Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Rosado Fernandez
Fru formand, jeg vil bare komme med en kort bemærkning, og jeg vil sige det på fransk for hurtigere at blive forstået af alle.
I går rejste jeg et spørgsmål, som vores »prior« - for jeg betragter Dem som en munk i dette kloster - har anset for at være et personligt forhold. Jeg skylder ham lydighed, og jeg gør det med glæde i betragtning af den sympati, jeg har for ham. Det var dog ikke et personligt forhold, det var et politisk spørgsmål. Når jeg taler som politiker i en politisk sammenhæng drejer det sig faktisk ikke længere om et personligt forhold, som jeg kan løse i korridorerne, det er et politisk spørgsmål, som jeg ikke lige kan løse i korridorerne.
Det er det, der som regel sker. Jeg ville forsvare mit partis ære. Jeg ved godt, at ære ikke er på mode, men jeg ville alligevel gerne forsvare den, og jeg ville ikke lade nogle løgne spredes om mit parti, det er alt. Jeg slutter således emnet ved at adlyde prioren for klosteret, som den munk, der er lydig og respekterer det demokrati, som jeg fortsat glæder mig over at være med i.

Formanden
Hr. Rosado Fernandez, jeg må tilstå, at jeg har svært ved at afgøre, om Deres indlæg var en personlig bemærkning, til forretningsordenen eller til protokollen, men De har gjort det så nydeligt, at jeg gerne tager det ad notam.

Rack
Fru formand, formanden læste i går godkendelsen af en række mandater op, efter at Udvalget for Forretningsordenen havde givet sin tilslutning dertil. Jeg lagde imidlertid mærke til, at vi åbenbart har en ny kollega i Parlamentet, som formanden ikke nævnte. Siden i går har der siddet en ung mand ved siden af fru Green. Jeg vil gerne vide, hvilken gruppe han tilhører, og desuden vil jeg også gerne have at vide, hvad PSE har gjort med hr. Hänsch?

Formanden
Hr. Rack, jeg vil forsikre dem dobbelt. Vi har ikke undladt at meddele en ny kollegas ankomst, for det drejer sig ikke om en ny kollega. For det andet er hr. Klaus Hänsch ikke forsvundet fra Parlamentet.

Caccavale
Fru formand, jeg vil meddele forsamlingen, at jeg i går har forsøgt at skaffe mig hr. Fords betænkning, som er på dagsordenen i dag, med henblik på at udarbejde eventuelle ændringsforslag, der skulle indgives senest kl. 19.00. Endnu kl. 18.00 kunne betænkningen ikke fås på Parlamentets officielle sprog, hvilket naturligvis gjorde det fysisk umuligt for enhver af os at udarbejde ændringsforslag inden fristens udløb. Jeg spørger mig selv og Dem, fru formand, om dette er i overensstemmelse med reglerne i vor forretningsorden, og om det ikke faktisk er til hinder for, at vi i dag stemmer om hr. Fords betænkning netop på grund af, at det ikke har været muligt at indgive ændringsforslag til tiden.

Formanden
Hr. Caccavale, jeg tror Dem, når De siger, at De ikke har fundet denne betænkning. Vi vil undersøge, om den var til rådighed på alle sprogene, og hvis den ikke var det, vil det naturligvis ikke være muligt at stemme om den. Vi vil foretage denne kontrol, det kan jeg forsikre Dem om.
Hvis ingen gør indsigelse mod protokollen, betragter jeg den som godkendt. Det skal for øvrigt bemærkes, at de tre bemærkninger, der lige er gjort, ikke var til protokollen.

Andrews
Fru formand, jeg vil gerne gøre Dem og Parlamentet opmærksom på, at Jimmy Goldsmiths Referendum Party i Storbritannien har støttet Ulster Unionist Party med 150.000 £. Er 150.000 £ mon den støtte, som gør, at Referendum Party er repræsenteret i en gruppe i Parlamentet af hr. Nicholson? Er det den pris, der skal betales for chauvinisme af denne art? Ulster Unionist Party har gang på gang modtaget så meget støtte fra Parlamentet, og samtidig oplever vi i Europa-Parlamentet, at Referendum Party støtter et enkelt medlem med 150.000 £ under valgkampen i Storbritannien. En politisk gruppe, Referendum Party, som er et parti uden betydning i Storbritannien, blander sig i interne irske anliggender. Jeg vil gerne protestere meget kraftigt imod dette.

Formanden
Kære kollega, De vidste udmærket, at det ikke drejede sig om en bemærkning til protokollen. Så vi vil gå ordentligt og metodisk frem og holde os til emnet om protokollen, som jeg gerne vil kunne erklære vedtaget, når alle har udtrykt sig.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg protokollen som godkendt.

Wynn
Fru formand, under den afstemning ved navneopråb, der er anført i protokollen, beklagede jeg mig stærkt over, at mit anlæg ikke fungerede, indtil hr. Harrison gjorde opmærksom på, at jeg ikke havde mit kort. Jeg bad så om, at min stemmeafgivning igen blev registreret, men den er ikke anført på listen. Kan den venligst blive anført?

Formanden
Hr. Wynn, det siges, at Deres navn er på listen. Vi vil i alle tilfælde kontrollere det. Hvis Deres navn ikke er på listen, tager vi naturligvis Deres erklæring til efterretning i protokollen i dag.
Hvis ingen gør indsigelse mod protokollen, betragter jeg den som godkendt.
(Protokollen godkendtes)

Nicholson
Fru formand, dette er ikke første gang, hr. Andrews tager ordet og kommer med fuldstændig urigtige udtalelser. Når man kender hr. Andrews, vil det formentlig heller ikke være sidste gang. Jeg finder det uheldigt, fru formand, at De lod ham fremsætte en sådan udtalelse. Jeg anbefaler, at De fremover holder Dem til forretningsordenen og sikrer, at der ikke fremsættes sådanne påstande, som ikke hviler på kendsgerninger. Jeg vil gerne gøre det meget klart, at det, han sagde i Parlamentet, var fuldstændig forkert, en masse løgne. Jeg tilbageviser fuldstændig det, han sagde.

Formanden
Hr. Nicholson, De ved udmærket, at, når en kollega anmoder om ordet, ved man aldrig, om det virkelig drejer sig om et indlæg til forretningsordenen eller ikke. Og det er ikke særlig korrekt at afbryde en kollega, der er i færd med at udtrykke sig.

Respekt for menneskerettighederne i Den Europæiske Union
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er årlig betænkning (A4-0112/97) af Roth for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender om respekten for menneskerettighederne i Den Europæiske Union i 1995.

Roth
Fru formand, mine damer og herrer, idealet om frie mennesker, der nyder frihed for frygt og nød, kan kun nås, hvis forhold skabes, under hvilke enhver kan nyde sine økonomiske, sociale og kulturelle rettigheder såvel som sine borgerlige og politiske rettigheder.
Således står det enslydende i præamblerne til to store FN-konventioner, i præamblen til den internationale konvention om borgerlige og politiske rettigheder og i præamblen til den internationale konvention om økonomiske, sociale og kulturelle rettigheder. Begge stammer fra 1966, begge blev undertegnet af over 100 lande.
Vi i Europa-Parlamentet er således nødt til at gå ud fra dette menneskerettighedsbegreb, som omfatter tre centrale kategorier af normer. For det første de negative frihedsrettigheder: De sikrer, at enhver skånes for uberettiget statslig tvang og anden form for vold. For det andet de positive medbestemmelsesrettigheder: De sikrer den enkeltes deltagelse i politiske og samfundsmæssige beslutningsprocedurer. For de tredje den sociale medbestemmelse og retten til udvikling, som navnlig landene i den tredje verden tager tilflugt til. De gør det klart, at de borgerlige og politiske rettigheder også omfatter betingelser, der gør det muligt at udøve disse rettigheder. Dette er den nye, den tredje generations menneskerettigheder. Når fattige og rige har samme ret til at sove under broerne, så er dette for de fattige en meget utilstrækkelig og kynisk frihed. Denne frihed alene er ikke nok.
De sociale menneskerettigheder har således det formål at sikre frihed, lighed og medbestemmelse på industrisamfundets betingelser. Sociale menneskerettigheder supplerer de klassiske liberale frihedsrettigheder. Og det er nødvendigt at holde sig dette for øje, således som det viste sig sidste vinter, hvor talrige mennesker frøs ihjel. I nyhederne hed det, at de døde af kulde. Men i virkeligheden døde de af fattigdom.
Det er nemt at kræve overholdelse af menneskerettigheder andetsteds. Det er overordentlig meget vanskeligere at indrømme mangler i sit eget land. Vi har tilstrækkeligt ofte fremsat anklager over for forbrydelser andre steder, i Tyrkiet, i Kina, i Iran. I denne betænkning er der tale om vore egne overtrædelser. Troværdighed indebærer nemlig også, at vi omhyggeligt undersøger, hvor stabilt grundlaget for menneskerettighederne i Den Europæiske Union er. Vi kan og må ikke slå os til tåls med, at situationen andre steder jo er meget, meget værre. På dette kan man svare med en sætning af Bert Brecht: «Lad enhver tale om sin skam«.
Når vi aflægger beretning om menneskerettighedssituationen i Den Europæiske Union, må vi ikke opføre os som hyklere. Vi kan og må ikke skabe et europæisk menneskerettighedsbegreb for os selv. Det er det reelle indhold i den ofte citerede sætning: «Menneskerettigheder er udelelige«. Når vi taler om menneskerettighedssituationen i Den Europæiske Union, bør vi således gå ud fra et helhedsaspekt og ikke sige som farisæerne i Lukas 18, 11: «Gud, jeg takker dig, fordi jeg ikke er som de andre mennesker«.
Betænkningen kritiseres for at være partisk. Naturligvis er den partisk, naturligvis er den partisk til fordel for menneskerettighederne! Der findes ingen neutral distanceret beretning om menneskerettigheder. Der findes kun to muligheder: En betænkning, der uden hensyntagen til noget forsøger at beskrive situationen, eller en, der bagatelliserer, udvælger, dækker over, der lader som om, at det, der sker hertillands, kun er en tilgivelig synd, helt efter mottoet, sammenlignet med situationen andre steder går det os dog ganske godt i Den Europæiske Union. Men relativitetsteorien hører til i fysikken og ikke i en menneskerettighedsbetænkning.
Denne betænkning udtaler sig klart om situationen i de enkelte EU-lande. Hvis nogen kritiserer dette som indgreb i landenes indre anliggender, kender vedkommende ikke folkeretten eller vil ikke kende den. Menneskerettigheder er i dag ifølge en generel anerkendt opfattelse, som senest blev bekræftet på menneskerettighedskonferencen i Wien i 1993, ikke længere et lands indre anliggender. Ingen regering, heller ikke nogen europæisk, kan altså med udgangspunkt i loven klage over utilladelig indblanding, når uheldige forhold i dette land kritiseres. Den, der ønsker at gøre menneskerettighederne »slankere« eller endda at »halvere« dem, bør mindes om det antifascistiske krigsmål, som den amerikanske præsident Roosevelt formulerede i 1941, ifølge hvilket »frihed for materiel nød bør stilles på lige fod med ytringsfrihed, religionsfrihed og frihed for frygt«. Mere enkelt og smukt kan det ikke siges, hvordan menneskerettigheder skal defineres. Roosevelt var 25 år forud for FN-konventionerne fra 1966. I 1997 må vi ikke halte bagefter dette mål.
Jeg takker alle kolleger, som hidtil har deltaget i denne meget kontroversielle debat. Jeg håber, at vi i dag opnår en bred tilslutning til denne betænkning. Jeg håber, at det bliver et godt resultat, også selv om det måske gør ondt, men en menneskerettighedsbetænkning skal jo udøve kritik, ellers forfejler den sin egentlige funktion.

Dell'Alba
Fru formand, mit indlæg drejer sig om kommissær Van den Broeks tilstedeværelse; jeg takker ham for at være her og følge denne forhandling.
Jeg må dog i betragtning af emnet for vores forhandling - menneskerettighederne i Den Europæiske Union - spørge mig selv, om hr. Van den Broek, der allerede følger adskillige sager, er den kompetente kommissær i denne forbindelse.

Formanden
Hr. Dell'Alba, jeg er overbevist om, at kommissæren er fuldstændig kompetent i alle emnerne og navnlig med hensyn til det emne, som han om et øjeblik vil tale om.
(Tilråb fra Herman: «Kommissionen er et kollegium!«) Det er rigtigt, hr. Herman!

Schulz
Fru formand, mine damer og herrer, i formiddag kan det forventes, at det, der skete i de forløbne år i Europa-Parlamentet, bliver gentaget, nemlig at forhandlingen om den årlige betænkning om menneskerettighederne i Den Europæiske Union i 1995 reduceres til en forhandling, som er præget af fundamentale modsætninger, af fuldstændig forskellige fortolkninger af, hvad man på den ene side skal anse for at være en menneskerettighedsforhandling, og hvad der ikke er det, samt af nationale og partitaktiske mindretalsstrategier på den anden side. Sidstnævnte vil ganske givet også i dag igen i væsentlig grad præge afstemningsadfærden i begge sider af Parlamentet, i alle grupper. Det beklager jeg meget.
Fru Roth sagde med rette, og også diskussionen og afstemningen i udvalget viste, at der er en tendens til, at vi som Europæisk Union tillader os den luksus at udarbejde to menneskerettighedsbetænkninger, en, der vedrører menneskerettighedssituationen uden for Unionen, og en anden vedrørende menneskerettighedssituationen internt i Unionen. Som om der findes to forskellige former for menneskerettigheder, nemlig europæiske og ikkeeuropæiske! Det er fuldstændig absurd, at vi i forbindelse med den betænkning, vi behandler i dag, ganske vist siger, at vi gør rede for det hele, men at man i tilfælde af en konkret menneskerettighedskrænkelse ikke må nævne noget EU-medlemsland ved navn. Intet EU-medlemsland må beskyldes for, at det ikke fuldt og helt overholder menneskerettighederne. Når det så alligevel sker, har man i de seneste år i alle grupper oplevet en debat gribe om sig, som netop har forsøgt at forhindre sidstnævnte, nemlig at man siger, at menneskerettigheder er udelelige. Kontrollen af, om de overholdes, har intet at gøre med en stats medlemskab af en eller anden politisk union eller et andet statsfællesskab, men har derimod noget at gøre med, om politiske aktører, om regeringer, om administrationer - uanset hvor - er i stand til ikke blot at overholde de grundlæggende rettigheder, som de selv har formuleret, men også at overvåge og om fornødent også sætte igennem, at de overholdes.
Dermed er jeg kommet til to afgørende afsnit i denne betænkning, hvor jeg beder om Deres opmærksomhed. Fru Roth har behandlet spørgsmålet om, hvordan det står til med menneskerettighederne for fængslede. Spørgsmålet om, hvor humant et samfund er, spørgsmålet om, hvor præcist og hvor nøje det anvender menneskerettighederne, kan ikke aflæses bedre andre steder end i forbindelse med overholdelsen af rettighederne blandt dem, som har overtrådt dette samfunds grundlæggende regler.
Ikke desto mindre har de krav på, at man sikrer grundlæggende elementer af en menneskeværdig behandling, en retfærdig adgang til en retfærdig straffesag, og at de elementære principper om menneskets værdighed overholdes under varetægtsfængsling. En demokratisk stat eller en demokratisk statsformation som Den Europæiske Union, der - jeg gentager her fru Roths ord - hæver pegefingeren over for andre dele af verden - og vi som Europa-Parlament er jo ikke ligefrem tilbageholdende i denne henseende, men bestræber os snarere på at forstærke det - en sådan statsformation og hver enkelt stat skal lade sig måle på grundlag af, om man i betragtning af overholdelsen af kriterierne i ens eget land er berettiget til at udøve kritik af andre i denne henseende. Hvad angår fængsling, viser denne menneskerettighedsbetænkning, at situationen er temmelig slem i næsten alle EU-medlemslande.
Alene dette afsnit ville således være tilstrækkeligt til at sige, at vi slet ikke længere kan tillade os denne forhandling, der er præget af særinteresser, af taktik, af krogveje med hensyn til, hvordan man kan få arrangeret et flertal for at forhindre noget ubehageligt, hvis vi i det lange løb også kun ønsker at bevare en gnist af troværdighed.
Der er noget andet, som jeg også vil gøre Dem opmærksom på. Vi har i de forløbne år måttet finde os i til dels nedværdigende afstemninger og afstemningsprocedurer, fordi netop denne taktik medførte, at menneskerettighedsbetænkningen blev degenereret til en ideologisk kamp om principper. Det kan vi i længden ikke tillade os. Jeg beder derfor også om, at man gør sig nærmere tanker om, hvorfor vi, når vi i menneskerettighedsbetænkningerne kræver, at menneskerettighederne er udelelige og gælder fuldt og helt i hele verden, så har brug for to betænkninger. Hvorfor så ikke en enkelt menneskerettighedsbetænkning, som gælder for alle, Den Europæiske Union såvel som alle andre stater, og som skulle behandles og vedtages i Parlamentet? Jeg mener, at dette i en vis grad ville tage luven fra det taktiske spil.

De Esteban Martín
Fru formand, Det Europæiske Folkepartis Gruppe har i år i lighed med tidligere år udfoldet bestræbelser for en tilnærmelse og konsensus her i Parlamentet om, at denne årsberetning om menneskerettighederne i Den Europæiske Union skal opbygges som et ensartet, struktureret og juridisk korrekt dokument, og at den upartisk skal gengive den virkelige situation for menneskerettighederne i Unionen, men beklageligvis står resultatet ikke mål med forventningerne.
Alle er bekendt med, og det er ikke blot i ord, men også i gerning bevist, at det Europæiske Folkepartis Gruppe støtter og fremmer respekten for menneskerettigheder og bidrager aktivt til deres forsvar og uden mindste tøven bekæmper enhver krænkelse af disse, hvor den end sker. Det er dog nødvendigt at erindre om, at medlemsstaterne af Den Europæiske Union, med hr. Schulz' ord, tilhører en gruppe lande, der fuldt ud garanterer overholdelsen af menneskerettighederne gennem politiske, demokratiske og pluralistiske systemer med effektive parlamentariske institutioner og uafhængige domstolssystemer.
Ikke desto mindre står det fast, at der i Unionen stadig er risiko for krænkelse af visse rettigheder. EuropaParlamentet skal tage afstand fra disse krænkelser, men stedse klart og bestemt på grundlag af detaljeret undersøgelse af hvert enkelt tilfælde, der måtte forekomme, med henblik på at fastslå, om de tilstrækkelige mekanismer til beskyttelse og overholdelse af menneskerettighederne virkelig er blevet tilsidesat, eller om de nationale domstole og forvaltningsmyndigheder har indført tilstrækkelige fremgangsmåder til at ramme sådanne tilsidesættelser. Det er klart, at Europa-Parlamentet som medlovgiver skal sørge for, at udviklingen af Unionens retsregler foregår under overholdelse af de grundlæggende menneskerettigheder, da man i enhver udformning af et virkeligt demokratisk samfund skal have menneskets frihed og værdighed som hovedformål.
Vi må dog fremhæve, at der til udarbejdelse af en beretning om situationen for menneskerettighederne i Unionen kræves kendskab til de nationale og internationale regler vedrørende menneskerettighederne og et nøje kendskab til de retsbegreber, der benyttes, samt en nøje afklaring af terminologien. Det er ligeledes af betydning, at der benyttes retligt underbyggede oplysninger som grundlag for beretningen, og ikke oplysninger, der mangler retligt grundlag og bygger på rene principerklæringer eller til tider grundløse anklager. Dersom man ikke tager hensyn til disse grundregler ved udarbejdelsen og redigeringen af betænkningen, kan vi stå over for en række meningsløse programerklæringer, en åbenlys vilkårlighed i inddelingen af menneskerettighederne og deres behandling, unøjagtigheder i de juridiske begreber, som benyttes og en uforholdsmæssig stor opmærksomhed om enkelttilfælde, der alene vedrører ekstraordinære begivenheder.
Af alle disse grunde skal betænkningen om respekten for menneskerettighederne i Den Europæiske Union dreje sig om det, der er vort hovedformål under opbygningen af Europa, nemlig de retsregler, der indeholdes i Unionstraktaten. I denne fastlægges det klart og utvetydigt, hvad der er indholdet af det menneskerettighedsbegreb, som Unionen og dens institutioner skal respektere. Dernæst kan, som forsamlingen ved, ingen retsakt, der stammer fra Den Europæiske Union eller dens medlemsstater, være i strid med Unionens grundlæggende regler, dvs. traktaterne om dens oprettelse. Derfor skal en betænkning om menneskerettighederne struktureres under hensyntagen til principperne i Rom-traktaten.
Det er helt klart, at medlemsstaterne med udviklingen på det retlige, politiske og økonomiske område og som følge af samfundslivet har anerkendt andre garantier, der er knyttet til velfærdsstaten. Som følge heraf har det Europæiske Folkepartis Gruppe fremsat to ændringsforslag i denne retning, hvori det pålægges Parlamentets Udvalg om Beskæftigelse og Sociale Anliggender og Miljøudvalg at udarbejde hver sin betænkning om situationen for og overholdelsen af disse garantier, for så vidt disse hører under det enkelte udvalgs kompetence, med den grundighed og udførlighed, dette emne fortjener.
Tillad mig, fru formand, afslutningsvis på ny at beklage, at det Europæiske Folkepartis Gruppe ikke kan gå ind for denne betænkning, men at vi ser os nødsaget til at undlade dette, idet vi mener, at udkastet til betænkning ikke respekterer det retlige og nødvendige grundlag for udarbejdelsen af betænkningen, nemlig Rom-traktaten. Ligeledes vil jeg give udtryk for mit ønske om, at Europa-Parlamentets næste betænkning om respekten for menneskerettighederne i Unionen bliver et struktureret og stramt dokument, en betænkning med indbyrdes sammenhæng og ikke af programagtig karakter, en betænkning, der ikke giver et fordrejet billede af virkeligheden på grund af politisering af den.

Schaffner
Fru formand, allerførst vil jeg gerne takke fru Roth for det arbejde, hun har udført, og for den tid, hun har brugt til at forsøge at opnå en konsensustekst. Men på et område, hvor der faktisk burde være konsensus, fremkommer der vanskeligheder, når man kommer til detaljerne, og det bliver udelukket at forsone det uforsonlige, for vi støder for øjeblikket på virkelige samfundsmæssige valg.
En af de væsentlige bebrejdelser, som jeg vil komme med i forbindelse med denne betænkning, er, at den vil afdække alle aspekterne af samfundslivet, opremse alle situationerne og tilføje alle muligheder. Ved at ville være udtømmende løber betænkningen den sikre risiko at være ufuldstændig. Syge og raske, arbejdsføre og handicappede, unge og gamle, mænd og kvinder og de andre..., frie og indsatte, militarister og militærnægtere, troende og ikke-troende, farvede og ikke-farvede etc. Hvis jeg må have lov til at spøge lidt med et så betydningsfuldt emne: Og de rødhårede, fru Roth? De har glemt de rødhårede! Det er ikke længe siden, at de var genstand for alvorlige forfølgelser.
Mere seriøst er jeg stadig overbevist om, at modellen stadig er Menneskerettighedserklæringen fra 1789. 17 artikler og ikke 171! Præcise, korte og klare artikler, der kan bruges overalt. Det hele er i den første artikel: «Menneskene - fra latin homo og ikke vir - fødes og dør frie og med lige rettigheder«.
Ved at ville gøre for meget løber man også risikoen for at forsvare det uforsvarlige. Ved således i artikel 26 at forsvare friheden til ritualer i religionerne og kulterne uden henvisning til vores nationale lovgivninger forsvarer man også en af de største svøber, der berører mange små piger af afrikansk oprindelse: Omskæring.
Det er rigtigt, at vores Europa ikke er perfekt. Vores stater skal stadig gøre fremskridt. Men her i EuropaParlamentet har jeg som parlamentsmedlemmerne i hver stat i Unionen en af de største rettigheder, der findes, nemlig at kunne stemme imod denne betænkning.

Wiebenga
Fru formand, Europa har et godt navn at leve op til på menneskerettighedsområdet. Det er med rette, Den Europæiske Union prøver at gøre en indsats for en forbedring af menneskerettighedssituationen i verden. Men for at Europa skal kunne gøre det med vægt, må vi selvfølgelig selv have orden i sagerne, og derfor går ELDR-gruppen ind for hvert år at drøfte menneskerettighedssituationen i Den Europæiske Unions medlemsstater.
Fru formand, den årlige betænkning indeholder mange gode ting. Men der kan dog fremsættes en vis kritik. Jeg nævner tre punkter. For det første er vi efter interne diskussioner i vor gruppe af den opfattelse, at beslutningsforslaget er for langt, så langt, at det alene af den grund kun vil blive læst af få. Af den grund ønsker vor gruppe at nedkorte beslutningsforslaget ved at fjerne en række punkter.
For det andet, fru formand, er der et par punkter i beslutningsforslaget, der bør nuanceres. Forholdene i fængslerne kan ikke generelt betegnes som dårlige, kun i nogle tilfælde.
Og for det tredje nævner beslutningsforslaget en række emner, der decideret ikke henhører under Den Europæiske Unions kompetenceområde, men udelukkende under medlemsstaternes. Et klart eksempel herpå er punkt 18 om aktiv dødshjælp. Det er ikke noget, Den Europæiske Union skal regulere om. Ergo ønsker vi dette punkt fjernet fra beslutningsforslaget.
Fru formand, i modsætning til de kristelige demokrater er Den Liberale Gruppe af den mening, at de grundlæggende sociale rettigheder som for eksempel retten til et rent miljø med mere kan tildeles en beskeden plads i beslutningsforslaget. Disse grundlæggende sociale rettigheder er dog af en anden karakter end de grundlæggende klassiske rettigheder. Det er myndighedernes pligt at gøre en indsats for, men ikke at garantere disse rettigheder.
Fru formand, alt i alt håber vi, at forhandlingen og afstemningen om ændringsforslagene kan føre til en afbalanceret beslutning.

Mohamed Alí
Fru formand, vore demokratiske samfund skal skabe de nødvendige betingelser for, at enhver, fordi han er menneske, kan nyde godt af menneskerettighederne, forstået ikke blot som borgerlige og politiske rettigheder, men tillige som økonomiske, sociale og kulturelle rettigheder.
Man kan ikke i dag tale om menneskerettigheder uden at tale om sociale menneskerettigheder. Spørgsmålene i forbindelse med arbejde, løn, arbejdsvilkår, respekt for mindretallene, kampen mod racismen m.v. har meget at gøre med menneskerettighederne. Fattigdommen vokser i Den Europæiske Unions lande. Hver gang er der tale om flere personer, som af den ene eller anden grund bliver ofre for dette onde, og for at bekæmpe dette er det væsentligt at øge den sociale bistand og støtten fra de offentlige myndigheder. Der kræves en politik, der fremmer en grundlæggende social sikkerhed, og som virkelig sikrer lige muligheder.
Der går en bølge af racisme og fremmedhad hen over vore lande, og de begivenheder, der har fundet sted på bestemte steder i Unionen her i de seneste dage, viser, hvor alvorligt problemet vedrørende racismen er ved at blive. I Europa sker der fortsat forskelsbehandling af udlændinge, og lovgivningen betragter fortsat disse borgere som en fare for den offentlige orden og sikkerhed - som folk, der skal overvåges af politiet, og ikke som mennesker, der samfundsmæssigt og kulturelt kan berige vort samfund. Det multikulturelle aspekt, der ligger i at regne med udlændingene og deres kulturer iblandt os, tilfører os utvivlsomt en social merværdi, der skal værdsættes i stadig videre omfang i vort europæiske samfund. Vi må undgå, at der sker sociale lagdelinger. I Den Europæiske Union er gode udlændinge kun udlændinge, der stammer fra unionslandene. Alle de øvrige immigranter er af beskæftigelsesmæssige grunde, flygtninge m.v., andenklasses mennesker, hvis grundlæggende rettigheder hele tiden begrænses.
I det europæiske år mod racismen skal medlemsstaterne mere end nogensinde sikre beskyttelsen af de udenlandske samfund mod racistiske overgreb og enhver form for forskelsbehandling. Og Fællesskabets institutioner skal give prioritet til finansieringen af planer, der iværksættes til bekæmpelse af racismen. Et europæisk samfund, der ønsker at blive regnet for demokratisk og solidarisk og anset for at opretholde en høj standard i henseende til overholdelse af menneskerettighederne, kan ikke undlade at garantere samtlige sine medlemmer social sikkerhed. Og det kan ikke tillade sig at se bort fra den multikulturelle rigdom, der ligger i integreringen af udlændinge i vort samfund.

Orlando
Fru formand, kære kolleger, den årlige betænkning om respekt for menneskerettighederne i Den Europæiske Union kan og skal være et betydeligt dokument, der vækker til eftertanke og kontrol, og hvori der fremsættes forslag. Ordføreren, fru Roth, og Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender har lagt et stort arbejde i denne betænkning.
Jeg vil først sige, at jeg er behageligt overrasket. Denne betænkning er nemlig ikke udtryk for fru Roths personlige meninger, dvs. at hun ikke giver udtryk for sine egne opfattelser, der - må det være tilladt mig at sige - til tider er yderligtgående, men at hun har udfoldet betydelige anstrengelser for at give et fuldstændigt billede af menneskerettighederne i Den Europæiske Union. Jeg er derfor behageligt overrasket og vil tilføje, at den årlige betænkning om menneskerettighederne i Den Europæiske Union ikke, således som det desværre er sket tidligere, kan eller skal give anledning til sammenstød mellem parterne, at den ikke kan og ikke skal være et dokument, der deler os i to lejre. Jeg håber, at Europa-Parlamentet i år vil opgive denne holdning, som er fuldstændig steril, fordi der ikke er nogen grund til at undersøge, drøfte og behandle menneskerettighederne for at klarlægge antallet af gruppemedlemmer og forskellige opfattelser.
I denne henseende skal jeg oplyse, at jeg vil stemme for denne betænkning, selvom jeg ikke er enig i alle synspunkterne i denne, men jeg er enig i den generelle opfattelse i den og overbevist om, at den er nyttig og nødvendig for fremskridtet i Europa. Netop for at understrege nødvendigheden af at komme bort fra skabelsen af barrierer og modsætningsforhold har jeg i udvalget adskillige gange opponeret mod ordførerens forslag, og jeg mener i øvrigt at kunne sige, at hun selv ikke er fuldstændig enig i samtlige punkter i betænkningen.
Jeg har læst denne betænkning gang på gang og ikke i den fundet noget, der grundlæggende strider mod mine egne synspunkter. Den indeholder vel nogle punkter, som jeg ikke er enig i, men intet, der grundlæggende strider mod min opfattelse. Dersom det ikke forholdt sig således, ville jeg givet ikke stemme for betænkningen.
Ordføreren har her i formiddag bekræftet, at der i visse henseender er tale om en personligt præget betænkning. På et punkt forholder det sig givet således, fordi den ikke begrænser sig til menneskerettighederne som fastlagt ved den internationale konvention, men tillige i vidt omfang går ind på sociale rettigheder og social sikkerhed.
I denne forbindelse vil jeg gerne præcisere følgende: Netop fordi vi taler om menneskerettighederne i Den Europæiske Union, ville det være pauvert, om vi ikke kom ind på spørgsmålet om de sociale rettigheder og den sociale sikkerhed. Afslutningsvis håber jeg, at vi under afstemningen i dag, netop af hensyn til respekten for mennesket og Europa-Parlamentets rolle kan undgå en opdeling i grupper med modsatte opfattelser og sondringen mellem på den ene side menneskerettighederne og på den anden side de sociale rettigheder og den sociale sikkerhed.
Dersom vi skulle dele os efter modstående opfattelser og følgelig svække resultatet, måtte vi spørge os selv, hvad det gavner at stemme i plenarforsamlingen, hvis vi herefter kommer til et afstemningsresultat, der fraviger betænkningens indhold, men tværtimod er betinget af de barrierer, jeg har omtalt, og af gruppernes sammensætning. Foruden nødvendigheden af at respektere mennesket, finder jeg også, at man må respektere Europa-Parlamentet og dets rolle, som hverken må være passiv eller intetsigende.

