelse med deres egen retsorden, og det er derfor ikke rimeligt at påtvinge medlemsstaterne en familiemodel, uanset hvilken det måtte.

Lambert (Verts/ALE).
Fru formand, jeg bad om yderligere taletid, da jeg ved, at ordførere ofte ikke får mulighed for at svare på særlige spørgsmål, som bør afklares under forhandlingen. 
Hr. Pronk og andre har forklaret beskatningsproblematikken meget godt for de personer inden for hans egen politiske gruppe og andre steder, som har betænkeligheder i den henseende. Det tyder på, at der er spørgsmål, som vi skal se nærmere på. 
Hvad angår ændringsforslag 44 og 45, opfordrer jeg bl.a. hr. Bushill-Matthews til at vurdere, om han i det mindste ikke kan støtte ændringsforslag 51 og 52. 
Hvad angår en eller to kommentarer til artikel 3 og forordningens anvendelsesområde, vil jeg sige, at hvis der er henvisninger til flygtninge eller statsløse, så er de allerede omfattet i den nuværende forordning. Dette er ikke en tilføjelse, men en omformulering, fordi det oprindelige forslag, som var et ret elegant og altomfattende forslag fra Kommissionen, skulle ændres, da spørgsmålet om tredjelandsstatsborgere blev behandlet for noget tid siden i et særskilt forslag under fru Oomen-Ruijtens dygtige ordførerskab.
Spørgsmålet om at flytte af familiære grunde er ikke mindst taget med, da det som nævnt er et spørgsmål, som stilles meget ofte ifølge rådgivningstjenesterne. Det blev også behandlet i en bemærkelsesværdig sag i Udvalget for Andragender. En britisk kvinde, som flyttede fra Det Forende Kongerige, for at følge hendes mand i hans arbejde som medlem af de væbnede styrker, opdagede, at hun havde sat sig mellem to stole i forbindelse med retten til arbejdsløshedsunderstøttelse. Hvis hun havde vidst, hvordan hun kunne udnytte systemet på mere nuanceret vis, ville hun ikke være blevet fanget ved at sige, op fire dage før hun flyttede. Det særlige problem eksisterer, fordi det berører mange mennesker.
Jeg vil gerne takke mine kolleger for en meget fokuseret og informeret forhandling. Jeg håber, at betænkningen godkendes af Parlamentet i morgen.
Diamantopoulou
Fru formand, jeg vil gerne lykønske ordføreren fru Lambert med den fremragende betænkning, især da det ikke alene kræver en følsom politiker, men også en meget dedikeret teknokrat, at udarbejde en betænkning om dette særlige emne. Det er et særdeles indviklet og vanskeligt område. 
Jeg vil også gerne takke fru Oomen-Ruijten og alle de andre involverede medlemmer. De har virkelig måttet arbejde hårdt, ikke kun fordi sagen er så indviklet, men også som følge af problemerne i forbindelse med enstemmighed og de store forskelligheder, som eksisterer fra medlemsstat til medlemsstat. 
Det er meget vigtigt at gentage det, som fru Thorning-Schmidt gentagne gange fremhævede: Det drejer sig om at modernisere og forenkle forordningen. Det er ikke en politisk harmoniseringsøvelse, da det er fuldstændig umuligt at harmonisere dette område af juridiske og politiske årsager.
Kommissionens holdning til de forskellige ændringsforslag er som følger:
Kommissionen kan fuldt og helt godkende ændringsforslag 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 12, 19, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34, 35, 36, 37, 39, 41, 46, 47, 48, 50, 51, 52, 53 og 54, som tager sigte på enten at afklare og præcisere Kommissionens forslag, eller via betragtningerne at henlede opmærksomheden på visse specifikke problemer, som ikke kan løses af reglerne om koordinering af de sociale sikringsordninger, eller at indarbejde EF-Domstolens seneste retspraksis. 
Kommissionen kan delvis godkende ændringsforslag 11, som omhandler medlemsstaternes erklæringer om deres lovgivning. Den foreslåede tekst er dog for usmidig. En årlig erklæring ville være tilstrækkelig.
Selv om jeg har forståelse for og er enig i idéerne bag ændringsforslag 38 og 40, kan Kommissionen ikke godkende dem, da disse bestemmelser bør forekomme i gennemførelsesforordningen i stedet for. 
Kommissionen kan ikke godkende ændringsforslag 42, som overhovedet ikke vil medføre forenkling. Kommissionen har sympati for filosofien bag ændringsforslaget. Det samme resultat kan dog opnås på en anden måde. Dette er netop formålet med ændringsforslag 55, som Kommissionen godkender fuldstændig. Dette ændringsforslag er også på linje med Kommissionens forslag fra juli, som især omhandler listen over de såkaldte særlige ikke-bidragspligtige ydelser, som ikke kan eksporteres i henhold til den gældende forordning. Kommissionens forslag har til formål at reducere listen over disse særlige ikke-bidragspligtige ydelser. Størstedelen af ydelserne, som bliver slettet af listen, er handicapydelser. Det er vigtigt, at mange medlemmer har fremhævet dette. Handicaporganisationerne er også tilfredse.
Kommissionen bliver nødt til at forkaste ændringsforslag 1, hvis formål er at koordinere skattesystemerne og de sociale sikringssystemer, fordi der ikke er retsgrundlag for en sådan harmonisering. Kommissionen kunne dog se på en betragtning med en helt anden ordlyd. Derfor kan Kommissionen godkende ændringsforslag 48.
Ændringsforslag 2 og 43 bliver også forkastet af Kommissionen, da der ikke er retsgrundlag for en sådan bestemmelse. Koordineringsreglerne kan ikke kræve, at en medlemsstat skal sikre en person ret til arbejdsløshedsunderstøttelse, hvis personen beslutter sig for at opsige sin stilling. Vi kan dog godt se på en bestemmelse, som afspejler filosofien bag disse ændringsforslag og samtidig respekterer koordineringens grænser. 
Som nævnt tidligere er en af virkningerne af Kommissionens forslag, at den arbejdsløse grænsearbejder modtager arbejdsløshedsunderstøttelse fra den seneste beskæftigelsesstat og ikke fra hans bopælsstat, som det er tilfældet i øjeblikket. Jeg ved godt, at denne ændring kan få betydelige finansielle konsekvenser for Luxembourg, som har mange grænsearbejdere, der bor i andre medlemsstater. En overgangsperiode, som skal sørge for, at Luxembourg ikke får et pludseligt chok, synes rimelig. Derfor kan Kommissionen godt godkende ændringsforslag 56.
Kommissionen kan ikke godkende ændringsforslag 20, da det ikke er omfattet af anvendelsesområdet for koordinering af de sociale sikringsordninger. Det er kun den gældende nationale lovgivning, som kan afgøre, hvem der er "familiemedlem". Fru Weiler og fru Bastos fremsatte to særligt interessante kommentarer hertil. Jeg kan godt være enig i filosofien bag disse kommentarer og moderniseringen af betydningen og definitionen af "familie", men vi må tage højde for, at den nationale lovgivning definerer og afgør, hvad et "familiemedlem" er. Af samme årsag kan Kommissionen ikke godkende ændringsforslag 49. 
Ændringsforslag 27 er for usmidigt og kan skabe fortolkningsproblemer. Det kan ikke godkendes af Kommissionen.
Ændringsforslag 54 har til formål at garantere en pensioneret grænsearbejder valget mellem at opnå sundhedspleje i enten bopælsstaten eller i den seneste beskæftigelsesstat. Ændringsforslag 41 har nøjagtig samme formål. Selv om betingelserne, som sikrer en sådan ret, er forskellige i de to ændringsforslag, kan Kommissionen godkende et af dem. 
På samme måde kan Kommissionen godkende enten ændringsforslag 50 eller 33, selv om betingelserne, der sikrer en grænsearbejders familiemedlemmer ret til at opnå sundhedspleje i arbejdstagerens beskæftigelsesstat, er forskellige.
Endelig kan ændringsforslag 44 og 45 ikke godkendes af Kommissionen, da de ikke er omfattet af anvendelsesområdet for reglerne om koordinering af de sociale sikringsordninger.
Som konklusion kan Kommissionen fuldt og helt godkende ændringsforslag 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 28, 29, 30, 31, 32, 34, 35, 36, 37, 39, 46, 47, 48, 51, 52, 53, 55 og 56. Den kan enten godkende ændringsforslag 50 eller 33. Den kan enten godkende ændringsforslag 53 eller 36. Den kan delvis godkende ændringsforslag 11. Den kan ikke godkende ændringsforslag 2 og 43 som foreslået, men forslår, at der udarbejdes en anden ordlyd til disse. Den forkaster ændringsforslag 1, 20, 27, 38, 40, 42, 44, 45 og 49 - jeg tror, at det er første gang, at jeg er delvis enig med hr. Bushill-Matthews!
Jeg vil gerne takke fru Lambert og udvalget endnu en gang for deres samarbejde og arbejde med sagen, som er så vigtig for de europæiske arbejdstagere.

Formanden.
Tak, fru kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0228/2003) af Miguélez Ramos for Fiskeriudvalget om Kommissionens meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet om midtvejsrevision af den fjerde fiskeriprotokol mellem EU og Grønland (KOM(2002) 697 - 2003/2035(INI)).

Stevenson (PPE-DE).
Fru formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen. Jeg ved, at tiden er ved at løbe fra os, og at Kommissionens meddelelse om Cancún fremlægges kl. 17. Alle fra Fiskeriudvalget er til stede netop nu. Jeg tænkte på, om det var muligt at behandle fru Miguéles Ramos' betænkning og hr. Ojeda Sanz' betænkning inden meddelelsen om Cancún. På den måde kan kommissæren og alle fra Fiskeriudvalget være til stede ved behandlingen af alle disse betænkninger. Der var ingen, der havde regnet med at skulle komme tilbage sent i aften, og det vil måske betyde, at der kun er nogle få personer her fra udvalget til stede ved behandlingen af disse betænkninger, hvis vi forsinker dem. Er det muligt?
Formanden.
Hr. Stevenson, jeg forstår, hvad De siger. Som De kan se, er Deres ønske blevet opfyldt, hvad angår fru Miguélez Ramos' betænkning, eftersom forhandlingen begynder med det samme. Hvad angår den anden betænkning om fiskeri, skal vi undersøge, om det er muligt at behandle den lige efter fru Ramos' betænkning.
Vi begynder således med forhandlingen om fru Miguélez Ramos' betænkning.
Miguélez Ramos (PSE)
Fru formand, Grønland, der er en selvstyrende region i Danmark, var med i Fællesskabet fra 1973 til 1984, hvor 52 % af grønlænderne ved en folkeafstemning besluttede at udtræde. Siden da er vores forbindelser blevet styret af Grønlandstraktaten, der giver øen samme status af oversøisk land og territorium som de øvrige 19 territorier. Det muliggør en fri eksport af grønlandske fiskeprodukter til Fællesskabet til gengæld for en fiskeriaftale med tilfredsstillende muligheder, der først blev indgået for en periode på 10 år, og som siden er blevet forlænget flere gange.
I den fjerde protokol, der blev indgået i 2002, fastlagdes det, at der skulle foretages en midtvejsrevision, som den vi nu er i gang med, og som er berettiget på grund af aftalens lange levetid og høje økonomiske beløb.
Kommissionens meddelelse omfatter ikke kun de rene fiskerianliggender, da forbindelserne med Grønland er bredere end som så. Fiskeriudvalget mener derfor, at Parlamentet bør tage initiativ til udarbejdelse af en generel rapport, som behandler de politiske forbindelser, udviklingsstøtten til Grønland samt fiskeriforbindelserne under hensyntagen til politikken for hele det arktiske område.
(Fru formand, jeg tillader mig at gøre formandskabet opmærksom på, at jeg ikke kan se på skærmen, hvor mange minutter mit indlæg har varet. Jeg vil gerne kunne se, hvor lang tid jeg har tilbage.)
Ud over en henvisning til nævnte forbindelser mellem Grønland og EU indeholder Kommissionens meddelelse en gennemgang af aftalens aktuelle status, og da enhver ændring skal vedtages af det grønlandske hjemmestyre, foreslås der en tilbundsgående revision, men det skal ske efter 2006, når protokollen udløber, og på nuværende tidspunkt skal der blot ske en tilpasning.
Selv om vi begrænser os til en tilpasning af aftalen under hensyntagen til Parlamentets og Revisionsrettens kritikpunkter, mener vi, at vi burde forsøge at tilpasse den mest muligt til principperne om god forvaltningsskik, gennemskuelighed og en optimal anvendelse af Fællesskabets penge uden at vente til 2006.
Min kollega, fru Langenhagens konklusioner for to år siden om den fjerde protokol gælder stadig med hensyn til den igangværende midtvejsrevision. Det er nødvendigt at fjerne de elementer fra aftalen, som ikke har noget med fiskeriet at gøre, at informere Europa-Parlamentet om udnyttelsen af fiskerirettighederne og tilskynde til oprettelse af joint ventures. Ud over at tilskynde til oprettelse af joint ventures kræver Fiskeriudvalget nu, at der også tilskyndes til oprettelse af midlertidige fællesforetagender, som har en mere fleksibel struktur, og som i dette tilfælde er bedre tilpasset de to fiskerisektorers virkelighed, det vil sige den europæiske, Fællesskabets, og den grønlandske. Fiskeriudvalget anmoder desuden om en ligelig fordeling af omkostningerne ved denne aftale mellem rederne og fællesskabsbudgettet, som det er tilfældet med sydaftalerne. Jeg konstaterer imidlertid, hr. kommissær, at Kommissionen ikke engang har foreslået dette for den tilpasning, den er i gang med for øjeblikket, og jeg synes hverken, at den retfærdiggørelse, den kommer med - den lille grønlandske forvaltning - er særlig troværdig eller berettiget.
Det finansielle bidrag, som EU hvert år betaler Grønland for denne aftale, er meget højt. Det beløber sig til 42,82 millioner euro om året, hvilket gør denne aftale, næst efter den med Mauretanien, til den allerdyreste. Ikke blot dyr, men særdeles dyr, hvis vi husker på, at der er mindst 14 millioner euro, som intet har at gøre med betalingen for fiskerimulighederne eller udvikling af fiskerisektoren. De fiskerimuligheder, der svarer til de resterende 28 millioner euro, har en særdeles lav udnyttelse. Det er ikke tilladt for andre flåder, som ikke har nogen kvoter - det vil sige andre end de tyske, danske, engelske og franske - at udnytte de fiskerimuligheder, der er betalt for, og som ikke er blevet opfisket, hvilket er muligt i forbindelse med sydaftalerne.
Vi glæder os, hr. Fischler, over, at der med den aftale, der er opnået mellem Kommissionen og den grønlandske regering i juni, er taget hul på dette tabuemne, og at andre flåder nu så småt kan begynde at fiske efter andre arter og udføre fiskeriforsøgsaktiviteter.
Der er heller ingen tilskyndelse til oprettelse af hverken joint ventures eller midlertidige fællesskabsforetagender, som ville være meget gavnlige for Grønland, hvis økonomi står i stampe, og for Fællesskabet selv. I den tidligere aftale var der afsat seks millioner euro til dette formål.
For det femte tildeler aftalen kvoter til arter, der praktisk talt ikke findes i de grønlandske farvande, f.eks. torsk og rødfisk, som ikke bliver fanget, men som Fællesskabet alligevel betaler til.
Vi glæder os ligeledes over, at forhandlerne i juni fik aftalt nogle realistiske kvoter, og i dette tilfælde øgede mulighederne for at fange helleflynder, rejer og arktisk krabbe, og at forhandlerne på denne måde har forsøgt at få fjernet de såkaldte "papirfisk".
For det sjette er Fællesskabets finansielle modydelse blevet forøget i hver eneste protokol, mens fiskerimulighederne er blevet formindsket. I denne forstand er aftalen ikke holdbar, og som fru Langenhagen i sin tid udtrykte det, er protokollen usammenhængende.
Som konklusion mener vi, at Kommissionen, selv om det er prisværdigt, at den har taget den aktuelle model med Grønland op til fornyet overvejelse og i juni har taget passende skridt, som dem jeg netop har nævnt, i den aftale, der er opnået med Grønland, burde være mere ambitiøs og nu forsøge at gennemføre væsentlige ændringer.
Hvis vi ønsker, at fiskeriaftalen ikke længere skal krænke knæsatte principper i Fællesskabets finansielle forordninger som f.eks. gennemsigtigheden og en passende udnyttelse af de finansielle ressourcer, kan vi ikke nøjes med en ren kosmetisk revision.
EU's støtte til Grønland er fuldt berettiget, men ikke i form af en fiskeriaftale, som jeg i sin tid sagde til den grønlandske fiskeriminister, som jeg mødtes med her i Strasbourg i juli måned. Grønland er en vigtig brik i udviklingen af EU's arktiske område, og i denne henseende burde vi overveje at finansiere de ikke-fiskerimæssige aspekter af denne forbindelse over udgiftsområde 4 i de finansielle overslag eller via Den Europæiske Udviklingsfond.
Parlamentets holdning fremgår under alle omstændigheder af Fiskeriudvalgets betænkning, så Kommissionen og Rådet med det samme kan tage hensyn hertil, hvis det er muligt, og ellers i forbindelse med forhandlingen i 2006 af en ny aftale.

Fischler
Hr. formand, mine damer og herrer, kære fru Miguélez Ramos, allerførst tak for Deres betænkning om vores meddelelse om midtvejsrevisionen, jeg understreger midtvejsrevisionen, af den fjerde fiskeriprotokol mellem EU og Grønland. Det glæder mig, at De støtter Kommissionens meddelelse. Kommissionen og Grønland afsluttede midtvejsrevisionen den 30. juni 2003, som fastsat i protokollens artikel 14. Den fjerde protokol blev underskrevet i går og vil forhåbentlig blive ratificeret af alle partnere. Den indeholder svar og løsninger for emnerne i vores meddelelse og i Deres betænkning.
Lad mig kommentere et par af de nye elementer. For det første er kvoterne blevet korrigeret betydeligt for at tilpasse fangstmulighederne til de videnskabelige resultater. Der er ingen kvote for torsk og rødfisk i de vestlige farvande og for den blå hvilling for at leve op til EU's fangstkapacitet. Der er altså ingen papirfisk mere.
For det andet har vi, eftersom visse fangstmuligheder hidtil ikke er blevet udnyttet, nu indført en standardoverførselsklausul, og dermed kan vi overføre ikke-benyttede fangstmuligheder til andre medlemsstater, som ikke har nogen kvote. Dermed tilnærmes grønlandsaftalen til andre tredjelandsaftaler med økonomisk udligning. I juli i år blev der for første gang i denne aftales historie overført ikke-benyttede kvoter til andre medlemsstater uden kvoter.
For det tredje kræver De, fru Miguélez Ramos, i Deres betænkning, at der indføres licensgebyrer. Det sker pr. 1. januar 2004 som byrdeudligning mellem Fællesskabet og rederne. Også det er en tilpasning til andre tredjelandsaftaler og giver os desuden mulighed for at overvåge fiskeriindsatsen.
For det fjerde er der på grund af den manglende gennemsigtighed indført et budgetstøtteprogram. Det grønlandske hjemmestyre har i denne forbindelse forpligtet sig til en strukturreform af sin fiskeripolitik. Målet er mere privatisering og færre subsidier. Grønland har desuden forpligtet sig til at foretage en markant forhøjelse af budgettet for det grønlandske institut for naturressourcer, og dermed skulle det kunne lade sig gøre at styrke dette instituts videnskabelige kapacitet.
Endelig vil også forsøgsfiskeriet blive fremmet, og det bliver udvidet til cephalopoder og muslinger. Hvis resultaterne er positive, kan det føre til en stærkere diversificering af det grønlandske fiskeri og til, at der kan optages nye arter i den næste grønlandsaftale. Disse ændringer er blevet indført i dialog med de grønlandske myndigheder og i overensstemmelse med principperne for de nye fælles fiskeriaftaler. Jeg tror, at de gør grønlandsaftalen mere afbalanceret og gennemsigtig, især da den økonomiske udligning nu svarer til de faktisk udnyttede fangstmuligheder, og man støtter reformen af den grønlandske fiskeripolitik. Der er som sagt kun tale om en midtvejsrevision, men denne revision var en forudsætning for de udvidede relationer til Grønland efter 2006. Med vores meddelelse og støtten fra betænkningen har vi kunnet revidere den fjerde protokol, så der ikke længere står hindringer i vejen for en uddybning af relationerne.

Dührkop Dührkop (PSE)
Hr. formand, som ordfører for udtalelsen fra Budgetudvalget vedrørende denne betænkning vil jeg indlede med, som det er skik og brug i Parlamentet, at lykønske fru Miguélez Ramos med hendes fremragende betænkning.
Jeg vil også udtrykke min tilfredshed med, at Fiskeriudvalget har vedtaget Budgetudvalgets vigtigste ændringsforslag. I denne forbindelse vil jeg gerne understrege, at fiskeriaftalen med Grønland som påpeget af fru Miguélez Ramos er EU's næstvigtigste, hvad angår omkostningerne for fællesskabsbudgettet, da den hvert år betyder en finansiel modydelse på 42,8 millioner euro.
Dette forhold afspejler imidlertid ikke, som det tidligere er blevet påpeget, de reelle fiskerimuligheder for fællesskabsflåden, da den af Kommissionen vurderede fiskekvote er på ca. 28 millioner euro i samme aftale, og dette tal er endda for højt sat sammenlignet med de faktiske fangster.
Budgetudvalget anerkender Grønlands særlige forhold til EU og er også klar over landets særlige økonomiske situation, hvor fiskeriet fortsat er krumtappen i den nationale økonomi, og selv om det anerkender behovet for at yde finansiel støtte til Grønland, afviser det den aktuelle strategi om at lade denne støtte indgå i den finansielle modydelse for fiskeriaftalen.
Budgetudvalget synes derfor, at Kommissionen før udløbet af den nuværende protokol til december 2006 bør forelægge et forslag til en ny protokol, hvori den finansielle modydelse er i overensstemmelse med de reelle fiskerimuligheder, og parallelt hermed et forslag om finansiel støtte til Grønland.
På den anden side glæder Budgetudvalget sig over, at Kommissionen har forelagt en midtvejsevaluering af den nuværende protokol, for hermed imødekommer den Europa-Parlamentets krav om, at der skal forelægges generelle rapporter indeholdende cost-benefit-analyser, før der indledes forhandlinger om fornyelser eller indgåelse af nye protokoller og aftaler.
Jeg opfordrer derfor Kommissionen til at fremlægge lignende midtvejsrevisioner for de aftaler, hvis årlige udgifter for EU-budgettet overstiger 3 millioner euro.
Langenhagen (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, jeg syntes vældig godt om de to indlæg, fru Ramos' og hr. Fischlers, om dette emne, som vi har beskæftiget os med så længe. Jeg tror, vi er meget, meget tæt på en meget, meget god løsning! Og det er jo heller ikke hver dag, at vi kan tale om et historisk øjeblik på fiskeriområdet, som hr. Fischler netop påpegede. Men for første gang siden fiskeriaftalen med Grønland blev indgået i 1985, er ikke-udnyttede fangstkvoter blevet overført. Det skete, som vi har hørt, for blot få uger siden, og det vedrører eksplicit året 2003, jeg taler om 2003! Dermed har man samtidig opfyldt et centralt punkt i de krav, som vores kollega Miguélez Ramos havde formuleret i sin betænkning.
Men Kommissionen vil sikkert gerne forsvares lidt her, og det vil jeg gøre. Det siges, at den ikke tidligere har foreslået en overførsel. Ja, det er rigtigt, men det ligger jo ganske enkelt ikke inden for rammerne af dens muligheder at gennemføre sådan et initiativ. Autoriteten ligger ene og alene hos kvoteindehaveren, og hvis han ikke vil, bliver der ingen overførsel. Denne overførsel af kvoter på frivillig basis, som nu for første gang er blevet godkendt, viser også tydeligt Tysklands vilje til at løse spørgsmålet om ikke fuldt udnyttede kvoter i fællesskab, men alligevel endeligt.
Tyskland har ikke blokeret for europapolitikken og opført sig egoistisk i denne sag, som jeg ofte har måttet høre, tværtimod står vi inde for Europas fællesskab. Men lad mig pege på, at denne ordning ikke kører af sig selv. Jeg advarer mod at anfægte principperne for den europæiske fiskeripolitik. Princippet om relativ stabilitet må ikke opblødes af denne imødekommenhed. Det synes jeg, vi bør diskutere alvorligt. Jeg vil derfor gentage, at ordningen i dag vedrører 2003, og den er ikke ensbetydende med en årlig garanti for andre medlemsstater for, at de kan få f.eks. oprindeligt tyske kvoter, for Tyskland vil også i fremtiden satse på at have en flåde, som går på fiskeri ved Grønland. Efter dette positive aspekt vil jeg også nævne et svagt punkt. Vi drøfter den såkaldte midtvejsrevision af protokollen. Det er aftalt i protokollen. Som ordfører husker jeg det tydeligt. Men jeg spørger mig selv, hvilken virkning Parlamentets mening i dag vil have i fremtiden. For som vi ved, blev ændringerne aftalt allerede i slutningen af juni. Blev vi spurgt? Får vi også i fremtiden kun lov til at nikke ja ligesom tidligere eller hidse os tilsvarende op? Her kræver jeg udtrykkeligt, at Parlamentet involveres i forhandlingsprocessen, ikke mindst med henblik på de budgetpolitiske konsekvenser af fiskeriaftalen, som vi netop har hørt det gentagne gange. Ikke kun her, men også i morgen! Til det formål skal de relevante traktater langt om længe ændres. Jeg opfatter principielt alt andet som en dårlig undskyldning!

Casaca (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, fru ordfører, jeg finder det rigtigt, at vi indledningsvis erindrer, at hovedårsagen til denne aftale var Grønlands udtræden af EU. Jeg finder det også vigtigt at erindre om de årsager, der var til, at Grønland trådte ud. Det skete, fordi man ville fratage dette lille og fjerntliggende samfund den umistelige ret til at udnytte sin eksklusive økonomiske zone på 200 sømil, der i dag anerkendes utvetydigt i den internationale havret.
Det er nok den største fejl, som EU har begået til dato, og den har allerede skabt os alvorlige problemer i fortiden, ligesom den stadig udgør en trussel for fremtiden. At EU's institutioner i små områder, der er gennemskåret af nationale grænser, som f.eks. Nordsøen, har organiseret samordnet udnyttelse af stærkt vandrende overfladearter, har været en fornuftig beslutning. At man fra specifikke tilfælde og løsninger ønsker at gå over til fælles ejendomsret til fiskeressourcerne ud fra en angivelig fællesskabsret, er derimod ikke acceptabelt.
De bestemmelser i den internationale havret, som fastsætter retten til udnyttelse af havets biologiske ressourcer, fastsætter også retten til udnyttelse af de fossile energiressourcer. EU, der har godkendt anvendelsen af disse bestemmelser til at fordele retten til udnyttelse af de underjordiske beholdninger af fossilt brændstof i Nordsøen mellem flere stater, vil så have, at bestemmelserne ikke skal gælde for de biologiske ressourcer. Vi har med andre ord at gøre med rettigheder, der kun skal gælde, når de centrale europæiske landes interesser skal varetages, hvad angår gas og olie, men som ikke skal gælde, når de fjernere europæiske landes eller de fjerntliggende regioners interesser skal varetages, hvad angår de store havområder med betragtelige ressourcer, som omgiver dem.
I den tiårsperiode, der efter vores opfattelse nu bør indledes, og hvor EU-institutionerne bør overvejer de vestlige farvandes status, må der ske en grundig gennemgang af spørgsmålet om adgangen til disse farvande, ligesom EU-lovgivningen må tilpasses den internationale havrets grundlæggende principper, og det nøje må undersøges, hvordan vi bedst sikrer et bæredygtigt fiskeri i Atlanterhavet.

Busk (ELDR).
Hr. formand, hr. kommissær, Grønlandsaftalen adskiller sig fra de andre fiskeriaftaler, EU har indgået med tredjelande, fordi Grønlandsaftalen sikrer EU adgang til fiskeriressourcer via finansielle modydelser og tilbud om markedsadgang for grønlandske produkter. Jeg vil da heller ikke skjule, at for mig som dansk parlamentsmedlem har Grønland og fiskeriprotokollen med Grønland en ganske særlig betydning.
Dette er den fjerde fiskeriprotokol med Grønland, en fiskeriprotokol som er til stor værdi for begge parter. Den finansielle modydelse udgør 900 Euro pr. capita i Grønland og giver adgang til EU for grønlandske fiskeriprodukter, som udgør mere end 90 % af Grønlands samlede eksport. Fiskeriaftalen med Grønland muliggør endvidere, at der kan udveksles fiskerirettigheder med Island, Norge og Færøerne, hvilket opretholder en samlet balance i det nordøstlige Atlanterhav.
Den fjerde protokol indeholder klare forbedringer i forhold til tidligere protokoller i form af øget gennemsigtighed, således at Fællesskabets kvoter nu svarer til de reelle fangstmuligheder i Grønlands farvand, og EU desuden har fortsat option på de mængder, der var fastsat i den tredje protokol i tilfælde af, at bestandene forbedres.
Der er grund til at anerkende Deres indsats, hr Fischler, i det som De kaldte "den historiske aftale". I den fjerde protokol er der lagt op til, at uudnyttede fiskerimuligheder i slutningen af protokollens løbetid kan udnyttes af andre lande end dem, der i henhold til princippet om relativ stabilitet umiddelbart drager nytte af aftalen.
Der er ingen tvivl om, at EU's fiskeriaftaler med tredjelande i dag er en betydelig del af den fælles fiskeripolitik. Den generelle udvidelse af kyststaternes fiskerizoner til 200 sømil i halvfjerdserne betød, at 95 % af fiskebestandene og 35 % af havet blev underlagt kyststatslovgivningen. Traditionelle fangstpladser gik tabt og skabte et behov for fællesskaber med tredjelande for at sikre den fortsatte overlevelse af Fællesskabets fiskeriflåder med henblik på at bevare Fællesskabets andel i verdensfangsterne og sikre de fortsatte fiskeforsyninger på EUs markeder.
Fiskeriaftalen med Grønland trådte i kraft i 1995 i forbindelse med Grønlands udtræden af EU som følge af selvstyreaftalen med Danmark. Kommissionen mangler desværre at informere Europa-Parlamentet om forsøgsfiskeri og om oprettelse af joint ventures; specielt joint ventures er noget, som jeg forventer mig meget af, og jeg vil foreslå, at vi i Fiskeriudvalget tager en diskussion om fordele og ulemper.
Jeg kan til slut støtte fru Miguélez Ramos' betænkning, og jeg vil gerne rose det arbejde, hun har gjort.

