Resultaterne af FN's klimakonference i København (forhandling) 
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandlingen om Rådets og Kommissionens erklæringer om resultaterne af FN's klimakonference i København.
Elena Espinosa Mangana
Hr. formand, mine damer og herrer! Jeg står i Parlamentet i dag for at fortælle Dem om mit syn på resultaterne af konferencen i København og de udfordringer, den giver for både EU og det roterende formandskab, som Spanien har i første halvdel af 2010.
Miljøministrene i EU drøftede disse anliggender udførligt sidste weekend. Jeg vil gerne påpege, at der er bred enighed om vores ønske om at fortsætte fremad, især på tre områder. Disse områder er at bygge på resultaterne af konferencen med henblik på at føre dem ud i livet hurtigst muligt, at styrke resultaternes bestanddele inden for FN og at arbejde for at opfylde vores mål om en global reduktion af emissionerne.
Vi har de samme mål og strategier. Vores mest presserende opgaver vil derfor være at færdiggøre processen for en formel tilkendegivelse af vores engagement, at fastlægge rammer for indsatsområder i lighed med andre industrialiserede landes og vækstøkonomiers rammer samt at gøre brug af alle de værktøjer, vi har til rådighed, både inden for EU og i vores forbindelser med tredjelande.
Konferencen i december - en yderst kompleks konference med vanskelige procedurediskussioner - sluttede med den såkaldte Københavnsaftale. Et stort antal stats- eller regeringschefer og ledere af regionale grupper var personligt involveret i tilvejebringelsen af det dokument, der blev godkendt, og som er et udtryk for viljen hos lande, hvis emissioner i alt er på mere end 80 % af de samlede globale emissioner. Deltagerne omfattede alle de industrialiserede lande, større vækstøkonomier og et betydeligt antal særlig sårbare lande. Det bør også medvirke til, at vi kan imødegå de mange betænkeligheder, som fortsat hæmmer den formelle proces, der skulle føre os frem mod retligt bindende løsninger inden for FN's rammer og helst i Mexico.
Hvad angår aftalens indhold, mener jeg, det er vigtigt at understrege, at vi har en klar opbakning til ikke at lade temperaturen stige med mere end 2 °C. Det er uden tvivl ét af aftalens stærkeste elementer, som også indebærer de bedste muligheder for at opnå resultater, nemlig at alle de industrialiserede lande forpligter sig til at fastlægge et reduktionsmål, som kan gælde på tværs af deres økonomier.
Vækstøkonomierne vil på deres side træffe konkrete og kontrollerbare foranstaltninger, som vil gøre, at de kan reducere væksten i deres emissioner betydeligt. Foranstaltningerne omfatter solidarisk finansiering, der er målrettet mod understøttelse af tiltag nu og på mellemlang sigt i kampen mod klimaændringerne, vejledende elementer i forhold til nye styringsmodeller og mekanismer til fremme af teknologisk udvikling og nedbringelse af de emissioner, der forårsages af skovrydning.
Konferencen i København har vist, at vi befinder os i en ny, international sammenhæng, hvor der kræves forbedringer, hvis vi skal opnå løsninger på globale problemer. De nuværende beslutningsprocesser skal ændres, så de kan afpasses efter de nye tider og behov.
Vi har de værktøjer, vi skal bruge for at handle, nemlig en lovpakke på fællesskabsniveau, en forpligtelse fra allerhøjeste plan til at fremme emissionsreduktioner, international solidaritet og teknologisk fornyelse og samarbejde samt den rigtige, institutionelle struktur i Unionen, som vi skal bruge intelligent under fuld udnyttelse af dens komplementaritet.
Når vi forhandler om og planlægger klimaændringspolitikker, skal vi give ledelsen af Miljørådet større mulighed for at handle udadtil. Desuden bør vi knytte den forestående miljøopgave sammen med vores eksperters holdninger til politikker i forbindelse med økonomi og innovation. Vi bør også skabe bedre sammenhæng mellem vores klimamål og vores udviklings- og velfærdsmodel. Alt dette skal gøres, uden at vi mister det behov af syne, som findes både inden for og uden for EU, og som handler om at styrke den offentlige menings og lovgivernes rolle, idet disse er forpligtet til at investere i en bedre fremtid og til at beskytte offentlige interesser.
Lad os anvende vores kollektive erfaring i EU. For det første skal vi skubbe på for at få et ordentligt svar før 31. januar. Med Københavnsaftalen, som alle, der skal reducere deres emissioner, er omfattet af, er det således muligt at sammenligne de bestræbelser, der skal gøres, en sammenligning, som EU har forlangt. Alligevel er vi stadig ikke sikre på, hvor stærke andre landes forpligtelser virkelig er. Hvis de viser sig at være utilstrækkelige, må vi fortsat arbejde på at fremme vores samlede reduktioner.
Vi skal også tilvejebringe forhold, der gør, at de elementer, aftalen omfatter, kan bringes i anvendelse hurtigt. Det er helt afgørende, at EU og dens medlemsstater går forrest blandt de lande, der indfrier deres løfter. Af den grund skal vi hurtigst muligt gennemføre overførslen af midler, som er planlagt til perioden 2010-2012.
Vi ønsker at udvikle økonomiske rammer til fastholdelse af vores solidariske forpligtelser over for tredjelande inden for rammerne af Københavns Grønne Klimafond og samtidig skabe forbedringer i regnskabsreglerne og i vores indstilling til både emissionsreduktioner forårsaget af skovrydning og til teknologisk samarbejde. Det er nødvendigt at tilføje følgende elementer hertil: vores egne politikker til opfyldelse af vores mål for emissionsreduktioner på både nationalt og fællesskabsniveau, fremme i form af innovation og intelligent anvendelse af energi, indarbejdning af tilpasningsforanstaltninger for sektorspecifikke politikker og konsekvente handlinger udadtil.
Vi ønsker at arbejde tæt sammen med Kommissionen og Parlamentet om alt dette, idet vi søger at etablere den region i verden, som går forrest i kampen mod klimaændringerne, som har de laveste CO2-emissioner, som er bedst forberedt til at klare klimaændringernes udfordringer og mest effektiv med hensyn til at gøre dette til en stor styrke, hvad angår innovation og konkurrencedygtighed.
Vores politik om klimaændringerne er et af de væsentligste karakteristika ved den europæiske model. Vi har været foregangsmænd ved at integrere dette princip i vores forslag til at opnå en mere fair og mere bæredygtig udvikling, ikke blot økonomisk, men også socialt og miljømæssigt set, idet vi ved, at vi dermed styrker den internationale sikkerhed. Dette har gjort, at store aktører som f.eks. Kina og USA har sat sig ved det samme forhandlingsbord og fundet frem til afgørende samarbejdsområder.
EU, der er en trofast forsvarer af FN's rolle i forbindelse med løsning af globale problemer, vil også skulle arbejde på andre områder, både bilateralt og multilateralt, formelt og uformelt, ved at hjælpe alle med at se de rigtige muligheder, lytte til vores partnere og arbejde med at konsolidere reaktioner fra sektorerne, som stemmer overens med det, der er nødvendigt for at bekæmpe klimaændringerne.
Vi skal udnytte vedtagelsen af Lissabontraktaten og igangsætningen af de nye institutioner fuldt ud ved systematisk at indarbejde hovedbudskaberne om kampen mod klimaændringerne i vores forbindelser med tredjelande.
Det er ikke nogen lille opgave, vi står over for. Den spanske regering er klar over udfordringens omfang og ønsker at vise her, at den forpligter sig til at skabe så store fremskridt som muligt på de områder, der kan fremme en ambitiøs og bindende aftale i Mexico.
Vi kan ikke forspilde den politiske mulighed, der blev skabt i København, og heller ikke nedsætte vores eller det internationale samfunds forventninger. Vores troværdighed står på spil. Vi er nødt til at stå fast. Med de nye og stærkere magtbeføjelser i Parlamentet, der bringer det endnu tættere på borgerne, vil der blive mulighed for et tættere og mere frugtbart samarbejde.
Jeg vil gerne afslutte min tale med at lykønske alle hermed og minde Dem alle om, at vi nu mere end nogensinde har brug for Deres hårde arbejde og opbakning i det kommende og afgørende halve år.
Olli Rehn
medlem af Kommissionen. - (EN) Hr. formand! Jeg takker på vegne af Kommissionen for muligheden for at drøfte resultaterne af FN's klimakonference i København og opfølgningen på Københavnsaftalen. Min kollega Stavros Dimas har bedt mig undskylde på sine vegne for ikke at kunne være her selv i dag, fordi han er syg, hvilket er særlig beklageligt, da dette sandsynligvis ville have været hans sidste optræden i forsamlingen. Jeg meldte mig frivilligt til at træde ind for Stavros i denne meget vigtige forhandling.
Jeg vil gerne udtrykke vores påskønnelse af, at Parlamentet har bakket op om konferencen og spillet en aktiv rolle både før og under selve konferencen. Kontakterne med Deres delegation under hele konferencen viste sig meget nyttige. Særligt har De spillet en central rolle i forbindelse med at udvide vores aktionsradius med nøgleaktører i andre lande og andre regioner.
Jeg tror, vi deler det synspunkt, at resultaterne fra København langt fra lever op til vores mål om en ambitiøs og retligt bindende aftale, hvilket ville være nødvendigt for at holde klimaændringerne under 2 °C. Det er yderst skuffende for os alle, der har kæmpet i årevis for at opnå konkrete, politiske beslutninger om at vende klimaændringerne.
Der var mange årsager til fiaskoen, og jeg vil komme tilbage til dem om et øjeblik. Alligevel kan man måske også konkludere, at aftalen er bedre end slet intet resultat, hvilket ville have været det værste, der kunne ske.
På den ene side, og for at finde noget positivt, anerkendes det i det mindste i Københavnsaftalen, at der er behov for at holde klimaændringerne under 2 °C. I aftalen inviteres de udviklede lande til at specificere emissionsmål for deres samlede økonomi inden 31. januar 2010, og udviklingslandene opfordres til at specificere afbødende foranstaltninger inden den samme dato. Desuden fastlægges der i aftalen et grundlag for en ret betydelig, økonomisk pakke på 30 mia. USD for de næste tre år, og man anerkender et behov på 100 mia. USD årligt indtil 2020.
På den anden side har aftalen alvorlige svagheder. Den omtaler ikke afbødningsmål på mellemlang eller lang sigt. De løfter om reduktion, der er givet indtil nu, er ikke tilstrækkelige til at blive inden for målet på 2 °C. Der er efter min mening desværre kun ringe grund til optimisme med hensyn til at bedre tilbud inden 31. januar - snarere tværtimod. Sidst, men bestemt ikke mindst, er aftalen ikke retligt bindende, og, hvad der måske er endnu mere bekymrende, den indeholder ingen bestemmelser om indgåelse af en retligt bindende aftale i år, hvilket var ét af vores væsentligste mål.
Når vi ser fremad, vil det næste skridt være at sikre, at denne aftale i det mindste bliver funktionsdygtig og kan bane vejen for en ny klimatraktat, hvilket det haster med at opnå enighed om i løbet af i år. Som det allerførste skridt vil det være afgørende at sikre, at alle de vigtigste parter nu tilslutter sig aftalen og meddeler deres mål eller foranstaltninger inden 31. januar. Der skal også sørges for tilstrækkelig finansiering. I den henseende har vi brug for at undersøge, hvordan vi opretter en grøn klimafond. Vi skal også styrke alliancerne med lande og regioner, som deler vores vision om et vellykket resultat af de internationale klimaforhandlinger.
Endelig har vi enorme udfordringer foran os med hensyn til at sikre enheden på EU-niveau, engagere os strategisk med eksterne nøglepartnere og opretholde vores fulde engagement i multilaterale klimaforanstaltninger, men der er meget at lære fra COP15. En iøjnefaldende lektie er i hvert fald, at vi skal lære at tale med én stemme. I København talte Kina, Indien, USA og andre større magter hver især med én stemme, mens EU talte med mange forskellige stemmer. Det samme gælder global økonomisk styring og international sikkerhed. Vi står afgjort ved en skillevej i dag. Enten handler vi beslutsomt og i enhed til fordel for EU's økologiske, økonomiske og politiske opblomstring, eller også risikerer vi økonomisk stagnation og politisk irrelevans.
Lad os betragte København som en foruroligende advarsel om dette scenarie. Vi skal og kan gøre det bedre end dét. Kun hvis vi står sammen, kan det lykkes for os, og jeg ser frem til at arbejde sammen med Dem for at nå dette mål.
Corien Wortmann-Kool
Hr. formand! Allerførst vil jeg gerne bede Dem hilse kommissær Dimas og takke ham på vegne af Det Europæiske Folkepartis Gruppe (Kristelige Demokrater) for hans indsats i de seneste år. Også vi er naturligvis skuffede over resultaterne af klimakonferencen, men det er vigtigt ikke at glemme, at der faktisk er taget historiske skridt i relation til visse faktorer, f.eks. klimafinansiering, skovrydning og målet om 2 °C, selv om dette, som De med rette påpegede, ikke er tilstrækkeligt. Naturligvis ville vi have foretrukket noget meget mere ambitiøst - se vores beslutningsforslag - men dette er de indledende skridt, som vi nu må bygge videre på.
Det er yderst vigtigt, at vi foretager en indgående analyse af EU's bidrag til denne konference, da EU var fraværende på det afgørende tidspunkt. Konferencen var måske nok indholdsmæssigt og teknisk set velforberedt fra EU's side, men politisk set var den en katastrofe. EU's politiske optræden var simpelthen ringe. De har ret i at sige, at EU skal tale med én stemme, men det er lettere sagt end gjort. Nu må vi virkelig også gøre brug af de muligheder, den nye Lissabontraktat giver os. To nye kvinder vil, håber vi, snart gå forrest, nemlig fru Hedegaard og fru Ashton. De skal få resten af verden med og bane vejen til Mexico med et stærkt klimadiplomati. PPE-Gruppen ser det som en given ting, at vi skal bibeholde 30 %-målet fra vores beslutningsforslag i november og kombinere dette mål med ambitioner på ikke kun europæisk, men også globalt plan. Vi skal revidere vores strategi, eftersom den ikke fik opbakning. En række af de vigtigste aktører bakkede ikke op om et globalt mål. Vi skal revidere vores strategi, men vi skal også fastholde vores ambitioner.
Marita Ulvskog
for S&D-Gruppen. - (SV) Hr. formand! Konferencen i København var en fiasko. Kløften mellem verdens rige og fattige lande er blevet større, og hverken det svenske formandskab eller den danske statsminister var i stand til at forhindre eller undgå det. Som en parlamentskollega for nylig sagde, var EU fraværende. Efter denne skuffelse er det vigtigt at genvinde initiativet. Dette kan naturligvis ikke opnås ved at nægte at indse, at konferencen i København var en fiasko - hvilket fru Hedegaard, der er kandidat til posten som klimakommissær, har gjort. Det øger kun risikoen for, at fejlene gentages.
Hvordan vil det spanske formandskab og Kommissionen bane vejen for en bindende klimaaftale i Mexico? Vil De sikre finansieringen af de nye klimainitiativer i udviklingslandene, så finansieringen ikke blot bliver en nyindpakket bistand, der allerede er beregnet til bl.a. bekæmpelse af fattigdom? Vil De foreslå, at vores egne emissionsreduktioner øges fra 20 til 30 %? Det ville betyde en genvinding af initiativet. Vil De fjerne udviklingslandenes mistillid ved at bemærke Kyotoaftalens værdi som grundlag for det fortsatte arbejde på at opnå en global klimaaftale?
Corinne Lepage
Hr. formand, fru minister, hr. kommissær, mine damer og herrer! De omstændigheder, der fik 192 stats- eller regeringschefer til at tage til København, har ikke ændret sig, og fiaskoen i København må helt klart ikke give os anledning til at sænke ambitionsniveauet.
Dog er vi afgjort nødt til at ændre vores strategi. Vi har brug for en ny strategi, som skal være fast, dynamisk og innovativ.
For det første skal den være fast, fordi det er bydende nødvendigt, at vi ikke blot fastholder vores mål, men øger dem, helt op til en 30 % reduktion i emissionen af drivhusgasser. Vi skal fremskynde overgangen i vores industrier til grøn økonomi baseret på energieffektivitet, rene og effektive processer, vedvarende energi og nye synteser mellem informations- og miljøteknologier, for den kamp, der begyndte i København, er også industriens og industriledernes kamp i det 21. århundrede.
Vi er nødt til at have en dynamisk strategi uden på nogen måde at delegitimere FN-processen. Vi skal tage initiativer i forhold til USA og Kina for at kunne forme et muligt grundlag for en aftale i Mexico. Vi må ikke lade det G2, vi så i aktion, blive en realitet, men i stedet sætte os selv i centrum for processen, og det vil kun være muligt, hvis vi taler med én stemme.