Pradier
Fru formand, det arbejde, som fru Roth har udført, var et absolut nødvendigt stykke arbejde. Jeg har ganske vist forstået, at hun har fået et antal bebrejdelser med hensyn til den lidt pulterkammeragtige karakter, som man kunne betegne hendes arbejde som. Jeg mener dog, at det, om man vil det eller ej, med de grundlæggende friheder og rettigheder vil være nødvendigt at sideordne det, man en stund har kaldt de formelle friheder, som er forenings-, menings- og ytringsfrihed etc., det vil også være nødvendigt, at vi medtager retten til pleje, når man er syg, ret til uddannelse og undervisning, når man ikke får det, ret til et rimeligt arbejde, ret til rimelige forhold, når man er fængslet og ret til at indånde en luft, som kan indåndes. Helt tåbeligt. Alle disse rettigheder er mindst lige så uoverdragelige som de foregående.
Det er dog også rigtigt, at der findes grænseområder, og jeg er meget glad for, at ordføreren har sat fingeren på et grundlæggende element, som er dødshjælp. Man spøger ikke med livet, det er et område, hvor man reelt, og det har været sagt her, udfører et samfundsmæssigt valg. Når det er tilfældet, indtager man nogle afgørende holdninger, og jeg ville ønske, at hele Parlamentet kunne følge hende i dette emne.
Hvad kan vi samtidig håbe for fremtiden? At sørge for at fremme disse rettigheder, men det ville nu ikke være så dårligt, hvis man bare afholdt sig fra at gå tilbage, for i vores lande er det navnlig udlændinges ret, der undermineres lidt efter lidt og forsvinder, og i dag udgør et forsvar af udlændinges ret på vores territorium en del af denne kamp for menneskerettighederne.
Der er en eller anden, der sagde, at det drejede sig om et samfundsmæssigt valg. Ja, det er rigtigt, det er et samfundsmæssigt valg, men lad os bare sige det, at, hvis vi ønsker at være tro mod det, vi bliver bedt om, skal vi arbejde for dette samfund, der åbner op for, at mennesker giver hinanden mere opmærksomhed, dvs. et mere broderligt samfund. Det takker jeg fru Roth for.

Van der Waal
Fru formand, fru Roth har nok udvidet begrebet menneskerettigheder lovlig meget. Bortset fra det kan jeg give min tilslutning til en række ønsker og udtalelser på det sociale område. Jeg er hende taknemmelig for punktet vedrørende aktiv dødshjælp.
Alligevel har jeg mod betænkningen som helhed nogle tungtvejende indsigelser. Til at begynde med på grund af det forhold, at ansvaret for at overholde menneskerettighederne i Unionen udelukkende placeres hos myndighederne. En stat skal naturligvis tilvejebringe og aktivt håndhæve retsordenen. Men det påhviler hver enkelt i samfundet at acceptere og at respektere denne retsorden. Regler og love - udmærket. Men det er os selv, der udgør kvaliteten i samfundet. Tag nu for eksempel fænomener som tolerance, vandalisme og asocial adfærd. Det er roden til problemet. En effektiv håndtering af dette problem forudsætter et system af normer og værdier. Det findes ikke i nærværende betænkning. Derfor er det symptombekæmpelse, når vi eksempelvis bekæmper seksuel udnyttelse af kvinder og børn, samtidig med at vi kræver næsten ubegrænset frihed for porno og reklame.
Min anden indsigelse er, at betænkningen går ud fra, at vi er vor egen autonome lovgiver. Det synes at kunne være grundlag for et humant samfund. Ikke-anerkendelse af Guds råderet over vort liv resulterer dog i, at ikke alle menneskerettigheder er sikrede. Således beskytter man de socialt svage, medens det mest svage og forsvarsløse menneskeliv, det ufødte liv, erklæres fredløst. Endvidere får alternative samlivsformer al opmærksomhed, medens et positivt udsagn om det af Gud indstiftede ægteskab mellem mand og kvinde er nægtet optaget i betænkningen.

Féret
Fru formand, i denne betænkning, i denne uendelige oversigt, der mere ligner et varehuskatalog end et digt af Prévert, finder man alt. Det er jeg ikke den eneste, der siger i dag. Man finder alt og det modsatte af alt. Man vil således advare medlemsstaterne mod at overveje en eventuel genindførelse af dødsstraffen for rovmord, mens man vil give en total ytringsfrihed til fostermordere. I mit land, Belgien, blev dødsstraffen afskaffet for et år siden. Den blev begravet i Charleroi, hvor man nogle måneder senere begravede ligene af nogle torturerede og myrdede små piger.
Man finder stadig i denne betænkning den utrættelige socialistiske kliché med retten til sundhed, når der ikke er nogen læge, end ikke den dygtigste og mest erfarne, der kan påstå at kunne give den, men kun give den bedste pleje til alle. I den forbindelse vil jeg gerne ved siden af den surrealistiske ret til sundhed notere pligt til intelligens for alle. Det har denne betænkning behov for.

Lindeperg
Fru formand, jeg beklager, at denne vigtige betænkning om menneskerettigheder, ligesom de foregående år, har givet anledning til de samme uendelige betænkeligheder med at afgrænse området for de emner, der skal behandles: Den statiske opfattelse af menneskerettighederne over for den udviklende og dynamiske betydning. Fru Roths betænkning, der er af fremragende kvalitet, er ikke fri for polemik, og det beklager jeg. Ikke at venstre-højre konfrontationen forekommer mig systematisk skadelig, snarere tværtimod, men jeg er bange for, at denne modstand mod en så vigtig betænkning får den egentlige kløft til at glide i baggrunden, der adskiller det store flertal her i Parlamentet, som er bevidst om, at respekten for menneskerettighederne er en af de væsentlige værdier i Den Europæiske Union, fra et mindretal, der bliver ved med at bringe denne opfattelse i miskredit. Det er kun ytringsfriheden, der finder nåde i det yderste højres øjne. Den påberåber sig denne frihed for bedre at hænge de lovgivninger ud, der navnlig i Frankrig gør det muligt at bifalde opfordringer til racisme og benægtelse af forbrydelser mod menneskeheden.
Derfor vil jeg gerne erindre om, at De Forenede Nationers komité, der skal kontrollere de 133 underskriverlandes gennemførelse af den internationale pagt om borgerlige og politiske rettigheder, i november 1996 traf en vigtig beslutning. Den afviste klagen fra Robert Faurisson, der påstod, at Gayssot-loven krænkede hans ytrings- og undervisningsfrihed. Komiteen mener ikke, at det er tilfældet, og den mener, at ytringsfriheden kan underlægges nogle nødvendige begrænsninger for overholdelsen af rettighederne eller et andet menneskes ry. Man kan mene, at det siger sig selv. Det går uden tvivl endnu bedre ved at sige det.

Nassauer
Fru formand, mine damer og herrer, der blev i sin tid truffet beslutning om udarbejdelse af denne betænkning for at give Europa-Parlamentet ret til at gøre opmærksom på krænkelser af menneskerettighederne i hele verden. Denne betænkning har fjernet sig milevidt fra dette oprindelige formål. Dette formål tjener den ikke længere. For det er vanskeligt at sætte sig ind i, at denne betænkning skulle være i stand til at gøre Europa-Parlamentet berettiget til at kritisere krænkelser af menneskerettighederne i Kina eller Zaire. Jeg vil gerne give et eksempel. I betænkningen hedder det: «går ind for, at der på fællesskabsniveau udarbejdes et bindende juridisk virkemiddel, som indfører minimumsgarantier med hensyn til indkomst, social beskyttelse, ret til lægebehandling og bolig«. Ærede fru Roth, trods enhver agtelse og respekt, hvordan kan et sådant ubegrænset krav gøre Europa-Parlamentet berettiget til at gøre opmærksom på krænkelser af menneskerettighederne i Zaire?
Problemet med denne betænkning er følgende: Den beskæftiger sig ikke med konkrete krænkelser af menneskerettighederne, men opremser en række politiske krav. Den indeholder et politisk principprogram. Den giver flere oplysninger om ordførerens politiske ståsted end om menneskerettighedssituationen i Europa. Og det er netop dens svaghed. Det skal vi ændre, hvis vi ønsker at komme dertil, at denne betænkning tages alvorligt i verden. Også dette er der eksempler på.
Ordføreren behandler kritisk kravet om en såkaldt »nulindvandringspolitik«. Dvs. hun kritiserer, at en generel indvandring ikke er tilladt i nogen EU-medlemsstat. Og dette betegnes som en krænkelse af menneskerettighederne! Kære fru Roth, det er da fejlagtigt at betegne noget sådan som en krænkelse af menneskerettighederne. De fjerner Dem langt fra det, der overalt er den politiske konsensus.
Endvidere polemiserer ordføreren mod anvendelsen af begrebet »sikkert tredjeland« inden for asyllovgivningen. At man kan strides om dette, er klart, men at gøre dette til en krænkelse af menneskerettighederne er, undskyld mig, forfejlet.
Jeg foreslår Dem en udvej. Jeg foreslår Dem, at vi - og her er jeg enig med hr. Schulz - holder op med at sondre mellem menneskerettigheder i Europa og i hele verden. Hvis begrebet er udeleligt, må det gælde på samme måde i Europa som i Kina og Zaire. Jeg foreslår Dem, at vi i betænkningen kun medtager konkrete krænkelser af menneskerettighederne, som kan indbringes for Menneskerettighedsdomstolen her i Strasbourg.
Jeg foreslår, at man overvejer, om vi ikke bør overdrage denne opgave til Underudvalget om Menneskerettigheder. Denne strid her, som nødvendigvis må komme, når der forelægges sådanne politiske principprogrammer, hjælper hverken os eller menneskerettighederne eller Parlamentet.

Caccavale
Fru formand, kære kolleger, også jeg vil sige fru Roth tak for hendes indgående og omhyggelige arbejde med denne betænkning, hvoraf også jeg værdsætter store dele, men som dog også indeholder mere diskutable ting. Det er givet, at debatten - også debatten i dag - her i forsamlingen er gået i stå mellem, hvad man har kaldt den statiske og den dynamiske opfattelse af menneskerettighederne.
Herpå har jeg ikke noget svar, idet jeg ikke kan sige, om man skal hælde til den ene eller den anden af de to opfattelser, men det står fast, at vi alle må tage stilling til et forhold, der er under udvikling. Menneskerettighedsbegrebet udvikler sig, fordi selve rettighederne udvikler sig, også i henseende til de såkaldte sociale rettigheder. Det er givet at vi ikke er enige i mange af de opskrifter - lad os kalde dem sådan - på sociale rettigheder, endsige sociale sikkerhedsrettigheder, der er omhandlet i denne betænkning. Når man nemlig udvider retten til social sikkerhed og kræver omfattende former for politik til social og økonomisk beskyttelse med ret til hjem, sundhed, familie, skønhed, en hustru, og ret til at elske og gøre alting, er der helt klart tale om en faktisk udvanding af begrebet i den foreliggende betænkning. Jeg betragter derimod den økonomiske frihed som grundlæggende, men af motiver, der er de modsatte af dem, der er lagt til grund af fru Roth, idet det i realiteten er på grund af den sociale stats overdrivelser, at der i dag findes eklatante tilfælde af fattigdom, marginalisering og arbejdsløshed.
Det er rigtigt, at Europa skal være et mønster, og heri har fru Roth ret. Fængsel må ikke betragtes som en straf eller værre, en form for tortur, men som en forbedrende foranstaltning. Sagsbehandlingen skal være retfærdig, og der skal følgelig være lige rettigheder for anklageren og forsvareren. Der skal altid herske respekt for retsstaten, også når den bekæmper terrorisme eller mafiaer. Man må ikke opdrage borgeren til at lade stå til. Sagsbehandlingen skal også være retfærdig for asylansøgere og for den, der flygter fra krig eller sult og anmoder os om gæstfrihed. Dette betyder naturligvis ikke fuldstændig immigration. Vedrørende alt dette vil vi naturligvis stemme for fru Roths betænkning, den italienske delegation vil stemme for denne, selvom den er i stor vildrede vedrørende mange punkter, som f.eks. punkt 18 vedrørende aktiv dødshjælp, som vi ikke forstår, punkt 26 om at fratage sekter religionsfriheden, uden at vi endnu forstår, hvad sekter er, samt punkt 142 om bl.a. homoseksuelles ret til at adoptere.

Goerens
Fru formand, vil denne betænkning være for overilet og for dristig? Efter gennemgang af ændringsforslagene ser det ud til at være mange kollegers mening. Men menneskerettighederne er ikke noget statisk. Definitionen af dem kan udvikles med tiden med mentalitetsforandringerne og ifølge den opfattelse, man har af mennesket og dets værdighed. Det betyder ikke, at man skal minimere den klassiske samling af retsregler for menneskerettigheder: Den bevarer hele sin værdi. Tiden er måske inde til at supplere den.
Ordføreren opfordrer os udtrykkeligt hertil ved at indtage den allerede klassiske sondring mellem menneskerettighederne af første og anden generation. Hun opfordrer os til at kodificere og garantere en tredje generation af menneskerettigheder.
Man kan ganske vist indvende, at hvis man ønsker at mangedoble og udvide menneskerettighederne for meget, risikerer man at banalisere dem og udvande den meget politiske og symbolske betydning, som karakteriserer dem. Denne indvending skal tages alvorligt, men det står alligevel fast, at en overvejelse i retning af en udvidelse af menneskerettighederne er fuldstændig legitim og uden tvivl nødvendig, om ikke andet fordi den forpligter os til at tænke over vores samfunds fremtid, og fordi den gør det muligt for os at korrigere visse udviklinger i god tid.
Denne udviklingsmetode er også berettiget, fordi de klassiske erklæringer og tekster også selv er resultatet af en udvikling, der har strakt sig over adskillige århundreder, inden den mundede ud i en juridisk begrænsende kodificering. Det er specielt rigtigt, for så vidt angår det internationale juridiske område, hvor tidsforskydningen mellem det, der igennem længere tid fandtes på det interne område og en adfærdskodeks gældende for forbindelserne mellem staterne, er specielt slående.
Der er naturligvis også denne anden forskydning mellem den højtidelige erklæring af de overordnede principper og de samfundspolitiske realiteter, der desværre alt for ofte gør, at menneskerettighederne forbliver uden virkning.
Fru Roth har bestræbt sig på at vise os, at det ikke er alt, der er fortræffeligt, hvad angår respekten for de grundlæggende menneskerettigheder i Den Europæiske Union. Denne temmelig overvældende konstatering kan chokere nogle, men på dette område er det vigtigt at være helt specielt krævende og ikke give efter for trangen til at gemme ansigtet bort eller at vende blikket bort fra de ubehagelig ting. Det er fortvivlende at konstatere, at selv hos os kan statshensyn sejre over overholdelsen af de principper, som burde være os kære.

Pailler
Fru formand, jeg beklager, at hr. Nassauer er gået. Hvilket hykleri! En politisk opfattelse af menneskerettighederne? Men når hr. Caccavale siger, at fattigdom kan tilskrives socialstaten og bistanden, der forhindrer de økonomisk relevante virksomheders aktiviteter, er det så ikke en politisk opfattelse af menneskerettighederne? Hvad angår de konkrete tilfælde, ved De udmærket, at så snart man nævner et land, foretager man en ændring for at stryge det. Lad os så standse hykleriet!
I modsætning til det, som en stor del af højrefløjen i Parlamentet påstår, kan staten krænke frihederne. Der kan forekomme magtmisbrug fra statens side. Der er ofte magtmisbrug fra statens side: Umenneskelig behandling af fængslede, krænkelse af menneskerettighederne i hæren etc.
Denne højrefløj har stadig ikke indlevet sig i, at visse rettigheder er tilgodehavender hos samfundet, positive rettigheder, som for eksempel siden 1848 i Frankrig; økonomiske, sociale, kulturelle og økologiske rettigheder er menneskerettigheder.
Jeg vil gerne koncentrere mit indlæg om immigrationen eller snarere om den måde, som visse politiske kræfter - og desværre visse regeringer - bruger immigrationen til indenrigspolitiske formål. I Frankrig er Pasqua-loven og Debré-loven blevet konkrete eksempler herpå. På europæisk plan placerer adskillige beslutninger alle immigranterne i en mistænksomhedstilstand og sigter mod at destabilisere dem. Disse lovgivninger, der er vedtaget, eller som er under udarbejdelse, krænker de grundlæggende menneskerettigheder.
I Paris såvel som i Bruxelles og i Strasbourg må man afvise at anbringe sig på linje med Le Pen. Man må holde op med at gøre immigranterne til syndebukke for krisen med alle de racisistiske og fremmedhadske sidespor, som følger heraf. At behandle en udlænding med mistænksomhed, det er at true hele det europæiske samfund.
Lad os sige det med styrke: Det, der volder problemer, er ikke immigrationen, det er den sociale krise, det er den arbejdsløshed, der skyldes gennemførelsen af økonomiske politikker baseret på lønkonkurrence og social udelukkelse. Med hensyn til skik og brug er der i det foreliggende tilfælde en manglende evne til at tage højde for de udviklinger samt den vilje, som nogle har til fortsat at diskriminere homoseksuelle og homoseksuelle par, der bringer ægteskab og familie i fare. Jeg håber, at de, der ikke ønsker at stemme for denne betænkning, tænker over det, som Descartes sagde - og jeg vil slutte med dette citat: «Jeg godkender ikke, at man forsøger at tage fejl ved at fylde sig med falske forestillinger. Da jeg kan se, at det er en større fuldkommenhed at kende sandheden, selv om den ikke er til vores fordel, end at være uvidende om den, må jeg derfor indrømme, at det er bedre at være mindre glad og have flere kundskaber«.

Ullmann
Fru formand, mine damer og herrer, når det drejer sig om menneskerettighederne i Den Europæiske Union, så tager de nationale følelsesmæssige reaktioner pludselig over, endog på grundlag af devisen om ikke-indblanding i indre anliggender, et begreb, som jeg stadig husker meget godt som hjørnesten i de kommunistiske staters menneskerettighedspolitik. Men Europa-Parlamentet blokeres af den europæiske menneskerettighedskonvention som normativ og eksklusiv ramme for enhver diskussion om sikring eller krænkelse af disse rettigheder. Dette er helt sikkert ikke formålet med den!
Denne politik skyldes to fejl. For det første forpligter EU-traktatens artikel F, stk. 2, os ikke kun til at overholde den europæiske menneskerettighedskonvention, men også medlemsstaternes fælles forfatningsmæssige traditioner, hvori også det sociale og kulturelle grundlag for menneskerettighederne er indeholdt og er udformet meget omfattende, men i alle forfatninger ikke så restriktivt, hr. Nassauer, som i Forbundsrepublikken Tysklands grundlov.
For det andet er vi ikke Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol og fører ingen sager, som naturligvis kun kunne finde sted ved domstolene. Her drejer det sig om en betænkning, hvor man naturligvis skal tage udgangspunkt i fortolkningen af menneskerettighederne i FN-erklæringer, konventionen om sociale og kulturelle rettigheder, konventionen om barnets rettigheder og endelig hele Den Europæiske Unions egen lovgivning om ikke-diskriminering. Dvs. alt det, som Helsinki-dokumenterne og Paris-charteret kalder den »menneskelige dimension«. Det er jo en del af EU-medlemslandenes fælles retsanskuelser. Hvordan kan man egentlig ignorere det!
Betænkningen om menneskerettighedssituationen i Den Europæiske Union har ikke til formål at fastholde fortolkningen og praksis i forbindelse med menneskerettighederne på det, der var gældende i 1950, men at foretage en ajourføring på baggrund af de helt andre betingelser i vor tid.
Efter at Rådet lige har leveret et ynkeligt eksempel på svagheden ved Den Europæiske Unions menneskerettighedspolitik, bør Parlamentet tage sig sammen og ikke kun vise den europæiske offentlighed, at der findes tilstrækkeligt mange europæere, som ønsker at rette op på denne svaghed.

Vandemeulebroucke
Fru formand, ærede kolleger, det er godt, at vi her i dag drøfter menneskerettighedssituationen i Den Europæiske Union. Fru Roth slår med rette til lyd for afskaffelse af enhver form for forskelsbehandling begrundet i race, køn, seksuel identitet, religion, overbevisning, alder, handicap og gør gældende, at menneskerettighederne er et hele, der ikke kan deles. Det er efter min mening også med rette, hun slår til lyd for at disse rettigheder udvides til også at omfatte sociale rettigheder, miljørettigheder, retten til sundhed. Alligevel mener jeg, at der mangler noget i hendes glimrende betænkning.
Retten til egen kultur, retten til uhindret at kunne opleve sin egen kultur. Sproglig mangfoldighed er en del af Den Europæiske Unions rige patrimonium, og samfund bør have ret til fuldt ud at kunne ytre sig kulturelt og skal også kunne gøre brug af denne ret under europæisk beskyttelse. Den Europæiske Union er på det punkt kommet et godt skridt videre. Der findes et EU-budget til støtte for såkaldte mindretalsssprog og -kulturer. Et skridt videre ville have været de femten medlemsstaters underskrivelse af det europæiske charter for regionale eller mindretalssprog. Også det er grundlæggende rettigheder, og jeg beklager dybt, at to af Den Europæiske Unions medlemsstater ikke er i stand til at underskrive dette charter. Det er efter min mening en virkelig grundlæggende mangel i vore bestræbelser for enhed gennem anerkendelse af mangfoldighed. Først efter at også denne mangfoldighed får lov til at trives menneskeværdigt, vil vi kunne opnå en ægte, solid Europæisk Union.

Le Gallou
Fru formand, fra denne side i Parlamentet følger vi med en vis morskab højre-venstre kløften med hensyn til den mere eller mindre elastiske definition af menneskerettighederne.
Men vi mener, at det, inden der skabes nye rettigheder, er nødvendigt først at sørge for, at de grundlæggende rettigheder overholdes, dvs. først ytringsfriheden, herunder for dem, der ikke tænker som Dem, herunder for dem, der ikke tænker som den dominerende kulturelle eller politiske magt. For i virkeligheden er det først for de politiske mindretal, at man skal give friheder og forsvare dem.
Ret til ytringsfrihed, også ret til forsamlingsfrihed, herunder for dem, der er i opposition til magten, herunder for de mennesker, der forsamles for at sige ting, der ikke behager Dem, eller som ikke passer de dominerende flertal.
Endelig er menneskerettighederne også retten til frie valg og retten til frie fagforeninger. Og ud fra dette synspunkt er der i Frankrig meget uheldige tilstande med hensyn til at danne frie fagforeninger, da det kun er muligt for arbejderne at stille op til faglige valg, hvis de tilhører de fagforeninger, der er behørigt godkendt og behørigt begrænset af loven. Det er ikke muligt at danne nye fagforeninger, det er ikke muligt frit at stille op i Frankrig til fagforeningsvalg og faglige valg, og det er klart en meget alvorlig krænkelse af menneskerettighederne.
Denne krænkelse er blevet styrket af Perben-loven, der begrænser de friheder, der endnu eksisterede i offentlige hverv på dette område. Denne frihed er også begrænset af et antal retslige beslutninger, der er truffet af nogle dommere, der blindt adlyder ordrer fra myndighederne, og som har ført til et forbud mod et vist antal nationale fagforeninger, navnlig fagforeningen Force nationale-transport en commun, der havde til hensigt at muliggøre en repræsentation af frie arbejdere på transportområdet.
Ja det er rigtigt, at man skal forsvare menneskerettighederne i Europa, men man skal først forsvare de grundlæggende rettigheder: Retten til frie valg, fagforeningsfrihed, ytringsfrihed, talefrihed og forsamlingsfrihed.

Lambraki
Fru formand, også jeg vil rose fr. Roth for hendes fremragende betænkning. Jeg synes, den tilføjer en politisk og social dimension til menneskerettighederne, som harmonerer med den europæiske udvikling på området: vi er kommet et skridt længere end det menneskerettighedsbegreb, der blev udformet under den franske revolution.
For et år siden sendte jeg en skrivelse til den nye græske forsvarsminister, Akis Tsohatzopoulos, hvor jeg under henvisning til Europa-Parlamentets beslutninger og bekymringer anmodede ham om at regulere spørgsmålet om nægtelse af militærtjeneste af samvittighedsgrunde. Det er mig en glæde i dag at kunne fortælle Parlamentet, at der nu er stillet et lovforslag, der indfører alternativ militærtjeneste, således at der vil komme en endelig løsning på det problem, som i så mange år har generet både Europa-Parlamentet og mange af os grækere.
Vi har stillet et ændringsforslag sammen med fr. d'Ancona, og jeg håber, det vil få fr. Roths samtykke og blive vedtaget, for dette er et lidt tvivlsomt spørgsmål for Grækenlands vedkommende, eftersom det er det eneste medlemsland, der ikke har fælles grænser med et andet land i Den Europæiske Union, og ifølge vor forfatning er militærtjeneste obligatorisk for alle grækere. Jeg håber, at denne ændring både vil overholde forfatningen - der foreskriver obligatorisk militærtjeneste - og samtidig give alle modstandere af væbnet militærtjeneste mulighed for at tjene deres land uden at komme i konflikt med deres samvittighed.
Jeg vil desuden gerne understrege, at den græske forfatning efter militærjuntaens fald i Grækenland i 1974, efter vore ulykkelige erfaringer med diktaturet, faktisk er meget avanceret. Dette indebærer, at den naturligvis stadfæster alle borgeres forenings- og forsamlingsfrihed, og det gælder både minoriteter og ikke-minoriteter. Det må skyldes misinformation, at denne bestemmelse har sneget sig ind i punkt 47 i fr. Roths betænkning, for den græske forfatning stadfæster faktisk denne frihed.

Pirker
Fru formand, den foreliggende menneskerettighedsbetænkning følger egentlig traditionen fra de forløbne år. Det er absolut ingen betænkning om respekten for menneskerettighederne i Unionen, som det hedder i betænkningens titel, det er derimod, hvis man sammenligner den med de andre betænkninger, igen et forsøg fra socialister, De Grønne, venstreorienterede, liberale osv. på under dække af menneskerettighederne at gøre ideologiske holdninger tilgængelige for Parlamentet og en bred offentlighed, som man ellers ikke kan diskutere i denne bredde.
For os er en menneskerettighedsbetænkning ganske enkelt for værdifuld, er menneskerettighederne ganske enkelt for værdifulde til her også at blive misbrugt som tumleplads for ideologiske diskussioner. Derfor har vi i Det Europæiske Folkeparti arbejdet for, at vi vender tilbage til en diskussion om konkrete krænkelser af menneskerettighederne, at vi påviser dette helt klart, fordømmer krænkelsen og gør alt for, at der i Unionen, såfremt der finder krænkelser af menneskerettighederne sted, ikke længere kan finde nogen sted i fremtiden.
I Roth-betænkningen, som i de tidligere betænkninger, behandles alt det, som er meget dyrebart. Således kræves retten til sundhed på samme måde som retten til social sikkerhed og et sundt miljø. Det skal også diskuteres, men det skal diskuteres i de kompetente organer, dvs. i de kompetence udvalg og ikke under dække af menneskerettighederne.
Hvis alle tror, at det er nødvendigt at sige noget om ethvert spørgsmål, risikerer vi på et eller andet tidspunkt at blive stemplet som snakkeklub i offentligheden! Jeg går ind for, at man de steder, hvor kompetencerne findes, også diskuterer det kompetent. Vi risikerer, at Parlamentet kommer i miskredit. Når man ser, at der udtrykkes bekymring over de tungtvejende og utilladelige krænkelser af menneskerettighederne, over dårlige fængselsvilkår, over indskrænkningen af de grundlæggende rettigheder og de grundlæggende friheder, at der udtrykkes forfærdelse over tortur og en grusom og umenneskelig behandling, som endog kan have døden til følge, så tror man rent faktisk ikke, at man befinder sig i Den Europæiske Union, men derimod i Burundi eller Zaire. Man bør igen få begge ben ned på jorden, når man behandler menneskerettighederne, og man bør ikke behøve at spørge sig selv, hvor man egentlig lever.
Det, jeg ønsker, og det, som vi også ønsker i Det Europæiske Folkeparti, er, at man vender tilbage til rettigheder, der kan indbringes for en domstol, til en diskussion af konkrete krænkelser af menneskerettighederne og til et krav om overholdelse af menneskerettighederne i de tilfælde, hvor de er blevet krænket.

Andrews
Fru formand, man kunne forvente intet mindre af en person som fru Roth, som jeg anser for at være en usædvanlig person. Fru Roth har udarbejdet en betænkning, der indeholder en række punkter, som nogle medlemmer er forbeholdne over for. Alligevel må jeg sige, at generelt set tilskynder denne betænknings tyngdepunkt mig til at stemme for den.
Jeg vil f.eks. nævne henvisningerne til behandlingen af fængslede og beskyttelsen af børn. At udtale sig om dødshjælp er ikke Europa-Parlamentets opgave. Den manglende hensyntagen til voldsofre er der i et vist omfang blevet rettet op på via de ændringsforslag, der blev vedtaget i udvalget. Men der skal gøres meget mere for voldsofre.
Selv om jeg fuldt ud går ind for en prioritering af oprettelsen af institutioner, hvor døende kan få lindrende pleje, således at de kan dø med værdighed, mener jeg ikke, at det følsomme spørgsmål om dødshjælp er noget, som Europa-Parlamentet bør beskæftige sig med.
Der er en berettiget kritik i betænkningen af anvendelsen af vold, umenneskelig, grusom eller nedværdigende behandling eller straf, som varetægtsfængslede er udsat for fra sikkerhedskræfter eller fængselspersonale. De, der gør sig skyldige i sådanne krænkelser, bør ikke slippe uden straf. Fængslet i Belmarsh i England, som jeg besøgte for nylig, er i realiteten et betonfængsel, hvor fængslede holdes indespærret i lange periode. Kvinder, der er fængslet alle steder i Fællesskabet, skal behandles ordentligt og med værdighed.
Jeg vil gerne takke Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender, og navnlig dets formand, Hedy d'Ancona, for at acceptere mit ændringsforslag om, at der skal stilles egnede faciliteter til rådighed for fængslede gravide. Jeg glæder mig over, at fru d'Ancona påtænker at besøge fængslet i Holloway. Den måde, som Roisín McAliskey, en ikke-domfældt og gravid fængslet, er blevet behandlet på i fængslet i Holloway er skandaløs. I marts skrev avisen The Guardian, at fr. McAliskeys sag viser, at fængslede, som venter på at få behandlet en udleverings- eller deportationssag, kan opleve, at de bliver behandlet værre end dem, der er blevet domfældt. Også ifølge The Guardian har den tyske regering lovet fr. McAliskey, at hun, hvis hun udvises, vil kunne tage sit barn med sig. Jeg til gerne takke den tyske regering og de tyske parlamentsmedlemmer for deres forståelse for dette særlige tilfælde og for deres støtte til min kamp for en behørig behandling af indsatte i engelske fængsler.

