Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelser, betragtes protokollen som godkendt.

Gutiérrez Díaz
Hr. formand, mit navn figurerer ikke på tilstedeværelseslisten. Det må dreje sig om en forglemmelse fra min side, men jeg kan forsikre Dem, at jeg var til stede på plenarmødet i går, og hvis De ønsker det, kan jeg bevise Det, for mit navn figurerer i en række afstemninger med navneopråb. Jeg anmoder om, at denne fejl, der som sagt ganske givet skyldes en forglemmelse fra min side, bliver rettet.

Formanden
Jeg kan bekræfte, at jeg så Dem flere gange. Det vil blive rettet.

Hallam
Hr. formand, til forretningsordenen. Jeg henviser til side 30 i protokollen, hvor der står, at jeg rettede et utilstedeligt personligt angreb mod et medlem af Parlamentet i går. De kunne måske give Sir James Goldsmith ordet, så han selv kan reagere på mit angreb.

Formanden
Tak for den meget nyttige bemærkning.

Wijsenbeek
Hr. formand, jeg henviser til side 31 i protokollen for i går - Fontaine-betænkningen. Jeg ville sætte pris på, om De ville fortælle hr. White, at vi i dag har den 11. april 1997, og at 1977 var for 20 år siden, da han stadig havde et sort skæg og hår på hovedet.

Formanden
90 % af medlemmerne aner sikkert ikke, hvad De taler om, men jeg gør, eftersom jeg havde forsædet i går.

Kerr
Hr. formand, først vil jeg gerne ønske Dem tillykke med, at De har forsædet to dage i træk, hvilket må være en rekord. Jeg vil gerne henvise til side 5 i protokollen og lykønske mødetjenesten med, at de har tilføjet mit navn - næsten det første punkt i protokollen, og jeg vil forsøge at gøre det til første punkt næste gang - og ligeledes gøre opmærksom på, at jeg nåede at stemme for Palacio Vallelersundi-betænkningen, hvorved 19 britiske Labour-medlemmer, inklusive Dem selv, støttede denne fremragende betænkning om kunstneres videresalgsrettigheder.

Formanden
Tak, hr. Kerr.

Afstemning
Caudron
Den frie bevægelighed for personer er en af de fire grundlæggende frihedsrettigheder, som enhver unionsborger burde sidde inde med. Denne frihedsrettighed er ikke en realitet.
Et af aspekterne ved den fri bevægelighed for personer er den gensidige anerkendelse af eksamensbeviser og specielt den gensidige anerkendelse af eksamensbeviser for videregående uddannelser fra medlemsstaternes og dermed virksomhedernes, universiteternes og erhvervsorganisationernes side.
I december 1988 blev der vedtaget en generel ordning for anerkendelse af eksamensbeviser for videregående uddannelser af en varighed på mindst tre år. Denne anerkendelse gør det muligt at sikre læseplanernes forskelligartethed.
Kommissionen har altid opfordret de enkelte medlemsstater til at sætte sig ind i de andre medlemsstaters uddannelsessystem; i den forbindelse har man blandt andet oprettet nationale informationscentre vedrørende akademisk anerkendelse (NARIC). Kommissionen har endvidere gennemført sanktioner over for Grækenland og Belgien på grund af disse landes forsømmelse af deres forpligtelser. I forbindelse med den samlede undersøgelse, som Kommissionen har forpligtet sig til at gennemføre inden 1999 vedrørende en ny ordning for anerkendelse af erhvervsuddannelser, ønsker Kommissionen at foreslå ændringer og for eksempel at indføre en forpligtelse til at tage hensyn til den erhvervserfaring, der er opnået efter erhvervelsen af eksamensbeviset.
Det ville endvidere være ønskeligt, om Kommissionen ville gennemføre en grundig undersøgelse vedrørende de personer, der reelt støder ind i problemer med anerkendelse af deres eksamensbeviser.
Europa-Parlamentet lykønsker Kommissionen med en virkelig fyldestgørende beretning, som behandler de væsentlige problemer i forbindelse med gennemførelsen af ordningen for anerkendelse af eksamensbeviser.

Lige muligheder for handicappede
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0044/97) af Schmidbauer for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om Kommissionens meddelelse om lige muligheder for handicappede (KOM(96)0406 - C4-0582/96).

Andersson
Hr. formand, jeg ville have takket ordføreren for en god betænkning, men det må jeg gøre senere, når hun er kommet ind. I diskussionen om, hvordan man kan give de handicappede lige muligheder, synes jeg, at man skal begynde med at tage udgangspunkt i den definition af handicap, som langt de fleste nu anvender, nemlig det miljørelaterede handicapbegreb. Heri ligger, at et handicap ikke betragtes som noget statisk, men som noget, der kan mindskes eller måske elimineres ved hjælp af foranstaltninger på eksempelvis boligområdet. Gør man boligerne tilgængelige, mindsker man handicappet eller eliminerer det. Forbedrer man transportmulighederne, mindsker man handicappet eller eliminerer det måske endog. Det er ét udgangspunkt.
Et andet er, at udformningen af en handicappolitik og forsøgene på at skabe lige muligheder berører alle samfundsområder. Det, som i denne betænkning betegnes med det udmærkede udtryk mainstreaming , vedrører både boligpolitikken, transportpolitikken, arbejdsmarkedspolitikken og uddannelsespolitikken. Handicappolitikken henhører ikke længere, sådan som den traditionelt har gjort, udelukkende under den sociale sektor, den berører alle samfundsområder. Det skal jeg ikke komme nærmere ind på, da der er alt for lidt tid, men jeg vil gerne omtale et par områder, som under de nuværende forhold er af særlig stor betydning, når det gælder om at skabe lige muligheder.
Den arbejdsmarkedssituation med en høj arbejdsløshed, som i øjeblikket gør sig gældende i Europa, er alvorlig. Vi har arbejdsløshedstal på over 10 procent. For nogle år siden var jeg i Sverige selv medlem af et handicapudvalg. Dengang var der blandt den svenske befolkning som helhed så godt som fuld beskæftigelse, dvs. en arbejdsløshed på 2 procent. Blandt de sværest handicappede var arbejdsløsheden imidlertid hele 70 procent. Det betyder, at de rammes endnu hårdere, når arbejdsmarkedssituationen forværres. Derfor er det i dag så meget mere nødvendigt at gøre en indsats og udvikle modeller for at skabe arbejdspladser til handicappede. Jeg så gerne, at man undersøgte, hvilke modeller der var de bedste, og udvekslede erfaringer herom, da der er forskellige ordninger i landene.
Uddannelse er et tredje udgangspunkt. Situationen er jo den, at unge handicappede og handicappede arbejdstagere på grund af den manglende tilgængelighed ikke kan drage fordel af den frie bevægelighed. Denne er jo kernen i det europæiske samarbejde: fri bevægelighed, mulighed for at søge ud over sit lands grænser for at studere, arbejde m.m. Det er et væsentligt problem, som må løses inden for de nærmeste år, således at alle borgere kan nyde godt af den frie bevægelighed.
Endelig vil jeg gerne understrege, at de handicapprogrammer, som vi har haft, har været gode. De har hovedsagelig drejet sig om at udveksle erfaringer. Desværre har Rådet stoppet dem. Det er absolut nødvendigt, at der kommer nye programmer i stand, som bygger på erfaringsudveksling, bl.a. på de områder, som jeg nu har været inde på. Jeg vil, som nævnt, gerne takke ordføreren for en god betænkning.

Schmidbauer
Hr. formand, i Den Europæiske Union er der 37 mio handicappede. Deres mulighed for at få del i de positive virkninger af Den Europæiske Union, som f.eks. fri bevægelighed og adgang til alle varer og tjenesteydelser, er meget begrænset. De er, som handicaporganisationerne selv har formuleret det, de usynlige borgere i EU. Krænkelser af menneskerettigheder over for handicappede forekommer ligeledes til stadighed i hele EU. Banotti-betænkningen, som vi vedtog i Parlamentet i december, viste det klart.
Derfor skal der i forbindelse med ændringen af traktaten absolut optages en klausul om, at der ikke må diskrimineres mod handicappede.
Indtil begyndelsen af i år har vi haft HELIOS II-programmet med mulighederne for udveksling af informationer og erfaringer blandt handicappede. Af det program opstod et handicapforum, som udfører et værdifuldt arbejde på europæisk niveau med og for de berørte. Til dato foreligger der ikke noget nyt program. Med subsidiariteten som argument er allerede fattigdomsprogrammet og programmet for de ældre ikke blevet gennemført. Den tyske regering vil ikke acceptere artikel 235 som retsgrundlag for de sociale programmer. Fordi det forholder sig sådan, har Kommissionen foretaget et tilbagetog og endnu ikke udarbejdet noget opfølgningsprogram til HELIOS II. Den vil først afvente den endelige evaluering af HELIOS II, inden den går i gang.
Vi er af den mening, at det er påtrængende nødvendigt at udarbejde et opfølgningsprogram og gennemføre det, et program, som bygger på princippet om lige muligheder, menneskerettigheder og FN's standardregler. I mellemtiden har Kommissionen som erstatning og foreløbig løsning udsendt en meddelelse, som vi nu drøfter her. Vi hilser denne meddelelse om lige muligheder velkommen, navnlig det nye udgangspunkt, der tegner sig i den og som lader ane et menneskeretligt syn på handicap i stedet for et paternalistisk. Dermed sker der et radikalt brud med de gamle ideer om, at en handicappet var henvist til velgørenhed og medlidenhed. Meddelelsen bevæger sig bort fra sundhedsmodellen, hvis mål er at reparere, hen imod den sociale model, der bygger på menneskerettigheder.
Handicappolitikken begynder nu at bevæge sig hen imod integrering og lige muligheder som mainstreaming . Selv et nok så godt udgangspunkt i denne meddelelse giver ganske vist ikke anledning til nogen direkte indsats. Kun ved hjælp af et program kan politiske foranstaltninger, informationer og erfaringer formidles videre fra medlemsstat til medlemsstat. HELIOS-programmet var det eneste program, som direkte finansierede NGO'ers handicaparbejde og fungerede som bindeled til de handicappede i hele Den Europæiske Union.
Programmet har været en værdifuld ressource for små handicapgrupper som f.eks. de døvblinde. Disse grupper er afhængige af europæisk udveksling for at sætte dem i stand til at opfylde deres gruppes behov. Det var det eneste program, der når ud til alle handicapgrupper. I midtvejsevalueringen hedder det, at det er vigtigt ikke at underdrive det problem, HELIOS II står overfor, nemlig at skabe solidaritet i og fælles strategier for en så forskelligartet del af Europas befolkning.
Ganske vist støtter jeg fuldt ud Kommissionens målsætning om i øget omfang at inddrage handicappede i forvaltningen og gennemførelsen af HORIZON-programmet, men HORIZON kan ikke i sig selv fungere som et bredt anlagt handicapprogram baseret på lige muligheder. Det omfatter kun beskæftigelses- og uddannelsesspørgsmål, og det skal medfinansieres. Hvad angår beskæftigelsen, er den, så stærkt min kollega end netop har beskrevet det og så slem manglende beskæftigelse end er for de handicappede, dog kun et delområde af de daglige udfordringer, som handicappede står overfor; en af dem udtrykte det således: «Det er da godt, hvis der overhovedet tilbydes arbejde, men mange handicappede kan ikke stige ind i en bus for at komme på arbejde, eller de har ingen, der kan hjælpe dem med at gøre sig klar til at tage på arbejde.« Før handicappede er fuldt integrerede på alle politiske områder, herunder fyldestgørende personlig bistand og støtte samt tilgængelig offentlig transport, vil sikringen af beskæftigelsesmuligheder ikke uden justeringer på andre politiske områder automatisk sikre fuld integration.
Desuden er en høj procentdel af de handicappede i pensionsalderen. Målrettede foranstaltninger til beskæftigelse vil derfor kun nå ud til et begrænset antal handicappede.
Jeg er imidlertid enig i, at ansvaret for handicappolitikken hovedsagelig påhviler medlemsstaterne. Det er Den Europæiske Unions opgave at skabe værditilvækst og bistå medlemsstaterne gennem udveksling af bedste praksis. Den Europæiske Union bør endvidere sørge for, at de handicappede inddrages overalt, hvor beføjelsen til at lovgive, til at fastlægge en politik eller til at opstille programmer allerede er tillagt Den Europæiske Union.
Det er mainstreaming -vejen til at opnå lige muligheder for handicappede. Og jeg appellerer til Kommissionen om at slå ind på den vej, dvs. så snart som muligt forelægge et opfølgningsprogram til HELIOS. Og appellen til medlemsstaterne går ud på, at der i traktaten integreres et retsgrundlag for disse programmer og en klausul om, at der ikke må diskrimineres mod handicappede.

Schiedermeier
Hr. formand, først vil jeg sige hjertelig tak til ordføreren. Hun er jo en af de idealister, som bruger megen ekstra tid til netop dette område. Det er rigtigt, at der er 37 mio handicappede i EU. De må uden tvivl i vort samfund kæmpe med mange fordomme og vanskeligheder. Den, der taler med dem eller om dem, bør altid gøre sig klart, at han i morgen nemt kan blive en af dem.
Medlemsstaterne har hovedansvaret for gennemførelsen af handicappolitikken. Alligevel mener jeg, at en fornuftig koordinering og integrering i samtlige EU's koncepter vil fremme integrationen af de handicappede. Det fremhæver jeg, selv om jeg sætter subsidiaritetsprincippet meget højt.
Et nyt handlingsprogram med en relevant grundlæggende idé, som er til gavn for de handicappede og deres sammenslutninger, så vidt de er repræsenteret med 50 % i forvaltningsrådet, er påkrævet, for at de strukturer, der er opbygget, ikke skal bryde sammen. Fremme af lige muligheder og af integrationen samt den fortsatte udbygning af samarbejdsstrukturerne er nødvendig.
Kommissionen bør uagtet de juridiske problemer gennemføre pilotaktioner og forarbejder under inddragelse af NGO'er for handicappede. Gennemførelsen af ikke-diskriminering og retten til adgang til alle fællesskabsprogrammer er vigtig og fornuftig. Men det teoretiske krav, der bare står på et stykke papir, nytter ikke. Ellers går det de handicappede som de små og mellemstore virksomheder: Deres krav er ganske vist forankret i mange programmer, men gennemføres ofte ikke i praksis. Gennemførelsen skal foregå mere dynamisk, for at der kan opnås gode resultater. Den reelle deltagelse i alle moderne informations- og kommunikationsteknikker skal sikres. Den korte taletid muliggør desværre ikke yderligere redegørelser.
Det afgørende er efter min mening, at de handicappedes problemer undersøges af en gruppe eksperter på højt niveau, som skal nedsættes snarest. Vigtig er dialogen med på den ene side medlemsstaterne, der jo, som allerede nævnt, bærer hovedansvaret, og med på den anden side de europæiske handicapfora, for at der kan ske fremskridt for de handicappede på europæisk plan og derudover.
Denne målsætning støttes også af min gruppe, og jeg vil gerne her sige hjertelig tak til hr. Bartho Pronk, som er forhindret i at være til stede i dag og som har udført forarbejdet til denne betænkning på vor side.