Vi skal være innovative, dvs. innovative på CO2-markederne ved at pålægge en øvre prisgrænse og innovative med hensyn til finansieringsmetoder. Personligt, uden at forpligte min gruppe, mener jeg, at man skal tage fat på spørgsmålet om en CO2-skat ved vores grænser. Vi skal så genskabe tilliden, hvad angår Afrika, ved at øge den økonomiske støtte, men ikke ved at genbruge officiel bistand og omdøbe den til "CO2"midler.
Alt i alt er vi nødt til at gøre en betydelig indsats for at opretholde vores beslutning om at være verdensførende på klimaområdet.
Satu Hassi
Hr. formand! Af de allerede nævnte grunde er resultaterne af konferencen i København en skuffelse. For første gang nævnes der i FN-dokumentet en opvarmningsgrænse på 2 °C, men de emissionsgrænser, forskellige lande angav i København, svarer til en stigning i den globale opvarmning på mere end tre grader. Sidste gang, temperaturen var tre grader varmere end nu, var havoverfladen 10 meter højere.
Vi må ærligt indrømme, at EU ikke viste det proklamerede lederskab. Det vigtigste, vi kunne have gjort og stadig kan gøre for at lede, er at sigte mod et skrappere emissionsreduktionsmål på mindst 30 %. Vores virkelige mål burde være en reduktion på 40 %, hvis vi skulle tage højde for klimaeksperternes budskab, hvilket vi i grunden burde. Hvis vi nu stopper ved en emissionsreduktion på 20 %, vil det betyde, at EU ikke har ment noget med at erklære den opvarmningsgrænse på 2 °C, den har erklæret i nu mere end 10 år.
Ifølge rapporter, der er bestilt af en lang række regeringer, herunder den nederlandske regering, er en emissionsreduktion på 20 % fjernt fra verdens mest ambitiøse mål. Set i lyset af de oplysninger, vi har nu, vil et reduktionsmål på 30 % koste mindre, end det for to år siden blev anslået, at en reduktion på 20 % ville koste.
I København var der selvfølgelig lande, der ønskede at torpedere forhandlingerne. Hvis EU havde ledet dem, ville det have gjort dette vanskeligt for dem. Denne gang gjorde EU det let for dem ved at blokere den anden forpligtelsesperiode under Kyotoprotokollen, som er yderst vigtig for udviklingslandene. Det ville være konstruktivt at sige, at vi er klar til den anden periode under Kyoto på visse betingelser, og det ville være konstruktivt at forpligte sig til at støtte klimaforanstaltningerne for de økonomisk mindre udviklede landes vedkommende uden at genanvende penge fra udviklingssamarbejde under nye overskrifter.
Fra dette magre resultat er der nu brug for, at vi bevæger os hen imod en ordentlig klimaaftale. Den kan kun være lovlig internationalt set, hvis den forhandles via FN. Vi har også brug en ny slags klimadiplomati. Det er ikke nok, at vores eksperter kan finde vej i den tekniske jungle. Vi har brug for en tålmodig, diplomatisk indsats for at klare blokeringerne og også gøre FN's forhandlingsproces mere funktionsdygtig, så FN f.eks. vedtager afstemningsregler.
Martin Callanan
Hr. formand! Jeg håber, jeg får uret, men det ser for mig i stigende grad usandsynligt ud, at de indledte forhandlinger, som blev fortsat i København, faktisk skulle føre til en retligt bindende traktat med forpligtelse for alle de lande i verden, der har de største emissioner, til at foretage store emissionsnedskæringer.
I betragtning heraf synes jeg, det ville være meget dumt, hvis de af os i EU, der forhandler om disse spørgsmål, ville gå med til endog yderligere emissionsreduktioner. Der er nævnt et tal på 30 %. Fru Hassi nævnte lige nu 40 %.
Når der mangler en global aftale, mener jeg, det ville være vanvittigt af os at gå med til yderligere reduktioner, for så vil vi risikere at belaste vores forbrugere med nogle af de største energiregninger i den udviklede verden og gøre især sværindustrien i EU og store energiforbrugere meget lidt konkurrencedygtige på verdensplan.
Vi har allerede set masser af industri flytte ud af EU og derved selvfølgelig simpelthen flytte emissioner fra EU til Kina, Indien og andre steder. Det er en vanvittig, økonomisk politik, for det gavner overhovedet ikke miljøet. Faktisk har det i nogle henseender en netto-ødelæggende effekt på miljøet, fordi produkterne alligevel blot genimporteres til EU.
Det, vi har brug for, er en omfattende og global aftale. Det går jeg fuldt og helt ind for. Jeg håber, vi kan arbejde hen imod at opnå en sådan aftale, men så længe den mangler, bør vi være meget varsomme med yderligere ensidige nedskæringer i EU.
Bairbre de Brún
Hr. formand! Der er et presserende behov for en ambitiøs og retligt bindende traktat.
Ifølge de allernyeste videnskabelige oplysninger skal EU forpligte sig til en emissionsreduktion på 40 % inden 2020 og 80-95 % inden 2050, og et sådant løfte kan man ikke give, hvis man er afhængig af andre folks handlinger.
Alle skal have at vide, hvilke reelle emissionsreduktioner der vil blive tale om, og vi skal have at vide, at udviklingslandene vil få den nødvendige finansiering, så de kan bekæmpe klimaændringerne og deres konsekvenser.
Der er brug for klarhed. Vi har alle brug for klarhed i forhold til, hvem der præcist vil bidrage til denne finansiering, hvor meget hvert udviklet land vil bidrage, og hvordan og hvornår den vil blive bidraget. Den mangel på politisk vilje, der blev vist i København, må ikke gentages.
Og jeg ønsker også kommissær Dimas held og lykke fremover.
Anna Rosbach
for EFD-Gruppen. - (DA) Hr. formand! I forbindelse med COP15 blev der talt meget om såkaldte klimaflygtninge. Mennesker er altid flygtet fra naturkatastrofer, dårlig høst, tørke, oversvømmelse og hunger. Faktum er, at klimaforandringer og deres umiddelbare konsekvenser for mennesker og miljø er et problem, vi er tvunget til at tage stilling til. Men jeg spørger mig selv, om vi gør det på den rigtige måde. Jeg er enig i, at vi skal blive mere bevidste om brugen af ressourcer i vores hverdag og forske i nye teknologier. Men vi må ikke glemme, at vi faktisk allerede har måder til afhjælpning af pludseligt opståede problemer. I forbindelse med COP15 blev der for eksempel skrevet om stillehavsøgruppen Cookøerne. Øernes problemer er, at de er truet af stigende vandstand. Et dige vil kunne beskytte øerne, og et dige er faktisk en særdeles overkommelig investering - blot ikke for en fattig øgruppe. Mens vi i Vesten diskuterer vindenergi, elbil og solenergi og biobrændsel og nye former for affaldssortering i Europas forstæder, forsvinder mange øer ganske langsomt. Derfor spørger jeg: Bør den vestlige verden investere milliarder i klimateknologi, hvis effekt er højst tvivlsom, mens millioner af mennesker kan hjælpes med mere kendte og prisbevidste tiltag? Frem for at skændes om statistikker, beviser og forskning er det nu, vi skal bekæmpe konsekvenserne af klimaforandringerne på verdensplan med konkret handling.
Nick Griffin
(EN) Hr. formand! Lad os revurdere hele historien om den globale opvarmning efter København, hvor vi ironisk nok fik ikke blot "Climategate II", men også begyndelsen på en af de hårdeste vintre i årtier. Siden da har vi oplevet afsløringen af havniveau-panikken i Potsdam. Goddard-instituttet er blevet fanget i at fifle med temperaturmålinger. Himalaya-gletsjernes forsvinden er blevet afdækket som fantasi. Hr. Pachauri har vist sig at være en profitmager, der tjener på klimaændringerne. Verden undergår en afkøling. Den globale opvarmning er svindel.
Dette er ikke en forbrydelse uden ofre. CO2-skatterne driver brændstofpriserne i vejret og slår gamle folk ihjel, mens vi taler her. De milliarder, der spildes på forskning i dette ikkeeksisterende problem, kan vi ikke bruge på at nedkæmpe virkelige svøber som f.eks. Alzheimers eller gøre en ende på virkelige miljøkatastrofer som f.eks. skovrydningen. Handel med CO2-kreditter giver milliarder i indtjening til børshajer på bekostning af familier, der lever i fattigdom. Tabet af landbrugsjord til biobrændstoffer har allerede medført en fordobling af verdensfødevarepriserne, så millioner sulter, mens grådige selskaber får endnu større profitter.
De, der fremelsker det uvidenskabelige vrøvl om menneskeskabte klimaændringer - Shell, Monsanto, de internationale banker, Bilderberg "one-worlders", kulmilliardærer og deres nyttige idioter på venstrefløjen - kører det største svindelshow i menneskehedens historie. De må og skal stå til regnskab, lige så vel som deres samarbejdspartnere på steder som her bør gøre det.
Peter Liese
(DE) Hr. formand, mine damer og herrer! I København og efter konferencen er der blevet sagt meget om ændringer i FN-bestemmelserne. Jeg foreslår, at vi ændrer bestemmelserne her i Parlamentet, så de, der hører til i de marginale grupper, som f.eks. hr. Griffin, ikke taler i begyndelsen, men først helt til slut, hvilket er deres rette placering i dette politiske spektrum, i hvert fald i første runde.
København var selvfølgelig skuffende. Mange af vores krav og borgernes forventninger blev bestemt ikke indfriet. Jeg vil gerne tilføje én ting til det, der allerede er blevet sagt. Vi ønsker en international aftale om emissioner fra luft- og havtransport. Desværre skete der absolut ingen fremskridt i København på dette område. Det blev ikke engang nævnt i Københavnsaftalen. Det er et skuffende resultat, især da vi ved, at for hvert år, vi mister, vil vi naturligvis være nødt til at yde en endnu større indsats. Jo senere, vi begynder, jo skrappere og kraftigere er vores indsats nødt til at være, og for hvert år, der går, vil det selvfølgelig blive vanskeligere. Det er som en alvorlig sygdom, jo tidligere, den bliver behandlet, jo mildere behøver behandlingen at være. Derfor er det en skuffelse.
Ikke desto mindre bør vi ikke se på det fra et ensidigt negativt synspunkt. I morges blev jeg spurgt, om emnet klimaændringer nu var dødt rent politisk. Det er det ikke. Det skal fortsættes, og det er også, hvad borgerne forventer af os. Vi bør se på de positive ting, der faktisk skete i København. Jeg vil tage to små eksempler, nemlig forpligtelsen fra to udviklingslande, Maldiverne og Costa Rica, til at blive klimaneutrale inden for de næste 10 år. Hele verden - Europa og resten af verden - kan følge deres eksempel. De er små stater, men hvis vi ser på en stor stat som f.eks. Brasilien, er det også bemærkelsesværdigt, hvad der foregår dér.
Derfor bør vi analysere vores fejltagelser og ikke være så arrogante, at vi bare bliver ved som før. Vi skal dog heller ikke klæde os i sæk og aske, men slå følge med dem i verden, der ønsker at skabe fremskridt med hensyn til at beskytte klimaet. Kampen skal ikke længere stå mellem industrialiserede lande og udviklingslande, men mellem lande, der har forstået, hvad det hele drejer sig om, og resten af verden. Forhåbentlig vil den sidstnævnte gruppe blive mindre og mindre.
Jo Leinen
(DE) Hr. formand, fru Espinosa! I sidste uge deltog jeg i det uformelle miljørådsmøde i Sevilla. Det var den første rådssammensætning under det spanske formandskab. På grund af et trist familieanliggende kunne De, fru rådsformand, jo ikke deltage, men Deres statssekretær Teresa Ribera repræsenterede Dem på fremragende vis. Under hele mødet, som var yderst veltilrettelagt, fremgik det spanske formandskabs engagement i sagen tydeligt.
Så vidt, så godt. Resultatet af dette rådsmøde var dog ikke særlig tilfredsstillende. Ministerrådet var splittet og uden nogen form for retning. Der er absolut ingen enighed blandt medlemsstaterne om, hvad vi skal gøre nu. Det er ikke noget godt tegn. Det er Deres job og Deres ansvar at finde fællesnævneren blandt de 27 medlemsstater.
Efter min opfattelse er vi nødt til at gøre tre ting i EU efter København. For det første skal vi tilbageerobre den førende rolle, hvad angår global miljøbeskyttelse. For det andet skal vi vise troværdighed i relation til de løfter, vi har givet, og for det tredje har vi et presserende behov for at vinde nye partnere, før vi når til Mexico.
Med hensyn til at tilbageerobre den førende rolle er jeg enig med alle, der har sagt, at vi fortsat bør fremføre vores løfte om at reducere CO2-emissionerne med 30 %. Jeg vil gerne se os specificere dette 30 %-mål for FN's sekretariat i Bonn den 31. januar, ikke det gamle 20 %-mål. Hvis vi gør os selv afhængige af, at andre træffer sammenlignelige foranstaltninger, vil det tage en evighed, og der vil heller ikke komme noget ud af Mexico.
Med hensyn til at vise troværdighed skal de 7,2 mia. EUR faktisk realiseres før Mexico. Landene i Afrika skal kunne se, at de første foranstaltninger allerede er i gang.
Endelig håber jeg, hvad angår det at vinde partnere, at vi kan udvikle et diplomati for klimabeskyttelse, og at vi med hjælp fra især Den Afrikanske Union kan finde tilstrækkelig mange partnere, herunder i Latinamerika og Asien, til at der kan opnås en global aftale i Mexico.
Chris Davies
- (EN) Hr. formand, samarbejdskolleger! Vi skal videre fra København. Sandheden er, at vi ikke kender vejen. Vi famler rundt i mørke. Jeg tror, at vi simpelthen bare skal udforske enhver mulighed og håbe, at én eller flere af dem vil bringe os videre.
Men jeg er sikker på, at vi skal forsøge at fastholde vores ambitioner og bevare lederskabet. Hvad dette angår, skal der træffes en afgørende beslutning inden for de næste 14 dage, og jeg vil gerne vide, hvad formandskabet vil gøre for at få det til at falde på plads.
40 % af vores emissioner stammer fra afbrænding af fossile brændstoffer i vores kraftværker. Derfor anses udvikling af en teknologi til CO2-opsamling og -lagring for så vigtig. Derfor var Rådet for tre år siden enig i, at vi skal forsøge at bygge op til 12 demonstrationsprojekter inden 2015. For et år siden blev vi enige om en metode til finansiering af disse projekter, nemlig at bruge 300 mio. fra emissionshandelssystemet. Det tog tre måneder for den idé at komme fra Parlamentet og at få Rådet til at acceptere at låse døren op, men 12 måneder senere er vi stadig ikke blevet enige om, hvordan vi skal vælge projekterne eller bruge pengene. Kommissionen har endelig fremlagt et udkast til beslutning og foreslår blot otte CCS-projekter. Med den tidsplan, Kommissionen anbefaler, vil det være umuligt at nå at bygge dem alle inden 2015. Så kommissær Rehn er på pinebænken. Jeg håber, nogen vil give ham et notat inden afslutningen på forhandlingen, så han kan forklare manglen på ambitioner i dette dokument.
Men der skal være enighed om, at uanset dokumentets utilstrækkelighed er vi nødt til at komme videre. Det vil blive forhandlet på et møde i Rådets Udvalg for Klimaændringer den 2. februar, og der er modstand fra nogle medlemsstater, som modsætter sig, at Kommissionen har det endelige ord at skulle have sagt, hvad angår udvælgelse af projekter samt anvendelse og fordeling af pengene.
Dette møde bliver den første lejlighed for EU siden København til at vise, om Unionen bevæger sig fremad og træffer praktiske foranstaltninger, eller om den bevæger sig baglæns. Det er en afgørende test for både Kommissionen og formandskabet.
Så mit spørgsmål til ministeren er, om formandskabet vil sikre, at vi opnår enighed på dette møde, eller om De ikke vil leve op til Deres ansvar?
Bas Eickhout
(NL) Hr. formand! Lad det stå helt klart: København var en fiasko. Faktisk var der tre virkelige tabere efter topmødet, nemlig FN, EU og klimaet. Det er derfor yderst vigtigt, at gøre disse tre tabere til sejrherrer i 2010 på vej til Mexico. For at opnå det skal der ske tre ting. Den første er, at EU virkelig skal tale med én stemme, som kommissær Rehn allerede har sagt, men - og dette vil jeg sætte pris på at få et specifikt svar på - hvem skal gøre det? Hvem skal tale på EU's vegne i Mexico?
For det andet skal EU i forhold til FN også bevise sit lederskab i forhandlingerne, hvilket betyder, at man ikke længere kun skal kigge mod USA og Kina, men i stedet hovedsagelig mod de lande, der deler vores ønske om handling på klimaområdet, som f.eks. Den Afrikanske Union, Mexico, Brasilien og Sydafrika. Vi bør udvide den gruppe af lande, som vi ønsker at indgå en aftale med.