McKenna (Verts/ALE).
Hr. formand, først og fremmest bifalder vi, at papirkvoterne om end ikke fjernes fuldstændigt, så dog reduceres, hvilket er en mere realistisk fremgangsmåde. For det andet er aftalen forbedret som følge af, at der er skabt en forbindelse mellem den finansielle godtgørelse for fiskerirettighederne og betaling for udvikling.
Det fremgik af Kommissionens pressemeddelelse i juni, at de to aspekter er blevet adskilt. Det medfører, at det nu bør være muligt klart at identificere, hvad der er blevet betalt for. Det bør også øge gennemsigtigheden og oplysningspligten. 
Mens dette hilses velkommen, medfører det ikke mange detaljer. Jeg så gerne, at Kommissionen gav os flere detaljer om, hvad der skal støttes af Udviklingsfonden, og hvordan støtten skal forvaltes. 
Selv om dette er en velkommen ændring af Kommissionens syn på fiskeriaftalerne, bør den anvende samme fremgangsmåde i forbindelse med AVS-aftalerne. Kommissionen anfører, at det er for besværligt af alle mulige årsager, selv om det er et af kardinalpunkterne i Kommissionens seneste diskussionsoplæg om partnerskabsaftalen. Vi så gerne, at denne fremgangsmåde også anvendes i AVS-aftalerne. Denne form for fremgangsmåde, som adskiller udviklingen fra det, vi faktisk betaler for fiskerirettighederne, er yderst vigtig som nævnt af andre talere. Hvis det kan lade sig gøre for Grønland, bør det også være muligt for AVS-landene.
Varela Suanzes-Carpegna (PPE-DE).
Hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil indlede med at lykønske vores ordførere, hr. Ojeda og fru Miguélez, for deres fremlæggelse af de to fiskeriaftaler og vores Budgetudvalg, fordi det til fulde har gjort sin pligt i forbindelse med betænkningerne.
Jeg vil først og fremmest tale om Grønland, da jeg synes, det er et vigtigt emne. Vi oplever her en stor enighed blandt alle medlemmerne, og det er efter min mening meget vigtigt og meget positivt. Der er en god tone! Hr. kommissær, jeg vil gerne lykønske Dem med Deres indlæg og med den meddelelse, der er kommet. Vi er enige i Parlamentet og i Kommissionen, hvilket er meget vigtigt, og med henblik på den nye protokol, der skal undertegnes fra 1. januar næste år, mener jeg, at der allerede er enighed mellem medlemsstaterne.
Jeg synes, at Kommissionen, hvis De tillader mig, har trukket i land, eller sagt på en anden måde, at de har indrømmet deres fejl. Her i Parlamentet har vi, så vidt jeg husker, siden 1994 anmodet om større lighed, om større gennemsigtighed og større retfærdighed i aftalen i forhold til sydaftalerne, og det begynder faktisk at vinde genklang nu.
Min lykønskning gælder også den nye generaldirektør for fiskeri, hr. Holmquist, og direktøren for udenrigspolitikken, for jeg ved, at de har gjort en ekstraordinær indsats for at komme videre ad den linje, som Parlamentet nu forelægger, og vi er alle enige om, at det er den linje, vi bør følge i aftalen med Grønland.
Den tidligere var, som det er blevet sagt et par gange, en skandale, og det er Revisionsretten og Parlamentet også nået frem til, for der var tale om "papirfisk", der blev sløset med kvoterne, der ikke blev anvendt af medlemsstater, som kunne have gjort det, som det er tilfældet med sydaftalerne, og der var også redere, som ikke betalte deres licenser. Nu bliver dette harmoniseret med kriterierne for sydaftalerne, og jeg synes, at det er et meget positivt skridt.
Der er enighed i Kommissionen, der er enighed i Rådet, så vidt jeg har forstået, og det bliver der også her i Parlamentet. Det skal vi alle glæde os over, for det er i EU's og alle medlemsstaternes interesse, og naturligvis også i Grønlands interesse. Vi bevæger os mod en fælles interesse, og det er det, der er behov for.
Forsøgsfiskeri efter nye arter har været tilladt siden juli, og der er mulighed for diversificering af fiskeriet i Grønland, hvilket er positivt - jeg var i Grønland, da jeg var formand for udvalget - og jeg ved, at der er andre videnskabelige muligheder, og at de derfor skal udnyttes.
Jeg gør opmærksom på joint ventures, som jeg synes er meget vigtige, og på midlertidige fællesforetagender. De grønlandske fiskere har personligt bedt mig om at hjælpe dem med at få joint ventures, og spørgsmålet interesserer dem derfor, og jeg tror, at vi ved at diversificere fiskerimulighederne i Grønland og ved at tillade, at alle fiskekvoterne bliver udnyttet, har opnået noget meget positivt, så vi alle bliver tilfredse med den nye protokol, der skal underskrives efter januar og igen i 2006.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil gerne begynde mit indlæg med at stille et spørgsmål. Findes der en fælles fiskeripolitik ud over den, der tjener til at sikre de privilegier, som visse lande og fiskerflåder har? Ifølge det udkast til forfatningstraktat, som vi har under behandling, og som skal forelægges regeringskonferencen, er det ikke tilfældet. I tredje del af de fælles politikker, i afsnittet om landbrug og fiskeri, benævnes fisk landbrugsprodukter, og der siges absolut intet om den fælles fiskeripolitik. Det er lige så overraskende, som det er kafkask, da der jo er tale om EU's farvande og fiskeressourcer. Intet om den fælles fiskeripolitik, intet om lige rettigheder mellem lande og flåder, men, naturligvis, med bevarelse af fiskeressourcerne for vores børn og børnebørn.
Også af den grund støtter jeg fru Miguélez Rasmos' betænkning om midtvejsrevision af den fjerde fiskeriprotokol mellem EU og Grønland. Jeg støtter den, fordi den netop går i en god retning og kræver, at lande, flåder og fiskersamfund, der ved fejlagtig anvendelse af princippet om relativ stabilitet og på grund af den aktuelle protokol uretfærdigt har været udelukket fra at kunne fiske i grønlandske farvande, også skal have denne mulighed.
Ordføreren indleder den nødvendige argumentation for en forbedring af de kommende protokoller, der naturligvis også skal varetage Grønlands rettigheder og beslutningsbeføjelser.

Stevenson (PPE-DE).
Hr. formand, jeg lykønsker fru Miguélez Ramos med hendes betænkning. Hun har fremhævet nogle meget vigtige emner, ikke mindst misforholdet mellem det, som vi betaler til Grønland hvert år - 42,8 millioner euro - og hvad vi får tilbage - fiskerirettigheder til en værdi af 28 millioner euro. Jeg er glad for, at kommissær Fischler har understreget, at protokollen, som blev underskrevet i går, et langt stykke hen ad vejen retter det forhold, som revisorerne har kritiseret tidligere. 
Som hr. Casaca nævnte, er det værd at huske på, at det var vilkårene i en aftale, som blev udarbejdet, da Grønland forlod EU. En stor del af denne godtgørelsespakke er at støtte den grønlandske økonomi og den fortvivlende fattige inuitbefolkning i Grønland. Jeg ved, at dette er en kendsgerning, som fru Langenhagen er ekspert på, og som hun tidligere har anmodet Parlamentet om at have en positiv indstilling til.
Jeg støtter dog ordføreren, når hun insisterer på, at de ikke-fiskerimæssige aspekter ved forbindelserne mellem EU og Grønland skal finansieres over udgiftsområde 4 i de finansielle overslag eller af Den Europæiske Udviklingsfond. Fiskeribudgettet må kun anvendes til fiskeriformål. 
På den anden side vil jeg gerne anslå en advarende tone i forbindelse med det aspekt i betænkningen, som opfordrer til en fordeling af de underudnyttede fiskerirettigheder. Hr. Fischler rettede opmærksomhed mod dette i sin udtalelse, og protokollen, som blev underskrevet i går, synes nu at kunne fordele disse underudnyttede fiskerirettigheder til andre medlemsstater. Jeg opfordrer kommissæren til i denne forbindelse at tænke på den betrængte flåde, der fanger hvidfisk i Nordsøen, især Det Forenede Kongeriges flåde, som nu skal ligge i havn i to uger om måneden, på grund af at kvoterne er skåret voldsomt ned med 50 %. Hvis de underudnyttede rettigheder skal fordeles, eller der skal oprettes joint ventures, så beder jeg Dem om at sørge for, at flåden, der fanger hvidfisk i Nordsøen, kommer forrest i køen.
Cunha (PPE-DE).
Hr. formand, ganske kort vil jeg gerne begynde med at takke Rosa Miguélez for den fremragende betænkning, hun har udarbejdet, som vi alle finder velovervejet og ræsonnabel, og som i øvrigt følger op på et arbejde af Brigitte Langenhagen, der var ordfører, da denne protokol blev udformet, og som også har foreslået nogle punkter, der går i den rigtige retning og er i tråd med Kommissionens meddelelse.
Jeg tror, at vi, hvis denne meddelelse fra Kommissionen, denne hensigtserklæring, bliver ført ud i livet - og det håber vi alle sker - endelig kan gøre op med den noget bizarre situation, som vi har befundet os i indtil nu. For det første, som det allerede er nævnt, fordi der har været ydet en finansiel godtgørelse på næsten det dobbelte af fangsternes reelle værdi, og vi taler ikke om småpenge, men om en fordobling af beløbet, hvilket faktisk har udgjort betydelige summer. For det andet, fordi der endelig indføres budgetmæssig gennemskuelighed, som der jo ikke var før, sådan som Revisionsretten for nylig har påpeget. Sluttelig, fordi der har været forskelsbehandling, hvad angår adgangen til ressourcerne i dette område.
Jeg kan anføre mit eget lands tilfælde. Portugal har historisk set altid fisket i de farvande, men efter dets optagelse i EU mistede vi de rettigheder, fordi der ikke var nogen aftale med Danmark. Vi respekterer princippet om relativ stabilitet, vi respekterer det afgjort, men vi mener, at der må udvises fleksibilitet, så de kvoter, der ikke udnyttes et bestemt år, må kunne udnyttes af dem, der kan udnytte dem, såfremt, selvfølgelig, vi fastholder den ligelige fordelingsnøgle til disse kvoter og dermed sikrer netop den relative stabilitet. Det er på dette punkt, at Kommissionens tekst går i den rigtige retning, og jeg håber, at den bliver ført ud i livet i form af passende lovgivningsforanstaltninger.

Parish (PPE-DE).
Hr. formand, jeg er ked af at anslå en disharmonisk tone i denne forhandling, men betænkningen skal ses i to perspektiver. For det første skal vi isolere den kendsgerning, at de europæiske skatteyderes penge skal bruges gennemsigtigt - og det er ikke tilfældet i øjeblikket. Der er ingen tvivl om, at vi betaler for meget for fiskerirettighederne, og at vi bør betale for den mængde fisk, som fanges af de europæiske fiskere, men hvis vi ønsker at betale for den grønlandske udviklingshjælp, skal vi betale for den særskilt. Jeg er ikke imod den, men vi kan ikke betale for den med papirfisk gennem en fiskeriaftale. 
Jeg er meget forbavset over Kommissionens holdning til idéen om, at vi nu bør udvide mængden af arter, som kan fanges i og omkring Grønland. Man skulle tro, at den fælles fiskeripolitik har været en stor succes, og så viser det sig, at fiskebestandene i de europæiske farvande samlet set faktisk svinder mere og mere. Nu er det foreslået at øge kvoterne for flere arter. Jeg har ofte sagt her i Parlamentet, at fisk desværre ikke svømmer alene, og når en fiskeart er fanget, går andre arter også meget ofte i nettet. Hvis fiskerne ikke har kvoter, smides fiskene ud. Vi ved alle, at uhørt mange fisk smides ud i EU hvert år. 
Vi bliver nødt til at revidere hele idéen med at have tredjelandeaftaler. De medfører ofte, at EU udnytter tredjelandenes farvande, hvilket betyder, at fiskerne i disse tredjelande må opgive deres erhverv, og hele situationen kommer i vanry. Pengene, som EU bruger, når ofte ikke ud til fiskerne eller til de lande, som de er beregnet til. De ender meget ofte det forkerte sted. Vi bør genoverveje hele situationen.

McCartin (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne takke fru Miguélez Ramos for hendes grundige udluftning af dette emne og for hendes betænknings anvendelighed. Jeg vil også gerne takke kommissæren for at rydde op i hele sagen og for at vende en højst uacceptabel situation til en en smule mere acceptabel situation ved disse genforhandlinger. Jeg vil gerne henvise til min ven hr. Casacas kommentar til EU's beslaglæggelse af fiskene i Grønland. Jeg går ud fra, at det samme gælder for Azorerne og for Irland, selv om farvandene omkring Azorerne ikke er så righoldige. 
Sandheden er noget anderledes. Dengang de gik ind i EU, fandtes der kun en 6-sømilezone. Det var først senere, at EU udvidede den til 200 sømil. Så begyndte det at gå op for fiskerne fra Grønland, Irland og måske Azorerne, hvad de gik glip af. Jeg har ofte tilkendegivet, at jeg er enig i, at det ikke var nødvendigt, at fiskene skulle være fællesbesiddelse for at få en fælles landbrugspolitik. Vi kunne have haft en anstændig fælles fiskeripolitik, uden at fiskene var fællesbesiddelse. Vi fik alle ulemperne i og med, at EU ejede fiskene, men de nationale regeringer skulle sørge for at lave politikker herom. Det var der, at tingene gik galt. Derfor er bestandene ved at være udtømt. Det, som alle skulle tage sig af, var der ingen, der tog sig af. Det var ikke selve den fælles fiskeripolitik, som ødelagde bestandene, men den manglende nødvendige overvågning. Hvis EU havde haft ansvaret for at udarbejde fangtpolitikkerne, var det måske gået bedre. 
Grønland forlod EU. Det var ikke helt som hr. Casaca sagde, men Grønland trak sig ud, efter at 200-sømilezonen var udvidet. Grønland burde have stået fast og været solidarisk. Grønland kunne have fået støtte fra bl.a. strukturfondene. Den maksimale støtte fra strukturfondene har højst været på 300 euro pr. indbygger til en stat i EU, hvilket skete i Irlands tilfælde. Portugal, Grækenland og Syditalien fik langt mindre end det. Ifølge hr. Busks beregning modtager Grønland dog 900 euro pr. indbygger om året. Det er for meget. Jeg mener, at vi har blandet vores udenrigspolitik sammen med vores fiskeripolitik. Vi har givet Grønland en aftale, som landet ikke havde ret til at forvente, eftersom Grønland forlod EU efter eget ønske og ikke accepterede i god tro, at landet ville være blevet behandlet rimeligt inden for EU.

Formanden.
Vi kan ikke efterkomme hr. Stevensons ønske om at gå over til forhandling om hr. Ojeda Sanz' betænkning, eftersom vi allerede er næsten et kvarter forsinket med Kommissionens meddelelse og ikke må blive yderligere forsinket. Forhandlingen om hr. Ojeda Sanz' betænkning finder således sted i aften kl. 21.00.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er meddelelse fra Kommissionen om forberedelsen af WTO's femte ministerkonference i Cancún.
Jeg giver nu ordet til kommissær Lamy.

Lamy
Hr. formand, med henblik på den femte ministerkonference i Verdenshandelsorganisationen, som finder sted i næste uge i Cancún, Mexico, og som Franz Fischler og jeg selv deltager i for at forhandle på vegne af Unionen, har Kommissionen i eftermiddag drøftet den nuværende status for forberedelserne til konferencen, hvilket jeg gerne kort vil indvie Dem i, før jeg svarer på Deres bemærkninger.
Som De ved, er succes med handelsrunden, som blev indledt for nu mere end 18 måneder siden i Doha, fortsat EU's øverste prioritet på handelsområdet. Vi forventer at konsolidere væksten i Europa ved hjælp af større åbenhed i handelen med varer, tjenesteydelser og investeringer på grundlag af spilleregler, som skal styrkes for at regulere denne åbning. Men lige så vigtigt er det, at vi forsøger at øge udviklingslandenes integration i den globale handelsordning, for at de kan få glæde af frihandelen, få større udbytte af fordelene ved globaliseringen og samtidig undgå de skadelige virkninger af den, og tro mig, de findes.
Målene, som vi vil få lejlighed til at bedømme til slut, ved udgangen af dette forhandlingsprogram, er sat temmelig højt. Hvilke resultater har vi brug for i Cancún for at sikre, at denne forhandlingsrunde, som vi i Doha døbte "udviklingsprogrammet", bliver en succes? Det er, hvad vi sammen skal finde frem til blandt medlemmerne i Verdenshandelsorganisationen i Cancún i næste uge ved hjælp af en slags midtvejsrevision, hvis egentlige formål er at finde ud af, hvorvidt vi kan nå frem til at afslutte forhandlingerne inden udgangen af næste år, som vi besluttede for nu 18 måneder siden, eller ej. Det er grundlæggende det spørgsmål, vi i fællesskab skal forsøge at svare på i Cancún. Og for at svare ja skal vi først stadfæste, at fristen for forhandlingen faktisk er udgangen af 2004.
For at svare ja, skal vi i Cancún kunne pege på, at 50 % af forhandlingerne på alle områder er overstået. Det drejer sig ikke om en forhandling, hvor man behandler et emne ad gangen, hvor man bliver enige om ét emne, før man går videre til det næste, men om en global forhandling om ca. 20 emner, som på sin vis er en balance mellem punkter, som de forskellige sider enten ønsker at forsvare eller angribe.
Spørgsmålet i Cancún er således, om vi har tilbagelagt ca. halvdelen af vejen i de samlede forhandlinger, og om vi er tilstrækkeligt overbevist herom til at fastholde, at den endelige afslutning skal ligge ved udgangen af næste år. Vores ønske, det europæiske ønske ved denne midtvejsrevision, er at se denne balance etablere sig, balancen fra det oprindelige program mellem på den ene side åbningen af markederne og på den anden skærpelsen af handelsspillets regler. Vi er meget opsatte på at opnå en sådan balance, som politisk set er helt central for os, eftersom den svarer til vores eget økonomiske system, det vil sige et system, som er åbent for handel, men reguleret af regler, der er udtryk for tanker af social, sundhedsmæssig og miljømæssig karakter. Dette varemærke, som er EU's i forhandlingerne, skal bevares. Derfor er det vigtigt at forhandle i et tempo, som er sammenligneligt for alle de emner, der tages op i løbet af forhandlingerne.
Hvor langt er vi nået i den henseende? De sidste uger er der konstateret en klart øget aktivitet i Genève. Det er tydeligt, at perspektivet om mødet i næste uge nu har givet et spark til en forhandling, som fra tid til anden har haft tendens til at gå lidt i stå. Formanden for WTO's Generelle Råd, den ambassadør, som leder det, man kalder WTO's Generelle Råd i Genève, har stillet et forslag til sluterklæring, som vil være arbejdsgrundlaget for de forhandlere på ministerniveau, der mødes i Cancún.
Kommissær Fischler og jeg har allerede sagt ved flere lejligheder, at vi ikke er begejstrede for dette forslag. Forslaget til erklæring rejser her og der nogle alvorlige problemer for os, men det har den fordel, at det findes, og at det er klart struktureret. Jeg gentager, at der er ting, som ikke fungerer. Både hvad angår landbrug og industritariffer, eller miljø, eller geografiske betegnelser, indeholder forslaget i vores øjne nogle ubalancer. Det gør det i øvrigt også i andre WTO-medlemmers øjne, men som talsmanden for WTO humoristisk har sagt, så skal ministrene også have noget at lave i Cancún. Som forhandlere for De 15 fortsætter vi med at kæmpe for et resultat, der skaber balance mellem åbningen af markederne og fastlæggelsen af nogle regler, som giver mulighed for bedre at integrere den dimension, der hedder udvikling, på alle områder.
Vi bliver ofte spurgt, om vi er optimister eller pessimister, hvad angår chancerne for succes i Cancún. Det er et spørgsmål, som De i øvrigt ikke har stillet endnu, men svaret er, at kommissær Fischler og jeg hverken er det ene eller det andet. Vi er forhandlere for Unionen, som har betroet os et mandat. Dette mandat sætter grænserne for, hvad vi kan acceptere, og vi vil som sædvanlig holde Dem orienteret om udviklingen i forhandlingerne, mens de foregår og på stedet. Vi bliver ledsaget af vores politiske myndigheder, nemlig EU's Ministerråd og Europa-Parlamentet, samt repræsentanter for andre involverede parter. Vi får således lejlighed til på stedet at vurdere præcist, hvor vi står, men lad os få én ting på det rene. Vi har fået et formelt mandat efter forhandlinger i både Ministerrådet og Europa-Parlamentet inden for de seneste måneder. Det er således på baggrund af dette mandat, at kommissær Fischler og jeg vil handle.
Jeg vil slutte af med at understrege, at vi tager af sted til Cancún sidst på ugen med en god nyhed i lommen, nemlig aftalen, som blev indgået sidste weekend, om adgang til medicin. Denne aftale afviger på sin vis for første gang fra den nuværende patentlovgivning for at give de lande, som har brug for det, mulighed for at importere generiske lægemidler. Aftalen viser, at WTO kan opfylde udviklingslandenes behov. Det er ikke længere blot et forslag, en diskurs eller en vision, men en konkret bekræftelse på, at globaliseringen kan og skal kædes sammen med udvikling. Og endelig markerer aftalen, som kun er en lille del af det kolossale problem med de fattige landes adgang til lægemidler, trods alt et skridt fremad, som jeg gerne vil byde velkommen på vegne af Unionen med Dem som vidner. Hvad resten angår, så ved vi, hvor vi står i de forskellige emner, og vi handler, som jeg netop har sagt, på baggrund af det mandat, som De har betroet os.
Rübig (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær Lamy, hr. kommissær Fischler, mine damer og herrer, Vi har atter en vigtig runde foran os. Det drejer sig om succeser, som vi bør notere for Europa, og kommissær Lamy formulerede det godt. Det drejer sig om at åbne markedet for handelen. Jeg vil gerne understrege, at det handler om en gensidig åbning. Vi har imidlertid det problem, at der stadig findes mange tekniske handelshindringer - netop for vores europæiske struktur med små og mellemstore virksomheder. To tredjedele af de beskæftigede i Europa arbejder i de små og mellemstore virksomheder. Derfor vil det også være vigtigt at beskrive de positive effekter af Cancún-runden, at vise, hvilke vækstchancer vi har i Europa, og hvilke nye jobs der kunne opstå her i Europa.
Jeg har et spørgsmål mere. Hvordan ser listen over regionale kvalitetsprodukter egentlig ud? Vi har i øjeblikket fokuseret på ca. 40 af disse produkter - særligt for tiltrædelseslandene eksempelvis Budweiser øl.

McNally (PSE).
Hr. formand, vi er alle godt klar over, at både kommissær Lamy og kommissær Fischler skal holde sig inden for deres mandat. Det mandat omfatter Singapore-emnerne og især investering. Kommissær Lamy, De ved fra vores sidste drøftelse i Parlamentet, at PSE-Gruppen mener, at det er ganske upassende at forfølge Singapore-emnerne, herunder især investering.
Mener De, at stemningen blandt udviklingslandene kan medføre, at vi risikerer, at drøftelserne bryder sammen, hvis vi imod deres vilje insisterer på at forfølge investeringsspørgsmålet? For at være helt ærlig mener vi ikke, at dette er det rigtige tidspunkt. Jeg hører gerne, om De kan acceptere, at vi ikke presser på for at få inddraget investeringsspørgsmålet.
Olsson (ELDR).
Hr. formand, hr. kommissær, jeg hører til dem, der synes, at det er uhyre vigtigt, at vi får udviklingslandene med i handelen, og at vi åbner vores markeder. Alle udviklingslande er imidlertid ikke ens. Der er grund til bekymring, ikke mindst når det gælder landbruget. Blandt udviklingslandene findes der nemlig nogen, som er særdeles konkurrencedygtige på landbrugsområdet, hvilket kan være et problem for EU. Derfor vil jeg gerne spørge kommissæren: Hvordan har Kommissionens tænkt sig at løse dette problem, uden at standse projektet med at få udviklingslandene med og på lidt længere sigt gøre dem til store aftagere af netop landbrugsprodukter?

Lucas (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil også gerne tale om Singapore-emnerne, fordi Kommissionens og Rådets holdning er meget skinhellig.
I henhold til Deres retorik, hr. kommissær, var det meningen, at disse forhandlinger skulle bebude en udviklingsrunde, som prioriterer udviklingslandenes problemer. De vil gerne fremstille EU som støtte og talsmand for udviklingslandene, og alligevel ser det nu ud, som om EU tvinger disse lande ind i en række nye spørgsmål om investering og konkurrence, på trods af at størstedelen af dem allerede kategorisk har nægtet at føre forhandlinger herom. Selv AVS-gruppen - en gruppe, som EU angiveligt skulle have et særligt forhold til - har udsendt en erklæring, hvoraf det fremgår, at den ikke ønsker sådanne forhandlinger. De mindst udviklede lande ønsker dem heller ikke.
På vegne af min gruppe vil jeg gerne give Dem en udfordring i dag. Hvis De for alvor mener, at denne nye runde virkelig skal være en udviklingsrunde, og hvis De inderligt ønsker, at EU skal opfattes som støtte for udviklingslandene, vil De så bede Rådet om at trække kravene tilbage vedrørende disse spørgsmål? Hvis ikke, kan De så fortælle os, hvordan De forener Deres såkaldte støtte til udviklingslandene med Deres dagsorden, som er fuldstændig i modstrid med deres interesser og ønsker?

Frahm (GUE/NGL).
Hr. formand. Tak hr. kommissær, for oplægget. Nu spillede formanden for WTO jo ud med et forslag om at opsige fredsaftalen på landbrugsområdet. Jeg ved, at det ikke ligger inden for mandatet, men jeg finder alligevel, at det er en overvejelse værd, når nu vi er interesserede i at få en lige handelsbetingelse også på det område. Vi bruger jo USA's protektionister på landbrugsområdet til at undskylde vores egen protektionisme. Hvorfor ikke i stedet for opsige begge former for protektionisme og gå ind i en ordentlig handel med U-landene.
Det andet er arbejdstageres rettigheder. Hvordan sikrer vi, at lande, der indgår i aftaler på WTO, som minimum overholder egne love og regler om arbejdstageres rettigheder, løn osv. F.eks. Thailand, hvor flygtninge fra Burma arbejder under fangenskabslignende forhold for stort set ingen penge, og hvor handelen går direkte til Europa. Det er på vores hylder, man finder produkterne fra disse fangelejre. Hvordan skal vi få det ind i WTO-forhandlingerne?

Lamy
Hr. formand, jeg vil tage spørgsmålene hurtigt et for et. Jeg tror, at hr. Rübig har ret, når han siger, at det, der står på spil i disse forhandlinger, er vigtigt for de små og mellemstore virksomheder. Det er en elegant måde at sige på, at det ikke kun er de store multinationale selskaber, som har interesse i at den multilaterale handelsordning gør afbalancerede fremskridt.
De geografiske betegnelser er et komplekst emne. Jeg vil kort gøre opmærksom på Unionens forhandlingsmålsætninger på dette område. Først håber vi, at der på vin- og spiritusområdet oprettes et register i WTO, som har bindende karakter. Dernæst håber vi at få udvidet en række foranstaltninger til beskyttelse af de geografiske betegnelser, der findes på vin- og spiritus, til andre landbrugs- og fødevareprodukter. Endelig håber vi, hvilket forekommer naturligt, på at kunne generhverve en række geografiske betegnelser, som vi har opstillet en liste over under kommissær Fischlers auspicier, som har betydning for vores landmænd, og som stadig misbruges andre steder i verden.
Fru McNally understregede Den Socialdemokratiske Gruppes holdning til investering. Jeg har også en bemærkning hertil i mit svar til fru Lucas. Hvordan forener vi vores ønske om at få en multilateral aftale om en række principper for investering i WTO med vores ønsker på udviklingsområdet? For det første betragter vi investering som en betydningsfuld udviklingsfaktor og forstår, at en række enkle og grundlæggende regler om f.eks. gennemsigtighed og forudsigelighed i investeringsordningerne er et vigtigt bidrag til investering. Dernæst er vi rede til at tage hensyn til en række af udviklingslandenes interesser i forhandlingen, som dem, de af og til har givet udtryk for, der består i at sige, at sådanne regler ville reducere deres politiske suverænitet. Vi er rede til at svare på dette spørgsmål ved at stille et forslag, som indeholder en række generelle regler, som de udviklingslande, der ønsker det, kunne vedtage, uden at der er pligt til at rette sig efter dem for dem, som ikke ønsker det. Det er en måde, hvorpå vi kan imødegå en række indsigelser.
Jeg vil i forbifarten gøre opmærksom på over for fru McNally og fru Lucas, at udviklingslandene er delt i dette spørgsmål, at nogle er for og nogle imod, som det i øvrigt er tilfældet for en række andre emner. Der er ikke i WTO nogen Nordfront i spørgsmålene som helhed eller nogen Sydfront i andre spørgsmål.
På dette punkt vil jeg blot gøre fru Lucas opmærksom på, at disse fire emner - investering, handelslettelse, gennemsigtighed ved indgåelse af offentlige kontrakter og konkurrence - er en del af forhandlingsprogrammet, som det blev vedtaget i Doha, på betingelse af, at vi bliver enige om forhandlingsmetoderne, hvilket også gælder for de andre emner som f.eks. spørgsmål om landbrug eller industritariffer.
Hr. Olsson har ret. Landbruget er heller ikke et emne i WTO-forhandlingerne, hvor på den ene side et protektionistisk og ikke-konkurrencedygtigt Nord og på den anden side et konkurrencedygtigt og liberalt Syd er på kant med hinanden. Man kan bare sammenligne Brasiliens holdning med Indiens og Afrikas med Indonesiens eller Thailands for øjeblikkeligt at forstå, at det ikke hænger sammen. Som svar til fru Frahm vil jeg sige, at vores filosofi er ret tydelig i denne drøftelse. For det første kan landbrugsproduktionen ikke behandles som en enhed i lighed med dæk, strømper, skjorter eller biler. Landbrugsproduktionens særstatus gør, at vi som europæere ikke stemmer for en fuldstændig liberalisering af landbrugsmarkederne af en række årsager. Vi ønsker således at fastholde den statslige intervention på landbrugsområdet. Når det være sagt, skal reglerne for disse offentlige interventioner tilpasses for at rette op på nogle ulemper, som de skaber for landbrugspolitikkerne i tredjeverdenslandene. Det var, hvad vi gjorde i 1992, 1999 og 2003, og her skal lyde en stor tak til kommissær Fischler, som står ved min side i aften, for den indsats, han gjorde ved disse forskellige lejligheder, da vi tilpassede vores fælles landbrugspolitik til den internationale handel og især til udviklingslandenes fordel. Vi fortsætter i samme retning. Vi har forpligtet os til at forhandle om en yderligere reducering af vores statsstøtte, eftersom den er ødelæggende for handelen, om at øge vores markedsadgang og reducere vores eksportstøtte. Det gør vi hovedsageligt til udviklingslandenes fordel. Det er grundlaget for Unionens forhandlingsposition.
Til slut har jeg et svar til fru Frahm. Det er rigtigt, at der er et problem i forholdet mellem respekten for de grundlæggende rettigheder og de internationale handelsregler, som der er mellem de internationale handelsregler og de internationale miljøaftaler eller mellem handelsreglerne og offentlige sundhedsinteresser. Hvad angår offentlig sundhed har WTO netop truffet afgørelse om adgang til generiske lægemidler. Inden for rammerne af forhandlingen, hvis program blev fastlagt i Doha, er der en forhandling om forholdet mellem miljøreglerne og handelsreglerne. Der er derimod ikke nogen forhandling om forholdet mellem arbejdernes grundlæggende rettigheder og især ILO's fem basisaftaler og de internationale handelsregler, for det er ikke lykkedes os at få vores synspunkt igennem. Dette var en del af vores forhandlingsmålsætninger i Doha. Vi har på dette punkt stødt panden mod en mur, som består af USA og udviklingslandene. De ønskede ikke en sådan forhandling, og de ønsker den ikke, og indtil videre har Unionens holdning, hvor gyldig den så end er, og jeg har altid ivrigt forsvaret den, for jeg mener, at det er den rigtige holdning, ikke fået fodfæste i forhold til den fælles holdning i udviklingslandene og USA. Det er en magtbalance, som vi endnu ikke har haft held til at vende til vores fordel.
Formanden.
Tak, kommissær Lamy.
Jeg kan allerede på nuværende tidspunkt sige, at jeg ikke kan give ordet til alle dem, der har bedt om det, da vi ikke har tilstrækkelig tid til rådighed.

Cunha (PPE-DE).
Hr. formand, meget hurtigt vil også jeg gerne takke kommissærerne og rejse et spørgsmål, der vil være af central betydning i hele debatten, især om landbruget. EU har fulgt en rigtig politik ved at forsøge at sondre mellem de fattigste lande, de såkaldt mindst udviklede lande, og udviklingslandene generelt, fordi der er tale om store forskelle mellem udviklingslandene. Indien, Indonesien eller Malaysia har således ingenting til fælles med Mocambique eller Burkina Faso, for blot at nævne nogle eksempler.
Det spørgsmål, der her er til drøftelse, og som drejer sig om særlig og differentieret behandling, må analyseres meget nøje, for vi kan ikke skære alle disse lande over én kam, fordi de faktisk er forskellige lande med meget forskellige udviklingsniveauer. Derfor vil jeg gerne spørge kommissæren om, hvilken slags støtte til de fattigste lande, der ligger i den tilgang, som Kommissionen har fulgt, og som går ud på at sondre mellem de fattigste lande og dem, der er mindre fattige.

Van den Berg (PSE).
Hr. formand, jeg har to praktiske spørgsmål. Det gennembrud, der skete i lørdags vedrørende medicin, betyder, at mange er bekymrede for, om det vil fungere i praksis. En af de ting, som vi måske kunne gøre nu i EU, som råder over kapacitet til selv at producere generiske lægemidler, er at erklære, at vi er rede til at afgive en sådan erklæring om obligatorisk licens i tilfælde, hvor udviklingslande anmoder om disse lægemidler. Det ville fra vores side ligesom være en gestus, som viser, at disse lægemidler faktisk vil blive leveret i praksis.
Det andet praktiske spørgsmål vedrører den blå boks. Mange er bange for, at vi inden for landbruget vil bruge denne blå boks til igen indirekte at subsidiere en omfattende eksport. Brasilien har spurgt, om vi nu kan give tilsagn om, at vi faktisk støtter denne blå boks - altså omstillingen fra produktionssubsidier til blå boks-subsidier - men at vi ikke vil misbruge denne til eksportsubsidier. Dermed ville vi faktisk medvirke til afskaffelse af disse eksportsubsidier. Jeg er spændt på, om denne tankegang også drøftes i øjeblikket eller spiller en rolle i vores forhandleres tanker.