Dybkjær
Fru formand, jeg vil gerne gennem to eksempler illustrere, at betænkningen efter min opfattelse ikke er repræsentativ og yderligere for generel.
1) Danmark er nævnt flere gange, medens andre lande dårligt nok optræder. Jeg vil ikke fortie situationen i Danmark, men det er ganske enkelt et totalt fordrejet billede af Danmark i forhold til de øvrige lande i Unionen. Men det skyldes måske, at vi ikke har en repræsentant i udvalget og derfor kan blive prygelknabe. F.eks. er punkt 159 direkte forkert og punkt 33 misvisende.
2) Skal man have miljø med i disse årsberetninger, må man fremhæve konkrete overtrædelser af miljølovgivningen og ikke fremkomme med generelle hensigtserklæringer.
Konkluderende, fru formand, må jeg sige, at betænkningen ikke opfylder sit formål, er uegnet udadtil, og jeg skal opfordre til, at fremtidige betænkninger bliver kortere, mere præcise og mere retvisende.

Ephremidis
Fru formand, vi vil stemme for fr. Roths betænkning, fordi den er fyldestgørende, ærlig, modig og objektiv. En anden grund til, at vi vil stemme for den, er at vi har set, hvordan den under forhandlingen her i Parlamentet er blevet angrebet fra flere sider.
Men vi vil også stemme for den, fordi den for det første lægger så stor vægt på, at Fællesskabet selv må respektere menneskerettighederne til punkt og prikke, hvis det vil have troværdighed. Og dette er ikke tilfældet, når racismen raser i nogle af Fællesskabets mest fremtrædende lande, og når fremmedhadet når højdepunkter, som vi så det for nylig i episoden med det skib, der sank i Adriaterhavet med albanske flygtninge, kvinder og børn, om bord.
Endvidere vil vi stemme for den, fordi den i et af punkterne taler konkret om retten til et arbejde og til et liv som en grundlæggende rettighed, hvilket heller ikke overholdes i Fællesskabet med 25 millioner arbejdsløse, 50 millioner, der lever på sultegrænsen, og lige så mange hjemløse.
Og endelig vil vi stemme for den, fordi den fastholder, at naturen og miljøet bør respekteres fuldt ud. Dette er heller ikke tilfældet, da naturen krænkes i Fællesskabet både i forbindelse med kogalskab og med det genetisk modificerede majs, som vi talte om i går, samt med det atomaffald, som fremtrædende EU-lande fortsætter med at producere og deponere forskellige steder i udkanten af Det Europæiske Fællesskab eller helt uden for dette.
Men vi vil også stemme for den, fordi den indeholder punkter, der kritiserer den græske politik på dette område - hvilke forbehold man end måtte have over for denne kritik - og vi finder kritikken meget nyttig for vort fædreland.

Wolf
Fru formand, mine damer og herrer, lad os da betragte sagen ud fra en bred politisk synsvinkel og ikke fagjuridisk opsplittet. Det drejer sig egentlig om den samme frihed for alle mennesker som levende væsener. Vi indånder den samme luft, vi drikker det samme vand, har Antifon sagt, sofisten, der som den første formulerede ideen om den samme frihed. Oplysningstidens tænkere fornyede det, og det drejede sig aldrig kun om abstrakte retssubjekter, kun om private ejere, men derimod om konkrete, legemlige, historiske, samfundsmæssige levende væsener. Dvs. at den opsplitning, der foretages her, er kunstig. Den er senere blevet opfundet. Vi skal udvikle en politik for menneske- og borgerrettigheder, som Etienne Balibar gang på gang har tilkendegivet i sine seneste publikationer.
Lad os da omsider i fællesskab forstå, at menneske- og borgerrettighedspolitikken udgør den centrale europæiske arv, som er bestemmende for et Europa, der ønsker at yde sit specifikke, positive, konstruktive bidrag til udviklingen af den menneskelige civilisation!

Hager
Fru formand, en betænkning, der går ind for respekten for menneskerettighederne, burde egentlig være uproblematisk. Men den foreliggende betænkning kan alene på grund af sit omfang egentlig ikke behandles i detaljer. Jeg er derfor, foruden en generel kritik af de uklare konturer af menneskerettighederne i betænkningen og de allerede fremførte kritikpunkter, nødt til at koncentrere mig om et specifikt spørgsmål, og det forståeligt nok om punkt 146, som angriber de østrigske bestemmelser vedrørende minimumsalderen. Dette opfatter jeg, trods folkeretlige overvejelser, for at være en uberettiget indblanding i den østrigske lovgivningskompetence. Måske er vi østrigere i det hele taget noget følsomme over for tyske forslag i denne henseende.
Men kritikken er heller ikke sagligt berettiget. De østrigske parlamentarikere kom efter meget udførlige og kontroversielle drøftelser i forbindelse med ændringen af straffeloven i 1996, efter høringer af eksperter og under hensyntagen til alle argumenter til det resultat, at beskyttelsen af mindreårige skal tillægges stor betydning.
Når det siges i betænkningens punkt 54, at den manglende overholdelse af etableringsfriheden har medført, at borgerne har mistet tilliden til Unionen, så siger jeg til Dem, at tabet af tillid er meget større, hvis borgeren får det indtryk, at de der oppe i Bruxelles - sådan kaldes det altid - ganske enkelt ønsker at feje demokratisk vedtagne love af bordet. Det er det, som borgerne egentlig finder betænkeligt. Derved bliver støtten til subsidiaritetsprincippet også utroværdig.
Jeg har i årtier været kriminaldommer og er desuden far til en knægt på 14 år. Ud fra begge synsvinkler kan jeg fortælle Dem, at jeg er overbevist om, at den gang på gang fremførte påstand om, at en homoseksuel identitet er genetisk forprogrammeret, ikke udelukkende passer. I hvor høj grad unge mænd ligger under for påvirkninger, hvor ufærdige de er, det ved vel enhver, der har et sådant eksemplar derhjemme. Den tolerance over for homoseksuelle, der kræves i betænkningen, drages overhovedet ikke i tvivl, men tolerance skal også omfatte forståelse for de borgere, som ønsker at beskytte deres unge sønner.

White
Fru formand, jeg komplimenterer fru Roth for en fremragende betænkning, og jeg finder det meget trist, at de højreorienterede og dem til højre for midten har indtaget den holdning, som de synes at have indtaget for nogle år siden med Newman-betænkningen.
Vi i den fremskridtsvenlige side af Parlamentet forstår den enkeltes rettigheder som værende opnået i fællesskab. Kvinder havde ikke opnået stemmeret, hvis der ikke havde været en fælles aktion med suffragettebevægelsen. Fagforeningerne var aldrig blevet anerkendt, hvis mennesker ikke havde sluttet sig sammen for at sikre deres anerkendelse. Og derfor er vor erfaring en anden end de højreorienteredes, og det er grunden til, at vi mener, at kollektive rettigheder er lige så vigtige som individuelle, selv om vi erkender og forstår sidstnævnte i relation til denne betænkning.
Må jeg, selv om hr. Nassauer ikke er her, minde ham om, at titlen på denne betænkning jo er menneskerettigheder i Den Europæiske Union og ikke menneskerettigheder i hele verden.
Lad mig, når jeg har sagt, at jeg mener, at de individuelle rettigheder kan erhverves i fællesskab, pege på det relevante i punkt 53-59, som vedrører retten til fri bevægelighed for EU-borgerne.
Jeg mener ikke, at Schengen-aftalen fjerner medlemsstaternes forpligtelse til at overholde traktatens artikel 7 A, men den anvendes på den måde, og den omstændighed, at en række stater har indgået Schengen-aftalen, øger ikke borgernes grundlæggende rettighed til at bevæge sig frit i Den Europæiske Union. Dette er særdeles beklageligt, eftersom kun et begrænset antal stater har undertegnet Schengen-aftalen, og den individuelle ret til fri bevægelighed er derfor ikke engang garanteret i fællesskab. Det er grunden til, at jeg støtter punkt 53-59, og den fri bevægelighed er absolut en menneskerettighed, som er af afgørende betydning ikke kun for borgeren, men også for Den Europæiske Unions funktion.

Moretti
Fru formand, Europa-Parlamentet vil skabe sig en international trone som garant for demokratiet i verden uden dog at have beskikket sit eget hus. Dets udtalelser og proklamationer, der bygger på indiskutable demokratiske grundlag, går tabt, og dette gælder også dets fordømmelser, betragtninger, beklagelser, bekymringer, indignation, konstateringer og dets fremsættelse af utallige velmenende opfordringer, der gentages systematisk i kommentarerne til de store sociale spændinger, der daglig kommer til udtryk gennem de sædvanlige presseagenturer.
Det er nu kommet på mode at beskylde Unionens befolkninger for egoisme i forbindelse med enhver social spænding, der viser sig i Europa og i hele verden, og man anerkender dem ikke for deres store ofre og enorme indsats på det produktive område. Alt for mange gange falder regeringernes og storkapitalens ansvar tilbage på folk i Unionen. Ordføreren citerer rettigheder og principper, der betragtes som hellige, og som Unionen ikke kan sidde overhørig, også fordi den må kræve rollen som international garant for menneskerettighederne for at maskere de store købmænds virkelige antidemokratiske Europa. I betænkningen tales der om arbejdernes og de små virksomheders Europa, men disses rettigheder trædes hver dag under fode af tyngende lovgivning, når man ikke taler om ret til selvbestemmelse for befolkningerne i Unionen og de daglige uretfærdigheder, der begås mod befolkningerne på Sardinien og Korsika, i Po-deltaet, i Irland og Skotland og mange andre, hvis krav om frihed systematisk tilsidesættes og kaldes egoistiske.

Malone
Hr. formand, mine komplimenter til fru Roth.
Vi er mange i Parlamentet, der jævnligt beskæftiger os med menneskerettigheder i verden. Vi taler om tvangsarbejde og børnearbejde i forskellige dele af Asien, og vi fordømmer det med rette.
I dag, hvor vi samler vor opmærksomhed om menneskerettighederne i Europa, vil jeg opfordre Dem til at se på én gruppe i vort samfund i Europa, for hvem situationen ikke er bedre end alle mulige andre steder i verden: Jeg taler her om kvinder. Vi, dvs. 50 % af os, har ikke ret til at gå på gaderne i sikkerhed. Endvidere udgør eksistensen af fattigdom og arbejdsløshed i hele Unionen vedvarende overtrædelser af de grundlæggende menneskerettigheder.
Her opfordrer jeg til, at man støtter udarbejdelsen af et bindende juridisk virkemiddel, som indfører minimumsgarantier med hensyn til indkomst, social beskyttelse, lægebehandling og bolig, og de ældres behov skal helliges særlig opmærksomhed. Afslutningsvis vil jeg gerne støtte det krav, der fremsættes i betænkningen, nemlig at medlemsstaterne anerkender rettighederne og behovene blandt nomadebefolkningerne, navnlig med hensyn til bolig, lægebehandling og uddannelse. Indtil vi anerkender disse særlige rettigheder, har vi ikke den moralske bemyndigelse til at kritisere andre andetsteds i verden.

Van den Broek
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, det var ikke så underligt, at det ærede medlem Dell' Alba i et lille indlæg til proceduren ved denne forhandlings begyndelse rejste spørgsmålet om, hvorvidt Kommissionen skulle inddrages i denne forhandling, da Kommissionen ikke har formel kompetence med hensyn til disse menneskerettighedssituationer inden for Unionen. Jeg har fuld forståelse for denne bemærkning. Ikke desto mindre er jeg taknemmelig for at få mulighed for at høre på de forskellige indlæg, som jo har vist, hvor utrolig kompliceret og hvor vanskeligt det er at nå frem til enstemmige udtalelser med hensyn til menneskerettighedssituationen i Den Europæiske Union. Navnlig er det vanskeligt at afgrænse området, og at nå til enighed om, hvorvidt det ved bestemte ønsker drejer sig om ønsker eller om faktisk dårlige forhold, der på grundlag af de grundlæggende frihedsrettigheder i de internationale konventioner bør anklages.
Hr. formand, Kommissionen har fuld forståelse for, at det er ualmindelig svært at sondre mellem disse ting. Samtidig vil jeg tillade mig at bemærke, at vi i de tilfælde, hvor Kommissionen er associeret med medlemsstaterne, med medlemsstaternes regeringer i udenrigspolitikken, hvilket også omfatter Unionens eksterne menneskerettighedspolitik, sætter ualmindelig stor pris på også at være part i en intern debat, som i Kommissionens øjne jo først og fremmest har til formål at øve selvkritik og at skue indad i Unionen med henblik på en øgelse af den eksterne menneskerettighedspolitiks troværdighed. Gang på gang foreholdes vi jo i den internationale arena, at vi ganske vist er villige til stærkt at kritisere adskillige lande på grund af manglende respekt for menneskerettighederne, medens situationen internt, i medlemsstaterne, skulle lade en del tilbage at ønske. I den forstand vil jeg mene, at en forhandling som denne, som udadtil signalerer en vis vilje til at øve selvkritik inden for Unionen, skal vurderes meget positivt.
Hr. formand, i betragtning af den begrænsede tid, jeg har til rådighed, må det være mig tilladt at fremsætte en enkelt bemærkning med hensyn til, hvorvidt Kommissionen spiller en aktiv rolle inden for beskyttelse af og bidrag til beskyttelse af grundlæggende frihedsrettigheder i Unionen. Her tænker jeg eksempelvis - som allerede nævnt af et par ærede medlemmer her til formiddag - på det yderst vigtige emne ligebehandling af mænd og kvinder. Det er et grundlæggende retsprincip og denne ligebehandling er efter vor mening ligeledes et led i demokratisk borgerskab. Det er også af den grund, at Kommissionen, jeg vil mene i den udtalelse, Kommissionen i sin tid har afgivet med henblik på forberedelse af regeringskonferencen, har fremsat forslag vedrørende ligebehandling af mænd og kvinder. Her tænker jeg på forslaget, på henstillingen om at gøre princippet om lighed mellem mænd og kvinder til en unionsopgave. Jeg henviser til forslaget om at indføre forbud mod forskelsbehandling begrundet i køn i en ny ikke-forskelsbehandlingsklausul, idet lighed er én af de grundlæggende rettigheder. Jeg tænker også på, hvad Kommissionen tidligere har bemærket og henstillet med hensyn til samme vederlag for arbejde af samme værdi og ligebehandling med hensyn til arbejde og erhverv.
Ligeledes tænker jeg på Kommissionens rolle ved bekæmpelsen af racisme og fremmedhad. Og var det ikke også Kommissionen, der foreslog officielt at erklære 1997 for Det Europæiske År mod Racisme? Vi betragter det faktisk som en milepæl for Den Europæiske Union, idet Fællesskabets institutioner for første gang er blevet enige om at træffe konkrete foranstaltninger med henblik på en reel bekæmpelse af racisme inden for Unionens eksisterende institutionelle rammer. Det er for os at se et positivt signal. Det Europæiske År mod Racisme er selvsagt kun et led i den generelle strategi til bekæmpelse af racisme, og siden topmødet i Cannes er der på det område helt afgjort gjort fremskridt. Det er mit håb, at der inden for en ikke for fjern fremtid kan oprettes et europæisk overvågningscenter for racisme og fremmedhad.
Endelig har Kommissionen i sin udtalelse til regeringskonferencen givet udtryk for, at regeringskonferencen burde optage bestemmelser i traktaten, der forbyder enhver form for forskelsbehandling og fordømmer racisme og fremmedhad.
Et andet element. De elementer i den sociale sikkerhed, der direkte sigter på forebyggelse af fattigdom og marginalisering, henhører selvsagt fortsat under medlemsstaternes ansvarsområde. Siden 70'erne er der på fællesskabsniveau iværksat en del tiltag med henblik på bekæmpelse af fattigdom og social udstødelse.
Et andet vigtigt emne er foranstaltninger til bekæmpelse af handel med mennesker og børn og seksuel udnyttelse af børn. Rådet vedtog den 26. januar 1997 en fælles aktion med henblik på at gøre visse former for adfærd strafbare og på at fremme det retslige samarbejde på dette område. Den omtalte adfærd omfatter blandt andet udnyttelse af børn med henblik på fremstilling, salg, formidling eller andre former for handel med denne type materialer samt besiddelse af denne type materialer.
Hr. formand, jeg afrunder. Beskyttelse og fremme af menneskerettighederne og de grundlæggende friheder er opgaver, der ganske rigtig først og fremmest henhører under hver medlemsstats ansvarsområde. Det er dog samtidig opgaver, der er hele det internationale samfund vedkommende, og aktionerne vil jo være det mere effektive, når alle dette internationale samfunds medlemmer, alle organisationer, alle institutioner, herunder også Unionens, gør en indsats.
Jeg vil slutte med i hvert fald at sige tak til fru Roth for udtalelsen, navnlig for de gevaldige anstrengelser, hun har udfoldet i sit forsøg på også i år at fremlægge en betænkning, selvom man endnu ikke er blevet helt enige om den. Ikke desto mindre håber jeg, at der atter er skabt et fundament, på basis af hvilket vi næste år igen vil kunne afholde en meget konstruktiv forhandling om dette ualmindelig vigtige emne.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 12.00.

Overvågningscenter for racisme og fremmedhad
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0110/97) af Ford for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender om forslag til Rådets forordning om oprettelse af et europæisk overvågningscenter for racisme og fremmedhad (KOM(96)0615 - C4-0070/97-96/0298(CNS)).

Ford
Hr. formand, jeg har lige talt med hr. Caccavale. Betænkningen foreligger nu på alle sprog. Men jeg har stillet et ændringsforslag, som endnu ikke foreligger, hvorfor jeg accepterer afgørelsen om, at vi stemmer i morgen, selv om det vil give mig visse problemer.
Jeg har i næsten 20 år nu talt om emnet racisme og fascisme, fremmedhad og antisemitisme. Jeg var i perioden 1984-1986 formand for et undersøgelsesudvalg om den stigende racisme og fascisme i Europa. Jeg var i perioden 1989-1990 ordfører for et andet undersøgelsesudvalg om racisme og fremmedhad. Jeg har som led i utallige uopsættelige forhandlinger talt om spørgsmål lige fra højreorienterede terroristers bombning af toge i Italien til rædslerne i forbindelse med vanhelligelsen af den jødiske kirkegård i Carpentras. Endvidere har jeg ved en række lejligheder deltaget i de årlige forhandlinger om racisme.
Men dagen i dag sker der noget for første gang. For første gang behandler vi rent faktisk en teknisk betænkning fra Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender med en udtalelse fra Budgetudvalget om et velfunderet forslag med henblik på at tage fat på spørgsmålet om racisme og fremmedhad. Dette er en betænkning om et forslag til Rådets forordning om oprettelse af et europæisk overvågningscenter for racisme og fremmedhad. Dette forslag fra Rådet kom oprindeligt fra afdøde François Mitterrand og Helmut Kohl, som på topmødet på Korfu i juni 1994 nedsatte en rådgivende kommission bestående af repræsentanter for 15 medlemsstater plus Kommissionen, Europarådet samt hr. Oostlander og mig fra Parlamentet, som skulle se nærmere på problemerne med hensyn til at tackle racisme og fremmedhad.
Efter fire rapporter, hvori behovet for et sådant center var skitseret, og efter at Det Europæiske Råd i Cannes og Madrid havde anmodet det om at udføre et sådant arbejde, opnåede Rådet efter rapporten fra den rådgivende kommission i princippet enighed og anmodede om en yderligere undersøgelse. Denne blev foretaget, og Det Europæiske Råd i Firenze fik forelagt et udførligt forslag. Undersøgelsen blev godkendt, og den rådgivende kommission fik pålagt at fortsætte sit arbejde. På Det Europæiske Råd i Dublin blev det bekræftet, at Rådet hurtigst muligt ønskede at videreføre det, og det ønskede, at et sådant center blev igangsat på Det Europæiske Råd i Amsterdam.
I Europa-Parlamentet støtter vi fuldt ud princippet om et sådant overvågningscenter og har vist det i en række beslutninger. Men vi har nogle få forbehold og bemærkninger. For det første ønsker Europa-Parlamentet ikke et kontor, der kun udarbejder en kedelig, tør årsrapport, som indeholder en lang række tal over racistiske hændelser eller endog racistiske angreb. Det, vi ønsker, er en institution, som er i stand til at finde frem til og inddrage lokale, regionale, nationale og internationale ressourcer, som allerede findes i hele Den Europæiske Union og uden for, navnlig ved at udnytte Europarådets erfaringer, som med stor succes sidste år gennemførte sin kampagne under mottoet »Alle er forskellige, alle er lige«. Vi ønsker at inddrage disse med henblik på at dokumentere de bedste praktiske metoder til at forebygge og bekæmpe racisme og fremmedhad og katalogisere henstillinger til lokale, regionale og nationale myndigheder og også til Parlamentet, Kommissionen og Rådet.
Det forklarer de ændringsforslag, vi har stillet - nr. 1-7. Jeg vil navnlig gøre Dem opmærksom på ændringsforslag nr. 6 g). Heri er anført etablering og koordinering af et europæisk informationsnet for racisme og fremmedhad, som inddrager specialiserede centre på regionalt, nationalt og internationalt plan med henblik på at kunne opstille fælles kriterier og tilvejebringe sammenlignelige data. Jeg vil også nævne ændringsforslag nr. 6 e), hvori det hedder, at centret skal udarbejde konklusioner og henstillinger til Fællesskabet og medlemsstaterne, hovedsagelig på begæring af Europa-Parlamentet, Rådet eller Kommissionen. Ændringsforslag nr. 7 vedrører de oplysninger og data, der skal indsamles, navnlig med hensyn til forebyggende foranstaltninger og aktionsmidler. Hr. Oostlander har også stillet et nyt ændringsforslag, hvori vi anmodes om at undersøge spørgsmålet om religionsfrihed og racisme, navnlig med hensyn til spørgsmålet om »islamfobi«.
I ændringsforslag nr. 14 anmodes der om, at vi får en repræsentant i forretningsudvalget fra Europa-Parlamentet, ikke et medlem, men en person, som er udpeget af Europa-Parlamentet. Ændringsforslag nr. 17 vedrører spørgsmålet om personale. I vore ændringsforslag behandler vi to aspekter. Det ene, at personalet bør ansættes uden nogen forskelsbehandling på grund af nationalitet, race, religion eller hudfarve. Det ville klart være absurd at have et antiracistisk overvågningscenter, som udøvede forskelsbehandling ved ansættelsen af personale.
Men hvad der i én forstand er vigtigere, anmoder vi om, at personalet fortrinsvis ansættes på midlertidige tidsbegrænsede kontrakter eller i form af udstationering. Vi ønsker, at dette bliver et samlingspunkt, centret i et net af ekspertise, som er baseret på de personer, der allerede er inddraget. Vi ønsker at undgå problemerne i forbindelse med et for stort bureaukrati. I ændringsforslag nr. 18 c) nævnes muligheden for finansielle bidrag fra eksterne kilder. En eller anden spurgte mig, hvor disse kommer fra. Man kunne f.eks. se på Schweiz, hvor den schweiziske regering for nylig oprettede en fond til bekæmpelse af racisme og til forskning i spørgsmål vedrørende racisme, fremmedhad og antisemitisme.
Der er en række andre ændringsforslag fra Budgetudvalget. Jeg er enig i dem, og det samme er Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender. Hr. Tappin, der er ordfører for udtalelsen, vil redegøre nærmere for disse. Der er dog en enkelt teknisk bemærkning, som jeg gerne vil fremsætte. Ændringsforslag nr. 18, sidste del af 4 c), erstattes af ændringsforslag nr. 18, artikel 13, 1 a) nyt. Dette er meget vigtigt. Det hedder, at uanset de i det følgende nævnte bestemmelser finder principperne og bestemmelserne for Fællesskabets indtægter og udgifter anvendelse. Dette bør gælde over hele linjen.
Min sidste bemærkning er, at 1997 er Året mod Racisme. Meningen med det var, at det skulle være en begyndelse, ikke en afslutning. Det bliver en alvorlig skuffelse for de 12-14 mio tredjelandsstatsborgere og de 4 mio sorte europæere, hvis dette skulle blive en afslutning. Der er forslag om traktatændringer med henblik på at lade racisme blive omfattet, men selv hvis disse vedtages i juni, vil det vare adskillige år, inden lovgivningen iværksættes. Overvågningscentret er symbolsk for udviklingen.
En enkelt medlemsstat har tilkendegivet, at den har problemer med artikel 235, selv om Narkotikaovervågningscentret og Arbejdsmiljøagenturet blev oprettet på samme grundlag. Vi mener, at vore ændringsforslag vil gøre det muligt at overvåge racistisk chikane, det andet problem, som den pågældende medlemsstat har, og mit parti mener, at der ikke vil være noget grundlæggende problem med at godkende en sådan institution, hvis det skulle resultere i et regeringsskifte den 1. maj i Det Forenede Kongerige. Jeg ser frem til, at Parlamentet vedtager denne betænkning, som vil resultere i, at et sådant overvågningscenter iværksættes på Det Europæiske Råd i Amsterdam i juli.

Tappin
Hr. formand, Parlamentet har i mange år støttet kampen mod racisme. Som kollegerne vil være bekendt med, støttede Budgetudvalget sidste år en forhøjelse af budgetposten til 8 mio ECU fra de 4, 7 mio ECU, Kommissionen havde foreslået. Hr. Ford har meget detaljeret redegjort for, hvorfor dette center bør oprettes. Vi støtter dette fuldt ud i Budgetudvalget. Jeg vil blot tage et par spørgsmål op, som hr. Ford kom ind på, men som egentlig har at gøre med Kommissionen selv.
Med hensyn til de budgetmæssige aspekter i forbindelse med dette center, er det de samme ting, der optager os, som i forbindelse med andre agenturer. Der er stillet ændringsforslag med henblik på at sikre, at driften af det er i overensstemmelse med harmoniserede forordninger, herunder Parlamentets ret til at meddele decharge. Vi er ikke rede til, hverken i Budgetudvalget eller i Parlamentet, at lade bestyrelsen meddele decharge. Jeg vil ønske, at Kommissionen ville acceptere dette argument, uden at vi vil skulle gennemgå denne samme proces hver gang.
Vi ønsker også, at Parlamentet i højere grad bliver inddraget, og har anmodet om, at en repræsentant udpeget af Parlamentet er medlem af bestyrelsen. Dette har Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender nu tilsluttet sig.
Det næste spørgsmål er spørgsmålet om centrets midler. Vi slår til lyd for, at centret oprettes i henhold til finansforordningens artikel 142, og at centrets midler behandles som fællesskabsmidler og fremgår som sådanne af selve budgettet. Men som hr. Ford kom ind på, kan dette center i givet fald have yderligere, ad hoc-midler til rådighed. Det eneste, vi forlanger, er, at de personalemæssige aspekter og arbejdsprogrammet i forbindelse med disse yderligere midler finansieres og holdes adskilt fra budgetposterne.
For så vidt angår fremtiden, ønsker vi, når organisationen er godt i gang, at vor budgetpost B3-4114 gradvis reduceres. Men Budgetudvalget støtter oprettelsen af dette center inden for de generelle retningslinjer og forordninger, vi har fastsat for alle vore øvrige centre og agenturer. Vi støtter hr. Fords forslag.

d'Ancona
Hr. formand, da højreekstremismen i 1984 gjorde sin entré i Europa-Parlamentet, var det ansatsen til en række aktiviteter rettet mod bekæmpelsen af racisme og fremmedhad. Sammen med Kommissionen og Rådet har vi udmøntet den europæiske integrations allervigtigste aspekt, nemlig aldrig mere Auschwitz og retten til ligebehandling for alle, der retmæssig opholder sig på Unionens område, i beslutninger, årlige forhandlinger samt oprettelsen af et vigtigt rådgivende udvalg under hr. Kahns formandskab.
Min gruppe håber inderligt, at tre af Kommissionens udtalelser i dette År mod Racisme, i dette år, hvor regeringskonferencen afsluttes, kan virkeliggøres. For det første optagelsen i Amsterdam-traktaten af en antidiskrimineringsartikel. For det andet en adfærdskodeks for politiske partier, der skal udelukke, at hæderlige partier af valgrelaterede grunde tilnærmer sig højreekstremismens tankegods. For det tredje, formiddagens emne, et overvågningscenter for racisme.
Ligeledes håber vi, at Major-regeringen vil opgive dens blokade af overvågningscentret, idet argumentet gående ud på, at der ikke skulle være noget retsgrundlag, er både tyndt og uansvarligt. Med lidt kreativitet kunne dette retsgrundlag udover ved artikel 235 også tilvejebringes ved anvendelse af andre artikler, eksempelvis artikel 6, forbud mod al forskelsbehandling, der udøves på grundlag af nationalitet. Eller artikel 49, arbejdskraftens frie bevægelighed, artikel 160 om undervisningen, men navnlig artikel 213, der tager sigte på undersøgelser. En kombination af 213 og 235 ville sætte os i stand til hurtigst muligt at iværksætte dette vigtige signal. Vi skal bruge alle forhåndenværende signaler for at vise, at vi tager bekæmpelsen af racismen, antisemitismen og fremmedhadet alvorligt.