For det tredje er der klimaet. Det er rigtigt, at vi enedes om 2 °C, men dette tal betyder også noget. Videnskaben fortæller, at 2 °C betyder, at de rige lande skal reducere deres CO2-emissioner med 40 %. Derfor skal EU nu love 30 %. Den 31. januar vil EU få endnu en chance for at bevise sit lederskab ved at tilkendegive 30 %, og jeg beder om, at EU tilbyder dette tal. Jeg vil sætte pris på Deres svar på dette forslag, da det er den eneste måde at vise lederskab på og gøre 2010 til FN's, EU's og klimaets år.
Derk Jan Eppink
(EN) Hr. formand! Jeg støtter miljømålene for 2020, men jeg er alvorligt i tvivl om nogle metoder. Konferencen i København var et godt eksempel på en dårlig metode. Og hvad lærte vi af den?
Konferencen var for omfattende til at være produktiv. En rockkoncert for 50 000 mennesker er mulig, det er et møde ikke. For det andet blev EU snøret af Kina og Indien, og USA fulgte trop. I stedet for at være en afgørende aktør, var EU en forvirret tilskuer.
Hvad bør vi gøre? Jeg mener, vi skal revurdere den form, vi anvendte, hellere et G20 end et arrangement af Woodstock-dimensioner. Dernæst skal vi holde op med at være moralske og arrogante og fortælle Kina og Indien, hvad de skal gøre. At indføre væsentlige barrierer for at straffe begge lande ville være katastrofalt. Tværtimod bør EU revurdere sin egen holdning, som i sidste ende vil underminere vores egen vækst og beskæftigelse.
Endelig er der brug for seriøs forskning i bevismaterialet. "Climategate" var allerede en påmindelse, og påstanden om, at gletsjerne i Himalaya er ved at trække sig tilbage, synes nu at være baseret på spekulation. Nogle medlemmer af IPCC forudsiger nu ligefrem global nedkøling.
Vi har brug for objektiv og upartisk, videnskabelig forskning, ikke politisk aktivisme, der er styret af dagsordener. Hvad er sandt, og hvad er ikke? Det ved vi simpelthen ikke i øjeblikket, og jeg mener, at vi først må have fakta på plads. Jeg håber, at kommissæren og ministeren vil se på disse spørgsmål med åbent sind.
Sabine Wils
(DE) Hr. formand! FN's klimakonference mislykkedes på grund af de industrialiserede nationers stejle politiske interesser. Resultatet er, at eksistensgrundlaget er sat på spil for milliarder af mennesker i udviklingslandene og østater, der er i fare for at blive oversvømmet.
Der er ingen aftale om, hvordan vi effektivt kan begrænse en yderligere opvarmning af planeten. EU spillede spillet under hensyntagen til dens nationale virksomheders interesser og de store koncerners avancer. Målet for en reduktion af drivhusgasemissionerne i EU-medlemsstaterne på i alt 30 % inden 2020 blev ikke fremlagt tidligt nok.
At gøre bedre klimabeskyttelsesmål afhængige af andre staters forudgående indrømmelser er at rafle om menneskehedens fremtid. Fakta er klare: I 2007 var CO2-emissionerne pr. person 4,6 t i Kina, i Tyskland var de 9,7 t, og i USA var de 19,1 t. Vi har et presserende behov for klimaretfærdighed for hele menneskeheden. Næste år i Mexico City må og skal de industrialiserede nationer og vækstøkonomierne nå til en bindende aftale med specifikke og ambitiøse mål.
Godfrey Bloom
(EN) Hr. formand! De kan naturligvis se, at jeg er skeptiker, eftersom jeg ikke klæder mig som et fugleskræmsel.
Som mange af Dem gjorde, kæmpede jeg mig vej frem gennem snestormen i København. Det er interessant, ikke sandt, at vi har indtil nu har haft den koldeste vinter i London i 30 år? Det samme gælder i Polen, Korea og Kina. Vi har haft de koldeste temperaturer i Florida, Arizona, Texas - den første sne i Texas i vistnok 100 år. Men selvfølgelig, som Giles Coren ved London Times sagde, du godeste, vi forstår det ganske enkelt ikke - selvfølgelig er det det, den globale opvarmning egentlig handler om. Vi skal vænne os til frostgrader.
Vi har set Al Gores hockeystav, som vel stadig vises i de statslige skoler i London - Al Gore, sælger af slangeolie, svindler! Vi har set professor Jones fra universitetet i East Anglia - svindler! Og nu - De ved ikke noget om det endnu, for det har været holdt uden for offentlighedens søgelys - den nationale klimadatabase i New Zealand. Jeg har tallene her - alle falske.
Hvornår vågner De alle op? Fup, fup og fiduser!
(Taleren indvilligede i at svare på et spørgsmål, jf. proceduren med blåt kort, i henhold til artikel 149, stk. 8)
Chris Davies
(EN) Hr. formand! Ifølge hr. Bloom er al videnskab om klimaændringerne tilsyneladende vrøvl, fordi vi har haft en kold vinter.
Jeg gad vide, om hr. Bloom gerne vil fortælle Parlamentet om forskellen mellem klima og vejr.
Godfrey Bloom
(EN) Hr. formand! Klimaet, hr. Davies, er, hvad vi alle skal finde os i.
Zoltán Balczó
(HU) Hr. formand! Jeg har overraskende nyt til Dem, fru minister. Klimakonferencen i København er overstået. De taler om mål og illusioner, som om arrangementet stadig ventede forude. Det sluttede som en fiasko. Der blev ikke undertegnet nogen bindende aftaler. Eksemplet med Kyoto viser, hvad voluntarisme betyder. Vi er alle klar over værdien af USA's tilsagn, men det er også værd at nævne Canada. Canada undertegnede Kyotoaftalen og øgede derefter sine CO2-emissioner med 26 % uden nogen konsekvenser. København er et klart budskab om den verden, vi lever i.
Verden i dag styres af økonomisk fundamentalisme. Hver gang samfundets interesser står over for den globale økonomis interesser, er det altid den sidste, der vinder. Selvfølgelig er der bag den globale økonomi en lille magtelite. For at standse uoprettelige klimaændringer vil det være nødvendigt at ændre et andet klima. Vi er nødt til at ændre det politiske og moralske klima. Indtil vi gør det, og så længe mennesker tjener økonomien og ikke omvendt, indtil den økosociale markedsøkonomi bliver det bærende princip, er alle lignende konferencer dømt til at ende i fiasko.
Richard Seeber
(DE) Hr. formand! Hvis vi kan lære noget af København, er det realitetssans. Jeg husker stadig den forhandling, vi havde her i Parlamentet før København. Alle glødede af optimisme, men det fusede ud. Det var en international konference med sine egne regler, og det er meget lidt, vi kan opnå med god vilje alene. Lad os derfor tackle de næste forhandlinger i Mexico med den nødvendige realitetssans.
Hvis vi skulle vurdere København, må vi være fair og sige, at så slemt var det ikke, for resultatet kan tjene som grundlag for forhandlingerne i Mexico, og i det mindste blev der opnået noget. Den største skuffelse for os europæere må være, at vi - EU - ikke var til stede, da det endelige dokument blev udarbejdet. Det må give os anledning til eftertanke, fordi vi altid understreger, at vi ønsker at påtage os en ledende rolle i den globale kamp mod klimaændringerne.
Hvorfor er det sådan? Først og fremmest fordi vi med vores 14 % CO2-emissioner sandsynligvis ikke er blandt de lande, der har størst udslip. USA og Kina tilsammen tegner sig for næsten halvdelen. I EU taler vi imidlertid ikke med én stemme. Det seneste Miljøråd viste meget tydeligt, hvor forskellige holdningerne er dér. F.eks. anskuer mange medlemsstater problemet meget forskelligt fra flertallet her i Parlamentet.
Imidlertid er en anden grund bestemt, at vi europæere ikke er så gode, som vi altid hævder at være. Hvis vi fjerner disse rene udviklingsmekanismer, med andre ord disse fælles gennemførelsesforanstaltninger, og de andre foranstaltninger fra ligningen og kun tager vores egne foranstaltninger til reduktion af CO2-emissionerne i betragtning, kan vi se, at vores balance ikke er så god, som vi hævder.
For det tredje må vi også sige, at andre lande og andre regioner i verden har en forskellig tilgang til dette problem. Vores store mål er en retligt bindende aftale. Kina og USA er imidlertid ved at vælge en anden vej.
Generelt har vi brug for at overveje, om ikke vi bør være mere fleksible i vores forhandlinger, for det er vigtigt at samarbejde om at bekæmpe fænomenet klimaændringer. De metoder, vi anvender for at opnå dette, kunne dog være nogle ganske andre.
Dan Jørgensen
(DA) Hr. formand! Jeg kunne godt tænke mig at spørge de klimaskeptikere, som er til stede her i salen: Hvis ni ud af ti læger siger til Dem, at de er over halvfems procent sikre på, at De er alvorligt syge, men at de har noget medicin, der kan kurere sygdommen, noget medicin uden bivirkninger, vil De så ikke tage den medicin? Selvfølgelig vil De det. Tilsvarende burde verden selvfølgelig reagere i København. Tilsvarende burde verden selvfølgelig reagere, når over halvfems procent af de førende forskere på området i verden siger, at den globale opvarmning er reel, og at den er menneskeskabt. Derfor burde EU også vise lederskab. Det er klart, at vi kan kritisere USA. Det er klart, at vi kan kritisere Kina for, at de ikke havde den politiske vilje, der var nødvendig i Købehavn. Men i dette hus må vi gribe i egen barm, må vi være kritiske over for EU's manglende indsats. EU kunne have gjort to ting, og EU bør gøre to ting frem mod mødet i Mexico. Vi bør for det første være førende, når det handler om at forpligte os til reduktionsmål. Det vil sige gå fra de tyve til tredive procent lovede reduktioner i år 2020. Vi bør for det andet sætte beløb på den finansiering, vi er villige til at byde ind med, på den langsigtede finansiering af tilpasning til de klimaforandringer, vi ved kommer. Endelig er det klart, at det også vil have en effekt, hvis vi taler med én stemme, fordi vi på den måde vil være bedre i stand til at forhandle på en rationel entydig måde, end det skete i København. Hr. Callanan fra Den Konservative Gruppe sagde:
at det ville være vanvittigt at øge ambitionsniveauet i den nuværende situation.
Nej, hr. Callanan, det ville være vanvittigt ikke at øge ambitionsniveauet.
Lena Ek
(SV) Hr. formand! Konferencen i København var utvivlsomt en stor skuffelse, men nu er det vigtigt at se fremad. Det gør vi liberale, og jeg håber, at vi kan gøre det sammen i EU. Vi har brug for en strategi og en "dagsorden efter København". Et vigtigt redskab til at opnå dette er en fortsat investering i emissionshandelssystemet. EU bør straks indlede forhandlinger med USA om at integrere det system, der er under udvikling i USA, med EU's system. Et transatlantisk marked for CO2-emissioner kunne være begyndelsen på et globalt marked.
Hr. Rehn holdt en ekstremt god indledende tale. Han har helt ret i sin konklusion. EU skal tale med én stemme i disse forhandlinger. Vi skal imidlertid huske, at med Lissabontraktaten kan Parlamentet nu få indflydelse på, hvordan disse beslutninger træffes. Parlamentet skal inddrages i det forberedende arbejde, eftersom vores godkendelse er en forudsætning for en endelig aftale.
Inden for EU skal vi samtidig fortsat styrke vores eget CO2-marked og holde op med at forære handelsrettigheder væk. Vi skal investere i ny teknologi, og for det tredje skal vi fastsætte en mindstepris for CO2. Klimamålene kan nås ved hjælp af markedsmekanismerne, ikke ved hjælp af mere bureaukrati.
Hvis vi nu lægger konferencen i København bag os, begynder på en frisk og lægger al vores energi i fremtidige tiltag, så er det første, vi skal fokusere på, EU 2020. Tiltagene er indeholdt deri, og vi har brug for grundigt udarbejdede forslag, hvad angår energieffektivitet, og hvordan vi investerer i ny teknologi. Vi har brug for en strategi for klimajob. Endelig, og det vil jeg gerne sige klart, har vi brug for en 30 %-reduktion i CO2-emissionerne, hvis vi ønsker ikke blot at vinde kampen for klimaet, men også kampen om markedet.
Yannick Jadot
(FR) Hr. formand! Jeg har været meget overrasket over den selvtilfredshed, De viser, fru Espinosa, med hensyn til EU's ageren på klimaområdet. Det er sandt, at EU har arbejdet mere og bedre i de sidste 10 år end de fleste andre lande i verden, men EU's lederskab led helt klart fiasko i København.
I København så vi også EU blive til en blot og bar kombination af EU's stats- eller regeringschefers personlige kommunikationsstrategier, og i den forbindelse vil jeg gerne specifikt nævne hr. Sarkozy, fru Merkel og hr. Brown. Under disse omstændigheder er det selvfølgelig let at kritisere FN-processen. Det er rigtigt, at FN-systemet er kompliceret, og at G20, hvor aftalerne er meningsløse, men hvor der er mulighed for større PR-stunts, er meget enklere.
Det betyder, at i EU i det næste år skal arbejde mere og bedre. Vi har i øjeblikket et 20 %-mål. Imidlertid betyder 20 % faktisk, at vi gør mindre i de næste 10 år, end vi har gjort i de seneste 10 år. Det betyder en forringelse af EU's klimabestræbelser. Det er ikke kun absurd i relation til klimaet, hvor videnskabsfolk fortæller os, at vi er nødt til at nå et 40 %-mål, det er også absurd i relation til vores økonomi og job.
Undlad derfor venligst, fru Espinosa, at reducere EU's klimaambitionsniveau til den laveste fællesnævner, til de målsætninger, der er fremført af formand Barroso, som ikke ønsker at give sig med hensyn til tallet på 20 %, eller til dem, der er fremført af Italien og Polen, som snart vil benægte eksistensen af klimaændringerne. Læs igen Parlamentets beslutningsforslag, og gå straks og ubetinget ind for 30 %.
Konrad Szymański
(PL) Hr. formand! Vi er nødt til at acceptere den kendsgerning, at med undtagelse af adskillige EU-stater er der ingen, der ønsker at betale for begrænsninger i CO2-emissionerne eller at skære ned på deres energiforbrug. Det er endda værre endnu. Under anvendelse af irriterende antikolonialistisk retorik ønsker nogle udviklingslande at blive rige på det her, samtidig med at det er dem, der udleder mest kuldioxid i atmosfæren. Afrikanske lande, Kina og Indien ønsker fortsat at være undtaget fra det internationale emissionsovervågningssystem, mens de samtidig modtager milliarder af euro til rene teknologier. Det er en holdning, vi ikke kan forsvare over for vores skatteborgere. Efter konferencen i København må vi få det ind i vores hoveder, at EU ikke kan bære disse omkostninger alene. For det første fordi vi, hvis vi handler på egen hånd, vil sinke væksten i vores egen økonomi endnu mere og ramme vores borgeres velstand. For det andet fordi vi, hvis vi handler på egen hånd, ikke vil kunne ændre noget som helst i relation til emissioner, fordi vi allerede har formået at begrænse vores egne emissioner.
Elie Hoarau
(FR) Hr. formand, fru minister, mine damer og herrer! Selv om København var en fiasko, var mobiliseringen af ngo'er enestående, og den viste, at der virkelig er international opbakning om klimaretfærdighed.
Fra nu af vil det være indlysende, at man i den fortsatte forhandlingsproces som førsteprioritet skal tilgodese de små, sårbare østaters og Afrikas interesser. Det vil også være afgørende at sikre, at de 100 mia. USD, man bekendtgjorde i København, rent faktisk kommer oven i de tilsagn, der er givet inden for området for officiel udviklingsbistand.
Endelig skal vi huske på, at vi har meget kort tid at handle i, før konsekvenserne af klimaændringerne bliver uoprettelige. 2010 er vores sidste chance, hvis vi ønsker en reel succes i Mexico City.
Oreste Rossi
(IT) Hr. formand, mine damer og herrer! Sig ikke, at vi ikke advarede Dem om det. Den beslutning om COP15, som Parlamentet vedtog, var ikke andet end varm luft.
Vi bad om for meget, og vi opnåede ingenting. Ordene kommer ikke fra Liga Nord, men fra Ivo de Boer, FN's klimachef på klimakonferencen, som ikke var en egentlig katastrofe, selv om aftalen blot er en hensigtserklæring. Den tekst, som forhindrede, at COP15 sluttede helt uden resultater, og som man blev enige om efter et forhandlingsmaraton af i sandhed hidtil uset varighed og intensitet, indeholder meget lidt substans.