Ó Neachtain (UEN).
Hr. formand, der er bekymringer i forbindelse med den nyligt indgåede aftale om reform af den fælles landbrugspolitik. Der kunne opstå visse landbrugsmæssige ændringer som følge af Verdenshandelsorganisationens forhandlinger. Jeg henviser især til problemerne med det meget følsomme emne vedrørende sukkerroer. Det er velkendt, at lande som Australien, Brasilien og andre ønsker fuldstændig liberalisering inden for denne sektor. Kan Kommissionen tilkendegive, at den vil forsøge at få erklæret sukker et følsomt produkt?
Bernié (EDD).
Hr. kommissær, de franske landmænd er bekymrede efter reformen af den fælles landbrugspolitik, og man forstår dem. Tørken har ramt opdrættere og andre - især hønsefarmere - endnu hårdere. Erhvervet frygter, at det europæiske landbrug mister sine rødder, det vil sige bliver ofret under WTO-forhandlingerne. Hvilken strategi har De tænkt Dem at anvende for at gøre den europæiske landbrugsmodel permanent? Vores landbrug er underlagt en lang række krav, både økonomiske, sociale og miljømæssige. Det skal således fortsat støttes ligesom USA's landbrug bliver det med jævne mellemrum. Hvilken prispolitik har De forhandlet Dem frem til for at begrænse konkurrenceforvridningerne, det vil sige for at undgå, at vores landmænd sælger til verdenspriser, mens de producerer til europæisk pris?
De Clercq (ELDR).
Hr. kommissær, hvordan tror De, at landbrugsforhandlingerne i WTO vil forløbe? EU og USA har udarbejdet fælles rammer på dette område, a joint approach on agricultural questions. Tror De, at udviklingslandene, Kina og Japan uden videre accepterer disse rammer? Er USA og EU rede til at gøre indrømmelser på landbrugsområdet? Er de i stand til at gøre det?
For det andet, hvad mener De om at give WTO en større parlamentarisk dimension? Anser De et afsnit herom i sluterklæringen fra Cancún-konferencen for at være muligt, eller er dette stadig for tidligt?

Maes (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. kommissær, mit første spørgsmål har forbindelse med hr. van den Bergs spørgsmål om de generiske lægemidler. Der har været en del kritik af, at patentlovgivningen ikke er ændret. En stor del af den virkning, som vi forventer af denne nye aftale, vil derfor i virkeligheden stadig være tomme ord for udviklingslandene. Kan De berolige os, hvad dette angår? For hvis dette er en stor, men ineffektiv gestus, så betyder dette jo meget lidt som et våben i forhandlingerne og som et bevis på god vilje.
Det andet spørgsmål har at gøre med mandatet. Tror De ikke, at det mandat, De har, er utilstrækkeligt til at sætte Dem i stand til at skitsere en politik for en fremtidig strategi på landbrugsområdet, som de facto vil muliggøre en bedre integration af udviklingslandene, idet der tages hensyn til, at det for en stor del af landbruget i den tredje verden drejer sig om at overleve?

Lamy
Jeg har lyttet omhyggeligt til alle disse spørgsmål, hr. formand. Ud fra hvad jeg hørte, frygter jeg, at de europæiske parlamentsmedlemmer vil støtte dem, der siger, at landbruget er det eneste emne på bordet i Cancún. Jeg gør opmærksom på, at det ikke er tilfældet, for der er ca. 19 andre emner. På et mere politisk plan gør jeg opmærksom på, at det ikke nødvendigvis er i Unionens interesse at lade som om, landbruget er det eneste emne på bordet i Cancún. Det er rigtigt, at vi har en række interesser på landbrugsområdet. Jeg talte tidligere om de geografiske betegnelser. Jeg håber derfor, at De af Dem, som bekymrer Dem om Unionens interesser i forhandlingen, ikke vil bidrage til det generelle billede, som går ud på at sige, at landbruget vil være det eneste emne på dagsordenen i Cancún.
Jeg vil ikke desto mindre svare på de spørgsmål, som er stillet. Hr. Cunha har ret. Eftersom situationen i udviklingslandene er meget anderledes, skal vi ændre tilgangsvinkel alt efter, hvilket land vi interesserer os for. Denne proces skal foregå inden for den multilaterale ordning, på trods af at det ikke altid vil være lige nemt at få Brasilien til at indrømme, at Indien ikke har samme holdning som Brasilien og omvendt. Selv om Brasilien påstår, at de støtter en fuldstændig liberalisering, ved vi udmærket godt, at det ikke er den indiske holdning. Ordninger af den slags skal således findes inden for Verdenshandelsorganisationen.
Vi bør også integrere resten af vores landbrugshandelspolitik, om jeg så må sige, der, som De ved, hviler på asymmetriske bilaterale aftaler, vel vidende, at vi tilbyder større åbenhed, end vi kræver af udviklingslandene. Jeg tænker på den generaliserede præferenceordning eller på "alt undtagen våben"ordningen, inden for hvis rammer vi unilateralt har truffet foranstaltninger til fordel for udviklingslandene, på sin vis.
Hvad angår hr. Ó Neachtain, hr. Bernié og fru Maes' spørgsmål om forbindelserne mellem den fælles landbrugspolitik, dens udvikling, og den internationale forhandling i WTO, så er mit svar klart. På det punkt er kommissær Fischler, min, Kommissionens og Unionens holdning enkel. Først træffer vi beslutning om de reformer af den fælles landbrugspolitik, som vi finder nødvendige, og når disse beslutninger er truffet og afhængigt af, hvad de andre parter foreslår, accepterer vi en endelig indføring af foranstaltninger i WTO, som svarer til dem, vi har vedtaget mellem os. Kort sagt er hønen den fælles landbrugspolitik og ægget den internationale handelsforhandling.
Eftersom vi opbygger vores holdning nedefra, om jeg så må sige, adskiller vi os fra amerikanerne, som forhandler på internationalt niveau, indgår forpligtelser og dernæst drager konsekvenserne heraf i deres egen landbrugsstøtteordning. Vores landbrugsmandat er derfor på sin vis pr. definition et "opbygnings"mandat, som er begrænset af den aktuelle status for reformerne af den fælles landbrugspolitik. På dette punkt har situationen altid været fuldstændig klar og tydelig for alle. Lad os tage eksemplet med sukker. Sukkermarkedet er endnu ikke reformeret. Kommissionen arbejder på det, og der forventes et forslag i løbet af de kommende uger. Det samme gælder bomuld, tobak og olivenolie. Men på dette stadie kan EU ikke indgå forpligtelser i forhandlingen, som, hvad sukker angår, ville medføre en ændring af den fælles markedsordning, som vi endnu ikke har vedtaget. Situationen på dette punkt er kort sagt fuldstændig klar. Erfaringen viser, at vi, når det er nødvendigt og generelt for vores egen skyld, er i stand til at vedtage nogle reformer, som giver os en vis forhandlingsmargen.
Hvad angår aftalen mellem USA og EU eller mere præcist den midlertidige rammeaftale, som vi har forhandlet os frem til i sommer, er mit svar til hr. De Clercq, at vi har handlet på anmodning fra de andre WTO-medlemmer. De har kraftigt opfordret os til at nå til enighed. Vi opfattes som de to giganter, der ofrer omkring 1 % af vores nationale formue på støtte til landbrugssektoren, og de vurderer, at det, så længe USA og Europa er af to forskellige holdninger, vil være vanskeligt at nå videre med forhandlingen. Vi har fulgt deres opfordring. Det drejer sig faktisk om en midlertidig etape, som ville give os mulighed for at bringe forhandlingen videre til et halvvejsresultat. I så fald ville vi have den anden halvdel tilbage. Men vi ved, at der er nogle lande, Japan på den ene side og Brasilien og Australien på den anden, der mener, at den balance, vi er nået frem til, ikke er præcis det, de ville ønske sig - det er der ikke noget overraskende i.
Mit sidste svar er til Max van den Berg og fru Maes, som har nævnt aftalen om de fattigste landes adgang til generiske lægemidler. Hvad angår selve aftalen, er den et resultat af drøftelser, og den blev genstand for en enstemmig aftale i WTO inklusive de to tredjedele af WTO, som er udviklingslande. Jeg er tilstrækkeligt klar over, hvordan internationale forhandlinger foregår, til at vide, at det faktisk er landene rundt om bordet i WTO, der træffer beslutningerne, og ikke andre, som træffer dem i deres sted. Ved forhandlingsbordet i WTO såvel som WHO, FAO og ILO, udtrykkes udviklingslandenes interesser af regeringsrepræsentanter fra disse lande, og når de erklærer sig tilfredse med en beslutning, som de har krævet i årevis, og som de har opnået, betyder det for mig, at forhandlingen er afsluttet. Jeg ved, at nogle ikke-statslige organisationer mener, at udviklingslandene skulle have forhandlet hårdere. Men De kan være forvisset om, at der også på den anden side er nogle lægemiddelindustrisammenslutninger, som synes, at vi skulle have forhandlet hårdere. Det er selve princippet i kompromiser, og jeg kan ikke sætte mig i udviklingslandenes sted for at sige, hvad der er godt for dem eller ej. Det er en politisk beslutning, som er truffet, og derfor er det dette kompromis, der kommer til at guide vores handlinger i de kommende år.
Når det være sagt, så er det, som jeg sagde for lidt siden, kun en del af spørgsmålet om de fattige landes adgang til generiske lægemidler, der er løst, nemlig den del, der omfatter international patentret. Det er 10 % af spørgsmålet. Tilbage står at løse hele den del, som ikke afhænger af patentspørgsmålet, nemlig spørgsmålene om finansiering, fremstilling og distribution, hvilket betyder, at der stadig er 90 % vej at tilbagelægge. Denne vej skal vi gå sammen, med andre internationale organisationer, f.eks. dem, der er oprettet for at finansiere bekæmpelsen af en række af de omhandlede sygdomme. Det handler om at støtte udviklingen, og det handler om national forvaltningsskik. Jeg overvurderer ikke de 10 % af vejen, som er blevet tilbagelagt. Jeg har altid ment, og det ved De, for det har vi fortalt Dem rigtig mange gange de sidste tre år, at det var nødvendigt at tage dette første skridt for at vise retningen. Vejen fremad er åben. Vi kan nu tillade os at håbe, noget, vi desværre ikke har haft lejlighed til at gøre i meget lang tid, hvad angår dette emne.
Formanden.
Tak, kommissær Lamy.
Jeg er meget ked af det på vegne af de parlamentsmedlemmer, som havde bedt om ordet, men vi har for længst overskredet tiden, og derfor er vi nødt til at slutte her og gå over til spørgetid. Jeg ved, at der var legitime ønsker om at tale. Jeg har ikke fulgt d'Hondt-systemet, og det var for at give mindst én repræsentant for hver gruppe mulighed for at tale. Hvis d'Hondt-systemet var blevet brugt her, ville det gå ud over de mindre grupper, hvilket jeg ikke ønskede at gøre.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er spørgetiden (B5-0273/2003), som vi indleder med en stor forsinkelse på 25 minutter, hvilket gentager sig under hver mødeperiode, og som jeg naturligvis ikke gør formanden hr. Imbeni ansvarlig for, men vi vil forsøge at afvikle spørgetiden så rationelt som muligt, så der er så mange medlemmer som muligt, der kan få ordet.
Vi behandler en række spørgsmål til Kommissionen.
Første del
Formanden.
Spørgsmål nr. 33 af Piia-Noora Kauppi (H-0483/03):

Om: Forbereder Kommissionen sig på at ophæve visumtvangen for indrejse fra Rusland?
Rusland har igennem længere tid opfordret Den Europæiske Union til at ophæve visumtvangen for borgere fra Den Russiske Føderation. EU har, især af sikkerhedshensyn, forholdt sig afventende over for det russiske forslag. 
Ifølge oplysninger i pressen (STT-AFP) i begyndelsen af juli har lederen af Kommissionens repræsentation i Moskva, Richard Wright, udtalt, at "forhandlinger" om spørgsmålet kunne indledes inden det topmøde mellem EU og Rusland, som skal afholdes i november.
Er Kommissionen uden at have informeret medlemsstaterne ved at forberede en ophævelse af visumtvangen for borgere fra Den Russiske Føderation?
Kan Kommissionen gøre rede for, hvad lederen af Kommissionens repræsentant, Richard Wright, mente med sin udtalelse, og især hvordan begrebet "forhandlinger" skal forstås?

Patten
I konklusionerne fra Rådets (almindelige anliggender og eksterne forbindelser) møde i oktober sidste år, blev det vedtaget, at det russiske forslag om at indlede drøftelser af betingelserne for en eventuel oprettelse af en visumfri ordning blev betragtet som et langsigtet spørgsmål, og at der skulle føres yderligere drøftelser inden for partnerskabs- og samarbejdsaftalens rammer.
Samme spørgsmål blev drøftet på topmødet mellem EU og Rusland i Skt. Petersborg i maj 2003, som jeg deltog i, hvor det blev vedtaget at undersøge betingelserne for rejser uden visum mellem EU og Rusland. Kommissionen overvejer i tæt samråd med medlemsstaterne, hvordan disse drøftelser bedst iværksættes med Rusland inden for rammerne af partnerskabs- og samarbejdsaftalen mellem EU og Rusland.
Visse medier synes at have misforstået kommentarerne fra lederen af Kommissionens repræsentation i Moskva i denne sag. Jeg kan præcisere, at han rigtignok sagde, at EU er villig til at drøfte betingelserne for rejser uden visum som et langsigtet spørgsmål med Rusland, og at spørgsmålet hænger sammen med en række beslægtede spørgsmål, som der også skal findes en løsning på, f.eks. behovet for mere effektiv grænseforvaltning, samarbejde i bekæmpelsen af organiseret kriminalitet og ulovlig indvandring. Indgåelse af en tilbagetagelsesaftale med Rusland bliver en vigtig tillidsskabende foranstaltning i denne forbindelse. Det er et spørgsmål, som jeg har stillet mine russiske kolleger og samtalepartnere ved en række lejligheder.

Kauppi (PPE-DE).
Hr. formand, dette svar er virkelig opmuntrende. Udtalelserne fra Kommissionens repræsentant, Richard Wright, er virkelig blevet fortolket med et særligt formål for øje på begge sider. Nu skal emnet åbenbart drøftes på næste topmøde mellem EU og Rusland til november. Hvordan vil Rådet håndtere problemet inden da, og hvilken slags procedure vil sådanne strategiske beslutninger som disse gennemgå i Rådet? Med andre ord, hvordan vil Kommissionen gå videre over for Rådet i denne sag inden november?
Patten
EU er helt sikker på holdningen. Sommetider er der misforståelser på den ene side, eller visse forsøg på at kaste debatten tilbage på vores side, men vi har været helt sikre og absolut konsekvente i vores drøftelser med vores russiske kolleger. 
Jeg vil gerne vende tilbage til min sidste bemærkning. Hvis vi indleder alvorlige drøftelser med russerne om disse spørgsmål - og det er nogle meget vanskelige problemer, som skal løses - er det meget vigtigt, at de forstår vores oprigtige bekymringer for forhandlingen af tilbagetagelsesaftalen. Det er ikke rimeligt at føre drøftelser om disse meget vigtige spørgsmål, hvis det kun er envejskommunikation. 
Jeg vil også gerne tilføje, at vi i forbindelse med vores overvejelser om og udarbejdelse af dagsordenen til topmøder har insisteret på, at vi burde arbejde inden for rammerne af partnerskabs- og samarbejdsaftalen, og i dette særlige tilfælde, at vi arbejder gennem det relevante underudvalg.
Det er meget vigtigt at bruge de mekanismer, som vi har oprettet til drøftelse af disse følsomme spørgsmål. Vi bør ikke prøve at komme uden om dem eller prøve at involvere os i afgørelser, som er vigtige for alle medlemsstaterne og særligt for visse medlemsstater.

Formanden.
Spørgsmål nr. 34 af Manuel Medina Ortega (H-0440/03):

Om: Ulysses-projektet
Kan Kommissionen give oplysninger om resultaterne af Ulysses-projektet vedrørende kontrol med den illegale indvandring via det vestlige Middelhav og Atlanterhavet?

Vitorino
Som bekendt bekræftede Det Europæiske Råd i Sevilla sidste år i høj grad behovet for at lægge en strategi for forvaltningen af de ydre grænser. Rådet godkendte en omfattende plan, der indeholder foranstaltninger som f.eks. fælles tiltag, der skal udføres af medlemsstaterne. I juni 2003 bekræftede Det Europæiske Råd i Thessaloniki denne prioritet og foretog den første vurdering af de hidtidige resultater og fastsatte nye prioriteter.
Disse fælles tiltag er uden fortilfælde og er det første forsøg på i samarbejde at løse problemet med ulovlig menneskesmugling. Det fælles tiltag i henhold til Ulysses har f.eks. været organiseret og anført af Spanien, men andre medlemsstater har også deltaget. Det er første forsøg på at forene medlemsstaternes bestræbelser på at tage hånd om den tragiske situation med indvandring ad søvejen og på at forsøge at stoppe eller i det mindste at mindske risikoen for disse tragiske uheld, som regelmæssigt forekommer på havet som følge af menneskesmugling og -handel. 
Kommissionen deltog ikke i planlægningen eller forvaltningen af de forskellige offshoretiltag, men vi medfinansierede tiltagene i forbindelse med forvaltningen af de ydre grænser via Argo-programmet til et beløb af 670.000 euro.
Kommissionen modtager en endelig rapport om resultaterne og konsekvenserne af tiltagene i forbindelse med de relevante procedurer i Argo-programmet inden årets udgang. I lyset af Argo-programmets mål vil Kommissionen derefter være i stand til at vurdere konsekvensen af et sådant tiltag for forvaltningen af de fælles ydre grænser. 
Det græske formandskab fremlagde en rapport om gennemførelsen af programmer, ad hoc-centre og fælles handlinger i Thessaloniki. Et kapitel i denne rapport omhandler Ulysses-opgaven. Jeg foreslår, at hr. Medina Ortega kaster et blik på denne rapport, hvor der er en omfattende beskrivelse af opgaven.
Medina Ortega (PSE).
Hr. kommissær, mange tak for Deres svar. Jeg har faktisk mulighed for at kontrollere det, som det græske formandskab har udtalt om spørgsmålet, men da Kommissionen skal vurdere projektet, vil jeg gerne komme med følgende advarsel:
For det første, at den måde, som Ulysses-projektet blev gennemført på - først en fase i Middelhavet og dernæst en fase i Atlanterhavet - betød, at indvandringen under Middelhavsfasen blev omdirigeret til indvandring via Atlanterhavet, og at indvandringen under Atlanterhavsfasen blev omdirigeret til Middelhavet, hvormed effekten har været næsten lig nul. Der var desuden, i det mindste i første fase, forståelsesproblemer mellem de forskellige operationer.
Der tales nu om et nyt projekt, Neptun-projektet, for det centrale og østlige Middelhav - jeg formoder, at kommissæren er bekendt hermed - og det spørgsmål, jeg stiller mig selv, er, om der ikke som følge af det nye projekt, der er centreret om et enkelt område - det centrale og østlige Middelhav - er fare for, at presset øges på det vestlige Middelhav og Atlanterhavet. Det vil sige, i hvilket omfang det nye projekt kan få dette resultat, for strømmen er tilsyneladende altid den samme. Hvis den afskæres et sted, flyttes den et andet sted hen.

Vitorino
Jeg er enig med det ærede medlem i, at indvandringen foregår meget fleksibelt, og når presset øges et sted, mindskes presset et andet sted. Derfor har Kommissionen foreslået, at der skal skabes stabile operationelle rammer for at håndtere kontrollen af de maritime grænser. Vi anmodede om, at der blev udarbejdet en gennemførlighedsundersøgelse. Den fremlægger jeg i næste uge på det uformelle møde i Rådet (retlige og indre anliggender) i Rom. Vi forslår, at der oprettes tre uafhængige kontrolcentre for vores sydlige maritime grænse. 
I mellemtiden må vi tage ved lære af både de vellykkede og mindre vellykkede fælles tiltag, så vi kan indarbejde denne viden i det projekt, som vi skal fremlægge for Rådet.

Formanden.
Spørgsmål nr. 35 af Paulo Casaca (H-0456/03):

Om: Tillægsprotokol om beskyttelse af nukleare materialer
Siden august 2002, da den iranske modstandsbevægelse kunne forelægge dokumenterede klager, har det iranske styres ulovlige bestræbelser på at udvikle en nuklear kapacitet været kendt, ligesom de omtaltes åbent, ikke blot af de amerikanske myndigheder, men også af pressen og særlige organisationer.
I juni kunne Den Internationale Atomenergiorganisation fuldt ud bekræfte påstandene, og til sidst så EU-institutionerne sig nødsaget til at anerkende beviserne.
I sine erklæringer og besvarelser i Parlamentet har Kommissionen altid indtaget den holdning, at anklagerne fra den iranske modstandsbevægelse og bekræftelsen heraf fra de iranske myndigheders side ikke var troværdige, og den har endog udtalt, "at det i almindelighed ser ud til, at Iran har overholdt bestemmelserne og accepteret inspektion af sine nukleare anlæg". Alle observatører, som bare har haft et minimum af indsigt, vidste allerede dengang, at disse påstande var fuldstændig ukorrekte.
Mener Kommissionen ikke, at det haster med at tage troværdigheden af dens kilder om Iran op til en fornyet vurdering?

Patten
Kommissionen bifalder juni-rapporten fra Den Internationale Atomenergiorganisation (IAEA), men kunne med bekymring notere sig, at Iran ikke havde opfyldt alle sine forpligtelser i henhold til kontrolaftalen for traktaten om ikkespredning. 
Den 26. august 2003 offentliggjorde IAEA imidlertid en ny rapport med flere resultater som en opfølgning på juni-rapporten. I august-rapporten fremhæves det, at skønt Iran har udvist en større samarbejdsvilje, har dette samarbejde til tider været meget langsomt, og visse af oplysningerne modsagde tidligere oplysninger. IAEA's bestyrelse skal analysere rapporten på et møde i den uge, der begynder den 8. september 2003. Det er også sandsynligt, at Europas udenrigsministre vil drøfte spørgsmålet på Gymnich-mødet i Italien i weekenden. 
Kommissionen har opfordret Iran til fuldstændig gennemsigtighed i forbindelse med dette spørgsmål og har konsekvent udtalt, at spørgsmålet om masseødelæggelsesvåben er et af de største problemer i forholdet mellem EU og Iran. Gennem forbindelser på ministerielt plan og embedsmandsplan har Kommissionen anmodet Iran om straks at underskrive og ratificere tillægsprotokollen og at samarbejde fuldstændigt og gennemsigtigt med IAEA. Hvis ikke der indgås en sådan protokol, bliver det vanskeligt for IAEA at forvisse sig om, at der ikke udføres uanmeldte nukleare aktiviteter i Iran. 
Kommissionen anstrenger sig i høj grad for at anvende de tilgængelige objektive oplysninger, især IAEA-kilder. Vi vil følge udviklingen inden for IAEA nøje, ikke mindst i lyset af det møde, som jeg afholdt for et par måneder siden med dr. El Baradei.

Casaca (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, jeg er meget tilfreds med efter alle disse måneder, hvor disse spørgsmål har været rejst, hvor vi utallige gange har hørt, at der forelå oplysninger, som ikke lod sig verificere, at kommissæren ikke, som han gjorde det endnu for ganske kort tid siden, har fortalt os, at det i almindelighed ser ud til, at Iran har overholdt bestemmelserne i Den Internationale Atomenergiorganisations tillægsprotokol. Jeg er også meget tilfreds med at kunne konstatere, at kommissæren ikke har fortalt os det, som han fortalte mig i et svar for mindre end en måned siden, nemlig, at han anerkender, at Iran har ret til at udvikle kerneenergi til fredelige formål, som om nogen nogensinde havde betvivlet den ret. Der er tale om, at Kommissionen har ændret holdning, hvilket jeg dog frygter er sket for sent. Det spørgsmål, som jeg har stillet, består derfor stadig. Mener kommissæren ikke, at det ville være nyttigt at lytte til dem, som De førhen ikke anså for troværdige?

Patten
Hvis det i denne sag kan tilfredsstille det ærede medlem at sige, at vi har valgt en anden fremgangsmåde, vil jeg sige, at vi har valgt en anden fremgangsmåde - men vi har ikke valgt en anden fremgangsmåde. Det ærede medlem kan ikke have hørt ordentligt efter, da jeg gentagne gange har sagt, at vi på talrige møder med vores iranske samtalepartnere har pointeret vigtigheden af, at de f.eks. underskriver tillægsprotokollen. Jeg har været i Teheran to gange for at fremhæve dette. I løbet af de seneste få uger har jeg talt to gange med udenrigsminister Kharrazi. Jeg talte med ham medio august, og det er et pudsigt sammentræf, at dette spørgsmål stilles her til aften, da jeg talte med ham her til morgen om netop samme spørgsmål. 
Min kollega hr. Solana, den højtstående repræsentant, har været i Teheran i løbet af ugen for at fremsætte det synspunkt, som vi har fremsat måned efter måned: Iran skal underskrive tillægsprotokollen som en nødvendig, men måske ikke nødvendigvis tilstrækkelig, betingelse for at overbevise resten af verden om, at dets civile atomprogram og ambitioner er, hvad de siges at være. Jeg er overhovedet ikke i tvivl om, at vi bør presse Iran på dette punkt. Iran ønsker at få et bedre forhold til os og til resten af verden. Iranerne skal indse, at det ikke kun er USA, som er optaget af dette spørgsmål. Vi er også voldsomt optaget af det. Jeg håber, at dette tilfredsstiller det ærede medlem, og at vi nu trækker på samme hammel.
Formanden.
Mange tak, hr. Patten.
Anden del
Spørgsmål til Franz FischlerSpørgsmål nr. 36 af Monica Frassoni (H-0432/03):

Om: Den spanske vandplan (PHN) og balancen i landbruget i Middelhavsområdet
Omledningen af vand fra Ebro-floden vil medføre, at landbruget i det spanske Middelhavsområde direkte tilføres omkring 600 hm3 vand mere om året. Desuden vil landbrugets genbrug af det vand, som i første omgang omledes til brug i byerne, give det yderligere 150 hm3. Til disse vandmængder skal lægges 200 hm3 afsaltet vand. Endelig omfatter PHN også planer om investeringer, der skal gøre de nuværende kunstvandingssystemer mere effektive og dermed sikre en nettoforøgelse på flere hundrede hm3. I alt vil de vandmængder, som landbruget kan disponere over, som følge af PHN blive forøget med langt over 1000 hm3 om året. Inden for det moderne spanske landbrug i Middelhavsområdet giver hver kubikmeter vand en landbrugsproduktion til en værdi af over 3 ?. I mange drivhuse er forholdet faktisk 6 ?/m3. Med tilførslen af vand fra Ebro-floden vil den nuværende produktion blive forøget med flere milliarder euro. Helt bortset fra spørgsmålet om, hvordan man kontrollerer de arealer, som officielt kunstvandes, vil de nye ressourcer forøge produktionen, fordi de under alle omstændigheder vil blive brugt et eller andet sted. Har Kommissionen foretaget noget skøn over den indvirkning, som en så overvældende forøgelse af udbuddet vil få på landbrugspriserne? Markedet for visse af produkterne fra landbruget i Middelhavsområdet er praktisk taget mættet, samtidige med at de nordafrikanske lande er på vej ind på disse markeder. Den skrøbelige balance, som på nuværende tidspunkt findes i dette landbrug, og som stort set holder det uden for den fælles landbrugspolitiks støtteordninger, kan blive ødelagt med omledningen af vand fra Ebro.

Fischler
Hr. formand, mine damer og herrer, som fru Frassoni ganske rigtigt konstaterer, ville udbuddet af vandressourcer i Spanien forøges med gennemførelsen af den spanske vandplan. Kommissionen råder i øjeblikket ikke over detaljerede informationer eller undersøgelser, som kunne sige noget om konsekvenserne af et sådant øget vandudbud for produktionen i EU og for landbrugspriserne. Vi kan derfor kun foretage et skøn.
Efter Kommissionens skøn vil væksten i vandressourcerne kun have meget lille indflydelse på mængden af landbrugsprodukter, som modtager støtte fra Fællesskabets landbrugsmidler. For de fleste kunstvandingskulturer findes der nemlig allerede i dag et loft for fællesskabsstøtten, som enten, som for majs eller ris, følger arealet, eller, som for bomuld, olivenolie eller forarbejdningsprodukter af frugt og grøntsager, følger garanterede nationale maksimalmængder. Hvis dyrkningsarealerne er større end de referencearealer, der kan modtage støtte, reduceres støtten forholdsmæssigt. En eventuel forøgelse af udbyttet eller en udvidelse af de kunstvandede arealer som følge af den spanske vandplan vil derfor ikke få konsekvenser for støttens samlede størrelse. Gennemførelsen af planen ville heller ikke have konsekvenser for mælkeproduktionen, for her har vi kvoteordningen.
Den eneste sektor, hvor produktionen kunne stige, er sektoren for frisk frugt og grøntsager. Denne sektor er imidlertid allerede i dag stærkt markedsorienteret, og produktionen ville kun stige, hvis der var et tilsvarende markedspotentiale til stede. Hertil kommer, at kunstvandingen kunne betyde en forbedring af kvalitet og konkurrenceevne for frisk frugt og grøntsager.
Så hvis den usynlige balance i landbruget i Middelhavsområdet var berørt af de spanske planer, ville en sådan udvikling ikke blive støttet af Fællesskabet, fordi øget produktion ikke automatisk medfører øget fællesskabsstøtte.

Frassoni (Verts/ALE).
Hr. kommissær, det problem, som vi forsøgte at henlede Deres opmærksomhed på, er, at der - sådan som De selv sagde - endnu ikke foreligger nogen nøjagtig vurdering af, hvilken indvirkning den nationale vandplan reelt får på priserne. Eftersom vi ikke ved, hvad vandet kommer til at koste, ved vi selvfølgelig heller ikke, hvilken indvirkning det kan få på priserne.
Derfor kan jeg ikke gøre andet end at bede Dem om at være særlig opmærksom på dette aspekt, også fordi man ifølge de seneste oplysninger, vi har fået, foruden det større udbud af vand som følge af den nationale vandplan planlægger at opføre en række afsaltningsanlæg, der vil øge vandproduktionskapaciteten i denne del af Spanien yderligere - ifølge nogle vurderinger sågar med 400 hm3 om året. Vi mener, at Kommissionen ud fra et landbrugsmæssigt synspunkt har et særligt ansvar for at være specielt opmærksom på disse aspekter, og De bekræftede selv, at Kommissionen endnu ikke er i stand til at gøre dette.

Fischler
Hr. formand, Kommissionen har sikkert også et vist ansvar her, men det primære ansvar ligger hos den medlemsstat, som vil foretage denne investering. Hele projektet kører jo under betegnelsen "støtte fra strukturfondene under mål 1-områdestøtten", og inden for denne ramme skal der naturligvis gennemføres en cost-benefit-analyse af projektet, og det skal konstateres, om der overhovedet kan gennemføres en sådan støtte, om forudsætningerne for støtten er opfyldt. Denne opgave påhviler derfor den medlemsstat, som tager initiativ til projektet. På den anden side vil det sikkert blive Kommissionens opgave, i dette tilfælde altså en opgave under strukturfondene, at kontrollere, om de vurderinger, der foretages, er realistiske og sammenhængende.

Mayol i Raynal (Verts/ALE).
Hr. formand, spørgsmålet fra min kollega Monica Frassoni synes yderst relevant, og jeg vil gerne tilføje noget, for jeg er selv grænseboer, eftersom jeg bor i det nordlige Catalonien, i Perpignan. Man husker uden tvivl de problemer, som den spanske stats import skabte ved grænsen. Landmændene standsede lastbilerne og hældte deres indhold ud på vejbanen.
Jeg frygter for mit vedkommende, at vandplanen vil skabe illoyal konkurrence over for især landmændene fra Roussillon, men også fra hele Sydfrankrig, og at vi kommer til at opleve flere bondeoprør som dem, vi allerede har set. Desuden vil landmændene ikke forstå det, hvis vandplanen ledsages af en omledning af vand fra Rhône.
Formanden.
Selv om det ikke er et spørgsmål, men derimod en advarsel om fremtiden, kan kommissær Fischler komme med kommentarer, hvis han ønsker det.