Oostlander
Hr. formand, oprettelsen af overvågningscentret er egentlig kronen på værket for Kahnudvalget, rettet mod racisme og fremmedhad. Dette udvalg har inddraget Europa-Parlamentets bidrag så godt som muligt i de endelige forslag, det har udsendt. Ordføreren, hr. Ford, og jeg har arbejdet for, at EuropaParlamentet rent faktisk kan genfinde de ideer, det i en tidligere fase har udkastet. Det er godt, at vi har forsøgt mest muligt at integrere alle disse forslag, der har været fremsat i Kahn-udvalget, og at henvise til eksisterende EU-projekter og -programmer. Vi har kendskab til en hel del i socialsektoren og i undervisnings- og kultursektoren. Det kan meget godt lade sig gøre heri at optage racisme og fremmedhad som et integreret moment. Det samme gør vi med ligebehandling af mænd og kvinder. Det er blevet til en tradition altid at have det i tankerne, når det gælder programmer, der er tiltænkt borgerne i Europa.
Bekæmpelsen af racisme og fremmedhad må under ingen omstændigheder foregå isoleret. Det skal være en integreret helhed. Kommissionens forslag har afstedkommet en del indvendinger i vort parlamentariske udvalg og også i vor gruppe; i et glimrende samarbejde i Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder er vi sammen med ordføreren og kolleger fra diverse partier uden nogen polarisering kommet til et fremragende resultat. Jeg tror ikke på polarisering, for nu lige at referere til den foregående forhandling. Det pudsige for os at se var, at EuropaKommissionen havde fremsat et forslag til oprettelse af en offentlig EU-institution, der har en NGO's autonome karakter. Det er åbenbart kendetegnende for det, vi kalder et agentur. Og givetvis er ideen med et agentur da heller ikke så god igen, idet parlamentarisk kontrol med et agentur pr. definition er meget begrænset. Vi ønsker, at Europa-Kommissionen skal have et meget større ansvar, og vi ønsker, at Europa-Kommissionen skal have ledelsen og den politiske ledelse af det, der sker med overvågningscentret. Det forklarer vore ændringsforslag. Vi ønsker ligeledes, at behandlingen af spørgsmål fra Parlamentet og fra Kommissionen skal have forrang i overvågningscentret. Vi skal kontrollere budgettet og ikke bare sluge alt, bestyrelsen forelægger os til godkendelse eller til information. I denne sammenhæng bør Budgetudvalget have vor fulde støtte. Det er egentlig uheldigt, at bestyrelsen er sammensat, som om der var tale om et mellemstatsligt rådgivende organ. Det truer i virkeligheden centrets egen uafhængighed, og det søger vi så vidt muligt at undgå.
Vi fremhæver overvågningscentrets servicefunktion over for forskningsinstitutterne. Der er et enormt budget på 6 millioner ECU, hvilket allerede har foruroliget visse organisationer såsom United. Vi synes, at disse 6 millioner er passende, men at de bør udnyttes maksimalt, og at bevillingerne altså navnlig også bør anvendes til fremme af eksisterede forskningsinstitutters forskningsarbejde. En optimal effekt er ønskelig, også i lyset af, hvor vigtig bekæmpelsen af racismen er. Derfor også vort forslag, som går ud på i centret at ansætte udstationeret personale og personale fra relevante organisationer på basis af midlertidige kontrakter for at sikre en god gensidig gennemstrømning af ideer.
Hr. formand, samordning, harmonisering og fremme, det er overvågningscentrets fornemste opgaver. Vi håber, at det med ualmindelig stor succes kommer til at yde et bidrag til bekæmpelsen af racisme og fremmedhad.

Caccavale
Hr. formand, fænomenerne racisme og fremmedhad, gamle såvel som nye, er absolut forkastelige, dette er vi alle helt enige om. Men, at man fortsat, således som det også er sket her i formiddag, vil løfte pegefingeren mod en del af de politiske grupper, i det foreliggende tilfælde en gruppe på den yderste højrefløj, finder jeg forkert, ikke så meget fordi den yderste højrefløj ikke i visse tilfælde udviser racisme og fremmedhad, men fordi jeg tror at denne måde at binde diskussionen på snarere vil fremme end hindre racismen og fremmedhadet. Jo mere man løfter pegefingeren mod dem, jo flere former for dette fænomen vil der opstå i det skjulte.
Jeg mener endvidere, at tanken om dette overvågningscenter teoretisk set er rigtig, men at den i praksis endnu forekommer mig ret tåget. Jeg bruger denne betegnelse, fordi der desværre stadig er tale om en dialektisk eksercits, der vil koste de europæiske skatteydere mellem 6 og 7 millioner ECU - vil jeg erindre om - til formål, der er godt forklaret i betænkningen af Ford, som vi siger tak for hans engagement, nemlig forskningsarbejde, ad hoc-gruppearbejder, årsberetninger, beslutninger og henstillinger, ekspertmøder, debatter, rundbordssamtaler og lignende møder og meget andet. Kort og godt synes det hele mig at være et teoretisk forehavende, der ofte sandsynligvis tillige er uden betydning. Jeg mener, at den væsentligste grund til racisme og fremmedhad er uvidenhed og særlig mangel på gensidigt kendskab til hinanden, der er roden til mistanker og mistro. Man må derfor finde konkrete anledninger til udveksling af viden og information, særlig blandt de unge. Dette er den rigtige måde at bekæmpe racismen og fremmedhadet på.

Pradier
Hr. formand, jeg er ked af at komme med en uharmonisk stemme til det, der sandsynligvis vil være en stor harmoni, men jeg mener, at man går i retning af inflation af et vist antal strukturer. For at sige det hele, forekommer dette observatorium mig måske overflødigt. Når man kender kvaliteten af initiativet fra Europarådet, hvis gæster vi er her, og som har udført et betydeligt arbejde, som er sat under en skæppe, når det dog kunne have interesse i at vedrøre hele vores kontinent, alle disse elementer provokerer vores forvirring.
Faktisk er den form for institution, der er valgt, nemlig et observatorium, en del af en bevægelse, der består i at akkumulere de strukturer, der risikerer at være en overflødig gentagelse. Dernæst begunstiger den en opgivelse af det politiske og mere præcist den politiske aktion til fordel for en observatørrolle, der illustrerer den lidt bløde konsensus, som Parlamentet er godt bekendt med. Endelig viser den sig som et alternativ til de borgeraktioner, som sammenslutningerne mangedobler på Unionens territorium, og som forekommer mig vigtigere.

Vanhecke
Hr. formand, den foreliggende racisme- eller anti-racismebetænkning fra vor kollega Ford, endnu én i en lang række, handler denne her gang altså om oprettelse af et såkaldt europæisk overvågningscenter for racisme. Dette nye stykke legetøj kommer skønsmæssigt til at koste de europæiske skatteydere en seks-syv millioner ECU om året, hvilket kommer oven i de otte millioner ECU, som i indeværende år allerede sættes over styr til et såkaldt Europæisk År mod Racisme. Man påberåber sig bekæmpelsen af racismen - et fænomen, der ganske vist eksisterer marginalt, men som i ikke ét europæisk land har sociologisk eller politisk relevante dimensioner - som begrundelse for, for skatteydernes regning, at oprette en art observatorium til at give ytringsfriheden mundkurv på, i analogi med de centre, der allerede eksisterer i adskillige medlemsstater.
I mit eget land eksempelvis findes allerede en sådan statstjeneste, en sådan Propaganda-Abteilung under ledelse af en vis Pater Leman, der i løbet af kort tid med rette har gjort sig fortjent til øgenavnet stor-inkvisitør Torquemada. For det handler selvsagt ikke om en intensivering af bekæmpelse af en næppe relevant racisme, men om bekæmpelse af ytringsfriheden og af enhver politik, ethvert udtryk for forkærlighed for det nationale og europæiske.
Når jeg læser vor kollega Fords betænkninger, føler jeg mig altid hensat til en anden tid. Der hersker jo den kvalmende atmosfære af totalitarisme og intolerance som under den spanske inkvisition, under bogbrændingerne i nazi-Tyskland eller under Moskva-processerne. Måske lyder det overdrevet. Men nu, hvor jeg konstaterer, at de voldelige demonstrationer her i Strasbourg for otte dage siden mod en partikongres for et parti, der i regionen opnår 26 % af stemmerne, hilses velkommen og finansieres af staten og af Europa, tror jeg vitterlig ikke at overdrive ret meget.
Imidlertid bliver almindelige mennesker i vore medlemsstater dag efter dag konfronteret med den ægte, med den reelle elendighed i de såkaldte flerkulturelle bydele, med vold og terror, udøvet af kriminelle indvandrerbander, der eksempelvis så sent som i weekenden fuldstændig smadrede »Café Local« i Antwerpen. For under næsten alle storbyer i vor verdensdel tikker rodløshedens og forarmelsens tidsindstillede bombe, som vi får proppet ned i halsen under henvisning til det påståede »flerkulturelle samfund«. Det er snarere det , Parlamentet burde udarbejde en betænkning om.

Terrón i Cusí
Hr. formand, her i det europæiske år for bekæmpelse af racisme, fremmedhad og antisemitisme tror jeg, at det ville være meget positivt at vi ud over at afgive erklæringer afslutter med at oprette et fast center, der arbejder for disse tre mål. Der er mange, der arbejder med disse problemer vedrørende folk fra tredjelande inden for deres eget samfund, og først og fremmest i deres eget kommunale og regionale styre, hvori man har problemer med udlændinges ankomst og ophold - og jeg siger ankomst, fordi det er dette, der er tale om i mit land.
At dette overvågningscenter skal tjene til arbejde inden for netværk, udveksling af oplysninger og støtte til de allerede aktive, synes mig af stor betydning. De seks millioner, vi nu afsætter til dette, finder jeg ikke vil tynge Unionens budget særlig meget, og jeg mener, at de ved at tjene til disse samordningsformål og gøre os agtpågivende over for racistiske fænomener bl.a. vil kunne give os besparelser og rationalisere vore udgifter.
Jeg finder, at dette er meningen med den betænkning, ordføreren forelægger os, og jeg mener derfor, at den bør støttes. Jeg ønsker derfor kun, at modviljen i Rådet vil blive overvundet, og at centret efter sin oprettelse i overensstemmelse med de formål, vi giver udtryk for her i dag, vil blive til virkelighed her i det europæiske år mod racisme og fremmedhad.

Van Bladel
Hr. formand, overvågningscentret er et teoretisk instrument til bekæmpelse af racisme. Jeg er af den opfattelse, at praktiske instrumenter fortsat er mest effektive, såsom bekæmpelse af arbejdsløshed, indsatsen mod narkohandelen, en stringent og forhåbentlig fælleseuropæisk håndtering af indvandrer- og asylpolitikken, men frem for alt en god undervisningspakke til forebyggelse af racisme. Jeg er heller ikke overbevist om, at centret kommer til at være mere end summen af alle disse små organisationer, der på udmærket vis beskæftiger sig med bekæmpelsen af racismen. Jeg håber, at Kommissionen kan udstede garantier for det. Jeg ønsker under ingen omstændigheder, at det ender med endnu en jobpulje med fede lønninger. Det må overhovedet ikke ske, idet der inden for denne verdensdels grænser er fuldbyrdet et folkemord, begrundet i racisme.
Der foregår i øvrigt en tilsløret form for racisme og forskelsbehandling i Europa, og navnlig findes en antiislamholdning. Det er øjensynlig svært at sondre mellem islam og fundamentalisme. Det er netop det, vi skal vogte os for. Det tilsigtede overvågningscenter vil givetvis kunne spille en positiv rolle på det punkt. Racisme er et indviklet sagsområde, som giver anledning til forvirring. Eksempelvis opfatter Tyrkiet i sine forbindelser til EU vort standpunkt som tilsløret racisme. Men det er en logisk følge af Verdenserklæringen om menneskerettighederne. I den forløbne uge var jeg for resten i Genève, hvor jeg måtte konstatere, at Europa-Parlamentets fælles holdninger i FN's Menneskerettighedskommission stadig behandles på mellemstatsligt plan. Hvis dette er perspektivet i overvågningscentret for racisme, kommer vi ikke ét skridt videre på dette område.
Endelig lægger jeg megen vægt på, at en fremtidig decharge for dette overvågningscenters budget kræver Europa-Parlamentets fulde tilslutning.

Zimmermann
Hr. formand, i formiddag har vi behandlet menneskerettighederne i Den Europæiske Union og også de forskellige former for krænkelser af menneskerettighederne. For visse af vore kolleger gik det lidt for vidt og for andre ikke vidt nok. I hr. Fords betænkning, der nu behandles, drejer det sig om racisme og fremmedhad, i hvilken forbindelse jeg spørger mig selv, om denne form for krænkelse af menneskerettighederne er begyndelsen til foragt for mennesker eller en følge deraf.
Fænomenet racisme og fremmedhad er desværre ikke noget sekundært fænomen i vor moderne verden, som bygger på fællesskab og tolerance, men breder sig tværtimod. Højreorienterede, fremmedfjendtlige paroler finder man sig ofte i i vort samfund uden at undersøge yderligere, hvilke følger sådanne udtalelser har. Netop i en tid, hvor den sociale sikkerhed begynder at vakle som følge af arbejdsløshed, fattigdom og organiseret kriminalitet, tilskrives dette problem ikke en forfejlet økonomisk styring og fejl fra regeringernes side, men derimod de mere nære omgivelser, som er mere håndgribelige og lettere at have med at gøre.
Mennesker i vort samfund anses ikke længere som en enhed. Der findes mennesker, som har lov til at være her på grund af deres etniske oprindelse; andre, som vi kalder udlændinge, tolererer vi, da de har boet her i lang tid. Men andre igen, som endnu ikke har nogen ret til at forblive her, ønsker vi hurtigst muligt at se uden for vort territorium. Der findes også mange andre former for forskelsbehandling, f.eks. mennesker, som har arbejde, og mennesker, som vi ikke giver mulighed for at kunne arbejde, fordi vi ikke har noget arbejde til dem; men også mennesker med andre trosretninger, ældre mennesker, handicappede osv. bliver ofte ofre for diskriminering.
1997 er Det Europæiske År mod Racisme og Fremmedhad. Netop i dette år ville det ikke blot være et symbol, men også en naturlig opfølgning at oprette dette europæiske overvågningscenter for racisme og fremmedhad.
Et sådant center har ikke kun til opgave at indsamle og bearbejde data, men frem for alt også at informere, underrette og bevidstgøre menneskene om, hvor dette fænomen begynder, og hvad følgerne af det er. Historien har lært os, at racisme og fremmedhad ødelægger menneskene og forårsager megen lidelse.

Flynn
Hr. formand, på Kommissionens vegne vil jeg gerne komplimentere hr. Ford og Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender for det meget fortræffelige arbejde, de har udført, og navnlig for den hurtighed, hvormed de har behandlet dette forslag.
Jeg behøver næppe at understrege, at Kommissionen og Parlamentet i høj grad står sammen i kampen mod det hæslige fænomen racisme og fremmedhad, og at der i forbindelse med dette forslag ikke hersker nogen grundlæggende meningsforskelle mellem os.
Det er meget passende, at dette spørgsmål behandles her i Strasbourg, hvor befolkningen under demonstrationer for blot to uger siden viste den afsky, som den føler for dette fænomen. Oprettelsen af dette center understreger Fællesskabets engagement i at forsvare menneskerettighederne og navnlig i at respektere menneskerettighederne i sin lovgivning og sine politikker. For at kunne gøre dette skal Fællesskabet og medlemsstaterne råde over præcise og objektive oplysninger om alle problemerne i forbindelse med racisme og fremmedhad.
Med hensyn til de specifikke ændringsforslag, der er stillet i betænkningen, glæder det mig at sige, at jeg fuldt ud kan acceptere ændringsforslag nr. 1, 2, 4, 9, 10, 15, 16 og 19 og til dels ændringsforslag nr. 6 og 14.
De ændringsforslag, som Kommissionen ikke kan acceptere, falder stort set i to grupper: Den første gruppe er de ændringsforslag, som ændrer centrets art, eller som går ud over forslagets oprindelige anvendelsesområde, og den anden gruppe er de ændringsforslag, som ændrer standardformuleringer eller rejser spørgsmål af en generel interinstitutionel art, som det ville være bedre at behandle i en anden, mere generel kontekst. I denne henseende henviser jeg navnlig til ændringsforslag nr. 13, 18, 20 og 21, som vedrører budgetspørgsmål.
Lad mig så se på ændringsforslagene i enkeltheder. Disse kan jeg ikke acceptere: Ændringsforslag nr. 3 giver et forkert billede af centrets rolle, når det taler om, at det »skal tjene forskningen«. Ændringsforslag nr. 5 giver et vildledende indtryk, eftersom det overser den kendsgerning, at centret vil være uafhængigt af Kommissionen. Ændringsforslag nr. 7 vil udvide det aktionsområde, der er anført i artikel 3, til at omfatte områder, der ikke har et specifikt traktatgrundlag, og som derfor vil forhindre, at forslaget vedtages i Rådet, hvor nogle medlemsstater allerede, som hr. Ford sagde, nærer betænkeligheder ved retsgrundlaget. Ændringsforslag nr. 8 kan ikke accepteres, da det er unødvendigt: Den ordlyd, som Kommissionen foreslår, er en helt igennem tilstrækkelig standardformulering, og statusen som juridisk person er ikke begrænset til anvendelsen af finansforordningen. Ændringsforslag nr. 11 begrænser i unødvendigt omfang bestyrelsens autonomi. Ændringsforslag nr. 12 er efter Kommissionens opfattelse unødvendigt.
Ændringsforslag nr. 13, 18, 20 og 21 vedrører budgetspørgsmål og rejser som sagt bredere institutionelle spørgsmål. Her afspejler Kommissionens oprindelige forslag meget nøje de tekster, der danner grundlag for de øvrige agenturer, og det vil derfor være uhensigtsmæssigt at afvige fra disse tekster i det foreliggende tilfælde.
Endelig kan ændringsforslag nr. 17 vedrørende ansættelse af personale ikke accepteres. Den formulering, der er anvendt i forslaget, er en standardformulering, og det er ikke hensigtsmæssig at ændre den på nuværende tidspunkt.
Jeg gentager endnu en gang, at de meningsforskelle, der måtte være mellem os, virkelig er meget små i forhold til den store enighed, der hersker med hensyn til det grundlæggende formål med centret.
Afslutningsvis vil jeg gerne endnu en gang takke Dem for den hurtighed, hvormed De har behandlet dette forslag. Jeg håber oprigtigt, at Kommissionens forslag nu kan videresendes og hurtigt blive vedtaget i Rådet, i ændret form, som det selvfølgelig vil være på grundlag af Parlamentets udtalelse.

Ford
Hr. formand, jeg vil gerne takke kommissæren for alt det arbejde, han har udført i forbindelse med centret. Generelt set glæder jeg mig over de udtalelser, han fremsatte vedrørende Parlamentets udtalelse. Det eneste, jeg gerne vil bede ham om at se på igen på Kommissionens vegne, er ændringsforslag nr. 17. Jeg forstår nødvendigheden af normalt at følge de formelle regler, men som jeg sagde i min indledning, vil det være temmelig absurd, hvis vi diskriminerer mod personer, som er lovligt bosiddende i Den Europæiske Union, men som ikke er statsborgere i en af medlemsstaterne, når vi ansætter personale i en organisation, der bekæmper racisme. Jeg erkender, at dette ikke vil være standardpraksisen, men dette er ikke en standardinstitution. Jeg vil derfor gerne bede ham om at se på dette igen.
Afslutningsvis som svar på hr. Vanheckes bemærkning om bogafbrænding. De brænder dem måske ikke i Orange, men de fjerner dem i hvert fald fra bibliotekerne!

Flynn
Hr. formand, jeg er til en vis grad enig med hr. Ford her. Jeg forstår hans bemærkning. Hvis han kunne forsøge at se det ud fra mit perspektiv, forsøger vi at gøre det som led i det eksisterende system, der findes med hensyn til ansættelse af personale. Han sagde noget rigtigt, og jeg vil se nærmere på det. Men han bør forstå, at der allerede findes et vist system, som anvendes over hele linjen, og at dette vil være en ændring, som måske ikke er mulig på nuværende tidspunkt.

Oostlander
Hr. formand, så vil jeg spørge kommissæren, ved hvilken lejlighed en standard så kan blive ændret. For vi kan jo ikke sige, at man, i det øjeblik der foreligger en standard, på intet tidspunkt og i intet forslag skulle kunne fravige standardproceduren. Men i lyset af nærværende spørgsmåls særkarakter og nødvendigheden af, at vi får en maksimal effekt af vor indsats, bliver vi nok også nødt til at kunne ændre standarden.

Flynn
Jeg forstår det, hr. Oostlander siger. Men De må også forsøge at forstå, at enhver ændring vil skulle foretages over hele linjen.
Jeg er rede til at drøfte dette med hr. Liikanen, min kollega, som er ansvarlig for personalespørgsmål. Det vil efter min mening ikke være hensigtsmæssigt blot at foretage en ændring i forbindelse med dette center uden at gøre sig nærmere overvejelser om at foretage den generelt i forbindelse med alle Unionens organer. Men De har ret.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Vækst, beskæftigelse og konvergens
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0111/97) af Randzio-Plath for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om Kommissionens økonomiske årsberetning 1997 - vækst, beskæftigelse og konvergens på vejen mod ØMU (KOM(97)0027 - C4-0078/97).

Randzio-Plath
Hr. formand, mine damer og herrer, med konjunkturudviklingen i Den Europæiske Union er det som med årstiden: Det er blevet forår, men det er fortsat køligt. Trods særdeles gode udgangsbetingelser forløber konjunkturen uregelmæssigt og kommer ikke i fart. Hestene står i vand til bugen, men de drikker alligevel ikke. Denne dagligdagsrealitet i Den Europæiske Union tilgodeses ikke i den økonomiske årsberetning. Den er alt for idealiseret og for optimistisk, til trods for, at den er mere virkelighedsnær end sidste år, til trods for de nye indfaldsvinkler, for så vidt angår påvirkningerne fra globaliseringen af det tekniske fremskridt og penge- og valutapolitikkens rolle.
De økonomiske beslutningstageres tillid til den europæiske udvikling - og det skal understreges her - stagnerer desværre fortsat. Kun på baggrund af den manglende tillid kan det forklares, at der trods virksomhedernes store indtjening, trods lave rentesatser, trods faldende virksomhedsskatter ikke foretages investeringer, frem for alt ikke på det private område, og det opmuntrer ikke, at investeringerne på det offentlige område også er faldet fra 3, 5 til under 2, 5 % i forhold til bruttonationalproduktet.
Jeg savner - og det er en generel svaghed i den europæiske økonomiske politik - klare retningslinjer og sikre, pålidelige afgørelser som led i den økonomiske politik og finanspolitikken i Europa.
I mere end to år har medlemsstaterne arbejdet med de såkaldte retningslinjer for den økonomiske politik, uden at det er resulteret i en fælles afstemt økonomisk politik. Det er også en forklaring på den svage udvikling i Europa.
Den Europæiske Union er stadig alt for langt fra at iværksætte sine moderniseringsprogrammer, sine innovationsprogrammer i fællesskab. Den Europæiske Union vil fortsat miste konkurrenceevne og også beskæftigelse, hvis vi ikke omsider forener kræfterne på dette område og mobiliserer de europæiske instrumenter til finansiering af denne modernisering, denne innovationsrevolution. Vi skal ihærdigt arbejde for innovationsgejst, investeringsstyrke og arbejdspladser i Den Europæiske Union. Dette kræver, at man i højere grad handler i fællesskab. Så kunne den økonomiske årsberetning sikkert også fremvise andre resultater.
Man må håbe, at opsvinget nu bliver stærkere, og at der omsider sker en aflastning på arbejdsmarkedet. Det ville dog også være vigtigt at få en anden politisk strategi, som gør det klart, at beskæftigelsespolitikken i praksis skal være en bestanddel af alle politikker, lige fra strukturpolitikken over regionalpolitikken, over innovationspolitikken og industripolitikken til netop den økonomiske politik og finanspolitikken samt lønpolitikken.
Udbudsbetingelserne kan ganske givet også forbedres i Den Europæiske Union, lige fra de tunge godkendelsesprocedurer til de særdeles nødvendige skattelettelser i forbindelse med faktoren arbejde. Men vigtigere er det at overvinde investeringssvaghederne samt at stimulere den interne efterspørgsel i Den Europæiske Union og styrke borgernes købekraft.
Vi ved dog, at konjunkturprogrammer på nationalt plan naturligvis kun har en lille virkning. Når indtil to tredjedele af nationalindkomsten i Europa importeres, så forsvinder der naturligvis efterspørgselsimpulser, som kun opløses på regionalt eller nationalt plan. Netop derfor er det vigtigt virkelig at udforme den europæiske økonomiske politik på en sådan måde, at den fortjener sit navn. Med en fælles valuta til den indre marked, som dækker 90 % af EUproduktionen, vil det sikkert være muligt at foretage en vellykket styring af efterspørgslen.
De økonomiske beslutningstageres manglende tillid hæmmer vækst og investeringer. Og det er jo ikke kun de private investorer, der er tilbageholdende. Desuden må vi konstatere, at der, hvor der investeres, bliver der investeret i rationalisering, ikke i udvidelse, og i den henseende resulterer disse investeringer netop ikke i nye arbejdspladser. Disse svage punkter understreges ikke i den økonomiske årsberetning.
Det er særdeles skandaløst, når der under forberedelsen af regeringskonferencen ganske vist nu forelægges et beskæftigelseskapitel, men en beskæftigelsespagt endnu befinder sig langt fra enhver iværksættelse, og EuropaParlamentet betragter netop denne økonomiske årsberetning som den eneste begrundelse for en gennemførelse af beslutningerne fra alle europæiske topmøder lige fra Essen til Dublin, også med hensyn til beskæftigelsespagten.
Den økonomiske udvikling i Den Europæiske Union kræver følgende handlingsstrategier: Der skal varigt skabes klarhed over, at Den Monetære Union iværksættes. Den permanente usikkerhed, som de politiske eliter skaber hos befolkningen og markederne, virker mod hensigten med hensyn til investeringerne. Uroen og usikkerheden på det monetære område er en forhindring på vejen mod en større økonomisk styrke i EU.
For det andet er der behov for et egnet og afbalanceret policy mix i Fællesskabet, da man i stadig mindre grad med succes kan føre en udelukkende national politik som led i verdensøkonomien. Der er behov for en finanspolitik, som støtter og ikke svækker den labile økonomiske forfatning.
For det tredje skal budgetkonsolideringen ganske vist videreføres, men den skal fastlægges på mellemlang sigt og gennemføres på en sådan måde, at der ikke opstår yderligere problemer for den samlede økonomiske situation, men at der derimod fortsat kan føres en fornuftig investeringspolitik. Det er endnu ikke lykkedes at gennemføre Delors-hvidbogen, dog ikke på grund af Europa-Parlamentets beslutninger.
Europa-Parlamentet har derfor gentagne gange med rette henvist til finansieringsinstrumenterne på europæisk plan. Hvorfor skulle man ikke hvert år via Den Europæiske Investeringsbank anvende 10 mia ECU til innovative moderniseringsprogrammerne på infrastrukturområderne i Den Europæiske Union? Tiden er inde til det.
Europa-Parlamentet har siden Maastricht-traktatens ikrafttræden opfattet retningslinjerne for den økonomiske politik som midler til at konkretisere artikel 103 og overvinde skævheden mellem Økonomisk og Monetær Union. Hidtil har intet rådsformandskab kunnet bidrage til at overvinde den, fordi man til stadighed har opnået enighed om den mindste politiske fællesnævner. Måske kan den kritiske analyse i den økonomiske årsberetning omsider bidrage til fælles politiske handlinger, og at en markedsøkonomi, som er integreret i et socialt ansvarligt økonomisk system med en beskæftigelsesfremmende vækst, omsider ser dagens lys i Unionen. Uden produktivitetsfaktoren velfærdsstat er der ingen stabil økonomi, og derfor har Den Europæiske Union en forpligtelse i denne henseende, som den skal bekende sig til.

Hernández Mollar
Hr. formand, Kommissionens økonomiske årsberetning 1997 fremkommer i et af de mest afgørende øjeblikke under den integrationsproces, som Europa gennemløber efter underskriften af Rom-traktaten, som vi lige har fejret 40-års dagen for.
Underskriverne af denne historiske traktat kunne sikkert end ikke have forestillet sig, at arbejdsløshedsproblemet 40 år senere skulle blive den alvorligste trussel mod deres plan om et forenet, fremgangsrigt og solidarisk Europa.
I dette øjeblik er alle Fællesskabets institutioners handlinger rettet mod Den Økonomiske og Monetære Union. Dette nye skridt i retning af videreførelse af integrationen vil få konsekvenser, der uden tvivl er positive, for løsningen af arbejdsløshedsproblemet.
Jeg finder derfor, at Europa-Parlamentets ansvar for så vidt angår Den Monetære Union består i at samarbejde så effektivt som muligt for at nå frem til en monetær union, der omfatter det størst mulige antal lande, på det tidspunkt, der er fastlagt ved traktaten. Jeg finder derfor Kommissionens beretning i det væsentlige positiv, fordi den viser de bestræbelser, medlemsstaterne i øjeblikket udfolder for at nå frem til de bedste betingelser for denne historiske dannelse. For at nævne et eksempel, nemlig mit land, Spanien, som med den højeste arbejdsløshedsprocent i Den Europæiske Union håber at vise, at det kun er ved store økonomiske stramninger, som det nu foretager - og med støtte i den eksemplariske sociale overenskomst om reform af arbejdsmarkedet, der nu er ved at udvikle sig fuldt ud - at man kan angribe problemet optimistisk og i tillid til en fremtid, der rummer håb for dem, der i øjeblikket er arbejdssøgende.
Den i Økonomiudvalget vedtagne betænkning indeholder visse punkter, som gør det vanskeligt for min gruppe at stemme for den. Ikke desto mindre vil jeg sige fru Randzio-Plath tak for hendes velvillige indstilling med hensyn til i betænkningen at optage nogle af konklusionerne fra vort udvalg. Men under alle omstændigheder er det min opgave at betragte betænkningen på baggrund af arbejdsløshedsproblemet, idet jeg har ordet som ordfører for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender.
Investeringen i infrastrukturer, samordningen mellem de forskellige forvaltningsmyndigheder med beføjelser på arbejdsløshedsområdet, oprettelsen af mekanismer for økonomisk bistand til små og mellemstore virksomheder, afskaffelsen af administrative og bureaukratiske byrder, oprettelsen af nye arbejdspladser inden for sektorer som f.eks. miljøsektoren, og sektorerne for fritid, kultur og den tredje alder, optagelsen i traktaten af et nyt kapitel om beskæftigelsen under større inddragelse af Europa-Parlamentet i planlægningen og udviklingen af beskæftigelsespolitikken og de fornyende måder til bekæmpelse af arbejdsløsheden, der foreslås i Kommissionens betænkning, er mange af de muligheder, vi ikke må give afkald på.
Men vi må handle med den omhu, problemet kræver. Kommissionens økonomiske årsberetning er som helhed et godt dokument, som skal tjene alle os til nytte, der har et ansvar, når vi skal forsøge at ændre det scenario, der tegner sig i selv hvad angår det ringe antal arbejdspladser i de nærmeste år.
Den europæiske integration, der har gennemløbet den længste fredsperiode blandt de lande, der deltager i den, står i fare for at blive anklaget som den ansvarlige for arbejdsløsheden, dersom det ikke lykkes at overvinde først og fremmest dette problem.