Københavnsaftalen, som blev indgået mellem USA's præsident Obama, Brasiliens præsident Lula, Kinas premierminister Wen Jiabao, Indiens premierminister Singh samt Sydafrikas præsident Zuma og påtvunget alle de andre lande, er ikke engang blevet formelt vedtaget. Efter at otte lande forkastede aftalen, som derfor ikke kunne vedtages, tog forsamlingen af 192 deltagende stater blot aftalen til efterretning.
Historien om global opvarmning er spild af tid. Siden december har man i aviser og nyhedsudsendelser på tv kunnet læse og se, at Europa er begravet i kulde. Lad os undgå nytteløse og kostbare spekulationer over klimaet.
Angelika Werthmann
(DE) Hr. formand, mine damer og herrer! Det eneste konkrete resultat af klimakonferencen i København var begrænsningen af den globale opvarmning til 2 °C. De tiltag, der er nødvendige for at opnå dét, er imidlertid forblevet et mysterium. Dette minimale kompromis er en skuffelse for os, især fordi det nu er op til hver enkelt stat at beslutte, om man vil acceptere aftalen om klimabeskyttelsesmål. Tiden er virkelig ved at løbe ud. Nu er det op til os at beslutte, hvad der så skal ske. Vi skal fremme en bæredygtig udvikling, der beskytter klimaet, og som gør, at vi kan udnytte ressourcerne på vores planet ansvarligt i forhold til både os selv og fremtidige generationer. EU og dens medlemsstater skal udvikle deres ledende rolle i verden inden for grønne teknologier. Så vil vi i det mindste have gjort en begyndelse.
Rachida Dati
(FR) Hr. formand, fru minister, hr. kommissær! Det kan ikke være undgået nogens opmærksomhed, at København blev en spildt mulighed. Imidlertid - og ja, jeg gentager Deres ord her, hr. kommissær - var der dog to gode ting ved konferencen. Den første var, at den mobiliserede mange flere stats- eller regeringschefer, end Kyotokonferencen gjorde. Den anden er, at den satte vækstøkonomierne i stand til at drage fordel af økonomiske tilsagn, der er specielt rettet mod at hjælpe dem med at bekæmpe den globale opvarmning.
Hvad skal EU så gøre nu? Den skal selvfølgelig fortsætte sit fremragende arbejde for at reducere drivhusgasemissionerne, for sandheden er, at EU allerede har været ekstremt dydig. Hvad angår reduktionsmålet på 8 % i henhold til Kyotoaftalen, har virksomhederne i EU opnået en reduktion på knap 13 %. De sidstnævnte har derfor selv vist, at de er ekstremt dydige og meget engagerede i miljøbeskyttelse. Denne kamp og denne dydige holdning skal imidlertid bestemt ikke indgå i en kontekst med unfair konkurrence. Som jeg fortalte Dem ved høringen, hr. Rehn, kan alt dette kun indgå i en kontekst med fuldkommen fair konkurrence. Vi skal afgjort overveje at indføre en CO2-skat ved EU's grænser, for vi kan ikke opgive vores virksomheder og dermed vores job på grund af fuldkommen unfair konkurrence til fordel for lande, som ikke viser nogen respekt for eller ikke anvender de samme standarder for miljøbeskyttelse og reduktion af drivhusgasser. Jeg finder det derfor absolut afgørende - og her gentager jeg min parlamentskollega fru Lepages ord - at vi på et tidspunkt i fremtiden overvejer at indføre en CO2-skat ved EU's grænser.
For det andet var jeg ret begejstret over at erfare under høringerne, at kommissær Tajani ikke har udelukket, at man vil udføre en konsekvensanalyse af muligheden for at pålægge denne CO2-skat ved EU's grænser. Derfor tror jeg, at vi lidt efter lidt vil vinde denne kamp, for det er vigtigt at beskytte virksomhederne og jobbene i EU.
Anni Podimata
(EL) Hr. formand, fru Espinosa! Vi ville afgjort have foretrukket at holde dagens forhandling under andre forhold, hvor vi ville skulle vurdere en global, retligt bindende aftale og beslutte, hvad vi som Den Europæiske Union derefter skulle gøre. Som forholdene nu engang var, var resultaterne fra København desværre noget under pari. Det er den første hovedårsag til, at vi udtrykker vores skuffelse.
Den anden årsag til, at vi udtrykker vores skuffelse, og som især berører os som Europa-Parlamentet, er den ringe figur, EU gjorde på konferencen i København. Hvor man ville have forventet, at EU på det første globale topmøde efter Lissabontraktatens ikrafttræden ville have sat sig i spidsen for en indsats for at opnå en ny, ambitiøs og væsentlig, global aftale om bekæmpelse af klimaændringerne, overværede vi og EU's borgere et splittet show, hvor nogle af Europas ledere spillede deres eget spil, og EU spillede rollen som biperson og tilskuer. Det er ikke den rolle, vi kunne ønske os, og ikke den rolle, der passer sig for os.
Hvad skal der gøres nu? Vi opfordrer Kommissionen og Rådet til at vise, at de kan leve op til jobbet og sikre EU en ledende rolle i dette nye forsøg. Jeg vil gerne minde Dem om, at det ikke kun er et spørgsmål om at begrænse klimaændringernes virkninger. Udfordringen er meget bredere. Den går ud på at skifte til en ny udviklingsmodel, en grøn udviklingsmodel, som vil være EU's svar på behovet for at skabe nye job, støtte konkurrenceevnen i EU's økonomi og befæste EU's førende rolle i den nye orden.
Fiona Hall
(EN) Hr. formand! Resultatet i København var dybt skuffende, men nu må vi bevæge os fremad. EU skal nu forpligte sig til en emissionsreduktion på 30 %, af tre grunde.
Den første er ganske enkelt, at en reduktion på 30 % knap nok fordrer en større indsats nu end den oprindelige reduktion på 20 %, ganske enkelt på grund af faldet i den økonomiske aktivitet på grund af lavkonjunkturen.
For det andet ville man ved at holde igen nu miste den drivkraft, som er opbygget i de nye grønne industrier. Vi kan ikke "forpligte os halvt" til at investere i vedvarende energikilder og transportformer med lav CO2-emission. Der er omfattende infrastrukturanlæg, der skal på plads, hvad enten det drejer sig om et supernet i Nordsøen eller om noget mindre omfattende som f.eks. plugin opladningsstationer til elbiler. Hundreder, ja tusinder af nye job står på spil, måske 70 000 job i relation til havvindmølle-industrien alene i Storbritannien, men disse job, som er så nødvendige, for at økonomien kan komme på fode igen, kan kun skabes, hvis der findes en klar køreplan frem mod et CO2-neutralt EU i 2050.
Der skal være et fast grundlag for investeringerne, og vi skal være klar over, at EU er i fare for at miste sin position som førende inden for vedvarende teknologi. I både USA og Kina vokser industrierne inden for vedvarende energi meget hurtigt. Hvis vi tøver nu, vil disse nye, grønne job flytte til andre kontinenter.
Endelig har vi brug for den 30 %-reduktion, for det meste af det ekstra tilsagn kan let opnås via øget energieffektivitet. Ikke at gøre mere med hensyn til energieffektivitet ville under alle omstændigheder være vanvittigt. Energieffektivitet betyder økonomisk effektivitet. Det betyder lavere energiregninger, ikke højere, og det forbedrer energiforsyningssikkerheden. Uanset hvilke tal, der lægges på bordet af andre parter den 31. januar - og måske bliver vi behageligt overrasket - skal EU derfor nu forpligte sig til en 30 %-reduktion.
Ivo Strejček
(CS) Hr. formand! Når man vurderer konferencen i København og dens resultater, bør man bruge sin sunde fornuft og se igennem prismet med mængden af tilgængelige miljømæssige og økonomiske data, der bekræfter, at der ikke findes nogen global opvarmning, og gør der alligevel, er den fuldstændig uden for menneskelig kontrol og forårsaget udelukkende af naturens kræfter. Forresten erfarede vi i sidste uge, at en betydelig del af de miljødata, som Det Mellemstatslige Panel om Klimaændringer har anvendt, var blevet enten bevidst forfalsket eller misfortolket. Set i det lys er det rart at se, at konferencen i København blev en fiasko. Jeg håber virkelig, at denne fiasko først og fremmest vil medføre, at man bevæger sig væk fra de aggressive, såkaldte grønne politikker. For det andet, at politik igen vil komme til at handle om ægte spørgsmål, der virkelig bekymrer mennesker i den aktuelle økonomiske konjunkturnedgang. For det tredje vil det forhindre, at skatteborgernes penge spildes på kontroversielle grønne projekter. For det fjerde vil det give plads til en saglig debat om en rationel, effektiv og billigere energiforsyning, og vi vil opleve, at kerneenergi får en renæssance. Når jeg møder mine vælgere, ryster de på hovedet i vantro over de emner, vi drøfter her, hvor vi forsømmer at behandle deres virkelige problemer.
Marisa Matias
(PT) Hr. formand! På trods af den hastende karakter var det, vi oplevede i København, adskillige skridt baglæns. Det er rigtigt, at København mobiliserede flere statsledere end Kyoto, men der blev også skabt flere splittelser, og resultatet blev, at enhver var sig selv nærmest, og at hver stat kan fastsætte sine egne mål og endda på frivillig basis.
Vi bør bemærke, at vi har et reduktionsmål på 2 °C og finansieringsmål uden nogen som helst forklaring. De kan ikke betragtes som nogen trøst. Jeg mener imidlertid, at vi må handle med fremtiden for øje, og det betyder at gå fra ord til handling.
EU ønsker altid at være en leder og har altid ønsket det, men da vi ankom til København, blev EU usikker, og vi forsømte at definere eller forsvare de mål, vi havde fremsat her, og som vi sagde, at vi aldrig ville give køb på.
Mit spørgsmål her er derfor, om vi fremover ikke vil handle mere retfærdigt, om vi fortsat vil acceptere en situation, hvor de fattigste mennesker stadigvæk betaler den dyreste pris på grund af vores svaghed og de beslutninger, nogle mennesker træffer på andres vegne.
Timo Soini
(FI) Hr. formand! Klimakonferencen i København var et totalt flop. Jeg stemte imod beslutningen her i december. Jeg havde ret, sammen med 92 andre her.
EU bestræbte sig meget arrogant på at tilbyde hele verden sin egen løsning. Få dage før den begyndte, afslørede man emissionshandelssvindel til en værdi af 5 mia. EUR. Det må have været pinligt, lige før mødet skulle til at begynde, med et EU, der tilbyder en udvej og så står med et misbrug af midler på 5 mia. EUR. Det var skændigt, og bekymrer EU sig nu overhovedet om, at disse tilfælde af misbrug vil blive undersøgt? Hvis vi skal pålægge emissionsbegrænsninger, så lad os indføre et specifikt emissionssystem ligesom ved biler. Det fungerer, selv om der aldrig er noget, der taler for en afvikling af vores stål-, metal- eller træforarbejdningsindustrier, hverken i Finland eller i EU-staterne. Det er ingen nytte til. Arbejdere og funktionærer skal ikke lide tab.
(Bifald)
Romana Jordan Cizelj
(SL) Hr. formand! Også jeg er skuffet over resultaterne af konferencen i København. Lad os imidlertid indstille begrædelsen af de ringe resultater og i stedet tænke over, hvordan vi kommer videre, så vi ikke oplever yderligere skuffelser. Det er ikke nok at sige til os selv, at vi kan bygge videre på det arbejde, vi har gjort, og at vi skal blot foretage nogle justeringer.
Det første spørgsmål, jeg stiller mig selv i denne sammenhæng, er, hvad COP-konferencer egentlig er? Er de rigtige konferencer eller blot et spil for galleriet? De er naturligvis begge dele. Men vi skal sikre, at eksperterne kan komme videre med deres arbejde, og at offentligheden informeres, ikke kun om de uformelle begivenheder, der finder sted i udkanten af konferencerne, men også om det faktiske arbejde, vi udfører. EU bør derfor genoverveje de organisatoriske aspekter ved sådanne konferencer.
Mit andet spørgsmål er, hvilken rolle verdens ledere spiller på sådanne konferencer? Kommer de til disse konferencer for at varetage deres politiske kampagner hjemme, eller kommer de for at hjælpe deltagerne til at nå et kompromis? Jeg mener, at vi også er nødt til at genoverveje arbejdsmetoderne på disse konferencer såvel som de roller, verdens ledere spiller under deres deltagelse i dem.
Mit tredje spørgsmål omhandler EU's førende rolle. Jo, vi har truffet mange gode foranstaltninger for at sikre, at EU kan opretholde sin førende rolle inden for udvikling af miljøvenlige teknologier, men vi har mistet vores førende rolle i forhandlingsprocessen. Efter min mening bør vi ikke nøjes med blot at spille en koordinerende rolle i forhandlingsprocessen, for vi skal selv være en aktiv forhandler. Derfor bør vi ikke lægge alle kortene på bordet, før forhandlingerne begynder, og udbasunere de mål, vi går efter. Vi skal også forsøge at tilnærme os tredjelandene, ikke distancere os fra dem.
Endelig vil jeg gerne sige, at vi i vores internationale møder skal inddrage spørgsmålet om klimaændringer som en hastesag, og her forventer jeg naturligvis, at begge kommissærer, der er ansvarlige for disse to områder, arbejder tæt sammen.
Enrique Guerrero Salom
(ES) Hr. formand! I dag, i begyndelsen af 2010, er vi ikke, hvor vi havde håbet at være i kampen mod klimaændringerne. Vi er der ikke, eftersom vi lige nu burde bevæge os hen imod en vedtagelse af lovændringer affødt af en aftale, der skulle have været opnået i København.
Vi er ikke nået dertil, og det bør vi være kede af. Vi bør beklage, at ambitionsniveauet i København blev sænket i kampen mod klimaændringerne, at der ikke blev underskrevet nogen bindende aftale, og at der manglede gennemsigtighed i proceduren. Som en konsekvens heraf har vi ikke de nødvendige, retlige forudsætninger for eller midler til at imødekomme folks behov, særligt i udviklingslandene.
Vi befinder os dog heller ikke dér, hvor vi var før København, for i København opnåede vi dog en målrettet aftale med USA, Kina, Indien, Sydafrika og Brasilien, som senere blev underskrevet af andre lande som f.eks. Rusland, Australien, Norge, Sverige og Spanien. Vi må ikke glemme, at disse lande tilsammen er ansvarlige for tre fjerdedele af CO2-emissionerne, og vi må heller ikke glemme, at mange af disse lande tidligere stod uden for Kyotoprotokollen.
Det skridt, vi har taget, er således ikke nok, men det er betydeligt. Vi skal drage fordel af dette betydelige skridt for at presse på indefra i EU. I forbindelse med alle de fremskridt, der er sket, har EU været drivkraften. Disse fremskridt fortsætter imidlertid ikke, medmindre EU fortsat skubber på.
Med Tyskland og Mexico for øje skal vi arbejde på at opnå bindende aftaler og ressourcer, der kan bidrage til, at udviklingslandene kan afbøde deres emissioner samt tilpasse og opdatere deres teknologi. Det skal vi gøre af effektivitets- og retfærdighedsmæssige grunde, og fordi vi har brug for flere partnere.
Jeg er sikker på, at det spanske formandskab vil arbejde hen imod det mål.
Roger Helmer
(EN) Hr. formand! Jeg har godt nyt til Parlamentet. Sammen med mange videnskabsfolk har jeg nemlig personligt konkluderet, at der ikke findes nogen klimakrise! De globale havniveauer stiger ikke markant, og som IPCC har været tvunget til at indrømme, er gletsjerne i Himalaya ikke ved at trække sig hurtigt tilbage. Den lille stigning i de globale middeltemperaturer i løbet af de sidste 100 år er i fuldstændig overensstemmelse med velunderbyggede og naturlige, langsigtede klimaændringer.
I København så man, at mange nationer, især Kina og Indien, ganske enkelt ikke er parat til at ofre økonomiske resultater for at løse et helt igennem spekulativt problem. I Storbritannien tror flertallet af vælgerne ikke længere på menneskeskabte klimaændringer, og de vil ikke betale for nytteløse og formålsløse forsøg på afbødning. De nyligt lækkede notater fra CRU, klimaforskningsenheden ved det britiske universitet i East Anglia, viser, at selv klimasortsynets ypperstepræster er fortvivlede over, at naturen ikke følger deres forudsigelser, så de forfalsker tallene for at opretholde deres blændværk.
Vi må nu kræve en fuld og offentlig undersøgelse af de mistænkelige data, før vi bruger så meget som en øre mere på afbødning.
João Ferreira
(PT) Hr. formand! USA og EU, der er verdens to største udledere af kuldioxid pr. indbygger, har et absolut og uundgåeligt ansvar for fiaskoen i København, som ingen kan ændre på, heller ikke ved at lade sorteper gå videre.