Boogerd-Quaak
Hr. formand, kære kolleger, fru ordfører, jeg synes, at der behandles en vigtig betænkning her, og at den egentlig ikke fortjener at være opført på dagsordenen for fredag formiddag, men det problem har vi oftere med den slags emner.
Jeg vil egentlig begynde med den sidste bemærkning fremsat af ordføreren, som har henledt opmærksomheden på en antidiskrimineringsartikel i Traktaten. Vi har i Parlamentet afgivet udmærkede udtalelser, når det drejer sig om en afbalanceret antidiskrimineringsartikel i Traktaten. Jeg er meget bekymret over, om vore forslag virkelig vil blive overtaget på regeringskonferencen, således som de er fremsat. Grunden til ikke at gøre det, kunne være, at det er for dyrt at lade handicappede falde ind under Traktaten. Jeg synes, at det er skandaløst. For hvis vi i hele Europa optager en antidiskrimineringsartikel, så kan det ikke være således, at der så stadig er tale om konkurrenceforfalskning. Jeg vil derfor bede Kommissionen om at gøre alt for virkelig at score på dette punkt, for det er det allervigtigste, vi kan gøre for handicappede.
For handicappede er retten til adgang overordentlig vigtig: adgang til arbejde, adgang til undervisning, adgang til transport, det allervigtigste. Det er hovedsageligt medlemsstaternes ansvar at gøre det. Unionen kan kun optræde som et godt eksempel med en række programmer, og vi forsøger at gøre det, og jeg synes, at vi indtil nu også har gjort det rimeligt.
Jeg vil lige henlede opmærksomheden på et andet vigtigt aspekt. Også ordføreren har nævnt det, og det er handicappolitikken i forhold til informationssamfundets muligheder. Netop handicappede kan have vældig megen gavn af de nye kommunikationsteknologier. Det kan også være en ekstra hindring, fordi man også der vanskeligt har adgang. Men jeg skønner, at netop en rigtig anvendelse af de nye kommunikationsteknologier giver handicappede mange muligheder for bedre at deltage i utallige samfundsmæssige processer. Men så må vi i fællesskab gøre det muligt. Derfor tror jeg, at informationsteknologi og anvendelsen af informationsteknologier skal udgøre en del af Rolling On Action Program , som Kommissionen også har sat i gang.

Wolf
Hr. formand, jeg mener, at handicapproblemet virkelig er mere centralt, end det kommer til udtryk her. Fru Schmidbauer har helt ret: Vi har brug for et passende retsgrundlag for sociale programmer, vi har brug for en klausul om ikke-diskriminering, vi har brug for, hvilket hr. Schiedermeier endnu en gang fremhævede, en koordinering af de nationale udviklingspolitikker, og også en ekspertgruppe på højt niveau ville være en fornuftig ting.
Her er der imidlertid også tale om et mere vidtgående spørgsmål, ikke blot om såkaldte fordomme og vanskeligheder, men om at der skal sættes spørgsmålstegn ved vort samfund som præstationssamfund, som et gigantisk socialdarwinistisk udvælgelsesmaskineri, hvori stadig flere mennesker igen og igen sies fra og hvor denne nådesløse udvælgelse derudover også til stadighed oplades ideologisk. For at det én gang for alle er forbi med fristelserne til at tømre ideologier deraf, ifølge hvilke de sunde ydedygtige skilles fra det værdiløse liv, bør vi virkelig udvikle vort samfund, i hvert fald uden for det økonomiske liv, så vidt, at enhver yder efter evne og forsørges efter behov. Det mener jeg, vi skylder de handicappede!

Lukas
Hr. formand, kære kolleger, fru Schmidbauers udmærkede betænkning og beskæftigelsen med dette emne som helhed er af stor betydning, fordi det simpelthen er en kendsgerning, at store dele af Europa, hvad angår lige muligheder for handicappede, er langt bagud for andre dele af verden, navnlig USA, Canada og Australien.
Jeg vil kun tage nogle få punkter op. Dette emne er yderst utilfredsstillende dækket ind af artikel 235. Det er derfor virkelig nødvendigt at lave et retsrelateret udgangspunkt for et nyt program og fuldt ud inddrage de handicappede og deres forældre. Heller ikke jeg ser nogen modsigelse mellem en handicappolitik, der går ud på integration og lige muligheder, og et specifikt handicapprogram. Tværtimod mener jeg, at handicapprogrammet kan bidrage til, at målet lige muligheder nås.
Men noget, der ikke rigtig kommer til udtryk hverken i Kommissionens meddelelse eller i udvalgets betænkning, er, at handicappede navnlig også har krav på at få del i lykke, morskab og glæde. Det vil derfor være nødvendigt for fremtiden at beskæftige sig med emnekredsen fuld inddragelse af handicappede i områderne kultur, sport, turisme og politik. Således er f.eks. den storartede bevægelse Special Olympics , der stammer fra USA og blev indstiftet af Kennedy-familien, en bevægelse, som man skal have oplevet for at forstå, hvad det betyder for disse handicappede børn og voksne, at de her får mulighed for at leve sig helt ud i sportskonkurrencer, at være lykkelige og være til stede i vort samfund som fuldgyldige mennesker.
Et andet emne er døves mulighed for at deltage i politik. Vi har her et parlament, hvor alle sprog bliver oversat. Men hvem tænker på, at også de døve har krav på at kunne deltage i det politiske liv. Den politiske bevægelse, som jeg f.eks. virker for her, har i mange år ved nogle arrangementer også sørget for oversættelse for døve. Også det spørgsmål bør vi beskæftige os med.

Dybkjær
Hr. formand, jeg vil gerne takke ordføreren for betænkningen og på linje med ordføreren også glæde mig over Kommissionens meddelelse og frem for alt over, at begrebet mainstreaming er slået igennem. Jeg gør det så meget desto mere, fordi det mig bekendt stadig er sådan, at man på FN's årlige generalforsamling har et særligt udvalg, der under ét behandler kvinder, børn og handicappede. Alle tre grupper er særlig udsatte og udskilte. Normen er velfungerende mænd. Vi andre er undtagelser fra normen. Mainstreaming gør op med dette. Som praktisk rettesnor indebærer mainstreaming , at de særlige behov indlemmes i det almindelige, at vi med andre ord gør det usædvanlige til en del af det sædvanlige. Det er modpolen til segregering og henvisning af det fremmedartede, det anderledes, til særlige reservater. Mainstreaming reducerer behovet for specialløsninger, og på den måde forhindres udskillelse og adskillelse af handicappede. Sagt på en anden måde: Handicappede skal færdes på de brede boulevarder og ikke henvises til sidegader og blindgyder.
Jeg skal så i øvrigt fremhæve tre hovedsynspunkter. For det første flertallets ansvar. 10 % af borgerne i EU har et handicap. Det er et mindretal, og et mindretal uden magt. De 10 % er helt afhængige af, hvad de 90 %, altså flertallet, bestemmer. Det ansvar skal vi være os helt bevidst. Også derfor er mainstreaming vigtig. Så opstår 90/10-situationen ikke.
For det andet vil jeg gerne fremhæve de særlige problemer, der er forbundet med tidligt opståede handicap, altså dem der rammer børn og unge, og disse handicaps konsekvenser for tilknytningen til arbejdsmarkedet, og dermed også understrege, at EU's uddannelsesprogrammer også skal være for handicappede.
Og for det tredje vil jeg gerne understrege, at hvis fri bevægelighed i Europa skal være en realitet for handicappede, så er der behov for en helt, helt anden indsats end den, vi ser i dag.

Raschhofer
Hr. formand, der er 37 mio handicappede i EU. Det er fem gange så mange som den samlede østrigske befolkning, og det er også ca. 10 % af den samlede befolkning i Den Europæiske Union. 37 mio mennesker, et betragteligt antal, som skal integreres og derved allerede er defineret som randgruppe. Tillad mig spørgsmålet: Hvor mange i EU er ramt af AIDS? Bestemt ikke 37 mio, og alligevel er befolkningen mere bevidst om dem, der er ramt af AIDS, end om de handicappede. Kender De grundene dertil?
Jeg stiller mig selv det spørgsmål: Har man ikke undladt med kampagner og sympatisører fra medieverdenen at vise lige så stor interesse for de handicappede som for andre randgrupper i samfundet? Skyldes det ikke også, at man alt for nemt fristes til at fortrænge de såkaldte problemer og lukke øjnene for dem? Er resultatet deraf i sidste instans ikke en vis manglende interesse hos den brede offentlighed og donatorerne for at gribe til tegnebogen? Af eksemplet AIDS ser man ganske vist også, hvilke succeser og hvilken virkning i bredden en god kampagne kan få i befolkningen. Først når den brede befolkning er blevet gjort bevidst om de handicappedes daglige problemer, har støtteprogrammer virkelig mening. Det blotte krav om en ikke-diskrimineringsklausul for handicappede får, selv om jeg støtter den, først liv og er først det papir værd, den er skrevet på, når befolkningen ikke opfatter handicappede som en randgruppe, men som en del af sig selv.

Hughes
Hr. formand, jeg glæder mig meget over Kommissionens meddelelse og den betænkning, som Barbara Schmidbauer har udarbejdet på Parlamentets vegne som reaktion på meddelelsen.
På forskellige tidspunkter i årenes løb bliver medlemmer bedt om at tage et emne op, måske udarbejde en enkelt betænkning eller udtalelse om det pågældende emne og derefter gå videre til nye emneområder. Dette er ikke tilfældet for Barbara Schmidbauer. Hun har viet hele sit liv til arbejdet med handicapspørgsmål, til at arbejde med handicappede, og jeg vil gerne takke hende varmt for hendes arbejde på Parlamentets vegne.
Jeg mener, at en virkeligt bevis på ethverts samfunds velbefindende er den respekt, som samfundet viser alle borgernes grundlæggende rettigheder. Hvis vi kigger os omkring i Den Europæiske Union, kan vi se, at vi ikke respekterer de handicappedes rettigheder. Det meste af arbejdet skal udføres rundt om i medlemsstaterne, men det er klart, at indsatsen varierer meget fra medlemsstat til medlemsstat.
Som Barbara sagde, har vi i øjeblikket på unionsplan ikke en gang et retsgrundlag, der giver mulighed for at videreføre det arbejde, som vi hidtil har udført. Det er efter min mening virkelig en skam, at Kommissionen har besluttet, at det første program, den opgiver på grund af problemerne med artikel 235, er programmet til gavn for handicappede. Hvis ministrene ønsker at blokere et program til fordel for handicappede, må vi sende dem programmet og give dem mulighed for at fortælle offentligheden, at de er ansvarlige for blokeringen. Som tingene står nu, tillader Kommissionen, at den bebrejdes for at være en del af blokeringsmekanismen. Vores største håb må naturligvis være, at man på regeringskonferencen finder frem til et nyt retsgrundlag for programmer, der gør det muligt at sætte gang i arbejdet på dette område.
Johanna Boogerd-Quaak henviste til informations- og kommunikationsteknologiernes betydning med hensyn til at forbedre vilkårene for handicappede. Det er også meget vigtigt. Hvis disse teknologier kan bruges til at afskaffe begrebet perifer beliggenhed, er det endnu vigtigere, at de bruges til at afskaffe begrebet isolering og marginalisering af handicappede. Men her har vi brug for betydelige investeringer i hardware og ny software samt uddannelse, således at de handicappede får mulighed for at udnytte disse teknologier.
Til sidst vil jeg gerne gentage, hvad jeg sagde lige før, nemlig at vi må håbe, at man på regeringskonferencen når frem til et nyt retsgrundlag for programmerne. Vi må også håbe, at vi får en artikel om ikke-diskriminering i traktaten. Vi har ret til at forvente disse ting og ikke blot håbe på dem, og hvis vore ledere ikke leverer varen, skal de ikke blive forbavsede, hvis Parlamentets medlemmer nægter at deltage i det sælgerkorps, der skal ud og sælge et sæt traktatændringer, som ikke respekterer befolkningens rettigheder og ønsker.

Oddy
Hr. formand, der findes omkring 37 millioner handicappede i Den Europæiske Union, omkring 10 % af den samlede EU-befolkning. Alligevel føler disse 37 millioner mennesker sig udstødt og udenfor i Den Europæiske Union.
De handicappede er usynlige i traktaterne; ifølge et dokument ved navn »Usynlige borgere« er det yderst vigtigt at få en bestemmelse med i traktaten, hvis de rettigheder, der forbindes med unionsborgerskab såsom fri bevægelighed og frihed til at tilbyde og modtage tjenesteydelser, skal blive virkelighed for de handicappede.
Der findes en kæmpestor handicaplobby i Den Europæiske Union. De handicappede er ved at blive vrede over den manglende opmærksomhed. Selv det forhold, at vi har denne forhandling på en fredag, hvor vi ved, at tilstedeværelsen er ringe, viser vores manglende omsorg for de handicappede. Parlamentet burde have sikret, at forhandlingen fik maksimal dækning midt på ugen.
Jeg vil gerne takke såvel Kommissionen for det meget udmærkede dokument som fru Schmidbauer for hendes meget følsomme og velovervejede betænkning. Jeg er helt enig i alle dens konklusioner, men jeg vil især opfordre til, at der indføjes en artikel om handicappedes rettigheder i traktaten. Kommissionen må bevillige penge til at følge op på de fine ord og finansiere nogle fornuftige programmer for handicappede.
Der formodes at være fri bevægelighed for arbejdstagerne i Den Europæiske Union i henhold til artikel 48, men alligevel har handicappede meget ringe mulighed for at udøve deres fulde rettigheder, med mindre der gøres noget for at styrke deres status og deres mulighed for at arbejde i Den Europæiske Union. Jeg retter derfor denne indtrængende opfordring til Kommissionen: gør nu noget positivt som resultat af forhandlingen og afstemningen i dag.