Fischler
Som De så rigtigt sagde, hr. formand, så blev der ikke stillet noget spørgsmål. Men der er én ting, jeg gerne vil præcisere. Alle spørgsmål om rettigheder vedrørende vandressourcer, som er involveret her, altså spørgsmålet om, hvem der har hvor store afledningsrettigheder osv., er ting, som ikke skal reguleres på EU-niveau. I det omfang, de vedrører to medlemsstater, skal de løses i bilaterale forhandlinger mellem de involverede medlemsstater.

Formanden.
Medlemmet ønskede at vende tilbage til det forrige spørgsmål, men så skal han gøre det i tide.

Ferrández Lezaun (Verts/ALE).
Hr. formand, undskyld, men jeg er netop startet i går, så jeg beder Dem undskylde og håber at kunne være hurtigere næste gang.
Hr. kommissær, jeg er et nyt medlem fra Aragonien, og som De nok kan forstå, bliver vi alle berørt af PHN, bl.a. fordi man ønsker at udvinde vandet fra vores region. De har sagt, hvis jeg har forstået Dem korrekt, at der ikke er oplysninger om, hvordan det vil berøre priserne, men kun overslag. Er det muligt at få disse overslag?

Fischler
Hr. Ferrández Lezaun, det skøn, man kan foretage her ex ante, kan kun være et meget groft skøn, for der er ingen forpligtende bestemmelser i forbindelse med kunstvandingen, f.eks. hvilke frugter eller hvilke kulturer landmændene skal dyrke på de kunstigt vandede arealer. Det er en ledelsesbeslutning for den enkelte landmand. Sandsynligvis vil de dyrke de frugter, som giver den enkelte landmand de bedste økonomiske chancer, men der er én ting, jeg kan sige på forhånd, og det er, at der ikke vil ske en forøgelse af nogen form for mælkekvoter som følge af sådanne ændringer, og Fællesskabet vil heller ikke acceptere f.eks. højere arealpræmier eller ekstra referencearealer for nogen kultur. Hele projektet skal afvikles under de eksisterende støtteretlige rammebetingelser.

Formanden.
Spørgsmål nr. 37 af María Izquierdo Rojo (H-0444/03):

Om: Den nye reform af den fælles landbrugspolitik og de mest ugunstigt stillede områder i EU - mål 1-områder
I formandskabets kompromis vedrørende den nye reform af den fælles landbrugspolitik af 26. juni 2003 optræder der kun en forsigtig og retorisk henvisning til de ugunstigt stillede områder og samhørigheden i EU. Det fremgår ikke af analysen af de forslag, Kommissionen har fremlagt, og som Rådet derefter har godkendt, hvad det konkrete indhold af ønsket om at yde støtte består i, eller hvilke tal der helt konkret er tale om.
Der findes landbrugsområder i EU, som befinder sig i en meget vanskelig situation, og som ikke ved egen hjælp vil kunne klare konkurrencen som følge af den nye afkobling af støtten og de yderligere kriterier i forbindelse med reformen. Kun en ny politik, der kan styrke landbruget og tilpasse det til de nye forhold og fremme markedsføringen af landbrugsprodukter vil sammen med særlige programmer for udvikling af landbrug og afsætning kunne opveje de barske følger af reformen i disse områder og dermed forhindre en økonomisk krise og opgivelse af afgrøder.
Hvilke foranstaltninger vil Kommissionen i betragtning af ovenstående træffe for at undgå, at reformen af den fælles landbrugspolitik får negative konsekvenser for de dårligst stillede landbrugsområder i EU?

Fischler
Hr. formand, ærede medlemmer, først vil jeg gerne præcisere, at når vi taler om ugunstigt stillede eller særligt ugunstigt stillede områder inden for landbruget, er der to ting, vi skal holde ude fra hinanden. For det første de ugunstigt stillede områder, hvor der udbetales arealpræmier i forbindelse med udviklingsprogrammerne for landdistrikterne for at udligne de ugunstige vilkår, og for det andet de områder, som er klassificeret som mål 1-områder, fordi de generelt er bagefter i udvikling. I disse mål 1-områder kan der, som De ved, f.eks. ydes større samfinansieringsrater fra Fællesskabets side til investeringsprogrammer. Derudover findes der så helt specielle betingelser for de såkaldte regioner i EU's yderste periferi.
I forbindelse med reformen vil jeg først gerne understrege, at det fortsat vil være medlemsstaternes opgave at afgøre, hvilken position, hvilken prioritet de vil give initiativerne for de ugunstigt stillede områder i forbindelse med udviklingsprogrammer for landdistrikterne. Under alle omstændigheder vil de som følge af modulationen have flere midler til rådighed til det. I mål 1-områderne er det også medlemsstaterne, der afgør, hvor mange strukturmidler de vil give ud i forbindelse med Udviklingsfonden, hvor meget de vil give til Socialfonden, og hvor meget de vil give til Regionalfonden. Det ændrer landbrugsreformen overhovedet ikke på.
Det er imidlertid også rigtigt, at reformen kan betyde, at landbrugsproduktionen vil falde i nogle ugunstigt stillede områder, og at borgerne i EU i denne forbindelse frygter, at mere og mere jord i særligt ugunstigt stillede områder vil komme til at ligge brak. Med reformen af indkomststøtten bliver der imidlertid skabt en forbindelse mellem direkte støtte og landmandens rolle som virksomhedsleder og ansvarlig for sine arealer og for landområderne. Den nye bedriftsstøtte bliver nemlig reduceret, hvis forpligtelserne omkring dyrkningen ikke overholdes. Vi betaler ikke vores landmænd for ikke at bestille noget, heller ikke i fremtiden! Støttemodtagerne skal dyrke deres jord i henhold til de landbrugsmæssige og miljøpolitiske standarder. Desuden udbetales støtten til ugunstigt stillede områder kun, hvis jorden bliver dyrket korrekt.
Jeg er derfor ikke enig i konklusionerne i Deres forespørgsel om de ugunstigt stillede områder. Alligevel vil jeg gerne pege på, at Kommissionen vil følge konsekvenserne af den nye fælles landbrugspolitik for de ugunstigt stillede områder med stor opmærksomhed. Det er jo også fastsat i reformen, at der kan foretages relevante justeringer, hvis det skulle vise sig nødvendigt.

Izquierdo Rojo (PSE).
Hr. kommissær, reformen af den fælles landbrugspolitik skal især ske in situ, på landet, og ikke kun på papiret. De, der skal ændre og omstille deres afgrøder og deres landbrug, er landmændene, ikke bureaukraterne.
På landet hersker der i denne tid stor usikkerhed og bekymring angående reformens konsekvenser. I de mest ugunstigt stillede områder er denne usikkerhed endnu større. For De ved, at der bliver brug for nye handelspolitikker, og i de mest ugunstigt stillede områder, mål 1-områderne, vil der, ud over den sproglige formulering, være behov for foranstaltninger til nye handelspolitikker, til træning og uddannelse af landmændene, men der står ikke noget i Deres reform om dette for de mest ugunstigt stillede områder.
I Andalusien betyder det mere end en 1 milliard euro. Man har hele sommeren talt om, at det er et hårdt slag. Ydermere er Deres forslag meget mere komplekst og bureaukratisk. Det vil sige, at bureaukratiet vokser i stedet for at blive mindre. Og hvad angår den sociale samhørighed, betyder det et tilbageskridt, ikke mindst når hr. Prodi pålægger sine rådgivere at udarbejde rapporter, der kan gøre en ende på den sociale samhørighed.
De besvarer ikke mit spørgsmål, hr. kommissær. Hvad tænker De på, når De siger, at det er rigtigt, at nogle områder - de mest ugunstigt stillede - kan føle sig ramt? Hvad betyder det? Lidt mere korrekthed, og endnu mere over for dem, der er værst ... 
(Formanden afbrød taleren)

Formanden.
Fru Izquiero Rojo, De har talt dobbelt så længe som tilladt, det vil sige et minut.
Vi giver ordet til hr. Fischler, så han kan besvare spørgsmålet.

Fischler
Fru Izquiero Rojo, det kan jeg svare kort på. Hvis De tager det konkrete eksempel med Andalusien og siger, at det er nødvendigt at anvende flere penge i Andalusien for at give landmændene bedre uddannelse, så de kan indstille sig på den nye situation, så er det op til den andalusiske regering. Den ville skulle fremlægge et forslag til omprogrammering af sit udviklingsprogram for landdistrikterne. Hvis de generelle forudsætninger er opfyldt, vil vi sikkert godkende det. Det ser jeg ikke noget problem i.
I øvrigt tror jeg, at den tid er forbi, hvor man kunne diskutere mit forslag. Der ligger en beslutning. Sagen blev afgjort enstemmigt af ministrene, altså også med Spaniens tilslutning. Derfor er det nyttesløst at diskutere om ændring af et forslag nu. Reformen er vedtaget. Nu kommer det tværtimod til at dreje sig om, hvordan De gennemfører denne reform i Spanien, for som De ved, er der med den sidste beslutning skabt mulighed for en vis fleksibilitet. Nu drejer det sig om, om De i Andalusien f.eks. foretager en fuldstændig afkobling, eller om De f.eks. for husdyravlen bibeholder visse koblede elementer under henvisning til, at det eventuelt kunne føre til nedlæggelse af gårde. Det er en mulighed, men nu er det op til Dem. Det er Dem, der skal afgøre det!

Bushill-Matthews (PPE-DE).
Hr. kommissær, den engelske oversættelse af spørgsmålet henviser ikke til "ugunstigt stillede landbrugsområder", men til "kriseramte landbrugsområder". Der er mange kriseramte landbrugsområder - og landmænd i krise - i det vestlige Midtengland, som er min hjemegn i Det Forenede Kongerige.
Jeg vil gerne stille kommissæren et todelt spørgsmål. Er Kommissionen enig i, at visse medlemsstater, herunder Det Forende Kongerige, ikke har draget fuld fordel af fleksibiliteten i henhold til de gældende regler i den fælles landbrugspolitik? Opfordrer De alle medlemsstaterne til at drage fuld fordel af de nye regler, som er mere fleksible, og at høre på deres landmænd og landbrugsbefolkningen i processen? Et svar på et ord vil være tilstrækkeligt.
Fischler
Hr. formand, hr. Bushill-Matthews, først vil jeg gerne præcisere, at der i parentes står "mål 1-områder". Det drejer sig altså ikke kun om områder, som oplever en generel tilbagegang. I spørgsmålet er der specifikt henvist til mål 1!
Så til Deres direkte spørgsmål. Den fleksibilitet, som vi skaber i reglerne, er til for at blive brugt. Jeg kan jeg altså kun opfordre medlemsstaterne til at bruge den fleksibilitet, der findes, og bruge den således, at den så vidt muligt tager højde for den specifikke situation i en konkret region, f.eks. den region, som De taler om.

Parish (PPE-DE).
Kan jeg få lov til at stille kommissæren et yderligere spørgsmål om Fischler-forslagene til midtvejsrevision? I henhold til Deres reform vil De bryde forbindelsen mellem produktion og støtte. Dette vil give EU en stærk position i Cancún. Mener De, at Ministerrådets beslutning om, at nogle lande skal påbegynde afkoblingen længe før andre, ligefrem har svækket EU's stilling?

Fischler
Hr. Parish, jeg vil helt ærligt sige til Dem, at jeg tror ikke, vores position i forhandlingerne er blevet opblødt, for selv hvis medlemsstaterne anvender maksimum af det, der kan bevares af koblede elementer, samt det senest mulige tidspunkt, så har vi under alle omstændigheder afkoblet 70 % af støtten. Men det kan allerede nu konstateres, at en lang række medlemsstater har erklæret, at de vil gennemføre afkoblingen så hurtigt som muligt og det endda 100 %. Selv stater, som er så kritiske over for afkoblingen som Irland, har nu erklæret, at de har besluttet sig til at gennemføre afkoblingen i fuldt omfang. Jeg tror, at mange andre vil følge dette eksempel, og jeg er derfor ikke på nogen måde bekymret for, at vores forhandlingsposition skulle være dårligere i dag.

Formanden.
Da den tid, der er afsat til hr. Fischlers besvarelser, er udløbet, vil spørgsmål nr. 38-41 i henhold til forretningsordenen blive besvaret skriftligt

Formanden.
Spørgsmål nr. 42 af Bart Staes (H-0436/03):

Om: Udviklingsstøtte til congolesisk landbrug
Den 12 juni 2003 meddelte det flamske ugeblad "Trends", at anklagemyndigheden i Antwerpen (Belgien) havde indledt en undersøgelse af to virksomheder (Soafrimex og Afroliner), der eksporterer europæisk fødevareoverskud til Afrika, samt disses medvirken i skattesvig, hvidvaskning af penge og lyssky diamanthandel. Virksomhedernes filialer i Congo markedsfører (europæiske) fødevarer til dumpingpriser. Udviklingsprojektet CDI-Bwamanda påpeger på sin side, at det lokale landbrug kæmper med alt for store generelle omkostninger. Bl.a. opkøber Europa-Kommissionen ifølge "Trends" majs på stedet "til dobbelt pris, fordi landbruget er så ineffektivt". På den anden side mener FAO, at Congo har kapacitet til at ernære 2 milliarder mennesker.
Kan Kommissionen meddele mig, om den har flere oplysninger om den åbenbare svindel, der drives fra Antwerpen med europæiske fødevareoverskud, og om den i lyset af den ekstremt store nød alligevel er rede til at give ekstra bevillinger til udviklingen af det lokale landbrug og følgelig gradvis afvikling af den europæiske fødevareeksport til den pågældende region?

Nielson
Artiklen, som dette spørgsmål er baseret på, indeholder mange unøjagtigheder, som kan vildlede læseren. På den ene side føres der i øjeblikket retssag mod de europæiske virksomheder, der eksporterer fødevareoverskud i forbindelse med en sag om hvidvaskning af penge og diamanthandel. Den belgiske domstol har sendt en undersøgelseskomité af sted til Den Demokratiske Republik Congo. Undersøgelsen er hemmelig og sorterer under de belgiske domstole. Kommissionen har derfor ingen oplysninger om sagen. 
På den anden side er Kommissionen i færd med at fordele betydelige ressourcer til udviklingen af det lokale landbrug i Den Demokratiske Republik Congo. Der er iværksat projekter under Den Europæiske Udviklingsfond, der skal sætte skub i landbruget og vedligeholde vejene i landdistrikterne. Der er også iværksat plantesundhedsforanstaltninger til et beløb af 13,2 millioner euro. Et støtteprojekt til landbruget til en værdi af 12 millioner euro afventer godkendelse. 
Kommissionens fødevarehjælp beløber sig til næsten 5 millioner euro og består bl.a. af beløb til den ikke-statslige organisation, CDI-Bwamanda, til opkøb af majs fra lokale producenter til markedsprisen i Kinshasa. Med denne fremgangsmåde kan de congolesiske landmænd fortsat producere i en hjemlig situation, som er karakteriseret ved en åbenlys mangel på købekraft, og på denne måde bliver de forberedt på at skulle konkurrere på de nationale og regionale markeder, når det økonomiske opsving begynder efter konflikten. 
Endvidere vil Kommissionens indgriben via denne ngo hjælpe med at forhindre, at fødevarehjælpen, som er produceret uden for landet, svækker en landbrugssektor, som allerede er hårdt ramt af landets politiske situation, som kraftigt indvirker på produktionen. Alt dette har betydet, at markedsprisen på majs er steget kraftigt i Kinshasa.
Efter at der blev indgået en samlet aftale omfattende alle parter i december 2002 i Pretoria, og det congolesiske område blev officielt genforenet i slutningen af juni 2003, bør det dog bemærkes, at den kommercielle sejlads på floden Congo er ved at vende tilbage til normale tilstande. Dette vil sandsynligvis få markedsprisen til at falde.

Staes (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg er naturligvis glad for kommissærens svar, når han siger, at artiklen indeholder faktiske unøjagtigheder. Jeg vil blot spørge kommissæren, om han kan komme noget nærmere ind på de faktiske unøjagtigheder i denne artikel, for det er jo vigtigt. Jeg tror, vi alle sammen deler kommissærens opfattelse, nemlig at en styrkelse af de lokale landbrugsmarkeder er det allervigtigste i ethvert udviklingsland. Men tør kommissæren her sige helt klart og tydeligt, at der i Congo, i den egn, som nævnes i artiklen, overhovedet ikke finder en omfattende import af europæiske landbrugsprodukter sted, som dumpes der? Han har ganske vist svaret, at vi støtter lokale ngo'er, og sagt, at vi køber majs. Men tør han her klart og tydeligt sige, at der overhovedet ikke finder en omfattende import sted bortset fra de køb, som kommissæren selv nævnte?

Nielson
Nej, det kan jeg ikke. Jeg tager det for givet, at der er en eller anden årsag til, at de belgiske myndigheder foretager deres undersøgelser i Den Demokratiske Republik Congo. Jeg gav også medlemmet de oplysninger, som jeg var i besiddelse af, og har endda forklaret, hvorfor en undersøgelse som denne ikke er noget, som vi skal kommentere på. Jeg har gjort, hvad jeg kunne.

Formanden.
Spørgsmål nr. 43 af Francisca Sauquillo Pérez del Arco (H-0452/03):

Om: Mordet på den spanske statsborger Ana Isabel Sánchez Torralba i Ækvatorialguinea
Den spanske kooperant Ana Isabel Sánchez Torralba er dræbt i Ækvatorialguinea af skud affyret af medlemmer af landets væbnede styrker mod den bus, som hun var på vej til Aconibe i for at samarbejde med den religiøse orden Misioneras Escolapias.
Det er et tragisk eksempel på regimets brutalitet i Ækvatorialguinea, og dets foragt for menneskers liv, menneskerettighederne og de mest elementære borgerlige garantier er endnu en gang blevet bekræftet med mordet på Ana Isabel Sánchez Torralba.
Har Kommissionen overvejet muligheden for at anvende sanktioner mod Ækvatorialguinea og stille enhver form for bistand til Obiangs diktatur i bero?
Kan Kommissionen give oplysninger om menneskerettighedssituationen i Ækvatorialguinea? Er der sket nogen forbedringer med hensyn til sikring af menneskerettighederne på grundlag af den aftale, som Kommissionen og Ækvatorialguineas regering har indgået herom?

Nielson
Kommissionen beklager dybt fru Sánchez' dødsfald i Ækvatorialguinea. Den unge soldat, som affyrede skuddet, handlede mod sin overordnedes ordrer og er nu fængslet under anklage for mord.
I denne sag handlede myndighederne hurtigt og korrekt, og derfor mener Kommissionen ikke, at dette giver anledning til at indføre sanktioner. Jeg beder Dem huske på, at samarbejdet med Ækvatorialguinea i henhold til det ottende EUF-program afhænger af, at menneskerettighederne forbedres, og det niende EUF-program er endnu ikke underskrevet.
Hvad angår udviklingen af menneskerettighedssituationen i Ækvatorialguinea, kunne Kommissionen efter dens besøg i juli 2003 melde om mindre forbedringer som f.eks. præsidentens opfordring til oppositionen om at tilslutte sig regeringen, forbedrede fængselsforhold, færre militære barrikader langs hovedvejene og en lidt mere fri presse.
På det seneste har vi set nogle positive tegn i form af løsladelsen af 18 politiske fanger den 18. august 2003.

Sauquillo Pérez del Arco (PSE).
Mange tak, hr. kommissær. Jeg vil gerne sige til Dem, at jeg i dag har erfaret, at et krigsråd har idømt den mand, der dræbte kooperanten, 30 års fængsel og en erstatning på 40.000 euro til offerets familie.
Det er naturligvis et fremskridt, at der er afholdt et hastekrigsråd. Men, hr. kommissær, De ved - og jeg regner med, at de folk, der har været i Guinea, har fortalt Dem det - at menneskerettighederne fortsat bliver overtrådt, til trods for at et par fanger er sat på fri fod, og at denne situation desværre er en fast foreteelse i dette lille land, der har et begrænset indbyggerantal. Grundlæggende lever de fortsat i frygt, og til trods for at det er et af de rigeste lande på grund af olien, har befolkningen, som De ved, ingen form for uddannelse eller sundhedsvæsen og lever i fattigdom.
Hr. kommissær, til trods for at De her har givet udtryk for, at der er sket forbedringer, vil jeg dog bede Dem om at blive ved med at kræve et system med garantier, der gør det muligt for disse borgere at leve med et minimum af menneskerettigheder.

Nielson
Absolut. Dette er en sag, der illustrerer den kedelige kendsgerning, at olie ikke er en genvej til ærbarhed eller til at opnå fremskridt for flertallet i et land. Vi fører denne vanskelige dialog med dette land, og jeg er bange for, at jeg ikke kan komme frem med noget spektakulært eller særligt optimistisk i denne sag. Vi må blive ved med at forsøge.

Formanden.
Spørgsmål nr. 44 af Eija-Riitta Anneli Korhola (H-0474/03):

Om: Bevillingerne i henhold til Kyoto-mekanismen og deres sammenhæng med udviklingssamarbejdet
EU er i færd med at udarbejde et direktiv om, bevillinger, der kan ydes til projekter vedrørende fælles gennemførelse (JI) og mekanismen for bæredygtig udvikling (CDM), som ved handel med emissioner kan forvandles til emissionsrettigheder gjort op i pengeværdi. Der er således ved at opstå en ordning, som gør det muligt at skaffe sig indtægter i forbindelse med nogle af udviklingsprojekterne. Samtidig indebærer ordningen måske også bedre muligheder for at nå det mål på 0,7 % af BNP, som FN har fastsat. Også EU ønsker at råde over emissionsrettigheder. 
Uanset de betydelige muligheder er det kun muligt at nå frem til et positivt slutresultat gennem detaljerede forhandlinger og en velovervejet strategi. Er Kommissionen generaldirektorat med ansvar for udvikling vidende om CDM-projekternes karakter og om de nye muligheder for yderligere finansiering af udviklingssamarbejde? Agter Kommissionen at vejlede medlemsstaterne med henblik på indførelse af en ensartet praksis? Hvordan vil CDM-projekterne blive integreret i EU's egen plan for finansiering af udviklingssamarbejdet?

Nielson
Kommissionens Generaldirektorat for Udvikling og jeg selv har kendskab til mekanismen for bæredygtig udvikling og mulighederne forbundet hermed.
CDM burde være et godt værktøj for udviklingslandene til at overføre rene og moderne teknologier, som bidrager til deres udviklingsbestræbelser. CDM erstatter dog ikke støtten inden for udviklingssamarbejdets rammer. 
CDM er primært et instrument for den private sektor eller erhvervssektoren, og der gives kun offentlig støtte til fremmende og kapacitetsforbedrende formål eller lignende katalytiske handlinger. For det andet, selv om de certificerede emissionsreduktioner, som udvikles af et CDM-projekt, vil have en tillægsværdi, er den værdi måske ikke "rapporterbar" som officiel udviklingsbistand i overensstemmelse med rapporteringsreglerne i OECD's Komité for Udviklingsbistand.
Kommissionen støtter mulighederne for teknologioverførsel, som CDM kan medføre, men er opmærksom på, at ikke alle udviklingslandene er lige interessante for erhvervssektoren, hvad angår investering. 
Kommissionen har foreslået en EU-strategi og handlingsplan vedrørende klimaændring i forbindelse med udviklingssamarbejde, hvori der gives støtte til partnerlandene til CDM-projektforberedelse, herunder kapacitetsforbedring. I meddelelsen om klimaændring og udviklingssamarbejde undersøges også muligheden for at støtte CDM-projekter inden for kategorien for de mindst udviklede lande.
Hvad angår vejledning af medlemsstaterne med henblik på en ensartet praksis i forbindelse med CDM, håber vi, at drøftelserne i Rådet om Kommissionens meddelelse fører til en EU-handlingsplan, herunder foranstaltninger i forbindelse med CDM-aktiviteter. Jeg opfordrer Europa-Parlamentet til også at komme med dets holdning til meddelelsen.
Bistanden til CDM-aktiviteterne i handlingsplanen kan findes i de geografiske budgetkonti på anmodning fra landene og i forskningsbudgettet. Der kan også ydes bistand fra budgetkontoen for miljøet i udviklingslande og tropeskove, hvor CDM-aktiviteter bliver en af prioriteterne.
Korhola (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne takke kommissæren for hans svar. Jeg vil gerne sige, at det ikke desto mindre er sandt, at visse markeder og muligheder åbnes op for udviklingssamarbejdsorganisationerne. Det mener jeg er godt, da de kan bruge deres viden på dette område. Jeg vil derfor gerne spørge, om Kommissionen har tænkt sig at markedsføre denne mulighed og idé over for udviklingssamarbejdsorganisationerne, f.eks. ved at uddanne dem til CDM-projektledere. Jeg vil også gerne spørge, hvilke muligheder De ser i at føre virksomheder og organisationer sammen for at gøre samarbejdet konstruktivt og fordelagtigt for begge parter.
Nielson
Som jeg allerede har indikeret, er dette primært et værktøj for erhvervslivet. Vi forsøger at involvere erhvervslivet og den private sektor i disse aktiviteter på mange forskellige måder. Diskussionen af, hvordan dette skal organiseres, skal naturligvis omfatte erhvervslivet. Den bør også omfatte regeringerne i vores partnerlande. Disse to er de vigtigste partnere for at få dette op at stå. Uden dem er der ikke meget i det overhovedet. De normale udviklingssamarbejdsorganisationer er ikke det primære mål for dette. Den nye front er erhvervslivet.
Rübig (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, De sagde helt rigtigt, at virksomhedslederne selv må afgøre det, men vi ved alle, at de har brug for en markedsplads til det, altså en børs, hvor der er mulighed for at handle disse rettigheder, disse CDM-projekter. Tror De, det er muligt, at Kommissionen tager initiativ til at tilbyde en sådan børs med hjemsted i Europa?

Nielson
Ud fra et praktisk synspunkt er pilotprojekter og andre lignende handlinger nødvendige for at komme igang og afprøve dette i praksis og for at vise, hvordan sådanne aktiviteter kan udføres. Det er her, vi befinder os i øjeblikket.
Jeg nævnte det større, uafklarede problem med, hvordan dette kan rapporteres som officiel udviklingsbistand. Her skal vi være forsigtige. Hvis erhvervslivet kan identificere noget, som har dets interesse, og hvis regeringerne i udviklingslandene også finder dette interessant, er det her, at vi bør opfordre dem til at mødes.

Formanden.
Mange tak, hr. kommissær. Spørgsmål nr. 45-49 vil blive besvaret skriftligt

Formanden.
Spørgsmål nr. 50 af Alexander de Roo (H-0431/03):

Om: Den spanske vandplan og beskyttelse af Júcar-flodens nedre løb
Den spanske vandplan (PHN) har afstedkommet voldsomme kontroverser med hensyn til Ebro-floden. Derimod har man ikke beskæftiget sig med konsekvenserne for Júcar-floden, som er den næstvigtigste i det spanske Middelhavsområde og ifølge PHN skal fungere som centrum for omfordelingen af vandressourcerne i den østlige del af Spanien. Dette skal ske ved at tilkoble tre omledningskanaler over en strækning på mindre end 200 km: Tajo-Segura-kanalen, som har været i drift siden 1980, Júcar-Vinalopó-kanalen, som er sat i drift, men endnu fungerer på et meget lavt niveau, og endelig den planlagte omledningskanal fra Ebro-floden, som skal levere 63 hm3 vand om året til området omkring Tous-reservoiret. Júcar-flodens mellemste og nedre løb er af stor økologisk værdi. Strækningen fra Tous til udløbet i havet er af regionalregeringen i Valencia foreslået som "lokalitet af fællesskabsbetydning" (LIC ES 5232007), ligesom den nederste del af flodløbet sammen med de tilgrænsende kystvande er optaget i fortegnelsen over vådområder i Valencia-regionen. Senest er Júcar-oplandet blevet udpeget som PRB (Pilot River Basin) som led i gennemførelsen af vandrammedirektivet. Er Kommissionen klar over, at hverken den specifikke vandplan for Júcar-floden eller PHN fastsætter nogen værdi for den økologisk forsvarlige minimumsvandmængde i Júcar-floden på strækningen fra tilslutningsstedet for afvandingskanalen Acequia Real del Júcar til udmundingen i havet? Mener Kommissionen, at det er muligt at sikre en sådan økologisk forsvarlig vandmængde, hvis ikke vandplanen i det mindste garanterer floden en minimumsgennemstrømning med henblik på opretholdelse af miljøet og beskytter dens vand mod biologisk forurening som følge af blanding med vand fra andre floder?

Wallström
Kommissionen er bekendt med, at den spanske nationale vandplan og planen for Júcar-floden ikke indeholder bestemmelser til sikring af vandgennemstrømningen i den nederste del af flodløbet. Kommissionen har forstået, at de spanske myndigheder påtænker at definere den nødvendige gennemstrømning på et senere tidspunkt.
Den europæiske miljølovgivning, især direktivet om naturtyper og vandrammedirektivet, skal overholdes. Dette betyder, at Júcar-floden som et minimum skal opnå "god" økologisk tilstand senest inden december 2015, og de tilhørende økosystemer på land og vådområder skal beskyttes.
Endelig har de spanske myndigheder defineret Júcar-floden som en pilot-flodbækken i henhold til den fælles gennemførelsesstrategi, der er forbundet med vandrammedirektivet. Dette arbejde vil identificere flodbækkenets største trusler, herunder problemet med at beskytte flodens mellemste og nederste løb.
De Roo (Verts/ALE).
Jeg vil takke kommissæren for hendes svar. Generaldirektoratet for Miljø har faktisk ikke givet grønt lys for de subsidier på 80 millioner euro, som den spanske regering har anmodet om til Júcar-Vinalopó-projektet. Generaldirektoratet for Regionalpolitik ville gerne give subsidierne. Derefter anmodede Generaldirektoratet for Regionalpolitik Den Europæiske Investeringsbank om at udarbejde en socioøkonomisk rapport om dette Júcar-projekts økonomiske levedygtighed. Repræsentanterne for Den Europæiske Investeringsbank har imidlertid i Spanien kun talt med den spanske regering og ikke med kritikere af dette Júcar-projekt. Rapporten fra Den Europæiske Investeringsbank om dette Júcar-projekt er ikke offentligt tilgængelig. Jeg vil gerne spørge Kommissionen, om denne rapport kan gøres offentligt tilgængelig, især de tekniske oplysninger, som den spanske regering har givet Den Europæiske Investeringsbank.

Wallström
Hr. de Roo, jeg ønskede blot en teknisk afklaring. Jeg er altid interesseret i at sikre, at vi kan give ngo'erne eller offentligheden tilstrækkelige miljøoplysninger, så længe vi ikke afslører forretningshemmeligheder eller fortrolige forhold.
Så vidt jeg ved, har vi endnu ikke modtaget den særlige rapport. Jeg har forstået, at vi stadig fører drøftelser med andre generaldirektorater, såfremt det er nødvendigt, og med de involverede parter, så vi kan få alle de nødvendige oplysninger og træffe beslutninger på baggrund af sagens kendsgerninger. 
Hvad angår støtte, har Kommissionen som bekendt modtaget et forslag til støtte til denne overførsel gennem strukturfondene, men den har endnu ikke taget endelig stilling til projektet. Vi mangler stadig en afklaring og yderligere oplysninger fra de spanske myndigheder. 
Et af spørgsmålene, som skal besvares, er forholdet mellem overførslen fra Ebro-floden og overførslen fra Júcar-Vinalopó-kanalen. De spanske myndigheder er blevet bedt om at præcisere, om Júcar-Vinalopó-overførslen er afhængig af Ebro-overførslen, eller om det er et helt uafhængigt projekt. Det er her, vi står i øjeblikket. Jeg vil undersøge nøje, om vi kan offentliggøre oplysninger, som kan hjælpe i denne debat. 
Jeg ser meget gerne nærmere på sagen, men det afhænger af, om vi har modtaget de relevante oplysninger. Vi fører stadig drøftelser med de involverede parter for at modtage og få adgang til de nødvendige oplysninger.
Formanden.
Spørgsmål nr. 51 af Chris Davies (H-0441/03):

Om: Den økologiske vandgennemstrømning i Ebro-floden og vandrammedirektivet
Hvad mener Kommissionen om den videnskabelige og politiske debat i Spanien om beregningerne af den minimale økologiske vandstrømning fra Ebro-floden til dens delta efter vandoverførslen fra Ebro?
Ifølge vandrammedirektivet må der ikke ske en yderligere forværring af den nuværende situation, og der skal være en "god" økologisk tilstand (også mht. hydromorfologi) i hele flodbækkenet og ikke kun på visse strækninger af floden. Hvorledes agter Kommissionen at sikre, at dette opnås i hele Ebro-vandområdet i betragtning af den foreslåede overførsel af vand fra Ebro til den nordlige, østlige og sydøstlige del af Spanien?
Finder Kommissionen ikke også, at det dobbelte mål at forhindre en forværring af den nuværende situation og få karakteriseret, hvad der bør forstås ved "god" økologisk tilstand i hele Ebro-vandområdet skal være opfyldt, før der kan foretages en yderligere vurdering af, om vandoverførsel fra Ebro er teknisk mulig, og hvilke regioner der til syvende og sidst kan drage fordel heraf?