Donnelly
Hr. formand, på min gruppes vegne vil jeg gerne takke fru Randzio-Plath for en fremragende betænkning, og vi vil absolut støtte hendes betænkning, når vi stemmer om den i dag.
Jeg vil gerne rette mine bemærkninger til Kommissionen, da vi er nødt til at se på den økonomiske årsberetning og spørge os selv, hvorfor den skænkes så lidt opmærksomhed i pressen og medierne og i den debat, der foregår i Den Europæiske Union, hvis man sammenligner den med OECD-rapporten. Denne rapport behandles meget mere udførligt i finanspressen og er genstand for debat i medlemsstaterne.
Der er tre grunde til, at Den Europæiske Unions økonomiske årsberetning synes at have en så lav profil. For det første behandler den i vidt omfang finanspolitiske og monetære spørgsmål. Dens rækkevidde er alt for snæver. Den behandler ikke de brede strukturelle politikker, som bringer finanspolitikken og den monetære politik i balance. Den behandler ikke i enkeltheder spørgsmål i forbindelse med investeringer, forskning og udvikling, almen uddannelse og erhvervsuddannelse. Vi ønsker, at der i den økonomiske årsberetning fra Kommissionen næste år er en passende balance mellem disse spørgsmål. Alle økonomiske aktiviteter i Den Europæiske Union bør analyseres mere tilbundsgående.
For det andet, hr. kommissær, vækst og beskæftigelse. Vi ved alle og har drøftet det mange gange i Parlamentet og i udvalget, at vi har en utilstrækkelig vækst i Den Europæiske Union og en alt for høj arbejdsløshed. Alligevel er Deres beretning i vidt omfang koncentreret om spørgsmål om inflations- og rentepolitik, som selvfølgelig er vigtige, men ikke i sig selv er de eneste interessante spørgsmål.
Hvad med omfanget af investeringer? Jeg ved fra samtaler med Deres egne økonomer i GD II, at de er meget foruroligede over de utilstrækkelige investeringer i Den Europæiske Union. Vi har investeringer på kun 19 % af BNP i Europa i dag. Vi skal have investeringer på 25 %, hvis vi skal fremme Den Europæiske Unions vækstpotentiale og vækstmulighed, for at vi kan skabe arbejdspladser. Vi skal behandle dette spørgsmål yderligere i fremtiden.
Den tredje grund til, at denne årsberetning i vidt omfang ignoreres af de personer, der deltager i debatten om den økonomiske politik i Europa, er selvfølgelig, at den opfattes som subjektiv; den opfattes ikke som objektiv. Den opfattes som værende en i vidt omfang teoretisk øvelse, som Kommissionen nu udfører.
Vi må erkende, at dette er Ø'et i ØMU, det er ØMU'ens økonomiske aspekt, og medmindre vi kan give ØMU'ens økonomiske aspekter en reel resonans i Den Europæiske Union, vil befolkningen tro, at det kun er en monetær union.
Det er derfor, jeg gerne vil foreslå Dem, hr. kommissær, at alle økonomiske beslutningstagere i Den Europæiske Union høres i forbindelse med beretningen for 1998, og at Deres egne økonomer taler med uafhængige eksperter, som de gør i Tyskland og De Forenede Stater og OECD. Hvis det gøres, vil vi i Den Europæiske Union få en reel debat om den økonomiske politik i stedet for den temmelig sterile debat, vi har i dag.

von Wogau
Hr. formand, mine damer og herrer, den økonomiske årsberetning er for Europa-Parlamentet et vigtigt grundlag for de videre drøftelser i løbet af året om en løsning på beskæftigelsessituationen.
Under drøftelserne i Økonomiudvalget kunne vi konstatere, at den realistiske optimisme, som denne beretning er præget af, blev delt af flertallet af medlemmerne i Økonomiudvalget. Denne realistiske optimisme er jo endnu en gang blevet bekræftet under drøftelserne i Noordwijk. Der bekræftede man for det første på ny tidsplanen for Den Monetære Unions iværksættelse. For det andet blev der skaffet klarhed over forholdet mellem de lande, der deltager fra begyndelsen, og de lande, der første deltager senere, på baggrund af enigheden om Det Europæiske Monetære System og den modificerede videreførelse af det, og for det tredje blev der i Rådet opnået enighed om stabilitetspagten. Som formand for Europa-Parlamentets Udvalg om Økonomi og Valutaspørgsmål vil jeg dog gerne meget klart gøre opmærksom på, at drøftelserne om stabilitetspagten ikke er afsluttet, at der i den henseende vil finde en andenbehandling sted i Europa-Parlamentet, og at vi forventer - vi vil gøre vort bedste for at afslutte drøftelserne inden midten af indeværende år - at der tages højde for Europa-Parlamentets synspunkter under de endelige drøftelser om stabilitetspagten.
Nu vedrørende de foreliggende problemer. Vi konstaterer, at udviklingen i eksporten ganske vist er positiv, men at den interne efterspørgsel, som ordføreren var inde på, stadig lader meget tilbage at ønske. Vi konstaterer, at investeringerne er svage, selv om rammebetingelserne for erhvervslivet er meget positive, og at det vel her drejer sig om at styrke tilliden. Under drøftelser med erhvervsfolk og investorer konstaterer jeg gang på gang, at der stadig mangler tillid til en klar økonomisk udvikling i mange lande i Den Europæiske Union. Og så er der også den fuldstændig utilfredsstillende situation med hensyn til arbejdsløsheden, i hvilken forbindelse vi skal gøre os klart, at dette er et strukturelt problem, og at den prognosticerede vækst på 2, 3 % ikke vil være tilstrækkelig til at løse arbejdsløshedsproblemet.
Men lad mig også knytte et par bemærkninger til nogle vigtige punkter i den aktuelle debat. For det første vedrørende spørgsmålet »Spareforanstaltninger på grund af Maastricht«. Fra mange sider siges det, at vi nu er nødt til at spare på grund af Den Monetære Union og på grund af Maastricht-traktaten. Vi må imidlertid her konstatere, at vi også ville være nødt til at gøre det, hvis Maastricht-traktaten og Den Monetære Union ikke fandtes, at den samlede gæld i Det Europæiske Fællesskab er alt for stor, og at rentebyrden i gennemsnit udgør 20-30 % af budgetterne. Dette viser, at vi mister vor bevægelsesfrihed, vor konkurrenceevne, og at kursen mod en budgetkonsolidering skal fortsættes.
Et andet spørgsmål, som tages op i fru Randzio-Plaths betænkning, er spørgsmålet om aktionsmargener, for så vidt angår budgetunderskud og offentlig gæld. Dette er et spørgsmål, som vi ganske givet vil skulle beskæftige os med i de kommende måneder; her har vi behov for mere klarhed.
Jeg vil gerne gøre opmærksom på, at der er truffet visse foreløbige beslutninger i denne retning, som tyder på, at disse aktionsmargener udnyttes ansvarsbevidst. Således giver Maastricht-traktaten f.eks. mulighed for at deltage i Den Monetære Unions første runde den 1. januar 1999, og afgørelsen derom skal enten træffes på grundlag af skøn eller reelle tal. Vi har nu konstateret, at det i mellemtiden er besluttet, at afgørelsen træffes på grundlag af reelle tal. Der er også i mellemtiden truffet visse yderligere afgørelser i denne retning, og jeg antager, at Europa-Parlamentet vil få mulighed for den 23. april, når Kommissionen kommer med sin vurdering af tallene for 1996, at anmode om yderligere præciseringer i denne henseende under den diskussion, som jeg går ud fra vil finde sted inden pressekonferencen.

Garosci
Hr. formand, den sædvanlige årlige gennemgang af den økonomiske beretning viser, at Den Europæiske Union er ved at forberede sig til begivenheder af grundlæggende betydning for Fællesskabets fremtid. Hvert år er vi, når vi drøfter den, nødt til at standse op og tænke over, hvad vi har gjort i de forløbne 12 måneder for at skabe en virkelig økonomisk samhørighed mellem medlemsstaterne. Hvis dette var lykkedes, ville vi opleve en forbedring af scenarierne i Fællesskabet for tre hovedproblemer, der behandles i beretningen, nemlig vækst, konvergens imod Den Monetære Union og beskæftigelse. Men de praktiske resultater, den europæiske borger, og særlig leder af en større eller mindre virksomhed, kan skimte vedrørende disse tre fundamentale for den europæiske økonomis fremtid, er magre.
Det er navnlig redegørelsen vedrørende arbejdsløsheden, der afslører nyttesløsheden af de bestræbelser, der er udfoldet af Fællesskabets institutioner for at løse det problem, der har været og fortsat er det første blandt alle problemerne i de enkelte medlemsstater og Unionen som helhed. Vi kan ikke svigte på det økonomiske område, uden at dette uundgåeligt får indflydelse på det sociale miljø. Vi kan finde undskyldninger, dersom det ikke lykkes os at opstille et europæisk militært korps for at bidrage til løsning af konflikterne i det tidligere Jugoslavien, men vi kan ikke på nogen måde retfærdiggøre det, hvis vi ikke hjælper virksomhederne til fortsat at være konkurrencedygtige på markedet, at vokse, at udvikle sig og følgelig at skabe nye arbejdspladser.
Økonomiudvalget har udarbejdet et beslutningsforslag, som dels roser det arbejde, der er udført af Kommissionen, og dels afkræver den et direkte og omgående svar på problemet om genoplivning af arbejdsmarkedet. Den væsentligste del af løsningen ligger i de små og mellemstore virksomheder. At hjælpe dem til vækst betyder også at skabe en mere livlig og mindre bureaukratisk og beskatningsmæssig mindre byrdefuld virksomhed i disse ved opvurdering af virksomhedslederen, således at han også kan blive et eksempel for og stimulere de unge, som i modsat fald tiltrækkes af mere bekvemme alternativer, som uundgåeligt fører til arbejdsløshed.
Endelig er der et sidste synspunkt eller et instrument som på samme tid er middel og mål for skabelsen af en virkelig fælles økonomi, nemlig den fælles mønt. Gennem euroen vil den europæiske borger, også som forbruger, opdage, at han lever i et stort indre marked, hvor han ved brug af en og samme valuta kan købe, studere og rejse i 15 forskellige stater. Takket være euroen vil virksomhedslederen, først og fremmest lederen af en lille eller mellemstor virksomhed, kunne udbyde sine varer og tjenesteydelser på et marked med 370 millioner forbrugere. Endelig vil Fællesskabets institutioner og medlemsstaterne i euroen finde det instrument, der vil forpligte dem til endelig at tænke i europæiske baner, når de åbenlyse startvanskeligheder først er overstået.

Gasòliba i Böhm
Hr. formand, kære kolleger, i forbindelse med Den Økonomiske og Monetære Union og euroen er gennemgangen af Kommissionens økonomiske årsberetning 1997 af særlig interesse i et år, der er af afgørende betydning for gennemførelsen af de nævnte mål, nemlig Den Økonomiske og Monetære Union og euroen.
Under processen for økonomisk konvergens viser økonomierne i Den Europæiske Union en fremragende adfærd i henseende til udviklingen af inflationsraterne, rentesatserne og den monetære stabilitet. Vanskelighederne ligger i justeringen af de mål, der er forbundet hermed, nemlig begrænsningen af den offentlige gæld og underskuddet på budgetterne, hvorfor det ud over de nødvendige bestræbelser for økonomiske stramninger og budgetdisciplin er afgørende nødvendigt at opfylde de mål for den økonomiske vækst, som - fra mit synspunkt - er det vigtigste mål, der skal forfølges i øjeblikket.
Vi deler den opfattelse, der er kommet til udtryk i beretningen, vedrørende nødvendigheden af særlig at beskæftige sig med det mest alvorlige samfundsproblem i Den Europæiske Union, nemlig arbejdsløsheden. De høje arbejdsløshedstal er en enorm begrænsning for Unionens muligheder, hvilket bevirker, at vi må søge at afskaffe de alvorlige mangler og stivheder, der påvirker den europæiske produktionsstruktur i uheldig retning, ved - således som vor kollega Randzio-Plath gør det i sin betænkning - at kræve en uddybelse af processen i retning af åbning og liberalisering af nøglesektorer, en mere intensiv anvendelse af forsknings- og udviklingsprogrammerne, en udvidelse af det indre europæiske marked og gennemførelse af forslagene i Delors' Hvidbog - som beklageligvis er blokeret i Rådet.
Jeg vil blot sige, at vi i endnu højere grad fastholder vor stilling vedrørende gennemførelsen af det indre europæiske marked og fjernelsen af de stive forhold, som på visse punkter er endnu mere indgribende end, det fremgår af fru Randzio-Plaths betænkning, hvorfor vi vil støtte de ændringsforslag, der går i denne retning, og i det hele taget støtte betænkningen om den økonomiske årsberetning 1997.

Ribeiro
Hr. formand, det glæder os til en indledning at kunne nævne et punkt, hvor vi uforbeholdent kan give fru Randzio-Plath ret, nemlig foruroligelsen over den overoptimisme, som præger de holdninger, der efterhånden har fået officiel status.
Efter vores opfattelse skal denne optimisme ses som et led i bestræbelserne på at skabe et gunstigt klima for en videreførelse af en strategi og en økonomisk politik, som på ingen måde giver anledning til lovprisning af den aktuelle situation, og som heller ikke, hvis tingene fortsætter som nu, vil kunne begrunde den optimistiske tone, der anslås, for så vidt angår fremtidsudsigterne. Vi forstår godt, at tillid betragtes som et nødvendigt element, for så vidt som positive forventninger som en økonomisk udviklingsfaktor kan bidrage til at forbedre konjunkturen, men vi kan ikke acceptere, at man gennem manipulering med realiteterne giver en overoptimistisk præsentation af situationen i forsøget på at overbevise om det formålstjenlige i at videreføre den nuværende strategi og politik.
Kommissionens beretning udviser desuden en markant mangel på en helhedsstrategi, som sammentænker struktureringen af udbuds- og efterspørgselsaspekterne, de offentlige investeringers rolle og de betingelser, disse er underlagt som følge af de unødigt strenge kriterier om kontrol med de offentlige finanser, som demobiliserer de selvsamme offentlige investeringer.
Dette aspekt forekommer os så meget vigtigere, som den aktuelle situation for den produktive økonomi og navnlig den sociale situation er et resultat af prioriteringen af de økonomiske politikker på udbudssiden og tilbageholdenhed og overgreb mod arbejdsmarkedsmæssige og sociale rettigheder, som i øvrigt ofte giver sig udslag i manglende opfyldelse af forventningerne.
Derfor må vi endnu en gang kritisere videreførelsen og fremskyndelsen af den strategi og den økonomiske politik, som har frembragt den nuværende situation, og som klart nok ikke vil kunne dreje udviklingen i en mere positiv retning, men snarere vil forværre situationen yderligere.
Det er næsten overflødigt at gøre opmærksom på, at efter vores opfattelse er det at fremstille den fælles valuta som det overordnede mål, som det store nationale og europæiske projekt, som en mirakelkur mod alle økonomiske og sociale dårligdomme, det samme som at bane vej for nye frustrationer på denne vej, der er karakteriseret ved manglende omsætning i praksis af alt det, som hr. Cecchini havde bebudet, markedsføring af Maastricht-traktaten som det stik modsatte af, hvad den senere skulle vise sig at stå for, og hvor hvidbogen om vækst, konkurrence, beskæftigelse hverken hindrede arbejdsløsheden i fortsat at stige eller bidrog til at afhjælpe den manglende eller svage økonomiske vækst og heller ikke til en nævneværdig forbedring af konkurrenceevnen.
Som noget nyt i den foreliggende beretning fra Kommissionen vil vi understrege den vægt, der under henvisning til USA tillægges lønspredning, hvor fleksibilitet i nedadgående retning nærmest får mytisk status, hvilket vi finder yderst foruroligende, fordi man helt overser en situation som den der gør sig gældende i f.eks. Portugal, hvor lønspredningen i forvejen er af amerikanske dimensioner, og hvor en yderligere fleksibilisering i nedadgående retning ville forværre uligevægten, som allerede nu er på grænsen af det acceptable, om ikke hvad angår det økonomiske aspekt, så i hvert fald det sociale.
Der er en lang række påtrængende spørgsmål, som burde tages op til nærmere overvejelse, men det forsøger man at skjule gennem ubegrundet optimistiske vurderinger og skøn, fraværet af en økonomisk helhedsbetragtning, nedvurderingen af de sociale følger af de økonomiske valg og fremskyndelsen af hele den politik, hvis hidtidige resultater har været indiskutabelt negative.
Man ønsker ikke at justere de økonomiske politikker, fordi de tjener finansgruppers interesser. Det har vi for længst indset, men det får os blot til med endnu større kraft og stædighed at understrege, at der er andre interesser og grupper der skal forsvares, og at der er sociale aspekter, der skal prioriteres. Og at det derfor er nødvendigt med en anden politik, som ikke alene tager hensyn til de økonomiske aspekter.

Hautala
Hr. formand, i Kommissionens økonomiske beretning for 1997 lægges der alt for megen vægt på styrkelsen af væksten og udbudsmekanismerne. Fru Randzio-Plaths betænkning udmærker sig efter min mening mest på dette punkt: Hun vil erindre om, at efterspørgslen er særdeles vigtig, og at efterspørgslen for øjeblikket er lav i EU. Dette forhindrer et økonomisk opsving og også gennemførelsen af de såkaldte rationelle investeringer.
Fru Randzio-Plath kommer med nogle ret kreative og interessante forslag i sin betænkning, som vores gruppe støtter. Hun påpeger, at investeringer skal behandles anderledes, end de udgifter der hverken skaber innovationer eller fremmer den fremtidige udvikling. Dette er bestemt en idé, der allerede burde tages hensyn til i Maastrichtkriterierne. Virkningerne af de offentlige udgifter som helhed skal ses i en langsigtet perspektiv. Der er ingen grund til på nuværende tidspunkt at foretage besparelser på områder, der senere vil blive særdeles dyre for os og samfundet. Man kan sige, at også en god og fornuftig socialpolitik kan være en god og fornuftig investering i fremtiden.
Vi kan også diskutere om ideen med fornuftige investeringer, der retter sig mod fremtiden, også skulle gælde hele EU's budget. Budgettet fokuserer jo ret meget på fortiden. Halvdelen af budgettet udgøres af støtteordninger til landbruget. Hvorfor ændrer vi ikke hele EU's budget således, at det vil skabe forudsætninger for den fremtidige økonomiske udvikling? Alt i alt består uenigheden mellem os og fru Randzio-Plath måske kun i, om hvorvidt tiden er inde til at gå over til euroen. For mit eget vedkommende vil jeg sige, at det er lidt vovet så længe, at EU's samlede koncept for den økonomiske politik stadig ikke er helt fastlagt, og at der i dette koncept virkelig mangler et fremtidsaspekt.

Castagnède
Hr. formand, jeg vil allerførst gerne lykønske fru Randzio-Plath med de store kvaliteter i hendes betænkning. Først diplomatisk kvalitet, når hun glæder sig over Forretningsudvalgets optimistiske vurdering. Indholdsmæssig kvalitet, navnlig når det drejer sig om at støtte processen med den fælles valuta, samtidig med at der, efter at være blevet erindret om den dramatisk svage efterspørgsel i Unionen, kræves energiske foranstaltninger til fordel for vækst og beskæftigelse.
Hvad angår os - og vi vil måske være lidt mindre diplomatiske - er vi alligevel en smule overraskede over at høre Kommissionen i sin seneste beretning om den gunstige tilstand med hensyn til det styrkede samarbejde nævne det, den kalder det »arbejdskraftpotentiale«, som Unionen råder over, der består ikke alene af 18 millioner arbejdsløse, men af en yderligere reserve på mindst 9 millioner personer, der ville komme i aktivitet, hvis der var jobs. Man må faktisk frygte, at Den Europæiske Union ikke overlever den vedvarende bevarelse af en sådan arv.
Fru Radzio-Plath har fuldstændig ret, når hun siger, at man efter at have vundet markedernes tillid - det er næsten gjort på nuværende tidspunkt - i dag, og det haster, må vinde forbrugernes tillid, dvs. borgerne i Unionen, ved igen at lancere vækst og beskæftigelse. Spørgsmålet er naturligvis, hvordan man gør det, især når man ikke længere kan bruge det monetære instrument, og når medlemslandene, der er forpligtet af stabilitetspagten, for øvrigt ikke er i stand til komme med de nødvendige svar, idet konjunkturerne fratager dem enhver manøvremargen. Svaret er således nødvendigvis europæisk. Det er på europæisk plan, mener vi, at man må definere og iværksætte en kraftig politik med vækst og beskæftigelse, uden tvivl fortrinsvis ved hjælp af de midler, der er foreslået af fru Randzio-Plath, dvs. genlancering af private og offentlige investeringer. Genlancering af private investeringer ved at lette de små og mellemstore virksomheders adgang til lån, det har man allerede talt om. Genlancering af offentlige investeringer ved udvikling af netværkspolitikken, forsknings- og udviklingspolitikken og mere generelt ved udvikling af strukturpolitikkerne.
I forhold til dette kan vi kun være alvorligt bekymrede for den stabiliseringsånd for ikke at sige nedskæringsånd, i forbindelse med Unionens midler, der hersker i udarbejdelsen af Unionens budget for 1998 i de finansielle overslag på mellemlangt sigt og i reformen af strukturfondene. Det er tydeligt en økonomisk og politisk misforståelse i betragtning af konjunkturerne og situationen i vores offentligheder. Mere fundamentalt går denne måde at se tingene på imod målet med at opbygge en Økonomisk , det lægger vi vægt på, og Monetær Union.
Det er rigtigt, at Unionen skal omfatte en stabil og sikker valuta, der er alle europæernes formue i læ for enhver manipulering. Den kan ikke fratages midlerne til en økonomisk politik, som medlemsstaterne ikke er i stand til at føre.
Europas økonomiske politik vil uundgåeligt være et supplement til Den Monetære Union. Vi må ikke spilde tiden, og vi må ikke få en periode med tomhed for den økonomiske magt i Europa. Lad os derimod bede Forretningsudvalget om at forberede aktionsformerne og -midlerne for os til en økonomisk regering af Unionen.

Berthu
Hr. formand, sidste år konstaterede vi her i Parlamentet for, at Kommissionens årlige beretning næsten intet indeholdt om et væsentligt tema for vækst og beskæftigelse, nemlig investeringen. Desuden forekom de få omtaler, man fandt heri, her og der, usædvanligt beroligende.
Dette hul er blevet udbedret i den nye beretning, men de afsnit, der bruges på dette emne, viser, som vi havde frygtet, en foruroligende situation. Med de nuværende investeringssatser vil fællesskabsøkonomien faktisk kun kunne vokse i fremtiden i en meget langsom rytme, der er uforenelig med nødvendigheden af at skabe arbejdspladser. Man vil helt sikkert se, at der udvikles en konvergens i Europa, men en konvergens nedad mod en situation med betydelig kronisk arbejdsløshed.
Beretningen forekommer ikke at være i stand til at forklare denne situation, al den stund rentabiliteten af kapitalen ifølge den, når alt kommer til alt, ikke ville blive dårlig. Så hvorfor dette mismod? Forklaringen skal efter vores mening findes i interaktionerne mellem investering og beskæftigelse. På grund af de høje omkostninger for vores arbejdskraft i en situation med stor konkurrence og direkte eller indirekte iværksættelse af en slags globalt arbejdsmarked har investeringerne, der skal erstatte arbejdskraft med kapital med det formål at forbedre konkurrencedygtigheden, været meget store. Men da denne udvikling selv medvirker til arbejdsløshed samt udvikling af et deprimerende psykologisk klima, er efterspørgslen forblevet lille, og kapacitetsinvesteringerne er heller ikke fulgt med. Totalt trækker de samlede investeringer i langdrag. Hertil kommer også, at det ikke er tilstrækkeligt at sige som betænkningen, at rentabiliteten af vores investeringer i dag er den samme, som den var i går, man må også vise, at den kan sammenlignes med det, man finder i andre egne af verden, eftersom kapitalmarkedet i dag også er globalt. Men det er bestemt ikke blevet bevist, og i hvert tilfælde nævner den økonomiske beretning det ikke med et ord.
Under disse omstændigheder mener vi, at for at komme ud af den mathedskrise, hvor Europa kæmper, haster det med at ændre politik og igen overveje de tilbundsgående ændringer, som en globalisering pålægger, som vi hidtil ikke har kunnet klare.

Carl Lang
Hr. formand, kære kolleger, alle har med opmærksomhed læst Kommissionens økonomiske beretning for 1997. En virkelig smuk, dokumenteret tekst med tal, kurver og skemaer. Man fornemmer, at det er professionelle folk, der arbejder. Man ville så gerne tro det, disse herrer fra Kommissionen siger, men oprigtigt talt er det vanskeligt.
Man har svært ved at tro, at globaliseringen ikke er årsag til arbejdsløsheden med den illoyale konkurrence, som den pålægger vores virksomheder, med de forflytninger, den medfører, med det løntryk, den afstedkommer. Den er en faktor med social tilbagegang. Man har svært ved at tro, at arbejdsløsheden kun er et spørgsmål om tal og fleksibilitet på arbejdsmarkedet. Parlamentets betænkning er for øvrigt god til at understrege forarmelsen af vores kontinent og de stadig større uligheder. Fleksibiliteten på arbejdsmarkedet, som påstås at være synonym med den usikre beskæftigelse, dårligere sociale betingelser og social tilbagegang.
Man har svært ved at tro, at de deflationspolitikker, som De pålægger, vil få positive virkninger på vækst og beskæftigelse. Man har svært ved at forstå Deres dogmatiske bestemmelse omkring budgetunderskuddet, valutakursen og stabiliseringen af priserne. Det er tilbageerobringen og beskyttelsen af vores indre marked, der burde være vores prioritet for at producere europæisk, i Europa, med europæerne.
Desuden betragter eurokraterne dem, som ikke tænker som dem selv, som dumme, og de er frække nok til at skrive det på side 31 i dokumentet. Men der er et enormt hul i deres verden med tal og statistikker: Menneskene er kun en reguleringsvariabel, mens de burde være centrum for alle bekymringerne.
Hvad tror De, at markederne vil mene om den vedvarende uligevægt med hensyn til beskæftigelsen på et tidspunkt, hvor Deres fælles valuta, Deres euro, noteres? En sund økonomi, er det en økonomi, hvor den offentlige gæld er under 60 % af PNB, hvor budgetunderskuddet er under 3 %, eller hvor der er fuld beskæftigelse? I virkeligheden er Deres åbne Europa utryghedens, den sociale nedgangs, arbejdsløshedens og fattigdommens Europa. Den politik, De fører, har kun ét formål: At sikre markederne for at indføre den fælles valuta her, men det er for europæerne, at De burde bygge Europa, og det har De glemt.

Formanden
Jeg skal her afbryde forhandlingen om fru Randzio-Plaths betænkning.
Vi går nu over til afstemningen.

Afstemning
Ojala
Hr. formand, som ordfører for betænkningen vil jeg anmode om, at afstemningen om min betænkning flyttes til i morgen onsdag. Hr. formand, jeg vil argumentere for dette utraditionelle forslag med, at vi i går havde kommissær Ritt Bjerregaard til høring, men desværre var kommissær Flynn ikke til stede. Svarene vakte en del forvirring, og nu har vi mulighed for at få flere oplysninger fra kommissær Flynn og andre medlemmer af Kommissionen. For Parlamentet er det særdeles vigtigt, at vi får disse vigtige yderligere oplysninger inden afstemningen og derfor hr. formand, håber jeg, at afstemningen kan flyttes til i morgen.

Formanden
Fru Ojala, De anmoder om udsættelse af afstemningen i henhold til forretningsordenens artikel 131. Jeg vil gerne vide, om vi skal udsætte den til i morgen kl. 12 eller til torsdag kl. 12.

Ojala
Hr. formand, jeg synes, at det vil være et passende tidspunkt at gennemføre afstemningen i morgen onsdag. Vi har i dag møde i udvalget, hvor vi kan drøfte sagen, så onsdag passer fint.
(Forslaget om udsættelse til onsdag kl. 12.00 af afstemningen om andenbehandlingen af Rådets fælles holdning vedtoges)

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, undskyld jeg griber ind, men jeg mener, at De har begået en fejl under afstemningen. Der blev ikke stemt særskilt om ændringsforslaget, da det kun erstattede de første dele af sætningen med dele, hvorom der i alle tilfælde ikke var blevet anmodet om en særskilt afstemning. Ved at gøre som De har gjort, har jeg indtryk af, at De vil få os til at gentage nogle afstemninger, der allerede har fundet sted. De skulle hellere have sat ændringsforslaget til afstemning først, og derefter have en særskilt afstemning om resten af punktet.

Formanden
Hr. Fabre-Aubrespy, jeg indledte med at gøre opmærksom på, at der kan opstå forvirring omkring visse afstemninger på grund af forskellige krav fra de politiske grupper, og dette er netop et af de tilfælde, jeg tænkte på. De behøver ikke at have anmodet om særskilt afstemning om det pågældende punkt. Der er andre grupper, der har anmodet herom, og jeg er faktisk nødt til at gentage afstemningen, for det kræver forretningsordenen. Jeg kan ikke beslutte, at en afstemning ikke er nødvendig; jeg er nødt til at holde mig til reglerne og gøre, som grupperne kræver.
Punkt 39

Schulz
Hr. formand, jeg vil gerne vide, om punkt 39 ikke bortfalder som følge af vedtagelsen af ændringsforslag nr. 9?

Formanden
Det er ikke Parlamentets tjenestegrenes opfattelse, hr. Schulz; men jeg vil bede ordføreren, fr. Roth, give sin mening til kende.

Roth
Hr. formand, det blev forud aftalt, at punkt 39 bortfalder ved vedtagelse af ændringsforslag nr. 9.

Formanden
Jeg har ikke noget imod at godtage ordførerens holdning, selv om Parlamentets tjenestegrene har en anden opfattelse. Vi behøver altså ikke stemme om punkt 39.
Ændringsforslag nr. 3

Schulz
Hr. formand, jeg har desværre det indtryk, at der her blev skabt forvirring, hvem der end gjorde det. Der foreligger et ændringsforslag nr. 3. Der skal stemmes om dette ændringsforslag som helhed. Hvis det vedtages, er den oprindelige tekst ændret, forkastes det, skal der efterfølgende stemmes om den oprindelige tekst. Men der er ingen, der har anmodet om delt afstemning i forbindelse med ændringsforslag nr. 3. Det har jeg ikke hørt. Det har ordføreren jo ikke krævet. Frem for alt har forslagsstilleren ikke krævet det. Derfor beder jeg Dem om, at De sætter ændringsforslag nr. 3 som helhed under afstemning, som Den Liberale Gruppe har anmodet om, og så derefter sætter den oprindelige tekst under afstemning.

Formanden
Hr. Schulz, må jeg gøre Dem opmærksom på, at De ikke altid kan vide, hvad andre har anmodet om. At De ikke har krævet det, betyder ikke, at andre heller ikke har. V-Gruppen har krævet afstemning om de enkelte dele og de enkelte led.
Ændringsforslag nr. 15

Roth
Hr. formand, i den svenske og i den danske udgave er dette forslag oversat forkert. Deri hedder det nemlig, at der forberedes retlige muligheder i Sverige og i Danmark. Dette er forkert. Disse muligheder eksisterer allerede i Danmark og i Sverige. Her foreligger der en oversættelsesfejl. Det skal således hedde, at Danmark og Sverige har fastsat disse retlige muligheder, at de således allerede findes dér.