Liikanen
Hr. formand, Kommissionen lykønsker betænkningens ordfører, hr. Schmidbauer, og takker ham for betænkningen om lige muligheder for handicappede. Det er særlig glædeligt at konstatere, at Fællesskabets tre politiske institutioner, Parlamentet, Rådet og Kommissionen, er enige om filosofien bag betænkningen og beslutningsforslaget om menneskerettigheder og lige muligheder.
Grundlaget for Kommissionens meddelelse var hvidbogen om »Europæisk social- og arbejdsmarkedspolitik«. Kommissionen meddelte, at den har til hensigt at formulere et passende forslag, hvori der tages hensyn til FN's henstillinger om handicappede. Dette er vigtigt for at sikre, at EU's politik indgår som led i den internationale udvikling. Hensigten er, som det her i dag allerede er blevet konstateret et par gange, at gå væk fra den formynderiske indstilling og i stedet for indlede en drøftelse af de handicappedes rettigheder. I denne forbindelse er Kommissionens meddelelse en hjørnesten i udviklingen af en ny strategi
Med hensyn til fru Schmidbauers betænkning, mener Kommissionen også, at HELIOS-programmet har givet positive resultater. Programmet har muliggjort et samarbejde med handicappede på unionsplan. Det har gjort det lettere at analysere problemerne og udnytte resultaterne. Det har også fremmet udbredelsen af information om de bedste erfaringer. De erfaringer, som er opnået i løbet af programmet, har vist, at der også er et behov for at fortsætte med den handicappolitiske strategi på unionsplan. Kommissionen undersøger muligheden for at forelægge Parlamentet og Rådet et formelt forslag til retsakt. På denne baggrund er det væsentligt først at vurdere resultaterne af HELIOS II-programmet såvel som resultaterne af de pilotprojekter og forberedende foranstaltninger, der gennemføres i år. Som I ved, er der på budgettet for 1997 afsat midler til at gennemføre disse forberedende foranstaltninger. Kommissionen har for godt to uger siden forelagt en meddelelse, hvori der er givet nøjere retningslinier for midlernes anvendelse.
Inddragelse af handicappede i alle EU's politikker er ikke altid let, og der er stadig meget at gøre, før der kan opnås et tilfredsstillende resultat. Handicappedes reelle deltagelse er et af de centrale punkter i Kommissionens strategi. Kommissionen har haft et tæt samarbejde med det europæiske handicapforum, og alle relevante foranstaltninger vil blive truffet, for at støtten til handicapforumet fortsætter. Jeg takker betænkningens ordfører, udvalget og de medlemmer, der har deltaget i denne særdeles vigtige drøftelse om handicappolitikken.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Vi går nu over til afstemningen.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Carlotti
Den Europæiske Unions borgerrettighedsdimension kræver, at alle unionsborgere oppebærer samme borgerlige og sociale rettigheder og samme frihedsrettigheder.
Den Europæiske Union, som tæller 37 mio handicappede, bør bestræbe sig yderligere på at sikre alle samme rettigheder. De fleste handicappede ønsker at være uafhængige og at have et job.
Schmidbauer-betænkningen vedrørende Kommissionens meddelelse om lige muligheder for handicappede peger på en række mangler, hvad angår udformningen af en reel EU-politik til fordel for handicappede. Selv om Kommissionens meddelelse har den fortjeneste, at den bryder med Kommissionens årelange formynderiske holdning, kan den ikke løse problemerne i forbindelse med traktatens artikel 235. Det anføres således ikke i Kommissionens meddelelse, om der efter evalueringen af HELIOS II, der er det nuværende program til fordel for handicappede, vil blive udformet nye programmer. Det er derfor altafgørende, at der på regeringskonferencen vedtages et retsgrundlag, der muliggør flertalsbeslutninger i Rådet på det sociale område som afløsning for de nuværende beslutninger ved enstemmighed.
Endvidere bør gennemførelsen af princippet om ligebehandling af handicappede i alle strukturprogrammerne ikke hindre videreførelsen af specifikke programmer.
Programmerne bør på den ene side lægge vægt på de handicappedes deltagelse i de beslutninger, der vedrører dem, og på den anden side udvikle de nye informationsteknologier, der gør det muligt at lette tilværelsen for de handicappede.

Integration mellem udviklingslandene indbyrdes
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0086/97) af Needle for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om meddelelsen fra Kommissionen »Det Europæiske Fællesskabs støtte til regional økonomisk integration mellem udviklingslandene indbyrdes« (KOM(95)0219 - C4-0260/95).

Needle
Hr. formand, i modsætning til et par bemærkninger under den foregående forhandling mener jeg faktisk, at tilstedeværelsen her til formiddag er forbavsende god - i det mindste helt klart blandt de mest skarpsindige medlemmer.
Mens de regionale handelsaftaler af den ene eller anden art vælder frem over hele verden, ville det være nemt for Parlamentet at gribe lejligheden til at drøfte de generelle tendenser inden for verdenshandelen her til formiddag. Netop i denne uge har lederne i Verdenshandelsorganisationen været her for at drøfte dette spørgsmål og forklare, hvorfor de mener, at udviklingslandene nyder godt af organisationens indflydelse. Ikke alle her deler imidlertid deres optimisme. Men det, vi kan gøre i dag, er at glæde os over Kommissionens bestræbelser på for det første at identificere de metoder, som udviklingslandene vælger, når de skal integrere deres økonomiske strukturer, og derefter hvordan de gavnlige aspekter ved denne proces kan støttes af Den Europæiske Union. Derved gør Kommissionen et velkomment første forsøg på at analysere denne vigtige udvikling, og i vores planlagte reaktion tilbyder Parlamentet et forsigtigt gult lys til Kommissionen ikke kun til at gå videre i forhandlingerne med udviklingslandene, men også til at afklare sine egne perspektiver med hensyn til rollen som en af de mest betydningsfulde økonomiske magter i verden. I Kommissionens meddelelse defineres regional økonomisk integration navnlig som et højere samarbejdsniveau, i praksis betyder det en udvikling i retning af en fjernelse af de politisk indførte hindringer for varers, tjenesteydelsers og produktionsfaktorers fri bevægelighed, mens samarbejds bestræbelser normalt sigter mod at mindske andre hindringer såsom transport- og kommunikationsinfrastruktur. Dokumentets generelle analyse af regionale økonomiske tendenser i Afrika, Vestindien, Asien og Latinamerika må nødvendigvis være sporadisk, idet disse områder jo oplever hurtige ændringer, men dokumentet er generelt beskrivende og dermed et nyttigt værktøj for os.
Den sidste sætning er vigtig, for udtrykket »værktøj« viser, hvordan Parlamentet opfatter den regionale økonomiske integration som et middel og ikke som et mål i sig selv. Under debatten er det blevet klart, at Kommissionen har forstået dette, men vores omfattende høring af mennesker og organisationer i verden uden for Bruxelles viser, at det er nødvendigt at understrege dette kraftigt. Selv om den regionale integration er et skridt i retning af en bedre integration i verdensøkonomien, og selv om det er foreneligt med den generelle globaliseringsproces, er det de svageste grupper i landene, vi skal være mest opmærksomme på, for der findes ikke nogen generel situation og ikke nogen enkel ordning, der vil passe fint til alle regionale integrationsbestræbelser.
Mange undersøgelser og mange respondenter under høringsproceduren har påpeget, at de mindst udviklede lande, der mangler adgang til informationsteknologi, kommunikation og private investeringer, som kæmper med en endemisk fattigdom og dermed er mest afhængige af støtte, er de, der mindst sandsynligt vil nyde godt af den regionale integration. Som erfaringerne fra Centralamerika har vist, kan de skrøbelige demokratier rent faktisk blive truet af manglen på politisk og økonomisk samarbejde under sådanne omstændigheder.
Derfor understreger Parlamentet de skel, der kan opstå ved simpelthen at gruppere de lande, der har noget, og ved at udelukke de lande, der ikke har noget, og vi fremhæver, at selv om den regionale integration kan bidrage til at mildne fattigdommen, er den ikke i sig selv nok til at sikre en bæredygtig økonomisk, social og miljømæssig udvikling. Derfor siger Parlamentet helt klart, at modellerne for økonomisk integration i én del af verden - her tænker vi på Asien, Nordamerika eller måske endda Europa - ligger langt fra de bedst egnede modeller i Afrika syd for Sahara, Vestindien eller andetsteds. Unionens politikker over for disse regioner skal være baseret på forståelse af dette princip. Dette betyder ikke, at man ikke kan lære enkelte ting af vore egne og andres erfaringer og fejltagelser, ikke mindst med hensyn til at undgå unødvendigt dobbeltarbejde. Det betyder ikke, at EU hele tiden skal insistere på, at netop de mennesker, der berøres mest, skal inddrages i processen gennem bedre demokratisk integration og samarbejde, hvor vi selv helt klart har meget at lære endnu, og hvor forbedringen af rettighederne for de grupper, der oftest ignoreres verden over - kvinder, børn, indfødte - bør være et supplerende mål.
Parlamentet er særlig interesseret i at henlede opmærksomheden på de sociale og miljømæssige overvejelser, som i realiteten skal stå i centrum for de mest motiverede samarbejdsforanstaltninger, men som kræver konkret støtte for at opnå reel bæredygtighed snarere end blot ord i traktater.
Derfor mener Parlamentet alt i alt, at disse spørgsmål behandles i Kommissionens dokument, men at de skal prioriteres tilstrækkelig højt. Vi har derfor benyttet lejligheden til igen at fremhæve den grundlæggende sammenhæng mellem mål, målsætninger og værktøjerne til at gennemføre dem. Hvis det grundlag er det rette, kan man stimulere EU-støtten til økonomisk integration blandt befolkningen i udviklingslandene, som har mest behov for vores hjælp, og måske vil vi med tiden blive mindre bekymrede over nogle af de varme ord og kolde handlinger fra WTO.

Posselt
Hr. formand, Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser hilser hr. Needles udmærkede betænkning velkommen. Hr. Dimitrakopoulos, som jeg repræsenterer i dag, har forelagt en udmærket udtalelse derom, som De finder i Deres papirer; deri påviser han meget detaljeret, at den regionale integration ikke er i modstrid med integrationen i verdenshandelen, tværtimod. Jeg mener, dette er nødvendigt, da det succesrige regionale samarbejde, vi jo også har udviklet som model i Europa, ustandselig drages i tvivl af globaliseringsfetichister, som deri ser en modsætning til en verdensorden.
I denne sammenhæng vil jeg gerne gøre opmærksom på, at den europæiske enhedsbevægelse i mellemkrigsårene - Paneuropa-bevægelsen - havde to modstandere, nemlig på den ene side nationalisterne og på den anden de yderliggående tilhængere af Folkeforbundet, som allerede dengang hævdede, at en regional sammenslutning var overflødig, man skulle med det samme skabe en verdensorden. Denne debat har vi igen i dag. Interessant nok forlanger nogle netop i Europa, hvor vi går ind for den regionale sammenslutning, at sådanne regionale sammenslutninger i andre verdensdele ikke må få støtte. Vi bør som Europæisk Union ikke tilslutte os denne fejlvurdering.
Regionalt samarbejde kan korrigere meget, som er blevet anstiftet netop i Europas navn eller af europæere. I Afrika er der skabt kunstige stater, og gennem regionalt samarbejde kan de etniske problemer udlignes, der opstår, netop fordi der blev draget kunstige skel. Flygtningestrømme kan modtages regionalt, således som det skete på forbilledlig vis dengang under krigen i Cambodja i Thailand eller som det f.eks. skete under Afghanistankrigen i Pakistan, hvor millioner af mennesker blev modtaget i nærheden af deres hjemstavn - med støtte fra os, men dér - og hvorfra de igen nemmere kunne indgå i deres hjemstavns strukturer igen.
Derfor er regionalt samarbejde fredsstiftende, og derfor skal vi fremme det. Vi skal fremme det ikke i form af nogle utopisk forordnede sammenslutninger eller kunstige dannelser, vi skal fremme det - og det kommer udmærket til udtryk i betænkningen - på grundlag af de naturlige handelsstrømme, på grundlag af de traditionelle forbindelser, men tillige på grundlag af fælles interesser. For til en fælles politik hører netop ikke kun en fælles historie, som det igen og igen nostalgisk fremmanes, dertil hører tillige en fælles fremtid. Den fælles fremtid i udviklingsregionerne kan vi udforme, ved at vi støtter de regionale kræfter, som arbejder sammen dér, ikke gennem nogen form for belæring, men gennem hjælp til selvhjælp.