Blandt andre aspekter, der er nævnt her, blev topmødet en fiasko, fordi der ikke var lande nok, som var villige til at indgå forpligtelser for finansieringen af den såkaldte "tilpasning" i udviklingslandene. Samtidig lod disse hyklere hånt om de byrder, der påhviler disse lande. Disse byrder omfatter deres enorme udlandsgæld, et beløb, der virkelig er astronomisk sammenlignet med det finansieringsniveau, der blev meldt ud, og som i alvorlig grad begrænser enhver reel mulighed for en bæredygtig økonomisk og social udvikling.
Topmødet strandede på den alvorlige drøftelse om de forkvaklede resultater af de markedsbaserede instrumenter og de fleksible mekanismer i Kyotoprotokollen. På topmødet talte man bl.a. ikke om årsagerne til klimaændringer, men kun virkningerne. Det er en irrationel måde at behandle økonomiske og sociale spørgsmål på, og det forhindrer enhver løsning af dette og alle andre problemer, som menneskeheden står over for ...
(Formanden afbrød taleren)
Herbert Reul
(DE) Hr. formand, mine damer og herrer! I Københavnaftalen accepterede 180 lande et mål på 2 %, men den er stadig ikke juridisk bindende. Der kom ikke meget ud af alle de planer, vi havde vedtaget her. Det hele gik galt i København. Det kunne også kaldes et nederlag. Det er vigtigt at beskrive situationen nøjagtigt, så vi kan få mulighed for nøje at overveje, hvorfor dette skete og derefter gøre fremskridt på dette område.
Jeg er lidt chokeret over nogle af de taler, jeg har hørt her. Folk siger "vi skal kæmpe mere", "lad os fortsætte med at gøre det, vi har gjort indtil nu", "vi har behov for en højere procentsats", "flere penge", "problemet var, at der ganske enkelt ikke var enighed nok i Europa" - jeg mener, at disse udtalelser er for tilfældige, for overfladiske i deres analyse af situationen. Det er ikke løsningen blot at fortsætte og marchere fremad. Det var ikke det, der var årsagen til resultatet. Har vi rent faktisk overvejet og drøftet alle de vigtigste spørgsmål på en retfærdig og objektiv måde? Hvordan har vi håndteret spørgsmålene fra kolleger, som har sagt, "vi har spørgsmål til emner, som vi er kritiske overfor, klimaskeptiske spørgsmål", uanset om de var berettigede eller ej? Hvordan reagerede vi i Udvalget om Klimaændringer, da kolleger sagde, "vi ønsker også at høre det andet synspunkt - nogle videnskabsfolks modsatte holdning"? Hvilken mulighed havde vi rent faktisk for at fremlægge dette synspunkt? Uanset hvilken holdning vi indtager, må vi stille og roligt drøfte, hvordan vi skal håndtere de seneste oplysninger, som vores kolleger netop er fremkommet med, om, at IPCC har lavet en fejl med hensyn til smeltningen af gletsjere.
En anden række spørgsmål skal også besvares. Bruger vi de rigtige instrumenter til at håndtere dette? Der er altid nye tidsplaner, flere procentsatser, nye forordninger og bestemmelser. Dette er en ret bureaukratisk fremgangsmåde. Har fru Ek ikke ret, når hun så kraftigt understreger, at teknologi, innovation og markedsmekanismer er vejen frem her? Andre lande vælger andre strategier, men de gør ikke ingenting. Måske vil en smule mere åbenhed og en smule mere omtanke give os chancen for at være mere effektive på dette område. Dette er, hvad jeg ønsker at se, i stedet for en strategi, hvor vi lukker øjnene og moser fremad.
Judith A. Merkies
(EN) Hr. formand! Jeg ønsker ikke at tegne et dommedagsbillede, som det er sket her. Jeg ønsker ikke at tegne et dommedagsbillede for fremtiden, og jeg ønsker ikke at se tilbage i vrede på fiaskoen i København - selv om jeg er vred.
Derfor må beslutningen være, at vi skal gøre det langt bedre i fremtiden, og den næste mulighed er Mexico til næste år. For det første skal vi ikke gå alene næste gang. I København så vi os tilbage, og vi stod alene med vores ambitioner. Vi skal kunne overtale andre til at være lige så ambitiøse som os. Hvordan kan vi hævde, at vi befinder os i førersædet, hvis vi ikke kan overbevise andre om vores ambitioner og om målet?
For det andet findes der ikke nogen "one size"løsning. Som vi nogle gange med stolthed sagde op til klimatopmødet, så findes der ingen plan B. Vi ved det helt sikkert: Der findes intet lige nu. Vi har intet. Så vi må hellere have en plan B næste gang.
Sidst, men ikke mindst, hvordan kan vi vinde på mangfoldighed, hvis vores slogan er enhed? Vi må hellere stå sammen næste gang, og det betyder én stemme. Vi må have et utvetydigt mandat. Europa har virkelig brug for én stemme. Så er rådsformanden villig til at forpligte sig til at opnå et enemandat og ikke et delt mandat? Det ville være et enekompetence for EU i klimapolitikken og i klimaaftaler.
Mirosław Piotrowski
(PL) Hr. formand! Klimaet, naturen selv, som er overalt omkring os, tilhører alle, også de kommende generationer, og derfor må vi tage ansvaret for at beskytte den. På det seneste klimatopmøde kunne verdens ledere ikke nå frem til en forståelse omkring en fælles strategi eller fælles instrumenter, der kunne bidrage til at nå dette mål. Paradoksalt nok mener jeg ikke, at dette er en dårlig ting i lyset af de foruroligende nyheder, der kommer fra bl.a. Det Forenede Kongerige og USA, om visse lobbyers forsøg på manipulering, hvor videnskabelige data bruges til at nå et bestemt mål.
Vi har brug for et pålideligt billede af situationen. Derfor opfordrer jeg til, at der udpeges en uafhængig, international ekspertgruppe, som skal udarbejde en grundig rapport om, hvorvidt menneskelig aktivitet rent faktisk påvirker klimaændringerne, og hvorvidt data er blevet forfalsket. I udarbejdelsen af en fælles strategi for beskyttelse af klimaet bør EU's politikere også tage hensyn til det økonomiske misforhold mellem landene i Vest- og Østeuropa. På baggrund af krisen vil de foreslåede foranstaltninger kunne føre til mange økonomiers ruin.
Maria Da Graça Carvalho
(PT) Hr. formand, fru minister! Konferencen i København endte med et resultat, som var langt fra det forventede. Landene fik et dokument, hvis mål var uklare og ikke bindende. København stod for meget mere end et klimatopmøde. Der var et nyt forhold mellem prominente aktører på verdensscenen og den egentlige rolle, som multilateralisme spiller i FN-systemet. Vækstlandenes voksende indflydelse var indlysende. København viste, at vi må gentænke Europas rolle på verdensscenen. Vi må sikre den bedst mulige udnyttelse af de muligheder, der ligger i Lissabontraktaten, for at berede vejen for det kommende COP. Vi må være ambitiøse, tale med én stemme og indgå strategiske alliancer.
Resultatet i København danner grundlaget for vores fremtidige arbejde. EU bør forsøge at sikre, at de næste faser i forhandlingerne vil udvikle Københavnaftalen yderligere, så vi kan nå frem til en bindende juridisk aftale inden årets udgang. Det bør også bidrage til gennemførelsen af bestemmelserne om finansiering til udviklingslandene og til skove, teknologioverførsel og tilpasningsforanstaltninger.
Internt har Europa en stor opgave foran sig: Det skal gennemføre energi- og klimapakken, investere i rene teknologier, videnskabelig forskning og energieffektivitet, investere i en ny industripolitik baseret på innovation og en effektiv udnyttelse af naturressourcer, fremme politikker for lavemissionsbyer og bæredygtig transport og mobilitet. Det er den eneste måde, vi kan sidde i førersædet, men egentligt lederskab er baseret på, at man fremstår som et godt eksempel.
Csaba Sándor Tabajdi
(HU) Hr. formand! København viste os, at EU ikke har haft held til at finde partnere i forbindelse med dets vidtrækkende idéer. I fremtiden må EU ikke opgive sine mål, tre gange 20 %-forpligtelsen, men samtidig bør det genoverveje sin forhandlingsposition og sit mandat, fordi vi ikke kan føre en strudsepolitik. Vi bør tage ved lære af erfaringerne fra København. Det mandat var ikke vellykket. Vi havde ikke forstået Kinas og andre udviklingslandes engagement. Vi havde ikke forstået Barack Obamas råderum, og vi var ude af stand til at tale med én stemme. Som en del af det spanske formandskabs debat erklærede formanden, hr. Verhofstadt, med rette, at Europa ikke havde en fælles stemme.
Vi kan ikke føre en strudsepolitik. Efter København kan vi ikke opføre os på samme måde, og vi kan ikke føre politik på samme måde som før København. EU bør genpositionere sig og fastsætte et nyt mandat inden næste forhandlingsrunde i Mexico. Vi bør først og fremmest undersøge, hvordan vi kan nå målet på 2o C, som var resultatet af topmødet i København. I den kommende periode bør europæisk politik fokusere på at indføre en fleksibel holdning for at opnå succes.
Esther de Lange
(NL) Hr. formand, fru Espinosa! Her til morgen var der Nationale Voorleesontbijt (den nationale morgenmad med højtlæsning) i de nederlandske skoler. I min valgkreds i Noordwijk aan Zee, som ligger lige bag Nordsøens sandklitter i et område, der ligger først for, hvis vandstanden i havene stiger, fik skolebørnene fortalt en historie med titlen "Et møde" om snemænd, der forhandlede om, hvordan de kunne holde varmen i skak. De snakker og snakker, indtil de alle er smeltet. For at være helt ærlig minder forhandlingerne her på en dårlig dag mig lidt om dette.
Det er rigtigt, at København ikke var en succes. Vi kunne nu fortsætte med at pege fingre ad andre lande eller individuelle sektorer. Disse slagordsagtige udtryk er også lejlighedsvist dukket op under de aktuelle forhandlinger. Alligevel synes jeg, det er en bedre idé at se frem mod det, Europa kan, og endnu vigtigere skal gøre for at påtage sig sit ansvar og sikre, at der stadig kan indgås en international aftale. Derfor må løsningen med en 30 % reduktion efter min mening udtrykkeligt fastholdes. Derudover må Europa se på, hvordan man fremmer nye teknologier, herunder med europæiske midler, f.eks. ved at støtte opførelsen af CO2-neutrale drivhuse, som også kan producere energi, i stedet for altid at opfatte landbruget som et problem. Vi skal desuden basere vores strategi på videnskab, viden og færdigheder og ikke på følelser, uanset hvor meget vi alle er berørt af disse forhandlinger.
Endelig skal vi, som mange af mine kolleger allerede har nævnt, tale med én stemme. Europa bør kun have én plads i Mexico og ikke de otte, der åbenbart var nødvendige i København. Hvordan agter rådsformanden at nå dette sammen med kommissærerne med ansvar på dette område?
Nessa Childers
(EN) Hr. formand! Det håb, som års forberedelse havde givet, sank ned i fortvivlelse og håbløshed, da det blev klart, at den aftale, vi var kommet til København for at indgå, gled os af hænde, efterhånden som dagene gik.
Vi bør være bekymrede over, hvor let det var for USA, Kina og andre at omgå FN-strukturerne, skubbe EU ud på sidelinjen og indgå en aftale, der langt fra levede op til de globale forventninger.
En ting står klart. FN's klimaforhandlingssystem har brug for en gennemgribende revision inden Mexico ved årets udgang. Som det er nu, er præsident Barack Obama gidsel af sit eget politiske system, for han har behov for 67 stemmer i Senatet.
Kina afviser alle bindende foranstaltninger, der skal kunne underlægges international kontrol. Det ironiske i situationen er, at jo længere USA, Kina og andre modarbejder, forsinker og undviger en aftale, desto skrappere vil reduktionsmålene nødvendigvis blive.
Lad os se på løsningerne. EU og Parlamentet skal ærligt undersøge, hvordan det griber sådanne spørgsmål an i fremtiden. Europa skal være mere assertiv og holde fast på sit og bør dermed fortsat fastsætte ambitiøse mål, der indebærer mål og emissionsreduktioner på 30 %.
Dette er et økonomisk kapløb om at føre verden ind i det 21. århundrede baseret på grønne arbejdspladser og bæredygtig levevis. Europa skal vinde dette kapløb, uanset hvad vores venner gør eller ikke gør.
Cristina Gutiérrez-Cortines
(ES) Hr. formand! Jeg vil gerne byde fru Espinosa velkommen. Jeg meget glad for, at hun er her.
Jeg er meget bekymret over holdningsændringen og over den omstændighed, at vores analyse af København meget vel kan føre til en holdningsændring. For det første mener jeg, at et af vores problemer er manglende ydmyghed og realisme, som mine kolleger allerede har sagt. Først og fremmest er jeg dog bekymret over, at vi, når vi har besøgt andre lande, har opdaget, at de ikke taler om klimaændringer, men snarere om globale ændringer.
Den situation, vi vil befinde os i i Mexico, og den situation, vi befandt os i, er en situation med voksende befolkning, fødevaremangel, et behov for mere landbrug og begrænsede jord- og vandressourcer. Derfor skal enhver beslutning, vi træffer om klimaændringer, ses i denne sammenhæng. Vi må naturligvis også huske på, at mange lande har ret til at udvikle sig.
Vi må således indtage en systematisk holdning, noget vi ikke har gjort i vores analyser af klimaændringerne. Klimaændringerne kan ikke løses på grundlag af emissionspørgsmålet alene. En sektorbestemt og kvantitativ vision fører ingen steder hen.
Ydermere må vi lægge større vægt på videnskaben. Jeg vil navnlig bede Kommissionen kontrollere de team, der fuskede med dataene, og fratage dem deres finansiering, hvis de rent faktisk modtager støtte fra EU, for dette vil miskreditere os i al evighed.
Hvordan skal vi foretage koordinering af dette spørgsmål? Det er et andet meget vigtigt spørgsmål. Hvordan vil EU organisere sig selv for at nå frem til en aftale? Vi burde allerede være begyndt på at arbejde herpå her til morgen.
Endelig er der et spørgsmål, der berører mig. Tilpasning gennemføres i det berørte område, og vi må begynde denne proces endnu en gang med en ny, strategisk vision for området. Dette indebærer produktivitet, strategisk genplantning af skov, regioner, områder og distrikter, der er helliget agroenergi og naturligvis vand og biodiversitet. Vi mangler denne vision.
På dette punkt mener jeg, at vi må overveje muligheden for strukturfonde for nye strategiske planer i alle regioner, så vi kan gennemføre denne tilpasning. Og beslutningstagerne bør opfordres til at påbegynde denne strategiske revision af området, for vi har ikke ansvaret for dette område, og det vil være meget vanskeligt at arbejde på det fra europæisk hold.
Saïd El Khadraoui
(NL) Hr. formand, mine damer og herrer! Som det er blevet sagt mange gange allerede, var topmødet naturligvis en fiasko. Vi er langt væk fra vores mål. I de kommende få måneder må vi se, om det stadig er muligt at rette op på tingene. Jeg mener dog - som andre også tidligere har sagt - at der stadig er meget, vi selv kan rette op på selv uden en international aftale under FN. Jeg tænker navnlig på, hvad vi kan gøre for at opnå et mere bæredygtigt transportsystem. Et prioriteret mål var at nedbringe emissionerne fra fly med 10 % i 2020 via Organisationen for International Civil Luftfart (ICAO) og emissionerne fra søtransport med 20 % via Den Internationale Søfartsorganisation (IMO). Jeg vil derfor gerne opfordre Rådet og Kommissionen til at fortsætte forhandlingerne med disse organisationer og øge presset ved at begynde at udforme ensidige foranstaltninger allerede nu, hvis en aftale ikke kan indgås inden for relativt kort tid.
I mellemtiden er der naturligvis meget hjemmearbejde, vi selv kan lave. Med hensyn til intraeuropæisk transport hørte jeg den indstillede kommissær, Connie Hedegaard, slå til lyd for en ambitiøs klima- og transportpakke under høringerne. Den indstillede kommissær, Siim Kallas, forekom langt mindre klar, men jeg vil gerne minde Kommissionen om, at transport tegner sig for 25 % af CO2-emissionerne og som sådan kræver en hasteindsats. Det er kompliceret, det er vanskeligt, og det kræver en kombination af foranstaltninger, men jeg opfordrer til en fortsættelse af arbejdet hermed og dermed til at yde et vigtigt bidrag til en mere bæredygtig politik.
Catherine Soullie
(FR) Hr. formand, fru minister, mine damer og herrer! Vi behøver ikke længere vise, hvor vigtigt spørgsmålet om klimaændringer er. Dets virkninger på kort, mellemlang og lang sigt er uomtvistelige, selv om resultaterne fra JESC er havnet på forsiden af en national avis og uden tvivl vil styrke skeptikernes position.
