Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Needle
Hr. formand, jeg tager ordet vedrørende en bemærkning i går fra min kollega, hr. Evans, vedrørende mængden af dokumentation, som vi modtager. Jeg mener, at det var et vældig godt forslag. I lyset af den mængde papir, vi har modtaget her til morgen, vil jeg gerne spørge, om formanden, hvis disse afstemninger skal fortsætte, vil undersøge, om medlemmerne kan få stillet ekstra kasser til rådighed fremover, så vi kan få transporteret alle disse resultater tilbage til vores kontorer i Bruxelles.

Formanden
Jeg vil bede mine medarbejdere undersøge sagen.
Protokollen godkendtes

Afstemning
Souchet
Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa støtter hele denne betænkning og de ændringsforslag, som er blevet vedtaget i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik. Kommissionens forslag stiller spørgsmål ved den EF-toldkodeks, som var fastlagt i den oprindelige forordning (EØF) nr. 2913/92.
Jeg vil gerne minde om, hvor vigtig EF-toldkodeksen er for tredjelande og særlig for de tidligere central- og østeuropæiske lande. Den er et sammenligningsgrundlag og en model for adskillige stater, der er tvunget til hurtigt at indføre en toldlovgivning, som er funktionsdygtig, for at kunne blive integreret i den internationale handel. For så vidt angår handelspolitik spiller en toldtarif sjældent en rolle i forbindelse med beskyttelse af visse industrisektorer, men den danner stadig grundlag for en konkurrencebaseret politik. Antidumpingtold og udligningstold anvendes i henhold til bestemmelserne og procedurerne i EF-toldkodeksen. Hvad angår landbrugspolitik hviler eksportrestitutionsordningen på de toldprocedurer, der indgår i toldkodeksen. Verdenshandelsorganisationens nye regler er ligeledes rettet mod toldkodeksen. For så vidt angår statistik over udenrigshandlen er det dokument, der er omfattet af toldkodeksens gennemførelsesbestemmelser, stadig det basisredskab, som indsamlingen af statistiske oplysninger er baseret på.
På baggrund af EF-toldkodeksens væsentlige rolle forstår vores gruppe ikke Kommissionens forslag, som har til hensigt at annullere eller reducere medlemsstaternes rolle i anvendelsesproceduren for EF-toldkodeksen.
Som eksempel kan medlemsstaterne i henhold til de gældende bestemmelser forbeholde sig ret til i deres eget land at udfærdige tolddeklarationer i henhold til direkte eller indirekte repræsentation for at bevare toldklarererens opgaver. I det nye forslag begrænser Kommissionen denne ret til kun at omfatte indirekte repræsentation. Hvis denne forholdsregel bliver vedtaget, vil toldklarererens opgaver blive stærkt begrænset, og mange af jobbene som toldklarerer må forsvinde. De nye bestemmelser synes altså at fremme en meget negativ udvikling, nemlig en reduktion af den toldkontrol, der foretages af medlemsstaterne, at nogle af jobbene som toldklarerer forsvinder, og at der følgelig bliver større muligheder for svindel, samt at fællesskabspræferencen svækkes.
For så vidt angår toldordningerne og indplacering af varer i en toldordning foreslår Kommissionen en dispensationsordning for alle de virksomheder, der udfærdiger tolddeklarationer via edb. Selve princippet om, at medlemsstaterne kan beskytte sig, vil blive svækket, for disse edb-dokumenter vil på sigt blive overført direkte til fællesskabsinstitutionerne.
Hr. formand, det vil på baggrund af de to eksempler, jeg lige er kommet med, være forståeligt, at vores gruppe ved stemmeafgivningen stemmer imod enhver ændring af EF-toldkodeksen, som vil medføre en svækkelse af fællesskabspræferencen samt virksomhedernes og de nationale myndigheders rolle i toldprocessen. Jeg er overrasket over, at Kommissionen umiddelbart før nye forhandlinger i Verdenshandelsorganisationen og under dække af en administrativ forenkling foreslår en svækkelse af fællesskabspræferencen, som er forbundet med en faktisk nedsættelse af kontrollen, hvilket kan medføre en stigende svindel.

van Dam
Paasilinna-betænkningen kommer i det mindste med én nødvendig korrektion til Kommissionens forordning vedrørende fællesskabets toldkodeks. I maj 1998 udtalte Rådet, at der er grænser for den kommercielle risiko, som importører i EU bærer. Rådet pålagde Kommissionen at gøre noget ved dette. Mærkeligt nok har Kommissionen ikke gjort noget ved det, det er ihvertfald, hvad der fremgår af det forslag, som den har forelagt Rådet og Parlamentet.
Vi har støttet ændringsforslag 13, der ændrer artikel 220, stk. 2, i en retning, som vi ønsker. Vi havde gerne set, at formuleringen »en importør, der har handlet »i god tro«, ikke kan holdes ansvarlig for følgerne af svindel eller administrative fejl, der er lavet fra eksportørens eller toldautoriteternes side«, optages. Vi er derfor fortalere for at dette overvejes på et senere stadium i beslutningsdannelsen.
Frygten for at en ændring af fællesskabets toldkodeks fører til, at en strøm af billige produkter oversvømmer det europæiske marked, anser vi ikke for realistisk. Vi er trods alt af den mening, at det europæiske indre marked ikke må blive »et lukket fort«, især ikke for mindre udviklede lande. Bekyttelse af egne interesser er en moralsk forkastelig rettesnor for udenrigshandelspolitikken. Vi må også involvere de problemer, som udviklingslande kæmper med i bedømmelsen.
Betænkning af Añoveros Trias de Bes (A4-0096/99)

Schroedter
Hr. formand, jeg vil gerne forklare, hvorfor vi undlod at stemme ved afstemningen om henstillingen af André-Léonard, der blev behandlet i går sammen med betænkningen af Truscott i forhandling under ét. Det skyldes simpelthen, at vi har et problem med krænkelserne af menneskerettighederne i Usbekistan, og at dette efter vores mening ikke harmonerer med bestemmelsen i aftalens præambel, hvor beskyttelsen af menneskerettighederne og grundlaget for demokrati er en forudsætning for aftalen. Derfor undlod vi at stemme. Vi ønsker nære relationer, men vi mener, at denne partnerskabs- og samarbejdsaftale kun kan træde i kraft, hvis det virkelig lykkes at skabe et stabilt demokrati i Usbekistan. Kommissionen kunne i går ikke overbevise os om, at dette udelukkende kan opnås gennem denne økonomiske aftale. Yderligere spørgsmål har også udløst rådvildhed hos Kommissionen, og vi mener derfor ikke, at det er det rette tidspunkt at ratificere denne aftale.
Det er også et problem for os, at der i det vigtige spørgsmål om anerkendelsen af Usbekistan som et sikkert tredjeland ikke tages højde for, at der i Usbekistan ikke er fri adgang til domstolene, hvorfor der altså mangler en af de grundlæggende forudsætninger for denne anerkendelse. Dette er ganske enkelt indeholdt i aftalen, og de grundlæggende forudsætninger er således ikke til stede. Derfor kunne vi på nuværende tidspunkt ikke stemme for denne ratifikation.
Betænkning af Truscott (A4-0069/99)

Souchet
Den debat, der lige har fundet sted, om partnerskabsaftalerne med de nye stater i Centralasien viser de store ulemper, som en kunstig opdeling af de forskellige elementer i en udenrigspolitik medfører. Man kan ikke isolere handelsforbindelserne og menneskerettighederne på den ene side og de andre aspekter på den anden side. Det er derfor nødvendigt, at Rådet en dag, og helst snarest muligt, bliver belært om dets eneansvar for at sikre kohærens i alle Den Europæiske Unions udenrigspolitiske interventioner, hvadenten de vedrører den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, udenrigshandelspolitikken, menneskerettighederne eller hjælpeaktionerne.
Jeg kan for øvrigt konstatere, at vi stadig ikke har et vurderingsgrundlag for, hvor effektive aktionerne inden for rammerne af TACIS-programmet har været. Et program kan ikke betragtes som effektivt, fordi der er et betydeligt forbrug af bevillinger. En sådan effektivitet kan kun måles ved hjælp af en resultatanalyse, hvilket vi stadig venter på.
Betænkning af Pronk (A4-0099/99)

Sjöstedt og Svensson
I betænkningen behandles en række social spørgsmål, som ikke er omfattet af EU's beslutningskompetence. Vi mener, at EU's bestemmelser på det sociale område udelukkende skal være koncentreret om minimumsbestemmelser, der skal modvirke social dumping. De øvrige dele af socialpolitikken skal styres nationalt og lokalt.
Denne betænkning går betydeligt længere i harmoniseringsbestræbelserne og forslagene på områder som børnepasning og pensioner. Derfor har vi stemt imod betænkningen.

Theonas
EU's og medlemsstaternes konstante politiske valg om yderligere opløsning ikke kun af den sociale forsikring, men også af det sociale beskyttelsessystem i al almindelighed, der i efterkrigstiden har været fremherskende i Europa som et resultat af arbejderbevægelsens effektive kamp, viser til stadighed mere og mere afslørende sit sande ansigt.
Europa-Kommissionens beretning om social beskyttelse i Europa kræver af medlemsstaterne, at de forstærker deres anstrengelser på at fremme beskæftigelsen. Den betragter ydelserne til sundheds- og hospitalssektoren som et simpelt kommercielt gode og de forsikrede som »forbrugere«, der skal »reducere deres efterspørgsel« og foreslår foranstaltninger til en »modernisering« af den sociale beskyttelse og en »tilpasning« af systemerne til disse ændringer gennem privatisering af ydelserne til sundhed og pensionsdækning.
Selvom betænkningen fra Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender indeholder visse positive konstateringer og foreslår nogle delvise foranstaltninger, så accepterer den alt i alt den nye ramme for social beskyttelse, der er under udarbejdelse, og betragter de problemer, der eksisterer i finansieringen af systemerne for social beskyttelse ud fra den påvirkning, de har på konkurrencedygtigheden i europæisk økonomi, og støtter på den måde dem, der kræver en udgiftsformindskelse og privatisering af en del af ydelserne.
I forbindelse med den vurdering, der står i betænkningen, nemlig, at »en styrkelse af markedsmekanismerne inden for sundheds- og hospitalssektoren ikke må føre til et sundhedsvæsen i to niveauer«, vil vi gerne bemærke, at en privatisering af en del af sundheds- og hospitalssektoren og en styrkelse af markedsmekanismerne på dette område de facto medfører, at der skabes et sundhedssystem i to niveauer. Og det fordi folk med høje indtægter let kan betale høje bidrag til de private, profitskabende institutioner, mens det overvældende flertal af arbejderklassen bliver begrænset til de lavere minimumsydelser. Den tilstand, vi ser i Grækenland, er karakteristisk. Her ser vi en bevidst forringelse og ødelæggelse af Det Nationale Sundhedssytem (ESY) og en skandaløs styrkelse af det private område.
Vi er kategorisk modstandere af forsøget på - for at mindske omkostningerne - at reducere niveauet for pensionsydelser i de offentlige forsikringssystemer og at begrænse pensionerne til en minimal overlevelsesindkomst til gavn for de private, profitskabende pensionsinstitutioner, hvortil alle de, der ønsker en vis forbedring af deres offentlige sultepensioner, tyr til. Meddelelsen fra den nye formand for IKA for nylig, om at man undersøger mulighederne for at skabe en ny hjælpekasse, som skal fungere ud fra rent privatøkonomiske kriterier, på basis af princippet om en direkte forbindelse mellem kontingentindbetalingerne og de udbetalte ydelser samt med en mulig direkte afhængighed af den private forsikringskapital, skaber voldsom uro.
Vi siger nej til den nye model for social beskyttelse, som er under forberedelse. Vi er klar over, at disse valg er en direkte følge af de folkefjendske nedskæringspolitikker, som kriterierne for konvergens og stabilitetsaftalen pålægger, og som mangedobler problemerne for finansiering af det offentlige forsikringssystem og fører til dets sammenbrud.
Vi er af den mening, at på kort sigt er det mest basale middel til at tackle problemerne i det offentlige sociale beskyttelsessystem en målbevidst styrkelse af fuld og stabil beskæftigelse gennem en styrkelse af produktionsinvesteringer især inden for effektivisering, gennem finansierings- og skatteincitamenter at styrke massemedierne, der opsluger størstedelen af den samlede beskæftigelse, og gennem en arbejdstidsnedsættelse med fuld lønkompensation.
Vi mener desuden, at der findes løsninger - andre end dem, som man her foreslår - på de sociale forsikringsorganisationers direkte finansieringsproblemer, eksempelvis ved at anvende de eksisterende bestemmelser om bidrag i forsikringslovgivningen strengt, ved at bekæmpe bidragssvindel og sort arbejde, ved at beskatte de spekulationsmæssige kapitalbevægelser samt ved at ophæve undtagelserne i indkomstbeskatningen på værdipapirer og biprodukter.
Sammen med lønarbejderne kæmper vi for at beholde og styrke det offentlige sociale forsikringssystem samt en udvidelse og forbedring af kvaliteten af ydelserne, så de svarer til målet om en samlet, offentligt social beskyttelse på et højt plan.