Wallström
Kommissionen betragter spørgsmålet om en passende vandstrømning fra den nederste del af Ebro-floden og Ebro-deltaet som et kritisk problem i forbindelse med den foreslåede overførsel fra Ebro. Det er et af de to problemer, som Kommissionen har foreslået at løse på et tekniske møde med de spanske myndigheder og udvalgte organisationer, som skal finde sted medio oktober 2003. Behovet for at sikre den nederste del af Ebro-floden og Ebro-deltaet en passende beskyttelse hænger tæt sammen med kravene i vandrammedirektivet om at undgå forværring fra dets ikrafttræden i december 2000 og at sikre, at der opnås god økologisk og kemisk tilstand senest inden december 2015.
Davies (ELDR).
I praksis var svaret meget tilfredsstillende. Jeg takker kommissæren.

Formanden.
Spørgsmål nr. 52 af Camilo Nogueira Román (H-0434/03):

Om: De samlede omkostninger ved udbedringen af de miljøskader, der er forårsaget af Prestiges forlis
Er Kommissionen i betragtning af omfanget af denne katastrofe, som flere medlemsstater er berørt af, indstillet på at foretage en undersøgelse af omkostningerne ved en genopretning og erstatning for miljøskader og andre skader og som følge heraf, de langsigtede økonomiske konsekvenser af Prestiges forlis ud for Galiciens kyst?

Wallström
Det ærede medlem er sikkert enig i, at Kommissionen håndterede alle konsekvenserne af Prestige-uheldet hurtigt og effektivt. På den lovgivningsmæssige side kan det ærede medlem sikkert genkalde sig Kommissionens umiddelbare reaktion med hensyn til at fremme afviklingen af enkeltskrogede fartøjer, at indføre straffesanktioner og fremlægge Erika I- og Erika II-lovpakkerne. Disse blev også færdiggjort på rekordtid. 
Hvad angår EU-bistand til at hjælpe Spanien med at afhjælpe skaderne og de hermed forbundne økonomiske konsekvenser, tilbød Kommissionen at medfinansiere en miljømæssig konsekvensanalyse til en værdi af 300.000 euro. Der blev skabt kontakter vedrørende betingelserne for en sådan analyse, som de spanske myndigheder i øjeblikket overvejer. 
Kommissionen beder det ærede medlem om at huske, at der den 20. december 2002 blev tildelt 30.000 euro til de spanske fiskeri-, skaldyrs- og akvakultursektorer, som blev påvirket af olieudslippet, og at der blev rejst 8,6 millioner euro fra Solidaritetsfonden den 16. juli 2003. Der er også rejst yderligere midler fra Fællesskabets instrumenter, som f.eks. strukturfondene og Samhørighedsfonden, til det formål, som det ærede medlem nævner.
Nogueira Román (Verts/ALE).
Hr. formand, fru kommissær, man kan ikke benægte virkeligheden, man kan ikke tillade sig at vende ryggen til følgerne af katastrofen efter Prestige. Fuelolien bliver ved med at skylle op på Galiciens og Biscayabugtens kyster, og jeg kunne, fru kommissær, ved selvsyn for en uge siden bevidne, at det forholder sig sådan ved besøg i et område omkring Rostro, i nærheden af Kap Finisterra. Prestige ligger stadig på havets bund, og der lækker stadig fuelolie ud, og ingen ved reelt, hvad skibet rummer. Fiskerne, videnskabsfolkene og hele det galiciske og cantabriske samfund er meget bekymrede over de skader, der nu indtræffer, og ikke mindst over den usikkerhed, der råder om, hvad der vil ske i fremtiden.
Objektive undersøgelser siger, at de endelige skader efter Prestige vil overstige tre milliarder euro. Denne sum, fru kommissær, kan man så holde op mod de beløb, som De just har nævnt, og som er fuldstændig utilstrækkelige. Jeg spørger derfor igen: Agter Kommissionen at forblive passiv, eller vil den en gang for alle tage tyren ved hornene og påtage sig sit ansvar, så dette reelle problem kan blive løst, og der kan bringes orden i den lovløse trafik, der hærger vores farvande?

Wallström
Jeg accepterer ikke, at Kommissionen har været passiv. Jeg var der umiddelbart efter ulykken. Jeg tilbød de spanske myndigheder finansiering eller medfinansiering til en miljømæssig konsekvensanalyse. Vi har været i aktiv kontakt med de spanske myndigheder, men vi kan ikke tvinge de spanske myndigheder eller den spanske befolkning til at tage imod hjælp fra os. Vi skal samarbejde. Vi fulgte også straks op på det politiske plan ved at foreslå forskellige foranstaltninger for at kunne afhjælpe denne slags skader, og vi har også afsat penge fra både strukturfondene og Solidaritetsfonden.
Hvis den spanske regering ønsker flere penge eller yderligere bistand, forventer vi, at den kontakter os, så vi nøjagtigt kan beslutte, hvad der skal gøres. Jeg håber også, at den overvejer vores tilbud om at foretage den omtalte miljømæssige konsekvensanalyse, da en sådan er langsigtet og kan være meget nyttig til at forebygge yderligere uheld af denne slags. 
Igen vil jeg understrege, at vi traf de nødvendige foranstaltninger umiddelbart efter uheldet, og vi vil fortsat reagere umiddelbart. Vores civile beskyttelsesenhed blev også straks aktiveret. Vi har gjort alt, hvad der stod i vores magt for at assistere og hjælpe regeringen, myndighederne og befolkningen i Spanien. Vi er lydhøre over for yderligere forespørgsler, og vi vil behandle dem på en hensigtsmæssig måde.

Formanden.
Spørgsmål nr. 53 af Alexandros Alavanos (H-0457/03):

Om: Risiko for indbyggernes sundhed i Athen på grund af høje koncentrationer af kvælstofdioxid
I Kommissionens svar på min forespørgsel (H-0371/03

Wallström
Kommissionen er godt klar over, at luftkvaliteten, især i hovedstæder som Athen, skal forbedes. Det er et af de største mål med den nuværende fællesskabslovgivning om luftkvalitet og emissioner.
I overensstemmelse med rapporteringsforpligtelserne i rammedirektivet om luftkvalitet har Grækenland for 2001 indberettet koncentrationsniveauerne for de forurenende stoffer, som var reguleret i det første datterdirektiv. Ifølge disse oplysninger er grænseværdierne for PM10 og NO2 samt tolerancemargenen overskredet på adskillige stationer i Athen. 
Da Grækenland endnu ikke har fremsat den nødvendige begrundelse for, at dette MP10-overskud skyldes naturlige hændelser, forventer Kommissionen at modtage planer og programmer i overensstemmelse med artikel 8 i rammedirektivet inden udgangen af 2003. Disse burde angive, hvordan Grækenland agter at nå grænseværdierne inden 2005. Det samme gælder for NO2, hvor undtagelser for naturlige kilder eller hændelser ikke er tilladt.
Direktiverne fastsætter også en varslingstærskelværdi for NO2, som overskrides, når koncentrationerne overstiger 400 µg pr. m3 i over tre timer i træk. Kommissionen skal oplyses om enhver overskridelse af varslingstærskelværdien inden for tre måneder. Vi har ikke modtaget oplysninger om en sådan hændelse fra de græske myndigheder indtil nu.
Kommissionen har også fået resultater fra et forskningsprogram, der antyder, at dødeligheden stiger i byer, hvor høje PM10-koncentrationer ledsages af et højt NO2-niveau og et varmt klima. Vi skal undersøge disse resultater nøje for at konkludere, om der er tilstrækkeligt bevis for en sådan forbindelse. Der er dog ingen tvivl om, at ugunstige klimabetingelser altid er en yderligere trussel mod menneskers sundhed.
Medlemsstaterne er forpligtet til at sikre, at offentligheden rutinemæssigt modtager aktuelle oplysninger om luftens koncentration af forurenende stoffer som NO2 eller PM10. Ifølge det ærede medlem er ministeriet ophørt med at udsende oplysninger herom. 
I lyset af ovennævnte vil der blive indledt en sag på Kommissionens initiativ for at undersøge, hvorvidt og i hvilket omfang de græske myndigheder ikke har overholdt de relevante EF-forordninger.
Alavanos (GUE/NGL).
Jeg vil takke kommissæren for hendes veldokumenterede svar. Jeg vil dog nævne, at vi taler om tal fra 2001, og vi er nu i 2003, og samtidig er der en ekstra faktor i form af de mange arbejder i forbindelse med De Olympiske Lege og det støv, som ligger over Athen, og som der ikke er truffet passende foranstaltninger for at gøre noget ved. 
Ud fra denne betragtning vil jeg gerne spørge Kommissionen, om den også vil undersøge, hvor meget forureningen forværres af denne fotokemiske forurening og mikropartiklerne samt arbejderne i forbindelse med De Olympiske Lege, som udføres, uden at der er taget passende sundhedsforanstaltninger til beskyttelse af borgerne.

Wallström
Det er vanskeligt for mig umiddelbart at svare på, om problemerne er af en sådan art, at der kræves en eller anden form for beskyttelse af hver eneste borger i Athen. Jeg tvivler på, at det er tilfældet, og jeg håber, at de er i stand til at organisere dette bygningsarbejde således, at Athens borgere fortsat kan bo, arbejde og trække vejret der.
I vores direktiver og de forskellige fastsatte grænseværdier og niveauer er der ikke taget højde for, om der forekommer en særlig hændelse, men der er taget højde for og lavet måling af de faktorer, som påvirker menneskers sundhed. Vi vil fortsat sikre, at Grækenland måler, overvåger og rapporterer disse ting til os. Det er grunden til, at jeg meddelte, at vi er indstillet på at undersøge, hvilken type overvågning, rapportering og måling der er nødvendig i Grækenland for at opfylde kravene i vores direktiver. Det vil vi fortsat gøre.
De har givet os anledning til at spørge, om der er specielle problemer forbundet med bygningsarbejde, som nødvendiggør, at athenerne skal træffe særlige foranstaltninger. Jeg kan ikke besvare Deres spørgsmål i dag. Jeg vil dog gerne vende tilbage med et mere detaljeret svar senere.
Formanden.
Spørgsmål nr. 54 af Ari Vatanen (H-0470/03):

Om: Udvælgelse af NATURA 2000-lokaliteter
Artikel 4 i Rådets direktiv 92/43/EØF

Wallström
Kommissionen har ved adskillige lejligheder undersøgt, om direktivet om naturtyper og fugledirektivet er gennemført korrekt i den finske lovgivning. Kommissionens nuværende holdning er, at artiklerne, der henviser til proceduren for etablering af Natura 2000-nettet, er korrekt gennemført. 
Da Natura 2000-nettet har skabt en masse polemik i Finland, har Kommissionen undersøgt den nationale procedure for udvælgelsen af lokaliteter og har de sidste par år informeret Finland om visse fejl både i antallet af lokaliteter, som skal beskyttes, og i dataenes kvalitet. Finland har bestræbt sig på at udbedre disse fejl. Dataenes nuværende kvalitet kan godkendes af Kommissionen. 
I Finlands klager er vurderingsprincipperne tilsyneladende ikke fortolket helt rigtigt. Kommissionen bygger sin vurdering på de senest indgivne data og ikke på de ældste data. Kommissionen er bekendt med, at visse jordejere i Finland har været utilfredse med Natura 2000-forslagene. Kommissionen har fået oplyst, at alle jordejere har haft mulighed for at se forslagene og klage over dem, før Finland officielt indgav forslagene til Kommissionen. 
De finske domstole har undersøgt klagerne enkeltvis og hver gang vurderet dataenes gyldighed. Størstedelen af klagerne er blevet afvist af domstolene. Direktivet indeholder ikke krav om høring på nationalt plan, og derfor har de enkelte medlemsstater i overensstemmelse med nærhedsprincippet været ansvarlige for at udøve deres beføjelser under hensyntagen til de nationale love og procedurer.
Kommissionens indsats begrænser sig derfor til at sikre overholdelse af de videnskabelige udvælgelseskriterier i direktivet. Selv om Kommissionen godt kan forstå, at der fortsat er utilfredshed i disse sager, kan den ikke konkludere, at de finske myndigheder egenrådigt har fortolket reglerne forkert eller anvendt en fremgangsmåde i modstrid med de regler.

Vatanen (PPE-DE).
Hr. kommissær, jeg værdsætter Deres svar og Deres generelle bestræbelser i forbindelse med miljøet i Europa, men Deres udtalelser hænger simpelthen ikke sammen med de faktiske kendsgerninger. Da dette blev gennemført i Finland, var det primært baseret på gamle beskyttelsesordninger, som ikke opfylder direktivets kriterier for Natura 2000-lokaliteter. 
Derfor må De forstå de private jordejeres holdning. De er på uretmæssig vis blevet frataget retten til at bruge deres egen jord, og appelsagerne blev, modsat Deres udtalelse, behandlet samlet af de finske domstole. I 99 tilfælde ud af 100 blev de afvist på stedet. Derfor er folk frustrerede og føler sig magtesløse. Vi tror på Europa, men hvordan skal vi overbevise almindelige europæiske borgere eller de finske landmænd, hvis de føler, at de er blevet kørt over af en damptromle af Europa, og i dette tilfælde de finske myndigheder? De er simpelthen blevet ofre for uretfærdigheden.

Wallström
Det ærede medlem har rejst et meget begrundet spørgsmål. Hvordan formidler vi Natura 2000 og oprettelsen af dette vigtige net, når de oprindelige motiver er gået tabt i debatten i årene efter direktivets indførelse? 
Jeg håber, at vi også bliver bedre til at hjælpe medlemsstaterne med at være et godt eksempel på, hvordan direktivet formidles, men jeg tror ikke, at vi nogensinde bliver i stand til at løse den finske regerings og de finske myndigheders problem ved at indføre en høringsproces med f.eks. de finske jordejere. Vi bliver aldrig i stand til at løse det fra Bruxelles, men forhåbentlig kan vi være et godt eksempel på, hvordan denne høringsproces kan gennemføres og udføres i de forskellige lande. 
Det er vigtigt, at vi også gør det klart, hvornår ansvaret ligger hos Kommissionen, og hvor der er tale om nærhed, og derfor bliver vi nødt til at regne med, at en medlemsstat - i dette tilfælde den finske regering og de finske myndigheder - også arbejder på dette. Formelt set er det ikke en forseelse, at finnerne f.eks. egenrådigt har udført dette arbejde. Vi mener ikke, at der formelt set er foregået nogen form for forkert praksis overhovedet.
Formanden.
Da den tid, der er afsat til spørgetiden, er udløbet, vil spørgsmål nr. 55-85 blive besvaret skriftligt.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0270/2003) af Lynne for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om Kommissionens meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet: "Mod et juridisk bindende FN-instrument til fremme og beskyttelse af handicappedes rettigheder og værdighed" (KOM(2003) 16 - 2003/2100(INI)).
Det glæder mig meget at indlede mødet denne aften i det europæiske handicapår, som vi er ved at arbejde os igennem. Jeg understreger, sammen med mine kolleger i Parlamentet og Kommission, den betydning, vi tillægger denne mission.

Lynne (ELDR)
Hr. formand, Jeg vil gerne sige tak til tegnsprogstolkene. Jeg ville ønske, at der var tegnsprogstolke på hvert eneste plenarmøde og for hver eneste betænkning. Jeg vil også gerne takke alle, som har hjulpet mig med at udarbejde betænkningen, nemlig alle de parlamentsmedlemmer, som jeg har samarbejdet med om et kompromis med hensyn til ændringsforslagene, samt Kommissionen og navnlig handicaporganisationerne. Jeg har fået mange gode råd i arbejdet med denne betænkning. Derfor er den blevet god. Det er ikke min betænkning. Den er blevet til i samarbejde med handicappede.
Det glæder mig, at FN's ad hoc-udvalg den 16.-27. juni 2003 traf afgørelse om en specifik konvention om handicappedes rettigheder. Jeg mener, at en specifik, juridisk bindende konvention er det eneste rigtige frem for noget andet instrument. Der skal dog være en overvågningsmekanisme, som holder øje med, hvordan handicappede bliver behandlet i praksis over hele verden.
Min betænkning indeholder en liste, som bør indgå i enhver FN-konvention. Af pladshensyn er listen ikke udtømmende. Jeg efterlyste imidlertid en primært rettighedsbaseret model for en gang for alle at komme væk fra den medicinske model og for at dække alle handicap, uanset om det drejer sig om mennesker, der sidder i kørestol eller på anden måde er bevægelseshæmmede, hørehæmmede, synshæmmede eller mennesker med indlæringsvanskeligheder, psykiske problemer eller andre skjulte handicap. Vi skal dække det hele.
Der er 37 millioner handicappede i EU. Der er 600 millioner handicappede i hele verden. FN har allerede gjort fremskridt i form af bl.a. verdenshandlingsprogrammet fra 1981 og standardreglerne vedrørende lige muligheder for personer med handicap fra 1993. EU har også gjort fremskridt. I 1997 medførte Amsterdam-traktatens artikel 13 f.eks. beskæftigelsesdirektivet og handlingsprogrammet. Som jeg nævnte i betænkningen, har vi nu brug for et specifikt handicapdirektiv på EU-plan. Alle medlemsstaterne bør gennemføre beskæftigelsesdirektivet, som skal gennemføres i år. Mange medlemsstater er endnu ikke begyndt at overveje gennemførelse.
Selv hvis det hele kom på plads på europæisk plan, bor 80 % af de handicappede stadig i udviklingslandene. Derfor er der brug for en juridisk bindende konvention, som dækker en lang række forskellige rettigheder, herunder retten til livskvalitet. Det indebærer også beskyttelse mod nedværdigende og umenneskelig behandling og omfatter institutionalisering.
Der er behov for adgang til beskæftigelse, for langt de fleste handicappede er ikke i beskæftigelse. Der er behov for adgang til erhvervsuddannelse og uddannelse samt inddragelse, som er så vigtigt. Det indebærer adgang til bygninger, adgang til at leve et så selvstændigt liv som muligt og adgang til offentlig transport. Hvis folk ikke har adgang til offentlig transport, kan de ikke komme på arbejde.
Dernæst overvejer vi borgerlige og politiske rettigheder. 
Jeg går stærkt ind for ligeværdigt borgerskab, hvor de handicappede har "lige muligheder" frem for "rettigheder". Lige muligheder indebærer også adgang til økonomisk støtte, sundhedspleje, kultur- og fritidsaktiviteter, herunder sportsaktiviteter, lighed for loven og adgang til domstolene.
Jeg kan forstå, at der er anmodet om en delt afstemning, så kun de handicappedes organisationer bliver hørt frem for organisationer, der repræsenterer handicappede. Vi må huske på, at vi har at gøre med udviklingslande her! I mange af disse lande har de handicappede ikke deres egne organisationer, men kun organisationer, der repræsenterer handicappede. Skal de så udelukkes? Denne konvention vedrører jo ikke kun EU, men hele verden. Selv inden for EU ville mange organisationer blive udelukket, herunder Royal National Institute for the Deaf i Det Forenede Kongerige og især mennesker med store indlæringsvanskeligheder og alvorlige psykiske problemer. Netop disse mennesker har tit brug for nogen til at tale deres sag.
Jeg opfordrer Dem kraftigt til at stemme for betænkningen som helhed og ikke falde for fristelsen til at stemme i den delte afstemning.
Diamantopoulou
Hr. formand, jeg vil gerne rette en særlig tak til fru Lynne og til Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender for denne betænkning,
Betænkningen bekræfter, at handicapspørgsmålet er et spørgsmål af både politisk, social og økonomisk karakter. Det er et spørgsmål, som går på tværs i alle EU's politikker. Inden for rammerne af det europæiske handicapår sender denne betænkning et klart budskab både til EU og til medlemsstaterne og gør tydeligt opmærksom på Parlamentets engagement i sagen.
Det første punkt, jeg gerne vil komme ind på, er den kommende FN-konvention, som forventes at blive et meget vigtigt dokument af historisk betydning. Deres betænkning vil kunne bruges og spille en vigtig rolle for Kommissionens tjenestegrene under de drøftelser, som finder sted dels med medlemsstaterne dels med FN om den kommende konvention. Den er i vid udstrækning på linje med Kommissionens forslag og meddelelse. Vi har de samme principper og de samme mål. Jeg vil især beskæftige mig med den centrale politiske kerne, som vi er enige om, nemlig en model baseret på menneskerettighederne og de sociale og politiske rettigheder. Det bør bemærkes, at FN-konventionen er endnu en anerkendelse af, at det ikke er det enkelte menneskes handicap, der skal rettes op på, men de hæmmende omgivelser, som skal tilpasses, så man sikrer den handicappede fuld deltagelse og lige muligheder. Vægten flyttes fra den medicinske model til den såkaldte sociale model, til opbygningen af en politik, som er baseret både på de grundlæggende menneskerettigheder og de sociale rettigheder og på sikring af lige muligheder.
Ved at udsende denne meddelelse har Kommissionen tydeliggjort sin vilje til at fremme den rettighedsbaserede løsningsmodel på europæisk plan og støtte sig på de europæiske erfaringer med bekæmpelse af forskelsbehandling, som er høstet indtil nu. Kommissionen fastholder også modellen med social integration af handicappede og sætter handicapspørgsmålet som et af de grundlæggende elementer i de nationale handlingsplaner, som udarbejdes for social integration og fattigdomsbekæmpelse.
Kommissionen har anmodet om forhandlingsinstrukser, fordi en del af konventionen omhandler "ikke-forskelsbehandling", som efter Amsterdam-traktaten hører under EU's beføjelser. Der har været drøftelser med Rådet frem til nu, samtidig med at Kommissionen arbejder tæt sammen med formandskabet om det forberedende arbejde i forbindelse med konventionen.
Fru Lynne var inde på det særlige spørgsmål vedrørende udviklingslandene og politikken for udviklingssamarbejde, som hidtil har været begrænset til udarbejdelsen af et memorandum om handicap og udvikling. Dette memorandum, som er rettet til delegationerne og til EU's tjenestegrene, blev udarbejdet i tæt samarbejde med ikke-statslige organisationer, som repræsenterer handicappede. Dette dokument er blevet omdelt til EU's delegationer i udviklingslandene og har fået positive reaktioner både på regeringsplan og fra organisationer i civilsamfundet, og det er vigtigt, at handicapspørgsmålet for første gang behandles i sammenhæng med udviklingspolitik og udviklingshjælp. Selv om det er vanskeligt allerede i den første fase at kræve handicapspørgsmålet inddraget i den centrale del af udviklingsbistandspolitikkerne, er dette en klar tilkendegivelse af, at handicap bør indgå i og behandles af alle staters politikker på alle områder.
Min sidste bemærkning drejer sig om et eventuelt direktiv om handicap. Som fru Lynne også sagde, har EU siden 2000 haft et alment direktiv om ikke-forskelsbehandling inden for beskæftigelse, som også vedrører handicappede. Direktivet var et stort skridt for Europa og blev vedtaget af alle medlemsstaterne, men der er ikke sket den fremgang, som vi havde forventet. De fleste lande har ikke engang fremlagt et lovudkast, der omsætter direktivet til national lovgivning, selv om den sidste frist er december 2003.
Selv om der er gjort gentagne forsøg under forhandlingerne i Rådet (arbejds- og socialministrene), selv om jeg har sendt en skrivelse til alle ministrene, og de europæiske og nationale organisationer er blevet involveret, er der tilsyneladende store vanskeligheder af politisk og økonomisk art i medlemsstaterne. Jeg vil her opfordre Parlamentet til at gøre sig gældende ved at lægge pres på medlemsstaterne, så de gennemfører dette direktiv i princippet. Jeg tror dog, at det under de aktuelle omstændigheder står klart, at det er for tidligt på nuværende tidspunkt at forsøge at få gennemført et nyt direktiv, som udvider politikkernes anvendelsesområde ud over beskæftigelsen, så de omfatter alle politiske områder. Jeg tror, det ville skabe en vanskelig situation i Rådet og måske gøre det endnu sværere at få omsat det første direktiv til national lovgivning, da det som nævnt er problematisk.
Samtidig har Kommissionen imidlertid foreslået medlemsstaterne selv at undersøge og svare på, om det er nødvendigt at anvende fællesskabsretten til bekæmpelse af forskelsbehandling på grund af handicap på områder, der ligger uden for beskæftigelsesområdet. Det er sket i en rapport om gennemførelsen af direktivet om ligebehandling. På denne måde får vi den første officielle reaktion fra medlemsstaterne på dette andet, vigtige skridt, som politisk set er et skridt, som EU klart bør tage, men det bør tages på det rette tidspunkt, hvor forudsætningerne for et heldigt udfald er til stede både med hensyn til beslutningstagningen og den egentlige gennemførelse.
For at runde af vil jeg sige, at Kommissionen har forpligtet sig til sammen med medlemsstaterne at tage aktivt del i forhandlingerne om FN-konventionen. Deltagelsen vil fortsætte også efter det europæiske handicapår som led i opfølgningen af dette, da vores mål er ved udgangen af 2003, hvor handicapåret slutter, at fremlægge en europæisk handlingsplan, som bliver resultatet af alt, hvad der er foregået i alle medlemsstaterne i løbet af dette år, så vi har nogle bindende løfter fra medlemsstaternes side med hensyn til lovgivning, budget, politikker og programmer.

Cerdeira Morterero (PSE)
Hr. formand, jeg vil indlede med at sige, at jeg er helt enig i betænkningen fra Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender, der er udarbejdet af fru Lynne, og at jeg samtidig er enig i de ord, som kommissæren netop har udtalt, og ønsker alle - Parlamentet og Kommissionen - held og lykke med de mål, vi har sat os, for det vil uden tvivl give bedre velfærd for tusindvis af borgere.
Alle medlemsstaterne er enige om, at det er vigtigt at integrere handicapaspektet i de procedurer, der anvendes i de organer, der fører tilsyn med traktaterne, enten i form af en tillægsprotokol til en af de gældende traktater om menneskerettigheder eller ved hjælp af et instrument indeholdende nogle generelle principper med mulighed for efterfølgende fakultative protokoller.
Efter min mening kan vi imidlertid kun nå de forventede mål med en juridisk bindende konvention, som omhandler borgerlige, politiske, økonomiske, sociale og kulturelle rettigheder, der er tilpasset de særlige forhold, der gør sig gældende for handicappede. En bindende konvention vil henlede opmærksomheden på de store og udbredte problemer, som handicappede som bekendt møder i deres dagligdag, hvad enten det drejer sig om adgangsmuligheder, bureaukratiske vanskeligheder eller folks holdninger. Den har ikke til formål at skabe et grundlag for nye rettigheder, men for at afklare og tilpasse allerede eksisterende rettigheder. Kun ved hjælp af en specifik konvention vil vi kunne skabe en effektiv overvågningsmekanisme, som vil kontrollere, hvordan handicappede behandles i hele verden. En sådan konvention vil også give handicappedes rettigheder højere prioritet på regeringernes dagsordener. Hvis den bliver vedtaget, bør den blive indledningen til en målrettet og effektiv proces hen imod fuldstændig og ligeværdig integration af handicappede i hele verden. Det betyder, at der tages hensyn til handicapaspektet i forbindelse med al politisk beslutningstagning på regionalt, nationalt og internationalt plan. EU bør også sikre, at handicaporganisationerne bliver repræsenteret i og høres under hele processen og ikke kun til sidst.
Selv om andre medlemmer allerede har gjort det, vil jeg blot understrege et par vigtige punkter, som vi har været fortalere for her i Parlamentet og i De Europæiske Socialdemokraters Gruppe, nemlig den hyppige forekomst af multidiskrimination, f.eks. en handicappet kvinde eller en handicappet indvandrer, fjernelse af de juridiske barrierer for at få fjernet de fysiske hindringer og den meget vigtige uddannelse i værdier i skolerne, som omfatter ikke-diskrimination af handicappede.

Mantovani (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, først vil jeg gerne rette en varm tak til ordføreren, Elizabeth Lynne, for hendes glimrende arbejde, som i øvrigt blev enstemmigt vedtaget i parlamentsudvalget. Det er et arbejde, der viser den særlige lydhørhed og erfaring, hun også lagde for dagen som ordfører for den indledende betænkning i 2003, som er europæisk handicapår.
Den enstemmige vedtagelse i udvalget viser også, at handicapspørgsmålet ikke er et spørgsmål, hvor det er afgørende, om man tilhører højre- eller venstrefløjen, men hvor det er afgørende, at man lægger vægt på respekten for alle borgeres rettigheder, værdighed og lige muligheder. Tallene viser i øvrigt tydeligt, hvor omfattende dette problem er: Der er 600 millioner handicappede i hele verden, 38 millioner handicappede i EU og 45 millioner i det udvidede EU til næste år. Jeg vil gerne minde om, at enhver kan blive handicappet på et hvilket som helst tidspunkt i livet. Det sker navnlig i forbindelse med samfundets aldring, men det er ikke den eneste årsag. Tænk bare på - og her kan jeg nævne et tal fra Italien - de 24.000 unge om året, der som følge af tilværelsens og samfundsaktiviteternes hurtige tempo bliver handicappede efter en ulykke.
Disse tal giver stof til eftertanke. Derfor er det vigtigt at fastlægge nogle bindende internationale bestemmelser, som tager sigte på at beskytte de handicappedes rettigheder, og hvor der også er et passende kontrolsystem. Den bindende FN-konvention, der blev vedtaget i juni, og som netop tager højde for et sådant kontrolsystem og er i tråd med de seks menneskerettighedskonventioner, skal kaste lys over de væsentlige og udbredte problemer, som handicappede støder på i dagligdagen, hvad enten der er tale om adgangsproblemer, bureaukratiske problemer eller samfundsopfattelser. Konventionen vil således udgøre et grundlag for alle handicappedes rettigheder i hele verden.
Jeg tror, at også EU-formandskabet og Rådet med sin forhandlingsrolle vil gøre den størst mulige indsats for, at vi i starten af 2004 får en specifik og mere veldefineret tekst end den, som Mexico har foreslået, så vi får nogle konkrete standarder for regeringernes adfærd. Jeg beklager dog den holdning, som man hidtil har haft i Kommissionen, eftersom den endnu ikke har fremlagt en tidsplan for et kommende horisontalt direktiv om handicappedes rettigheder i Europa og heller ikke har givet særlige eller reelle løfter om at medtage handicappedes rettigheder i sin politik. Direktiverne om arbejde og adgang til transport er vigtige, men vi skal gøre endnu mere, fru kommissær, og vi skal ikke mindst gøre noget ved passiviteten i de forskellige landes lovgivninger.