Konferencen i København forekom verden at være en enestående mulighed for verdens ledere til at bevidne, handle og korrigere virkningerne af klimaændringsprocessen. EU var en nøgleaktør på dette forum, ikke blot på grund af den modige lovgivning, vi har vedtaget for at begrænse virkningerne af vores aktiviteter på klimaet, men også fordi Europa repræsenterer en union af lande, der virkelig kan gøre en forskel.
Resultatet af konferencen i København har naturligvis efterladt en følelse af utilfredshed, men jeg nægter at kalde det en fiasko. Verden, herunder selv et af de mest tilbageholdende lande, Kina, er blevet enige om at begrænse stigningen i temperaturen til 2 grader. Brasilien har netop vedtaget en lov, der sigter mod at nedbringe drivhusgasemissionerne med omkring 39 % i 2020 i overensstemmelse med dets forpligtelser.
Mange andre lande har også vist store ambitioner med hensyn til reduktionsmål for drivhusgasemissioner. Jeg tænker her på Japan og Norge. Jeg må også fremhæve det meget positive punkt, som var enigheden om det presserende behov for en mekanisme for nedbringelse af emissionerne fra skovrydning. En specifik og enstemmig tekst blev udarbejdet om gennemførelsen af den såkaldte REDD+-mekanisme for reduktion af skovrydning og mulighed for at oplagre CO2 naturligt.
Selv om resultatet af topmødet i København er langt fra en bindende aftale, men helt klart en politisk aftale, bør det foranledige os til at spørge, hvorfor det var så stor en skuffelse. Jeg deltog som en række af mine kolleger i konferencen i København med et ønske om at deltage, hjælpe og se et forhandlingens og lederskabets Europa gå i aktion. Jeg var enormt skuffet, fordi Europa, og navnlig Parlamentet, helt klart ikke spillede den rolle i forhandlingerne, som det fortjente.
Europa må for at gøre sig gældende fremstå stærkere på dette område. Miljøministrenes møde i Sevilla førte ingen steder hen, og vores ledere fremstod usikre og tøvende, og vi står stadig splittede omkring vores mål.
Jeg håber, at fru Hedegaard med de forslag og de aktiviteter, hun fremlagde for Udvalget om Miljø, Folkesundhed og Fødevaresikkerhed, vil kunne genoprette EU's ambitioner.
Lambert van Nistelrooij
(NL) Hr. formand! Jeg er enig i det, fru de Lange sagde på vegne af vores delegation fra de nederlandske Kristendemokrater (CDA) i denne forhandling. Også jeg er skuffet over, at vi ikke fik en juridisk bindende aftale, og jeg vil gerne stille rådsformanden et spørgsmål. Hvilken betydning får fraværet af en sådan aftale for vores lovrammer, nemlig den pakke, vi har fastsat for bl.a. handel med CO2? Hvilken indvirkning vil det have på denne ordning? Kan De fortælle os det? Jeg vil gerne påpege, hovedsageligt i min rolle som koordinator af Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) for regionalpolitikken, at vores mål må opretholdes fuldt ud. Europa bør heller ikke sætte spørgsmålstegn ved indsatsen fra borgere og byer, regioner og virksomheder, der har forpligtet sig til pakken af gennemførelsesprogrammer. Klimaspørgsmålet er ikke blot hype, og jeg bemærker også, at det heldigvis er stadfæstet i den nye Kommissions EU 2020-strategi.
Jeg vil også gerne påpege, at vi nu har vendt EU's egne instrumenter og ressourcer mod klimarelaterede prioriteter: 30 % af regionalfondene er blevet kanaliseret over i klima- og energirelaterede projekter, hvilket er en fordobling i forhold til den foregående periode. Dette særlige prioriterede område skaber spillerum for en fortsættelse med innovation og ny grøn teknologi, som vil bidrage til at give os skarphed på globalt plan. Dette gælder også udgifterne under den europæiske genopretningsplan. Jeg mener, at dette skaber en positiv tendens, herunder for finansiering efter 2013. Jeg bemærker faktisk et stort ønske i regioner og byer om at fortsætte med dette arbejde. Det ville sende det forkerte budskab - i den desperation, der måske kan mærkes i en række taler her - at mindske denne ambition. Jeg deler håbet om, at vi alle vil gøre det bedre, når vi får en ny chance i Mexico.
János Áder
(EN) Hr. formand! Vi bør ikke forskønne tingene. København var en fiasko. Jeg ønsker ikke at fokusere på dette, men foreslår, at vi i stedet for at kritisere andre gør bedre i at passe os selv. Vi må indrømme, at en af årsagerne til fiaskoen var fraværet af en fælles europæisk position i København både med hensyn til CO2-kvoter og med hensyn til finansiering. Jeg er enig med dem, der siger, at det er en forudsætning for vellykkede forhandlinger, at vi har en fælles EU-position. Det er rigtigt. Hvad skal der til for, at vi kan opnå dette? Det er nødvendigt, at Kommissionen og alle EU's medlemsstater lever op til Kyototraktatens ord og ånd. Ungarn, Polen, Rumænien, Bulgarien, de baltiske lande, Slovakiet og Den Tjekkiske Republik opfyldte deres forpligtelser ud over det niveau, der var fastsat i Kyoto. Derfor kan de sælge deres CO2-kvoter. Jeg mener, at det er uærligt, uretfærdigt og upassende af Kommissionen og de øvrige EU-medlemsstater at fratage disse lande denne mulighed.
I København foreslog Polen og Ungarn et kompromis. Det centrale punkt heri var, at muligheden for at sælge kvoter opretholdes efter 2012, men den årlige mængde skal begrænses, og pengene herfor skal bruges til grønne investeringer. Vi foreslog et kompromis for at nå frem til en fælles europæisk position. Nu er det op til Kommissionen og EU-15, navnlig fordi EU-15 uden Ungarn, Polen, Rumænien og de andre lande ikke kunne hævde, at de havde levet op til deres forpligtelser, da de i stedet for de 8 % kun ville have nået 5,5 %.
Françoise Grossetête
(FR) Hr. formand! Under forhandlingerne er EU's fejlslagne strategi, der skulle få andre til at følge efter ved at være den mest retskafne, blevet fremhævet.
Virkeligheden er, at der var en kløft mellem retorikken i et EU, der ønsker at være verdens førende i kampen mod klimaændringer, og dets evne til at få andre med om bord under de endelige forhandlinger. Ikke blot kom ingen om bord, men eftersom alle kortene blev lagt på bordet alt for tidligt, var fiaskoen uundgåelig. EU var faktisk næsten usynlig under de afsluttende forhandlinger.
Så hvad skal vi nu gøre? Vi må først og fremmest gennemføre gensidighedsprincippet i vores udvekslinger med tredjelande. Europa kan ikke længere acceptere en situation, hvor nogle importerede varer ikke lever op til miljøkravene. Den situation, som fiaskoen i København har medført, skaber derfor usikkerhed om de fremtidige internationale regler inden for reduktion af kulstofemissionerne, hvilket især er skadeligt for de af vores virksomheder, der skal foretage store investeringer. Denne mangel på synlighed kunne også have en skadelig virkning på CO2-markedet, hvis udvikling og problemfrie gennemførelse kræver klare og stabile rammer.
Samtidig investerer USA og Kina massivt i grønne teknologier for at skabe morgendagens grønne arbejdspladser. Europa må ikke komme for sent til innovationstoget. Det må støtte en reel europæisk industripolitik, fordi det er den virkelige udfordring i tilknytning til kampen mod klimaændringer. Disse nye, rene teknologier er tilgængelige. Det er op til os at fremskynde brugen af den i vores politikker til gavn for alle, og navnlig for udviklingslandene.
Det er den udfordring, som EU må tage op. Det har midlerne til at gennemføre denne revolution med succes, men lad os være mere pragmatiske, når vi nærmer os de næste frister, så vi om et år i Mexico kan gøre den aftale, der blev indgået i København, juridisk bindende.
Andrzej Grzyb
(PL) Hr. formand, fru Espinosa, hr. kommissær! Det spanske formandskab har besluttet at udarbejde en evaluering af klimakonferencen i København, selv om vi her ifølge mange talere siger, at den sluttede med en fiasko. En fiasko behøver dog ikke være en katastrofe - nogle gange må man drage gode konklusioner af en fiasko og se på, hvad der egentlig forårsagede den. EU's aktuelle strategi for forhandling om klimabeskyttelse skal evalueres, fordi forberedelserne til det næste topmøde, som skal afholdes i Mexico i december i år, er begyndt.
Jeg har et spørgsmål. Bør vi hæve reduktionsmålet, eftersom det aktuelle mål ikke blev nået under disse forhandlinger? Vi må finde partnere til det nuværende mål, og vi har slet ingen partnere til et øget mål. Det skal understreges, og det er også blevet sagt mange gange under disse forhandlinger, at de mål, som EU fastsatte på topmødet i København, ikke vil blive en succes uden USA, Kina og Indien. Det vil være det samme i Mexico. Vi må evaluere erklæringen fra andre parter og først og fremmest opretholde klimakonferencens forum som det vigtigste forum for forhandling af en aftale, uanset de kritiske evalueringer om, hvorvidt FN-forummet er passende, godt, arbejder ordentligt osv.
Vi ønsker en grøn økonomi, der udnytter miljøet rationelt, og som udvikler nye energikilder og nye teknologier til at frembringe energi og til at bevare den. Samtidig ved vi, at den billigste energi er energi, der ikke er blevet udtømt, så vi må være rationelle. For resten - og dette er min sidste sætning - opnås reduktioner af kuldioxidemissionerne og andre drivhusgasser ikke ved hjælp af dyre teknologier. Meget ofte kan vores egne ressourcer såsom skove og jord også være et fremragende sted for absorption, og dette er biologisk absorption og dermed effektiv absorption.
Formanden
Til forskel fra her til morgen, hvor vi havde så travlt, har vi nu et par minutter til rådighed, så i strid med den sædvanlige regel vil vi nu forsøge at give ordet til alle dem, der anmodede om ordet under "catch-the-eye"proceduren. Jeg vil dog gerne bede alle om at holde deres tale på under et minut.
Vi vil afbryde talerne efter et minut, for der står 13 personer på listen. Jeg ønsker, at alle skal have chance for at tale, men hvis fru Espinosa og kommissær Rehn skal kunne svare, må alle kun tale i et minut.
Marian-Jean Marinescu
(RO) Hr. formand! Som forventet gav topmødet i København ikke nogen konkrete resultater. Vi har dog et klart billede af fænomenet global opvarmning, og vi må skride ind. EU må fortsætte sine bestræbelser på udenrigspolitisk plan, navnlig drøftelserne med USA og Kina. Vi vil opnå positive resultater. Vi har kommissærer for både udenrigspolitik og klimaændringer.
Indtil da må de foranstaltninger, som EU har truffet indtil videre, selv dem, der er truffet ensidigt, fortsættes. Jeg håber, at miljøministrene på det uformelle møde i Sevilla i januar vil behandle resultatet af topmødet i København pragmatisk og se klimaændringerne i lyset af den fremtidige handlingsplan for energieffektivitet 2010-2014.
Derudover skal den tredje pakke af foranstaltninger for det interne energimarked koordineres med Københavnaftalen for at opnå energisikkerhed, fremme vedvarende energi og opsamle og oplagre kuldioxid.
Linda McAvan
(EN) Hr. formand! Et spørgsmål til rådsformanden og måske også til Kommissionen vedrørende fristen den 31. januar. Hvad sker der med løfterne internt i EU? Jeg antog, at EU ville fremsætte et løfte, men jeg hører, at man i Coreper drøfter adskillige løfter. Hvad sker der helt nøjagtigt?
For det andet taler vi om én stemme for Europa, men er det ikke en del af problemet, at EU tog til København med et mandat, og forhandlingsteamet havde ingen fleksibilitet til at forhandle? Det er en del af problemet. Det er grunden til, at EU blev udelukket fra de endelige forhandlinger. Hvorfor tale med en forhandler, som ikke kan bevæge sig overhovedet, og som ikke har nogen fleksibilitet? Hvordan skal vi løse dette? Jeg har fået at vide, at det samme gør sig gældende i WTO. Det er et stort problem for EU.
Endelig håber jeg, at kommissær Rehn vil overbringe vores bedste ønsker til kommissær Dimas. Jeg er ked af, at han ikke er her til det afsluttende møde. Vi ville gerne have takket ham for det fremragende arbejde, han har udført gennem mange år, og jeg håber, vi vil se ham i næste uge i Miljøudvalget, så vi kan sige ham tak.
Gerben-Jan Gerbrandy
(NL) Hr. formand! Desværre fik giganterne - USA, Kina, Indien, Brasilien - ikke selskab af en europæisk gigant i København. Endnu værre, der sad 28 dværge ved bordet: 27 medlemsstater og en magtesløs Kommission. Det er ikke sådan, tingene skal gøres. Hvis Europa ikke taler med én stemme, er det magtesløst og kan ikke leve op til sin potentielle rolle. Dette er en skam ikke blot for Europa, men også især for resultaterne af denne form for konference. Her til morgen sagde Kommissionens formand, José Manuel Barroso, med Lissabontraktaten i hånden, at det er Kommissionen, der taler på vegne af EU i miljøspørgsmål. Lad ham leve op til sine ord. Mit spørgsmål til Kommissionen er følgende: I stedet for fine ord om en enkelt stemme er Kommissionen så parat til at gøre krav på denne rolle og om nødvendigt skubbe Rådet til side?
John Stuart Agnew
(EN) Hr. formand! Mens den store konference i København blev afholdt i sidste måned - med politikere, ngo'er og aktivister og det hele - blev der afholdt en anden klimakonference i samme by, hvor de fleste talere var videnskabsfolk, og jeg tror ikke, der var et eneste medlem af Europa-Parlamentet til stede.
Disse videnskabsfolk tilintetgjorde et efter et de såkaldte fakta om menneskeskabt global opvarmning med videnskabelige argumenter i modsætning til alarmerende lydbilleder. Vi hørte om tekniske fejl ved Al Gores hockeystavgraf og de upålidelige data fra vejrstationer efter Berlinmurens fald. Vi fik forklaret de videnskabelige mangler ved computermodeller, der ikke er gode til at forudsige koldt vejr, og sandsynligheden for, at der findes det modsatte forhold mellem kuldioxid og globale temperaturer af det, vi bliver hjernevasket med. Vi fik vist satellitbilleder af den hurtige forøgelse af isen i Arktis i de seneste tre år, og vi fik oplysninger om stigningen i antallet af isbjørne.
Andrew Henry William Brons
(EN) Hr. formand! De tidligere henvisninger til de såkaldte beviser om gletsjerne i Himalaya bør uddybes. Det mellemstatslige klimapanel IPCC sagde i 2007, at de ville være forsvundet i 2035.
The Sunday Times har for nylig opdaget, at rapporten i sidste ende var baseret på et interview, som en indisk videnskabsmand, hr. Hasnain, gav til New Scientist i 1999. Hr. Hasnain har efterfølgende sagt, at dette var baseret på personlige skøn, og han nævnte ikke årstallet og gennemførte ikke nogen formel forskning.
Hvis vores konklusioner om hypotesen om klimaændringer skal baseres på beviser, så skal de beviser være uangribelige. De må ikke fabrikeres, og de må ikke opfindes.
Iosif Matula
(RO) Hr. formand! I modsætning til andre regioner i verden forstår EU klimaændringerne og påtager sig en pionerrolle i kampen mod dem. Samtidig fylder det store antal deltagere i topmødet i København mig med håb om, at så mange allieredes indsats i sidste ende vil have en chance for succes. Selv om topmødets konklusioner ikke var ventet, tror jeg, at vores deltagelse på forskellige niveauer vil føre til de ønskede resultater.
Vi må fremme flere investeringsprogrammer i vores lande, både i vedvarende energi og på områder, der har direkte indflydelse på klimaændringerne. Jeg henviser her til både små projekter såsom dem, der indebærer teknisk bistand til lokale energikilder, og store projekter med regional dækning såsom den selektive forvaltning og genbrug af affald eller genopretning og udvidelse af vand- og drænsystemer.
Gilles Pargneaux
(FR) Hr. formand, fru minister! Den 11. november sagde Václav Havel til os, at "Europa er vores hjemlandes hjemland". Efter København er vores europæiske landsmænd dog meget hårde. Der er en reel mangel på tillid, og derfor vil jeg gerne i lyset af denne tillidskrise og for at bane vejen for en genopretning af tilliden stille et tosidet spørgsmål.
For det første: Ønsker formandskabet under de seks måneders formandskab at bringe indførelsen af en form for Tobin-afgift på finansielle transaktioner tilbage i forhandlingerne? Jeg tror, at denne afgift ville gøre det muligt at genoprette tilliden, ikke blot blandt vores landsmænd, men også blandt alle de personer verden over, som også har mistet tilliden.