Vecchi
Hr. formand, de regionale integrationsprocesser spiller i dag en afgørende rolle for etableringen af den globale ligevægt.
Den foreliggende betænkning omhandler i første række spørgsmålene i forbindelse med den økonomiske integration, også selv om det er indlysende, at enhver integrationsproces, der tager sigte på målsætninger såsom en human, afbalanceret og bæredygtig udvikling, først og fremmest baseres på klare politiske beslutninger og hensigter.
Den begrænsede effektivitet og betydning af mange af de hidtidige forsøg på regional økonomisk integration skyldes netop mangelen på politisk sammenhæng og direkte medvirken af de relevante politiske og økonomiske aktører.
Samtidig bør gennemførelsen af et regionalt økonomisk integrationsområde kunne støtte sig på bæredygtige økonomiske strukturer og på en reel vilje til at skabe et fælles marked.
Hvad angår integrationen mellem udviklingslande, spiller de internationale donorer - og specielt hvad os angår - Den Europæiske Union - en afgørende rolle med hensyn til at skabe de internationale forudsætninger samt muligheden for adgang til ressourcer og for overførsel af viden, for uden dette vil mange projekter være dømt til at mislykkes.
Dette skal naturligvis ses på baggrund af globaliseringen af økonomien og af udviklingen i retning af en liberalisering af den internationale samhandel.
Men markedskræfterne løser som bekendt ikke i sig selv de fattigste landes problemer, men er ofte med til at øge forskellen mellem de rigeste og de fattigste områder i verden. Integrationen på verdensmarkedet kan også ske - og mere hensigtsmæssigt - gennem udviklingen af de økonomiske, handelsmæssige og politiske Syd/Sydforbindelser.
Desuden er støtten til opbygningen og udviklingen af den institutionelle og menneskelige kapacitet i udviklingslandene af afgørende betydning.
Vi ved imidlertid godt, at de interne og internationale kræfter i disse lande først og fremmest bør anvendes på bekæmpelsen af fattigdom og tilfredsstillelsen af befolkningernes primære behov. Derfor bør udviklingssamarbejdet og den regionale integration gå hånd i hånd.
Der findes naturligvis ikke universelt anvendelige opskrifter, et forhold hr. Needle med rette har påpeget. Jeg vil i øvrigt takke ham for det udmærkede arbejde, han har præsteret.
Da der imidlertid som sagt netop ikke findes universelt anvendelige opskrifter, er det kun gennem regional integration, at udviklingslandene vil kunne spille en specifik, vigtig og selvstændig økonomisk og politisk rolle i international sammenhæng, og derfor er en sådan integration en absolut prioritet for udviklingssamarbejdet.

Maij-Weggen
Hr. formand, det er udmærket, at det indbyrdes samarbejde mellem grupper af lande i forskellige regioner i verden styrkes stadig mere. På det amerikanske kontinent ser vi det i Andespagten og i Mercosur, i Afrika finder vi gode eksempler, i Vestafrika og i det sydlige område, og i Asien bliver ASEAN-gruppen stadig stærkere, og også Stillehavs-forummet bliver stadig mere fremtrædende. Faktisk kan vi sige, at Det Europæiske Fællesskab, nu Den Europæiske Union, har vist sig at være en udmærket eksportartikel. Succesen med samarbejdet i Vesteuropa smitter af på resten af verden. Dannelsen af disse regionale samarbejdsforbindelser er for øvrigt også et tegn på, at disse landes afhængighed af f.eks. Europa og De Forenede Stater aftager, og at udviklingsområdernes regionale selvstændighed tiltager. Og det er udmærket. Det er jo et vigtigt mål for Vestens bestræbelser med hensyn til udviklingssamarbejde.
Spørgsmålet er nu, hvordan vi indstiller os på dette regionale samarbejde i udviklingslandene, og hvordan vi vil stimulere dette samarbejde. Og med henblik herpå giver kommissionsdokumentet en række gode anvisninger, og hr. Needle tilføjer endnu en række forslag i sin udmærkede betænkning. Jeg vil endnu en gang fremhæve et par punkter, som vi i vor gruppe finder meget vigtige.
Første punkt. Nu hvor der fra mange udviklingslandes side samarbejdes stadig mere indbyrdes, er det så meget mere vigtigt, at også bidragyderne samarbejder bedre. Det betyder, at de 15 EU-landes indbyrdes samordning i forbindelse med udviklingssamarbejdet skal forbedres, både i Bruxelles og på ambassaderne i selve udviklingslandene. Med henblik derpå skal der skabes faste strukturer, og Kommissionen, som allerede har igangsat en række forsøgsprojekter på dette område, bør hurtigt oprette disse strukturer.
Punkt to. Det drejer sig ikke blot om den klassiske udviklingshjælp, det tydeliggjorde hr. Posselt også, det drejer sig også om Unionens og dens 15 medlemsstaters handelsforbindelser med udviklingslandene og deres samarbejdsforbindelser. Også disse handelsforbindelser skal i stadig højere grad afstemmes på regionalt plan. Jeg henviser til de seneste aftaler, som er indgået med ASEAN. Det var et godt eksempel på en fælles politik. Men jeg henviser også til de problemer, som der er i SADC-området. Sydafrika har i sine drøftelser om en ny handelskonvention anmodet om, at der tages mere hensyn til SADC-området, altså med de omliggende lande. Det må vi respektere. Der er jo tale om en vigtig handelsintegration af Sydafrika med disse lande, og det kan vi ikke komme udenom.
Det tredje punkt. Ikke alle temaer kommer i betragtning med hensyn til en regional politik. Spørgsmål såsom infrastruktur, energiforsyning, vandforsyningsaktiviteter og handelsforbindelser, det er eksempler, som typisk er grænseoverskridende. Men hjælp til undervisning, hjælp til hospitaler og lignende, det er imidlertid lokale sager. Kommissionen skal altså foretage en meget nøje udvælgelse af sager, som skal gribes an i fællesskab, og sager, som bedst kan forblive lokale.
Og så et afsluttende punkt. Det er naturligvis vigtigt, at udviklingsprogrammer også i udviklingslande ikke blot fastlægges nationalt, men også regionalt. Det sker i øjeblikket i SADC-området, og det sker også i Stillehavsforummet, og det er en holdning, som vi må støtte. Hr. formand, jeg har på min gruppes vegne nævnt nogle prioriterede elementer, men jeg tror, at Kommissionens og hr. Needles måde at gribe sagen an på er udmærket, og vi støtter således også fuldt ud hans beslutningsforslag.

Dybkjær
Jeg vil gerne takke ordføreren for betænkningen og fremhæve tre ting med udgangspunkt i, at Danmark med hensyn til udviklingshjælp hører til i toppen af bidragydere, men samtidig af principielle grunde har valgt, at 50 % skal overføres til multilateral bistand. For det første: Den absolutte nødvendighed af stærkere koordinering ikke blot mellem EU og medlemsstaterne, men også mellem EU og de multilaterale organisationer. For det andet - og det er jeg glad for, at ordføreren også har fremhævet - nødvendigheden af, at der tages langt mere hensyn til bæredygtig miljøudvikling i handling og ikke kun i ord. Og for det tredje, at vi i det regionale samarbejde stræber efter en høj grad af selvforsyning. Det vil nemlig være den bedste vej til en bæredygtig økonomisk, beskæftigelsesmæssig og miljømæssig udvikling. Vi skal gøre det, også selv om det kan gå ud over vore egne handelsmæssige interesser.

Taubira-Delannon
Hr. formand, hvad angår den regionale økonomiske integration, er det Kommissionens målsætning dels at sikre en bæredygtig udvikling, dels at fremme udviklingslandenes integration i verdensøkonomien.
Vi kan fuldt ud tilslutte os den første målsætning, under forudsætning af at man sikrer den nødvendige demokratisering af samfundene trods de internationale organers store forkærlighed for stærke regimer, som giver udseende af at skabe en samfundsmæssig stabilitet. Situationen i Zaire viser, at denne samfundsmæssige stabilitet aldrig er vedvarende.
Endvidere bidrager det regionale økonomiske samarbejde, der allerede er indledt i visse områder, for det første til at fremme handelen mellem landene i Syd og for det andet til at bekæmpe fattigdommen og styrke freden og endelig til at skabe nye tætte bånd.
Naturligvis er ikke alle regionale områder i stand til at indlede en integrationsproces, men de har alle interesse i at styrke det indbyrdes samarbejde - og det af forskellige grunde.
For det første af historiske grunde. Som bekendt er de nuværende grænser i høj grad et resultat af aftaler indgået ved kolonistyrets ophør, og de er ikke nødvendigvis i overensstemmelse med den traditionelle arealanvendelse. Dernæst af økologiske grunde, idet dalsænkninger og andre geografiske forhold ikke er sammenfaldende med grænserne. Og endelig af økonomiske grunde, idet de forskellige systemer kan supplere hinanden, og naturligvis også fordi det kan give en række stordriftsfordele.
Den Europæiske Union i almindelighed og Kommissionen i særdeleshed ville gøre klogt i at tage mere hensyn til randområderne - specielt de oversøiske departementer - med henblik på en bedre samordning af udviklingspolitikken på det økonomiske område og naturligvis med henblik på en bedre udnyttelse af forskellige fonde, herunder bl.a. EFRU og EUF.
Med hensyn til den anden målsætning, nemlig en bedre integration af udviklingslandene i verdensøkonomien, er jeg langt mere skeptisk. Ikke kun fordi jeg ikke er tilhænger af ultraliberalismen, som er et karakteristisk træk ved den internationale handel, men også fordi jeg mener, at det vil have en række uhensigtsmæssige virkninger, især fordi det risikerer at fremme de spekulationsmæssige aktiviteter på bekostning af aktiviteter til sikring af en bæredygtig udvikling, og også fordi integrationen risikerer at blive et mål i sig selv og dermed at blive en finansielt orienteret mekanisme. Jeg mener ikke, dette er en udvikling, som er forenelig med udviklingspolitikken.

Blokland
Hr. formand, ordføreren, hr. Needle, har gjort os en tjeneste med udarbejdelsen af en interessant betænkning om regional økonomisk integration i anledning af en kommissionsmeddelelse. Denne regionale integration har til formål mellem udviklingslande at formindske politiske hindringer for bevægelighed for varer, tjenesteydelser, kapital og personer. Det ligner jo de målsætninger, som vi har inden for Det Europæiske Fællesskab. Men regional integration af udviklingslande må ikke blive en kopi af den europæiske integration. Udviklingslande befinder sig i en helt anden fase af deres økonomiske udvikling end Det Europæiske Fællesskabs medlemsstater, og det kræver en tilpasset holdning. Således har det i sig selv interessante eksperiment med den vestafrikanske valutaenhed, CFA, som havde til formål at stabilisere valutaerne, haft den modsatte virkning, når man betragter det bagefter, da det viste sig, at CFA's værdi var udhulet. Regional integration af de allerfattigste lande forekommer mig generelt temmelig risikabelt. Måske gør disse lande klogere i foreløbig at begrænse sig til samarbejde, hvor de tager fat på sager af fælles interesse. Er et udviklingsland kommet på et stadium, som giver perspektiv til, at det får sin egen stærke stilling på verdensmarkedet, og hvis der i dets egen region er lignende lande, så er der grund til yderligere integration. Men hvis denne forceres på et for tidligt stadium, kan det føre til gensidig skade. Jeg ville påpege dette, fordi jeg mener, at der indtil nu er gået noget let hen over dette.

Linser
Hr. formand, ud af den kendsgerning, at der ved siden af de rige lande desværre også findes et stort antal lande, der er henvist til andres hjælp, vokser der for os vestlige industrisamfund en social forpligtelse til at hjælpe. Det er tidligere meget ofte blevet forsøgt at yde denne hjælp i form af ren økonomisk støtte. Jeg vil imidlertid gerne her foreslå, at udviklingsbistanden for fremtiden i langt højere grad end hidtil gennemføres i form af udvikling af konkrete projekter og økonomiske sammenkoblinger med giverlandene, så at der sikres en fornuftig støtte.
Det kunne f.eks. gøres muligt gennem en stærkt øget transfer af knowhow, hvorigennem de trængende lande og regioner får mulighed for hjælp til selvhjælp, et begreb, som også hr. Posselt for et øjeblik siden fremhævede. Vor skyld og vort ansvar over for de fattige lande i verden kommer vi ikke af med via rene pengegaver. Spørgsmålet må ikke lyde, hvor meget vi har givet, men snarere hvem det konkret har gavnet og hvad der er kommet ud af det.
For ofte synes denne form for udviklingsbistand snarere at være en slags moralsk køben sig fri for ansvar end det, som virkelig hjælper befolkningerne i disse lande, nemlig en målrettet, projektrelateret og navnlig effektiv bistand. En rettidig og fornuftig udviklingsbistand gavner både giver- og modtagerlande, også med henblik på at undgå større politiske konflikter. For fattigdom, nød og manglende penge er nok de vigtigste årsager til krigeriske opgør.
Set på den måde er en effektiv udviklingsbistand en væsentlig faktor i den forebyggende sikring af freden og kan som følge heraf også udlægges som selvhjælp for giverlandene.

Paasio
Hr. formand, efter min mening lægges der i betænkningen i forhold til Kommissionens meddelelse i meget højere grad vægt på de praktiske problemer, som der kan opstå i forbindelse med den økonomiske integration, navnlig i de fattigste udviklingslande. I denne sammenhæng udgør det sydlige Sahara i Afrika en særlig og meget problematisk helhed. Antallet af organisationer er stort, og deres forbindelser med hinanden er dårligt organiseret. Der knytter sig ofte tidsmæssigt særdeles overoptimistiske forventninger til organisationernes evne til at påvirke den økonomiske integration og at fremme udviklingen. Da de pågældende lande, som det helt korrekt nævnes i betænkningen, kæmper med en omfattende fattigdom, bør programmerne for fattigdomsbekæmpelse stadig være en central del af bistanden. EU har i princippet gode muligheder for at fremme en sund økonomisk integration, når man bare husker, at den ensidige videreførelse af de europæiske industrilandes integrationsudvikling ikke kan være modellen for udviklingslandenes integrationsudvikling.
I betænkningen fremhæves det helt korrekt, at det ikke er tilstrækkeligt kun at tage hensyn til den økonomiske dimension. Der bør også tages hensyn til miljøspørgsmål ud fra overvejelser om en tilstrækkelig bæredygtig udvikling. Jeg er meget enig med ordføreren om dette. Jeg vil samtidig understrege, at det er nødvendigt at inddrage de politiske faktorer. Der kan også være tale om politiske konfrontationer, blandt andet strid om den politiske ledelse, efter at den militære kamp om magten er overstået. Det bør der tages hensyn til, hvis integrationsudviklingen skal støttes rationelt.
I forbindelse med støtten til udviklingslandenes integration må EU ikke arbejde for at sikre nye udvidede markeder for EU's medlemslande således, at det skader udviklingen af udviklingslandenes egen økonomi og produktion. Fremme af den økonomiske integration må ikke føre til, at der gives urimelig stor magt til de hårde markedskræfter, der nok kan bruges til at forskønne de makroøkonomiske statistikker, men som samtidigt bringer de mennesker, som allerede befinder sig i den vanskeligste situation, i endnu større nød. Med disse rammebetingelser bør man efter min mening fortsætte med at støtte udviklingslandenes økonomiske integration.

von Habsburg
Hr. formand, først vil jeg gerne sige hjertelig tak til hr. Needle for en udmærket betænkning, som har givet os meget i sin økonomiske orientering. Jeg vil imidlertid gerne i højere grad belyse sagen fra den politiske side. Hr. Linser sagde for et øjeblik siden med rette, at dette projekt, således som hr. Needle fremlægger det, hovedsagelig er i europæernes interesse. Vi har en interesse i at bevare freden, og freden er bestemt ikke sikret. For netop når man ser på udviklingslandene, må man konstatere, at der overalt tikker tidsindstillede bomber dér. Hos os i Europa er det simpelthen ikke kendt nok, at der for øjeblikket foregår 16 krige i Afrika. Der er tale om større og mindre konflikter. Man taler imidlertid kun om de krige, som også pressen beretter om, dem, den ikke beretter om, taler man ikke om. Og hvad værre er: Det, der foregår i Stillehavet, krigen mellem Papua-New Guinea på den ene side og Bougainville på den anden side, er en af de mest grusomme krige, men hvem taler om den? Hvem tager den til efterretning, selv om det da økonomisk er af afgørende betydning? Her er der brug for os.
Desuden forlyder det altid, at der ikke er penge nok til udviklingsbistanden. Jeg tror, at der ville være penge nok, men de fordeles dårligt og de anvendes dårligt. Man siger altid, at man først skal hjælpe de allerfattigste og først dernæst de øvrige. Jeg mener, at det omvendte ville være mere rigtigt. Først skal tærskellandene bringes over tærskelen, for jo bredere de skuldre er, som bærer udviklingsbistanden, desto bedre vil udviklingsbistanden være for alle.
Endelig bliver vi nødt til hele tiden at udforme denne udviklingsbistand fornuftigt. Fornuftigt betyder først at yde udviklingsbistand på befolkningens niveau, for de store projekter er ganske vist gode til at sammenfatte regionerne, men det er de små projekter, som virkelig bringer udvikling. Desuden vedrører udviklingsbistand først og fremmest også menneskenes udvikling, og dér står det stadig væk meget dårligt til. Uden menneskelig infrastruktur kommer man nemlig ikke videre.