Vanhecke
Denne betænkning fremfører, at euroen fratager medlemslandene ethvert monetært middel til at mildne økonomiske spændinger, så konkurrencen endnu mere end i dag, også i den Europæiske Union, kommer til at udspille sig på områderne lønomkostning, skatteindtægter og omkostninger ved social beskyttelse.
Det er bare ét af de enorme problemer, som indførelsen af euroen fører til, problemer som man af rent ideologiske årsager har fejet til side uden virkelig debat. Hvad der så end bliver af det, vil jeg her med eftertryk afvise en ensartet social sikkerhed på europæisk niveau.
I Belgien oplever vi, hvad det betyder, når to folkeslag er forpligtet til at leve med det samme system for social sikkerhed. Det fører gennem automatiske finansieringsmekanismer til det modsatte af solidaritet, til organiseret tyveri. Det kan lyde hårdt, men det er nu sandt.
På europæisk plan går man den samme vej, og det bliver endda endnu værre, eftersom erfaringerne med strukturfondene og samhørighedsfondene lærer os, at lokale eller nationale myndigheder pr. definition ikke omgås forsigtigt med »europæiske« penge. Spar os derfor for den europæiske trang til lige behandling. Indse at den største fremgang og de bedste former for social sikkerhed realiseres inden for veldefinerede grænser. Derudover kan man planlægge også andre former for solidaritet inden for og uden for fællesskabet, men det er en helt anden historie.

Cabotagesejlads, bemanding af fartøjer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0075/99) af McIntosh for Udvalget om Transport og Turisme om
I.forslag til Rådets forordning (EF) om ændring af forordning (EØF) nr. 3577/92 af 7. december 1992 om anvendelsen af princippet om fri udveksling af tjenesteydelser inden for søtransport i medlemsstaterne (cabotagesejlads) (KOM(98)0251 - C4-0423/98-98/0158(SYN)); II.forslag til Rådets direktiv om bestemmelser vedrørende bemanding af fartøjer i fast passager- og færgefart mellem medlemsstaterne (KOM(98)0251 - C4-0424/98-98/0159(SYN)).
Stenmarck
Hr. formand, ordføreren fru McIntosh, som har gjort et stort og betydningsfuldt stykke arbejde med denne betænkning, kan desværre ikke være til stede i dag. Derfor har hun bedt mig fremlægge denne sag.
Jeg tror, at selve udgangspunktet, og det, man skal gøre sig klart ved behandlingen af en sag som denne, er, at søfartserhvervet i EU gennemgår en meget vanskelig periode. Det støder på stadig hårdere konkurrence fra andre lande. Hvad f.eks. færgerederier angår, står de nu, enten til sommer eller om nogle år, over for afskaffelsen af det toldfri salg, hvorved de mister en stor del af deres indtægter.
I sit forslag understreger Kommissionen betydningen af fri adgang til søfartsmarkeder i hele verden og ligeledes behovet for at højne kvalitetsstandarderne, samtidig med at konkurrencen skal opretholdes eller øges. Kommissionen kan også henvise til, at der er sket betydelige fremskridt på disse områder. Samtidig er ansættelsesforholdene for søfartspersonale inden for Unionen imidlertid blevet forringet, og tendensen går i retning af stadig færre ansatte. Alt dette er et resultat af udflagning, personalereducerende foranstaltninger og billigere arbejdskraft fra tredjelande. Det er en udvikling, som hidtil har ramt fragtsektoren hårdest, men som også vil kunne brede sig til passagertrafikken.
Fra Kommissionens side drejer det sig både om en fællesskabspolitik for at mindske incitamentet til udflagning og for at harmonisere markedsforholdene for skibspersonale. Derfor foreslår Kommissionen i sit første forslag en ændring af forordningen om cabotage, således at ansatte fra tredjelande ligestilles med skibspersonale fra Fællesskabet.
Det andet forslag drejer sig om bemanding af fartøjer i fast passager- eller færgetrafik. Også med hensyn til arbejdsvilkår tilstræber Kommissionen lige behandling, uanset om de ansatte bor i en medlemsstat eller ej.
Der er grund til at stille sig tvivlende over for en del af de forslag, som Kommissionen fremsætter. Frem for alt kan der være grund til at sætte spørgsmålstegn ved, om det er det rette tidspunkt med tanke på alle de problemer, der allerede findes for søfarten i EU. De foreslåede direktiver om cabotage har skabt uro inden for branchen, da de indebærer direkte indgriben på arbejdsmarkedet, hvilket mange anser for at være i direkte strid med den fri bevægelighed for varer og tjenester.
Et af de mål, som Kommissionen ønsker at opnå, er at skabe lige konkurrencevilkår inden for EU. I virkeligheden er arbejdsvilkårene meget forskellige fra medlemsstat til medlemsstat. Derfor er det også svært at se effekten af de foreslåede foranstaltninger.
Konklusionen på dette bliver, at det i øjeblikket er svært at se nogen rimelig grund til at ændre forordningen om passagertrafik. Den nuværende udgave udløber i 2001. Hertil kommer, at Kommissionen selv allerede tidligere har foreslået frivillige ændringer, hvilket f.eks. skete i en rapport, som blev fremlagt i 1995. Ordføreren foreslår derfor, at vi ikke foretager ændringer i denne del, før Kommissionen har undersøgt det yderligere, hvilke virkninger liberaliseringen af passager- og færgetrafikken vil få.
I ændringsforslag 4 foreslås en granskning af de økonomiske og sociale konsekvenser af liberaliseringen af cabotage, og at denne rapport skal forelægges Rådet og Parlamentet senest den 1. januar 2001. På grundlag af denne rapport vil Kommissionen dernæst fremsætte forslag om systemets endelige udformning.
Med hensyn til direktivet om bemanding bør man til dels satse på andre områder end dem, Kommissionen taler om. Hvis vi vil styrke hele branchens konkurrenceevne, drejer det sig først og fremmest om at fremme uddannelse og knowhow inden for søfarten, noget som Transportudvalget også har været inde på i andre sammenhænge. Det har ordføreren beskrevet i ændringsforslag 8.
Afslutningsvis vil jeg blot sige, at ordføreren stiller sig positivt til samtlige ændringsforslag med undtagelse af ændringsforslag 7.

Simpson
Hr. formand, tidligere på ugen havde Parlamentet en grundig diskussion om fremtiden for Europas jernbaner, og i dag har vi mulighed for det samme vedrørende skibstrafikken mellem EU-landene.
Jeg takker ordføreren, fru McIntosh, for hendes arbejde. Jeg er ked af, at hun ikke kan være til stede hos os i dag - det skyldes uden tvivl forpligtelser i et andet parlament. Jeg vil også gerne sige, at hendes oprindelige tanker, der var baseret på de konservatives dogmer, hverken var relevante eller nyttige. Men hun har imidlertid skiftet mening, og nu står vi med en mere afbalanceret og mere proeuropæisk betænkning.
Betænkningen drejer sig om bemandingsniveauer på sejlads mellem medlemsstaterne og ved cabotagefart. Jeg vil begrænse mine bemærkninger til forslagene om bemanding, da det desværre ser ud til, at spørgsmålet om cabotage er dødt og begravet inden for Rådet.
For det første må man sige, at disse forslag drejer sig om sejlads mellem medlemsstaterne og ikke højsøsejlads. For det andet mener min gruppe, at der længe har været behov for handling på grund af den stigende anvendelse af søfolk fra tredjelande, der bemander disse fartøjer til lønninger og arbejdsbetingelser langt under EU-niveau. EU's skibsredere er kort sagt begyndt at indføre bekvemmelighedsflag inden for denne sektor, ligesom de tidligere har gjort det med højsøsejlads.
Kommissionen bør lykønskes med, at den handler tidligt inden for denne sektor for at sikre, at når statsborgere fra tredjelande ansættes på ruter mellem medlemsstaterne sker det på samme betingelser for søfolk fra EU.
Jeg vil være helt ærlig over for Parlamentet her til formiddag og sige, at jeg ønsker et direktiv, hvor det hedder, at der kun må bruges EU-søfolk på sejlads inden for EU. Men jeg erkender, at det ikke er muligt, hvorfor vores gruppe støtter princippet om, at de samme forhold skal være gældende for disse søfolk fra tredjelande. Vi må ikke lade især vores færgerederier blive rederier med billig arbejdskraft og lavere standarder. Hvis vi gør det, underskriver vi den endelige dødsdom for Den Europæiske Unions søfolk.
Derfor er denne betænkning meget vigtig. Derfor er det vigtigt, at Den Europæiske Union og Europa-Parlamentet sender et meget klart og tydeligt budskab til de europæiske færgerederier: Vi vil ikke tolerere, at søfolk fra tredjelande ansættes til lavere løn og på ringere betingelser end vores egne søfolk.

Hatzidakis
Hr. formand, udvalget betoner ganske rigtigt, at der er et problem inden for Fællesskabets søfartsområde i forbindelse med den nedprioritering af sømandserhvervet og den arbejdsløshed, man kan iagttage inden for området. Denne situation skyldes især sejlads under bekvemmelighedsflag, nedskæringer og den billigere arbejdskraft fra tredjelande. Især søtransporten synes at blive påvirket af de omtalte ændringer, men tendensen påvirker muligvis også passagersejlads og færgefart. Derfor foreslår udvalget i de to direktiver, som vi forhandler, en række foranstaltninger, som skal forsøge at løse problemet.
Udvalgets hensigter er principielt set gode nok, men man må gøre to indsigelser: Den første indsigelse er, at eftersom direktiverne omfatter ethvert fartøj, der er hjemmehørende i EU, men som er registreret uden for Fællesskabet, og eftersom der findes havområder mellem medlemsstater, der anser for internationalt farvand, opstår der mange spørgsmål om direktivets forenelighed såvel med EU's og medlemsstaternes internationale forpligtelser som med international ret og internationale aftaler. Det må man være yderst opmærksom på. Den anden indsigelse er, at skønt det er direktivets mål at beskytte beskæftigelsen, så er det overhovedet ikke sikkert, at det til syvende og sidst kommer til at tjene dette mål, for de vanskeligheder, som de ordinære færgetjenester står over for som resultat af ophævelsen af det toldfri slag, kan givetvis ikke opvejes af indførelsen af fælles beskæftigelsesbetingelser. Forslaget kan på en måde spærre vejen for beskæftigelse af billig arbejdskraft, men det er ikke sikkert, at det beskytter tjenesternes levedygtighed eller beskæftigelsen. Således kan resultatet blive, at vi slet ikke hjælper vores sømænd, selvom dette bør være vores fundamentale mål. Lad os ikke glemme, at mange af rederierne er selskaber med et bredt folkeligt fundament. Følgelig bør vores tankegang tage udgangspunkt i, hvordan vi styrker selskabernes konkurrenceevne, for på den måde kan vi tjene sømændenes interesser.

Wijsenbeek
Hr. formand, lad mig begynde med at sige, at selvom hr. Stenmarck har erstattet fru McIntosh på glimrende måde, beklager jeg dog, at denne sidste betænkning fra hende i Parlamentet, som vi efterhånden er nået frem til, nu ikke kan fremstilles af hende selv. Lad mig herefter sammen med ordføreren sige, at det virkelig går dårligt med søfarten, og at det ikke kun går dårligt, fordi der er stor konkurrence, men at det også går dårligt, fordi det er et erhvervsområde, der egentligt har gjort det af med sig selv ved at blive ved med at følge den gamle kurs alt for længe. Det har ophævelsen af det afgiftsfrie salg slet intet med at gøre, hr. Stenmarck. Lad os også lige gøre dette tydeligt. Den brokken sig over afgiftsfrit salg må være overstået nu. De skal opføre sig som alle andre. Så snart man kommer uden for Fællesskabet, håndhæves det toldfrie salg stadig. Det er ærgerligt nok.
Men hvad handler det så om? Det handler om, at vi har et alvorligt problem på det sociale område. I modsætning til hvad alle og enhver tror, betales kaptajner og officerer på skibe slet ikke så godt, og i dag er der ikke længere nogen, der er klar til lange ophold væk hjemmefra. Derfor er der ikke nogen europæiske bemandinger mere. Det betyder, at infrastrukturen går tabt. Søfartsskolerne forsvinder. Det betyder, at sikkerheden til søs kommer i klemme. Vi har oplevet mange eksempler på dette, bl.a. i Deres eget land, hr. formand, hvor den eneste tilstedeværende slæbebåd var kinesisk, og hvor en kinesisk restauratør måtte hentes for at kommunikere med den båd. Dette betyder bare, at der ikke er tilstrækkelige europæiske bemandinger til stede, og det må vi gøre noget ved. Det betyder, at vi må forbedre de sociale omstændigheder for hele bemandingen, og især for officererne.