Howitt (PSE).
Hr. formand, 2003 er helt klart det europæiske handicapår. Der er også gået 10 år siden FN's handicapår, og i aften bør Parlamentet ikke kun fokusere på handicappedes rettigheder i EU, men også på de handicappede ofre for krænkelse af menneskerettighederne over hele verden. 
Globalt set er handicappede de mindst anerkendte og mest umyndiggjorte af alle mennesker. Denne FN-konvention bør medføre ændringer på alle offentlige myndighedsniveauer - lokalt, nationalt og internationalt - idet beslutningstagerne bliver tvunget til at anerkende handicappedes rettigheder i sammenhæng med menneskerettighederne på en helt ny måde.
I alt for lang tid har handicappede ikke været udtrykkeligt anerkendt i internationale instrumenter vedrørende menneskerettigheder, og FN-organer på menneskerettighedsområdet og inden for udviklingssamarbejdet har ikke anerkendt de særlige faktorer, som udelukker og isolerer handicappede. Jeg mener, at en FN-konvention medfører vigtige ressourcer, som kan hjælpe handicappede med at øge deres selvbestemmelse. Desuden kan den udvikle beslutningsprocessen, så de handicappedes stemme bliver hørt.
Det glæder mig her i aften, at parlamentsmedlemmer fra alle fløje har støttet princippet om en juridisk bindende konvention. Eksisterende menneskerettighedstraktater gælder også handicappede, men de angiver ikke udtrykkeligt, at de beskytter handicappedes rettigheder. Der findes heller ingen international traktat, som specifikt omhandler disse rettigheder.
Handicappedes menneskerettigheder fortjener samme beskyttelse som andre udsatte eller sårbare grupper, f.eks. kvinder, børn og etniske mindretal. Handicappede er en marginaliseret gruppe, og for dem har de generelle eksisterende menneskerettighedsstandarder ikke virket. De kræver derfor udtrykkelige standarder for at afhjælpe den diskrimination, de kommer ud for i samfundet, og de krænkelser, de oplever.
Det gælder for os i EU, og det skal også gælde i en større sammenhæng - især inden for vores politik for udviklingsamarbejde - eftersom Den Blandede Parlamentariske Forsamling AVS-EU sidste år vedtog en banebrydende afgørelse. Vi skal dog stadig sikre fuld deltagelse af og et komplet sæt rettigheder for handicappede, f.eks. ofre for landminer, mennesker, som er blevet handicappede som følge af forsætlige handlinger i krig, eller som er blevet handicappede på grund af kroniske sygdomme, som vi i dag ikke kender i EU. Det er virkelig et globalt spørgsmål.
Jeg bifalder kommissærens ord i aften. Hun sagde, at hun støtter arbejdet med et fremtidigt omfattende direktiv mod diskrimination. Hun vil ikke blive overrasket, hvis jeg siger til hende igen, at hun i november får mulighed for at gentage sin støtte i den meddelelse, der markerer afslutningen på det europæiske handicapår.
Mens hun har den fornødne magt og indflydelse, bør hun komme med en sådan erklæring. Det har vi brug for, og i afstemningen i morgen vil vi endda anmode hende om det.
Ordføreren gjorde det klart, at der er forskel mellem hendes og socialdemokraternes synspunkter vedrørende organisationer for handicappede og handicaporganisationer. Handicaporganisationer kontrolleres af handicappede og forældre til handicappede, som kan tale deres egen sag. Det er rigtigt, at de prioriteres, og at de er blevet prioriteret i EU siden Kommissionens meddelelse af 1996. Kommissæren nævnte de blinde. Den Europæiske Blindeorganisation - der er en del af Det Europæiske Handicapforum, som repræsenterer handicappede - opfordrer os til at prioritere handicaporganisationer. Fru Lynne siger, at mennesker med alvorlige indlæringsvanskeligheder ikke kan tale deres egen sag. Hvad så med People First og andre lignende organisationer? De viser det modsatte.
Vi går stadig ind for den delte afstemning. Det ændrer imidlertid ikke, at vi helhjertet støtter dette spørgsmål og en FN-konvention om handicappede.
McKenna (Verts/ALE).
Hr. formand, Det er utroligt vigtigt, at vi har en juridisk bindende konvention vedrørende handicappede. Det er nødvendigt med lovgivning, der ikke alene beskytter handicappedes rettigheder, men også sikrer, at handicappede får støtte og strukturer, som sætter dem i stand til at deltage på lige fod i alle livets aspekter.
De handicappede selv er bedst placeret til at gøre dette og fremføre, hvad der er behov for. Vi skal passe meget på med at fortælle handicappede, hvad de har brug for, og hvad vi kan gøre for dem. Medmindre man er handicappet, ved man ikke, hvad der er behov for, for at man kan deltage på lige fod i samfundet.
Det glæder mig at se, at der er tegnsprogstolke til stede her i aften. Det burde ikke kun være i aften, det bør vi løbende se nærmere på.
Vi bør også se nærmere på uddannelse. Vi skal sikre, at uddannelse er fuldt integreret, og at handicappede ikke isoleres, men kan få en uddannelse på lige fod med andre.
Når vi taler om handicap, har vi tendens til at udbyde bestemte ydelser til handicappede, som derved isoleres. Vi bør se nærmere på tegnsprog, Braille og andre nødvendige ting, som gør de handicappede i stand til at deltage i et uddannelsesforløb i alle medlemsstater. Det skal ikke være sådan, at folk skal opsøge særlige steder for at få en uddannelse eller deltage. Det er meget vigtigt.
Hr. Howitt nævnte Kommissionen og dens erklærede mål om at fremlægge et direktiv ved udgangen af året. I handicapåret er det ikke nok at sige, at man vil gøre en hel masse og så glemme alt om det ved årets slutning og lade, som om intet er hændt. Vi skal i sidste ende have noget, som vi kan være stolte over, så folk får mulighed for at deltage i samfundet. Vi har brug for det brede perspektiv, ikke kun for at fokusere på adgang til uddannelse. Det skal ske i forhold til de handicappede selv.
I den forbindelse vil jeg gerne nævne, at Centre for Independent Living, som har hovedkontor i Irland, kommer med en delegation fra hele Europa til den anden mødeperiode her i september. Der vil blive en særlig intergruppe, som skal holde møder med de handicappede. De vil så fortælle os, nøjagtigt hvad de har brug for, og hvad de gerne vil have. Det er en enestående mulighed. Alle, der er interesserede i spørgsmålet, bør komme og lytte, når de handicappede giver udtryk for, hvad de har brug for. Det er de jo de bedste til at sige. Vi skal lytte og lade dem træffe beslutningerne. Vi skal ikke træffe beslutningerne for dem.

Musumeci (UEN).
Hr. formand, fru kommissær, i det europæiske handicapår kan EU give os en vigtig chance til at indhente al den tid, vi har spildt. Politik kan selvfølgelig ikke få blinde til at se, få stumme til at tale eller få lamme til at gå, men den kan og skal under alle omstændigheder gøre handicappede i stand til at imødegå dagligdagens vanskeligheder med mindre fysisk og psykisk besvær og således få en endnu værdigere tilværelse.
Nogle gange - og det kan vi selv konstatere - skal der ikke så meget til for at give dem denne mulighed. Det er tilstrækkeligt at fjerne arkitektoniske barrierer og bygge efter bestemte kriterier, som tager højde for behovene hos en befolkningsgruppe, der er i en vanskelig situation. Derfor er det politikernes opgave at lægge den nødvendige vægt på problemet. Der er ikke tale om almisser eller medlidenhed, men om anerkendelsen af retten til så vidt muligt at få et bedre liv. Hvis det fysiske handicap er ledsaget af økonomiske vanskeligheder eller ligefrem fattigdom - og det er den mest almindelige situation i verden - bliver dagligdagen endnu mere dramatisk. De tal, der er angivet i betænkningen, er foruroligende. Der er 600 millioner handicappede i verden, og størstedelen af dem bor i den tredje verden. Vi kan således sagtens forestille os, hvilke forhold de lever under.
UEN-Gruppen, som jeg taler på vegne af, er bevidst om, at der stadig er meget, som kan og skal gøres i forbindelse med dette vigtige spørgsmål, der berører millioner af familier i verden. De forventer, at politikken og politikerne finder konkrete løsninger på denne aktuelle og presserende problematik. UEN-Gruppen anerkender dog Kommissionens gode hensigter og den korrekte analyse, som ordføreren, Elizabeth Lynne, har foretaget i sin betænkning. Vi stemmer derfor for betænkningen, der har den fordel, at den giver de mange uheldige mennesker, som er hårdt ramt af skæbnen, retten til at håbe tilbage.

Blokland (EDD).
Hr. formand, jeg tilslutter mig de komplimenter, som fru Lynne fik for sin betænkning, men jeg synes ikke, at betænkningen er fuldstændig. Det er godt, at der lægges vægt på handicappedes rettigheder. Men alle rettigheder, som nævnes, gælder for personer med et handicap. Ingen af dem gælder for ufødte børn med et handicap. Også det ufødte liv har ret til vores beskyttelse.
Alt for ofte bruges prænatal diagnostik kun til at fastslå, om et ufødt barn har et handicap. I så tilfælde foretages der en abortus provocatus.
Det er et slag i ansigtet på mennesker med et medfødt handicap at vide, at vi bekymrer os så meget om deres rettigheder, mens deres handicap hos ufødte ville være en grund til svangerskabsafbrydelse. Der har handicappede åbenbart ingen rettigheder, for slet ikke at tale om værdighed.

Bastos (PPE-DE).
Hr. formand, i EU er der 40 millioner borgere, som lider af en eller anden form for handicap, men alligevel er disse borgeres fulde deltagelse i samfundslivet endnu ikke virkelighed, for de er stadig udsat for fordomme og nægtes grundlæggende menneskerettigheder såsom adgang til uddannelse, lønnet beskæftigelse, information og kommunikation, hvortil kommer vanskeligheder med at få adgang til bygninger og transportmidler.
Der er nogle mangler, som skal udbedres. Dels er der de eksisterende internationale menneskerettighedskonventioner, som også gælder for handicappede, men hvoraf ingen indeholder eksplicitte og juridisk bindende bestemmelser på dette område. Dels er der EU, som er relativt aktiv i varetagelsen af de handicappedes rettigheder, men som vedtager foranstaltninger, der kun sigter på at skabe en generel ramme for ligebehandling i forbindelse med beskæftigelse.
Jeg vil derfor gerne takke ordføreren, der ønsker vedtaget en FN-konvention. Denne konvention vil kunne henlede opmærksomheden på de alvorlige problemer, som handicappede møder i deres daglige tilværelse. Jeg benytter lejligheden til at minde om, at handicaporganisationerne fuldt og helt bør inddrages i udarbejdelsen af denne konvention og i udformningen og evalueringen af alle de foranstaltninger, som vedrører dem. Trods kommissærens forsigtighed - som jeg forstår - angående medlemsstaternes indsats vil jeg dog gerne slutte af med at appellere til Kommissionen om ikke at tøve med at fremlægge et omfattende direktiv om de handicappedes rettigheder og om disse rettigheders indarbejdelse i samarbejds- og udviklingspolitikken.

Gillig (PSE).
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, gennemførelsen af nogle bindende internationale juridiske værktøjer til fremme og beskyttelse af handicappedes rettigheder, eller sagt på en anden måde, deres værdighed, udarbejdet af FN, er, som De har sagt, fru kommissær, helt klart en historisk begivenhed. EU skal derfor støtte vedtagelsen af disse instrumenter og tage fuld del heri.
De handicappede ønsker frit at kunne vælge, hvordan de vil leve deres liv. De ønsker at være så uafhængige som muligt ved som enhver anden borger at deltage i alle led i beslutningsprocessen, ikke blot hvad angår dem selv, men også gennem anerkendelse af alle deres grundlæggende rettigheder. En fællesskabspolitik, som er sit navn værdigt, skal efter min mening tage udgangspunkt i de eksisterende bestemmelser, hvilket allerede er tilfældet, men derudover fremme lovgivningsmæssige foranstaltninger på alle niveauer, som Lynne-betænkningen understreger. 
På samme måde ved vi, at selv om de lovgivningsmæssige foranstaltninger er nødvendige, så er de ikke tilstrækkelige. Vi må derfor arbejde hårdt på at øge civilbefolkningens bevidsthed på alle niveauer, både hos virksomhederne, arbejdsmarkedsparterne og underviserne. Alle skal opmuntres til at tage hensyn til de særlige forhold, der er forbundet med at være handicappet. Denne øgede bevidsthed er også nødvendig for, at det eksisterende direktiv kan blive gennemført, hvilket ikke er tilfældet alle steder i dag.
En anden ting er tilpasningen af vores politiske ambitioner og egentlige finansielle programmeringer til de reelle behov. Jeg kunne tale om de kolossale behov, der er på f.eks. uddannelses- og skoleområdet, hvad enten det drejer sig om specialskoler eller almindelige skoler, der er ingen forskel.
Vi ved, at en del af de handicappede lever som udstødte, fattige og afhængige, og vi bør svare igen med handlinger, der skal øge selvstændigheden, solidariteten og integrationen. I den forbindelse behandler den betænkning, som er fremlagt i dag, en hel række tiltag, som vi skal gennemføre på alle områder i dagligdagen. Disse områder er præciseret i betænkningen.
Jeg mener, at EU og dets medlemsstater virkelig må støtte op om personer med handicap. Det er ikke et spørgsmål om velgørenhed, det er et spørgsmål om rettigheder, og det er et spørgsmål om faktisk udøvelse af borgerskab, som de handicappede stiller klart og tydeligt.
I dette Europæiske Handicapår indgår vores ordførers henstillinger, tror jeg, i denne mobilisering, som sigter mod, at alle de involverede bliver egentlige borgere som alle vi andre her i salen.
Bushill-Matthews (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne rose min kollega fra West Midlands for den store indsats som ordfører i Parlamentet vedrørende dette vigtige emne.
FN vedtog i 2001 at behandle forslag til en international konvention om fremme og beskyttelse af handicappedes rettigheder. Indtil nu har der været seks forskellige FN-traktater om menneskerettigheder. Den næste konvention om handicappede bliver så den syvende.
I denne betænkning fremføres nogle nøgleprincipper, som vi regner med vil indgå i processen. Betænkningen går væk fra den medicinske model, der betragter handicappede som et problem, og anerkender i stedet, at handicappede har rettigheder, som bør håndhæves. Jeg opfordrer kolleger fra alle politiske partier og grupper til at stemme enstemmigt for denne betænkning. Parlamentet bør tale med én klar stemme, hvilket vil understrege, at de handicappedes behov og rettigheder er større end partipolitik. Det er noget, som vedrører os alle. Det er dog kun halvdelen af historien. Vi skal ikke kun stemme og bevæge os videre til andre spørgsmål og tro, at vi så er færdige. Afstemningen i morgen bør betragtes som et erklæret mål om at arbejde for reelle ændringer i FN, EU og vores medlemsstater.
I dag taler vi om de handicappede. I morgen skal vores afstemning betragtes som en forpligtelse til at handle - en forpligtelse til, at vi sammen skal gøre en stor indsats, indtil disse rettigheder er sikret.
Koukiadis (PSE).
Hr. formand, ordføreren har med særlig, ja, med overvældende omhu behandlet handicappedes problemer, og hun fortjener ros fra os alle.
Som regel sørger vi alle for at sige noget pænt om handicappede. Men vi glemmer, at handicapproblemet ikke vedrører en bestemt gruppe af mennesker med en uheldig skæbne, men os alle, fordi vi i virkeligheden alle er potentielle handicappede. Vi kan bare tænke på de tusindvis af mennesker, der hvert år bliver handicappede som følge af arbejds- eller trafikulykker. Denne kendsgerning er i sig selv nok til at anspore os tilstrækkeligt og begrænse vores hidtidige forsømmelighed.
Vi ved alle, at der er sket en vending i behandlingen af handicappede de seneste år, således at de ikke blot betragtes som mennesker med problemer, men som mennesker med menneskerettigheder. Hvad man endnu ikke er helt bevidst om, er imidlertid, at der ikke bare er tale om en yderligere anerkendelse af visse ekstra rettigheder til en gruppe mennesker. Anerkendelsen af handicappede som indehavere af rettigheder er et led i virkeliggørelsen af idéen om demokratiets funktion. Der er således tale om en effektiv udøvelse af alle de eksisterende grundlæggende rettigheder.
Retten til at udtale sig er en forudsætning for retten til information. Ingen af disse to rettigheder kan udøves af handicappede, hvis de ikke er sikret det tilsvarende sprog. Universel adgang til offentlige tjenester er uden mening, hvis ikke man fjerner hindringerne for handicappedes adgang til disse tjenester. De grundlæggende rettigheder til at vælge og blive valgt vil aldrig kunne udøves af bestemte grupper af handicappede, så længe man ikke sørger for særlige ordninger, som gør det muligt for dem at afgive stemme.
På baggrund af disse kendsgerninger er der her ikke tale om et ønske om, at man går videre med at sikre handicappede de i forvejen alment sikrede rettigheder, og heller ikke princippet om anerkendelse af særlige rettigheder. Det, det drejer sig om, er, hvordan det kan gå til, at et spørgsmål af så fundamental betydning for demokratiets funktion har været uløst i så mange år. I denne forbindelse vil jeg tillade mig at stille et simpelt spørgsmål. 2003 er erklæret for handicapår. Når et år højtideligt erklæres for handicapår, har det en praktisk virkning, ikke kun når der blot er tale om bevidstgørelse af folk eller indsamling af materiale, men også når der fastsættes konkrete tidsplaner. Jeg ved, at kommissær Diamantopoulou nærer stor interesse for og er stærkt engageret i en videregående politik for handicappede. Det ser dog ikke ud til, at Kommissionen og medlemsstaterne er på bølgelængde. Dette er forklaringen på, at Kommissionen, som ordføreren også påpeger, undgår at forpligte sig på denne måde. Jeg vil derfor anmode kommissæren om at forelægge vores synspunkt for Kommissionen, nemlig at EU ikke på overbevisende måde kan lægge pres på FN's medlemmer for at vedtage en særlig konvention, som også forpligter udviklingslandene og de fattigste lande, når det mest udviklede område nægter at danne forbillede i dette tiltag.
Under alle omstændigheder er grundprincippet her ikke anerkendelse af nye rettigheder, men en effektiv anvendelse af de allerede etablerede rettigheder i de internationale konventioner, som er anerkendt af FN. På denne måde undgår man, at handicappede sikres deres rettigheder på den måde, at man giver dem en rettighed. Det sker i stedet ud fra den holdning, at det er en pligt baseret på de forpligtelser, som er indgået på internationalt plan.

Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, kære kolleger, det faktum, at der i øjeblikket er 25 ud af 623 parlamentsmedlemmer til stede her i salen, når formanden regnes med, viser utvivlsomt, hvilken interesse der er for dette emne - og det mener jeg seriøst i betragtning af, hvad klokken er nu - nemlig de handicappede og deres retsstilling.
Jeg er af den overbevisning, at det er os - lovgiverne og politikerne - der er ansvarlige for diskriminationen af de handicappede, når man tænker på alt det, vi ikke har gjort hidtil. Kære hr. Mantovani, det er nødvendigt med en juridisk bindende FN-beslutning for at beskytte de handicappede i 2004, og det er det, fordi deres rettigheder ellers ikke ville blive respekteret. Det er ligeledes nødvendigt med et EU-direktiv om handicappede. Også dette gør mig trist til mode. Hvis kommissær Diamantopoulou havde samme beføjelser som en europæisk minister - de beføjelser, som en minister har i en medlemsstat - ved jeg, at hun allerede ville have løst handicapproblemet, for i de sidste fire år har vi alle set, hvor opmærksom hun er på dette spørgsmål.
Der er noget, som jeg gerne vil tilføje - og som jeg først og fremmest siger til mig selv - når det gælder løsningen på handicapproblemet. Når nu politikerne vender det døve øre til, er det måske bedre, at vi bruger vores energi på at opdrage de unge - de få af dem, som ikke vender det døve øre til - til at respektere de handicappede.
Hr. formand, jeg vil slutte af med at minde om et spørgsmål, der ligger skyggeordføreren, hr. Mantovani, meget på sinde. Hele livet har han gjort en indsats for dem, der ikke kan klare sig selv, eftersom de, der ikke kan klare sig selv, i alt for mange steder i verden ikke blot er handicappede, men også ældre mennesker og ikke er i stand til at leve deres liv som ældre og handicappede på en værdig måde.

Zrihen (PSE).
Fru kommissær, hr. formand, kære kolleger, jeg vil gerne komplimentere fru Lynne for den betænkning, hun her fremlægger, som er af høj kvalitet, men også for, at hun har været yderst lydhør over for de forskellige forslag, vi har stillet.
Hvert år er der, på globalt plan og her hos os i Europa, handicappede, som oplever, at deres grundlæggende rettigheder i mange henseender krænkes. Selv i Europa er forulempelse af handicappede ofte tabuiseret, som handicappet i sig selv. Bag denne problemstilling finder vi imidlertid mennesker af kød og blod, mænd og kvinder, men først og fremmest ofre. Handicappede er fysisk og intellektuelt sårbare, og det er derfor påkrævet, at der skabes et juridisk bindende instrument og på globalt plan sikres specifik, lovfæstet beskyttelse af alle handicappede. Jeg er selvsagt meget glad for, at dette spørgsmål er sat på dagsordenen i FN. Det er på tide, at alle nationer beskæftiger sig med spørgsmålet om beskyttelse af handicappedes grundlæggende rettigheder og sikrer overholdelse af disse rettigheder, ganske som det har været tilfældet med kvinders og børns rettigheder.
Ved at udarbejde en konvention opnår vi den fordel, at der skabes nogle globale referencepunkter for udarbejdelsen af politikker og lovgivning på nationalt plan, ligesom en konvention åbner mulighed for, at der etableres behørige tilsyns- og kontrolmekanismer, når det gælder respekt for handicappedes grundlæggende rettigheder og værdighed. I EU's charter om grundlæggende rettigheder understreges det i øvrigt, at enhver forskelsbehandling på grund af handicap er forbudt, ligesom integrationen af mennesker med handicap understreges. Først og fremmest understreges imidlertid den menneskelige værdighed i chartrets artikel 1.
Den europæiske integration beror på vores afvisning af enhver form for differentiering, segregation eller negligering af personer uanset årsag. Det er i denne forbindelse afgørende, at vi, ud over de rettigheder, der er omtalt i den foreliggende betænkning, også sikrer retten til beskyttelse mod enhver form for vold og retten til beskyttelse mod grusom, umenneskelig og nedværdigende behandling. Jeg håber således, at Europa-Kommissionen snart vil kunne præsentere Europa-Parlamentet for et forslag til et samlet EU-direktiv om handicappede. Vores indsats til fordel for handicappede bør ikke kun vedrøre kampen mod vold og forulempelse, men også kampen mod negligering og krænkelse af grundlæggende rettigheder i hverdagen.
Vi bør med dette mål for øje efter min opfattelse føre en proaktiv politik for at sikre, at handicappede integreres i samfundet som helhed på lige fod med enhver anden borger.

Sacrédeus (PPE-DE).
Hr. formand, en stor tak til fru Lynne for det arbejde, hun har lagt i at nå frem til en juridisk bindende FN-konvention til fremme og beskyttelse af handicappedes rettigheder og værdighed. Det er et vigtigt spørgsmål, og her i Europa-Parlamentet fremmer vi det ved at arbejde for, at konventionen får juridisk gyldighed, og at den følges op af et effektivt overvågningssystem i lighed med de øvrige seks FN-konventioner vedrørende menneskerettigheder. Det er vigtigt, at man ser denne konvention som et tiltag til at styrke FN's generelle arbejde for demokrati og menneskerettigheder rundt om i verden.
Det er også vigtigt at fremhæve, at hvis de handicappede tilbydes mulighed for at bo uden for institutioner, skal de også tilbydes den nødvendige støtte. I Sverige er institutionalisering af mentalt og/eller psykisk handicappede i vid udstrækning erstattet med egen bolig, hvilket betyder, at mange af disse mennesker har mistet deres sociale fællesskab og i stedet er blevet isoleret i deres lejligheder eller er blevet hjemløse og bor på gaden. Det er et sørgeligt eksempel, som de øvrige lande i Europa kan lære af.
Det er også vigtigt, at der findes en rimelig definition af begrebet handicappet, så begrebet ikke mister sin egentlige betydning. Som medlem af De Kristelige Demokrater i Sverige havde jeg gerne set, at vi fra Europa-Parlamentets side havde talt for en formulering i den fremtidige konvention om retten til liv, således at handicap ikke kan bruges som begrundelse for frasortering efter fosterdiagnostik. Det er nemlig helt grundlæggende for vores menneskesyn, at vi ikke ser ned på de handicappede og krænker deres menneskelige værdighed. Fosterdiagnostik må ikke bruges til at frasortere mennesker med handicap.
Til slut vil jeg gerne udtrykke min glæde over, at denne forhandling tegnsprogstolkes.
De Rossa (PSE).
Hr. formand, jeg vil gerne sige tak til hr. Bushill-Matthews. I aften holdt han sin bedste tale nogensinde i Parlamentet. Så har vi alligevel haft en vis indflydelse på ham.
Vi anerkender alle sammen, at der er millioner af mennesker i EU og i hele verden, som hver eneste dag oplever krænkelser, fordi det ikke er lykkedes os at vedtage lovgivning, og fordi vi heller ikke har formået at ændre samfundets holdning til disse mennesker. Vi lægger hele tiden hindringer i vejen for, at de kan få et komplet liv som mennesker. Der er 600 millioner handicappede i hele verden, hvoraf 80 % bor i udviklingslandene. Som kommissæren sagde, er der klart behov for at gøre noget ved dette i vores udviklings- og bistandspolitik.
Det fremgår tydeligt, at en frivillig garanti af handicappedes rettigheder ikke fungerer. Vi har brug for lovbaserede rettigheder på internationalt niveau, som denne betænkning påpeger. Derfor er der behov for en konvention.
Vi sidder her som repræsentanter for stater, som ikke har gennemført et direktiv, som de for kun to år siden frivilligt forpligtede sig til. Ingen af dem har gennemført rammedirektivet. Det skal vi hver især påtage os vores del af ansvaret for. Desværre må jeg sige, at vi i mit eget land har et lovforslag om handicappede, der skal gennemføre rammedirektivet, men som ikke accepterer en rettighedsbaseret tilgang over for handicappede. Jeg kan simpelthen ikke forstå, at det stadig er sådan med alle de års erfaring.
Jeg lyttede omhyggeligt til kommissærens forklaring på, hvorfor hun ikke har stillet et direktivforslag i henhold til artikel 13 i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab. Jeg er overhovedet ikke i tvivl om, at hun gør en stor indsats for at sikre lovbaserede rettigheder for handicappede, men hendes argumenter for ikke at stille et nyt direktivforslag er forkerte. Et nyt direktivforslag ville øge presset på Parlamentet og medlemsstaterne for at gennemføre det, som allerede foreligger. Det ville være en stor fejl bare at læne os tilbage og lade medlemsstaterne udskyde gennemførelsen af det aktuelle direktiv - ved ikke at lægge pres på dem gennem et nyt direktiv.
Har Rådet givet Kommissionen mandat, og i så fald hvilket, til at forhandle på vegne af EU i forbindelse med FN-konventionen om handicappede?

Casaca (PSE).
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, jeg vil gerne allerførst slutte mig til dem, der har takket Elizabeth Lynne for det fremragende og udtømmende arbejde, hvori hun analyserer de udfordringer, som handicappede står over for, ligesom jeg også gerne vil takke Carmen Cerdeira Morterero for det vigtige bidrag, som hun har ydet med sin udtalelse.
Som det er blevet fremhævet i denne debat, antages det, at der i verden er 600 millioner mennesker, som lider af en eller anden form for handicap, altså 10 % af verdens befolkning, og der er en direkte forbindelse mellem handicappet på den ene side og fattigdom og social udstødelse på den anden. Det problem, som de handicappede derudover møder, er, hvordan princippet om lighed og ikke-forskelsbehandling udmøntes, altså, hvordan mennesker, der også forskelsbehandles af andre årsager, kan nyde de samlede borgerrettigheder. Det vigtigste i denne forskelsbehandling er den holdning, som vi alle indtager i de forskellige beslutninger, som vi træffer i vores hverdag.
Vi i Europa-Parlamentets tværpolitiske gruppe for handicappede - og jeg vil gerne særligt nævne dens formand, Richard Howitt, som utrætteligt har ledet denne tværpolitiske gruppe - har i tæt samarbejde med Det Europæiske Handicapforum dog trods alt formået at afsætte nogle fingeraftryk på små og store spørgsmål, der angår alle: handicappedes adgang til bybusser, forbud mod hindringer i bebyggede områder og med hensyn til telekommunikation. Der er imidlertid meget, der endnu står tilbage at gøre.
Som ordføreren har sagt det, forekommer det besynderligt, at Kommissionen finder en ny konvention påkrævet for at fremme og beskytte handicappedes rettigheder og værdighed ved siden af andre konventioner, der omhandler særlige menneskerettighedstemaer, men ikke mener, at dette princip også skal anvendes på EU's egen lovgivning.
Vi håber, at Kommissionen vil skænke det Handicapparlament, der i november skal mødes i Europa-Parlamentets bygning i Bruxelles, den fornødne opmærksomhed og så ikke blot vil overveje de lovgivningsinitiativer, der bør tages på internationalt niveau og i medlemsstaterne, men også dem, som Kommissionen selv skal tage.

Formanden.
Jeg går ud fra, at Kommissionen besvarer hr. De Rossas spørgsmål skriftligt.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
Skriftlig erklæring (artikel 120)
Hermange (PPE-DE)
Indledningsvis vil jeg gerne takke fru Lynne for den foreliggende betænkning, som understreger, at der er behov for internationale juridisk bindende regler for at øge beskyttelsen af handicappede.
Det giver mig anledning til at påpege, at medlemsstaterne ikke i tilstrækkelig grad søger at sikre samme rettigheder i Europa for handicappede og ikke-handicappede.
Det drejer sig i alt væsentligt om "adgangsrettigheder" - det vil sige adgang til beskæftigelse, til bygninger, til elektronisk post og til internettet. Disse rettigheder eksisterer måske nok på papiret, men ikke i virkeligheden.
Gældende fællesskabsretlige bestemmelser om forskelsbehandling af handicappede omhandler udelukkende beskæftigelsesaspektet. Forskelsbehandlingen kommer imidlertid til udtryk på alle områder i hverdagen, og vi må derfor anlægge et horisontalt perspektiv og inddrage denne dimension, uanset hvilket politisk område det drejer sig om.
Det europæiske handicapår er i fuld gang. Det skulle indvarsle varige ændringer for vores "usynlige borgere". 
Om det bliver en succes, vil afhænge af de konkrete resultater, altså af, om handicappede i højere grad bliver synliggjort, og af, om der udvikles mere fuldstændige foranstaltninger til bekæmpelse af forskelsbehandling.
Det er vores ønske, at Kommissionen indgår bindende forpligtelser over for de handicappede.
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 120, stk. 7).

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0264/2003) af Ojeda Sanz for Fiskeriudvalget om forslag til Rådets forordning om indgåelse af aftalen i form af brevveksling om forlængelse af protokollen for 2000-2001 om fastsættelse af de fiskerimuligheder og den finansielle modydelse, der er omhandlet i aftalen mellem Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og regeringen for Den Revolutionære Folkerepublik Guinea om fiskeri ud for Guineas kyst, for perioden 1. januar 2003 til 31. december 2003.

Fischler
Hr. formand, kære medlemmer, mine damer og herrer, først vil jeg gerne takke Dem, hr. Ojeda Sanz, for Deres betænkning om forlængelse af fiskeriprotokollen med Guinea til 31. december 2003. Det glæder mig, at De fuldt ud støtter vores forslag.
I Deres betænkning anmoder De Kommissionen om at genoptage forhandlingerne med Den Revolutionære Folkerepublik Guinea allerede i år for at regulere vores fiskerimæssige relationer til dette land på længere sigt. Her kan jeg melde, at det allerede er sket. Den 1. januar 2004 træder en ny fiskeriprotokol med en løbetid på fem år i kraft. Allerede før forhandlingerne bestilte vi en undersøgelse om ex post-vurderingen af den løbende protokol og om en impaktanalyse af den nye protokol. Resultaterne af denne undersøgelse forelå i god tid, før forhandlingerne blev indledt, og de kunne derfor indgå i den nye protokol. Så snart Kommissionen formelt har vedtaget forslaget, vil det omgående blive forelagt for Parlamentet og Rådet.
Nu til ændringsforslagene. Jeg er indforstået med det første ændringsforslag. Jeg vil imidlertid gerne pege på, at Kommissionen allerede har fremsendt de informationer, De beder om, til Parlamentet i forbindelse med den interinstitutionelle aftale. Derfor er denne ændring i og for sig ikke nødvendig længere. Det andet ændringsforslag kan Kommissionen desværre ikke tilslutte sig, fordi det ville være i modstrid med proceduren for fiskeriprotokoller. Protokollerne er bilag til rammeaftalerne, og der kræves derfor ikke noget nyt forhandlingsmandat for at forlænge dem.