Smith
Hr. formand, først vil jeg gerne lykønske ordføreren med et fremragende stykke arbejde og takke ham, fordi han har inddraget nogle af hovedpunkterne i udtalelsen fra Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser.
Jeg vil navnlig henvise til det åbenlyse, men vigtige forhold, at støtte til regional økonomisk integration blandt udviklingslandene skal være baseret den virkelighed, som udviklingslandene i de pågældende regioner står overfor. Dette kræver, at Den Europæiske Union har en yderst differentieret tilgang til regional økonomisk integration, og at Kommissionen vedtager støtteforanstaltninger, som er tilpasset de særlige omstændigheder, disse regionale grupperinger står overfor. På denne baggrund skal den regionale økonomiske integration kun ses som en komponent i en proces, der drejer sig om opbygning af et regionalt interessefællesskab, på grundlag af hvilket man kan udvikle et tættere regionalt samarbejde og senere regional integration. Dette betyder, at der skal lægges lige så stor vægt på at yde støtte til andre former for regionalt samarbejde, som anvendes til at fremme og udvikling af et interessefællesskab, såsom samarbejde inden for transport, kommunikation, energi osv.
Jeg vil gerne understrege, at dette kræver, at Kommissionens tjenestegrene er langt mere opmærksomme på forvaltningen af programmer til støtte for det funktionelle samarbejde i de dele af udviklingslandene, hvor der findes alvorlige hindringer for en effektiv iværksættelse af det regionale økonomiske samarbejde.
For at gå fra betænkningen til selve Kommissionens meddelelse finder jeg det temmelig overraskende, at Kommissionen i meddelelsen om støtte til regional økonomisk integration argumenterer for, at mange ting taler for at bevæge sig væk fra ensidige præferencer til en større gensidighed mellem industri- og udviklingslande. Kollegerne er sikkert bekendt med, at man i det sydlige Afrika for nylig udtrykte bekymring over et foreslået frihandelsområde mellem Den Europæiske Union og Sydafrika. Kommissionen har for nylig erkendt, at en udvikling i retning af et frihandelsområde med Sydafrika vil få konsekvenser for de toldindtægter, som udviklingslandene opkræver - i mange tilfælde befinder disse landes økonomi sig i en meget følsom situation.
Endelig vil udviklingen hen imod gensidige handelspræferencer i visse lande i betydelig grad kunne undergrave industrialiseringsprocessen, som først er kommet i gang for forholdsvis nylig. Derfor er det yderst vigtigt, at de specifikke konsekvenser for udviklingslandene i de regioner, der indgår i et frihandelsområde, bliver vurderet til bunds, før man seriøst overvejer at indføre større gensidighed. Effektiviteten af vore politiske mål vil i vidt omfang blive bestemt af vores forståelse af disse væsentlige spørgsmål.

Corrie
Hr. formand, som ordfører for Den Paritetiske AVS/EF-Forsamling vedrørende regionalt samarbejde i Lomé-landene, hilser jeg hr. Needles fremragende og godt timede betænkning velkommen.
Jeg vil gerne koncentrere mig om Afrika. Jeg glæder mig også meget over Kommissionens meddelelse, nu hvor vi er på vej mod denne globale økonomi. Det er et godt grundlag for diskussion med AVS-landene, forhåbentlig på partnerskabsbasis. Mange afrikanske landes styrke kan kun udvikles med udgangspunkt i et godt regionalt økonomisk samarbejde, der fører til politisk integration på et senere tidspunkt. Afrika må acceptere, at det må hjælpe sig selv; frelsen ligger i handel, ikke i bistand. Men i EU må vi hjælpe med til at opbygge den nye økonomiske styrke gennem regionale strukturer.
I den globale sammenhæng bør det afrikanske kontinent i kraft af regionernes styrke logisk set være det næste mål for investering fra de udviklede landes side, men uden politisk stabilitet og sund forvaltning vil dette simpelthen ikke ske. Regionalt samarbejde kan, som vi allerede har set, bidrage til at forebygge konflikter, og jeg mener, at det kun er de afrikanske lande selv, der kan skabe fred og stabilitet ved at påvirke deres naboer.
Hvis Kommissionen bevæger sig i retning af post-Lomé-regionalstøtte som den nye vej frem, må det grundlæggende spørgsmål være, hvordan disse regioner er sammensat, og hvordan vi fokuserer støtten. Afrika har et væld af regioner og underregioner, og mange nationer hænger sammen med flere forskellige regioner. Dette kan efter min mening ikke vare ved, og jeg håber, at Kommissionen i samarbejde med Lomé-landene seriøst søger efter en hensigtsmæssig struktur, der historisk, socialt og institutionelt udgør en gruppering, der giver et solidt udgangspunkt. Hvis vi gør dette, mener jeg, at alle de detaljerede forslag i betænkningen vil kunne gennemføres efterfølgende.

McGowan
Hr. formand, samtidig med at jeg lykønsker ordføreren med en fremragende betænkning, vil jeg gerne sige, at dette er af stor betydning for Europa-Parlamentet på grund af Den Europæiske Unions historie, og jeg vil gerne bygge videre på det punkt, som både hr. Habsburg og hr. Corrie har nævnt i forbindelse med vold, konflikter og krig. Hvis vi kigger nærmere på en region i det sydlige Afrika, kan vi se, at en af de drivende kræfter bag oprettelsen af SADC var frontlinjestaternes faste beslutning om at samarbejde og udvise solidaritet for at afskaffe apartheidregimets brutalitet og vold. Jeg er sikker på, at dette blev hjulpet på vej af de positive reaktioner, vi så i forskellige dele af verden med Europa-Parlamentet i front, som imod mange af medlemsstaternes regeringer, de nationale regeringer i denne del af Vesteuropa, besluttede at støtte FN's isolation af Sydafrika og oprette en særlig fond til brug af budgetmidlerne her.
Støtten fra denne region til det sydlige Afrika er noget, som man også kunne ønske for Nigeria, Vestsahara og Papua/Ny Guinea. Vi må altid huske på vort særlige ansvar og vore særlige muligheder. For ikke så længe siden mindede nu afdøde præsident Mitterrand os om, at nationalisme betyder krig. Vi ved, at drivkraften bag et vellykket økonomisk samarbejde i Vesteuropa var et lille antal nationalstaters faste beslutning om, at historiens vold, massegrave og koncentrationslejre ikke måtte fortsætte, og at vi kunne gøre noget ved det.
Derfor er jeg særlig glad for, at hr. Needle har nævnt forebyggelse af konflikter, han har nævnt de politiske mål, og ligesom han ønsker jeg, at Kommissionen placerer hele spørgsmålet om regional integration ind i langt bredere politiske rammer for fremtiden.

Liikanen
Hr. formand, først vil jeg gerne sige, at jeg værdsætter kvaliteten af Parlamentets betænkning, som i vidt omfang støtter analysen og henstillingerne i Kommissionens meddelelse samtidig med, at den lægger vægt på en række vigtige emner. Parlamentets betænkning afspejler den seneste udvikling i tankegangen om dette emne. Diskussionen er særlig velkommen på et tidspunkt, hvor chancerne for succes i de regionale integrationsbestræbelser af forskellige grunde er større end tidligere.
Siden meddelelsen blev sendt til Parlamentet i juni 1995 har regionalismen på den anden side opnået stadig større troværdighed som et nyttigt udviklingsværktøj. WTO og en række udviklingskontorer erkender nu, at regionalisme kan være et nyttigt springbræt til integration i verdensøkonomien, forudsat at regionerne stadig bevarer en åben holdning over for resten af verden. Der findes derfor større mulighed for en effektiv koordinering donorlandene imellem - hvilket Parlamentet opfordrer til - hvilket vil gøres vores støtte endnu mere effektiv.
Samtidig er der i visse udviklingslande sket en bedring hvad angår forudsætningerne for en vellykket regional integration. De økonomiske tilpasningspolitikker er begyndt at give afkast på mange områder. I mange dele af verden er der generelt sket en bedring med hensyn til retsstaten, god forvaltning og den politiske situation, selv om der stadig er problemer for mange steder. Det er også det rette tidspunkt for en revision af vore henstillinger i lyset af de seneste erfaringer, navnlig i sammenhæng med det igangværende operationelle arbejde.
Når det er sagt, vil jeg kort komme ind på to punkter, som omtales i Parlamentets betænkning. Det ene er en ligelig fordeling af udbyttet ved integration. Som det med rette påpeges i Parlamentets betænkning er Kommissionens henstillinger forenelige med målsætningen om at styrke de svageste landes befolkninger i kampen mod den endemiske fattigdom, som stadig plager dem.
Den økonomiske og tekniske støtte, der ydes, er tænkt som et bidrag til at sikre, at den økonomiske integration gavner alle de berørte lande. Kanaliseringen af støtte til de dele af samfundet, der har brug for den, lettes gennem forbindelsen til strukturtilpasningsstøtten, som fokuserer på de sociale sektorer. I praksis vil man skulle være særligt opmærksom på, hvorvidt man kan sikre, at bistanden også når ud til alle dele af samfundet.
Den anden ting, jeg gerne vil kommentere er sammenhængen mellem miljøovervejelser og den regionale økonomiske integration. I meddelelsen fokuseres der på regional økonomisk integration, som ikke betragtes som et mål i sig selv, men snarere som en del af en strategi for opnåelse af bæredygtig udvikling. Miljøovervejelserne bør være en del af den overordnede strategi.
I øjeblikket tager man fuldt hensyn til disse overvejelser i sammenhæng med de funktionelle former for regionalt samarbejde, for eksempel i kampen mod ørkendannelse og bevarelse af tropeskovene.
Sammenfattende vil jeg gerne minde om, at selv om regional økonomisk integration er et nødvendigt skridt for små udviklingsøkonomier, der ønsker at deltage effektivt i den globale økonomi, er det efter min mening ikke nogen let proces. Det er derfor vigtigt at opstille rimelige målsætninger for at undgå kostbare fejltagelser. Kommissionen er parat til at fortsætte i førerrollen i denne sag i samarbejde med medlemsstaterne og andre interesserede udviklingskontorer, idet vi tager hensyn til Europa-Parlamentets ønsker og henstillinger.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Vi går nu over til afstemningen.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Krise i rissektoren
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er mundtlig forespørgsel (B4-0020/97 - O-0034/97) af Fraga Estevez, Colino Salamanca, Fantuzzi, Filippi, Happart, Ebner, Jové Peres, Lambraki, Campos, Arias Cañete, Redondo Jiménez, Rosado Fernandes og Vallvé for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter om den alvorlige krise i rissektoren.