Theonas
Hr. formand, i forbindelse med forhandlingen om ændringen af forordning 3577/92/EØF mener vi, at det er nødvendigt at påpege de særligt negative følger, som ophævelsen af cabotagesejlads har haft for beskæftigelsen af søfolk inden for Fællesskabet.
Især for lande som mit eget, Grækenland, sættes ophævelsen af cabotagesejlads hos de passager- og færgefartstjenester, der opererer i indre farvande, voldsomt i forbindelse med de herskende rettigheder og med landets evne til at forsvare sig i yderst følsomme områder såsom Det Ægæiske Hav, men den skærper også vigtige samfundsproblemer såsom forsyninger, udviklingen i små og fjerne øregioner, opretholdelse af øbefolkningen på dets øer samt skaber intense bekymringer for nye direkte og yderst alvorlige farer for tab af tusindvis af arbejdspladser.
Men udvalget ikke kun nægter at drage de nødvendige konklusioner af den hidtidige anvendelse af forordningen om ophævelse af cabotagesejlads, men uden at have iværksat en nødvendig og væsentlig undersøgelse af følgerne skrider det endog til en modificering af den og forværrer på den måde situationen endnu mere. Med sit forslag søger udvalget at begrænse modtagelseslandets kompetence til kun at gælde antallet af EU-borgere, der skal være repræsenteret i bemandingen, mens reglerne i den stat, under hvis flag man sejler, skal gælde i alle andre spørgsmål. Med dette forslag fastsættes kritiske spørgsmål såsom den normerede sammensætning og arbejds- og lønvilkår ud fra lovgivningen i den stat, under hvis flag skibet sejler. Det betyder en opdeling af mandskabet i personer, der er omfattet af den normerede sammensætning, og personer, der ikke er det. Det tillader, at der kan praktiseres dumping, og det vil få katastrofale følger for beskæftigelsen. I visse europæiske lande er hotelpersonalet, stewarder, kokke osv. f.eks. ikke omfattet i de normerede stillinger, og derfor kræver skibsejerne i Grækenland i de lige konkurrencebetingelsers navn, at det også kommer til at gælde for skibe under græsk flag. Alle spørgsmål vedrørende bemandingen bør fastsættes i fællesskab af modtagelseslandet. Inden for disse rammer støtter vi betænkningen for Udvalget om Transport og Turisme, som kræver, at de pågældende forslag bliver afvist. Vi støtter ligeledes også kravet om en undersøgelse af de økonomiske og sociale følger af frigivelsen af cabotagesejlads.
Med hensyn til direktivforslaget om bestemmelserne vedrørende bemandingen er det tydeligvis nødvendigt med en ligestilling for alle sømænd uafhængigt af nationalitet. Men vi er kategorisk modstandere af de foreslåede fravigelser, som i virkeligheden åbner vejen for en omgåelse af disse bestemmelser gennem udsigterne til mulighed for de undtagelser og fravigelser, som fastsættes i artikel 3, og som betænkningen desværre accepterer. Vi mener desuden, at ligestillingen bør omfatte ikke blot betingelserne og forudsætningerne for beskæftigelse, men alle de arbejdsmæssige og forsikringsmæssige betingelser, lønnen samt anvendelse af kollektive kontrakter for hele mandskabet. Inden for disse rammer skal der selvfølgelig sættes punktum for alle former for fravigelser via de tosidige aftaler, der ofte indgås med tredjelande.
Selvom betænkningen fra Udvalget om Transport og Turisme accepterer forslaget, så kræver den ikke en modificering af de artikler, der fører til en omgåelse af det, og kritikken af det er baseret på argumentet om ikkeindgriben på arbejdsmarkedet, hvilket ikke fjerner bekymringen for, at beskæftigelse af billig arbejdskraft fra tredjelande bliver mere udbredt. Fastsættelsen af forudsætningerne for beskæftigelse af statsborgere fra tredjelande, der som sagt skal harmonere med de forudsætninger, der gælder for de personer, der bor fast i det medlemsland, under hvis flag skibet er indregistreret, dækker ikke problemet med sort, ikkeforsikret arbejde. Ordførerens anstrengelser er generelt prisværdige, men på dette punkt kan vi ikke være enige med hende. En forringelse af forskrifterne fører til sort arbejde og til arbejdsløshed blandt EU's søfolk.

van Dam
Hr. formand, McIntosh-betænkningen har skabt meget uro i Parlamentets Transportudvalg. Der ser ud til at være stor interesse for forslagene. I den første del vedrørende betingelserne for cabotage inden for et medlemsland foreslås det at aflønne mandskabet ens, uanset nationalitet. Dette skal forhindre social dumping, hvilket sker når der sejles med billigt personale i stedet for med europæiske medarbejdere. Jeg tror ikke, at dette i væsentlig grad skader beskæftigelsen af borgerne i EU. 95 % af personalet på de pågældende skibsruter er trods alt EU-statsborgere. De fleste af disse arbejdere er aktive i søfartsfunktioner. Ikke-EU-statsborgere, der arbejder på de samme fartøjer, er hovedsageligt aktive i ikkesøfartsfunktioner. Der er derfor næppe tale om konkurrence mellem de to grupper.
Dette betyder også, at omkostningsstigningen for skibsrederne kun kommer til at gælde for en bestemt gruppe. Hvis stigningen i personaleomkostningerne som følge af denne forholdsregel sammenlignes med de indtægter, der kommer fra det afgiftsfrie salg, fremgår det, at disse indtægter herved forsvinder op i den blå luft. Jeg kan ikke forstå, hvorfor mennesker, der udfører den samme funktion, skal aflønnes forskelligt på grund af deres nationalitet. Der er således mange grunde til at stemme for forslaget fra Kommissionen.
Det andet forslag vedrørende arbejdsbetingelser for personale på færgeruter mellem medlemslandene udvider anvendelsesområdet til rederier, der er etableret uden for den Europæiske Union. Ifølge internationale traktater har kun havnelandet beføjelser til at indføre forholdsregler til opretholdelse af sikkerheden på, men især omkring fartøjet. Forslaget fra Kommissionen går efter min mening længere end, hvad der i øjeblikket er muligt.
Til sidst, hr. formand, indholdet af ændringsforslag 4 til direktivet, som den ærede ordfører har fremlagt, stemmer jeg for, men jeg anser ikke dette direktiv for det rigtige sted at bringe dette emne på bane.

Paasio
Hr. formand, der er grund til at takke Kommissionen for, at den har fremsat sit forslag, og ordføreren for betænkningen for, at hun har haft blik for sagens vigtighed og for betydningen såvel for beskæftigelsen som for søfartssikkerheden. EU-medlemslandenes fartøjer i fast passager- og færgefart har dagligt et stort antal passagerer, for hvis sikkerhed det er yderst vigtigt, at de forskellige arbejdsopgaver på fartøjerne udføres af professionelle folk, hvis betydelige ansvar man kan stole på. Dette forudsætter, at lønninger og andre arbejdsvilkår for ansatte inden for søfarten er tidssvarende. Dette bestræber Kommissionens forslag sig netop på, og Europa-Parlamentet har i dag lejlighed til at bidrage med sin egen betydningsfulde andel i beslutningen. Brug af ufaglært og underbetalt arbejdskraft som et konkurrenceredskab inden for skibsfarten er en trussel både over for Den Europæiske Unions sikkerhedspolitik og over for trafiksikkerheden. Man kræver dog i stor udstrækning ret til at bruge netop dette uværdige konkurrenceredskab. Den sag, der nu er til behandling markerer Den Europæiske Unions beredthed til at bekæmpe denne negative udvikling.
Sikringen og forbedringen af beskæftigelsen er en af de vigtigste - efter manges mening den vigtigste - forpligtelser, Den Europæiske Union har påtaget sig. Alle organer har udtrykt deres klare vilje. Det har ofte været vanskeligt at finde midlerne til at realisere noget på unionsniveau. Således er vi havnet i den selvmodsigende situation, at man på den ene side betoner vigtigheden af beskæftigelsesmålsætningen, men på den anden side at ansvaret for beskæftigelsen i sidste ende ligger hos medlemslandene. Den sag, der nu skal afgøres, er et eksempel på en beskæftigelsespolitik på EU-plan, som desuden indeholder et nævneværdigt sikkerhedselement.
Vi har grund til bekymring over, at Den Europæiske Union udvikler og udvider sig som et fælleskab, hvor markedskræfterne har borgerne som tjener, ikke som en altbestemmende vært. Under globaliseringen af markederne er Den Europæiske Union måske en betydningsfuld aktør, som kan medvirke til, at man kan opstille vilkår for markedskræfterne inden for rammerne af en demokratisk beslutningstagning. Inden for vores eget arbejde må vi sørge for, at Unionen fuldfører sin opgave. Vi har brug for en markedsøkonomi, men ikke for et markedskræfternes diktatur.
Der er grund til at håbe, at Kommissionen, og på dens initiativ hele lovgivningsmaskineriet, også fremover vil udstikke regler, hvorunder vi kan leve og bevæge os sikkert i et Europa, hvor borgerne får deres udkomme, beskyttet af et moderne, kollektivt aftalesystem. I denne forbindelse vil jeg fremhæve betydningen af de faglige organisationer, hvis opgave inden for forøgelsen af borgernes sikkerhed fremhæves netop på søfartsområdet.

Seppänen
Hr. formand, vi har en talemåde i Finland, der siger, at før var skibene af træ og sømændene af jern, men nu er skibene af jern og sømændene af træ. Dette er der tale om, hvis den billige arbejdskraft frit kan anvendes i EU's søfart. Som den foregående taler sagde, er det også et spørgsmål om sikkerhed. Vi har talrige eksempler på problemer: fartøjer kæntrer, bl.a. Estonia-færgen i Østersøen, og andre bryder i brand. I sådanne tilfælde har man brug for et sprogkyndigt personale, som kender de lokale forhold og som kan redde folk fra undergang. Derfor kan vi ikke gå ud fra, at man for den billige arbejdskrafts skyld kan ofre søfartens sikkerhed. Alle denne type regler er positive, ligesom en fortsættelse af den toldfri handel i Norden ville tjene dette formål.

Monti
Hr. formand, jeg modtager med glæde betænkningen af fru McIntosh, der går varmt ind for vedtagelsen af forslaget til Rådets direktiv om bestemmelser vedrørende bemanding af fartøjer i fast passager- og færgefart mellem medlemsstaterne. Selvom ordføreren ikke er til stede, vil jeg gerne benytte mig af lejligheden til at lykønske hende for det glimrende arbejde, hun har udført om et så vigtigt og komplekst emne.
Ud af de fremsatte ændringsforslag er der to, der kan godkendes af Kommissionen. Kommissionen kan godkende indholdet i ændringsforslag 1 under forudsætning af, at det medtages i en særlig artikel om definitionerne, da vi går ind for, at man fjerner tjenester, der udelukkende vedrører godstransport, fra direktivets anvendelsesområde. Ved den lejlighed vil jeg gerne oplyse om, at Kommissionen i dette øjemed for tiden er ved at foretage en undersøgelse af direktivets økonomiske konsekvenser, sådan som flere af Rådets delegationer har bedt om. Direktivets anvendelsesområde vil således kunne præciseres yderligere på baggrund af undersøgelsens resultater, der vil blive fremlagt for Rådet her til april.
Hvad ændringsforslag 5 angår, kan Kommissionen godkende dette under forudsætning af, at fristen for rapportens fremlæggelse angives nærmere.
Lad os nu gå over til de ændringsforslag, som Kommissionen til gengæld ikke kan godkende. Ændringsforslag 2 kan ikke godkendes, eftersom ansættelseskontrakter pr. definition er individuelle kontrakter og således ikke kan medtages i den nævnte artikel, hvor de ville komme til at stå sammen med instrumenter, som tværtimod anvendes generelt.
Ændringsforslag 3 kan ikke godkendes, da der ikke er fastsat nogen internationale regler for retten til at give søfolk mulighed for at få fast bopæl på skibene. Alene det, at der foretages færgefart, giver ikke søfolk ret til have bopæl i en medlemsstat, og Kommissionen har ikke til hensigt at gribe ind i et spørgsmål, der ville medføre nogle problemer i forbindelse med retten til at have bopæl i Den Europæiske Union. Undtaget herfra er naturligvis eventuelle beslutninger, der vedtages inden for rammerne af anden og tredje søjle.
Ændringsforslag 4 kan ikke godkendes, da direktivet udelukkende vedrører de regler, der gælder for tredjelandes søfolk, som arbejder på fartøjer i fast passager- og færgefart mellem medlemsstaterne. Direktivet er således ikke det rette sted at fremsætte et sådant forslag. Kommissionen er i øjeblikket ved at forberede en meddelelse til Rådet og Parlamentet om ansættelses- og uddannelsessituationen for søfolk i Den Europæiske Union. Kommissionen vil i dette dokument vurdere, hvilke aktioner der kunne iværksættes for at opmuntre de unge til at søge ind til søfartserhvervene og for at fremme kvalitetsuddannelse. Dokumentet vil desuden beskæftige sig med spørgsmålene i forbindelse med finansieringen af undervisnings- og uddannelsessystemerne for søfolk i medlemsstaterne.
Med hensyn til forslaget til Rådets forordning konstaterer jeg med beklagelse, at ordføreren ikke tilslutter sig Kommissionens forslag, men at hun i stedet har valgt en alternativ tekst, i hvilken der står, at Kommissionen senest den 1. januar 2003 skal fremlægge et forslag om en endelig ordning med hensyn til bemanding. Dette forslag skal baseres på den rapport om de socioøkonomiske konsekvenser af liberaliseringen af øcabotage, der skal fremlægges for Rådet og Parlamentet senest den 1. januar 2001. Kommissionen kan ikke godkende disse ændringsforslag.
Kommissionen vedtog den 17. juni 1997 en rapport, der bl.a. omhandler de socioøkonomiske konsekvenser af liberaliseringen af øcabotage. I rapporten når vi frem til den konklusion, at i en arbejdskraftintensiv sektor, sådan som det er tilfældet med fast passager- og færgefart, vil det for at beskytte EU-søfolks arbejdspladser tilstrækkeligt være nok med et forslag, der giver medlemsstaterne mulighed for at fastlægge en obligatorisk kvote af EU-borgere blandt mandskabet. Et sådant forslag ville desuden få det indre marked til at fungere ud fra Fællesskabets sociale bestemmelser. I rapportens konklusioner står der ligeledes, at med hensyn til sektoren for cabotage i forbindelse med godstransport, der er forbundet med den internationale søfart, og som kendetegnes af en ringere arbejdskraftintensivitet, er der ikke nogen tilstrækkelig begrundelse for at fastholde værtsstatens bestemmelser, som gælder i øjeblikket. Der er i forslaget til forordning blevet indføjet en ekstra bestemmelse, som tvinger værtsstaten til at lade sine egne bestemmelser om arbejdsforhold være gyldige, når det gælder tredjelandes søfolk, der udfører et sådant arbejde, og som er ansat om bord på skibe, der sejler under den pågældende værtsstats flag. Europa-Parlamentet anmoder om, at forordningen ikke ændres, før vurderingen af ø-cabotagens konsekvenser er tilendebragt. Man skal huske, at med hensyn til bemanding er det som regel flagstatens bestemmelser, der gælder for transportvirksomhederne. På grundlag af den nuværende forordning kan værtsstaterne inden for EU lade alle deres egne mandskabsbestemmelser være gyldige, herunder bestemmelserne om minimumsløn, de kvalifikationer, der forlanges, og søfolkenes sociale sikring, og det gælder også bestemmelserne om arbejdstid, fridage, ferie osv. Dette er en alvorlig og uberettiget begrænsning af den frie udveksling af tjenesteydelser, idet andre medlemsstaters transportvirksomheder er tvunget til at opfylde de forskellige krav, også selvom det kun drejer sig om en enkelte cabotagesejlads. Flere transportvirksomheder har allerede skrevet til Kommissionen for at give udtryk for deres bekymring i den forbindelse. På grundlag af de gældende bestemmelser må det derfor antages, at liberaliseringens konsekvenser bliver meget beskedne.
Kommissionen er af den opfattelse, at dens eget forslag udgør en fornuftig løsning, der reelt vil kunne sikre den frie udveksling af tjenesteydelser og beskytte EU-søfolkenes arbejdspladser i forbindelse med passagertransport mellem de sydeuropæiske medlemsstater. Denne transport er en tjenesteydelse, som kendetegnes ved at være meget arbejdskraftintensiv. Forslaget gør det samtidig muligt at undgå de begrænsninger, der vil opstå, såfremt det er alle værtsstatens bestemmelser, der er gyldige.
Afslutningsvis vil jeg gerne rette en varm tak til Parlamentet for at have bidraget til den hurtige vedtagelse af den fælles holdning om disse vigtige bestemmelser, der gør det muligt at undgå social dumping takket være anvendelsen af fællesskabsbestemmelserne om beskæftigelse også for de tredjelandsborgere, som arbejder med passagertransport, der som nævnt er en tjenesteydelse, som kendetegnes ved at være arbejdskraftintensiv.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Vi går nu over til afstemningen.
Ved successive afstemninger vedtoges de to forslag til lovgivningsmæssig beslutning