Ojeda Sanz (PPE-DE)
Hr. formand, mange tak til kommissæren for hans oplysninger. Jeg vil gerne til glæde for de medlemmer, der venter på at holde deres indlæg om denne og andre betænkninger, sige, at jeg ikke vil bruge de fem minutter, som formandskabet har givet mig.
For det første vil jeg gerne sige, at den protokol, der er aftalt mellem Guinea og EU, er gavnlig for begge parter. Jeg synes, at det er en vigtig konklusion, i særdeleshed med henblik på forhandlingen af den kommende aftale.
Den tidligere protokol, som nu bliver forlænget, var den ottende i rækken, siden de to parter undertegnede fiskeriaftalen i 1983. Denne forlængelse indeholder de samme fiskerimuligheder og de samme betingelser for 2003.
Vi beklager, at man ikke har kunnet foretage en evaluering af bestandene på grund af tekniske problemer med det skib, der skulle foretage denne undersøgelse. Men nu, hvor kommissæren har bekræftet, at man allerede råder over disse oplysninger, håbede vi, at oplysningerne ville blive stillet til rådighed i løbet af året. For resultaterne af nævnte undersøgelse vil gøre det muligt at fastslå, om de mål og betingelser, der ligger bag undertegnelsen af aftalen, er blevet opfyldt eller ej. Og en af betingelserne er en reduktion af den samlede fiskeriindsats i Guineas territorialfarvand.
Denne betingelse er baseret på forsigtighedsprincippet, der blev indført for første gang i protokollen for 2001, og hvis mål er at sikre, at bestemte fiskepladser inden for Guineas territorialfarvand kan blive genoprettet. Kommissionen vil på baggrund af nævnte vurdering, hvis forsinkelse er årsag til forlængelsen, træffe beslutning om en senere forhandling, men denne gang for en betydelig længere periode i følge kommissærens oplysninger.
Mine to ændringsforslag drejede sig simpelthen på den ene side om utilfredsheden over, at man ikke har kunnet foretage den planlagte evaluering af bestandene, som har betydet, at det har været nødvendigt at forlænge aftalen i et år, og på den anden side kritikken af det faktum, at denne høring er nået så sent frem til Parlamentet, for det er ikke længere muligt at afgive en udtalelse før betalingen af den finansielle modydelse på ca. 3 millioner euro, der allerede blev betalt ved udgangen af juni.
På den anden side synes jeg, at det vil være meget nyttigt, hvis Parlamentet kan få flere oplysninger om iværksættelsen af de specifikke aktioner, som næsten 50 % af aftalens finansielle modydelse skal anvendes til. Den finansielle modydelse og aktionerne viser, at EU ikke kun helt legitimt ønsker at støtte Fællesskabets fiskeri, men også ønsker at sikre en bæredygtig udvikling af fiskerisektoren i Republikken Guinea og en større kontrol med gennemførelsen af de aktioner, der omtales i protokollen.
Jeg vil også gerne sige, at jeg glæder mig over, at kommissæren har oplyst, at man vil forhandle om en femårig gyldighedsperiode for den næste aftale, for jeg tror, at det er den bedste måde at sikre rederne, virksomhederne og de øvrige aktører, der dermed vil få en sikker og pålidelig ramme, der kan sætte dem i stand til at planlægge deres aktiviteter mere rationelt, end hvis det skulle ske på baggrund af toårige aftaler.

Miguélez Ramos (PSE).
Hr. formand, Den Socialdemokratiske Gruppe er enig i ordføreren, hr. Ojedas, og Fiskeriudvalgets konklusioner og vil derfor stemme for en forlængelse af fiskeriaftalen mellem EU og Republikken Guinea. Når det er sagt, bør vi også være opmærksomme på vores erfaringer i forbindelse med fornyelsen af andre fiskeriaftaler.
For det første er der varigheden. Det er ikke godt for hverken Fællesskabet, den anden part eller fiskerisektoren, at aftalerne indgås for en så kort periode - to år - som den nuværende aftale mellem EU og Guinea. For at kunne lave den nødvendige planlægning er det mere hensigtsmæssigt med en femårig aftale, selv om den indeholder en klausul om en midtvejsevaluering. Jeg glæder mig derfor over, at hr. Fischler netop har sagt, at den næste aftale - hvis jeg har forstået det ret - bliver femårig.
Fællesskabet bør også bruge aftalerne til at etablere strategiske alliancer i de internationale fora med henblik på at opnå effektive fremskridt i bekæmpelsen af det illegale fiskeri, som er den største trussel mod det bæredygtige fiskeri og fiskeriets fremtid. Vi ønsker, at Fællesskabet hjælper de ansvarlige myndigheder i Guinea med at kontrollere og overvåge fiskeriaktiviteterne, indtil fangsterne af landets fiskeressourcer igen er bæredygtige, hvad angår miljøet og fiskebestandene.
Vores gruppe synes derfor, at støtten til den forlængelse, som ordføreren, hr. Ojeda, beder os om, er berettiget. Han har gjort en fremragende indsats, da aftalen, som de øvrige kommercielle fiskeriaftaler, er gavnlig for begge parter, fordi den bidrager til udviklingen af det lokale fiskeri, fordi den øger fødevaresikkerheden i landet, fordi den gør det muligt at forbedre havneinfrastrukturerne, og fordi de penge, som Det Europæiske Fællesskab betaler, betyder vigtige indtægter i form af en finansiel modydelse for Republikken Guineas statskasse. Desuden bidrager aftalen samtidig til økonomisk og social samhørighed i EU, da den er til gavn for fiskerflåder, der kommer fra regionerne i EU's periferi, der er meget afhængige af fiskeriet, og hvis indkomst ligger under gennemsnittet i EU.
Jeg beder Kommissionen om, at den ved den kommende fornyelse af aftalen tager hensyn til Parlamentets anmodning, som allerede er blevet formuleret ved andre lejligheder, så den sociale klausul bliver indført i den næste protokol.

McKenna (Verts/ALE).
Hr. formand, Kommissionen har hævdet, at den er på vej ind i en ny fase inden for fiskeriaftaler, og at de fra nu af skal kaldes "partnerskabsaftaler". Det er da udmærket at ændre betegnelsen, men hvis tilgangen ikke ændres, er der kun tale om gammel vin på nye flasker.
Forlængelsen med et år viser meget tydeligt, at der ikke er ændret ret meget. Jeg kan komme med tre eksempler. Kommissionen har selv sagt, at der ikke blev forhandlet om en ny protokol, fordi der ikke var udført en videnskabelig undersøgelse. At basere adgangsrettigheder på videnskabelige oplysninger er alfa og omega for god ledelse, så det er da ikke særlig ansvarligt.
For det andet skal fartøjerne lande fisk til det lokale marked, hvilket kan have stor betydning for fødevaresikkerhed, men rederne kan slippe for dette krav mod et mindre gebyr. Dette krav er langt strammere i Senegal-aftalen, hvor fartøjerne risikerer at miste deres licens, hvis de ikke opfylder kravet.
For det tredje må EU-flåden beholde langt større bifangster, end Guinea-flåden må. Blækspruttefartøjer fra EU må f.eks. beholde over fire gange så store bifangster af fisk, som Guinea-flåden må. Der er helt klart tale om diskrimination.
Hvad har Kommissionen gjort i sin tilgang til aftalerne - andet end at ændre navnet? Denne situation er uacceptabel. Kan Kommissionen fortælle os, om dette er forbedret i den protokol, der lige er underskrevet? Det gælder især redernes mulighed for at slippe for kravet mod et mindre gebyr, som de kan tænkes at ville benytte sig af.
Hvad angår kasserede fangster, er dette også fuldstændig uacceptabelt. Hvad har Kommissionen at sige om det?

Formanden.
Mange tak, fru kollega. Jeg stjæler lige 10 sekunder til mig selv, hr. kommissær. På et eller andet tidspunkt drømmer jeg stadig om, at en revolutionær Kommission forhandler med en revolutionær folkerepublik, men det kommer til at vare længe endnu.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0280/2003) af Gröner for Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse om oprettelsen af anden fase af EF-handlingsprogrammet (2004-2008) til forebyggende foranstaltninger til bekæmpelse af vold mod børn, unge og kvinder og til beskyttelse af ofre og risikogrupper (Daphne II-programmet) (KOM(2003) 54 - C5-0060/2003 - 2003/0025(COD)).
Jeg vil ikke undlade at bemærke, at jeg er urolig over, at der kun er to mænd på talerlisten.

Vitorino
Hr. formand, ærede medlemmer, jeg vil gerne begynde med at takke ordføreren, Lissy Gröner, og Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder for denne særdeles positive betænkning, der omhandler Daphne II-programmet, den anden femårige fase af et handlingsprogram til bekæmpelse af vold mod børn, unge og kvinder. Dette forslag er et svar på og den direkte følge af den indstilling, som Europa-Parlamentet vedtog i sin midtvejsbetænkning om det første Daphne-program, hvor der fremsættes ønske om, at bekæmpelsen af vold skal fortsætte ud over 2003. Parlamentets betænkning om midtvejsrevisionen af Daphne-programmet fra 2002 gav os allerede dengang anledning til at diskutere nogle af de første tanker om et program, der kunne følge op på Daphne-programmet.
Man kan derfor sige, at det aktuelle forslag til Daphne II er i samklang med de overvejelser, som vi dengang gjorde os: øgede finansielle ressourcer og bedre udveksling af information om resultater og bedste praksis, for blot at nævne nogle enkelte punkter. Kommissionen har ikke foretaget nogen grundlæggende ændringer i programmets mål, mekanismer eller støttemodtagere, eftersom der er almindelig anerkendelse af, at det nuværende Daphne-program er et instrument, der har indebåret fremragende resultater. I fodboldens verden plejer man at sige, at man ikke bør skifte ud på et hold, der vinder.
Vi foreslog dog nogle forbedringer for at styrke programmets effekt. Den vigtigste forbedring består utvivlsomt i et øget budget: 41 millioner euro over for 20 millioner euro. At budgettet burde øges, har således været både Kommissionens og Parlamentets ønske. Siden Parlamentet fik dette forslag forelagt, er der blevet taget højde for de behov, som udvidelsen vil medføre, hvad angår alle Kommissionens instrumenter, og som man kan bemærke i budgetforslaget for 2004, er det aktuelle beløb afsat til Daphne II-programmet på 49,2 millioner euro for perioden 2004-2008. Dette beløb vil stille næsten 10 millioner euro til rådighed om året, altså en øgning på 100 %, en fordobling af de nuværende midler, så vi bedre kan imødekomme den stigende efterspørgsel fra organisationer i Europa ligesom følgerne af udvidelsen.
En anden forbedring består i listen over støtteberettigede aktiviteter, som er nævnt i artikel 4. Forslaget til Daphne II er klarere end Daphne I, hvad denne type aktiviteter angår. En anden ændring vedrører udveksling af resultater og bedste praksis inden for dette program. Målet har her været at styrke programmets effekt i forhold til de berørte grupper. Der vil blive udsendt specifikke indkaldelser om forslag til projekter med henblik på at udpege og formulere den politik, der bør gennemføres, om muligt altid på grundlag af det arbejde, der er gjort af de allerede finansierede projekter, og med henblik på at udbrede kendskabet på europæisk niveau til bedste praksis i disse projekter. Det vil vi søge at gøre ikke blot gennem produktion og distribution af det klassiske skriftlige materiale, men også i stadig større omfang i form af cd-rommer, film, videoer og internethjemmesider samt ved at fremme eller arrangere udveksling af erfarent personale mellem ngo'erne for at støtte nye løsninger eller fremgangsmåder, der i anden sammenhæng har vist sig effektive. Derudover vil vi også gerne befordre, at en ngo benytter, tilpasser eller overfører resultaterne fra Daphne-programmet til andre dele af Unionen eller til en anden målgruppe.
Det er de grundlæggende linjer, som jeg gerne vil fremlægge, og jeg afventer debatten og de spørgsmål, som medlemmerne måtte ønske at stille, så vi kan få Parlamentets vedtagelse af dette program, som efter min mening er et fornemt symbol på indsatsen mod volden i EU.

Gröner (PSE)
Hr. formand, hr. kommissær Vitorino, Daphne-initiativet blev, som vi alle husker, etableret efter resultaterne af aktionsplatformen i Beijing, efter verdenskongressen i Stockholm om seksuel udnyttelse af børn til kommercielle formål og endelig efter den skrækkelige Dutroux-affære, som vækkede offentligheden i Europa. Initiativet havde til formål at finansiere foranstaltningerne til bekæmpelse af vold mod børn, unge og kvinder i Europa. Den store succes for dette initiativ førte til Daphne I-programmet, som løber til 2003. Det var et fireårigt program med et budget på 20 millioner euro.
Min betænkning omhandler nu Kommissionens forslag om Daphne II-programmet, som skal køre i perioden 2004-2008. Inden for programmet kan der nu gives støtte til initiativer til beskyttelse af de tre begunstigede grupper børn, unge og kvinder samt tilsvarende forebyggende arbejde. De omfatter etablering af europadækkende ngo-netværk, støtte til samarbejdet mellem ngo'er og de relevante myndigheder, initiativer til beskyttelse af målgrupperne og til forebyggelse af vold mod medlemmer af disse grupper, undersøgelser, forskningsarbejde for at afdække årsagerne til vold og for at forebygge samt støtte og resocialisere risikogrupper. Udveksling omkring gennemprøvede metoder og information hører også med, ligesom opmærksomhedskampagner for den brede offentlighed, for ofrene, risikogrupperne og deres omsorgspersoner.
Allerede i Daphne I-programmet kunne også de central- og østeuropæiske lande samt Cypern, Malta, Tyrkiet og EØS-EFTA-landene være med, og der var mulighed for flerårige programmer. Ændringsforslag 11 sigter nu mod at knytte Daphne sammen med andre fællesskabsprogrammer og inddrage tredjelande i erfaringerne fra disse programmer. Daphne-programmet og de projekter, det støtter, anses allerede i dag både i og uden for Europa som et eksemplarisk og vigtigt instrument til at bekæmpe volden. Vi har opnået, at regionale initiativer med internationale koncepter er med til at ændre rammebetingelserne. F.eks. har den tyske lov til beskyttelse mod vold overtaget tydelige træk fra de europæiske erfaringer. Her skal også nævnes den østrigske lovgivning om tilhold i forbindelse med vold i hjemmet, som holder voldsmanden væk fra hjemmet.
Med budgettet i Daphne I var det muligt at finansiere 140 projekter. I 2001 var det centrale punkt for de 35 udvalgte projekter omskæring af kvinder, også her i samspil med andre tredjelande, og seksuel udnyttelse af børn i form af pædofili. Men det skal understreges, at der i de seneste to år er kommet 662 forslag, som ville have krævet en finansiering på 65 millioner euro. Strømmen af ansøgninger viser, at der må stilles betydeligt større beløb til rådighed, for kun 13 % af alle de ansøgte projekter kan finansieres. Der må derfor være enighed om - og det holder min gruppe på, og De Europæiske Socialdemokraters Gruppe har støttet et forslag - at midlerne til Daphne II skal forhøjes til 65 millioner euro.
Hvis ikke rosen til Dapne I - som der ikke er tvivl om - blot skal dø hen, må der fokuseres politisk på dette område. Udvalget om Kvinders Rettigheder har reageret noget tamt på det. Vi har, til forskel fra min gruppes forslag, vedtaget 50 millioner euro. Jeg har derfor stillet det nye forslag, som jeg beder Dem støtte.
I henhold til ændringsforslag 39 skal der etableres en helpdesk, så der netop i de nye lande kan ydes hjælp til kvindeorganisationerne, som stadig kun har ringe erfaring med EU-programmer. Vi ønsker, at et europæisk år mod vold skal sende tydelige signaler på grundlag af erfaringerne med Daphne. Et sådant europæisk år mod vold kunne gennemføres allerede i 2006. Jeg ved, at der i Budgetudvalget er modstand mod en markant forhøjelse. Men hvis Daphne, som er baseret på sundhedsartiklen, fordi vi ikke havde noget særskilt retsgrundlag for det, ikke skal dø hen og affærdiges som spil på linje med fodbold - som kommissæren nævnte som eksempel - og hvis vi vil tage problemet med bekæmpelse af vold alvorligt, så skal vi også politisk vise mod og stille flere penge til rådighed.

Jensen (ELDR)
. Hr. formand, Budgetudvalgets udtalelse om Daphne II-programmet vedrører primært nogle mere tekniske forhold, og selvfølgelig er de meget vigtige; hvor store midler skal der afsættes til programmet for bekæmpelse af vold mod børn, unge og kvinder.
Der har, som Lissy Gröner nævnte, været en meget stor interesse for at søge om midlerne i det hidtidige Daphne-program, og der var langt flere projekter, der havde kvalitet, end der var penge til. Der har været en god gennemførelse af programmet og en effektiv brug af midlerne, og med den store interesse er det klart, at der er god grund til at udvide budgettet for Daphne, og også udvide det med mere end den generelle stigning i budgettet, som vi normalt giver i forbindelse med udvidelsen.
Det er dog ingen hemmelighed, at de flerårige budgetter for denne type politik - den interne politik - har et meget stramt loft. Der er ikke mange ekstra penge at give af, vi må prioritere, og derfor har Budgetudvalget ikke kunnet give sin støtte til et budget for Daphne på 65 millioner EUR. Vi har i stedet foreslået, at vi fastholder den budgetramme, som Kommissionen har foreslået på de 49,2 millioner EUR. Jeg kan se, at Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder i sin betænkning er kommet frem til et budget på 50 millioner EUR; det ligner jo temmelig meget Budgetudvalgets forslag, og det vil jeg vurdere som budgetmæssigt forsvarligt.
Jeg vil også gerne udtrykke Budgetudvalgets store tilfredshed med, at Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder har medtaget vores forslag om, at forpligtelsesbevillingerne for Daphne II efter 2006 forudsætter en aftale med budgetmyndighederne. Vi kan jo først endeligt sige, hvordan budgettet for Daphne II ser ud efter 2006, når de næste flerårige aftaler, de finansielle perspektiver for EU's budget, er fastlagt, og det er jo et traditionelt forslag, vi har.
Så samlet vil jeg sige, at fra Budgetudvalget kan vi støtte betænkningen, som den foreligger, men vi kan ikke støtte ændringsforslaget om at hæve budgettet til 65 millioner EUR.

Hedkvist Petersen (PSE)
Hr. formand, jeg vil begynde med at takke ordføreren, fru Gröner, for hendes engagerede arbejde.
I Europa hersker der stadig misopfattelser og fejlagtige stereotyper vedrørende vold mod kvinder og børn. Problemet betragtes alt for ofte som en ulykkelig og naturlig del af livet, og i mange tilfælde plages ofrene, det vil sige kvinderne og børnene, af skyld. Det gælder ved vold i familien, men også ved f.eks. handel med kvinder og strukturel vold mod kvinder. Det er noget, vi skal bekæmpe. Mange løber en stor risiko for at blive udsat for vold og mishandling, og det vedrører os alle. Det er vores ansvar at arbejde for en effektiv bekæmpelse af vold i EU.
Jeg har som ordfører for udtalelsen fra Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender arbejdet for, at formålet med Daphne skal være at bekæmpe og forebygge alle former for vold, det være sig i hjemmet eller andetsteds. Udvalget står bag mig, og jeg er glad for, at Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder også bakker os op. Jeg er ligeledes glad for at gense ændringsforslag vedrørende den udsatte situation, som gadebørn og ofre for menneskehandel befinder sig i.
Daphne-programmet har vist sig at være et af de mest vellykkede projekter inden for EU og er blevet tilpasset mange forskellige typer voldsproblematik og vanskeligheder, som man ikke altid har kunnet forudse fra begyndelsen. Daphne har bl.a. finansieret projekter vedrørende omskæring af kvinder - et problem, man ikke talte ret meget om ved programmets start.
Nu skal Daphne forlænges med yderligere fem år. Det er godt, og jeg lytter med interesse til kommissærens ord. Den kommende periode er vigtig. Unionen vokser med 10 nye medlemsstater, og derfor er det nødvendigt at øge budgettet. I Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder har vi foreslået et beløb på 65 millioner euro. Vi mener, det er nødvendigt, og håber, at vores forslag kan samle et flertal i plenum, så vi nu kan sætte handling bag vores ord om at bekæmpe vold mod kvinder og børn.

Avilés Perea (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, som allerede nævnt er dette program resultatet af en analyse af Daphne I, der har haft enorm succes. Det har været et meget positivt og meget vel gennemført program med meget tilfredsstillende resultater, hvor det eneste negative, vi har set, var den utilstrækkelige finansielle bevilling, der kun var på 20 millioner for en fireårig periode. Det er rigtigt, at vi til tider har fået årlige tillægsbevillinger, der har hjulpet med at finansiere et par ekstra projekter.
Programmet er især baseret på forebyggelse af vold i hjemmet og på bekæmpelse heraf ved hjælp af forebyggelse og uddannelse med henblik på at hindre vold i hjemmet og hjælpe voldsofrene.
Det er derfor meget vigtigt, at medlemsstaterne gør en fælles indsats, for selv om det fortsat er et privat anliggende, et familieanliggende, har det også følger for forbindelserne mellem landene på grund af de internationale, organiserede mafiaers udnyttelse af kvinder og børn.
Som påpeget i midtvejsevalueringen for det forrige program er det samarbejde, som pressen kan yde ved den måde, de bringer nyhederne på, og ved den måde, de viderebringer informationerne om de tilfælde af vold i hjemmet, der finder sted i samfundet, på, meget vigtigt. Den behandling, som spørgsmålet får i nogle tv-programmer, film og reklamer, er meget vigtig. Der burde lægges særlig vægt på alle disse emner, for de har betydning for samfundets bevidstgørelse og for den måde, hvorpå der bliver informeret om dette forfærdelige fænomen.
Det er også afgørende, at de offentlige institutioner deltager sammen med ngo'erne, i særdeleshed de lokale institutioner, hvor de kan gøre en meget betydelig indsats. Som bekendt har denne deltagelse hidtil været meget begrænset. Den blev indført i det forrige program, og vi håber, at den bliver forøget i dette program.
En vigtig nyhed er retten til at fjerne voldsmanden fra familiens bolig, hvilket allerede er blevet indført i nogle nationale lovgivninger, som er dem, der har kompetencen til at gøre det. I andre lande er det undervejs, og vi håber, at det snart bliver en realitet i hele EU, for vi skal beskytte ofret. Ofret skal ikke være nødt til at flygte eller til at skjule sig. Det skal blive i hjemmet, i sine vante omgivelser med tilstrækkelig beskyttelse og med fjernelse af voldsmanden.
Daphne II-programmet indeholder såvel de vigtige forslag, der er blevet stillet, som erfaringerne fra Daphne I-programmet, og Gruppen for Det Europæiske Folkeparti vil støtte det med et par separate stemmer, som vi vil anmode om.
Til trods for, at vi mener, at finansieringen er det største problem, er vi enige i det forslag, som Gruppen for Det Europæiske Folkeparti stillede i Udvalget om Kvinders Rettigheder om en samlet bevilling til programmet på 50 millioner euro for en femårig periode. Og det er vi, fordi vi ved, at de finansielle overslag og udvidelsen ikke giver mulighed for en større bevilling, og vi ønsker ikke, at programmet skal ende med en forligsprocedure. Derfor vil vi gøre, hvad vi kan, for, at Daphne-programmet bliver vedtaget inden årets udgang, så det kan fortsætte som hidtil.

Karamanou (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, forebyggelse og bekæmpelse af vold mod kvinder og børn er et emne, der prioriteres højt i det udvalg, som jeg har den ære at være formand for, og vi kæmper for, at det sættes højt på EU's dagsorden.
Kort efter Beijing gjorde Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder en stor indsats for at bekæmpe vold, hvilket resulterede i vedtagelsen af Daphne-programmet, og det er udvidelsen af dette program til 2008, vi behandler i dag.
I vores udvalg, hvor fru Gröner er ordfører, hilser vi vedtagelsen af anden fase af Daphne-programmet frem til 2008 velkommen og ligeledes forhøjelsen af budgettet. Som bekendt er vold mod kvinder og børn et meget udbredt fænomen, men jeg vil gerne omtale en hændelse, som fandt sted midt på sommeren. Sagen ville selvfølgelig ikke have fået så megen offentlig omtale i den internationale presse, hvis det ikke havde drejet sig om den berømte franske skuespiller Jean-Louis Trintignants datter. Vi ved, at Marie Trintignant blev slået, til hun døde, af sin partner, den franske musiker Bertrand Cantat. Der er naturligvis tusindvis af kvinder, som dagligt udsættes for vold i selve EU, tusindvis af kvinder og børn udsættes dagligt for ydmygende behandling og/eller vold med døden til følge af mænd som den ærede hr. Cantat. FN hævder endog, at hustruvold kræver flere dødsofre blandt kvinder end cancer. Vi ved også, at de øgede indvandrerstrømme de seneste år har medført, at tusindvis af kvinder og børn i Europa bliver ofre for den nye form for slaveri, handel med henblik på økonomisk og seksuel udnyttelse.
Disse mennesker fratages fuldstændig de grundlæggende menneskerettigheder og frihedsrettigheder, det vil sige alt det, som giver menneskelivet værdighed. Min politiske gruppe mener derfor, at det på grund af problemets størrelse og dets opblussen de seneste år er nødvendigt med en væsentlig forhøjelse af budgettet, da programmet er den eneste finansieringskilde for de organer, som beskæftiger sig med spørgsmålet. I den foregående periode har svagheder forbundet med finansieringen betydet, at programmet ikke har kunnet gennemføres fuldt ud, fordi det ikke var i stand til at leve op til de voksende krav, som fru Avilés Perea også nævnte. Som bekendt har vores udvalg også forsøgt at gøre medlemmerne af konventet opmærksomme på problemet, så der blev etableret et stærkt retsgrundlag for bekæmpelse af vold, men desværre har man ikke været lydhør over for vores appel.
Hr. formand, jeg synes, at ordføreren, fru Gröner, har gjort grundigt rede for vores krav, og hendes betænkning er virkelig fremragende.

Eriksson (GUE/NGL).
Hr. formand, kolleger, der er bare en enkelt detalje, som jeg beklager i denne betænkning, nemlig ordet "tvangsprostitution", der anvendes i begrundelsen til ændringsforslag 1. Det er en bizar opdeling mellem frivillig og påtvungen prostitution, vi fremturer med her i Parlamentet. Det er det eneste, jeg beklager, og jeg håber ikke, det påvirker de organisationer, der arbejder med prostitutionsspørgsmålet i almindelighed.
Jeg synes, det er en god idé at sammenligne og vurdere de forskellige nationale lovgivninger. Jeg kan nævne den svenske sexkøbslov og naturligvis den østrigske lovgivning. Sidstnævnte kan sammenlignes med et tilfælde, hvor en person kommer ind på en restaurant og begynder at slå til alle sider. Den person bliver naturligvis afvist og sandsynligvis hentet af politiet og er ikke velkommen på restauranten en anden gang. På samme måde bør en person, som slår kvinder og børn i hjemmet, ikke være velkommen tilbage. Ligesom restaurantgæsterne skal kvinder og børn kunne blive i hjemmet og genvinde deres tryghed, mens det ikke gælder for manden.
Jeg synes også, at det er fint med en informationskampagne rettet mod vores retsinstanser. I det sidste halve år har det i Sverige vist sig, at ofre for voldtægt behandles uhyre krænkende trods en intensiv debat. Jeg kan igen tage et eksempel med en mand, en mand med Armani-jakkesæt og Rolex-ur, som vandrer beruset rundt om natten. Han blev aldrig mødt med spørgsmål om, hvad han lavede på gaderne på det tidspunkt, eller hvorfor han var fuld. Det bliver heller ikke antydet, at han opfordrer til forbrydelser. Sådan er det imidlertid for kvinder, der bliver voldtaget.
Til sidst vil jeg godt komme ind på budgetspørgsmålet igen. Det er det, alle har talt om. Jeg tror, at Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder sommetider anklages for at være naivt og besværligt i budgetspørgsmål, men det er vores opgave i denne forbindelse. Vi taler ikke bare om udvidelsen af EU, men også om udgifterne til Daphne-programmet.

Sörensen (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, allerførst vil jeg takke Lissy Gröner for det arbejde, hun har gjort, og for hendes engagement. Vi kan være meget glade for denne betænkning. Det mest bemærkelsesværdige ved det sidste Daphne-program er sandsynligvis den enorme succes, det har haft. Efterspørgslen efter projekter var otte gange større, end budgettet tillod, hvilket giver et tydeligt billede af behovet for støtte til det arbejde, som falder ind under det. Den foreslåede forhøjelse af budgettet, som Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder har vedtaget, er således absolut nødvendig.
Her kan vi klart sige, at vi ikke så meget skal spekulere på, hvor meget programmet koster Fællesskabet, men på, hvor meget det resulterer i. Daphne-programmet er blevet en meget vigtig reklame for den merværdi, som EU kan tilbyde. Desuden udgør det ikke blot en støtte, men også det vigtigste incitament på området lige muligheder og bekæmpelsen af vold mod børn, unge og kvinder. Derfor er det så vigtigt at bemærke, at det viser sig at være en enorm barriere, at det er så indviklet at ansøge om projekter. Dette risikerer at forårsage en række uligheder, i hvert fald for tredjelande, men også for de nye medlemsstater. For at afhjælpe dette bør det være muligt simpelthen selv at oprette en helpdesk eller et støttepunkt, der kan bistå med ansøgningsproceduren, således som det også foreslås nu i betænkningen. Dette vil også medvirke til at forbedre kvaliteten af de indsendte projekter.
At en række projekter måske ikke blev udformet så godt, har uden tvivl også at gøre med den temmelig begrænsede forsyning af oplysninger. Parlamentets betænkning foreslår derfor desuden, at der oprettes en tænketank, hvilket Lissy Gröner også nævnte. Denne tænketank kunne foreslå mulige projekter, hvorved det også ville blive lettere at opstille prioriteter ved udvælgelsen af projekter. Det er præcist grunden til, at det er absolut nødvendigt udtrykkeligt at nævne en række særlig sårbare grupper og situationer i betænkningen.

Hermange (PPE-DE).
Hr. formand, ja, der er hvert år tusindvis af kvinder og tusindvis af børn, som er udsat for vold. I Frankrig har sommeren været præget af de dramatiske omstændigheder omkring mordet på skuespilleren Trintignant. Men sådanne begivenheder indtræffer dagligt. For nylig kunne man, også i Frankrig, læse en notits om en familiefar, som ved knivstik havde dræbt sine to børn på henholdsvis to og tre år. Det får det til at løbe koldt ned ad ryggen. Det siger noget om, hvor vigtigt Daphne II-programmet er. Jeg må i den forbindelse påpege, hr. formand, at det er beklageligt, at Formandskonferencen har placeret drøftelserne om så vigtige emner som handicappede og vold mod børn på et så sent tidspunkt. Disse emner fortjener større opmærksomhed fra kollegernes side.
Alle er enige om, at Daphne II-programmet er vigtigt, og det er i dag anerkendt som et vigtigt instrument i forbindelse med planlægningen af indsatsen til bekæmpelse af vold og et eksempel på bedste praksis på europæisk plan. Ikke desto mindre blev programmet i sin tid udviklet med det sigte at tilføre en europæisk merværdi og supplere de initiativer, der iværksættes på nationalt plan. Imidlertid har det, da antallet af foreslåede projekter til bekæmpelse af vold har været stigende, kun været muligt at udvælge lidt under 13 % af de støtteberettigede projekter under Daphne I-programmet, der udløber ved årets udgang. Derfor er der, hr. kommissær, efter min opfattelse behov for fremover at sikre en højere grad af målrettethed, hvad angår de kategorier af personer, der kan være omfattet af bestemmelserne, og i visse tilfælde at vise større åbenhed og smidighed i så henseende. Det er således klart, at anvendelsesområdet bør omfatte alle former for vold, i særdeleshed når de rammer de svageste. I dag taler vi om børnene, men det kunne også være de ældre eller handicappede.
De stillede ændringsforslag påpeger vigtige aspekter som forebyggelse og bevidstgørelse af befolkningen og påpeger, at der er behov for at udarbejde nøjagtige statistikker for at kunne vurdere voldens omfang. Jeg skal ikke gentage, hvad mine kolleger har sagt om behovet for en behørig rammebevilling. Jeg tilslutter mig ligeledes ændringsforslag 39, som er stillet af min kollega fru Lulling, og som peger på behovet for at oprette en helpdesk, der kan bistå ikke-statslige organisationer fra de nye medlemsstater med at udarbejde projekter, såfremt de ikke tidligere har modtaget denne form for EU-støtte.

Valenciano Martínez-Orozco (PSE).
Hr. formand, fastsættelsen af anden fase af Daphne-programmet, som sikrer, at de programmer, der blev vedtaget i forbindelse med Daphne I-programmet, bliver videreført, er utvivlsomt en fremragende lejlighed til endnu en gang at tale om de instrumenter, vi råder over til bekæmpelse af vold mod kvinder og i særdeleshed mod børn.
Det er uden tvivl et af de alvorligste problemer, som både de mindre udviklede samfund og samfund som vores, som vi anser for demokratiske retsstater, står over for. Vi kunne altså spørge os selv, hvad det er for en slags retsstat, som ikke formår at beskytte kvinderne?
Vold mod kvinder rammer os alle, også de rige lande med en stor lighed i samfundet, hvor kvinderne er fuldt integreret med et aktivt og selvstændigt liv. Disse ting sker ikke kun uden for vores grænser. Det ser ud til, at volden mod kvinder har dybe rødder og også trives i den del af verden, hvor vi bor.
EU - nærmere bestemt Europa-Parlamentet - skal sende et utvetydigt signal om dets faste forpligtelse til at bekæmpe den vold, der dræber hundredvis af børn, og som er skyld i, at tusindvis af kvinder lider uden grund.
Daphne-programmet har været et vigtigt instrument i forsøget på at bekæmpe denne vold, men det er blevet begrænset af budgettet.
I 2004 bliver EU udvidet til 25 lande, og kvindernes og pigernes rettigheder i disse tiltrædelseslande nyder meget dårlig beskyttelse, og et stort antal af disse er desuden ofre for seksuel handel og udnyttelse, ud over den vold, de udsættes for i familiens skød.
Det indledende budget er helt åbenlyst utilstrækkeligt - det har vi alle erkendt - og Parlamentets signal til borgerne bør være klart. Det er derfor ønskeligt, at bevillingen bliver forøget til de 65 millioner euro, som De Europæiske Socialdemokraters Gruppe foreslår.
Midtvejsevalueringen af Daphne-programmet har understreget behovet for at fortsætte programmet. Daphne-programmet er et af disse små sandkorn, som EU's institutioner kan bidrage med for afbøde den smerte, udnyttelse og misbrug, som så mange børn og kvinder lever med inden for vores grænser.
Jeg takker fru Gröner for hendes betænkning, Kommissionen for dens indsats og især det brede udsnit af kvindeorganisationer, der hver eneste dag gør en indsats for at skabe en anden verden.