Fraga Estévez
Hr. formand, når vi i dag afholder en forhandling om rissektoren skyldes det den yderst alvorlige situation, som denne sektor befinder sig i, en situation, som er blevet forværret i de seneste måneder, og som berører såvel producentlande som forarbejdningslande.
De sørgelige realiteter er, at 70 % af produktionen endnu ikke er blevet afsat og derfor skal indgives til intervention, hvilket er helt ekstraordinært for denne sektor. Hvorfor er denne situation opstået? For det første har de elendige forhandlinger, som denne sektor var genstand for under Uruguay-runden fået skæbnesvangre følger, som næppe kan udbedres.
For det andet har ikrafttrædelsen af Rådets afgørelse nr. 91/482/EØF om de oversøiske landes og territoriers associering med Det Europæiske Økonomiske Fællesskab medført, at importmængden fra disse lande er blevet uholdbar. Som følge heraf nåede den toldfri indførsel i sidste produktionsår op på 200.000 t bearbejdede basisprodukter, og importen i de første tre måneder af det nye produktionsår peger i retning af en foruroligende gradvis forøgelse. Som om situationen ikke allerede var tilstrækkelig katastrofal, hr. formand, har Kommissionen i januar 1997 i modstrid med producenternes og industriens synspunkt fastsat et toldkontingent for hvert produktionsår på 32.000 t for ris importeret fra Egypten, som nyder godt af en 25 %-toldnedsættelse, der skal lægges oven i den 25 %-toldnedsættelse, som dette land i forvejen nød godt af.
Alle disse problemer bevirket, at Kommissionen på den italienske og den spanske regerings anmodning i februar i år indførte beskyttelsesforanstaltninger over for import af ris med oprindelse i de oversøiske lande og territorier, som skal gælde frem til den 30. april i år.
Endelig skal det understreges, at USA lægger et uacceptabelt og kontinuert pres på Kommissionen for at opnå endnu større fordele for den amerikanske rissektor. Enhver indrømmelse af denne art, hr. formand, vil være en trussel mod det ledende princip for samhandelen mellem Fællesskabet og tredjelande ved at fjerne den sidste rest af fællesskabspræferencen og dermed de facto underlægge fællesskabsproduktionen konkurrencen på verdensmarkedet.
Derfor tillader jeg mig at give Dem nogle idéer til, hvordan man kan forbedre situationen for Fællesskabets rissektor, hr. kommissær. For det første skal der endegyldigt fastsættes en maksimalgrænse for toldfri indførsel, som skal være kompatibel med afsætningsmulighederne for Fællesskabets risproduktinen.
For det andet må man ikke give efter for USA's afpresningsforsøg. Det vil aldrig kunne retfærdiggøres og vil desuden være ensbetydende med at gå endnu længere, end resultaterne af Uruguay-runden lægger op til. I den forbindelse har jeg fået oplyst, at Kommissionen på det seneste møde i Forvaltningskomiteen for Korn har vedtaget et forslag til forordning om indførelse af en ordning for tilbagebetaling af importtold i rissektoren på betingelse af, at amerikanerne indstiller den aktion, der iværksattes den 13. februar i WTO mod Fællesskabets importordning for ris og kornprodukter.
På Parlamentets vegne anmoder jeg Dem indtrængende, hr. kommissær, om ikke at iværksætte det førnævnte forslag, som endnu en gang vil gå ud over Fællesskabets rissektor. Vi anmoder endvidere om, at der under hensyntagen til de i GATT-aftalerne fastsatte maksimalgrænser for subventioneret eksport åbnes mulighed for at sammenlægge den kvote på 75.000 t, som ikke blev brugt i sidste produktionsår, med den disponible kvote for subventioneret eksport for produktionsåret 96/97, hvilket kan bidrage til at sætte gang i markedet. En forøgelse af mængden af ris i fødevarehjælpen vil ligeledes kunne bidrage til at fjerne en del af den overskydende produktion.
Endelig kan det være nødvendigt at tage den fælles markedsordning for ris op til revision og reducere den fastsatte 3-årige fase til 1 år, således at man går direkte over til at indføre maksimalstøtte og minimumsinterventionspriser. Det var nogle idéer, som vi håber Kommissionen vil omsætte i praksis, såfremt den reelt ønsker at løse problemerne for en sektor, som uden egen skyld er kommet i en kritisk situation som følge af fejl, der er begået af andre, og som forhåbentlig kan afhjælpes.

Liikanen
Hr. formand, den mundtlige forespørgsel fra de ærede medlemmer vedrører virkelig et relevant emne, som allerede har været genstand for en række diskussioner gennem de seneste par måneder. Efter nogle år med gode fremskridt på trods af tørke i de seneste høstår befinder rissektoren sig igen i en vanskelig situation på grund af de meget store mængder, som der måske vil gå til intervention. Problemet skyldes på den ene side en meget stor høst efter tørkens afslutning i Spanien og meget fine vejrforhold i de andre producentlande i Unionen og på den anden side øget import, der skyldes præferenceordninger og de mindre handelshindringer, som skyldes aftalerne ved Uruguay-runden.
Kommissionen har derfor søgt at føre en forsigtig eksportpolitik i de første måneder af markedsåret for at tilskynde til salg inden for Fællesskabet. Ved udgangen af marts var mere end halvdelen af den ris, der var høstet i Italien - Fællesskabets største risproducent - blevet solgt, men i de øvrige berørte medlemsstater, navnlig Grækenland, er salgstakten lavere. Selv om importen er steget med 21 %, var eksporten den 18. marts steget med 88 % i forhold til niveauet for sidste år, og 28 % mere ris var ydet i form af fødevarehjælp.
Reformen af rissektoren, som blev indført gennem forordning nr. 3072/95, vil ikke træde i kraft før markedsåret 1997-1998, hvor interventionsprisen vil blive sænket med 5 %. Reduktionen når op på 15 % i markedsåret 19992000, og på den måde vil fællesskabsris bedre kunne konkurrere med importeret ris.
Efter anmodning fra Italien og Spanien har Kommissionen anvendt en sikkerhedsklausul for import af OLT-ris. Denne import er steget betragteligt de sidste fem år. Sikkerhedsklausulen gælder i fire måneder og begrænser den toldfri import til i alt 44.728 tons i denne periode, og dette har bidraget til at vende den faldende tendens i markedsprisen på ris. Men markedspriserne ligger stadig under interventionsprisen, og derfor besluttede Kommissionen sidste onsdag, at den vil forny sikkerhedsklausulen.
I øjeblikket, hvor interventionsperioden starter den 1. april, fortsætter eksporten af Japonica-ris, og den 27. februar udsendte Forvaltningskomitéen to indkaldelser af tilbud for Indica-ris, en for afskallet ris til levering til Réunion og den anden til eksport af parboiled ris. Disse foranstaltninger vil bidrage til at forbedre markedsføringen af Fællesskabets ris i anden halvdel af markedsåret, hvorved man begrænser de mængder, der i sidste ende vil blive tilbudt til intervention.

Fantuzzi
Hr. formand, hr. kommissær, rissektoren har aldrig givet Fællesskabet særlig meget besvær; den har altid klaret sig; den er vokset uden særlig megen støtte og har stået på egne ben. Men det har i et stykke tid set ud, som om man pønser på at slå benene væk under sektoren.
Først sagen med den toldfri indførsel fra de oversøiske lande og territorier (OLT), som er i voldsom stigning og skaber uro på det indre marked, dernæst de nye importkontingenter som følge af Den Europæiske Unions udvidelse, så beslutningerne omkring det amerikanske cumulative recovery system , og endelig nye kontingenter i kraft af de nye associeringsaftaler, en eksplosiv blanding, der udløser en større intervention med henblik på at redde fællesskabsproduktionen; dette er til stor belastning for Fællesskabets budget og skaber efter min mening en uheldig ond cirkel: et produkt, som indføres uden synderlig kontrol, med mulighed for svig og med høje omkostninger for at holde live i en intern produktion, som har stadig sværere ved at finde afsætning. Hvis dette er den nye fælles landbrugspolitik, hr. kommissær, er jeg bestemt ikke tilfreds. Efterspørgslen svigter og prisen presses i vejret af beslutninger, som intet hensyn tager til markedsforholdene. Og USA leger katten med musen; USA trækker klagen over for WTO over korn og ris tilbage, og Kommissionen vedtager forordningen om cumulative recovery system for at føjes USA, hvorefter USA nogle få dage senere på ny forelægger klagen.
Når man ser, hvad der er sket inden for rissektoren næsten samtidig med regeringskonferencen, kunne man fristes til at omskrive traktatens artikel 39 vedrørende principperne for den fælles landbrugspolitik således: Fællesskabet forpligter sig til at underkaste sig det amerikanske handelsministeriums diktater . Det er helt sikkert, at USA's klager tæller tusind gange mere end indsigelser og protester fra de europæiske risproducenter.
Som De nævnte, besluttede Kommissionen i går at forlænge beskyttelsesklausulen til efter den 30. april, og jeg tager det til efterretning; men hvornår vil denne situation blive løst en gang for alle gennem en fornuftig beslutning i Rådet vedrørende OLT's associering med Den Europæiske Union? Er det muligt, hr. kommissær, at en enkelt medlemsstat i så lang tid kan hindre de fjorten øvrige medlemsstater i at rette op på forhold, der helt klart ikke fungerer, således som Førsteinstansretten har erkendt, og som ikke en gang indebærer fordele for de pågældende oversøiske lande og territorier? Det ville bestemt have været på sin plads, om formandskabet for Rådet havde været til stede. Det er med bitterhed, at jeg konstaterer, at det ikke har villet møde op her i dag og besvare vores forespørgsel. Jeg er af den opfattelse, at fællesskabssolidariteten er vigtig; hvis ikke, må man desværre give direktøren for Agence Europe ret, når han i en nylig leder hævder, at frihandelen på landbrugsområdet ofte dækker over en selektiv gavmildhed, som kun udløses, når det passer.

Filippi
Hr. formand, hr. kommissær, for lidt over et år siden reformerede vi den fælles markedsordning for ris, idet vi fandt en ligevægt, som producenterne udtrykte deres tilfredshed med, mellem kravet om beskyttelse af den europæiske produktion og kravet om en liberalisering af sektoren.
Men den ligevægt, man med møje fik etableret i december 1995, er desværre blevet sat over styr af en række fejl, der er begået i forbindelse med indgåelsen af handelsaftalerne. Man har allerede nævnt Uruguay-runden, en toldnedsættelse på 25 % for Egypten, 300.000 ton fra de oversøiske lande, forhøjelse af præferencen for USAimport osv., alt sammen lempelser, der kan føjes til de 63.000 t, der fritages for told som følge af udvidelsen med Østrig, Finland og Sverige. På den baggrund kan man spørge sig selv, hvad der vil ske med det europæiske landbrug, når vi når frem til Uruguay-runde 2, og når EU udvides med de central- og østeuropæiske lande.
Jeg har flere gange gjort opmærksom på det selvmodsigende mellem de kræfter, der opbygger landbrugspolitikken, og dem, der ødelægger Den Europæiske Unions udenrigs- og handelspolitik. Jeg læser i Agence Europe fra den 1. april, at Ministerrådet bestående af landbrugsministrene synes at være klar over denne skizofreni, idet det peger på en række foranstaltninger, som fører til en mere samordnet politisk og handelsmæssig indsats fra Unionens side.
Landbrugsministrene kan med hensyn til risområdet vise, at de er konsekvente, og at de virkelig tror på de analyser, der er udarbejdet, ved at følge opfordringerne i det beslutningsforslag, vi skal stemme om ved afslutningen på denne debat. I det samme beslutningsforslag anmodes Kommissionen om at udarbejde en analyse af WTO's virkemåde. Dette krav forekommer mig rigtigt, idet det også giver mulighed for at få bekræftet svaghederne i de vurderinger, Kommissionen foretog i sin tid vedrørende spørgsmålet om kvaliteten af den europæiske ris. Det blev da hævdet, at »indica«-typen havde en fremtid, men man gjorde intet for at fremme forskningen i produktionen af europæiske kvalitetsfrø, idet man således indordnede sig under USA's vilje. Samtidig bragte Egypten - hjulpet af USA - udbyttet og kvaliteten af »japonica«-typen op på europæisk niveau og endda op på et højere niveau og eksporterede denne rissort til det europæiske marked i en kvalitet og til en pris, der var konkurrencedygtig. Således er lande som Italien blevet ekstra hårdt ramt, dels på grund af de objektive begrænsninger, som »indica«-typen afslørede, dels på grund af afslaget på forskning vedrørende »japonica«-typen.
Hr. formand, kære kolleger, det drejer sig for Den Europæiske Union om at komme ud af den politisk underordnede stilling, den indtager i forhold til USA i internationale handelsforhold, og at forsvare producenternes interesser, der alt for ofte ofres til fordel for de store offentlige og private EU-importørers interesser.

Santini
Hr. formand, indtil nu har fire talere haft ordet: en spanier og tre italienere. Allerede dette, hr. kommissær, er et klart signal om, hvem det er, der er bekymret over den nuværende uholdbare situation, der er opstået inden for rissektoren. Der følger naturligvis også andre talere, men det er disse to lande, der betaler gildet, hvis der ikke gøres noget.
De lempelser med hensyn til riskontingenterne, man har tilstået tredjelande, tvinger - måske uigenkaldeligt - risproduktionen i knæ, specielt i Italien, der som bekendt er den største europæiske producent, og som desuden er karakteriseret ved en række endemiske områder, hvor der traditionelt ikke findes noget alternativ til risdyrkningen. Til de allerede kroniske mangler ved GATT kan nu også tilføjes en række uklare regler i forbindelse med kompensationerne for de tre nye unionsmedlemsstater: 63.000 ton poleret toldfri ris og 20.000 ton til en toldsats på 88 ECU pr. ton svarende ifølge EUROSTAT's statistikker til ca. 31 % og 58 % af risarealet i Europa, idet der i vid udstrækning er tale om »indica«-typen.
Som det er blevet understreget, bidrager alt dette således til at øge krisen blandt fælllesskabsproducenterne, der oversvømmes af bjerge af ris importeret fra de oversøiske lande: 215.000 ton sidste år og indtil videre 200.000 ton i år; og dem, der er i stand til at opstille prognoser, taler om 396.000 ton inden årets udgang.
Jeg mener lige som andre, at øjeblikket er kommet, hvor vi bør indtage en klar og bestemt holdning over for USA. Sådanne uoverensstemmelser løses ikke længere ved krigserklæringer, og derfor vil vi søge at håndtere aftalerne og ikke kanonerne, men - ærlig talt - i en anden tid ville man have taget kanonerne i brug. USA har nemlig - og det foreliggende tilfælde bekræfter det - vænnet sig til at optræde med arrogance i internationale handelsforhold; det er på tide at lade USA og deres følgesvende - f.eks. de hollandske oversøiske lande - forstå, at Europa ikke længere er indstillet på at finde sig i magtmisbrug af denne type. På den måde vil vi også undgå store økonomiske tab. I år vil vi nemlig opnå mindre toldindtægter; der vil blive en forøgelse af omkostningerne i forbindelse med eksportrestitutionerne og af udgifterne til opkøb gennem intervention. I år vil vi have udgifter på 28 mio ECU, hr. formand; sidste år var der ingen udgifter overhovedet.