Udvidet partnerskab EU-Indien
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0066/99) af André-Léonard for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender om Kommissionens meddelelse om udvidet partnerskab mellem EU og Indien (KOM(96)0275 - C4-0407/96) (A4-0066/99).

André-Léonard
Hr. formand, »Her slutter vores modgangstider, og Indien finder sig selv igen. Den begivenhed, vi fejrer i dag, er kun en enkelt etape, nemlig begyndelsen på chancer, der skal gribes«. Således udtrykte Nehru sig foran den indiske stats grundlovgivende forsamling nogle timer før, Indien blev erklæret for selvstændigt den 14. august 1947. Han fortsatte i følgende vendinger, som er højaktuelle i dag: »At tjene Indien betyder at tjene de millioner af mennesker, som lider; det betyder enden på fattigdom, uvidenhed, sygdom og ulige muligheder«.
I løbet af 50 år har Indien forfulgt disse mål med beslutsomhed. Selvom analfabetisme, fattigdomme og sygdom endnu ikke har kunnet udryddes siden selvstændighedserklæringen, er der tilbagelagt en utrolig lang vej. I 1947 levede 3/4 af befolkningen under fattigdomsgrænsen. Den gennemsnitlige levealder var 32 år; i dag er den næsten fordoblet og steget til 62 år. 84 % af befolkningen var berørt af analfabetismen; i dag har over halvdelen af befolkningen lært at læse og skrive. Indien var afhængig af hjælp udefra for så vidt angår landbrugsproduktionen; takket være den grønne revolution i 60'erne er Indien selvforsynende på fødevareområdet. De store hungersnødkatastrofer er nu kun en ond drøm, selvom der stadig skal gøres meget for at et stort antal børn kan komme ud af underernæringen.
Hvad angår demografien har virkeligheden snydt de mest pessimistiske eksperter, som ikke mente, at Indien kunne styre den. Tallene for befolkningstilvæksten afslører dog en befolkning på 970 millioner mod 350 i 1947, og Verdensbanken vurderer, at antallet af indere når 1, 3 milliarder i år 2025 og således overstiger befolkningen i Kina. Befolkningskriteriet er altså et samfundsmæssigt og økonomisk vigtigt element, som ikke er til at komme uden om.
Siden begyndelsen af dette årti er Indien uden videre kommet med i liberaliseringen, givet mulighed for enorme markeder og håbet på udenlandske investeringer, som ikke er blevet foretaget på grund af en protektionistisk handelspolitik, hvor der er pålagt høje toldafgifter og kvantitative restriktioner. De økonomiske og handelsmæssige reformer har gjort det muligt at øge Indiens deltagelse i verdensøkonomien.
På politisk niveau kan Indien bryste sig af at være det største parlamentariske demokrati i verden. En ny regering ledet af Bharatiya Janata Party er et resultat af de sidste valg i marts måned 1998. Straks ved sin tiltræden meddelte premierministeren, hr. Attal Vajpayee, sin erklærede vilje til at gøre Indien til en atommagt. Efter at have iværksat flere forsøg i maj sidste år havde hindunationalisterne i BJP til hensigt at føre en selvstændig atompolitik, der brød med de sidste 24 års tilbageholdende politik. Offenligheden var måske overraskede, men det var de internationale observatører ikke.
Disse begivenheder betød, at udarbejdelsen af min betænkning blev forsinket nogle måneder. Slutteksten opfordrer Indien til at undertegne og ratificere traktaten om fuldstændigt forbud mod atomprøvesprængninger (CTBT) og ikke-spredningstraktaten. Vi vil også arbejde for, at dialogen mellem Indien og Pakistan genoptages for at finde en fredelig løsning på Kashmir-problemet. Vi kræver også fortsættelse af dialogen om nedrustning i de to stater.
Den foreslåede partnerskabsaftale er indgået af en ny generation, som forsøger at omdefinere Den Europæiske Unions eksterne aktion. Indien var et af de første lande, der oprettede forbindelser med Unionen. Siden 1973 er der blevet underskrevet tre aftaler, som først og fremmest fastlagde de handelsmæssige forbindelser og for det andet en institutionnel ramme for det økonomiske samarbejde og udviklingen. Det nuværende partnerskab går meget længere. Det ligger op til en intensivering af den politiske dialog mellem de to parter, fjernelse af hindringer for investeringer og handel, samt foranstaltninger til fremme af de kulturelle forbindelser og den fortsatte dialog med det civile samfund. Der indgår andre elementer i dette partnerskab, såsom bevarelse af den biologiske mangfoldighed, kampen mod stoffer og hvidvaskning af penge.
Jeg har også i min betænkning fokuseret på udviklingshjælp, som udgør 95 % af den europæiske hjælp til Indien. Afskaffelsen af børnearbejde er ligeledes prioriteret, og når dette ikke kan undgås, anbefales en frivillig adfærdskodeks for virksomhederne. Kvinderne, som er ofre for århundrede gamle fordomme, udsættes for alle mulige former for udnyttelse. For øvrigt er Indien et af de eneste lande i verden, som tæller flere mænd end kvinder. Derfor er budgettet for den basale sundhedspleje forhøjet. Pigers skolegang tillægges overordentlig vigtighed, da kendsgerningerne viser, at oplyste kvinder er mindre udsatte for så vidt angår moder- og småbørnsdødelighed.
Der eksisterer for mange klichéer. At forbinde Indien med blikbyer, med den dybeste fattigdom og intet andet er en simplificering. Dialogen mellem Europa og Indien gør det forhåbentlig muligt at skaffe dette land den plads i verden, det fortjener, og at revidere vores Asien-strategi, således at den ikke kun bliver rettet mod Kina.
Bifald

van Bladel
Hr. formand, Indien er sammen med Kina ét af de store og vigtige lande på det asiatiske kontinent. Derfor billiger jeg, at ordføreren på en så fortræffelig måde har udført sin opgave til at fremme styrkelsen af partnerskabet med Indien. Indien er en økonomisk magt på vej op, som tiltrækker private investeringer, og et land hvor f.eks. mit land, Nederland, allerede lader en betragtelig del af store organisationers administrative virksomhed finde sted på grund af indernes tekniske kendskab, og på grund af den kendsgerning, at lønniveauet endnu ikke er så højt. Indien har dog med sin store befolkning stadig brug for meget udviklingshjælp. Det interessante ved Indien er, at det er et subkontinent med en imponerende kultur, og det er netop denne kultur, der fremmer, at Indien i udviklingssamarbejdet ikke har udleveret sig selv til donorerne, som det f.eks. er sket med Bangladesh og Sri Lanka. Indien biholder styringen af denne politik. Det er godt. Desværre er denne mentalitet også en belastning for landet, især for yderligere liberalisering af det indiske handelssystem. Opbyggelse af et stærkere bånd med Indien, som Europa-Kommission foreslår det, med drøftelser på højt niveau, kan være et skridt i den rigtige retning, så dette land, der har et etableret demokrati, også kan komme til at spille en vigtig rolle i WTO. Alt i alt har Indien lidt mindre under den økonomiske krise i Asien end forudset. Financial Times meddelte i denne uge, at det indiske telefonselskab har sænket samtaleomkostningerne med 10 %, og for de udenlandske samtaler endda endnu mere. Jeg synes, det er specielt.
Der er i øvrigt stadig for en dels vedkommende en trist udvikling i gang, som ordføreren allerede har sagt. Børnearbejde, stigende religiøse modsætninger, herunder inspiration fra en vis hindu-nationalisme, konflikten i Kashmir og naturligvis, hr. formand, den nukleare udvikling. Sørgelig er også udviklingen i det tilgrænsende Kina, som Indien måske kan komme til at forme en modvægt til i fremtiden. En modvægt mellem ASEAN-landene, Kina og Japan. Det ville være godt. De seneste drøftelser mellem Indien og Pakistan er godt. Alle disse emner kunne komme til debat i et forstærket partnerskab mellem EU og Indien.
Hr. formand, som tidligere journalist og næstformand for Underudvalget for menneskerettigheder og medlem af venskabsforeningen med Indien benytter jeg lejligheden til at bede om opmærksomhed for en forsvunden indisk journalist: Ram Singh. Indien lovede allerede i 1997 at give information om denne forsvundne mand. Vi har endnu intet hørt. Jeg håber, at de indiske diplomater er til stede, så kan de stadig gøre det. Min gruppe støtter partnerskabet, og vi lykønsker ordføreren.