Fraisse (GUE/NGL).
Hr. formand, vi glæder os over, at EU og EU-institutionerne, Kommissionen, Parlamentet og Rådet, har været i stand til at udvikle et program til bekæmpelse af vold mod kvinder. Hvorfor er det at betragte som en succes? Fordi vi udmærket ved, at det ikke er nogen nem opgave i vores egne lande. Jeg vil gerne fremsætte nogle bemærkninger om vanskeligheden ved at bekæmpe vold mod kvinder. Det drejer sig om en institutionel vanskelighed, som påpeget af ordføreren, fru Gröner, for et øjeblik siden. Der savnes ganske rigtigt et retsgrundlag. Det aktuelle retsgrundlag, traktatens bestemmelser om folkesundheden, er ikke på højde med det sociale projekt, det drejer sig som, når det gælder bekæmpelsen af vold. Mere vil jeg ikke sige herom i dag. Jeg tilslutter mig i øvrigt bemærkningerne om budgettet. Og jeg beklager som andre, at så vigtige emner er sat på dagsordenen på et så sent tidspunkt.
I Frankrig er der netop offentliggjort en undersøgelse om vold mod kvinder. Jeg vil godt nævne den, fordi jeg ved, at vi i de enkelte lande alle har meget vanskeligt ved at få anerkendt denne form for vold og behovet for at bekæmpe den, men også ved at få anerkendt, at denne form for vold eksisterer. Den omtalte undersøgelse bringer et meget enkelt budskab, nemlig at der er nær sammenhæng mellem de forskellige typer vold. Det understreges også i flere rapporter om Daphne-programmet, men det er rent faktisk vanskeligt at tale herom i de enkelte lande.
Der er nær sammenhæng mellem den vold, der begås i hjemmet, og den vold, der begås i det offentlige rum. I mediedebatten, som jeg oplever den i Frankrig, stilles der spørgsmålstegn ved denne sammenhæng. Det er vigtigt, at den anerkendes. Den kan i øvrigt enten blive styrket eller svækket af sommerens debat om de dramatiske omstændigheder omkring mordet på Marie Trintignant.
Min første bemærkning skal derfor være, at det er vigtigt at få sagt, bekræftet, anerkendt og understreget, at det drejer sig om et og samme fænomen, når det gælder vold mod kvinder og børn, hvad enten der er tale om den "lille" eller den "store" vold.
Det andet problem, der rejses i mediedebatten - og jeg formoder, problemet ikke kun eksisterer i Frankrig - er, at man, herunder også flere kvinder, peger på, at kvinderne i en vis forstand befinder sig i en offerrolle, og at de har en tendens til at overdrive denne rolle, ligesom der peges på, at der er behov for en mere afbalanceret opfattelse af de skadevirkninger og den vold, kvinder eller andre ofre udsættes for.
Det er i den forbindelse efter min opfattelse vigtigt at være sig bevidst, at vi kæmper mod en slags imaginær sammenblanding, hvor drømmene om eller fremstillingen af kærligheds- og seksuallivet i lidenskab overgår virkeligheden. Vi har derfor efter min mening en væsentlig opgave på dette felt, nemlig at få sagt, at der ikke er tale om nogen offerrolle, og blive klar over, at volden eksisterer, og at den dræber, hver eneste uge, i hvert eneste medlemsland.

Kratsa-Tsagaropoulou (PPE-DE).
Hr. formand, det er en stor tilfredsstillelse for både mig personligt og for alle medlemmerne af udvalget, at vi i dag behandler udvidelsen af Daphne-programmet og planlægger de næste fem år i et udvidet EU. Selv om politikken for bekæmpelse af vold hører under medlemsstaternes pligter og beføjelser, er vi alle med Daphne I blevet mere bevidste om de konsekvenser, som vold har, for individets psyke og legeme, men også for hele samfundet.
Med Daphne II-programmet tager vi sigte på en bredere og mere systematisk bevidstgørelse af offentligheden, så der gennemføres en bedre forskning af årsagerne til problemerne og måderne at bekæmpe dem på, og vi kommer tættere på målgrupper og målindivider. Som fru Fraisse, som selv har forskningserfaring, nævnte, er forskningsresultaterne meget vigtige, og de fortæller os, at vi er nødt til at beskæftige os mere systematisk med forskning, fordi vi ofte finansierer aktiviteter, der er uoriginale og ikke tilfører nogen merværdi.
Jeg er enig i Europa-Kommissionens forslag til programmets budgetstørrelse, som min politiske gruppe har rundet op til 50 millioner euro. Vi mener ikke, at det er penge, der mangler, men de rigtige aktiviteter rettet mod de rigtige mål og et hensigtsmæssigt retsgrundlag. Hvis pengene anvendes fornuftigt, er der nok.
I den anden fase af Daphne-programmet bør den erfaring, vi har opnået, hjælpe os til at forbedre kvaliteten af de aktiviteter, som finansieres, og til at gøre dem mere effektive, så de supplerer de nationale politikker og koordineres med de nationale mål. I min politiske gruppe mener vi også, at programmet bør holdes inden for EU-landene, det vil sige uden at udvide det til nabolandene.
Det er mange og alvorlige problemer, vi allerede står med. Vold er et globalt fænomen, og vi arbejder meget med den politik, vi bør føre for at bekæmpe vold i de lande, som vi har associeringsaftaler og andre former for handelssamarbejde med, men det bør ske på grundlag af andre, særlige politikker.

Zrihen (PSE).
Fru kommissær, hr. formand, kære kolleger, volden dræber, sagde min kollega, fru Fraisse. Ingen kvinde, intet barn i noget land er i ly for denne vold, som er såvel fysisk som psykisk, privat såvel som offentlig, og som hvert år koster 1,5 million mennesker livet.
Daphne-programmet er netop en ledestjerne, som skal vise vejen til bekæmpelsen af årsagerne til volden mod de mest sårbare, nemlig børn og kvinder. Der er tale om et program, hvor forebyggelse, bekæmpelse og støtte er de centrale indsatsområder. Det stigende antal projekter og den markante succes, der har kendetegnet programmets første fase, vidner om, at Daphne er et egnet instrument, og at de områder, det er rettet mod, netop er dem, som optager befolkningen mest. Det er vigtigt at tage højde for det stigende antal projekter, de ikke-statslige organisationers forventninger og EU's udvidelse, og disse faktorer begrunder til fulde, at der er behov for øgede budgetbevillinger til programmet.
Med det budget, man har rådet over, har man således kun kunnet finansiere 13 % af projekterne. For at kunne yde en konkret og effektiv indsats, må budgettet forhøjes, ellers gør Europa sig efter min opfattelse skyldig i manglende bistand til personer, som er i fare. Ved at øge budgettet sender EU et stærkt signal om engagement i dette problem, hvilket kun vil tjene EU til ære.
For at kunne yde en effektiv indsats bør vi i øvrigt i vores undersøgelser og vores forskning på dette felt foretage en skelnen i henhold til køn og alder. Bekæmpelsen af vold under enhver form begrænser sig ikke til Daphne-programmet. Den bør være en integreret del af EU's politik til sikring af den menneskelige værdighed. Enhver EU-borger i ethvert medlemsland bør være sikret respekt for den menneskelige værdighed.

Figueiredo (GUE/NGL).
Hr. formand, kære kolleger, vi er velvidende om, at vold mod kvinder og børn stadig er en smertefuld foreteelse i vores samfund. Der må derfor træffes foranstaltninger til at ændre på den situation, men desværre tillod Daphne I-programmets mikroskopiske midler kun, at 13 % af de fremsatte projekter kunne imødekommes, hvilket var til stor skuffelse for de organisationer, der er aktive i bekæmpelsen af vold, men en kendsgerning i mere eller mindre alle EU-landene.
Jeg tilslutter mig derfor det forslag om at øge midlerne til 65 millioner euro, som ordføreren stiller til denne anden femårige fase af programmet, og jeg beklager, at Kommissionen ikke støtter og tilslutter sig dette forslag, for det er slet ikke nok at have gode forslag og gode holdninger - der må træffes konkrete foranstaltninger, som ikke kun vedrører dette program, selv med flere midler til bekæmpelse af vold. Der må gives prioritet til politikker, der fremmer social integration, der må investeres i lighedsorienteret uddannelse og i midler, redskaber og lovgivning, der udvirker og fremmer ofrenes sociale integration, der fjerner voldsudøverne fra deres ofre, og som bidrager til at skabe en ny mentalitet, der respekterer kvinders og børns værdighed.

Bastos (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, kolleger, ulykkeligvis forekommer der fysisk, seksuel eller psykisk vold mod børn, unge og kvinder i alle EU-landene. Medlemsstaternes statistikker viser meget høje tal, i visse tilfælde forfærdelig høje. Vi er alle enige om, at vold bør fordømmes på det kraftigste, for den betyder ikke bare en krænkelse af de grundlæggende rettigheder, men har alvorlige følger for hele samfundet og er en reel hindring for lighed mellem mænd og kvinder.
Daphne I-programmet, der blev oprettet for at bekæmpe denne uhyggelige svøbe, dels gennem forebyggelse og dels gennem straf, men også i form af støtte til ofrene, har haft enorm succes, hvilket tydeligt viser, at det imødekom et dybtfølt behov. Programmets anden fase skal skabe mulighed for flere projekter til bekæmpelse af vold, ligesom det skal tage højde for, at EU får 25 medlemsstater.
Jeg benytter anledningen til at takke ordføreren for det fremragende arbejde og for de forskellige punkter, som hun har trukket frem, og som bør udvikles i programmets anden fase. Jeg fremhæver især indsættelse af filtre, som gør det umuligt at videreformidle børnepornografi på nettet, reintegration af gadebørn og oprettelse af en europæisk database for savnede personer.
Jeg mener også, at dette program fortjener en betragtelig forøgelse af dets midler, så det kan imødekomme de projekter, som foreslås. Vi må dog være pragmatiske og realistiske, for det vigtigste er at sikre programmets kontinuitet. Vi må ikke spille tid på langtrukne forligsforhandlinger. En bevilling på 50 millioner euro, som Kommissionen har erklæret at kunne acceptere, vil være nok til, at Daphne II-programmet kan gå i gang i januar 2004, også i de nye medlemsstater.

De Rossa (PSE).
Hr. formand, de, der er imod at forhøje Parlamentets budget, bør overveje dette skræmmende tal: I Irland blev 92 kvinder dræbt i de 92 måneder indtil august 2003. I gennemsnit dør der altså en kvinde om måneden som følge af såkaldte husspetakler. Det er kun toppen af isbjerget, for hele tiden er der flere tusinde kvinder, børn og unge, som bliver misbrugt. Derfor må og skal vi tage sagen alvorligt.
Jeg er ikke i tvivl om, at de, der har talt her, betragter det som en alvorlig sag. Det er vigtigt at huske på, at Daphne er et af de mest vellykkede europæiske projekter. Det har medført reelle ændringer i menneskers tilværelse i alle medlemsstater. Der er mennesker, som er i live i dag, og som ikke ville være det, hvis programmet ikke eksisterede.
Det vil jeg gerne bede parlamentsmedlemmerne om at huske på, når de i morgen stemmer om budgetforhøjelsen. Jeg nægter at tro, at vi ikke kan finde yderligere 15 millioner euro på det enorme budget, som vi snart skal godkende. Pengene er der - det er viljen til at finde dem, som mangler.
Til slut vil jeg gerne understrege, at denne form for vold ikke er det samme som vold mellem fremmede. Her drejer det sig om vold mellem mennesker, som på et tidspunkt må have elsket hinanden. Det er et spørgsmål om magt og om magtmisbrug. For at kunne gribe om nældens rod er det nødendigt, at vi tager dette alvorligt.

Martens (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, vi kender alle sammen det drama, der for nylig udspillede sig i Vilnius. Dette Trintignant-drama er ikke nogen undtagelse. I tusindvis af kvinder lider hver dag samme skæbne. Ifølge British Crime Survey dræbes halvdelen af alle myrdede kvinder af deres voldelige partner. Alligevel er vold i hjemmet, seksuel vold og vold mod kvinder og børn stadig et stort tabu. Dette tabu skal brydes. Politikerne har her en vigtig opgave. Heldigvis har temaet i flere år stået på den europæiske dagsorden og også på medlemsstaternes dagsorden, men der er stadig meget, der skal gøres. Som det er sagt tidligere, er for mange kvinder og børn ofre. Medlemsstater skal opmuntres endnu mere til at skride ind over for gerningsmændene og til at beskytte mulige ofre. Vold mod kvinder er en form for krænkelse af menneskerettighederne og kan ikke tolereres. Bevidstgørelsen på dette område skal øges, og lovgivningen bør tilpasses. Derfor er det godt, at Daphne-programmet eksisterer. Daphne I var en stor succes. Mange organisationer, der er aktive inden for bekæmpelse af vold mod kvinder og børn, har fundet deres vej til Daphne og takket være finansiel støtte kunnet gøre et godt stykke arbejde. Daphne I havde et budget på 20 millioner euro, men det viste sig at være for lidt. Kun 13 % af ansøgningerne kunne imødekommes. Ikke fordi ansøgningerne ikke opfyldte kravene, og ikke fordi organisationerne ikke kunne finde vejen til Daphne-programmet, men fordi der simpelthen var for få penge. Derfor opfordrer jeg indtrængende til at forhøje budgettet. Også fordi der efter udvidelsen vil være flere lande, der konkurrerer om budgettet. I mellemtiden er der opnået enighed om et beløb på 50 millioner. Naturligvis er det ikke nok til at kunne gøre alt, hvad der skal gøres. Men jeg tror, det i øjeblikket er det bedste, der kan opnås. Det nye forslag om at forhøje budgettet til 65 millioner er flot, men efter min mening ikke realistisk. Vi risikerer en forligsprocedure og sætter fortsættelsen af de nuværende aktiviteter på spil. En sådan ekstra forhøjelse af budgettet står i vejen for en gnidningsløs overgang fra Daphne I til Daphne II.
Endelig støtter jeg anmodningen om et europæisk år mod vold. Problemet er så stort, at det fortjener større opmærksomhed. Desuden håber jeg, at der hurtigst muligt bliver arbejdet på et passende retsgrundlag for bekæmpelsen af vold mod kvinder og børn. Jeg takker Dem, og især også fru Gröner, som vi kender som en yderst engageret kollega. Jeg takker hende for alt det arbejde, hun har gjort.

Mann, Thomas (PPE-DE).
Mange tak, hr. formand. Til Daphne-initiativet var der fra 1997-1999 13 millioner euro. Til Daphne-programmet 2000-2003 20 millioner. Til Daphne II og årene 2004-2008 burde 50 millioner være nok efter PPE's mening. Men for mig handler det ikke om penge.
Jeg finder det positivt, at vi har opdaget en ny målgruppe, gadebørnene. Jeg har oplevet deres nød, ikke kun i Nepal og Indien. Jeg kender til mange af deres skæbner i EU's tiltrædelseslande, men også eksempelvis i tyske storbyer. Mange kommer fra familier, hvor der forekommer fysisk vold og seksuelt misbrug. Nogle mener, at de kun kan overleve ved at slutte sig sammen i bander. De holder den gående med narkotikahandel, tyverier og småkriminalitet. Mange bliver afstumpede som følge af den daglige fysiske og psykiske vold. Daphne skal generelt øge opmærksomheden omkring vold mod piger og drenge, unge og kvinder, hvordan den opstår, hvilke konsekvenser den har, og hvordan den kan overvindes. Det er entydigt medlemsstaternes ansvar, men de offentlige midler er begrænsede. Desto vigtigere er det, at det europæiske niveau bidrager.
Det handler om viden om projekter. Hvilke har haft succes? Hvordan har de berørte bearbejdet den oplevede vold, og hvad har man lært af de mange fejl? Det er emner for seminarer, konferencer og undersøgelser, men altid i samarbejde med de nationale ngo'er og selvhjælpsgrupperne. Der er konkret håb om forandring gennem sociale institutioner, hvor der opstår positive gruppedannelser. At mærke venskab, at udvikle solidaritet, at motivere til en god skolegang og blive rustet til integreringen i arbejdslivet. Det drejer sig også om tilstrækkeligt med pladser til voldsofre og juridisk bistand til den enkelte. Det skal lykkes at mobilisere den offentlige bevidsthed gennem Daphne II.
Vi har også brug for mediernes støtte, som ikke kun skal beskrive eller sågar forherlige vold, men sætte spørgsmålstegn ved volden. Hvis dette så også kan lykkes med grænseoverskridende engagerede kampagner, så opstår der gennem dette samarbejde en ægte europæisk merværdi.

Formanden.
Jeg har forstået. Kommissionen ønsker ordet igen, værsgo, hr. kommissær. Men jeg vil også bede Dem tænke lidt på, hvad klokken er blevet. I henhold til forretningsordenen må De naturligvis tale så længe, som De vil, men måske kunne De se lidt på klokken.

Vitorino
Hr. formand, ærede medlemmer, jeg vil som det første endnu en gang takke Lissy Gröner for hendes fremragende bidrag til denne debat ligesom de øvrige medlemmer, der har taget del i den. Jeg vil indskrænke mig til tre bemærkninger, hvor den første angår budgettet. Vi anerkender, at dette program som en prioritering burde have fået fordoblet sine bevillinger i forhold til Daphne I-programmet, og vi har da også selv foreslået det. Vi mener, at 50 millioner euro muliggør en rimelig og forsvarlig forvaltning, men vi forstår de meningsforskelle, der gør sig gældende i Parlamentet på dette punkt. Hvis der er noget, jeg har lært som kommissær, er det at være overordentlig forsigtig, når jeg deltager i budgetdebatter i Europa-Parlamentet.
Min anden bemærkning er for at sige, at jeg accepterer flertallet af de ændringsforslag, som Parlamentet har stillet. Jeg vil blot gerne omtale tre af disse forslag, hvor jeg har en afvigende opfattelse. Det første angår formuleringen af artikel 2, programmets målsætninger, hvor jeg gerne vil beholde en bred og åben formulering, der omfatter alle former for vold, og som omfatter alle målgrupper, kvinder, unge og børn. Hvad angår spørgsmålet om gadebørn, som vi anerkender er meget vigtigt, og som jo var en blandt de prioriterede aktioner i 2003 og stadig vil være det i de følgende år, tror jeg ikke, at det er en rigtig beslutning at definere særlige målgrupper. Det bør vi overlade til forvaltningsudvalget. Jeg vil også gerne tilføje, at i øjeblikket er 71 % af Daphne-udvalgets medlemmer kvinder, hvilket betyder, Kommissionen på dette punkt har opfyldt den overordnede beslutning om sammensætningen af udvalg og ekspertgrupper. Jeg tror derfor ikke, at der er behov for nogen særlig bestemmelse herom, da vi allerede er over det fastsatte minimum i det konkrete tilfælde.
Med hensyn til ændringsforslag 35 er jeg i tvivl om, at der er fordele ved at institutionalisere en "tænketank" sammen med ikke-statslige organisationer. Medlemmerne ved jo, at vi allerede har et tæt samarbejde med de ikke-statslige organisationer, men at institutionalisere det på denne måde kan skabe en kilde til interessekonflikter. De organisationer, der deltager i tænketanken, vil kunne møde vanskeligheder i deres ansøgninger om støttemidler, og det vil ofte være de bedste kapaciteter til at gøre det.
Endelig en sidste bemærkning om den europæiske database. Den findes skam allerede, ærede medlemmer. Denne europæiske database indgår i Schengen-informationssystemet, der indeholder oplysninger, der kan aktiveres gennem det nationale Sirene-netværk, om alle dem, der er dømt eller sigtet for vold mod kvinder og børn. Jeg tror ikke, at der er fordele ved at oprette en anden, parallel database. Vi må bruge den, der findes. Jeg vil gerne bekræfte, at Kommissionen har finansieret et projekt om oprettelse af en særlig database for politiefterforskning af børnepornografi og pædofili under Interpol. Jeg vil gerne slutte af med at sige, hr. formand, at jeg af hensyn til det fremskredne tidspunkt ikke har nået loftet på de tilladte fem minutter.

Formanden.
Mange tak, hr. kommissær Vitorino. Parlamentet er bekendt med Deres disciplin.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0268/2003) af Izquierdo Rojo for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om landbrugsregnskaber i Fællesskabet (KOM(2003) 50 - C5-0020/2003 - 2003/0023(COD)).
Izquierdo Rojo (PSE)
Hr. formand, Kommissionens forslag er baseret på traktatens artikel 251, og det skal derfor, hr. formand, behandles i henhold til den fælles beslutningsprocedure. Det drejer sig om landbrugsregnskaber, og Landbrugsudvalget, som jeg er ordfører for, har været korresponderende udvalg for betænkningen.
Hr. formand, Eurostat har udgivet disse regnskaber siden 1964, og de udarbejdes ud fra en fælles metodologi og er omfattet af bestemmelserne om delt kompetence mellem EF og medlemsstaterne. Efter 39 år, hvor landbrugsregnskaber har vist, at de er et nødvendigt instrument til at kontrollere og overvåge den fælles landbrugspolitik, mener Kommissionen, at tiden er inde til at formalisere dem og give dem et tilstrækkeligt retsgrundlag. Kommissionen retfærdiggør dette behov med risikoen for, at de eventuelt bliver forringet på grund af budgetbegrænsninger, og med behovet for at anvende regnskaberne med henblik på den kommende udvidelse. Jeg er enig i alt dette, hr. kommissær, og jeg har ingen indvendinger, som jeg har gjort opmærksom på i de tidligere forhandlinger.
Det spørgsmål, der på nuværende tidspunkt rejser visse problemer for mig, og som mine ændringsforslag vedrører, drejer sig snarere om spørgsmålets landbrugsmæssige betydning og i særdeleshed om den aktuelle reform af den fælles landbrugspolitik. Reformen betyder som bekendt en væsentlig ændring, et afgørende retningsskifte, en ændring, der ikke kun er sproglig, men har vidtrækkende følger.
Landbrugsregnskaberne er faktisk et grundlæggende redskab til at analysere landbrugets økonomiske situation. Netop derfor - fordi vi bruger dem til at kontrollere og overvåge den fælles landbrugspolitik, og fordi de er et grundlæggende redskab - skal de give et retvisende billede af det landbrug, de opsætter regnskaber for. For hvis vi anvender et instrument, der ikke er passende, vil regnskaberne ende med at blive fiktive eller mangle den nødvendige gennemsigtighed. Derfor mener jeg, hr. kommissær, at det, når reformen af den fælles landbrugspolitik bliver iværksat, er nødvendigt at foretage en fortløbende tilpasning og ajourføring af landbrugsregnskaberne, så de kommer til at indeholde de nye grundlæggende værdier og elementer i den nye fælles landbrugspolitik, således at EU's landbrugsregnskaber ikke i løbet af få måneder skal fremstå som forældede og dårligt tilpassede.
Hvis det ikke er muligt at gøre det med det samme, foreslår jeg, hr. kommissær, at De overvejer, hvad jeg har sagt, så det kan blive gennemført gradvist og så hurtigt som muligt.

Solbes Mira
 Hr. formand, mine damer og herrer, fru Izquierdo, mange tak for Deres indlæg.
Det foreliggende forslag til Kommissionens forordning tilstræber, at landbrugsregnskaberne fortsat bliver udarbejdet inden for nogle passende frister, og at de er af en tilstrækkelig god kvalitet for samtlige 25 medlemsstater i EU.
Forslaget til forordning konsoliderer, som De har understreget, blot den praksis, der har været gældende i mange år, da EU har udarbejdet landbrugsregnskaber i årevis på grundlag af en gentlemanaftale mellem medlemsstaterne og Eurostat.
Den foreslåede forordning betyder derfor ikke en ekstra byrde for medlemsstaterne, men søger blot at sikre, at arbejdet bliver videreført og udbredt til EU's nye medlemslande.
Jeg synes, at vi skal glæde os over, at forslaget til forordning er blevet vel modtaget af Parlamentet, både af Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter - der har det overordnede ansvar for dette spørgsmål - og af Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål i deres drøftelser.
Rådets særlige Landbrugsudvalg har allerede vedtaget Kommissionens forslag med enkelte sproglige ændringer. Og hvis forslaget bliver vedtaget af Europa-Parlamentet uden ændringsforslag, er det muligt at få vedtaget forordningen hurtigt, før udvidelsen finder sted, og i så god tid, at de nye medlemsstater får et solidt retsgrundlag for de uafhængige landbrugsregnskaber til overvågning af den fælles landbrugspolitik.
Min opfordring til Parlamentet, som jeg hermed viderebringer, får mig dog ikke til at glemme Deres bekymringer. Hvis jeg har forstået Dem ret, drejer Deres bekymringer sig om tre specifikke spørgsmål. For det første en tydeligere præcisering af metodologien, for det andet en klarere definition af regnskabsklassifikationerne og for det tredje en overvejelse om, hvorvidt regnskaberne bør angives i euro.
Hvad angår det første punkt, er der bekymring for metodologien. Vi fortolker forordningen således, at den allerede udtrykkeligt tillader, at der kan ske en tilpasning af regnskabsmetodologien til de forskellige aspekter af reformen af den fælles landbrugspolitik, og det er det, der bekymrer Dem. Dette vil som nævnt i forordningen ske ved hjælp af en komitologiprocedure.
Det andet punkt, der bekymrer Dem, er måske det vigtigste, nemlig i hvilket omfang de nuværende regnskaber giver et retvisende billede af den nye landbrugspolitik, som vi ønsker at definere med andre kriterier.
Det er rigtigt, at De er kommet med en række bemærkninger, en række specifikke forslag til nye klassifikationer, nye informationer, som det efter min mening er særdeles nyttigt at tage hensyn til i forbindelse med de kommende reformer, som utvivlsomt vil finde sted.
Kommissionen mener ikke, at det ville være en god idé at tage hul på denne drøftelse, før forordningen er vedtaget, da det ville forsinke hele processen og vanskeliggøre beslutningstagningen. Jeg kan dog godt love Dem, at Deres udvalgs bemærkninger og Deres personlige bemærkninger kommer med i overvejelserne om de kommende ændringer, vi skal lave, og at vi naturligvis vil tage hensyn til dem, så disse ændringer finder sted.
Med hensyn til det sidste punkt, euroen, går bekymringen på, at man i nogle tilfælde i stedet for at bruge den nationale valuta, som vi foreslår, burde anvende euro for alle landene. En sådan beslutning ville imidlertid give anledning til et ganske betragteligt teknisk problem.
Det er sandt, at for de lande, der allerede har vedtaget euroen, er dette ikke noget problem. Problemet opstår i de lande, der ikke har vedtaget euroen. Men hvis vi på forhånd lægger os fast på en valutakurs til beregning af de statistikker, der grundlæggende bliver lavet i den nationale valuta, vil det betyde, at der skal anvendes en teoretisk valutakurs, der ikke svarer til virkeligheden. Det er derfor, at vi fra et teknisk synspunkt synes, at det er mere fornuftigt, at informationerne bliver angivet i den nationale valuta, og når de perioder, som informationerne drejer sig om, er gået, og når man kender den gennemsnitlige eurokurs i forhold til den nationale valuta, kan vi omregne disse regnskaber, der er opgjort i den nationale valuta, til euro.
Jeg mener, at mine kommentarer besvarer Deres bekymringer, men jeg mener også, at det er meget vigtigt, at forordningen bliver vedtaget meget hurtigt, så vi kan iværksætte de forberedende arbejder, der er nødvendige for tiltrædelseslandene, så vi lige fra deres tiltræden får nogle landbrugsstatistikker, der er så gode og sammenlignelige som muligt.

Lulling (PPE-DE)
Hr. formand, de medlemmer, som endnu følger denne forhandling, vil utvivlsomt have bemærket, at der i begrundelsen i fru Izquierdos betænkning anføres en række betragtninger, som ligger til grund for de ændringsforslag, der blev stillet i Landbrugsudvalget. Landbrugsudvalget så umiddelbart positivt på de pågældende betragtninger, men vedtog med stort flertal mit ændringsforslag til forslaget til lovgivningsmæssig beslutning om at godkende Kommissionens forslag uden ændringer. Dermed fulgte Landbrugsudvalget udtalelsen fra Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål, som jeg er ordfører for i denne sag.
Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål besluttede med enstemmighed at foreslå, at Kommissionens forslag blev vedtaget uden ændringer, af den simple årsag at det blot drejer sig om at få vedtaget et retsgrundlag for landbrugsregnskaberne, og at det haster med at få skabt dette retsgrundlag, da det i modsat fald vil være vanskeligt efter udvidelsen at bevare dette helt afgørende redskab til kontrol og evaluering af den fælles landbrugspolitik.
Landbrugsregnskaberne har, som det allerede er blevet anført, traditionelt været udarbejdet af medlemsstaterne, som indberetter dem til Eurostat ud fra en fælles metodologi, som er etableret på grundlag af en slags gentlemen's agreement. Det drejer sig således umiddelbart blot om at sikre kontinuiteten og konsolidere et eksisterende statistisk værktøj. Bliver der efterfølgende behov for at tilpasse værktøjet efter reformen af den fælles landbrugspolitik, vil det ske, som netop anført af kommissæren. Vi bør derfor ikke forsinke vedtagelsen af forordningen ved at stille ændringsforslag, som, hvor interessante de end måtte være, ikke hører hjemme i den aktuelle situation. I forbindelse med den fælles beslutningstagning bør vi først og fremmest sørge for at få etableret det omhandlede retsgrundlag. De metodologiske retningslinjer kan ændres, når tiden er inde, hvis det viser sig at være nødvendigt set i lyset af reformen af den fælles landbrugspolitik. Den reform er lykkeligvis endnu ikke en realitet, som netop påpeget af kommissæren. Ordføreren har i begrundelsen kunnet give udtryk for sine bekymringer, og repræsentanter for Kommissionen, for Eurostat og for Landbrugsudvalget har kunnet forsikre, at vi med vores aftale i dag ikke foregriber eventuelle nye krav om detaljer, oplysninger eller indberetningsfrister, som måtte vise sig nødvendige.
På denne baggrund opfordrer jeg Europa-Parlamentets medlemmer til at stemme imod de ændringsforslag, som ordføreren har stillet, og som efter min opfattelse strider imod sund fornuft. Vi vil selvsagt stemme imod, af gode grunde. Jeg vil dog gerne opfordre fru Izquierdo til at vise sin velvilje ved at trække ændringsforslagene tilbage.
Foranlediget af den aktuelle situation vedrørende Eurostat, vil jeg gerne, hr. kommissær, benytte lejligheden til at fremhæve det glimrende arbejde, Eurostat hidtil har præsteret. Kvalitetsniveauet har været højt, og der er ingen grund til at bringe Eurostat i miskredit ved fordømmelser, som negligerer princippet om, at den anklagede må anses for uskyldig, indtil det modsatte er bevist. Jeg mener, Kommissionen i denne sag viser for stor nidkærhed, hvilket kan forstyrre Eurostat-personalets arbejde. Og jeg taler her ikke om de hundredvis af uskyldige, hvis beskæftigelse er truet, fordi Kommissionen har truffet afgørelse om brutalt at suspendere kontrakter med og betalinger til selskaber, som i årevis har arbejdet for Eurostat, og uden hvis indsats Eurostat ikke havde været i stand til at løse sit hverv og levere det statistiske materiale, vi kræver uden at stille behørige ressourcer til rådighed.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Andersen, Bonde og Sandbæk (EDD)
JuniBevægelsen har valgt ikke at stemme for forslaget om at lade artikel 4 udgå, på trods af at dette medfører, at Kommissionen vil blive koordinerende organ i forhold til aftaler indgået af den enkelte medlemsstat. Dette skyldes et ønske om at undgå situationer, hvor Domstolen erklærer indgåede aftaler ugyldige.