Mulder
Hr. formand, dette beslutningsforslag indeholder efter min opfattelse en masse ting, som forekommer mig sympatiske. Den ordning, som blev truffet i 1991 for så vidt angår bl.a. risimport af forarbejdet ris, må ikke medføre, at en bestemt gruppe landmænd har betalt regningen herfor alene. Det forekommer mig derfor, at Kommissionen havde fuldstændig ret i at benytte beskyttelsesklausulen.
Der står også en række ting i beslutningsforslaget, som forekommer mig noget unuanceret. Mange beslutningsforslag vedtages her i Forsamlingen til fordel for de fattige lande med henblik på beskæftigelsen der og den slags ting. Ordningen fra 1991 var bl.a. truffet med henblik herpå. Jeg har endnu ikke set en god betænkning, som nøjagtigt viste mig, hvilken virkning det har haft på beskæftigelsen i de oversøiske territorier. Jeg vil godt vide det, inden jeg kan foretage en endelig vurdering.
Endvidere tales der i beslutningsforslaget om nødvendigheden af at give mere ris som fødevarehjælp. Det er da meget nemt. Det er for længst bevist, at hvis vi dumper vore overskud til udviklingslandene, og i dette tilfælde altså ris, så sker det på bekostning af landmændene der. Jeg tror ikke, at det er godt at yde udviklingsbistand og samtidig afsætte så meget som muligt af vore overskud der. Jeg forholder mig altså nuanceret med hensyn til dette beslutningsforslag. Visse ting er gode, men andre ting kan jeg ikke tilslutte mig.

Novo
Hr. formand, mine damer og herrer, efter vedtagelsen af den fælles markedsordning for ris, og efter at de klimatiske forhold er blevet normaliseret, er det indeværende produktionsår det første, som med hensyn til mængden af produceret ris kan anses for nogenlunde normalt. Men her slutter det normale, for i øjeblikket, hvor der allerede er gået otte måneder, er 70 % af Fællesskabets risproduktion fra produktionsåret 1996-97 endnu ikke afsat. Der er flere grunde til denne situation. Og det er vigtigt at give en klar fremstilling af dem.
Efter at den europæiske produktion var normaliseret, blev markedet udsat for et stærkt pres som følge af den stigende import af ris, hvilket medførte et uholdbart prisfald for de europæiske producenter. Disse er enten tvunget til at sælge deres produkter under kostprisen og dermed gå fallit, eller de kan risikere ikke at kunne afsætte dem og gå fallit på denne måde, eller de kan vælge - eller se sig nødsaget til - at indgive dem til intervention.
I Portugal, for blot at nævne et enkelt eksempel, kan der være tale om prisfald på op til 40 escudos eller 0, 2 ECU pr. kg. Den importerede ris har imidlertid forskellig oprindelse. En del indføres helt legalt i overensstemmelse med de fastsatte kvoter, og der betales importtold heraf. Den anden del, og det er den, der primært er skyld i den kritiske markedssituation, importeres hovedsagelig fra de britiske og nederlandske oversøiske territorier, hvor den imidlertid ikke produceres, idet disse territorier blot fungerer som en indfaldsport til toldfri adgang til fællesskabsmarkedet.
Den ris, der indføres i Den Europæiske Union på denne mere end tvivlsomme måde, bidrager i høj grad til at forvride markedet og konkurrencen, bevirker prisfald og skader fællesskabsbudgettet, for så vidt som dette unddrages importtold. Kommissionens beslutning om at forlænge de beskyttelsesforanstaltninger over for import af ris fra de oversøiske territorier, som indførtes for fire måneder siden, ud over den 30. april, er positive. Men hvor langvarig vil denne forlængelse blive? Vil de sidste fire måneders importmængde blive opretholdt? Hvordan vil den udvikle sig? Hvad findes der af nærmere oplysninger om denne beslutning? Og hvad vil det nederlandske formandskab gøre i denne sag, som det har en særlig interesse i? Vil det acceptere Kommissionens beslutning? Vil det omsider åbne mulighed for at fastsætte en kontrolleret importordning for de pågældende oversøiske territorier? Eller vil det fortsat agere som interesseret part og tillade konkurrencefordrejninger, beskytte uigennemskuelige interesser og i praksis fremskynde nedbrydningen af fællesskabssektoren?
Mine damer og herrer, hvis der ikke træffes foranstaltninger til at udøve reel kontrol med importen af ris i indeværende og kommende produktionsår, vil rissektoren formodentlig ikke have nogen fremtid i Den Europæiske Union.
Et andet spørgsmål, som er snævert forbundet med dette problem, er nedsættelsen med omkring 12 % af de månedlige forhøjelser for ris som foreslået i den nye landbrugsprispakke. Disse månedlige forhøjelser er vigtige og tager sigte på at give mulighed for oplagring og en bedre afsætning af høsten i forhold til efterspørgslen i årets løb. Kommissionen begrunder sit forslag med nedsættelsen af bankrenten. Det vil sige, at bankrentens betydning for de forskellige landbrugsprodukter er så afgørende forskellig, at det berettiger så store udsving i nedsættelsen af de månedlige forhøjelser, og at den største nedsættelse netop skal gælde for ris? Eller skulle det mon forholde sig sådan, at denne stramning skyldes amerikansk pres for at nedbryde den fælles markedsordning for ris og tjener som en modydelse for at få USA til at trække klagen over denne ordning tilbage?
Og nu da vi er i gang med at tale om modydelser, forlyder det i pressen, at et led heri er den seneste beslutning om at tillade import af 30.000 t byg med 50 % toldnedsættelse beregnet til fremstilling af gæret øl i bøgetønder. Jeg vil tillade mig at give et medlem, som stillede et spørgsmål vedrørende dette, et noget andet svar end Kommissionens: i Europa er der kun én fabrik, der fremstiller denne øl, den ligger i England og ejes af amerikanske borgere.
Hr. formand, på baggrund af den generelle situation og alle de rejste tvivlsspørgsmål er det berettiget at spørge, om Kommissionen reelt vil engagere sig i at beskytte europæernes interesser, eller om Den Europæiske Unions beslutninger er under stærk påvirkning af fremmede interesser.

Formanden
Hr. Novo, jeg gør endnu en gang opmærksom på, at formanden ikke holder øje med taletiden. De gør De selv. Når De har opbrugt den tildelte taletid, gør jeg venligt opmærksom herpå med et par hammerslag - i bordet selvfølgelig -. Men i Deres tilfælde gik De langt over det acceptable. Jeg tillader mig at bruge Dem som eksempel, og nu giver jeg ordet til fru Aelvoet på vegne af Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet og anmoder hende om at holde sig inden for det halvandet minut, hun har til rådighed.

Aelvoet
Hr. formand, tørken for nogle år siden har ført til stærkt formindskede risafgrøder i en række lande i Europa, og denne formindskelse blev dengang kompenseret af større importer fra udlandet. Størstedelen heraf kom fra De Forenede Stater og kommer stadig fra De Forenede Stater. Hvad der egentlig udspiller sig nu, er, at vi ser, at Den Europæiske Union af angst for igen at måtte indlede en vanskelig konflikt med De Forenede Stater i Verdenshandelsorganisationen tidligere gør sig bestræbelser for at forpligte mindre mægtige lande, bl.a. lande fra udviklingsområder, til at eksportere mindre til det fælles marked her i Europa, medens man lader De Forenede Stater gøre, hvad de vil, og vil lade den eksport, som kommer derfra, komme ind. Alt dette for at undgå en konflikt i Verdenshandelsorganisationen.
Vi har ikke godkendt det fælles beslutningsforslag, ikke fordi vi ikke ville gå med til noget af det, som står deri, men fordi det indeholder fundamentale problemer. For det første er vi principielt enige i anmodningen om, at der foretages en seriøs undersøgelse af Verdenshandelsorganisationens virkemåde og en analyse af dens effektivitet, men vi ved, hvilken slags følger det vil have. Hvad vi fundamentalt har indvendinger imod, er den subsidierede eksport som sådan. Den fører til økologisk og social dumping.

Taubira-Delannon
Hr. formand, de mange grunde, der har ført til den nuværende uklare situation - nemlig - og det er der enighed om: forhandlingerne under Uruguay-runden, USA's holdning i Verdenshandelsorganisationen og visse præferenceaftaler - viser med al tydelighed, at der højst sandsynligt har været en manglende opmærksomhed og en vis eftergivenhed i forbindelse med forskellige forhandlinger.
For mit vedkommende vil jeg pege på forholdet omkring den ris, der transiterer via de oversøiske lande og territorier og her gennemgår en forædlingsproces, idet jeg for det første skal minde om, at Nederlandene og de nederlandske OLT har undertegnet Rom-traktaten og har været medlemmer af Fællesskabet og af Den Europæiske Union siden 1957.
Jeg skal dernæst minde om, at Den Europæiske Union har truffet en række foranstaltninger med henblik på at fremme produktionen af ris andre steder, og jeg skal henvise til hr. Fantuzzis bemærkning for et øjeblik siden om konkurrencen fra ris hidrørende fra de oversøiske departementer og gøre opmærksom på, at det er en beslutning fra Den Europæiske Unions side, der ligger til grund for risproduktionen, specielt i Guyana. Med andre ord består problemet i en mangel på sammenhæng mellem Fællesskabets økonomiske politik og dets udviklingspolitik, og jeg vil gerne erindre om, at man ikke efter først at have fremhjulpet en produktion andre steder i forbindelse med en midlertidig produktionskrise i Europa ustraffet kan fjerne det opbyggede produktionsapparat, i det øjeblik produktionskrisen i Europa er overstået.
Der er altid en omkostning ved at nedlægge et sådant produktionsapparat, hvad enten det foregår i Den Europæiske Union eller i de territorier, som Den Europæiske Union har indgået partnerskab med.
Endelig vil jeg gøre opmærksom på, at det at anvende ris i forbindelse med fødevarehjælp er farligt og ødelæggende, for vi ved i dag, hvilken forstyrrende indvirkning det kan have på økonomien i udviklingslandene, hvis man yder en fødevarehjælp, der ikke er i overensstemmelse med den traditionelle kost, hvortil kommer, at fødevarehjælpen i sidste ende kan risikere at fortrænge den lokale produktion.
Til allersidst, hr. formand, vil jeg understrege, at der findes et problemhierarki, og at man bør indrette foranstaltningerne herefter. Man bør således sondre mellem de konflikter, der består mellem Den Europæiske Union og USA, og de vanskeligheder, som skyldes andre mindre magtfulde samarbejdspartnere.
Et fransk ordsprog siger, at når to skildpadder slås, ved de hvor de rammer. Der findes lande, der ikke har noget skildpaddeskjold.

Cunha
Hr. formand, mine damer og herrer, risproduktionen i Den Europæiske Union har i de seneste år været underlagt pres fra stærke konkurrenter.
Desværre har Kommissionen og Rådet ikke modstået dette pres, men har givet utallige indrømmelser inden for WTO efter pres fra USA. Et pres, der har bevirket en stærk forringelse af fællesskabspræferencen. Endvidere er der siden 1991 givet alt for store toldindrømmelser for import af ris hidrørende fra de såkaldte oversøiske lande og territorier, hvilket er resulteret i en femdobling af importen af ris fra disse territorier, fra 58.000 t i 1991 til 300.000 t i 1996.
Dette har påvirket markedet i Den Europæiske Union kraftigt med et styrtdyk for priser og indkomster til følge, for slet ikke at tale om, at halvdelen af den europæiske produktion fra sidste produktionsår endnu ikke er blevet afsat.
Parlamentet understreger nødvendigheden af, at Kommissionen og Rådet indser den yderste vanskelige situation, som Unionens risproducenter befinder sig i, og træffer de nødvendige foranstaltninger. Disse skal fokusere på to hovedspørgsmål: dels en revision af bestemmelserne om import af ris hidrørende fra oversøiske lande og territorier og fra tredjelande og fastsættelse af maksimale importkontingenter og for det andet skal de indrømmelser, der er givet USA og visse andre tredjelande, tages op til revision.
Til sidst vil jeg understrege behovet for støtte til sektorens tilpasning til reformen af den fælles markedsordning for ris, bl.a. i form af kompensation til landbrugerne for eventuelle prisfald som følge af direkte beslutninger eller som følge af indrømmelser til tredjelande eller tredjeterritorier. I modsat fald vil der være tale om forskelsbehandling af ris i forhold til andre kornarter og markafgrøder.

Rosado Fernandes
Hr. formand, hr. kommissær, hvis mod kunne importeres fra oversøiske territorier, selv til høje toldsatser, ville intet af alt dette ske. Men mod kan hverken importeres eller købes i supermarkedet, og mod er præcist, hvad Kommissionen og Rådet mangler for at tage kampen op mod den amerikanske kolos, som på grund af sin våbenmagt - hvilket man fejt nok aldrig siger højt - kan indgyde ministrene og kommissærerne frygt.
Der er ingen anden forklaring på, at big brother fortsat skal have styringen over pirateriet. Som bekendt adlede kongerne før i tiden korsarerne. Piraterne blev adlet og fik titel af korsarer. At hvidvaske ris, «bearbejde den«, så den bliver europæisk, undlade at betale told - som det også sker med koncentreret most - invadere os og bringe os i den ydmygende situation, hvor vi nu befinder os, hvor vi nærmest må ønske os tørke, støtte og bistand for at kunne overleve som landmand, er en situation, der burde få Komissionen og ministrene til at skamme sig. Men skamfølelse kan heller ikke købes og sættes ikke særlig højt i et samfund, som ikke længere har etiske værdier, men i stedet bekæmper hinanden i jagten på guldet! Jeg finder det helt uacceptabelt, at de europæiske lande ikke kan finde sammen om at bekæmpe en unfair, men legal konkurrence, for ikke alt, hvad der er legalt, er moralsk acceptabelt, hr. kommissær! Og man skal gøre sig klart, at loven ofte beskytter moralsk forkastelige aktiviteter, og det er ulykkeligvis en sådan situation, vi befinder os i. Det er ikke et økonomisk spørgsmål, ikke et spørgsmål for eksperter, eller teknikere! Det er et spørgsmål om, hvorvidt det er retskafne mennesker eller ej, der styrer udviklingen i et stadig mere dekadent Europa!