For det andet: Ønsker formandskabet at bringe en mere bindende liste for kulstofkvoter og kulstoflækage tilbage i forhandlingerne?
Seán Kelly
(EN) Hr. formand! Ligesom en svale ingen sommer gør, så er en kold vinter heller ikke noget bevis for, at teorierne om klimaændringer og global opvarmning ikke er rigtige. For flere og flere mennesker er beviserne overvældende, fordi både videnskabelige beviser og visuelle beviser dokumenterer, at der sker klimaændringer.
Konferencen i København er blevet beskrevet som et flop og en fiasko. Jeg tror, den bedre kan betegnes som et lille skridt i den rigtige retning, et enkelt lille skridt i den rigtige retning. Men udfordringen ligger nu i at omdanne dette lille skridt til et kæmpespring for menneskeheden i Mexico.
Især for os i EU er det en stor udfordring, som skal vise, at de nye institutioner, og de nye positioner, der indføres med Lissabontraktaten, er effektive. Hvis vi marginaliseres, som det skete i København...
(Formanden afbrød taleren)
Andrés Perelló Rodríguez
(ES) Hr. formand! Få emner har opnået så bred enighed i Europa-Parlamentet og i samfundet, og det er en skam at ødelægge det håb, som det samfund, der støtter os, nærede, det samfund, der troede på København.
Jeg mener ikke, at topmødet var en fiasko, og jeg tror helt sikkert ikke på noget, jeg hører fra folk, der ikke kan se forskel på klima og vejr. Den omstændighed, at det har sneet nordpå, er forventelig, men det er ikke normalt, at det sner i Sevilla, og at der er fire grader Celsius i Cuba, hvilket klart viser, at klimaændringerne har en virkning. Disse spørgsmål må få os til at sænke paraderne.
Nu mere end nogensinde tidligere må vi stå fast på vores position. Med andre ord må formandskabet i disse seks måneder presse endnu hårdere på, overbevise Rådet om behovet for en mere ensartet og enig position. Formandskabet må inspirere Kommissionen til at sikre, at vi taler med én stemme, så præsident Barack Obama ikke, når vi rejser til Mexico, kan vende sig om og sige "Jeg går ud for at møde kineserne, og så vil jeg fortælle europæerne om det", for det er roden til den frustration, som EU oplevede.
Fru minister, vi må opretholde vores lederskab for klimaets skyld, for EU's skyld og for menneskehedens skyld.
Formanden
De er vel klar over, at De kan indgive, Deres taler skriftligt, og de vil så fremgå af det fuldstændige referat. Hvis De taler meget hurtigt, er problemet dog, at tolkene ikke kan følge med i det, De siger, og de vil være de eneste, der hører talerne, eller i det mindste de af parlamentsmedlemmerne, der forstår det sprog, der tales.
Det er derfor en god idé at tale langsomt, så talen kan blive tolket, og som jeg sagde, at benytte muligheden for at indgive talen skriftligt, så den vil fremgå af det fuldstændige referat.
Bogusław Sonik
(PL) Hr. formand! Det må erkendes, at den taktik, som EU har anvendt indtil nu, herunder på topmødet i København, var forkert. Det var en taktik, der gik ud på at lægge alle vores kort på bordet i den tro, at andre ville følge efter, hvis vi vedtog ambitiøse mål. Diskussionen frem og tilbage også her i Parlamentet om, hvorvidt emissionerne skulle begrænses med 40 % eller 50 %, var forkert. Det minder lidt om forhandlingerne under Den Kolde Krig, hvor nogle politiske grupper mente, at ensidig nedrustning ville foranledige Sovjetunionen til også at nedruste. Vi må ændre denne taktik og stå fast i forhandlingerne med verdens magtfulde lande - Kina og USA - og endog true med at opkræve det, vores kolleger fra Frankrig taler om, nemlig en kulstofafgift ved EU's grænser. Vores virksomheder skal være konkurrencedygtige på et verdensmarked. Vi bør også huske nye teknologier, herunder teknologier ...
(Formanden afbrød taleren)
Marc Tarabella
(FR) Hr. formand! Alle er enige om at erkende, at topmødet i København endte i en dobbelt fiasko. Ikke blot var topmødet en fuser, der resulterede i en ikke bindende aftale, som ikke blev underskrevet af alle landene, men vi må også komme overens med vores eget nederlag, for under alle forhandlingerne i København blev der fokuseret på den nøglerolle, som de to mest forurenende lande på planeten, nemlig Kina og USA, spillede. Dette G2-topmøde førte til forhandlinger, uden at hverken europæerne eller udviklingslandene egentlig havde noget at skulle have sagt. Landbruget blev derfor næsten ikke berørt. Og dog er denne sektor et af de mest afgørende elementer i bekæmpelsen af klimaændringer. Europæisk landbrug forbereder i øjeblikket en overgang til mere bæredygtige produktionsmodeller med en mere ansvarlig vandforvaltning og modeller, der er mindre energiintensive og mindre afhængige af kemikalier, fordi det erkender, at biodiversitet og beskyttelse af økosystemer er selve nøglerne til en nedbringelse af miljøforureningen. Så hvornår erkender vi, at landbruget...
(Formanden afbrød taleren)
Bogdan Kazimierz Marcinkiewicz
(PL) Hr. formand! Topmødet i København viste, at spørgsmålet om klimaændringer kan anskues på en anden måde. Det egentlige problem ligger ikke i at begrænse emissionerne af drivhusgasser, men i at foreslå effektive mekanismer til reduktion af dem. Indtil nu har EU været førende inden for nedbringelse af CO2-emissioner, og det fastsætter stadig standarder herfor på verdensplan.
Derfor er det inden for EU værd at foreslå en bæredygtig fremgangsmåde, der vil gøre det muligt at finansiere passende foranstaltninger først og fremmest inden for EU. Pengene skal komme fra en EU-fond oprettet i fællesskab af alle medlemsstater med bidrag baseret proportionalt på hvert enkelt lands BNP pr. indbygger. På denne måde ville vi opnå ens bidrag fra hver enkelt medlemsstat uden unødvendige komplikationer. Finansiering af foranstaltninger, der ville bidrage til en reel nedbringelse af emissionerne til de laveste omkostninger, ville blive prioriteret.
Adam Gierek
(PL) Hr. formand! I forbindelse med de kritiske bemærkninger fra videnskabsfolk vedrørende pålideligheden af IPCC's konklusioner og afsløringen af forfalskede data, og dette påvirkede uden tvivl resultatet af konferencen i København, spurgte jeg Kommissionen, om der var mulighed for at gennemføre forskning for at kontrollere de omtvistede resultater. I sit svar sagde hr. Dimas følgende: "IPCC's vurdering er et udtryk for en konsensus, som tusindvis af videnskabsfolk er nået frem til." Jeg spørger derfor, fastlægges videnskabelige resultater ved konsensus, og er videnskabelige konklusioner resultatet af en afstemning? Vedrørende Climategate sagde Kommissionen følgende: "Det er Europa-Kommissionens holdning, at det ikke berører de indlysende og begrundede konklusioner i IPCC-rapporten. Jeg spørger derfor, hvilken form for konklusioner resulterer forfalskede data i? Jeg tror, vi har brug for en upartisk forskning for at kontrollere virkningerne af CO2. Uden videnskabelig troværdighed venter der os en ny fiasko i Mexico.
Sirpa Pietikäinen
(EN) Hr. formand! De næste skridt efter København bør være at forbedre FN's position og forhandlingskapacitet.
Vi bør gøre det lettere for FN at indlede forhandlinger på højt niveau med statsledere og derefter fortsætte udformningen af de nærmere detaljer med embedsmænd, sådan som det gøres i G8 eller G20. EU har interesse i og evne til at gennemtvinge denne form for ændring i FN-systemet.
For det andet er mit ønske og håb for Rådet og for den nye Kommission nu, at det centrale punkt i vores udenrigspolitik med den nye Lissabontraktat nu vil blive behandlet af trioen, Kommissionens formand, den højtstående repræsentant og kommissæren for klimaændringer og muliggøre forhandlinger på grundlag af en enkelt forhandlet tekst.
Edite Estrela
(PT) Hr. formand! Det er allerede blevet fremført her, og det er sandt, at København var en skuffelse, da der ikke blev indgået en enkelt politisk bindende aftale. Vi må dog nu se fremad og forberede os politisk på konferencen i Mexico - EU har allerede forberedt sig i teknisk henseende. EU må generobre den førende rolle og tale med en stemme. Lissabontraktaten vil hjælpe os hermed og vil lade Europa gøre sig gældende og tale med en forenet stemme og den autoritet, som en, der har gjort sit hjemmearbejde, kan. Vi regner også med det spanske formandskab, for når vi kommer til mødet i Bonn...
(Formanden afbrød taleren)
Formanden
Vi har afsluttet dette plenarmøde. Det har været usædvanlig langt, men i det mindste har et betydeligt antal medlemmer haft lejlighed til at tale. Det store antal tilstedeværende medlemmer er også et udtryk for Parlamentets interesse for det emne, vi drøfter.
Nu er vi nået til den afsluttende del af forhandlingerne, og jeg vil starte med at give ordet til fru Espinosa, så hun kan svare.
Fru Espinosa og forsamlingen vil være klar over, at jeg glæder mig meget over at kunne give hende ordet på grund af det venskab, den varme og den beundring, jeg nærer for hende.
Elena Espinosa Mangana
Hr. formand, mine damer og herrer! Jeg vil gerne takke alle for deres bidrag, som uden tvivl vil hjælpe os til at gøre tingene bedre. Jeg beklager, at jeg ikke kan svare alle personligt fra det første indlæg fra fru Wortmann-Kool til det sidste fra hr. Grzyb, og de 15 ekstra taler, vi har hørt. Lad mig dog sige nogle få ord i forlængelse af min åbningstale.
Adskillige mål af stor betydning ligger foran os i tilknytning til klimaændringer, nemlig at stadfæste støtte til og et passende engagement omkring Københavnaftalen og at styre hver enkelt af dens komponenter ved at udvikle og uddybe deres indhold og fremskynde gennemførelsen af dem.
Topmødet i København viste det nye internationale scenarie, der omgiver os. Inden for dette scenarie har vi behov for yderligere forbedringer, hvor meget forskellige aktører giver udtryk for nye mål og forventninger, og hvor reglerne for beslutningstagning må ændres for at tilpasse dem effektivt til nye tidsrammer og behov.
I denne forbindelse må EU overveje, hvordan det bedst viser sit lederskab på det klimapolitiske område på den internationale scene.
Vi må ikke tabe vores mål af syne, for det ville svække vores troværdighed og vores position, som er blevet udfordret i de senere år. Ingen ved bedre end EU, hvor svært det er at opbygge dette kollektive lederskab. Og ingen kender bedre en Parlamentet til fordelene og tilfredsheden ved et resultat, der forbedrer tingene for os alle. På globalt plan kan vi kun bevæge os fremad, hvis vejen frem er baseret på gensidig tillid og offentlighedens interesse.
Nogen har beskrevet København som en perfekt storm med et bittersødt resultat. Jeg foretrækker at medtage noget fra det, som jeg mener, er meget værdifuldt, nemlig den omstændighed, at det har givet os et stort potentiale, som vi vil kunne trække på i de kommende måneder. Mine damer og herrer, De kan være forsikret om, at vi kan sige højt og tydeligt, at EU ikke var problemet i København.
Hvis vi går videre til talerne, nævnte adskillige medlemmer solidaritet med tredjelande, emissionsreduktioner, skovrydning og en mere effektiv og mere bæredygtig industri, og mange talte om lederskab og enhed. På nuværende tidspunkt er det vores pligt at presse på for en øjeblikkelig anvendelse af Københavnaftalen.
Det er også vores pligt at presse på for en fuldstændig integration af aftalen i den almindelige procedure i FN og at skabe et solidt grundlag for betydelige fremskridt i Mexico. De regionale og sektorbestemte alliancer vil spille en grundlæggende rolle her, og EU må styrke og udvide dem.
Vi må stå skulder ved skulder i vores arbejde og se fremad. Vi må tage ved lære af vores erfaringer og bevæge os fremad. Vi må ikke bukke under for beklagelser. Når vi ser fremad og overvejer, hvad vi kan efterlade til fremtidige generationer, kan Parlamentet gøre meget. Vi har alle, både medlemsstaterne, Rådet (miljøministrene), Kommissionen, Parlamentet og naturligvis formandskabet en rolle at spille.
I stedet for at fortrænge hinanden må vi handle sammen og samle vores bedste bestræbelser for at forsvare vores fælles fremtid uden at glemme, at miljø, udvikling, konkurrenceevne og innovation er fælles mål, som må gå hånd i hånd.
Jeg har taget parlamentsmedlemmernes bidrag til efterretning og forsikrer om, at det spanske formandskab, som varer frem til den 30. juni, altid vil arbejde sammen med Parlamentet for at nå frem til en mere bæredygtig fremtid for os alle.
Olli Rehn
Hr. formand! Lad mig først og fremmest takke alle medlemmerne for en meget vægtig og ansvarlig debat. Jeg vil helt sikkert overbringe Parlamentets bedste ønsker om god bedring til min kollega, Stavros Dimas, så han kan inden længe kan deltage i udvalgets møde.
Jeg har noteret mig de fremførte punkter, og jeg vil forsøge at besvare nogle af de bekymringer og politiske holdninger, der er kommet til udtryk på grundlag af de redegørelser, jeg har bedt om under disse forhandlinger. Jeg tror, at vi kan fortolke medlemmernes grundlæggende budskaber således, at selv om Københavnaftalen ikke afspejler vores ambitionsniveau, er der stadig et vist europæisk fingeraftryk på den. Med andre ord indeholder Københavnaftalen henvisninger til det ambitionsniveau, der er nødvendigt for at håndtere klimaændringerne i klimaaftalen efter 2012, den danner grundlag for en finansiel pakke og opfordrer til seriøse forpligtelser med hensyn til emissionsreduktioner.
Med hensyn til os selv og vores forpligtelser mødes Coreper i dette øjeblik, og Kommissionen og medlemsstaterne ønsker at fremlægge et enkelt bidrag, der er klart. Detaljerne drøftes nu, og jeg har tillid til, at vi vil være parate inden fristen den 31. januar. Dette er et svar til fru McAvan, og dette bør også skabe et sundt grundlag for den fælles forhandlingstekst, som fru Pietikäinen efterlyste.
Samtidig ser vi aftalen som et afsæt for fremtidige store spring i Mexico i de fremtidige internationale klimaforhandlinger. Fru Hassi og mange andre efterlyste EU-lederskab. Jeg er enig, og Kommissionen er fast besluttet på at sikre, at EU opretholder sin førende position i de kommende måneder og omdanner denne aftale til den ambitiøse og juridisk bindende traktat, som vi alle ønsker. Jeg regner med Parlamentets støtte til at nå dette mål.
Desværre har nogle af vores vigtige forhandlingspartnere - som det med rette er blevet fremført under disse forhandlinger - ikke været i stand til eller villige til at forpligte sig så kraftigt, som EU har gjort, hvilket naturligvis havde en negativ indvirkning på forhandlingerne. Det står klart for alle, at især Kina ikke ønskede at forpligte sig til seriøst meningsfulde mål. Det er min personlige opfattelse, at den nye Kommission må fastlægge en overordnet strategi for EU over for Kina, så vi bedre kan forfølge og nå vores fælles interesser med hensyn til klimapolitikken, handelsspændingerne og vekselkurspolitikken. Det er ikke acceptabelt, at Kinas valutadumping bringer Europas økonomiske genopretning i fare. På samme måde forventer vi, at Kina indgår en seriøs forpligtelse inden for klimaændringspolitikken.
Men lad os også huske på, at vores lederskab begynder hjemme. Vi må udfolde alle tænkelige bestræbelser på at opfylde vores forpligtelser i Kyotoaftalen, efterhånden som vi nærmer os slutlinjen. Vi må også sikre, at der fremsættes nye ambitiøse politikker og foranstaltninger, som vil føre os til det reduktionsmål på 20 % - eller endog 30 % - som vi har fastsat for os selv. For at nå dette må vi investere i innovation og forskning i ressourceeffektive, miljøvenlige og energibesparende teknologier, som vil være det centrale i den nye EU 2020-strategi, vi forbereder i øjeblikket.
Jeg er enig med fru Dati og fru Grossetête og med fru Ek i, at dette indebærer, at EU 2020 skal være en klimaindustri og en jobstrategi - og dermed det centrale i EU's økonomiske genopretning. Jeg vil også gerne svare hr. Davies på hans meget konkrete spørgsmål. Jeg har tjekket det, og jeg kan oplyse om, at der skulle blive truffet beslutning om anvendelsen af bevillingerne på 300 mio. EUR til CO2-opsamling og -lagring i det respektive komitologiudvalg. Jeg kan forsikre om, at vi ønsker at støtte 12 demonstrationsanlæg. Otte anlæg vil modtage støtte i første omgang og resten i anden omgang.