Holm
Hr. formand, efter min mening er Indien et land, som har muligheder for fremtiden. Jeg er glad for, at EU er parat til at fortsætte og styrke det partnerskab, der har eksisteret gennem lang tid, og som forhåbentlig vil eksistere i lang tid fremover.
Mange mener, at Indien er et mærkeligt land, som det er svært at få forstand på. Det er det nok også, hvis man ser det med vesterlandske øjne. Det er imidlertid ikke sådan, man skal se det, men derimod inde fra Indien og med andre øjne. Så vil man også opdage, at Indien er et enestående land. Jeg har i hvert fald på mange af mine rejser fået lov til at opleve en utrolig respons og en tilsyneladende grænseløs generøsitet.
Det er dog ikke positivt alt sammen, for der findes også en del problemer med udviklingen i Indien. Vi må naturligvis på alle måder søge at hjælpe Indien med at gå den rette vej, ikke fordi vi skal styre landet, men fordi vi skal forhindre det i at begå de samme fejltagelser som mange lande i Europa.
Jeg skal her kommentere nogle punkter - jeg vil ikke komme ind på dem alle, da der allerede i André-Léonard-betænkningen peges på mange vigtige punkter, som jeg naturligvis støtter fuldt ud. Det, jeg gerne vil kommentere, er bl.a. det regionale samarbejde i Indien og med landene omkring Indien. Det regionale samarbejde er nemlig af meget stor betydning for hele regionen, hvor Indien som det største land naturligvis indtager en særstilling. Ingen af disse lande kan isolere sig fuldstændig. Ønsker man en løsning på mange af de problemer, der findes i regionen, bl.a. med Pakistan og Kashmir-spørgsmålet, er det regionale samarbejde af kolossal betydning. Det tror jeg også, at Indien i stadig højere grad indser og forstår. Et øget mellemstatsligt samarbejde er derfor en forudsætning for, at regionen kan udvikle sig positivt både ud fra et fredssynspunkt, miljømæssigt og med hensyn til at medvirke til en udjævning af de økonomiske og sociale forskelle, der findes i regionen.
Nu til atomprøvesprængningerne: Vi fik alle et stort chok, da vi fik at vide, at Indien og straks efter også Pakistan havde gennemført prøvesprængninger. Det er noget af det dummeste, jeg længe har hørt Indien gøre. Det er ikke den vej, man skal gå for at skabe samarbejde og tillid. Det stemmer heller ikke overens med det billede, jeg har fået af Indien, og det land, jeg har lært at kende gennem mange år. Jeg selv og min gruppe fordømmer naturligvis disse atomprøvesprængninger. Vi opfordrer naturligvis Indien til snarest at underskrive og ratificere aftalen om stop for prøvesprængninger og ikke-spredningstraktaten samt naturligvis også forbuddet mod personnelminer.
Kashmir-spørgsmålet er også vigtigt. Her er vi igen inde på det regionale samarbejde, da jeg mener, at det har stor betydning. Vi håber naturligvis, at man kan finde frem til en fredelig løsning. Der er også sket fremskridt på det seneste. For nylig mødtes premierministrene fra Indien og Pakistan i Pakistan for at drøfte spørgsmålet. Det var første gang i rigtig mange år, at en indisk premierminister satte sin fod i Pakistan. Vi har også fremsat et ændringsforslag til André-Léonard-betænkningen om dette, som jeg håber, De kan støtte.
Religionsfrihed har vi flere gange diskuteret i Parlamentet senest ved mødeperioden i februar. Desværre kan man lave en meget lang liste over overgreb og voldshandlinger mod religiøse mindretal i Indien. Det finder desværre stadig sted, selvom den indiske forfatning netop garanterer religionsfrihed. Der findes naturligvis også en række bestemmelser til beskyttelse af menneskerettighederne.
Når vi taler om menneskerettigheder, må vi ikke glemme, at Indien fortsat har dødsstraf, hvilket er uværdigt i et demokrati. Derfor håber jeg virkelig, at Indien snarest afskaffer denne straf.
Indien har stadig heller ikke underskrevet konventionen om tortur. Det er naturligvis også vigtigt, at det sker snarest muligt. Vi får løbende rapporter, bl.a. fra Amnesty International, om tilfælde af tortur i Indien. Selv fra politiets side forekommer der grov tortur. Jeg håber, at Indien kan underskrive denne konvention, og at landet snarest vil forsøge at løse disse problemer.
Fra V-gruppen har vi fremsat et ændringsforslag netop om menneskerettighederne, frem for alt med tanke på de mange uopklarede tilfælde i forbindelse med Kashmir. Der er skønsmæssigt tale om over 800 uopklarede tilfælde siden 1990. Naturligvis må Indien gøre fremskridt for at rette op på dette.
Med hensyn til miljøet er det sådan, at Indien jo har atomkraft. Disse atomkraftværker kommer fra Sovjetunionen, hvilket ikke giver nogen garanti for den fremtidige sikkerhed. Jeg håber derfor, at vi kan indlede et større samarbejde om vedvarende energikilder, så atomkraften i Indien kan afvikles, præcis som vi ønsker at afvikle atomkraften i EU-landene. De vedvarende energikilder har et meget stort potentiale i Indien, især vind- og solenergi.
Endelig vil vi fra V-gruppen naturligvis støtte dette partnerskab og stemme for den udmærkede André-Léonard-betænkning.

Dupuis
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, sir Leon Brittan siger altid, at der ikke er noget alternativ til hans politik med smiger og bukken og skraben på de røde tæpper i Peking; at der ikke er noget alternativ til hans politik, som er baseret på at ofre demokratiet, retsstaten, frihed for tibetanerne, mongolerne og indbyggerne i Turkestan; at der ikke er noget alternativ til forhandling om menneskerettigheder; at der ikke er noget alternativ til laogaï.
Men vi har alternativet i form af denne betænkning af fru André-Léonard, som på nogle punkter er et skridt i den rigtige retning. Men den er alligevel vores alternativ. Indien er alternativet for Den Europæiske Union, for dens politik i Asien. Det er rigtigt at etablere et ægte strategisk partnerskab med dette store land på 1 milliard indbyggere mod 1, 2 milliarder i Kina. Det er det største demokrati i verden, et land, som siden hr. Raos regering ikke har oplevet mærkbare forandringer under hr. Vajpayees regering, som har iværksat betydelige økonomiske reformer, har gjort lige så betydelige økonomiske fremskridt, og som er begyndt at åbne sig mod verdensmarkedet og styrke forbindelserne med alle lande i verden, selvom det endnu går for langsomt.
Skal vi så fortsætte med at følge hr. Brittan, når han siger, at der ikke er noget alternativ? Eller skal vi, Kommissionen, Rådet og Parlamentet, bestræbe os på at udtænke et program, som kan gøre det muligt for os hurtigt at etablere en strategisk forbindelse med Indien?
Der er stadig langt igen. Kommissionen har en delegation i Delhi, som er helt utilstrækkelig. Parlamentet selv har ikke en ad hoc delegation med Indien, som det har med det kommunistiske Kina, og det afholder ikke et årligt topmøde mellem Unionen og Indien. Parlamentet og især Rådet og Kommissionen mangler sandelig en virkelig strategi og forholdsregler, som gør det muligt for os med de nødvendige våben at tage denne store udfordring op, det er at få Indien til at tage endnu et skridt mod udbygning af demokratiet.
Jeg mener - og visse af vores kolleger har taget spørgsmålet op - at man ikke skal søge efter et påskud og lade sig binde noget på ærmet i forbindelse med spørgsmålet om atomprøvesprængninger i Indien. Indien skaffer sig med rette midler, der gør det muligt at forsvare sig, som vi gjorde over for Sovjetunionen. Hvorfor skal vi være så tolerante over for det kommunistiske Kinas atomslagstyrke og råbe højt, fordi Indien, som i virkeligheden ikke har et problem med Pakistan, men som har et reelt problem med det kommunistiske naboland, skaffer sig afskrækkelsesvåben, ligesom vi gjorde over for Sovjetunionen. Og da situationen ændrede sig for os, da Sovjetunionen brød sammen, og truslen blev fjernet, kunne vi begynde at nedruste.
Jeg mener, at Indien så længe det står over for et sådant land, har en lovmæssig ret til at skaffe sig midler til at forsvare sig over for dette land.
Kære kolleger, jeg lykønsker fru André-Léonard med hendes betænkning, hvori indgår en del elementer, men nu er bolden i Kommissionens og Rådets lejr, som skal udarbejde en stragisk plan sammen med det indiske parlament og regering, for at det virkeligt kan blive vores virkelige priviligerede partner i Asien.

Souchet
Tillad mig, hr. formand, i forbindelse med den interessante betænkning af vores kollega André-Léonard at undre mig over den ringe behandling, Parlamentet har tendens til at give spørgsmålet om vores forbindelser med Indien, hvis man sammenligner med f.eks. den opmærksomhed, vores forbindelser med Kina nyder godt af, selvom Indien er det tættest befolkede demokrati i verden. Er den ringe interesse for debatten om denne betænkning her ved slutningen af sessionen ikke tegn på en vis nonchalance over for et emne, som dog er væsentligt?
Den forelagte betænkning giver en næsten fuldstændig generel beskrivelse af den nuværende situation i Indien, som er en ung demokratisk stat, der i nogle år har haft en konstant vækstrytme, men hvor den demokratiske praksis synes at være omgivet af yderst ulige sociale strukturer. Opretholdelsen af et kastesystem, som det ikke er lykkedes for de offentlige myndigheder at afskaffe, er årsag til en ulige fordeling af vækstgoderne. De nylige overgreb på menneskerettighederne og særlig religionsfriheden, som er gået ud over de kristne samfund ligesom i nabolandet Pakistan er ligeledes foruroligende, og er måske ikke blevet tilstrækkeligt fremhævet af vores ordfører. Endvidere hviler Indiens økonomiske udvikling stadig for en for stor dels vedkommende på en industri med underbetalt, udbyttet arbejdskraft, hvor der stadig hovedsagelig anvendes børnearbejdere.
Unionens udenrigshandelspolitik skal bidrage til at rette op på denne skæve udvikling ved at etablere de nødvendige instrumenter til at fremme en retfærdig handel. Den skal fremme en højnelse af det samlede niveau for produktionsstandarder i Indien og søge mest muligt at begrænse den skrupelløse handel med produkter, der kun er konkurrencedygtige på grund af uacceptable sociale og sundhedsmæssige betingelser. En politik, der begrænser sig til udarbejdelse af adfærdskodekser, vil være dømt til at være ineffektiv. Europas indsats inden for Verdenshandelsorganisationen skal have til hensigt at nå de samme mål.
Ordførerens anbefalinger vedrørende den nødvendige spredning, decentralisering og en bedre kapillaritet i EU's hjælpeprogrammer og en udvidelse af mikrokreditterne forekommer os væsentlige, da de passer godt til de sociale og geograftiske strukturer i Indien. Hvis de gennemføres, burde de således kunne bidrage til at forbedre effektiviteten i disse strukturer.

Lukas
Hr. formand, Indien har i enhver henseende en størrelse, der gør dette land til en vigtig, bæredygtig, men også problematisk partner for Den Europæiske Union. Denne betænkning gør tydeligt opmærksom på prioriteterne, de akutte og de dybt forankrede problemer. Der er allerede blevet sagt meget rigtigt om atomprøvesprængningerne. Jeg mener dog, at udbygningen af partnerskabet skal kædes sammen med afgørelserne i dette spørgsmål. Det er ligeledes vigtigt, at Indien underskriver Ottawa-konventionen om forbud mod personelminer.
Jeg anser det for særdeles vigtigt, at EU inden for rammerne af den samlede partnerskabspolitik, men også i forhold til Indien, spiller en væsentlig rolle i bekæmpelsen af børneudnyttelsen. I Indien er modsætningerne mellem lovgivningen og den praktiske gennemførelse alt for store på dette område. Det er også rystende, at en befolkning med en overgennemsnitlig teknologisk begavelse - jeg tænker f.eks. på softwaresektoren - tillader, at børn udnyttes socialt og seksuelt i et så skrækkelig stort omfang. Centralregeringens hidtidige kampagner er strandet på grund af modstand fra professionel kriminalitet, korruption og mangel på ledsageforanstaltninger. De ekstreme lidelser, der påføres tvangsprostituerede børn, specielt fra Nepal, må vi simpelthen ikke acceptere.
Jeg mener derfor, at forslaget i punkt 44, der lægger sig op af et initiativ fra præsident Clinton, er et konstruktivt tiltag, der kan give det europæiske anliggende i spørgsmålet om bekæmpelse og udnyttelse af børn substans. Virksomhederne skal være villige til frivilligt at overholde minimumskriterierne mod en passende kompensation, en bonus. Gennemførelsen og kontrollen kræver ganske vist en vis politisk vilje og administrative ressourcer, men det er et konkret signal med udsigt til at opnå fremskridt.

Hardstaff
Hr. formand, jeg vil gerne indlede med at tale om Indien ud fra et specifikt britisk synspunkt. Et af de argumenter, der altid blev fremført imod britisk medlemskab af Den Europæiske Union var, at det ville betyde, at vi vendte Commonwealth ryggen, og at Europa var en lille, indadskuende klub af rige lande, der ikke bekymrede sig om resten af verden. Jeg argumenterede altid kraftigt imod det synspunkt i 60'erne og 70'erne og sagde, at en af de store fordele ved et britisk medlemskab af Den Europæiske Union netop var, at det ville skabe et forhold mellem Commonwealth-landene og resten af Europa med alle de fordele, det kunne medføre.
Den betænkning, vi diskuterer i dag, er et vældig fint eksempel på det, der er sket. Ikke blot har Commonwealth opnået fordele ved at blive omfattet af Lomé-konventionen, men der er også indgået individuelle partnerskaber som det, vi drøfter i dag.
Jeg vil gerne lykønske fru André-Léonard med hendes fremragende betænkning, der på en meget grundig måde beskriver de mange sociale og politiske spørgsmål, Indien står over for. Vi ved alle, at der er problemer. Det indiske subkontinent har et enormt potentiale, men som det er blevet påpeget, er der også mange problemer og spændinger, der skal løses, navnlig i forholdet til de umiddelbare naboer.
Den Europæiske Union kan, som det bevises i denne beslutning, arbejde meget konstruktivt sammen med Indien, som er det største demokrati i verden, og som til trods for alle sine problemer fortsat er et meget stærkt og levende demokrati efter mere end 50 års uafhængighed. Jeg vil gerne takke de kolleger, der har deltaget i denne forhandling.

Günther
Hr. formand, fru ordfører, også jeg vil gerne takke for det omfattende arbejde, De har forelagt for os. Ordføreren henviser med rette til, at det i Indiens tilfælde drejer sig om et etableret demokrati, og man tør slet ikke forestille sig, hvordan der ville se ud i hele regionen uden denne stabiliserende faktors tilstedeværelse.
Alligevel giver denne betænkning mig lidt for mange gode råd. Selvfølgelig skal vi f.eks. fordømme de religiøse fanatikeres overgreb, men det gør den indiske regering også, og man må heller ikke glemme, at førende indiske politikere allerede har været ofre for den slags fanatikere. Derfor bør man først og fremmest se støtten til Indien som helt positiv.
I den forbindelse gør jeg opmærksom på to punkter. For det første: I et af ændringsforslagene fordres med rette, at vi også forstærker delegationen i Indien. Men det er kun den ene side af medaljen. Men så bør samarbejdet mellem Kommissionen og delegationen også forbedres, for det kan vel ikke gå an, at hjælperne på stedet må vente op til trekvart år på den første finansiering af deres projekter og låne penge hos andre projekter og hjælpeorganisationer, indtil pengene fra Den Europæiske Union langt om længe når frem. Specielt når det drejer sig om medfinansiering, er det vanskeligt at skulle forklare samarbejdspartneren, at han skal yde sit bidrag, mens det europæiske bidrag lader vente på sig.
For det andet bifalder jeg i særdeles høj grad, at nogle af de foregående talere kræver et forbedret samarbejde inden for den højteknologiske sektor, for det er for Indien sikkert også fremtidens teknologier, men så skal vi måske alligevel undlade at opfordre Kommissionen til at udvikle en adfærdskodeks, for det er i mine øjne ikke dens opgave, men derimod en opgave for andre organisationer.