Ephremidis
Hr. formand, tilsyneladende mangler Kommissionen ikke mod, hverken som kollektivt organ eller hos de enkelte personer, og det samme ser ud til at gælde for Rådet. Jeg tror desværre ikke, det er helt så godt, som det ser ud til. Disse personer har individuelt mod; men kollektivt tjener de andre interesser. Det er grunden til, at de giver efter for amerikansk pres, for de arbejder for andre områder, andre, multinationale, interesser med hjemsted i selve Fællesskabet.
Så lad os nu være ærlige og se på, hvor problemet ligger. Det er ikke tilfældigt, at Kommissionen for en række landbrugsprodukters vedkommende har skrottet det erklærede princip om fællesskabspræference: tobak, bomuld, frugt og grønsager og olivenolie. Nu kommer turen så til ris. I 1996 importerede et EU-land, Nederlandene, 300.000 ton ris fra Antillerne, og kun en lille del af denne mængde var produceret i Antillerne, resten kom andetsteds fra via Antillerne.
Hvor er Kommissionens foranstaltninger? Hvor er fællesskabspræferencen henne? Hvorfor er denne markeds/handelskrise opstået? Hvilke foranstaltninger træffes? Alt det, kommissæren sagde, er meget godt, når man ser rent overfladisk på tingene; men hvorfor har De fastsat præferencen til april, et halvt år efter høsttidspunktet, og ikke på et tidspunkt, der ligger tættere på høsten? Hvorfor har De kun indført importrestriktioner for det første kvartal af 1997? Hvad med de tre andre kvartaler i 1997? Hvad skal producenterne gøre?
Så lad påskuddene og hykleriet ligge, og hvis De virkelig vil være Kommissionen eller Rådet her i Fællesskabet, så træf foranstaltninger, der kommer Fællesskabets producenter til gode, der kommer de mennesker til gode, der slider for at tjene til det daglige brød, men som De kaster ud i arbejdsløshed.

Maij-Weggen
Hr. formand, hr. Ephremidis havde ikke ret. Jeg vil forklare ham hvorfor. Jeg er heller ikke enig i dele af dette beslutningsforslag. Der er en krise på rismarkedet. Det er uden nogen tvivl sandt. Der har været tørke på rismarkedet, og af den grund har også Den Europæiske Union givet de oversøiske lande og territorier, De Nederlandske Antiller, de britiske oversøiske territorier og de franske oversøiske territorier mulighed for at eksportere ekstra. Dermed var sagen igen i nogenlunde ligevægt i løbet af halvfemserne. Og nu hvor denne tørke igen er forbi i Spanien og i Italien, begynder der naturligvis at opstå spændinger. Hvad har Kommissionen gjort? Kommissionen har i det øjeblik, hvor der begyndte at opstå spændinger, tilladt store importer fra De Forenede Stater for at løse et problem i GATT. Importer tilladt fra Egypten og tredjelande og importer tilladt fra Thailand. Nu er det gået galt. Hvad gør Kommissionen nu. Kommissionen tænker: Hvad er den nemmeste løsning? Ikke store diskussioner med De Forenede Stater og heller ikke med ASEAN, det får vi kun elendighed ud af. Nej, vi tager de oversøiske lande og territorier. Vi tager De Nederlandske Antiller. Vi tager de britiske oversøiske territorier, og det må være nok. Det er ikke fair.
Jeg forstår, at der må ske noget der. Der må indgås bedre aftaler, men på De Nederlandske Antiller arbejder 500 mennesker, som forarbejder ris. Det er lige så mange, fru Fraga, og det er lige så mange, hr. Cunha, som 30.000 arbejdstagere efter spanske forhold, hvis De omregner det, og som 50.000 arbejdstagere efter italienske og franske forhold med 55 millioner indbyggere. For der bor kun 230.000 mennesker på De Nederlandske Antiller. Det må De forestille Dem. Det er ti gange dramaet i Vilvoorde, og de nederlandske myndigheder siger: Det kan ikke gå an. Et sådant drama kan vi ikke skabe på De Nederlandske Antiller. Der må søges en løsning, men det kan ikke være, at den elendighed, som er skabt, fuldstændig flyttes over på de oversøiske lande og territorier. Jeg synes også, at de franske kolleger har ret. Der må søges en rimelig løsning. At give De Nederlandske Antiller skylden er ikke fair. Kommissionen har selv begået fejl og må også sørge for, at sagen korrigeres på en afbalanceret og fair måde.

Fabra Vallés
Hr. formand, indledningsvis gør jeg opmærksom på min personlige interesse i det spørgsmål, vi behandler, eftersom jeg selv er risproducent. Men når jeg tager ordet, er det, som De vil forstå, ikke i egen interesse, eftersom jeg producerer rissorten Japonica, og som bekendt taler vi i dag om ganske konkrete problemer vedrørende sorten Indica. Efter min mening er der ingen grund til at takke Kommissionen for en god forvaltning af fællesskabsmidlerne.
Først betaler Kommissionen, og nu træffer den så beslutninger, som skaber et problem for dem, som henholdt sig til fællesskabsstøtten, som Kommissionen tidligere så som en løsning. Vi taler om et produkt, som der er underskud af i Den Europæiske Union, og derfor er det logisk nok, at der importeres ris. Men hvordan kan De retfærdiggøre den mangel på kontrol, som hr. Cunha påpegede, har bevirket, at importen er femdoblet i løbet af fire år?
Desuden er det en alvorlig sag, at man lader hånt om fællesskabspræferencen, og at Den Europæiske Union har ladet sig presse af USA.
Hr. kommissær, jeg bor i Bajo Ebro-området, hvor Ebro-flodens delta befinder sig, og indbyggerne dér lever alle direkte eller indirekte af risdyrkning. Jorder, som er kultiveret og opdyrket gennem de sidste 150 år, jorder, som, hvis Kommissionen ikke retter op på situationen, på ny er dømt til ørkendannelse og i sidste ende affolkning. Det er paradoksalt, at repræsentanterne for det medlemsland, som har størst erfaring med de ofre, der skal ydes for at kultivere og opdyrke jorder, i dag er de mest tilbageholdende med at finde en fremtidsorienteret løsning.
Til sidst skal jeg give Kommissionen et parameter, hvormed den kan måle problemets alvor - som efter min mening ikke har med klimatiske forhold at gøre - men derimod med det faktum, at værdien af en hektar risafgrøde i de seneste 10 år er faldet til halvdelen af prisen.

Liikanen
Når vi ser på væksten i EU's risimport, kan vi se, at der er tale om OLT-ris til nul-told. I 1992 var importen på 40.000 tons, og i 1996 var den steget til 252.000 tons. Dette viser helt klart, hvor det største problem ligger, og det er grunden til Kommissionens beslutning om at anvende sikkerhedsklausulen, en beslutning, som blev truffet efter anmodning fra Spanien og Italien. Det er min vigtigste bemærkning i denne sammenhæng. Hvad resten angår vil jeg underrette min kollega hr. Fischler, som er ansvarlig for denne sektor, om dagens diskussion.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Jeg har modtaget fem beslutningsforslag , fremsat i overensstemmelse med artikel 40, stk. 5, i forretningsordenen.
Forhandlingen er afsluttet.
Vi går nu over til afstemningen om det fælles beslutningsforslag om krisen i rissektoren.
Vedrørende et mundtligt ændringsforslag til punkt 1

Maij-Weggen
Hr. formand, jeg anmoder om, at følgende lille sætning tilføjes til artikel 1: «Anser det for absolut nødvendigt, at Unionen træffer foranstaltninger på grundlag af en offentlig og grundig undersøgelse med henblik på at træffe effektive foranstaltninger.« Hvorfor, hr. formand? Fordi det også i dag af forhandlingen er fremgået, at ting er utydelige navnlig med hensyn til de oversøiske lande og territorier. Jeg har givet Dem teksten og beder mine kolleger om at tilslutte sig den. På grundlag af en offentlig og effektiv undersøgelse.

Fantuzzi
Hr. formand, jeg vil minde kollegerne om, at punkt 7 indeholder en forpligtelse i den retning. Det hedder nemlig i punkt 7: «opfordrer Kommissionen til at udarbejde en analyse af Verdenshandelsorganisationens virkemåde«. Jeg mener, undersøgelserne er berettigede, hvis man ser på rissituationen som helhed. Efter min mening er der ikke noget specifikt OLT-problem, for så vidt som Førsteinstansretten allerede i 1995 kom med en klar udtalelse, idet den bl.a. afviste et søgsmål indbragt af Holland for EF-Domstolen begrundet i hensynet til almenvellet i de oversøiske lande og territorier; Førsteinstansretten skønnede, at der intet hold var i en sådan begrundelse, og den tillod bl.a. Kommissionen at vedtage den beskyttelsesklausul, som nu er blevet foreslået på ny. Jeg mener således ikke, der er særlige problemer for OLT; under alle omstændigheder anmodes der under punkt 7 udtrykkeligt om, at der gennemføres en samlet undersøgelse af situationen omkring WTO's virkemåde i forbindelse med handelen med ris.
Jeg vil desuden minde om, at forslaget om en sikkerhedsklausul - som nævnt af kommissæren - blev vedtaget i fællesskab af kommissær Fischler og kommissær Pinheiro; der er således tale om et fælles forslag fra GD VI og GD VIII »Udvikling«.

Formanden
Mine damer og herrer, vi må undgå at åbne en debat om dette spørgsmål. Fru Maij-Weggen har stillet et ændringsforslag, som hun har begrundet, og nu har hr. Fantuzzi haft ordet. Jeg foreslår, at vi undersøger, om der er indvendinger mod at sætte det mundtlige ændringsforslag under afstemning.
Er der 12 medlemmer, som gør indvending mod at sætte det mundtlige ændringsforslag under afstemning?
(Afstemning om det mundtlige ændringsforslag forkastedes)
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Andersson
Jeg kan ikke give min tilslutning til beslutningen om krisen i rissektoren. Rissektoren blev for nogen tid siden åbnet for konkurrence på det europæiske marked, hvilket var positivt, da det har været til stor gavn for fødevareproducenterne. At rissektoren i højere grad har fået karakter af et marked, har imidlertid givet flere europæiske risproducenter problemer. De problemer, som er opstået, er naturligvis beklagelige, men jeg mener ikke, at man kan løse visse risproducenters problemer ved at genindføre importrestriktioner eller andre handelshindringer eller gennem en målrettet støtte til rissektoren, som i betydelig grad kan fordreje konkurrencen på det europæiske marked.

Eriksson og Sjöstedt
Vi har stemt imod beslutningsforslaget om Unionens politik med hensyn til rissektoren. Vi er imod den protektionisme på rismarkedet, som fører til højere forbrugerpriser og forringer eksportmulighederne for risproducenterne i andre lande.
Vi er også imod, at man benytter fødevarehjælp og eksportstøtte som metoder til at løse Unionens landbrugsproblemer. Fødevarehjælpen bør fremme den indenlandske produktion og det lokale marked.

Stenmarck
Rissektoren i EU har problemer. Det gælder imidlertid om ikke at drage de forkerte slutninger af dem. På længere sigt består løsningen ikke i importkvoter eller eksportstøtte, men i fortsættelsen af en politik, der fører til en højere grad af frihandel.
De forhandlinger, der førtes inden for rammerne af den såkaldte Uruguay-Runde, medførte betydningsfulde skridt i den retning. I disse bestræbelser bør EU være med i første række og tage de initiativer, der er nødvendige for snarest muligt at opnå frihandel på globalt plan.

Formanden
Hr. Hallam har ordet til forretningsordenen.

Hallam
Hr. formand, som regelmæssigt medlem af »fredag-formiddags-klubben«, som De er formand for, anmoder jeg om Deres overbærenhed.
I protokollen findes der en »skammens liste« over de medlemmer, der stemte imod Ghilardotti-betænkningen. Desværre er der en trykfejl, og navnene på de britiske konservative, der stemte imod, fremstår ikke tydeligt. Jeg vil gerne bede om, at det bliver trykt om, således at vi kan se, hvem disse mennesker er, der stemte mod at forbedre kvinders rettigheder i sager om kønsdiskrimination.

Formanden
Hr. Hallam, det er ikke til forretningsordenen. Det er til protokollen.

Posselt
Hr. formand, undskyld, det drejer sig om et lignende problem, men jeg bliver nødt til at nævne det. Jeg var ganske vist i formiddags med til at godkende protokollen, som er helt korrekt, men jeg har først nu haft lejlighed til at sammenligne de forskellige sprogversioner af beslutningen om Bosnien-Hercegovina og jeg har konstateret, at de er forskellige på alle sprog, men forkerte på alle sprog. Det er det eneste, der er fælles for dem. Jeg vil gerne gøre opmærksom på, at der i protokollen korrekt står, hvad der blev vedtaget, nemlig at stk. 1, 2 og 3 i den oprindelige tekst udgår og erstattes med en ny tekst, men at stk. 4 i den oprindelige tekst skal blive stående. Det er et meget vigtigt punkt, og jeg anmoder mødetjenesten om at bringe dette i orden.

Formanden
Tak, hr. Posselt, for Deres samarbejde. Jeg har nøje noteret mig Deres bemærkning og vil sørge for, at de ansvarlige tjenester undersøger sagen og retter den påpegede fejl.

Lulling
Hr. formand, jeg vil sige, at hr. Hallam kan være ganske rolig. For over to timer siden bemærkede jeg på kontoret, at navnene på mine kolleger, som - heldigvis for mig - stemte imod Ghilardottibetænkningen, ikke er læsbare. Der vil blive produceret et nyt tryk af dokumentet. Vi er enige, og jeg er sikker på, at mine konservative kolleger naturligvis ønsker, at det skal frem, at de har stemt imod denne betænkning.

Formanden
Mine damer og herrer, som bekendt ønsker alle her i salen den størst mulige gennemsigtighed, og derfor bliver de påpegede fejl altid rettet.

Oddy
Hr. formand, da jeg kiggede i min boks for en times tid siden, havde jeg stadig ikke modtaget svar på mine spørgsmål til spørgetiden. Det har jeg normalt på denne tid af ugen. Kan De ikke sikre, at alle, der har ret til et skriftligt svar, også får et?

Formanden
Tak, fru Oddy, for Deres oplysning. Det er et ansvar, jeg påtager mig. Jeg vil undersøge grunden hertil og sikre mig, at de skriftlige svar når frem til rette tid.
Og nu, mine damer og herrer, kan jeg meddele, at der ikke er flere punkter på dagsordenen, og at protokollen fra dette møde vil blive forelagt Parlamentet til godkendelse ved indledningen af den næste mødeperiode.

Afbrydelse af sessionen
Formanden
Mine damer og herrer, som altid vil jeg rette en oprigtig - og ikke kun formel - tak til Parlamentets tjenester, uden hvis samarbejde vi ikke kunne varetage vort hverv. Jeg takker ligeledes medlemmerne for samarbejdet og også naturen, som har givet os denne vidunderlige forårsuge, der har gjort denne smukke by endnu smukkere.
(Mødet hævet kl. 11.30)