Formanden
Den danske og den svenske udgave vil blive kontrolleret.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Tamino
Hr. formand, jeg vil give udtryk for, at jeg og min gruppe stemmer for Roth-Behrendts betænkning, hvori hun klart har gentaget, hvad Parlamentet mange gange har udtrykt, nemlig nødvendigheden af at fastholde de punkter i direktivet, der vedrører afskaffelsen af dyreforsøg i den kosmetiske sektor. Den betænkning, som vi her har haft separat, er endnu en gang en utilstrækkelig betænkning. Yderligere svigter medlemsstaterne på visse punkter, og navnlig har de strukturer, der er oprettet af Den Europæiske Union til gennemførelsen af direktivet, ikke nået deres mål. Dette kan imidlertid ikke retfærdiggøre, at vi ikke fastholder de forpligtelser, der findes i direktivet. Af disse grunde må vi, når vi stemmer for betænkningen, også efter hvad kommissær Bonino har udtalt, gentage, at det er vigtigt ikke blot for så vidt angår de færdige produkter, men også for så vidt angår de bestanddele, vi finder i de kosmetiske midler, at det fra den 1. januar 1998 ikke længere er tilladt at foretage forsøg med dyr, både fordi de ikke er til nogen nytte, og fordi der findes brugbare alternativer, og den europæiske administration, der skulle validere de alternative metoder, ikke har overholdt de forpligtelser, den havde fået pålagt. Denne administration skal hurtigst muligt undersøge, hvad der findes i litteraturen, og give oplysning om de undersøgelser, der giver tilstrækkelige svar på problemet om valideringen af pålidelige videnskabelige metoder, der tager hensyn til forbrugeren og bevirker, at man undgår at påføre dyr lidelser.

Carlotti
At bekæmpe lidelsen er den væsentligste udfordring, som vi hver dag må tage op, hvis vi ønsker at konstruere et mere menneskeligt Europa: Menneskenes lidelser, men også dyrenes.
Dyrenes lidelser berører hvert år tusindvis af »levende væsener«, der er underlagt forsøg. Særlig kosmetikindustrien er berørt af disse metoder. Mere end tretten typer af forsøgsmetoder i forbindelse med denne industri vil kunne bruge dyr.
Direktiv 93/35/EØF, vedtaget i juni 1993, bestemte allerførst »forbud mod markedsføring af kosmetiske produkter, bestanddele eller forbindelser heraf, som er afprøvet på dyr fra den 1. januar 1998«. Desuden er Kommissionen i forbindelse med dette direktiv forpligtet til »årligt for Europa-Parlamentet og Rådet at forelægge en beretning om de fremskridt, der er sket med hensyn til udvikling, validering og juridisk godkendelse af metoder, der kan erstatte forsøg med levende dyr«.
Fru Dagmar Roth-Behrendts betænkning understreger med rette trods kritikken i forbindelse med beretningen fra 1994, at beretningen fra 1995 stadig ikke indeholder nogen hasteforanstaltning med hensyn til de metoder, der kan erstatte forsøg med levende dyr.
Under påskud af manglende foranstaltninger på dette område i OECD og De Forenede Stater har Kommissionen ment, at det var umuligt at indføre et forbud mod dyreforsøg. Betyder det, at vi skal være på slæb efter De Forenede Stater? Nej.
Parlamentet har en rolle at spille og skal få Kommissionen til uden begrænsning at støtte forbuddet fra den 1. januar 1998.
Kommissionen skal allerede nu forpligte sig til at træffe foranstaltninger for at udvikle alternative forsøgsmetoder.

Ephremidis
Hvert år må 30.000 dyr lade livet i pinefulde forsøg i forbindelse med fremstillingen af kosmetik, og dette sker fortsat på trods af forbuddet, i henhold til direktiv 93/95/EØF, mod handel med kosmetik, der indeholder bestanddele eller forbindelser heraf, som er afprøvet på dyr, samt forpligtelsen til at fremme alternative metoder til erstatning af forsøg med dyr.
Denne uacceptable situation fortsætter takket være Kommissionens taktik med hele tiden at udsætte forbuddets ikrafttrædelse, hvor den endnu en gang giver efter for presset fra store handelsmæssige og økonomiske interesser og bevarer sin loyalitet over for de profit- og konkurrenceregler, som de store kosmetikfirmaer gennemtvinger. Den systematiske tilsidesættelse af offentlighedens stærke reaktioner og Europa-Parlamentets beslutninger fremmer den barbariske tortur af tusindvis af dyr og hindrer en dynamisk udvikling af de alternative metoder, hvis pålidelighed er videnskabeligt anerkendt, og som kan erstatte forsøg på dyr i kosmetikbranchen.
Der hersker ingen tvivl om, at der ikke lægges reelt pres på industrien for at udvikle og forske i alternative metoder, som kan sikre troværdigheden og et højt sikkerhedsniveau, ligesom der heller ikke stilles passende økonomiske midler til rådighed, hvilket er nødvendigt, hvis der skal gøres en seriøs forskningsmæssig og teknologisk indsat, så det på alle måder kan garanteres, at afskaffelsen af dyreforsøg ikke, på grund af konkurrencepresset, fører til nye produkter med nye uafprøvede bestanddele og ukendte bivirkninger for forbrugerne.
Af disse årsager er der intet, der taler for en udsættelse af et forbud gældende for færdige produkter med ikrafttrædelse den 1. januar 1998, og der bør ikke gives undtagelser fra dette forbud. Tværtimod bør der træffes konkrete foranstaltninger, så virksomheder og industri, som udfører forsøg med dyr, forpligtes til at deltage i udviklings- og valideringsarbejde og til at finansiere forskning og projekter vedrørende alternative metoder.

Reding
EU har vanskeligheder med hensyn til at begrænse dyreforsøgene i almindelighed og et forbud mod disse forsøg i kosmetiksektoren i særdeleshed.
Desværre ser det ud til, at Kommissionen giver efter for presset fra industrien og under ingen omstændigheder ser ud til at være rede til at føre en politik til fremme af alternative forsøgsmetoder. Dette betyder, at der også fremover vil blive »brugt« mere end 15 mio dyr i europæiske laboratorier.
En ubehagelig situation, navnlig da der findes effektive alternative metoder, som dog - som følge af en helt klar mangel på politisk vilje - ikke fremmes.
Til at forklare sin inaktivitet forskanser Kommissionen sig bag USA, som heller ikke har udstedt noget forbud mod dyreforsøg i kosmetiksektoren. For mig har et sådant argument imidlertid ingen gyldighed, da EU i modsat fald overhovedet ikke kunne lovgive uafhængigt af USA. Absurd!
Da Europa-Parlamentet - som repræsentant for de europæiske borgere - entydigt kræver et forbud mod dyreforsøg i kosmetiksektoren, findes der intet holdbart argument for ikke at gennemføre et sådant forbud i praksis den 1. januar 1998, som direktiv 93/35/EØF åbner mulighed for.
Et sådant forbud behøver ikke at blive en ulempe for kosmetiksektoren. Tværtimod. Ved hjælp af en positiv kampagne (mærkning af produkter med »Testes ikke på dyr«) kunne dette endog gælde som et yderligere salgsargument på verdensmarkedet. I producenternes, forbrugernes og dyrenes interesse!

Sandbæk
Kommissionens beretning er mangelfuld og søger ikke målrettet at gennemføre forbuddet mod dyreforsøg. Et forbud, der bør og skal indføres som lovet og ikke udskydes yderligere. Forbuddet vil ikke få nogen skadelig virkning for forbrugersikkerheden, og udviklingen af alternative testmetoder er allerede meget fremskreden.
Jeg er imod, at standarder baseres på princippet om den laveste fællesnævner. Så når Kommissionen antyder, at et forbud mod markedsføringen af kosmetiske produkter, der er testet med dyreforsøg, ikke er muligt, fordi bl.a. USA ikke har lignende regler, er det et ringe skalkeskjul. Gennemføres forbuddet i Europa, kan det derimod få afsmittende virkning på en international anerkendelse af alternative forsøgsmetoder.
Hvad angår forskningen i alternative metoder, bør der laves et prioriteringsprogram. Uden en »køreplan« med indbyggede frister vil det ikke være muligt at holde nogen op på noget. Herved kan vi opnå en uendelighed af udsættelser, som Kommissionens beretning synes at være et forsøg på.
Det er dyrt at forske i og efterprøve alternative metoder. Derfor skal de penge, der bevilges ECVAM (9 mio ecu over 3 år), bruges til det, de skal. En delegation af MEP'er erfarede imidlertid i 1996, at de bevilgede penge ikke når ubeskåret frem. Dette problem skal der gøres noget ved. Der bør etableres en gruppe eller et udvalg, som fremover holder et skarpt øje med, at bevilgede penge går til formålet. Ellers kommer vi ingen vegne.
Kun en køreplan og en målrettet og reel indsats kan fremme de alternative metoder. Men uanset hvad, skal dyreforsøg i kosmetiksektoren stoppes - og det nu!
Jeg deler til fulde Roth-Behrendts kritik og stemmer derfor for betænkningen.
Forslag til beslutning om genetisk modificeret majs
Hautala
Hr. formand, min stemmeforklaring vedrører holdningen til genetisk modificeret majs. Jeg vil gøre opmærksom på to forhold. For det første, nu er man ved at give afkald på forsigtighedsprincippet. Forsigtighedsprincippet bør være det centrale og ledende princip i EU's politikker. I beslutningstagningen må man ikke tage risici, som man frygter, kan blive en realitet. Nu har Kommissionen klart imødekommet kravene fra repræsentanterne for handelen og industrien og har glemt forsigtighedsprincippet. Jeg kan kun forestille mig, hvad dette vil føre til i fremtiden, når presset på Kommissionen stiger yderligere.
For det andet vil jeg gøre opmærksom på borgernes ret til at få oplysninger om de beslutninger, som Kommissionen træffer på det genteknologiske område. For øjeblikket anerkendes offentlighedsprincippet ikke. De videnskabelige komiteer arbejder bag lukkede døre. Jeg har selv uden held på tredje uge forsøgt at få sagsakterne om genmodificeret majs fra de finske myndigheder, og jeg har ikke fået dem. Jeg mener ikke, at man i fremtiden kan arbejde på denne måde. Enhver borger har en grundlæggende ret til at få at vide, på hvilket grundlag Kommissionen træffer sine afgørelser.

Berthu
Sagen med den genetiske majs har foruroligende ligheder med kogalskabssagen og viser, at Kommissionen intet har lært og intet forstået, medmindre den presses af gemene kræfter, som det er umuligt for den at modstå.
Endnu engang har Kommissionen vist sig mere følsom over for behovene i handelen og den frie bevægelse af produkter end for forbrugernes risici. Man må sige, at denne gang kommer yderligere frygten for at mishage De Forenede Stater, som åbenbart tvivlede så lidt på deres forretningsforbindelses bøjelighed, at de allerede havde transporteret deres majs helt over til os, endnu inden de havde opnået tilladelse til at markedsføre den på det europæiske marked. Siden fik de ret: Kommissionen har givet efter over hele linjen, efter at Leon Brittan forklarede den, som pressen rapporterede, at man ikke måtte ødelægge vores handelsforbindelser med dette store land.
Ud over besættelsen af handel og fri bevægelighed af varer finder man her andre lighedspunkter med kogalskabssagen. Allerførst konstaterer man den manglende gennemsigtighed i motivationerne til beslutningen og navnlig i de beroligende videnskabelige udtalelser, der sikrede, ser det ud til, Kommissionens beslutning, men som kun er blevet offentliggjort i forkortet form. For det andet må man understrege den isolerede metode hos Kommissionen, der, nøjagtig som den gjorde under ophævelsen af embargoen mod den britiske gelatine sidste år, har benyttet de gældende urimelige procedurer, der giver den ret til at indtræde i Rådets sted, når det ikke lykkes at træffe en enstemmig beslutning. Det skal dog bemærkes, at i dette tilfælde var tretten ud af femten stater i Rådet tilhængere af forbuddet mod import af genetisk majs, og at Kommissionen ikke tøvede med at trodse dette overvældende flertal for at stille sig ved siden af de to mest forsonlige stater, herunder desværre Frankrig.
For det tredje har man som i sagen med kogalskab set visse medlemsstater forsvare deres borgere på trods af Kommissionen. Østrig eller endog Luxembourg har forbudt udbredelsen på deres respektive markeder af genetisk modificeret majs for at beskytte deres befolkning. Endelig ser man også i denne sag, at der i Kommissionen udvikler sig et forsøg på at angribe de trodsige stater for at forhindre den frie bevægelighed.
Vi foranlediges således endnu en gang til at beklage, at Kommissionen benytter sig af de beføjelser, som landene i Europa har givet den til at ødelægge vores forsvar, når den tværtimod har til opgave at styrke det. Denne uværdige adfærd - eftersom Kommissionens største interesse burde være at sikre europæernes sikkerhed - forklares uden tvivl med en total mangel på patriotisme og en stor gennemtrængelighed af pres udefra. Disse mangler er ikke tilfældige, men kommer af selve den institutionelle struktur i det nuværende Europa, der er domineret af en teknokratisk struktur, der tror, at den er over nationerne, og som netop ved at være alt for langt fra dem til sidst mister enhver forbindelse med folks virkelighed og behov.

Deprez
Jeg vil gerne udtrykke min absolutte støtte til beslutningen om genetisk modificeret majs, som Parlamentet har vedtaget.
For øjeblikket er bekymringen stor hos forbrugerne for genetisk manipulerede fødevarer. I den forbindelse mener jeg, at det er absolut nødvendigt i det omfang, hvor man accepterer princippet med at markedsføre genetisk manipulerede fødevarer at overholde følgende to betingelser:
For det første gennemførelsen af strenge vurderinger - baseret på uafhængige og meget præcise videnskabelige data - af et produkts uskadelighed, inden det kommer på markedet, for den menneskelige sundhed, dyresundheden og miljøet;
For det andet er det vigtigt at sikre sig, så snart denne uskadelighed har kunnet bevises, at information af forbrugerne sker dels ved udbredelse af relevante videnskabelige udtalelser dels ved en passende etikettering. Enhver skal i tillid kunne vælge at forbruge det, han ønsker at forbruge med fuld viden.
I tilfældet med CIBA-GEIGY's anmodning om tilladelse til at markedsføre genetisk modificeret majs har Kommissionen den 18. december 1996 besluttet at imødekomme den, mens ingen af disse betingelser forekommer at være opfyldt. Faktisk er der ikke konsensus om dette produkts uskadelighed, idet der navnlig omtales muligheden for overførsel til mennesket af resistens over for et antibiotika; fuldstændige videnskabelige analyser fra tre videnskabelig komiteer, der har dannet grundlag for Kommissionens beslutning, er ikke blevet offentliggjort. En passende etikettering viser sig umulig på grund af utilstrækkelige bestemmelser i direktiv 90/220, og fordi forordningen om nye fødevarer endnu ikke er trådt i kraft.
Jeg anmoder derfor om, at godkendelsesproceduren for dette produkt undtagelsesvis udsættes, for det første indtil den fuldstændige evaluering af konsekvenserne af, at det kommer på markedet, for den menneskelige sundhed, dyresundheden og miljøet fastslår dets uskadelighed uden tvetydighed, for det andet indtil alle de videnskabelige udtalelser fra komiteerne, der er hørt i den forbindelse af Kommissionen, er offentliggjort, og for det tredje indtil Kommissionen i givet fald klart gør rede for, om og på hvilken måde den har til hensigt at gennemføre og få overholdt bestemmelserne i forordningen om nye fødevarer, hvad angår CIBA-GEIGY's etikettering af den genetisk modificerede majs.
Til sidst vil jeg gerne tilføje tre bemærkninger, for det første glæder det mig personligt meget at høre Kommissionens indstilling til det præcise indhold af etiketteringen, der foreslås i praksis, når denne type af majs og navnlig biprodukter heraf ankommer til forbrugeren, da store mængder af denne importerede majs for øjeblikket ankommer i dynger til Europa, er det måske ikke uhensigtsmæssigt parallelt at forestille sig iværksættelse af strenge normer, der defineres af en gruppe eksperter i GATT og anerkendes på verdensplan. Endelig vover jeg at håbe, at Kommissionen i processen med ændring af direktiv 90/220 vil vise, at den har draget læren af denne ømtålelige sag, idet den ved, at denne type af anmodning om at komme ind på markedet helt klart er bestemt til at udvikles i fremtiden.

Holm
Kommissionens optræden i forbindelse med spørgsmålet vedrørende Ciba-Geigy er mildt sagt problematisk og uansvarlig, men ikke særlig overraskende. Det ser ud til, at den endnu en gang er bukket under for økonomisk og handelsmæssig pression i stedet for at beskytte miljøet og menneskers sundhed. Det må siges at være forbavsende i betragtning af, at 13 af EU's 15 medlemslande har modsat sig, at denne majs indføres og sendes på deres markeder.
Det er positivt og opmuntrende at høre, at Østrig og Luxembourg ikke har accepteret Kommissionens afgørelse uden videre, og at de nu har truffet foranstaltninger til at forhindre markedsføring af genetisk modificeret majs. Jeg ville ønske, at andre EU-lande, herunder mit hjemland Sverige, gjorde det samme.
Folks bekymring for at spise genetisk modificerede levnedsmidler er berettiget og skal tages alvorligt. Et umiddelbart stop for dyrkning og markedsføring af genetisk modificeret mad er mere end ønskeligt og burde efter min menig også indføres. Desværre ser det ikke ud til, at det vil ske.
Europa-Parlamentets fælles beslutning er god, selvom den ikke er kritisk nok på alle punkter, og jeg vil uden tvivl stemme for forslaget.

Jackson
De britiske konservative parlamentsmedlemmer går stærkt ind for, at der træffes alle nødvendige beskyttelsesforanstaltninger til at sørge for, at det kun er sikre levnedsmidler, der bringes på markedet. De erkender også, at genetisk modificering er et videnskabeligt redskab med mulige fordele for menneskeheden, og at de ikke uden videre bør afvises. Dens muligheder for at øge levnedsmiddelforsyningerne og mindske afhængigheden af pesticider bør underkastes en meget nøje undersøgelse.
Vi mener, at der er to hensyn, der skal gå forud ved behandlingen af genetisk modificerede levnedsmidler: forbrugernes sikkerhed og forbrugernes valgmuligheder.
Med hensyn til forbrugernes sikkerhed bemærker vi, at Kommissionen konsulterede tre ekspertkomitéer, inden den godkendte markedsføringen af dette produkt. Resultaterne fra disse komitéer og listen over komitéernes medlemmer er tilgængelige for parlamentsmedlemmerne: F.eks. er der i EFT C 218 af 23. august 1995 en liste over medlemmerne af Den Videnskabelige Komité for Levnedsmidler, og senere ajourføringer er også offentliggjort i EFT. Det punkt, hvor Kommissionen kan kritiseres, er med hensyn til, at den ikke har en nærmere kontakt til parlamentsmedlemmerne, navnlig i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse, således at de hurtigt får et eksemplar af rapporterne fra disse ekspertkomitéer og ajourførte lister over medlemmerne heraf. Så længe Parlamentet føler sig udelukket fra arbejdet i disse komitéer, vil mistroen og den manglende tillid mellem institutionerne vokse.
Med hensyn til forbrugernes valgmuligheder glæder vi os over, at Kommissionen vil foreslå, at alle produkter, der indeholder GMO'er, vil skulle mærkes, hvorved de eksisterende oplysningskrav udvides. Hvis Europas forbrugere ikke ønsker genetisk modificerede produkter, så vil forbrugernes magt afgøre det, og virksomheder, som markedsfører disse produkter, vil opleve, at det europæiske marked ikke er rentabelt for dem.
Vi glæder os også over nyheden om, at kommissær Fischler vil forelægge et forslag med henblik på en lignende mærkning af dyrefoder.
Vi mener, at med disse beskyttelsesforanstaltninger vil Europas forbrugere og Europas landmænd befinde sig i den bedste position til at kunne bekæmpe konkurrencen fra USA og selv træffe beslutning om, hvorvidt de ønsker at købe genetisk modificerede produkter eller ej.
Vi anser det fælles beslutningsforslag for at være behæftet med alvorlige fejl med hensyn til dets forkastelse af den godkendelse, der er givet, og for at være forældet, da det ikke tager hensyn til de udtalelser, som Kommissionen kom med den 2. april med hensyn til mærkning af alle genetisk modificerede produkter. Men det indeholder nogle hensigtsmæssige punkter med hensyn til behovet for, at Europa-Parlamentet i højere grad inddrages i procedurerne til godkendelse af genetisk modificerede produkter, og vi har støttet disse elementer. Den eneste ærlige kurs, vi kunne følge under den endelige afstemning om hele teksten, var derfor hverken at stemme for eller imod.

Lindqvist
Det er uacceptabelt, at Kommissionen tillader spredning af genetisk modificeret majs på det europæiske marked. Et stort flertal af medlemslandene er imod dette, og den offentlige opinion er meget kritisk. EU burde have lært af BSE-krisen, at sundheds- og forbrugerbeskyttelsen skal gå forud for kortsigtede handelsinteresser. Der ikke foretaget tilstrækkelige videnskabelige undersøgelser. Majsen kan give resistens over for antibiotika og dermed blive en stor fare for folkesundheden. Det er en selvfølge, at alle genetisk modificerede levnedsmidler mærkes, således at forbrugeren ved, hvad det er, han køber og spiser.

Péry
Europa-Parlamentet fordømmer uansvarligheden hos Kommissionen, der har tilladt medlemsstaterne at importere og markedsføre produkter baseret på genetisk modificeret majs til trods for alle Europa-Parlamentets negative udtalelser til skade for forsigtighedsprincippet med hensyn til forbrugernes sundhed og miljøbeskyttelsen.
Frankrig har af den grund bemægtiget sig denne tilladelse for at muliggøre den amerikanske import, samtidig med at man forbyder dyrkningen af den genetisk modificerede majs, og man kan kun fordømme den manglende sammenhæng i en sådan indstilling.
Det er rigtigt, at markedsføringen af denne majs nogle dage inden var blevet tilladt, og en krise blev således afvæbnet med amerikanerne, som havde en ladning »Corn gluten feed« blokeret i en af vores havne.
Der er meget store interesser på spil. Jeg vil kort erindre om, at den genetiske majs er blevet gjort resistent over for et skadeligt insekts larve. Dyrkningen af den, der allerede foregår i De Forenede Stater og Canada, bringer bedre udbytte og styrker konkurrencedygtigheden i en produktion på et meget konkurrencepræget verdensmarked, det ved vi.
Usikkerheden om virkningerne på lang sigt, ønsket om at sikre forbrugerne, der endnu - med rette - er frustrerede over kogalskabskrisen, har haft betydning i den franske beslutningstagning, der af mange observatører anses for usammenhængende og præget af det kommende valg.
Jeg vil ikke forkaste de videnskabelige opdagelser, for livet er synonymt med udvikling. For øvrigt har min region - det sydvestlige Frankrig - i vid udstrækning draget fordel af de fremskridt, der er gjort i frøsorterne. Men de nylige skandaler og de oplevede dramaer må gøre os mere forsigtige.
Selv om eksperterne gør indsigelse mod muligheden for risici, hvad angår den modificerede majs, har den videnskabelige komité for fødevarer selv erkendt en risiko for overførsel til mennesket af et gen, der er resistent over for antibiotika.
Denne revurdering må følges op, og man må imens udsætte den tilladelse, der er givet til at importere og markedsføre disse produkter.
For os er det første krav gennemsigtighed i den information, der gives forbrugerne. De skal påtage sig deres ansvar med fuld viden takket være det obligatoriske krav om en klar etikettering af alle levnedsmidler, der indeholder genetiske produkter. Denne lov blev vedtaget af Europa-Parlamentet i januar 1977 og bør snart gennemføres i vores 15 lande.

Soucet
Hr. formand, trods dens utilstrækkeligheder har jeg stemt for den fælles beslutning, fordi den fordømmer uansvarligheden hos Kommissionen, der ensidigt har truffet beslutningen om at tillade markedsføring af genetisk modificeret majs til trods for den negative udtalelse fra et meget stort flertal af medlemsstaterne og Europa-Parlamentet. Men man burde være gået langt videre og kræve af Kommissionen, at den vender tilbage til den beslutning, den traf den 18. december 1996, så længe der ikke er givet tilstrækkeligt seriøse og uafhængige videnskabelige forsikringer om konsekvenserne heraf med hensyn til beskyttelse af den menneskelige sundhed og miljøet.
De samme fejltagelser gentager sig: Hvad enten det drejer sig om tilladelsen til at importere genetisk modificeret majs fra De Forenede Stater eller ophævelsen af embargoen mod gelatine, talg og sæd fra okser af britisk oprindelse, er det de samme procedurer, der får Kommissionen til at indtræde i Rådets sted og handle til skade for den offentlige sundhed og miljøet i vores stater. Man har ikke draget nogen lære af »kogalskabskrisen«. Og endnu en gang optræder Kommissionen som forsvarer for økonomiske interesser, der ikke er Unionens medlemsstaters interesser.
Til min store beklagelse bærer den franske regering et stort ansvar i den igangværende proces. Det er den franske ministers stemme, der i Rådet har gjort det muligt at opnå kvalificeret flertal, som har givet mulighed for, at der kunne foregå en indtrædelse i ansvaret til fordel for Kommissionen. Det er den franske regering, der først og hidtil som den eneste ved sin anordning af 4. februar har tilladt markedsføring af genetisk modificeret majs (heraf har underligt nok 30.000 tons været til stede i franske havne i en måned), selv om andre europæiske lande som Østrig, Schweiz eller Luxembourg har besluttet at beskytte deres befolkninger. De to franske kommissærer har naturligvis fulgt efter deres kolleger, navnlig de angelsaksiske og uden tøven tilladt, at den genetisk modificerede majs kom på markedet.
Man kommer således i Frankrig til den værst tænkelige situation: Vores landmænd forhindres i at bruge de mest produktive frø, mens produkter fra genetisk modificerede frø fra tredjelande frit markedsføres der. Sammenhængen har villet, at Unionen pålægger et komplet moratorium (idet majsen risikerer hurtigt at blive fulgt af genetisk modificeret soja og raps med alle de risici, det indebærer), indtil undersøgelser med overbevisende resultater har påvist uskadeligheden eller faren for at bringe sådanne frø på markedet. Hvorfor være så bange i dette væsentlige spørgsmål for en strid med De Forenede Stater over for WTO? Eller skulle Den Europæiske Union ikke hellere have til formål at forsvare medlemsstaternes interesser, der fremover kun aspirerer til ifølge Valérys ord at blive »en amerikansk Kommission«?
Betænkning af Roth (A4-0112/97)
Le Gallou
Hr. formand, vi har stemt imod fru Roths betænkning både på grund af dens aspekter, der ligger uden for emnet, og også på grund af dens mangler og udeladelser.
Fru Roths betænkning taler faktisk ikke om de forfølgelser, som de nationale fagforeninger er ude for i Frankrig. Der blev således i juli 1996 oprettet en fagforening Force nationale-transports en commun. Når denne fagforening udpeger tillidsmænd til RATP, der er det store offentlige transportforetagende i Paris-området, retsforfølger ledelsen de såkaldte syndikalister. Nogle uger senere præsenterer disse syndikalister en liste til de faglige valg. Denne liste afvises, og der er en ny proces, der leveres af ledelsen og af systemets fagforeninger, og som vindes til skade for de frie syndikalister, idet retfærdigheden er veget for magtens og de dominerende fagforeningers krav.
Der er således her en alvorlig krænkelse af arbejdernes fagforeningsfriheder og valgfriheder. Disse friheder trues for øvrigt af angreb fra ledelsen i denne store offentlige virksomhed mod de nationale fagforeninger: Trusler mod syndikalisterne og instrukser til de ansvarlige for afdelingerne om at tirre dem. Vi beklager, at disse krænkelser af fagforeningsfrihederne ikke figurerer i fru Roths betænkning.

Andersson, Hulthén og Waidelich
Vi hilser Schengen-aftalen velkommen som et væsentligt skridt hen imod virkeliggørelsen af retten til fri bevægelighed for unionsborgerne. Dog mener vi, at formuleringen i punkt 57 åbner mulighed for nogle fortolkninger, som vi ikke kan acceptere, bl.a. fordi de kan gå ud over mulighederne for en energisk bekæmpelse af narkotikahandelen.
Anttila, Lindqvist, Ryynänen, Virrankoski og Väyrynen (ELDR), Eriksson, Seppänen, Sjöstedt og Svensson (GUE/NGL), Gahrton, Holm og Lindholm (V), Bonde, Lis Jensen, Krarup og Sandbæk (I-EDN), skriftlig. (SV) Kampen for menneskerettighederne er et meget væsentligt anliggende overalt. EU har på ingen måde monopol på dette område.
Meget i denne betænkning er fuldstændig unødvendigt i en betænkning om menneskerettigheder. Hvorfor skal EU gøres til en juridisk person og kunne undertegne konventioner? Hvorfor skal så mange af foranstaltningerne overføres til det føderalistiske EU-plan? Hvorfor skal der indføres kontrol på fællesskabsniveau?
Dette er vi imod og anser for unødvendigt i en ellers ganske udmærket betænkning. Naturligvis stemmer vi også imod forslaget om, at gennemførelsen af Schengen-aftalen skal underlægges EF-Domstolens kompetence.
Det positive ved betænkningen er, at den på mange punkter er progressiv og sætter fokus på en række opgaver, som i dag varetages dårligt af EU's medlemslande. Det betyder dog ikke, at de ville blive varetaget bedre på fællesskabsplan. Det ville tværtimod øge det demokratiske underskud i EU.
Vi mener, at kritikken mod den repressive og ofte racistiske asylpolitik er på sin plads.

Banotti
Jeg stemte imod ændringsforslag nr. 43 om information i forbindelse med abort - med sin nuværende formulering er det uacceptabelt.
Ikke engang de mest radikale tilhængere af fri abort slår aktivt til lyd for abort. Abort er et valg, som mange kvinder træffer af en lang række grunde - mange tragiske.
I Irland har vi særdeles mange aborter, uforholdsmæssigt mange i forhold til andre EU-lande.
Jeg mener, at vore ressourcer bør koncentreres om forebyggelse af uønskede graviditeter og støtte til dem, der føler sig presset til at træffe dette valg.
Under folkeafstemningen om vor forfatning blev information og fri bevægelighed støttet med et overvældende flertal. Det samme gør jeg.