Mann, Thomas
Hr. formand, Indien, der er verdens største demokrati, viser, at der dag for dag sker store fremskridt med hensyn til konsolideringen af de politiske, økonomiske og sociale strukturer. Vi europæere har, som det er dokumenteret i vores ny udenrigsstrategi fra 1995, en vital interesse i intensive relationer, der bygger på fælles værdier, på et fair partnerskab, økonomisk samarbejde med direkte indvirkning på arbejdspladser og overholdelsen af menneskerettighederne.
Gennem de møder jeg har haft lokalt, bl.a. med næstformanden for Parlamentets SAARC-delegation, har jeg kunnet overbevise mig om reformernes kvalitet. Det er bemærkelsesværdigt, hvor stabilt Indien har kunnet gøre sig gældende under den økonomiske krise i Asien takket være sin økonomiske styrke og evne til at forny sig. Omstruktureringen af banksystemerne og de finansielle tjenesteydelser samt udbygningen af den sydøstasiatiske frihandelszone er andre, vigtige elementer. Men, som fru André-Léonard allerede har redegjort for i sin afbalancerede betænkning, skal vores dialog ikke kun begrænse sig til de økonomiske aspekter. Overholdelsen af menneskerettighederne som grundlag for aftaler med Den Europæiske Union er uigenkaldelig.
Således kan kampen mod børnearbejde kun lykkes, såfremt de statslige organer deltager aktivt, såfremt der sikres en minimumsindkomst, såfremt forældre medvirker til ikke at degradere deres børn til billige og villige arbejdsmaskiner. Børn skal kunne gå i skole for gennem oplysning og uddannelse at opnå retten til en fremtid. Landsbykooperationer, minikreditter til kvinder og ngo's initiativer som f.eks. rugmark har brug for vores støtte. Også virksomhederne må yde deres bidrag gennem selvforpligtelsen til at sikre sociale standarder. Til det elskede demokrati hører også respekten for andre religiøse opfattelser. Totalitær tankegang skal marginaliseres. Steder, hvor mennesker praktiserer deres religion, skal beskyttes i lige så høj grad som etniske minoriteter mod vold og trussel på liv og lemmer. Ministerpræsident Vajpayees ord skal følges op af yderligere tiltag.
Partnerskabet mellem SAARC-fællesskabets største stat og Den Europæiske Union skal udbygges på et højt kvalitetsniveau gennem udveksling af unge mennesker, informationer, naturligvis også højteknologi, netværker og en lang række erfaringer, også på parti- og parlamentsniveau.
Bifald

Monti
Hr. formand, på Kommissionens og navnlig på næstformand Maríns vegne vil jeg gerne rette en varm tak til Parlamentet for at være gået videre med sit arbejde om Kommissionens meddelelse fra juni 1996 om et styrket partnerskab med Indien på trods af alle vanskelighederne. Jeg vil især gerne takke fru André-Léonard, som utrætteligt har arbejdet på at føre dette projekt frem til en positiv afslutning. Jeg takker ligeledes hendes kolleger, hr. Rocard og hr. Malerba, og de mange ærede medlemmer, der gennem deres spørgsmål, indlæg i forhandlingen, bemærkninger og ændringsforslag har bidraget til, at det endelige resultat er både omfattende og af høj kvalitet.
Vi er alle klar over de uheldige begivenheder i maj måned sidste år, da Indien overraskede verden og besluttede at genoptage sine atomprøvesprængninger efter næsten et kvart århundrede. Der var behov for, at Den Europæiske Union, og navnlig Europa-Parlamentet, fulgte begivenhedernes udvikling og indarbejdede dem i vores analyse af forholdet til Indien. Dette forsinkede færdiggørelsen af betænkningen.
Efter vores mening reagerede alle institutioner i Den Europæiske Union velovervejet på disse begivenheder. Budskabet til både Indien og Pakistan var klart og enkelt, nemlig at for Den Europæiske Union står princippet om ikkespredning af nukleart materiale ikke til forhandling. Dette gøres også helt klart i den beslutning, der ligger foran os. Samtidig med at man fremhæver principperne, findes der ikke noget alternativ til at forfølge de umiddelbare prioriteringer: at mindske spændingerne og forhindre et våbenkapløb på subkontinentet. På længere sigt må vi gøre alt for igen at integrere Indien og Pakistan i ikkespredningsaftalen.
Hvad navnlig angår Indien findes der ikke noget alternativ til dialog. Indien er det næstmest befolkede land i verden med en stolt og afprøvet demokratisk tradition. Demokratiet har givet Indien mulighed for at bevare sin enhed på trods af en etnisk, sproglig og religiøs forskellighed, der er endnu mere varieret end i Den Europæiske Union. Sanktioner ville have ført til frustrationer, styrket de radikale kredse i det indiske samfund og lukket landet endnu længere ude fra de internationale bestræbelser på at opbygge et globalt sikkerhedssystem.
I betænkningen understreger man med rette det legitime i Indiens ønske om at blive anerkendt som en global aktør. Få udviklingslande, eller udviklede lande for den sags skyld, ville kunne klare at bevare en nogenlunde demokratisk rutine i lyset af så store udfordringer, som Indien står over for. Prøvesprængningerne har bestemt skaffet Indien international opmærksomhed, men på den forkerte baggrund. De har måske endda sat Indiens globale ambitioner et skridt tilbage. På den anden side findes der aspekter af global karakter, som ikke kan løses tilfredsstillende uden et bidrag fra giganten Indien. Jeg skal ikke nævne dem her, da de klart identificeres i betænkningen.
Det nuværende niveau og dybden af vores politiske relationer med Indien afspejler stadig ikke det forhold, at Den Europæiske Union er Indiens vigtigste og eneste eksportmarked i vækst, landets primære investerings- og teknologikilde og ligeledes den vigtigste bistandsdonor. Men både ved møder på højt plan og i vores daglige kontakt med vores partnere erfarer vi, at Den Europæiske Union møder ringe forståelse i Indien, og at vores rolle ikke anerkendes. Dette gælder alle niveauer af det indiske samfund, herunder regeringen.
For at bringe vores politiske forhold med Indien op på et niveau, der ikke blot afspejler betydningen af vores økonomiske samarbejde, men ligeledes både EU's og Indiens status som globale aktører, er det af afgørende betydning, at vi arbejder på at styrke vores synlighed i Indien. Derfor glæder jeg mig over Deres forslag om at oprette en presse- og informationsafdeling ved Kommissionens delegation i New Delhi, som det allerede er tilfældet i andre vigtige hovedstæder. Vi ser allerede ud til at være kommet et stykke af vejen i denne sag. Vores beslutning om at opretholde dialogen efter prøvesprængningerne og udvide dialogen til nye områder bidrager til at styrke vores profil. Euroen har fået og får stadig stor opmærksomhed i de indiske medier. Derfor glæder jeg mig meget over beslutningens forslag om, at Europa-Parlamentet skal indtage en mere aktiv rolle med at opretholde en regelmæssig dialog med sine indiske kolleger, og at Parlamentet får de nødvendige ressourcer til at kunne gøre dette effektivt.
Indien har ikke kun et demokrati af navn, men også en levende og livlig demokratisk krop med en fri og stærkt konkurrencepræget presse, der har det største samlede oplag i verden.
Inderne er stolte af deres traditioner og særligt følsomme over deres demokratiske resultater. Vi må tage hensyn til denne følsomhed, når vi vedtager erklæringer, især når vi formaner Indien i spørgsmålet om mindretalsrettigheder og menneskerettigheder generelt.
Dette indebærer ikke, at det er umuligt at føre en dialog med Indien om menneskerettighedsspørgsmål. Det er ikke blot muligt, men også yderst ønskværdigt. Kommissionen viger ikke, og har aldrig veget, tilbage fra sit ansvar på dette område. Kommissionen er overbevist om, at dialog på alle niveauer, herunder en intensiveret dialog mellem det civile samfund i Indien og EU og dens respektive institutioner, hvilket ligeledes må omfatte Parlamentet, er den eneste vej frem. Vi er imidlertid ikke overbevist om, at offentlige erklæringer ikke vil have den modsatte virkning; nemlig at vanskeliggøre en sådan dialog, i det mindste på kort sigt.
I januar i år afholdtes det 10. møde i Det Blandede Udvalg EF/Indien i Bruxelles. Ved denne lejlighed indledte vi formelt den økonomiske dialog på højt niveau mellem Indien og EU. Vi er overbevist om, at dette er vejen til opbygning af tillid.
Afstemningen om Parlamentets betænkning om et forbedret partnerskab mellem EU og Indien er meget relevant. Jeg vil gerne takke Parlamentet for dets store indsats. Det er rart at vide, at vi har Parlamentets støtte i vores ekstraordinære bestræbelser på at opbygge forholdet til dette store land.
Endelig var det interessant at høre indlæggene fra de medlemmer, herunder hr. Dupuis, der kraftigt understregede behovet for et årligt topmøde mellem EU og Indien. Vi mener, at forslaget fortjener at blive overvejet seriøst i en konstruktiv ånd. Jeg mener, at denne overvejelse især bør baseres på to aspekter. På den ene side de eksisterende mekanismer, der er oprettet, herunder et årligt ministermøde på trojkaniveau, et møde mellem højtstående embedsmænd, et møde for strategiske planlæggere, samtaler i forbindelse med internationale møder samt en række arbejdsgrupper. På trods af afbrydelsen som følge af prøvesprængningerne har vi arbejdet hårdt for at gøre disse mekanismer fuldt funktionsdygtige. Den anden sammenhæng, hvor man bør overveje tanken om et årligt topmøde mellem EU og Indien, er udviklingen af strukturerne for den fælles sikkerheds- og udenrigspolitik, som snart vil træde i kraft i medfør af Amsterdam-traktaten.
Bifald

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Før vi går over til afstemning, har hr. Wibe bedt om ordet.

Wibe
Hr. formand, i henhold til forretningsordenens artikel 112, stk. 2, skal 1/3 af Parlamentets medlemmer være til stede i mødesalen, for at vi er beslutningsdygtige. Det vil altså sige 209 medlemmer. Jeg kigger mig omkring og kan sådan ca. se 60-70 medlemmer. Jeg tvivler på, at der er flere end 100 medlemmer til stede i salen. Resten er taget hjem. Jeg har siddet her i fire år. Vi har aldrig nogen siden opfyldt kravet til beslutningsdygtighed om fredagen.
Vi står nu over for en vigtig aftale. Jeg mener, at vi skal vise verdens største demokrati, Indien, den respekt, at vi i det mindste er beslutningsdygtige, når vi træffer beslutning om denne aftale. Derfor vil jeg gerne have, at vi regner efter og ser, om der er 209 medlemmer til stede i salen eller ej.

Formanden
Hr. Wibe, i henhold til den samme artikel, som De har påberåbt Dem, altså artikel 112, hvor De kun har påberåbt Dem en del for at få formandskabet til at fastslå, om det fornødne antal medlemmer er til stede, skal mindst 29 medlemmer af Parlamentet støtte Dem.
Formanden konstaterer, at anmodningen om at få fastslået, om det fornødne antal medlemmer er til stede, ikke har den støtte, der er nødvendig i henhold til forretningsorden

Formanden
Fru Oomen-Ruijten, der er ingen diskussion om dette spørgsmål. Det er et afsluttet punkt. Hvis det drejer sig om noget andet, har De ordet.

Oomen-Ruijten
Hr. formand, jeg vil gerne komme med én bemærkning. Jeg vil gerne påpege over for hr. Wibe, at der selv i går, da meget vigtige afstemninger var til debat, ikke var mere end 29 personer til stede. Hvis De kommer med den slags bemærkninger, skal De sørge for, at De også har tilhængere, i hvertfald fra Deres egen politiske familie.

Formanden
Fru Oomen-Ruijten, De overrasker mig, for jeg har lige sagt til Dem, at der ikke ville blive nogen diskussion om den sag. Formanden har det sidste ord, og De, fru Oomen-Ruijten, har ikke indrømmet mig det. Vi vil under ingen omstændigheder fortsætte denne diskussion.
Vi går nu over til afstemning.
Forslaget til beslutning vedtoges

Formanden
Tillad mig, mine damer og herrer, at jeg bidrager til gratulationerne ved at lykønske og takke fru André-Léonard for hendes arbejde.

Lindqvist
EU må på enhver måde udforme samarbejdet med Indien, så landets kernevåben ikke kommer i brug, og så vi undgår spredning af fissilt materiale til kernekraft og kernevåben.
EU må også stille hårde krav til Indien om at efterforske og pådømme sagerne om de uopklarede forsvindinger, der forekommer i Kashmir, samt kræve at krænkelserne af menneskerettighederne ophører.