Afslutningsvis er det vores pligt over for fremtidige generationer fortsat at foregå med et godt eksempel og nå frem til en juridisk bindende aftale ved årets udgang, således at en bedre og bæredygtig fremtid for alle sikres.
Formanden
Med kommissærens tale afsluttes disse forhandlinger, og vi ønsker ham held og lykke i sikker overbevisning om, at han vil udføre et fremragende stykke arbejde, som han har gjort tidligere.
Afstemningen vil finde sted under den første mødeperiode i februar, med andre ord under februar I.
Elena Oana Antonescu  
"Politik er evnen til at forudsige, hvad der vil ske i morgen, næste uge, næste måned og næste år. Og derefter kunne forklare, hvorfor det ikke skete", sagde Winston Churchill.
I lyset af konferencen i København er vi alle gode politikere. Konferencen blev skudt i gang med en stor del politisk optimisme med hensyn til en ny klimaaftale, men forhandlingerne viste, at optimisme og respekt for miljøet er mere europæiske end globale mål. Den omstændighed, at resultatet af konferencen i København var en skuffelse, fordi vores og vores borgeres forventninger ikke blev opfyldt, bør motivere os og gøre os fast besluttede på at involvere os mere og udvise større enhed på det kommende topmøde i Mexico i efteråret. Europa må lære at blive en aktør og en aktiv forhandler og at tale med en enkelt stemme.
Ivo Belet  
Efter fiaskoen i København kunne vi sidde på sidelinjen og græde og klynke ynkeligt, men det ville være spild af energi. Lad os fortsætte med at bringe orden i eget hus. Europa er det eneste kontinent, der har en specifik, ambitiøs lovgivning for nedbringelse af CO2-emissioner. Den skal gennemføres i de kommende måneder og år. Vi må ikke glemme, at dette også har en direkte indflydelse på andre supermagter, ikke mindst Kina. Alle de forbrugsvarer, som Kina ønsker at sælge i Europa i nær fremtid, skal opfylde de strengeste europæiske miljøstandarder. Dette tvinger kinesiske fabrikanter til også at ændre kurs. "Hopenhagen" blev måske i vid udstrækning en fiasko, men vi må til arbejdsbordet igen, da der næste år kommer nye muligheder først i Bonn og siden i Mexico. I mellemtiden har København uden tvivl sikret, at alle er opmærksomme, og det har øget vores miljøbevidsthed betydeligt. Det er ikke nok, men det, der gør mig optimistisk, er erkendelsen af, at investering i klima også er godt for vores egne lommer, for økonomien og dermed for beskæftigelsen.
Sebastian Valentin Bodu  
Miljøtopmødet i København er af mange blevet beskrevet som en dundrende fiasko, da resultatet var en vag aftale uden nogen klare antagelser eller frister. Hvis vi ser nærmere på det, der skete i den danske hovedstad, kan vi dog se, at grundlaget her blev lagt for en ny global klimadagsorden, som vi vil nå, men efter års hårdt arbejde og forhandlinger.
Dette var første gang, at 115 stats- og regeringsledere mødtes for at drøfte klimaændringer. Det er et vigtigt tegn. Den omstændighed, at topmødet fandt sted under FN's forsæde, understreger, at selv udviklingslandene og dårligt industrialiserede lande erkender, at de er nødt til at spille en aktiv rolle i nedbringelsen af drivhusgasemissionerne.
Betydningen af bilaterale drøftelser mellem magtfulde industrialiserede lande og udviklingslande er vokset, navnlig i lyset af det kommende topmøde om miljøspørgsmål i Mexico. EU er i besiddelse af alle de tilgængelige data, der er nødvendige for at spille en vigtig rolle i bilaterale drøftelser med lande som Kina, Indien og Brasilien. Tiden er inde til, at ingen indsats forekommer for stor, når vi taler om fremtiden for den planet, som vi alle deler.
George Sabin Cutaş  
I den seneste måned har fiasko været det ord, der er blevet anvendt mest til at beskrive topmødet i København. Topmødets utilfredsstillende resultat skyldes både den tilbageholdenhed, som de store industrilande udviste, og systemets komplicerede regler baseret på FN-konsensus.
Desuden bør EU's manglende evne til at påtage sig rollen som katalysator for de globale bestræbelser for at begrænse virkningerne af klimaændringer undersøges. Ved ensidigt at melde ud et år før konferencen, at vi agtede at nedbringe drivhusgasemissionerne med 20 % i 2020, havde EU den moralske overhånd til at bidrage med et incitament til forhandlingerne i København. Men vi vidste ikke, hvordan vi skulle gøre os gældende på et møde, der var domineret af USA's og de fremkommende økonomiers positioner.
Der er behov for mere begrænsede drøftelser, så vi kan håbe på, at forhandlingerne ender med en succes. Ministermøderne i Bonn og Mexico City i juni og december skal udnyttes så effektivt som muligt til at bane vejen for vedtagelse af en ny traktat. Medlemsstaterne skal koordinere deres indsats, så vi taler med en enkelt stemme på den globale scene.
Adam Gierek  
Fiaskoen på klimatopmødet har vist Europas svaghed og dets politiske elites naivitet. Det har vist, at vi kun er en af mange aktører på verdensscenen. Hvorfor endte forslagene vedrørende CO2-emissioner med at være uacceptable? Det gjorde de, fordi de truer mange udviklingslandes interesser, ikke tager hensyn til konkurrence baseret på den militære økonomi på verdensplan, medfører en uretfærdig fordeling af retten til at udnytte det fælles gode, som Jorden er, og er baseret på den ikke særlig troværdige hypotese fremsat af IPCC om, hvor skadelig CO2 er, mens det viser sig, at de såkaldte beviser er blevet manipuleret (Climategate). Videnskaben skal ikke kontrolleres politisk, men bør tage hensyn til alle omstændigheder og besvare alle tænkelige spørgsmål. Har nogen f.eks. spurgt om, hvad der ville ske, hvis der ikke var nok CO2 i atmosfæren? Vi burde være glade for den varme periode i vores planets historie og for, at der i øjeblikket er omkring 370-380 ppm CO2 i atmosfæren. Inden for fysik og kemi kender vi Le Chateliers ligevægtsprincip, der forudsiger udviklingen af ideelle vilkår for fotosyntese. Jorden bliver grønnere, et faktum, der er blevet bekræftet mange gange, og det sikrer større høst og bedre udviklingsvilkår. Lad det fortsætte på denne måde, selv om der desværre er mange tegn på, at verden i de kommende to tiår vil blive køligere. Konklusion: EU bør øjeblikkelig tage sin restriktive klima- og energipakke op til fornyet behandling, fordi den forringer EU's konkurrenceevne.
Béla Glattfelder  
De nuværende liberale handelsordninger tilskynder til højere kuldioxidemissioner. Ved at indføre handel med emissioner, støtte vedvarende energikilder og fremme investeringer med henblik på at forbedre energieffektiviteten udfolder de udviklede lande betydelige bestræbelser på at begrænse deres kuldioxidemissioner. Disse foranstaltninger resulterer i ekstraomkostninger for virksomhederne. Desuden beskattes energiforbrug i stigende grad i disse lande.
I mellemtiden gør mange udviklingslande ikke noget for at nedbringe deres drivhusgasemissioner. De øger endog hele tiden deres kuldioxidemissioner. I stedet for at give de største industrielle brugere incitamenter til at sikre energieffektivitet, forsyner de dem med elektricitet med statsstøtte. Mange siger, at disse landes største komparative fordel nu ikke længere er billig arbejdskraft, men billig energi.
Derfor må der indføres nye internationale handelsregler for at forhindre, at handelen fører til yderligere kuldioxidemissioner. Vi har ikke blot brug for "retfærdig" handel, men også for "grøn" handel. Med henblik herpå må vi sikre, at der findes effektive retlige sanktioner, hvis et land ikke opfylder sine forpligtelser i henhold til klimaændringsaftalerne.
András Gyürk  
Konferencen om klimaændringer i København var skuffende. Der blev ikke vedtaget nogen juridisk bindende forpligtelser, som kunne danne rammen om den fremtidige internationale klimabeskyttelse. Situationen forværres af, at EU til trods for sine intentioner var ude af stand til at påvirke det endelige resultat af forhandlingerne i nævneværdig grad. Konferencens fiasko betyder ikke, at vi skal lade stå til. Vi må vænne os til tanken om at lægge vægt på regionale løsninger, indtil vi får en international traktat, som er juridisk bindende for alle aktører. I overensstemmelse hermed bør EU arbejde på at finpudse sine interne forordninger om klimabeskyttelse. EU's forordninger bør være mere effektive uden at forårsage en konkurrencemæssig ulempe for de europæiske industrier.
EU's klimapolitik bør dog heller ikke stille de nye medlemsstater ugunstigt, som det var tilfældet med den interne EU-aftale om deling af byrden for nylig. Når det gælder klimabeskyttelse, bør løsninger, der har mange ekstravirkninger ud over nedbringelse af emissioner foretrækkes. Udviklingen af bytransport forbedrer livskvaliteten, investeringerne i forbedring af energieffektivitet skaber arbejdspladser, og de beløb, der bruges på forskning og udvikling, forbedrer samtidig konkurrenceevnen. Disse synspunkter afspejles også i budgettet for de kommende syv år. Europa har ikke råd til kun at være tilskuer ved internationale forhandlinger om klimabeskyttelse. Det bør fortsat tage initiativet, selv om klimapolitikken nu i stedet for banebrydende ændringer vil være kendetegnet ved små, gradvise skridt.
Eija-Riitta Korhola  
Det var med nogen fortvivlelse, at jeg hørte klagerne over det dårlige resultat i København. Jeg kan kun sige, at det er på tide, at EU ser realiteterne i øjnene. Vi må holde op med at narre os selv ved at forestille os, at EU befinder sig i en førerposition, eller at det kan påtage sig en sådan rolle. Lad os være ærlige. Vores ineffektive og dyre strategi frister ingen. Det vil jeg også sige til den fremtidige kommissær med ansvar for klimaændringer. Topmødet i København er kommet og gået, men hvorfor vil fru Hedegaard stadig have os til at tro, at EU er førende inden for klimapolitikken og den, der skal vise vejen frem? Det har ikke spillet denne rolle i lang tid.
"Følg mig, jeg er lige bag ved jer" er det paradoksale slogan, som EU har udviklet for sig selv. Det er med denne form for selvbedrag, at EU fortsætter med sin elendige klimapolitik, der ødelægger arbejdspladser inden for de reneste industrier. De, der har fulgt klimadebatten overhovedet, har længe vidst, at der ikke ville blive indgået en international aftale baseret på EU's formel. USA, Kina og Japan har valgt en vej, der forkastede en FN-model med dens forhandlede emissionslofter og tidsplaner. De investerer direkte i nedbringelse af kulstofintensiteten og i ny teknologi, der med tiden også vil blive set som den logiske metode til at nedbringe emissionerne. Denne metode vil dog ikke udsætte økonomien og arbejdspladserne for bureaukrati, uretfærdig konkurrence eller uforudsete prissvingninger. I Europa vil vi være udsat, hvis EU-landene fortsat følger en anden vej, står alene og forværrer virksomhedernes problemer. Det er sørgeligt, at ingen drager fordel heraf, mindst af alle befolkningen. Miljøet vil heller ikke drage fordel heraf, hvis de reneste industrier i verden bliver pålagt sanktioner ved emissionshandel, sanktioner, der ikke pålægges resten. Det er på tide, at EU tager sin politik op til fornyet overvejelse og sætter en stopper for denne fantaseren.
Petru Constantin Luhan  
EU skal fortsat være involveret i de internationale forhandlinger om vedtagelse af en post-Kyoto aftale. Det står klart, at EU's forhandlingsstrategi skal evalueres og forberedes grundigt med henblik på en fortsættelse af forhandlingerne i 2010, hvis der skal underskrives en ny global post-Kyoto aftale.
Selv om konklusionerne fra København ikke kan betegnes som en succes og er langt fra det, EU ønskede, er de dog et skridt i retning af underskrivelse af en juridisk bindende, global post-Kyoto aftale. EU's indsats i den umiddelbare fremtid skal fokusere på diplomatiske bestræbelser, der sigter mod at opnå forpligtelser fra alle de relevante globale partnere, navnlig USA, Kina og Indien, så det globale mål om begrænsning af temperaturstigningen til to grader Celsius i forhold til det førindustrielle niveau kan nås.
Vi skal være klar over, at EU's forpligtelse til at øge emissionsreduktionerne med 30 % i 2020 er betinget af, at tredjelande påtager sig tilsvarende eller proportionale forpligtelser.
Rovana Plumb  
Vi kan gøre status over konferencen om klimaændringer her en måned efter afholdelsen af den. Københavnaftalen blev forhandlet og underskrevet med stort besvær, og var tæt på at være en total fiasko. Det kompromis, der blev accepteret med stort besvær, var kun "notere sig".
Selv om EU har påtaget sig specifikke, ambitiøse mål, har de ikke ført til tilsvarende forpligtelser fra andre partnere. Det skal dog understreges, at alle de store økonomiske og politiske magter i verden samledes for at drøfte og påtage sig ansvar for bekæmpelse af klimaændringer. Målet om at holde den globale opvarmningsgradient på 2° C blev anerkendt, og der blev opnået enighed om finansiel støtte på 30 mia. USD i perioden 2010-2012 (hurtigstartsfinansiering) og 100 mia. USD i 2020. Disse beløb skal finansiere foranstaltninger til nedbringelse af og tilpasning til virkningerne af klimaændringer for de mindst udviklede og mest sårbare lande.
Jeg mener, at den fremtidige Kommission, navnlig hvis der kommer en kommissær med ansvar for klimaændringer og handling, skal evaluere reduktionsforslagene meget nøje - forpligtelser indgået af lande, som er parter i FN's konvention - og også forberede forhandlingerne på samme måde, så der kan blive underskrevet en juridisk bindende aftale på COP 16 i Mexico i 2010.
Daciana Octavia Sârbu  
De fleste af os har med rette givet udtryk for skuffelse over resultatet af topmødet i København og den manglende indgåelse af en juridisk bindende aftale. Der er dog blevet gjort nogen fremskridt. For eksempel vil oprettelsen af Københavns grønne klimafond yde finansiering til fattigere lande, så de kan tilpasse sig klimaændringerne og udvikle ren energi, og de fremkommende økonomiers formelle accept af, at de har et medansvar, gør en konkret forpligtelse fra disse landes side i nær fremtid mere sandsynlig. EU skal fortsat spille en førende rolle, så længe der ikke findes en juridisk bindende aftale. Den indstillede kommissær for klimahandling har givet udtryk for engagement i en international aftale om beskyttelse af regnskove, medtagelse af vejtransport og søtransport i emissionshandelsordningen og sammenkædning af EU's og USA's lofts- og handelsordninger, hvilket ville være et afgørende skridt i det internationale samarbejde om globale emissionsnedbringelser. Vi bør fortsat udvikle og gennemføre vores egen klimalovgivning som andre lande arbejder i retning af deres. Vores arbejde med internationale organisationer og partnerlande i de kommende måneder vil øge chancerne for betydningsfulde fremskridt på den kommende konference i Mexico.
Zbigniew Ziobro  
Problemet med klimaændringer er et af de vigtigste spørgsmål for den moderne verden. For nylig blev der afholdt et klimatopmøde i København helliget dette spørgsmål. I mellemtiden opdagede vi, at indholdet af adskillige tusinde dokumenter og e-mails havde fundet vej til internettet fra klimaforskningsenheden ved University of East Anglia, en af verdens mest prestigefyldte institutioner, der beskæftiger sig med global opvarmning og den indflydelse, som menneskets aktivitet har på denne proces. Materialet omfattede korrespondance mellem videnskabsfolk fra forskellige lande, hvis forskning havde en nøgleindflydelse på EU's og FN's holdning til klimaændringer. De lækkede oplysninger viser, at forskningsresultaterne kan være blevet manipuleret, og som følge heraf kan der være udsendt upålidelige oplysninger om drivhusvirkningen og klimaændringer. EU-landene og dermed vores samfund afholder betydelige omkostninger i tilknytning til emission af drivhusgasser, men i København blev der gjort forsøg på at få de udviklede lande, herunder EU, til at acceptere en endnu større finansiel byrde i tilknytning til global opvarmning for på denne måde at hjælpe udviklingslandene. Enhver tvivl, der findes omkring dette spørgsmål, bør klarlægges i detaljer, ikke blot fordi vi ønsker at overbevise dem, der er i tvivl om legitimiteten af foranstaltningerne til at begrænse drivhusgasemissionerne, men også fordi de europæiske skatteydere betaler og skal betale enorme omkostninger i forbindelse hermed, og de skal være sikre på, at disse foranstaltninger er baseret på et sundt grundlag.