Berthu
Vi beklager, at Europa-Parlamentet trods vores negative stemmer har ment det rigtigt at vedtage fru Roths betænkning, der omfatter en hel række vildfarelser, som f.eks. anmodning til medlemslandene om at anerkende homoseksuelle par og give dem ret til at adoptere børn. Vi konstaterer også, at Europa-Parlamentet igen har erklæret, at den frie bevægelighed ikke er iværksat i Europa under påskud af, at personkontrollerne ved grænserne ikke er blevet fuldstændig afskaffet. Endnu en gang er det slet ikke vores opfattelse, og når vi i dag rejser i Europa, mærker vi ikke disse kontroller som hindringer for vores frie bevægelighed.
Jeg vil dog gerne koncentrere min stemmeforklaring om et særlig teknisk punkt, da Parlamentet lige har anmodet om, at Schengen-konventionen henhører under De Europæiske Fællesskabers Domstols kompetence. Vi er ikke enige af to årsager, med hensyn til formen og indholdet.
Hvad angår formen, kan vi ikke se, hvorfor Domstolen, der er en fællesskabsinstitution, der henhører under de femten medlemsstater, skulle behandle særlige aftaler, som visse stater indgår indbyrdes, medmindre naturligvis disse stater udtrykkeligt anmoder den herom. Men det er ikke tilfældet her. Denne bemærkning skal igen ind i regeringskonferencens debat om differentieret samarbejde, som, vi ikke ønsker, på forhånd og systematisk skal henhøre under Domstolen.
Med hensyn til indholdet er det usandsynligt, at man kan overlade spørgsmål om personers og navnlig udlændinges bevægelighed, der er nært beslægtet med de forfatningsmæssige friheder og de nationale suveræniteter, til afgørelse hos en institution, der ikke er en demokratisk valgt forsamling, og som heller ikke er en national konstitutionel domstol, som er underlagt hver stats demokratiske regler.
Der rejser sig i dag et akut problem, som ingen vil se i øjnene, med forvridninger mellem Domstolens statut, der oprindeligt var en domstol, der skulle behandle tekniske problemer i forbindelse med fortolkningen af en velafgrænset traktat og omfanget af de kompetencer, som man i dag ville give den, som ville medføre en alvorlig formindskelse af de nationale demokratier og helt enkelt demokratiet.
Vi ønsker således, at regeringskonferencen udviser realistisk sans, og at den inden enhver eventuel udvidelse af Domstolens kompetencer reviderer dens statut og i den på en eller anden måde indfører en ret til at appellere til de nationale parlamenter med hensyn til principspørgsmål.

Imaz San Miguel
Fru Roth-Behrendts betænkning rummer synspunkter af stor betydning for menneskerettighederne i Den Europæiske Union. Blandt disse skal nævnes den nye bekræftelse på de overvejelser, der er gjort i Europarådets udvalg mod tortur, støtten til ofre for vold og terrorisme og mange andre ting. For så vidt angår menneskerettighederne i fængslerne hedder det i punkt 76: «gentager, at fængselsophold I DE FLESTE TILFÆLDE bør afvikles tættest muligt på familie og/eller socialt miljø«. Den indsættelse, der er sket i Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder, af passagen »i de fleste tilfælde« bevirker en indskrænkning i en ret, der underforstået er anerkendt i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention, og derfor bevirker, at den vilkårligt kan benyttes af regeringerne.
Jeg vil derfor undlade at stemme under den endelige afstemning.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater i Europa-Parlamentet har stemt for Parlamentets årlige betænkning om respekt for menneskerettighederne i Den Europæiske Union (1995) med undtagelse af pkt. 159.
Vi mener, at betænkningen generelt er tilfredsstillende. Modstanden mod pkt. 159 skyldes alene, at den rummer en faktuel fejl. Således indeholder den danske strafferet et klart forbud mod besiddelse af: «fotografier, film eller lignende af børn, der har samleje eller anden kønslig omgang end samleje« (Straffelovens § 225, stk. 2). Dette forbud indbefatter også pædofile blade.

Lucas Pires
Jeg stemte ligesom min Gruppe (PPE) imod den i Roth-betænkningen indeholdte beslutning, selv om jeg kunne tilslutte mig mere end 90 af punkterne og en lang række aspekter i betænkningen. Betænkningen indeholder imidlertid unøjagtigheder og overskrider genstandsområdet for en betænkning af denne type, der primært bør bidrage til at skabe opmærksomhed omkring problemer vedrørende de grundlæggende frihedsrettigheder i Den Europæiske Union, som skal vies større opmærksomhed og håndteres bedre. Det er til gengæld min opfattelse, at spørgsmål vedrørende sociale rettigheder og retten til et sundt miljø er af en helt anden karakter og bør gøres til genstand for særundersøgelser i Europa-Parlamentets kompetente udvalg.
Ud over dette generelle kriterium, som indvirkede på min endelige stillingtagen til betænkningen som helhed, var min stemmeafgivning til de enkelte punkter baseret på følgende kriterier:
Jeg stemte for en lang række punkter vedrørende redskaber til styrkelse af menneskerettighederne, retten til liv og fysisk integritet, retten til fri bevægelighed, til reel klageadgang, fængsledes rettigheder, bekæmpelse af racisme og fremmedhad, retten til beskyttelse af privatlivets fred, retten til ikke-diskriminering og børns rettigheder.
Jeg stemte imod de punkter, hvori medlemsstater er angivet med navns nævnelse, uden at de har haft mulighed for at forelægge deres version af forholdene, idet man må gå ud fra, at de opfører sig som retsstater, og desuden stemte jeg imod de punkter, der sætter spørgsmålstegn ved nationale asyl- og indvandringspolitikker, ikke mindst i betragtning af at der endnu ikke findes en egentlig europæisk politik på dette område.
Jeg stemte hverken for eller imod de punkter, der enten omhandler menneskerettighederne uden for Den Europæiske Union eller forhold og begivenheder, som vedrører andre år end 1995, såvel som om punkter, som mixer sandt og falsk og dermed præsenterer halve sandheder.

Miranda
Det er efter vores mening yderst positivt, at Europa-Parlamentet forelægger en seriøs og dybtgående betænkning om respekten for menneskerettighederne i Den Europæiske Union, så meget mere som der er en tendens til alt for letsindig omgang med værdidomme om disse forhold uden for Unionens område. Der kan rent faktisk konstateres væsentlige problemer på menneskerettighedsområdet i Den Europæiske Union.
Respekten for de grundlæggende friheder og rettigheder er sjældent problemet. Men racistiske og fremmedhadske fænomener er i stærk fremgang. Ligeledes kan der konstateres en stigende tendens til at indskrænke asylretten. Diskrimination af enhver art er i fremmarch. Og navnlig skal det understreges, at de sociale rettigheder i stigende grad undergraves. Og disse kan i modsætning til, hvad nogle fløje her i salen mener, ikke holdes uden for i denne sammenhæng. Retten til arbejde, stabil beskæftigelse, en anstændig social sikring og et værdigt liv er ubestrideligt grundlæggende menneskerettighedsaspekter; ligesom man i denne sammenhæng må medtage bekæmpelse af arbejdsløshed, fattigdom, udstødelse og marginalisering.
Fru Claudia Roth præsenterer en indgående og positiv analyse af emnet i sin betænkning. Det finder vi glædeligt, og vi stemte derfor for den. Af samme grund stemte vi imod de ændringsforslag til betænkningen, som var i strid med dennes overordnede tendens.

Reding
På menneskerettighedsområdet skal Europa forsvare sit gode navn på verdensplan. Jeg beklager derfor særdeles dybt, at modstanden fra visse EU-staters side mod en beslutning, hvori menneskerettighedssituationen i Kina analyseres kritisk, har medført, at Europa nu ikke forelægger noget menneskerettighedsresolution for FN.
Hensynet til kommercielle interesser har fortrængt menneskerettighedsdiskussionen. Også denne skandaløse adfærd vil jeg gerne understrege med min nej-stemme!
Menneskerettigheder har ingen partipolitisk farve. De er hverken kristdemokratiske eller socialistiske. Derimod har de en universel gyldighed, som det er fastsat i de internationale konventioner. Derfor skal begreberne defineres klart, og disse generelle principper så anvendes meget nøje.
Desværre er dette ikke tilfældet i Roth-betænkningen. Betænkningen er ideologisk farvet og indeholder desuden talrige elementer, som har meget at gøre med økonomi-, social- og miljøpolitik, men slet ikke har noget at gøre med menneskerettigheder. Det er et sammensurium af opremsninger, en lang række emner og problemer, som betyder alt og intet.
Jeg havde derimod ønsket, at man havde taget grundlæggende rettigheder op, f.eks. retten til liv, til ubeskadigethed, til et passende forsvar for retten, til ytringsfrihed, til privatliv, til ikke-diskriminering...

Wibe
En betænkning om dette emne skal efter vor opfattelse behandle overgreb på de fundamentale menneskerettigheder, såsom ytringsfrihed, trykkefrihed, religionsfrihed og organisationsfrihed. Ligeledes skal den undersøge, om eksempelvis retten til advokatbistand eller til at aftjene ikke-militær værnepligt er opfyldt i EU's medlemsstater og i modsat fald påtale det. Men når man, som i denne betænkning, udvider menneskerettighedsbegrebet til også at omfatte retten til fri bevægelighed i Unionen og til social sikkerhed, lægebehandling og lignende aspekter, tager man spørgsmål op, som henhører under andre politiske sagsområder. Som en konsekvens heraf ville man i denne årlige betænkning fremover skulle påtale, i forhold til et mål for god livskvalitet, enhver overtrædelse af borgernes ret til i deres nærmiljø at kunne nyde godt af gode kommunale parkanlæg.
Det er selvfølgelig aldrig forkert at kræve eksempelvis bedre lægebehandling. Men det er ikke pointen. Kernen i vor kritik er, at begrebet menneskerettigheder gennem denne udvidelse sammenblandes med begrebet livskvalitet. »Menneskerettigheder« har i international sammenhæng et forholdsvis entydigt indhold.
Beslutningsforslagets punkt 119 beklager, at stadig flere kommuner, især i Frankrig og Tyskland, forbyder tiggeri. At skrive sådan i en betænkning indebærer, at man accepterer, at nogle borgere har tiggeri som indkomstgivende aktivitet. Det kan vi ikke acceptere.

Formanden
Afstemningstiden er afsluttet.
(Mødet udsat kl. 13.35 og genoptaget kl. 15.00)

Vækst, beskæftigelse og konvergens (fortsættelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fortsættelse af forhandlingen om betænkning (A4-0111/97) af Randzio-Plath for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om Kommissionens økonomiske årsberetning for 1997 - vækst, beskæftigelse og konvergens på vejen mod ØMU (KOM(97)0027 - C4-0078/97).

Metten
Medens vore regeringer gør et stort nummer ud af at opfylde konvergenskriterierne, vil arbejdsløsheden ikke rigtigt falde. Vi kender årsagen. Den økonomiske vækst i Unionen er for lav. Der kræves en vækstrate på 2½ % i snit for blot at kompensere for arbejdsproduktivitetens stigning og det øgede udbud af arbejdskraft. Men vi opnår ikke denne vækstrate, og fremtidsperspektivet er magert. Hvordan kan det være, at økonomien i Den Europæiske Union ikke giver sig til at vokse støt og stabilt? Kommissionen har ikke noget svar. I lighed med sidste år konkluderer den, at alle udbudsfaktorer såsom inflation og rentesatsen er gunstige for øget vækst, men Kommissionen nægter at tro på, at de besparelser på gennemsnitligt 1½ % af bruttonationalproduktet, medlemsstaterne ønsker at gennemføre i 1997, hænger nøje sammen med denne lave vækst. Den påstår eksempelvis på side 77 og 78 i den økonomiske årsberetning, at et fortsat rentefald samt tillidseffekter nok ville kunne kompensere for en negativ efterspørgselsudvikling på grund af besparelser. Dette synspunkt fritager med urette Kommissionen for forpligtelsen til af de medlemsstater, der er således stillet, at de kan føre en politik, der primært tager sigte på at opretholdelse og fremme vækst, at kræve, at de også gør det. Stimulering af beskæftigelsen gennem fremme af vækst bør dog i hele Unionen på fælleskabsplan få en mindst lige så høj prioritet som opfyldelsen af konvergenskriterierne. Stimulering af vækst og opfyldelse af konvergenskriterier er desuden ikke indbyrdes modstridende. Større vækst er ikke kun beskæftigelsesskabende, men gør det også nemmere at opfylde konvergenskriterierne. Begge mål, beskæftigelse og konvergens, er et fælles ansvar for hele Den Europæiske Union. Derfor kan man også forlange af de lande, der allerede nu opfylder ØMU-kriterierne og har øget vækst, i det mindste at opretholde denne vækst også til fordel for andre medlemsstater.

Cassidy
Hr. formand, sidste år var jeg ordfører for den økonomiske årsberetning for 1996, og jeg er helt klar over de vanskeligheder, som både Kommissionen og ordføreren har måttet arbejde med. Jeg vil gerne komplimentere Kommissionen i år for at have udarbejdet en noget mere sammenhængende økonomisk årsberetning og noget tidligere end sidste år. Jeg vil også gerne komplimentere Kommissionen for en glædelig realisme i den økonomiske årsberetning for i år.
Der har i de to forudgående år været en tendens til, at man har været lidt for optimistiske med hensyn til udsigterne for Det Europæiske Fællesskabs økonomi. Kommissionen har med rette i år fremhævet, at der absolut ikke har været nogen som helst forbedring af den samlede beskæftigelsessituation i Fællesskabet. Dette er fortsat det grundlæggende problem, som Europa står over for. Som der stod på forsiden af The Economist i denne uge: Europa arbejder ikke! Svaret på dette problem ligger selvfølgelig egentlig ikke hos Kommissionen og endnu mindre hos Europa-Parlamentet, det ligger hos myndighederne i medlemsstaterne.
Det glæder mig at se, selv om jeg ikke er enig i alt det, ordføreren siger i sin betænkning, at man - i punkt 8 i beslutningen - erkender de negative følger af »høje, lovbestemte, ikke-lønrelaterede omkostninger«, som gør, at virksomhederne er tilbageholdende med at ansætte arbejdskraft. Men på den anden side mangler der realisme: I en tidligere henvisning i punkt 5 ix) har vi den sædvanlige gentagelse af de venstreorienteredes modstand mod spekulanternes aktiviteter. Det erkendes ikke særlig ofte, at spekulanter f.eks. kan være medlemsstatsregeringer, som kan forholde sig afventende med at betale penge til Det Europæiske Fællesskab i forventning om, at deres nationale valutaers omvekslingskurs i forhold til ECU'en vil blive forbedret.
Der er imidlertid én ting, som jeg gerne vil gøre opmærksom på: Punkt 26, som kræver, at der sættes en stopper for »den ubillige skattekonkurrence i EU«. Hvis beskatning er »ubillig«, skyldes det, at nogle medlemsstater fortsat har et alt for højt skatteniveau, og virkningen af konkurrence på skatteområdet skulle, som med hensyn til flybilletpriser og alt muligt andet, være, at skatteprocenterne nedbringes. Dette vil øge Europas konkurrenceevne og også resultere i et genopsving på det europæiske arbejdsmarked.

Soltwedel-Schäfer
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne udtale mig om det centrale af vore ændringsforslag, nemlig om ændringsforslag nr. 9 vedrørende vækst, beskæftigelse og konvergens på vejen mod ØMU. Den økonomiske vækst alene er en utilstrækkelig indikator til at bekæmpe eller nedbringe arbejdsløsheden. Når man tænker på, at man i Tyskland lover, at arbejdsløshedsprocenten bliver halveret inden år 2000, er en sådan overdrivelse til dels også forståelig for Europa.
At betragte vækst som de europæiske økonomiske systemers eneste mål og drivkraft er fuldstændig forkert. Økonomi skal kun ses i overensstemmelse med økologien, og denne erkendelse opnås desværre alt for langsomt i stedet for tydeligere og tydeligere og med flertal.
Den økonomiske årsberetning, og det vil være en ny erkendelse for Dem under forhandlingen i dag, mangler en fremtidsorienteret europæisk økonomisk filosofi. Jeg anvender helt bevidst ordet filosofi. Der mangler nemlig ganske enkelt en orientering i retning af, at vi i Europa har behov for en tilpasning af de økonomiske systemer indbyrdes. Vi har i Tyskland med en statsandel på 51 % en helt anden situation end f.eks. Storbritannien eller Grækenland. Dvs. at vi også bør og skal tage fat på dette spørgsmål om statens andel og tilpasningen af de økonomiske systemer.
Lad mig sige følgende vedrørende Den Monetære Union: Vi ønsker ikke og vi bør ikke iværksætte Den Monetære Union med en løgn over for vore borgere. Det vil jeg navnlig gerne sige til hr. de Silguy. I punkt 12 i den økonomiske årsberetning henvises der til pensionsforpligtelserne og reserverne i den henseende. Hvis det forholder sig som i Tyskland, at disse pensionsforpligtelser ikke opstår, heller ikke som led i kriterierne i forbindelse med ØMU, er det en begyndelse med en såkaldt løgn, og dermed er kriterierne ikke entydigt opfyldt. Vi skal være og forblive troværdige; senest vil posttjenestemændene i Forbundsrepublikken Tyskland se, at der her er noget, som ikke stemmer.
Jeg vil også gerne gøre opmærksom på et sidste spørgsmål: I den tyske oversættelse hedder det i ændringsforslag nr. 5 »in einer unzureichenden Regulierung«, det er oversat forkert, det skulle hedde »in einer ineffektiven Regulierung«.

Lis Jensen
Hr. formand, i Randzio-Plaths betænkning anføres bl.a., at man ikke kan gå ind for Kommissionens forslag om større lønspredning mellem regionerne. Det finder jeg meget sympatisk, idet det jo hverken er et anliggende for Kommissionen eller for Parlamentet, men noget som skal afgøres på lokalt plan enten mellem arbejdsmarkedets parter eller i det nationale parlament, alt efter reglerne i de enkelte lande. I den økonomiske årsberetning fra Kommissionen anføres der også et ønske om større lønspredning inden for de forskellige sektorer og brancher. Nu er det en skam, at ordføreren ikke er til stede, for jeg ville gerne have hørt hendes holdning til det.
Betænkningen støtter fuldt ud Delors' hvidbog om vækst, konkurrenceevne og beskæftigelse, og det kan godt undre mig lidt, for heri går man jo også ind for større lønspredning. Og jeg må klart tage afstand fra at støtte forslag om indførelse af indslusningsløn for de lavest kvalificerede, de unge eller de langtidsledige, idet det i hvert fald i mit hjemland er en klar knægtelse af den forhandlingsret, som arbejdsmarkedets parter har. Og at foreslå en form for økonomisk regering på EU-plan er at køre helt ud på et sidespor. Lad os spise brød til, og lad os i stedet diskutere, om gennemførelse af ØMU'ens konvergenskriterier ikke er den egentlige årsag til den uacceptabelt store arbejdsløshed, som alle EU's medlemslande har, frem for at bilde os selv og andre ind, at arbejdsløshedsproblemet kan løses ved gennemførelse af ØMU'en. Lad os lytte til de stærke protester, der er mod ØMU-planerne, rundt omkring i landene i Den Europæiske Union.

Lukas
Hr. formand, jeg er enig med ordføreren, når hun siger, at den økonomiske årsberetning er for optimistisk og ikke tager den stigende massearbejdsløshed tilstrækkelig alvorligt. Konkurrenceevnen sættes for ensidigt i forbindelse med arbejdskraftomkostningerne, mens de vigtige områder kreativitet og innovation såvel i produktions- som i salgsleddet i nogen grad forbigås.
Konsolideringseuforien i den offentlige og den private sektor tager i for høj grad sigte på bortrationalisering og ikke i tilstrækkelig grad sigte på investeringer. Frankrig som eksempel viser, at en nedbringelse af arbejdskraftomkostningerne alene ikke kan forbedre konkurrenceevnen, da arbejdsløsheden nemlig ikke er faldet dér trods en sænkelse af arbejdskraftomkostningerne, og det resulterede snarere i yderligere tab af markedsandele. Det vil derfor være vigtigt fremover kritisk at analysere udgiftsstrukturen i Den Europæiske Union.
Så længe størsteparten af medlemmernes bidrag går til at støtte overproduktionen inden for landbruget, og der anvendes forholdsvis lave beløb til forskning og udvikling, bør man ikke undre sig over, hvis Den Europæiske Unions konkurrenceevne falder.

Fayot
Hr. formand, den store debat, der kaster en skygge på Kommissionens økonomiske beretning, er naturligvis beskæftigelsen.
Vi ved, at vi ikke kan stille os tilfreds i den forbindelse med enhedstanken, og at vi må finde noget andet. Vi kan ikke stille os tilfreds med de økonomiske politikker på nationalt niveau, når den monetære politik vil være på europæisk plan. Vi kan ikke lade arbejdsløsheden, fattigdommen og udelukkelsen udvikle sig og forlade os fuldstændigt på markedet. Min kollega, fru Randzio-Plaths fremragende betænkning har til hensigt at give en lektie om frivillighed i den forbindelse, og med Deres tilladelse vil jeg gerne komme med to ideer.
Den første idé: Det er nødvendigt at give den økonomiske politik en europæisk dimension. Hr. formand, hr. kommissær, jeg kommer fra et land, Luxembourg, der de sidste ti år netto har skabt tusinder af nye jobs hvert år, og alligevel stiger arbejdsløsheden ubønhørligt. Hvorfor? Fordi dette land ligger midt i et område, med beskæftigelse over grænserne, hvor arbejdsløsheden er oppe på 10-15 % eller endda mere. Det viser, at et land, der fører en politik med hurtigere vækst end dets naboer, frem for alt støtter sine naboers økonomi. Og hvis vi ønsker, at de nationale politikker skal lykkes, må vi i det mindste sørge for at koordinere dem på europæisk plan.
Den anden idé: Det er nødvendigt med en politik med fælles vækst. De fuldendte dogmatikere siger nej, at det ikke er muligt. Fuldstændig fastnaglet til konvergenskriterierne for at tiltræde den fælles valuta vil de hverken slippe en krone mere til fællesskabsbudgettet eller beskæftige sig med naboen. Socialisterne siger ja. Uden at komme ind på en skinhellig à la Keynes-debat mener de, at man kan påvirke efterspørgslen selv med et europæisk budget, der kun når op på 1, 27 % af BNP.
Hvis jeg må sige det, hr. formand, for at omskrive Jacques Delors, skulle Den Europæiske Union, der låner for at låne ud til Bulgarien eller Ungarn, ikke hellere gøre det for at investere i livskvalitet og fremtid for dens ungdom?
Hr. formand, jeg mener således, at vi faktisk, som ordføreren foreslår, må have en økonomisk politik af europæisk dimension og navnlig en økonomisk vækstpolitik.

Fourçans
Hr. formand, for at glæde hr. Fayot, vil jeg måske forekomme som forsvarer af enhedstanken, men det er lige meget, det gør jeg så. Jeg vil både reagere på den årlige økonomiske beretning og på Parlamentets betænkning.
Jeg vil være mindre kritisk med hensyn til den årlige økonomiske beretning end fru Randzio-Plath er, selv om jeg dog har et vist antal bemærkninger til Kommissionens tekst.
Jeg mener, som Kommissionen, at man skal hilse forbedringen velkommen af Den Europæiske Unions præstationer og det opsving, der er i gang, må opmuntre os til at fortsætte ad den vej, der er ridset op. Når dette er sagt, og jeg tror, at alle er enige, drejer det sig ikke om at hvile på laurbærrene, for vi er langt fra målet, hvad angår væksten og arbejdsløshedsprocenten, der, som man ved, stadig er dramatisk høj.
Hvorfor har vi denne svage vækstrate og denne gennemsnitlige høje arbejdsløshedsprocent i Europa? For en stor del må vi sige på grund af dårlig økonomisk politik, der er gennemført siden begyndelserne af 90'erne: En for slap budgetpolitik, en dårlig ført monetær politik i det mindste indtil for nylig og et for stivnet arbejdsmarked.
Så, kære kolleger, lad os drage læren af disse eksempler fra fortiden. Det er ikke ved at slække på budgetdisciplinen, at man løser vores vækst- og beskæftigelsesproblemer, det er ikke ved at slække på den monetære politik, at vi løser vores vækst- og beskæftigelsesproblemer. Den betænkning, som fru Randzio-Plath forelægger for os, tager fejl af målet ved at foreslå denne type af foranstaltninger.
Faldet i de reelle rentesatser, der med rette ønskes af ordføreren, vil ikke være et resultat af denne form for slaphed. Det vil stamme fra den fortsatte budgetmæssige sanering, afskaffelse af risikopræmier på rentesatserne og således et stabilt monetært og skattemæssigt miljø.
I modsætning til det, der foreslås os, må vi nedsætte de offentlige udgifter og de obligatoriske afgifter, og hertil skal vi iværksætte et vist antal strukturreformer, for at disse nedsættelser virkelig finder sted og er vedvarende.
I dette perspektiv har vi i Europa to store opgaver. Den første vedrører reformerne af arbejdsmarkedet. Det skal som generel regel, om ikke i alle lande, gøres mere fleksibelt. Vi skal navnlig fremskynde nedsættelsen af arbejdsomkostningerne navnlig for de dårligst uddannede i modsætning til det, som en af de tidligere talere har sagt. For det er her, nøglen til arbejdsløsheden findes, arbejdsløsheden hos de dårligst uddannede, der er den største arbejdsløshed i vores forskellige lande. Og hertil er der ingen anden løsning end at nedsætte de obligatoriske afgifter. Jeg beklager meget, at Kommissionen ikke har insisteret lidt mere på dette spørgsmål, selv om den har nævnt det.
Den anden opgave vedrører problemet med globalisering og teknisk fremskridt. Den årlige økonomiske beretning bruger et interessant kapital hertil. Også her mener jeg, at emnet havde fortjent at blive udviklet. Jeg vil gerne fastholde en ting om dette emne, det er, at der er ingen grund til, at globaliseringen på forhånd ikke skulle føre til en skabelse af arbejdspladser, selv om dette på kort sigt, det ved man, volder et vist antal problemer.
Jeg vil slutte her, hr. formand. Jeg vil bare sige, at jeg sammen med PPE-Gruppen samt hr. Herman har foreslået et vist antal ændringsforslag: Den skæbne, som disse ændringsforslag vil få, vil naturligvis afgøre gruppens afstemning.

Svensson
Hr. formand, der været massearbejdsløshed i Den Europæiske Union i de sidste tyve år. En af årsagerne hertil er, at den økonomiske tænkning domineres af ortodokse økonomiske teorier. Dette repræsenterer fru Randzio-Plaths betænkning et velgørende brud med. Den slår til lyd for en offensiv, ekspansionistisk politik. Den vidner om indsigt i de offentlige strukturers aktive rolle i finanspolitikken. Betænkningen bryder dermed med den anskuelseskonformisme, som ellers præger debatten i Den Europæiske Union og dennes instanser.
Den modsiger imidlertid sig selv, når den udviser tiltro til møntunionens rolle. Netop ØMU-bestemmelserne bærer en stor del af skylden for den repressive politik. På længere sigt må man opgive konvergenskriterierne for at kunne bekæmpe krisen. Der må etableres et nyt, frit valutasamarbejde på et mere globalt grundlag. Trods disse indvendinger er betænkningen dog et glimt af lys i dogmatikkens mørke.

Moretti
Hr. formand, det ikke er tilstrækkeligt at flæbe, når man vil løse problemerne vedrørende arbejdsløsheden i Europa. Hindringerne for en sand og egentlig økonomisk og beskæftigelsesmæssig vækst er ganske velkendte, og de fleste af medlemsstaterne løber om kap for at foreslå løsninger uden dog senere at omsætte dem i praksis. Italien er et negativt mønster, der ikke bør efterlignes, og den regel, hvorefter samfundet tager tabene på sig, men privatiserer fortjenesterne, er stadig på mode. Arbejdsløshedskasserne virker kun til fordel for de store virksomheder, mens der ikke er adgang til dem for de små virksomheder. Hvad vil denne Union gøre for de små og mellemstore virksomheder i henseende til konkrete og målrettede projekter?
De oplysninger, vi råder over, bekræfter, at man alene ved at hjælpe de små og mellemstore virksomheder kan løse de mange økonomiske og beskæftigelsesmæssige problemer. Lad os ikke spilde mere tid, og lad os investere i infrastrukturerne, transportnettene, miljøet og energien. Lad os indrette os bedre, for at de små og mellemstore virksomheder kan få gavn af de investeringer, der er planlagt i forskning, og lad medlemsstaterne lette skattebyrden og forpligtelserne til social sikkerhed.
Vi er gået et stykke ad den forkerte vej, men vi kan råde bod herpå ved at sætte en stopper for den uredelige konkurrence på beskatningsområdet ved en protokol om beskatningsforhold til indsættelse i Maastricht-traktaten, der indeholder en adfærdskodeks for medlemsstaterne vedrørende beskatningen af virksomheder og kapital.

Caudron
Hr. formand, kære kolleger, forhandlingen i dag om Kommissionens årlige økonomiske beretning giver mig allerførst anledning til varmt at lykønske vores kollega, fru Randzio-Plath, for kvaliteten af hendes arbejde samt for den nøjagtighed og den intelligens, som karakteriserer hende i hele hendes arbejde. Denne betænkning fører mig også, hr. Herman, til at sige, at Forretningsudvalget har arbejdet godt naturligvis inden for rammerne af de traktater, der styrer os og Ministerrådets beslutninger uden selvfølgelig at glemme, hr. Herman, den dominerende liberale ideologi, som Unionen er omgivet af.
Men når man har 18 millioner arbejdsløse og 9 millioner mennesker, der kunne komme i aktivitet, hvis der var arbejdspladser, kan man ikke i dag være tilfreds med mere eller mindre kunstige konvergenser med henblik på den nødvendige fælles valuta, man kan ikke være tilfreds med en lille vækst uden reel indvirkning på arbejdsløsheden, man kan ikke være tilfreds med forslag af typen lynhurtig udvikling mod mere fleksibilitet i arbejdet, mindre social beskyttelse og mere liberalisme.
Samtidig med at jeg godkender visse forslag fra Forretningsudvalget om uddannelse og oplæring og om lokale beskæftigelsesinitiativer, siger jeg som mange andre her, at det er nødvendigt med en chokbehandling mod arbejdsløsheden med en effektiv stimulering af den interne efterspørgsel efter varer og tjenesteydelser, et fald i rentesatserne, en øget forskning og udvikling, en mindre dogmatisk og ideologisk indfaldsvinkel til konvergenskriterierne, en uden tvivl blidere måde at foretage omstruktureringerne på og endelig en egentlig vilje til industriel udvikling.
Det vil således være nødvendigt - og jeg slutter generelt - at alle beslutningstagerne inden enhver beslutning analyserer virkningerne på beskæftigelsen på kort og på mellemlangt sigt. Det er således og kun således, at tilliden kommer tilbage, og at arbejdsløsheden med en progressiv nedsættelse af arbejdstiden til sidst vil falde.