Makrofinansiel bistand til Bosnien-Hercegovina
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0097/99) af Schwaiger for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender om forslag til Rådets afgørelse om makrofinansiel bistand til Bosnien-Hercegovina (KOM(98)0652 - C4-0704/98-98/0311(CNS)).

Schwaiger
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, sidste onsdag havde vi her i Strasbourg lejlighed til for første gang at tage dialogen op med repræsentanter fra de forskellige partier i det valgte fællesparlament fra Bosnien-Hercegovina inden for rammerne af Delegationen for Forbindelserne med Syd- og Sydøsteuropa, og dette fandt sted under ledelse af vores meget dynamiske formand, Doris Pack.
Denne politiske dialog har vist os, at der er en stærk vilje til samarbejde mellem parlamentsmedlemmerne fra Bosnien-Hercegovina og os, og at vi som repræsentanter for Europa-Parlamentet og Den Europæiske Union samlet set mødes med stor tillid. Vi skal leve op til denne tillid og indrette vores konkrete handlinger i Parlamentet herefter og videreudvikle vores politik hen imod fred, forsoning og genopbygning og så gennemføre den konsekvent
I sidste uge var Bosnien-Hercegovina forsidestof i den internationale presse, ikke kun fordi der endelig faldt en afgørelse med hensyn til byen Brckos status. Fra nu af skal alle befolkningsgrupper deltage i en fælles forvaltning af byen og dens omegn således, at konfrontationerne og den gensidige blokade får en ende. Den Høje Repræsentant har påtaget sig en vigtig opgave for at skabe samhørighed, sikre at flygtningene kan vende tilbage og endelig også for at opnå en fredelig sameksistens i denne region af Brcko.
Endvidere har Den Høje Repræsentant afsat Republika Srpskas præsident Poplasen, hvilket var en nødvendig foranstaltning, og dermed forhindret de destruktive kræfter omkring Milosevic i fortsat at blokere for det påbegyndte opbygningsarbejde i Republika Srpska. Det internationale samfund er altså fast besluttet på konsekvent at fortsætte genopbygningen af Bosnien-Hercegovina og dets dele, altså dets delstater, og sætte en stopper for dem, der går imod Dayton-fredsaftalen.
Den makroøkonomiske genopbygningshjælp til Bosnien-Hercegovina, der debatteres i dag, er en vigtigt brik i Den Europæiske Unions bestræbelser på at påtage sig sin del af genopbygningen af Bosnien-Hercegovina og yde den nødvendige hjælp til selvhjælp. Målet for den makrofinansielle bistand er at støtte den økonomiske reform og genopbygningsprogrammet for Bosnien-Hercegovina, der er aftalt med Den Internationale Monetære Fond og Verdensbanken med faste finansieringstilsagn. Allerede i marts 1998 fastlagde IMF og Verdensbanken hovedlinjerne for et makroøkonomisk program for Bosnien-Hercegovina. Efter at ØKOFIN-Rådet i april 1998 også gav sit tilsagn om denne EU-finanshjælp, tilkendegav Kommissionen på den fjerde donorkonference sin principielle tilslutning - og det støttede jeg på daværende tidspunkt som repræsentant for Parlamentet - til at yde Bosnien-Hercegovina en makroøkonomisk bistand, der udgør ca. 50 % af den samlede bistand fra det internationale samfund. Der ydes EUR 30 millioner som lån og EUR 30 millioner som gavebistand.
Den Europæiske Union støtter med den foreslåede makrofinansielle bistand gennemførelsen af et økonomisk reformprogram, der skal indeholde en række forpligtelser af både makroøkonomisk og institutionel art, der både vedrører Bosnien-Hercegovinas fælles institutioner og institutionerne i de to enheder. Selvom det går fremad med en varig fred i Bosnien-Hercegovina, er landets strukturer stadig skrøbelige og fortsat afhængige af international bistand. Det haster nu først og fremmest med at få gennemført strukturer for en bankreform, privatisering og omstrukturering af virksomheder, en pensionsreform og en reform af sundhedsområdet, indførelse af et forenklet toldsystem og en liberalisering af valuta- og handelsområdet.
Det vigtigste er, at Bosnien-Hercegovina får egne indtægter først og fremmest toldindtægter. De statslige organer som regering, parlament, domstole og udgiftskontrol fungerer endnu ikke upåklageligt på grund af korruption i skatteforvaltningen, en stigning i den organiserede kriminalitet og mange bedragerisager. Udenrigsudvalgets ændringsforslag, som jeg hermed fremlægger, støtter Kommissionen i denne handling, og jeg beder om godkendelse af denne betænkning.

Hardstaff
Hr. formand, på vegne af De Europæiske Socialdemokraters Gruppe vil jeg gerne lykønske hr. Schwaiger med hans fremragende og meget tydelige betænkning. Den udgør en glimrende sammenfatning af den utroligt følsomme situation, der fortsat hersker i Bosnien-Hercegovina, og af Den Europæiske Unions muligheder for at bevare det, der stadig er en meget skrøbelig fred, og hjælpe med til at skabe fremskridt hen imod indførelse af demokrati og et fredeligt samarbejde mellem de forskellige etniske grupper, som vi alle ønsker.
Støtten på EUR 60 millioner, der drøftes her, er et forholdsvis lille beløb, men som ordføreren påpeger, har Bosnien-Hercegovina modtaget meget store summer i forbindelse med den ødelæggende borgerkrig, og det er usandsynligt, at en økonomisk bistand i den størrelsesorden kan videreføres. Derfor er det vigtigt, at udbetalingerne målrettes og overvåges meget omhyggeligt for at sikre, at de anvendes til at afstedkomme de nødvendige reformer, så landet kan klare sig selv.
Bedre infrastruktur, en effektiv offentlig administration, der støtter de demokratiske strukturer og en fortsat overgang til markedsøkonomi er vigtige for at opnå dette. PSE-gruppen støtter alle ændringsforslag til Kommissionens forslag, som vil betyde en styrkelse af overvågningen af midlernes anvendelse i et land, hvor svig, korruption og organiseret kriminalitet desværre fortsat er en del af borgerkrigens arvegods. Alle her i Europa har interesse i at hjælpe med til at forbedre sikkerheden, beskæftigelsen og levestandarden og til at genhuse flygtninge og fordrevne i en del af vores kontinent.
Det er både en moralsk og en økonomisk nødvendighed at sikre, at denne makrofinansielle bistand målrettes så effektivt som muligt for at nå disse mål i samarbejde med IMF og Verdensbanken. PSE-gruppen glæder sig over Europa-Parlamentets aktive deltagelse i denne proces.

Formanden
Mange tak, fru Hardstaff.
Mine damer og herrer, på vegne af De Europæiske Socialdemokraters Gruppe og i fem minutter ... undskyld ... jeg beder Parlamentets tjenestegrene om at rette det, jeg lige har sagt, for jeg er faktisk sikker på, at hr. von Habsburg kunne tale på vegne af os alle sammen, men i dette tilfælde taler han på vegne af Det Europæiske Folkepartis Gruppe, og De har fem minutter til Deres rådighed, hr. von Habsburg.

von Habsburg
Mange tak, hr. formand, for den ære De har gjort mig ved at præsentere mig som medlem af Deres parti. Vores venskab er så stort, at partitilhørsforhold ikke skiller os.
Hr. formand, hr. Schwaiger har igen præsteret et godt stykke arbejdet. Han har taget sig af mange problemer. Jeg tillader mig derfor så at sige at sige noget om den politiske side af dette problem. For ser De, det er faktisk sådan, at det er et af de vanskeligste problemer. I øvrigt har vi her det bedste bevis for, at det er meningsfyldt at komme til møderne om fredagen. Når jeg hører på det sludder, der er blevet sagt de foregående dage, må jeg sige, at dette emne er betydeligt vigtigere end de fleste andre sager, der er blevet diskuteret.
Man må være klar over en ting, nemlig at problemet Bosnien måske er et af de allervanskeligste problemer for os. For det første var krisen i Bosnien ikke til at forudse. Det var en pludselig hændelse, der væltede ind over landet, der således blev ramt uforberedt og udsat for et direkte overgreb udefra, der kom fra Serbien. Desuden var der jo flere vanskeligheder, som begivenhederne i Brcko nu har vist, hvor et problem atter blev udskudt. Det er jo skønt at sige, at man gør Brcko til neutral zone. Man havde helt klart lovet noget andet, nemlig at man ville rette sig efter befolkningens ønske. Så er det da helt klart, at Brcko sikkert var blevet til Føderationen Bosnien og ikke noget neutralt område, selvom det nok havde været bedre, end hvis man straks havde givet det til serberne, for der findes næsten ingen serbere i Brcko. Flertallet var muhamedanere og kroater, der bestemt ikke ønskede at leve under serbisk herredømme.
Man skal desuden huske på, at afskedigelsen af Poplasen som præsident for Republika Srpska endnu en gang viser, at man i Republika Srpska stadig ikke har gennemført den udrensning, der er absolut nødvendig for overhovedet at skabe et samarbejde. For den kendsgerning, at hr. Karadzic og hans gamle venner på en vis måde stadig regerer her, forgifter jo situationen fuldstændigt. Derfor er det først og fremmest vores opgave virkelig at hjælpe den nuværende lovlige regering. Det betyder naturligvis også, at vi skal hjælpe denne lovlige regering på forbilledlig vis. Det var meget beklageligt, at nogle af de alvorlige korruptionssager i vores Kommission netop vedrørte dette område, og at der måske stadig ikke er sket nok for at rydde op i disse sager. For vi har langtfra skabt ro og orden i Kommissionen. Det er på høje tid specielt i lyset af denne situation.
I sidste ende må man indse en ting, nemlig at mange af de problemer, der nævnes her som f.eks. korruption, bedrageri og kriminalitet faktisk gang på gang overføres fra Republika Srpska til føderationens område. I føderationen, som jeg har besøgt flere gange, hersker der faktisk temmelig god ro og orden. Det er Republika Srpska, der altid skaber uro og netop derfor fortsat er under totalitær ledelse, hvorimod både den nuværende regering i Bosnien og muhamedanerne, kroaterne, men også serbere virkelig tror på demokratiet. For det findes jo! Vi har blot aldrig støttet det i tilstrækkeligt omfang. Vi kunne meget vel have arbejdet sammen med disse serbere, hvis vi havde besluttet os for ikke gang på gang at lege med Karadzic, Vladic, eller hvad de nu hedder alle sammen.
Det er et ganske væsentligt politisk problem. Det er nødvendigt at kræve af vores Union, at den fører en klar og entydig politik ikke kun i forhold til Republika Srpska i Bosnien, men også i Serbien. Vi må forstå, at så længe Milosevic regerer, bliver der ikke fred, lige som der heller aldrig var blevet fred i Tyskland, hvis Hitler havde fået lov til at regere videre! For begge er stort set samme type mennesker. Vi må nu beslutte os for effektivt at støtte de kræfter, der findes i Serbien - for dem har vi jo af og til også set her. Først da opnår vi fred!

Lindqvist
Hr. formand, først vil jeg gerne rose ordføreren for en god betænkning. Det gør jeg normalt ikke, kun når det er berettiget, hvilket det er i dette tilfælde. Jeg vil meget gerne tilslutte mig hr. von Habsburgs beskrivelse af den politiske situation i disse lande - han kender den meget bedre end jeg.
Det drejer sig altså om at skabe demokrati i et land, som nu skal genopbygges efter den krig og terror, der så længe har hærget befolkningen både fysisk og socialt. Det drejer sig om at skabe politiske reformer til gavn for demokrati, stabilitet, markedsøkonomi og en vedvarende vækst. Det drejer sig om at skabe rimelige vilkår for de mennesker, der bor i disse områder, og som skal kunne klare både deres egen hverdag og tage sig af flygtninge og hjemvendte.
Efter alle de kriser, vi nu har haft i Kommissionen, med fusk, bedragerier og fejladministration af penge, som vi har behandlet her i Parlamentet flere gange, ikke mindst i forbindelse med spørgsmål om genopbygningsprogrammer, er det utroligt vigtigt, nærmest et krav, at ressourcerne fra disse programmer virkelig bliver brugt til det, de er beregnet til, og at man gennemfører indsatserne i henhold til forslagene i programmet. Derfor er der behov for en ordentlig kontrol med, hvordan pengene anvendes. Fordi der også er kriminalitet og forbrydelser i modtagerlandene efter den krig, der har været, med bedrageri og korruption som en del af hverdagen, er det endnu mere vigtigt, at de midler, som vi satser, ikke er belastet med fejladministration fra giverens side. Dette er utroligt vigtigt for tilliden til os som politikere og parlamentarikere, at dette nu kan ske i henhold til acceptable regler.
Det er også vigtigt at samarbejde med andre långivere og bidragydere som IMF og Den Europæiske Investeringsbank, og at det sker i samarbejde med de nye institutioner, bankvæsen, centralbank osv. i Bosnien-Hercegovina.
Tilbagemelding om og kontrol af det, der sker, er også helt afgørende, så vi, der nu bevilger midler, bliver klar over, hvad der sker, og kan korrigere eventuelle fejl. Det er også godt med en tydelig dato for, hvornår rapporter m.m. skal være udarbejdet.
Dette er et godt forslag. Det kan også blive en god reform - det hele afhænger af, hvordan det søsættes, gennemføres og kontrolleres.

Posselt
Hr. formand, vi ser selv i fredelige lande i Mellem- og Østeuropa, at økonomisk og finansiel bistand ikke er til nogen nytte, når retsstaten og forvaltningen ikke fungerer. Det gælder i endnu højere grad i et land, der er ødelagt af krig, og hvor der i dag ganske vist ikke længere er krig, men stadig ingen fred. Korruption og kriminalitet findes overalt, også hos os, men naturligvis i langt højere grad i et land, hvis fremtid ikke mange tror på og derfor mener, at de skal skynde sig at få deres på det tørre, inden alt bryder sammen.
Vi støttede korruption og dårlig ledelse på baggrund af udtalelser af f.eks. lord Owen, der talte om, at man jo kunne overdrage Republika Srpska til Serbien. Dermed ødelægger man tilliden til, at der også i fremtiden findes et Bosnien-Hercegovina, og det er risikabelt, fordi det kan ødelægge vores økonomiske og finansielle anstrengelser. Jeg mener derfor, at vi har brug for politisk stabilitet, og det forudsætter bl.a., at de fordrevne og flygtningene vender tilbage.
Jeg beklager, at hverken Kommissionen eller Rådet til dato har kunnet vise mig en statistik over, hvor mange fordrevne og flygtninge, der er vendt tilbage til de respektive enheder, således at man på et sagligt grundlag kan sammenligne, hvor mange, der er vendt hjem til Den Bosnisk-Kroatiske Føderation, og hvor mange - eller rettere, hvor få - der kunne vende tilbage til Republika Srpska. Det er nemlig stort set ingen. Så kunne man nemlig ved hjælp af tal tydeligt se, hvordan forholdene er. Jeg beder derfor indtrængende om, at man fremlægger noget sådan for os, så vi kan bedømme situationen.
Med hensyn til Brcko er det sikkert bedre med en neutralisering, end hvis man mod befolkningens ønske overdrager det til Serbien, men denne neutralitet kan jo kun være en overgangsløsning. Den skal garanteres internationalt. Den minder uhyggelig meget om de korridorløsninger, der fandt sted før Anden verdenskrig ved Østersøen. Vi må indse, at det varer længe, inden der kommer en virkelig fredsordning for dette land. Vi må gradvist forsøge at sikre stabiliteten, men vi må dog erkende, at det varer år ja endda årtier, før der atter hersker normale europæiske tilstande her.
Derfor bifalder jeg betænkningen af Schwaiger for sin konkrete og kritiske holdning og for sine bestræbelser på konkret at hjælpe mennesker og virkelig konsolidere forvaltning og retsstat, for ellers fører det til nye flygtningestrømme, og alt det arbejde, vi har udført i forbindelse med genopbygningen, og som mange er stolte af - og til dels også med rette - bliver med et slag bragt i fare, hvis den meget skrøbelige fred ødelægges igen. Dayton var kun det første skridt, det var en yderst mangelfuld aftale, og vi er nødt til at gennemføre forbedringer.

Monti
Hr. formand, Kommissionen lykønsker ordføreren, hr. Schwaiger, for kvaliteten af det dokument, som Parlamentet skal stemme om i dag, og vi takker ham for at have støttet Kommissionens forslag.
Kommissionen foreslår en makrofinansiel bistand til Bosnien-Hercegovina på et maksimalt beløb på EUR 60 millioner i form af et lån på maksimalt EUR 30 millioner og en gavebistand på maksimalt EUR 30 millioner. Bevillingen af gavebistand skyldes dette lands udviklingsniveau og kræver en særlig afgørelse fra budgetmyndighedens side. For at sikre, at denne bistand når rettidigt frem, og det lige så snart, det lovgivningsmæssige grundlag er blevet vedtaget, vil Kommissionen opfordre budgetmyndigheden til hurtigt at behandle denne afgørelse. Denne operation er en del af den strategi, man forfølger i bidragydernes internationale samfund og navnlig i Den Europæiske Union, efter at staten Bosnien-Hercegovina blev oprettet som følge af indgåelsen af Dayton-fredsaftalen i december 1995. Operationen tager sigte på undtagelsesvis at medtage de planlagte foranstaltninger i Phare- og Obnova-programmerne. Det særlige mål med den foreslåede operation er at støtte den makroøkonomiske stabiliseringsindsats samt processen med strukturelle reformer i Bosnien-Hercegovina i forbindelse med det program, der er aftalt med Den Internationale Valutafond. På Rådets sidste møde om gennemførelsen af freden, der fandt sted i Madrid den 15. og 16. december 1998, blev ministrene i øvrigt enige om, at økonomiske reformer samt en styrkelse af de fælles institutioner er de grundlæggende forudsætninger for at sikre en selvstændig udvikling af Bosnien-Hercegovina.
Efter at myndighederne i Bosnien-Hercegovina indgik en standbyaftale med Valutafonden i maj 1998, er der sket visse fremskridt med hensyn til de grundlæggende økonomiske reformer. Man har indført en fælles valuta, nemlig de konvertible marka, samt et fælles statsbudget, og budgetudgifterne for begge enheder holdes strengt inden for de disponible indtægters grænser.
Den 1. januar 1999 trådte en fælles toldkodeks i kraft, som er i overensstemmelse med Den Europæiske Unions bestemmelser, og der er blevet gjort nogle fremskridt, hvad angår harmoniseringen af begge enheders handelsordninger. Man har desuden fuldført et program fra Verdensbanken for at forbedre administrationen af de offentlige finanser. Der er dog stadigvæk en lang liste over opgaver, der skal udføres. Det antages, at BNP-værdierne pr. indbygger er meget lavere end før krigen. Den samlede arbejdsløshed anslås til at ligge på mellem 35 % og 40 %. Bosnien-Hercegovinas eksterne finanssituation er stadig usikker, og de fremskridt, der er sket på nogle vigtige områder, såsom privatiseringerne, reformen af bank- og betalingssystemet samt skattereformen, er utilstrækkelige.
Hr. formand, til sidst vil jeg gerne komme med et par bemærkninger til de ændringsforslag, som ordføreren har fremsat. Kommissionen støtter ændringsforslag 1, 4 og 5. Kommissionen deler i øvrigt de bekymringer, der gives udtryk for i mange af de forkastede ændringsforslag. Samtidig mener Kommissionen, at det er vigtigt at bevare effektiviteten i bistandens gennemførelse, de forfulgte målsætningers fuldstændighed og dette finansielle instruments undtagelseskarakter. Gennemførelsesprocedurerne har vist deres værd i de mange lignende operationer, som Kommissionens tjenestegrene har administreret. At gøre disse procedurer urimeligt kostbare risikerer at gå ud over operationens effektivitet.
Jeg vil gerne understrege, at Kommissionen har til hensigt at sikre, at den makrofinansielle bistand fuldstændigt supplerer og er i tråd med Fællesskabets andre former for bistand til Bosnien-Hercegovina. Kommissionen vil navnlig til fulde gøre brug af rådgivningen fra Kontoret for Skatte- og Toldmæssig Bistand - CAFAO - der finansieres af Den Europæiske Union, og den vil lægge særlig vægt på gennemførelsen af de foranstaltninger, som dette kontor anbefaler med henblik på at bekæmpe svig og korruption. I den forbindelse vil jeg gerne bemærke, at den makrofinansielle bistand, der ydes i form af gavebistand og lån, vil blive indbetalt på en konto i Centralbanken for at øge valutareserverne og styrke betalingsbalancen. En anden eller ulovlig anvendelse af midlerne skulle under disse omstændigheder være meget vanskelig, også når man tænker på, at anvendelsen af de officielle reserver hele tiden overvåges af Valutafonden.
Kommissionen noterer sig desuden omhyggeligt Parlamentets ønske om hurtigt at blive underrettet om betingelserne for denne bistand og vil derfor i rette tid fremlægge en rapport, sådan som det i øvrigt fremgår af forslaget. For at forhandle om betingelserne i forbindelse hermed, som er et væsentligt element ved operationen, er det dog nødvendigt med en vis grad af fleksibilitet og overholdelse af de fortrolighedskrav, modtagerlandets myndigheder kan stille med hensyn til reformernes indhold og tidsplan. Kommissionen er dog villig til at svare på ethvert spørgsmål, som Parlamentet måtte ønske at stille under operationen og efter dennes fuldførelse.
Kommissionen mener desuden, at det er vigtigt at bevare målsætningerne om en operation, der tager sigte på at fremme den makroøkonomiske stabilitet og de økonomiske reformer, og til dette formål er det nødvendigt, at bistandens gennemførelse koordineres ordentligt med de internationale finansielle institutioner, der befinder sig i Bosnien-Hercegovina. I betragtning af de særlige omstændigheder, der i øjeblikket gør sig gældende i dette område, vil Kommissionen bevare en tæt kontakt til Den Høje Repræsentant i Bosnien-Hercegovina, sådan som det i øvrigt allerede er tilfældet nu.
Endelig skal man naturligvis - som i enhver fællesskabsoperation af finansiel karakter - overholde principperne om en fornuftig og effektiv administration og en streng budgetkontrol. Kommissionen vil støtte disse principper i Rådet for at sikre, at de anvendes i tilstrækkelig grad i den endelige afgørelse.

Schwaiger
Hr. formand, hr. kommissær, jeg har forstået på Deres redegørelse, at De accepterer og vedtager samtlige af Udenrigsudvalgets forslag og nu også Parlamentets forslag. Jeg har blot et spørgsmål til ændringsforslag 11 til artikel 5, afsnit 1 (ny): Vedrører dette også underretning af Parlamentet før anden rate af den makrofinansielle bistand frigøres? Vi mener, det er en god idé at lave et lille mellemregnskab og så først fortsætte, når De har informeret os, og vi så også kan give Dem den fornødne støtte.

Monti
Hr. formand, som jeg allerede har sagt, støtter Kommissionen ændringsforslag 1, 4 og 5. Jeg understregede også, at Kommissionen deler de bekymringer, der gives udtryk for i mange af de ændringsforslag, som vi ganske vist forkaster, men hvis tankegang vi således vil holde os for øje. Navnlig med hensyn til det ændringsforslag, som hr. Schwaiger lige har nævnt, nemlig ændringsforslag 11, mener Kommissionen ikke at kunne godkende det, som det er, men agter at tage højde for det i en erklæring fra Kommissionen til Ministerrådet, som naturligvis vil blive offentliggjort. Årsagen til at vi tøver med at godkende ændringsforslaget, som det er, er, at den foreslåede procedure kunne medføre nogle risici for operationens effektivitet. I betragtning af de politiske og sociale undtagelsestilstande, der i øjeblikket er fremherskende i Bosnien-Hercegovina, vil Kommissionen dog holde både Rådets og Parlamentets kompetente organer løbende underrettet, også om den reelle gennemførelse af bistandsprogrammet, sådan som det forekommer mig, at De gav udtryk for, hr. Schwaiger. Det er, hvad jeg kan fortælle Dem om dette særlige emne på nuværende tidspunkt.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Vi går nu over til afstemning.
Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges

Formanden
Mine damer og herrer, der er ikke flere punkter på dagsordenen. Protokollen for dette møde vil blive forelagt Parlamentet til godkendelse ved begyndelsen af næste møde.
Mine damer og herrer, De ved, hvor meget jeg værdsætter Deres samarbejde, der betyder, at disse møder fredag formiddag forløber godt og udgør et frugtbart arbejde. Tillad mig også, mine damer og herrer, at jeg ganske enkelt - som man siger det, når man virkelig mener det - på Parlamentets vegne takker alle vores medarbejdere, som har haft en meget intensiv arbejdsuge.
Mine damer og herrer, i denne uge har vi med stor enighed vedtaget en ændring af vores forretningsorden. Det er en ændring, som ikke træder i kraft, før alle medlemsstaterne har vedtaget ændringerne af traktaterne fra Amsterdam. Det betyder, mine damer og herrer, at vi, da vi er ved slutningen af valgperioden, faktisk har udarbejdet Parlamentets arbejdsregler for den kommende valgperiode. Tillad mig at sige, at jeg har en følelse af, at vi har plantet et træ, at vi for en tid lagde det daglige arbejde til side for med ansvarsfølelse at vende os mod fremtiden.
Jeg håber - ja, jeg er som Dem alle sammen sikker på - at dette træ vil give frugter og skygge til de medlemmer, der, som repræsentanter for Europas borgere, indtager pladserne i Parlamentet i den kommende valgperiode.
Før mødet hæves, har hr. Rübig bedt om ordet til et procedurespørgsmål.

Rübig
Hr. formand, jeg ønsker blot at takke de franske myndigheder for at have håndteret kurdernes og bøndernes demonstrationer på en så forbilledlig måde og sørget fuldt ud for sikkerheden her i Parlamentet. En tak til de franske myndigheder!

Lulling
Hr. formand, jeg har ikke tænkt mig at takke de franske myndigheder. Jeg har rent faktisk haft to grupper besøgende, som har været genstand for store administrative bryderier. De er blevet kontrolleret. De er blevet idømt bøder. Det, mine grupper har været udsat for i morges, giver virkelig en dårlig opfattelse af Europa, og jeg synes, at de franske myndigheder skulle overholde Schengen-aftalen og ikke være så nidkære. Det var virkelig en arbejd efter reglerne-aktion fra de franske myndigheders side. Jeg protesterer mod den måde, man behandler de grupper af besøgende, som kommer her til Strasbourg.

Formanden
Mine damer og herrer, jeg foreslår, at vi ikke indleder en diskussion om dette spørgsmål. Hr. Rübigs og fru Lullings indlæg vil fremgå af forhandlingsreferatet.

Afbrydelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session for afbrudt.
Mødet hævet kl. 11.35