Langen
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg finder det beklageligt, at kollegaen ikke længere er til stede under forhandlingen i eftermiddag. Men jeg havde nu heller ikke komplimenteret hende, for så god, som betænkningen fremstilles af de andre, er den ikke. Den indeholder nemlig en lang række selvmodsigelser.
Jeg vil gerne takke Kommissionen for en god og i det store og hele realistisk økonomisk årsberetning. Al den kritik, der rettes mod Dem, hr. kommissær de Silguy, er ikke berettiget, da det i sidste instans er medlemsstaterne, der er ansvarlige for finanspolitikken og den økonomiske politik. Her kan Kommissionen ikke gøres ansvarlig for summen af alle medlemsstaters forsømmelser.
Hovedproblemet er i Europa - det er mange kommet ind på - den høje arbejdsløshed, og det såvel struktur- som konjunkturarbejdsløsheden. En stærkere økonomisk vækst alene vil ikke være tilstrækkeligt til at afhjælpe disse strukturelle mangler. Den er ganske vist nødvendig til at skabe nye arbejdspladser, men ikke tilstrækkelig. Europa har, det har kommissæren rigtigt anført i sin beretning, bestemt sig for en klar markedsøkonomisk vej. Med programmet for det indre marked, Maastricht-traktaten og Den Økonomiske og Monetære Union er der vist entydige og lovende veje til en forbedring af de europæiske arbejdspladsers konkurrenceevne.
De centrale spørgsmål er den frie bevægelighed for varer, tjenesteydelser og personer, en forbedring af konkurrenceevnen gennem liberalisering og privatisering på vigtige områder som telekommunikation, transport, postvæsen, energi, udbygning af de transeuropæiske net, som der stadig mangler penge til, men også tilbageholdenhed fra statens side og nedbringelse af de offentlige udgifter som en emnekreds, der er reguleret i Maastricht-traktaten, er vigtige spørgsmål, herunder også inflationsbekæmpelse og konvergens mellem den økonomiske politisk og finanspolitikken.
En valutas stabile indre værdi sikres navnlig gennem en gunstig inflationstakt. Her kan Europa opvise mange gode resultater. Vi er enige, og derfor er det rigtigt, når det i betænkningen hedder i forbindelse med Den Økonomiske og Monetære Union, at vi på grundlag af en traktatmæssig fortolkning kan opnå euroen, den tredje fase, uden at opbløde kriterierne. Vi kan dog ikke, og her modsiger fru Randzio-Plaths betænkning sig selv, afhjælpe dette gennem konjunkturstimulerende, kortsigtede konjunkturprogrammer a la Keynes, som bliver en kortvarig succes det forkerte sted, derimod skal vi afhjælpe strukturelle mangler de rigtige steder, som hr. Fourçans siger og har dokumenteret i sine forslag, f.eks. når det drejer sig om at betragte offentlige investeringer som grundlag for private aktiviteter og ikke som erstatning.
Vi skal frem for alt fremme fleksibiliteten på arbejdsmarkedet og snarest muligt løse problemerne på det indre marked, f.eks. stadig eksisterende hindringer. Derfor, hr. kommissær, har jeg følgende bøn til Dem: Forlad ikke denne gode vej, viderefør Deres politik på den måde, De har påbegyndt den.

Theonas
Hr. formand, Kommissionens årsberetning er provokerende overoptimistisk: den taler om en vellykket overgang til ØMU, om en reel BNP-vækst, om nye arbejdspladser og om et dynamisk økonomisk opsving.
I mit land har vi et ordsprog, som vi bruger for at gøre opmærksom på den selvdestruktive virkning, det har, når man bevæger sig for langt væk fra virkeligheden. Dette passer tilsyneladende perfekt på de ledende institutioner inden for Den Europæiske Union. I hvert fald kan man ikke undgå at bemærke deres stædige fastholdelse af en politik, der dagligt trækker de europæiske befolkninger dybere ned i arbejdsløsheden, fattigdommen og den sociale udstødelse. Den europæiske sociale model er ved at bryde sammen, arbejdstageren bliver mere og mere blot en »ansat«, de arbejdsforhold, som man har opnået gennem et helt århundredes kampe og ofre, går bogstaveligt talt i opløsning, og bankdirektørernes krav går forud for borgernes demokrati.
Jeg tror ikke, der er noget alternativ til en folkelig mobilisering og en arbejdstagernes kamp for at forsvare deres rettigheder. Først da vil Den Europæiske Union - måske - kunne drage de nødvendige konklusioner.

Katiforis
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg havde egentlig skrevet mit indlæg ned, men jeg vil ikke læse det op, da jeg hellere vil kommentere nogle af de ting, der er sagt af medlemmer fra den anden fløj.
For eksempel blev det sagt, at vi ikke må hvile på laurbærrene! Hvilke laurbær, hr. Fourçans? Hvor har De set de laurbær? Torne er det eneste, arbejdstagerne i Deres land ser, og de er lidt vanskelige at hvile på.
Jeg hørte også, at vi skal sænke afgifterne og billetpriserne på flyrejser. Hvor lave skal de være? Så lave, at flyene begynder at falde ned? Skal vi foretage en cost-benefit analyse af flyselskabernes øgede indtjening og værdien af de passagerers liv, som går tabt? Økonomisk set ville det være meget logisk: passagerernes liv har begrænset værdi, og naturligvis kan den øgede indtjening nemt dække dette. Er det sådan en værdiberegning, vi skal foretage? Økonomi er ikke en objektiv videnskab, det er en videnskab fuld af værdiberegninger, og før vi går over til de tekniske spørgsmål, må De fortælle os, hvilke værdier vi forsvarer, og hvilke værdier økonomien tjener.
Jeg hører ikke til dem, der mener, at arbejdsløsheden bør udnyttes til at få bugt med inflationen. Dette er, hvad beretningen stort set går ind for. Den siger det selvfølgelig ikke direkte, for det ville være alt for provokerende; men den tilslutter sig faktisk det synspunkt, at arbejdsløsheden bør bruges til at standse inflationen. Vi kunne godt tænke os en ny beretning, for der er andre måder, man kan bremse inflationen på, uden at give arbejdsløsheden frie tøjler, så den går fra 12 % i dag til 20 % i morgen og 30 % i overmorgen. Hvor skal det hele føre hen? Hvor skal hele denne historie føre hen, der begyndte i 1970, netop fordi stagflationen skulle standses, hvilket kom til at gå ud over arbejdstagerne. Dette er hele essensen af alle de papirer, De giver os. År efter år får vi det samme at vide, og De gør ikke det mindste forsøg på at finde en anden udvej.
Jeg vil gerne tilslutte mig det forslag, som hr. Donnelly kom med i morges, nemlig at andre også burde kunne udtale sig i beretningen, så vi ikke hele tiden vender tilbage til den samme åndelige blindgyde, som De har dømt os til at opholde os i.

Wim Van Velzen
Hr. formand, i sin årsberetning går Kommissionen for mig at se noget overraskende ind for større løndifferentiering mellem regionerne. Argumenter derfor har jeg ikke kunnet finde. Men jeg er klar over, at den europæiske borger i hvert fald i virkeligheden i forvejen har ualmindelig mange problemer med de eksisterende lønforskelle mellem landene og den urimelige konkurrence, som deraf følger. Ergo kan jeg ikke tolke det på anden vis, end at Kommissionens forslag fører til, at lønniveauet og i sidste ende også dagpengene, der i mange lande er direkte kædet sammen med lønningerne og i særdeleshed mindstelønningerne, presses ned. Egentlig synes jeg, at Kommissionens forslag er en skandale, idet Kommissionen ikke samtidig har mod til at udstede et direktiv om mindstelønninger. Med andre ord, man fremsætter et forslag, der fører til, at lønnen presses ned og efterfølgende nægter man at udstede et direktiv, der sikrer de europæiske borgere det nødvendige sikkerhedsnet. Det eneste fornuftige, de kan gøre, er efter min mening da også at trække forslaget tilbage hurtigst muligt.
Der er en anden grund til at være imod, og det er, at en sådan udvikling vil svække fagforeningernes position ovenud meget, og det er der ingen anledning til at gøre. Som et led i den sociale dialog, som vi taler om hele tiden, bør vi snarere yde en indsats for at finde ud af, hvordan vi kan styrke denne position, hvordan vi kan tilføre mere substans.
Og endelig er et af de store problemer, vi har, de igangværende virksomhedsflytninger inden for Unionen. Kommissionens forslag kan udelukkende føre til en øget tendens til virksomhedsflytninger. Jeg står også aldeles uforstående over for, at man ikke har taget det punkt med i betragtningerne. Jeg tror, at det er et af disse forsøg på endnu en gang at lufte den såkaldte mobilitetsklage, klagen over arbejdernes manglende mobilitet.
Hvis man ønsker at øge arbejdstagernes mobilitet, må man sørge for, at der endelig kommer gang i harmoniseringen af lønninger og social sikkerhed. Vi må tage os sammen og byde på en effektiv løsning på eksempelvis de problemer, grænsearbejderne slås med i regionen mellem Nederlandene og Tyskland, mellem Nederlandene og Belgien, noget, som har været behørigt undersøgt de sidste 10 år, men hvor Kommissionen har vist sig ude af stand til at frembringe bare ét eneste gavnligt instrument.

Willockx
Hr. formand, jeg ønsker for det første at dvæle ved Maastricht-traktaten og den Monetære Union, konvergenskriterierne. Vi siger utvetydigt »ja« til konvergenskriterierne, «ja« til en korrekt tolkning af disse. Samtidig siger vi »nej« til forsimplinger og symboldiskussioner, og i lyset af, hvad jeg har kunnet læse i aviserne i de sidste dage og det seneste ØKOFIN-råd, frygter jeg, at vi lige så stille er ved at synke ned i en symboldiskussion, og at en saglig tolkning af konvergenskriterierne både efter Maastricht-traktatens ånd og bogstav bliver stadig vanskeligere. For det andet bør vi selvsagt forberede os på perioden efter ikrafttrædelsen af Den Monetære Unions tredje fase. På det punkt ønsker jeg for en kort stund at komme nærmere ind på hr. Cassidis udtalelser vedrørende skattekonkurrence. Jeg er faktisk, hr. Cassidi, meget bange for skattekonkurrence med hensyn til beskatningsgrundlag, der særdeles mobilt flytter mellem medlemsstaterne. Jeg er meget bange for, at det i stadig højere grad vil medføre en reduktion af midlerne til social beskyttelse, og jeg er da også frygtelig bange for, at social beskyttelse vil blive sat på en større prøve, hvis Den Monetære Union virkeliggøres uden koordination på det skattemæssige område og med skattekonkurrence. For det tredje, i den forløbne uge blev sidste hånd lagt på stabilitetspagten, som nu kaldes »stabilitets- og vækstpagten«.
Hr. kommissær, jeg vil gerne bede Dem om at udpege hvor, i hvilke tekster i denne stabilitetspagt, «vækst« beskrives som et voluntaristisk mål. Stabilitetspagten går med rette ud fra, at konvergenskriterierne faktisk også efter den tredje fase skal opfyldes. Det er jeg enig i. Men stabilitetspagten indeholder ikke nogen vækstkomponent.
Jeg anmoder Dem indtrængende om at tage affære på dette punkt. Hvis ikke De vil gøre det, og vi opfatter det sådan i vort land, hvis De holder fast i, at det udelukkende er det monetære frie marked, der kommer til at sikre de europæiske borgeres fremtid, indebærer det muligvis risiko for selvmord af det europæiske projekt hos befolkningen, hvilket er det værste, der kan ske.

Wibe
Hr. formand, jeg ønsker blot at pege på, at Kommissionens beretning indeholder en række grove fejl, når det gælder beskrivelsen af den økonomiske situation i Sverige. Der står f.eks., at renterne aldrig har været så lave som nu, og at rentespændet over for Tyskland aldrig har været så snævert, men det er direkte forkert. Kommissionen går ud fra den nominelle rente, men, som enhver økonom ved, er det realrenten, der er det relevante i sådanne sammenhænge, og den har aldrig været så høj i Sverige, som den er i øjeblikket.
Endvidere står der, at opsparingen i Sverige steg som en følge af, at væksten faldt, dvs. en form for omvendt keynesiansk sammenhæng. Sandheden er imidlertid endnu en gang den modsatte: Der blev i Sverige gennemført en skattereform, som gjorde det mere profitabelt at spare op. Opsparingen steg, efterspørgslen faldt, og det gjorde væksten også. Det ved enhver svensk økonom.
Som følge af disse fejl formidler Kommissionen et billede af, at den økonomiske udvikling i Sverige har været gunstig, fordi man har fulgt den økonomiske politik, som Kommissionen anbefaler, hvorimod den traditionelle socialdemokratiske politik er mislykkedes. Sandheden er imidlertid den stik modsatte: Det var, da man ophørte med at føre keynesiansk efterspørgselspolitik, da man begyndte at sætte inflationsbekæmpelsen over arbejdsløshedsbekæmpelsen, da man begyndte at anvende konvergenskriterierne, kort sagt, da man gik over til den nyliberale politik, som Kommissionen anbefaler, at Sverige fik problemer. Da var det, at arbejdsløsheden steg fra 2 til 12 procent. Den svenske udvikling er med andre ord et strålende eksempel på, at traditionel socialistisk politik - en politik, der prioriterer inflationsbekæmpelsen over arbejdsløshedsbekæmpelsen - fungerer.
Det er min tragiske spådom, at arbejdsløsheden i Unionen ikke falder, før denne erkendelse også når Kommissionen og Rådet. De mange fejl i beretningen får mig imidlertid til at frygte, at der vil gå meget lang tid, før den indfinder sig.

Pérez Royo
Hr. formand, det mest fremtrædende træk ved den økonomiske årsberetning er den selvtilfredshed, Kommissionen giver udtryk for ved bedømmelsens af Unionens økonomiske situation.
Følgen heraf er en passiv holdning, der overlader hele den økonomiske sikkerhed til opretholdelsen af visse sunde former for ligevægt og makroøkonomiske grundlag, særlig vedrørende de offentlige finanser og inflationen, som om dette var tilstrækkeligt til at sikre vækst og skabelse af arbejdspladser.
De følger, der ses i de forskellige økonomier, bekræfter ikke denne vurdering. De makroøkonomiske grundlag forbedres, der gøres fremskridt med hensyn til den nominelle konvergens, men det lykkes ikke at komme over stilstanden i væksten, og arbejdsløsheden fortsætter på helt uacceptable niveauer. Som i enhver forklaring fortsætter Kommissionen med at henvise til det vage begreb manglende tillid. Derimod opleves situationen af den almindelige borger som den økonomiske skræk, der har givet navn til en nylig udkommet fransk bestseller.
Vi må for vort vedkommende understrege, at den økonomiske situation i Unionen er behæftet med store mangler på væsentlige punkter. Trods det høje opsparingsniveau er investeringerne faldet betydeligt i forhold til tidligere. De offentlige investeringer er dem, der lider størst skade i processen for saneringen af de offentlige finanser i de forskellige medlemsstater.
Vi foreslår derfor, at man, når man skal bedømme de overdrevne underskud på de offentlige finanser, tager hensyn til den fundamentale forskel mellem løbende udgifter og kapitaludgifter og mellem underskud til finansiering af løbende udgifter og finansiering af udgifter til investering.
Endnu mere foruroligende er tilbagegangen på forsknings- og udviklingsområdet, særlig vedrørende informationssamfundet. Det haster med at få iværksat en europæisk strategi på dette område, der gør det muligt at udnytte vore egne fordele inden for det integrerede økonomiske område på fællesskabsplan, da man på dette område, hvor de offentlige myndigheders virke er afgørende, fortsætter i spredt orden, og hver medlemsstat handler på egen hånd på et niveau med meget sparsom koordinering og endnu mindre direkte handling fra fællesskabsinstitutionernes side.
Som konklusion finder vi socialdemokrater det ikke rigtigt at nedskære hele den økonomiske politik med det mål at sikre et sundt makroøkonomisk miljø. Vi må yderligere forpligte os til en aktiv politik for beskæftigelse, uddannelse, investeringer og forsknings- og udviklingsstrategi, en mere aktiv politik på udbudssiden og inden for politikken for styring af den samlede efterspørgsel. Vi håber, at disse betragtninger vil blive medtaget ved udarbejdelsen af de almindelige retningslinjer for den økonomiske politik.

de Silguy
Hr. formand, mine damer og herrer, tillad mig allerførst at henvende mig til fru Randzio-Plath, der i sin fremragende redegørelse, har påvist eller forsøgt at påvise, at foråret endnu var meget køligt. Hun hentydede uden tvivl til temperaturen udenfor i morges, i gaderne i Strasbourg. Måske har hun, ligesom jeg, efter frokost kunne finde ud af, at temperaturen var blevet lidt varmere. Det får mig til at tænke, at det er ikke, fordi et forår er køligt, at det ikke kan følges af en smuk sommer og en rig høst om efteråret.
Men for at høste godt, fru Randzio-Plath, må man også slide i det. De meteorologiske betingelser forklarer ikke alt. Det er afgjort det, vi har villet gøre med den årlige økonomiske beretning, for denne beretning indeholder alle de nødvendige elementer til en samlet strategi om en økonomisk politik, ikke alene for konvergensen og Den Monetære og Økonomiske Union, men også for vækst og beskæftigelse, der er de to temaer, som jeg først vil behandle.
Tillad mig dog at komme men en parentetisk bemærkning til hr. Donnelly - der desværre ikke er her for at høre mit svar, som De vil give videre til ham: Han har anmodet om, at den årlige økonomisk beretning bliver genstand for en offentliggørelse, en større offentlig forklaring. Personligt finder jeg denne idé interessant. Vi vil tænke over det, og jeg tror, at der er flere måder at gå frem på. Allerførst kan man forestille sig, at den næste ordfører for den næste årlige økonomiske beretning udpeges hurtigere, og at vi med nogle parlamentsmedlemmer kan få nogle indledende diskussioner inden offentliggørelsen af den årlige økonomiske beretning. Vi kan også forestille os en offentlig debat med økonomer, forskningsinstitutter, journalister og parlamentsmedlemmer. Jeg er parat til at overveje alle disse løsninger og arbejde på dem. Det er svaret til hr. Donnelly.
Jeg kommer således til mine to emner - som jeg gerne vil fastholde - for ikke at misbruge Deres tid. Allerførst væksten. Jeg tror, at mange spørgsmål i Parlamentet har været centreret omkring følgende problem: Hvordan kan væksten øges?
Allerførst vil jeg sige, at væksten - desværre måske - kan der ikke lovgives for. Den er hovedsagelig et resultat af sunde økonomiske grundlag. Hr. Willockx, jeg er ked af det, de offentlige underskud har aldrig skabt arbejdspladser. Hvis de skabte nogen, ville vi være i en situation med overbeskæftigelse. De har beskyldt os for frem for alt at søge en overdreven stabilitet til skade for beskæftigelsespolitikken. Det, jeg siger, det, jeg tænker, er, at den sunde økonomiske politik er en forudsætning for dannelsen af en økonomisk ramme, der er gunstig over for væksten, selv om - og her er jeg helt enig med Dem - det ikke vil gøre det muligt at løse hele arbejdsløshedsproblemet, og at disse politikker skal suppleres med andre politikker.
Hvorfor er de økonomiske politikker, der er rettet imod stabilitet, nødvendige? Fordi de gør det muligt at sikre en vækst på mellemlangt sigt, der vil komme fra efterspørgslen og være støttet af investeringen.
Allerførst skal væksten være støttet af efterspørgslen og i den forbindelse vil jeg gerne insistere på dette: Kommissionen bestrider ikke, at efterspørgslen skal ledsage væksten, og at den nuværende utilstrækkelige interne efterspørgsel delvis forklarer det forsigtige aktuelle opsving. Jeg erindrer om, at væksten var på 1, 6 % i 1996, og at den vil være mellem 2 1/4 og 2 1/2 % i 1997. Men en kunstig støtte af efterspørgslen, der ville true grundlaget for en budgetmæssig udvidelse eller en for hurtig lønudvikling, ville virke modsat og således være meget lidt holdbar. Hvorfor? Fordi en vigtig drivkraft i væksten ligger i øget produktivitet, og fordi nedsættelsen af de respektive priser i de sektorer, hvor produktiviteten stiger stærkt, faktisk gør det muligt at øge efterspørgslen efter køb af produkter og tjenesteydelser i de sektorer, hvor produktiviteten stiger langsommere, og hvor der dog skabes beskæftigelse. Det er det, man forsøger at påvise på side 34 i den årlige økonomiske beretning.
Som Parlamentet anbefaler, lettes denne proces af afskaffelsen af forhindringerne for fornyelse og af en mere målrettet forsknings- og udviklingspolitik. Men jeg vil tilføje, at efterspørgslen starter igen i dag i Europa og på et sundt grundlag. Eksporten har været den største støtte herfor. Den første hjælp. Den skal nu gives videre til privatforbruget, der burde vokse fra 2 % i 1997 og til 2, 5 % i 1998. Disse bedre perspektiver med hensyn til efterspørgslen burde også stimulere investeringen.
Jeg kommer nu til mit andet punkt, nemlig væksten støttet af investeringen.
Kommissionen er enig i Parlamentets bekymring, fru Randzio-Plath, om den relative stagnation i investeringerne i Europa. Det er rigtigt, at opsvinget i den samlede investering hidtil endnu er beskedent. Vi konstaterer imidlertid allerede nu et bedre udbytte af investeringerne i teknisk udstyr, selv om byggesektoren endnu reagerer meget lidt. Jeg mener, og det er ikke at udvise en overdreven optimisme, hr. Ribeiro, at alle elementerne i dag er på plads til et mere udpræget opsving i virksomhedernes investering, der dog udgør 85 % af den samlede investering navnlig takket være en passende forrentning af den investerede kapital og et mere afslappet policy mix .
Mere specifikt erindrer jeg dog vedrørende de offentlige investeringer om, at Kommissionen altid har fastholdt, herunder i den årlige beretning for 1997, at de offentlige investeringer bevares. De udgør faktisk en betydelig faktor for væksten på lang sigt. Derfor har Kommissionen konstant givet sin støtte til Fællesskabets investeringsprojekter, for eksempel de transeuropæiske net.
Det var det, jeg meget hurtigt ville sige om væksten, der er en absolut nødvendig betingelse for skabelsen af beskæftigelse.
Nu meget kort, fordi tiden løber, nogle ord om det andet spørgsmål, nemlig skabelsen af arbejdspladser: Hvordan kan vi lette skabelsen af arbejdspladser i Europa? Også på dette punkt omfatter den årlige økonomiske beretning for 1997 vigtige analyser og henstillinger vedrørende arbejdsmarkedet. Disse foranstaltninger, vil jeg gerne erindre om, er på dette område hovedsageligt under national kompetence. Det har hr. Langen for øvrigt meget rigtigt understreget. Derfor opfordrer Kommissionen medlemsstaterne til at påtage sig deres ansvar i denne sag.
Jeg vil gerne meget kort behandle to problemer - arbejdsmarkedet og lønpolitikken - der er blevet nævnt i Parlamentet i morges og i eftermiddag.
Allerførst arbejdsmarkedet. Der skal føres en mere aktiv arbejdsmarkedspolitik. I den periode, der fulgte efter den første oliekrise, formindskede det høje omkostningsniveau, for lønninger og ikke-lønninger, for arbejde og i visse tilfælde eksistensen af stive regler for beskæftigelsessikkerhed, interessen for arbejde som produktionsfaktor. For at forblive konkurrencedygtige er virksomhederne således fortsat med at erstatte arbejdskraft med kapital. Imidlertid har beskæftigelsesmarkederne i Den Europæiske Union efterhånden tilpasset sig, og dette har ført til en betydelig forbedring af rentalibiliteten.
Hr. Berthu og hr. Lukas, men også i et vist omfang fru Randzio-Plath, har rejst spørgsmålet om rationaliseringsinvesteringerne - disse er nødvendige for at redde konkurrrencedygtigheden, men kan ødelægge beskæftigelsen - over for udvidelsesinvesteringerne, der øger vores vækstkapacitet og således beskæftigelsen. Den årlige økonomiske beretning analyserer disse problemer i forbindelse med substitution af arbejdskraft med kapital. Det, vi har behov for, er til rationaliseringsinvesteringerne at føje mange flere udvidelsesinvesteringer, der skaber arbejdspladser. Betingelserne for udvikling bliver på det tidspunkt meget gunstigere. Men virkningerne af processen på vækstens intensitet af arbejdspladser er ikke øjeblikkelige. Derfor henstiller Kommissionen til stadig at forbedre beskæftigelsesmarkedernes kapacitet til at tilpasse sig de økonomiske ændringer navnlig ved at modernisere organisationen af arbejdet og ved at øge den geografiske og faglige mobilitet.
Kommissionen er overbevist om, at det ville være ønskeligt at iværksætte pragmatiske løsninger for at udvide skalaen af arbejdsomkostninger i henhold til kvalifikationerne og i henhold til regionerne og i et vist omfang sektorerne. Dette kunne for eksempel ske ved at nedsætte de ikke-lønmæssige omkostninger, ved at lette beskatningen af de dårligst uddannede arbejderes lønninger - jeg er enig med det, som hr. Fourçans sagde i den retning - og ved at indføre begyndelseslønninger for de dårligst stillede arbejdere. Men denne tilpasning af arbejdsmarkedet går også over en vis lønmæssig differentiering, der skal aftales mellem arbejdsmarkedets parter.
Ifølge Deres forslag til beslutning, hvis jeg har forstået det rigtigt, kan en vis lønmæssig differentiering mellem regionerne kun begunstige en nedsættelse af lønningerne, kun munde ud i nye forflytninger. Nej, Kommissionen er ikke enig i dette synspunkt. Jeg kan forsikre fru Lis Jensen og hr. Wim van Velzen. Det er det helt modsatte! Under forudsætning af at de baseres på de forskellige produktivitetsniveauer alt efter regionerne, vil disse differentieringer ikke medføre nogen flytning af aktiviteter fra den ene region til den anden. De vil derimod gøre det muligt at skabe nye aktiviteter og ny beskæftigelse i regionerne med høj arbejdsløshed.
Tillad mig, hr. formand, mine damer og herrer, til sidst at understrege og erindre om, at den årlige økonomiske beretning opfylder en samlet og sammenhængende vækst-, beskæftigelses- og konvergensstrategi, der udvikler sig i Europa. Jeg fastholder som bevis herpå en nedsættelse af realrentesatserne på kort sigt i Europa, på næsten 500 basispoint siden 1993, dvs. en historisk reduktion på 70 %, jeg fastholder også som bevis herpå et betydeligt fald, og sandsynligvis mere bemærkelsesværdigt ud fra et økonomisk synspunkt, af rentesatserne på lang sigt.
Den forhandling, vi i dag har deltaget i, vil gøre det muligt for os, hr. formand, mine damer og herrer, at forbedre vores analyse til udarbejdelse af de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik, som jeg vil forelægge for Dem den 23. april, dvs. den samme dag, som Kommissionen vedtager dem. De bliver informeret i god tid, og på det tidspunkt kan vi på grundlag af denne analyse sammen genoptage forhandlingen om den europæiske økonomiske politik.

Randzio-Plath
Et tillægsspørgsmål, hr. kommissær: De henviste bl.a. også til udarbejdelsen af retningslinjerne for den økonomiske politik. Kan De fortælle Parlamentet, hvorvidt De er rede til at foregribe dialogen i forbindelse med udarbejdelsen af retningslinjerne for den økonomiske politik, således at vi ved, på hvilke punkter den beslutning, som Europa-Parlamentet vedtager i morgen, vil blive inddraget, således at der i god tid inden den 23. april kan finde en meningsudveksling sted mellem Parlamentet og Kommissionen?

de Silguy
Fru Randzio-Plath, jeg har kun to bekymringer i denne sag: At overholde traktaten og styrke samarbejdet mellem Parlamentet og Kommissionen. Allerførst mener jeg, at den intense og aktive forhandling, der har fundet sted, om den årlige økonomiske beretning, allerede giver os mange informationer. Jeg er dog parat til, fru Randzio-Plath, hvis De ønsker det, at arrangere et arbejdsmøde mellem en delegation af parlamentsmedlemmer og mine tjenester, inden Kommissionen vedtager den årlige økonomiske beretning. For at overholde traktaten er jeg dog forpligtet til at have et uformelt møde.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.

Mekanismen for betalingsbalancestøtte
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0105/97) af Metten for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om beretning fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om revision af mekanismen for mellemfristet betalingsbalancestøtte til medlemsstaterne - Rådets forordning nr. 88/1969/EØF (KOM(96)0545 - C4-0588/96).

Metten
Hr. formand, i min betænkning behandles to spørgsmål. For det første om den eksisterende mekanisme for støtte ved betalingsbalanceproblemer skal fortsætte efter starten på ØMU'en den 1. januar 1999. For det andet om et sådant instrument for støtte ved betalingsvanskeligheder ikke også ville være nyttigt for medlemsstater inden for Den Økonomiske og Monetære Union, der bliver udsat for nationale rystelser.
For at begynde med første spørgsmål: Mekanismen for støtte ved betalingsbalanceproblemer har bevist sin nytte i fortiden. Det har vist sig at være nyttigt for de medlemsstater, der var nødt til at benytte sig af det, idet de lån, de fik bevilget, var billigere end dem, de selv kunne have skaffet sig. De øvrige medlemsstater opnåede stabilitet i det indre marked og kunne på grund af de betingelser, der var knyttet til lånene, være garanteret tilbagebetaling. Da disse lån for det meste ydes i trancher, er det muligt grundigt at overvåge overholdelsen af de betingelser, der har med genoprettelse af økonomien at gøre.
Vigtigt ved denne mekanisme er altså, at det er såvel i den begunstigede medlemsstats som i Unionen som helheds interesse. De samlede udgifter dækkes af den begunstigede medlemsstat. Den eneste risiko, Unionen løber, er, at lånet ikke kan tilbagebetales. Men det er endnu aldrig sket. Skal et sådant instrument for støtte ved betalingsbalanceproblemer afskaffes den 1. januar 1999 ved starten på ØMU'en? Europa-Parlamentets Økonomiske Udvalg råder til ikke at gøre det. Ikke alle de nuværende medlemsstater vil nemlig straks tiltræde Den Økonomiske og Monetære Union, de såkaldte »pre-ins«, og de såkaldte »outs« står i starten uden for ØMU'en og kan vitterlig blive udsat for betalingsbalanceproblemer. For disse lande burde denne mekanisme da også blive ved med at eksistere, indtil de er tiltrådt ØMU'en.
Men selv på det tidspunkt, hvor alle de nuværende EU-lande er tiltrådt ØMU'en, hvilket burde være tilfældet i år 2002, vil denne mekanisme fortsat have en klar funktion. Fra år 2002 vil de første central- og østeuropæiske lande sandsynligvis tiltræde EU. Mindst ét af disse lande, Ungarn, har allerede ladet vide, at tiltrædelsen af ØMU'en mindst vil tage landet et par år mere. I løbet af disse år er der en reel risiko for, at lande, der er tiltrådt EU, men ikke ØMU, konfronteres med betalingsbalancevanskeligheder. Altså en god mekanisme, der foreløbig i hvert fald ikke må afskaffes. Det bringer os til det andet spørgsmål.
Kunne en sådan mekanisme, ydet gennem lån via kapitalmarkedet med fællesskabsgaranti, ikke være gavnlig i ØMU'ens tredje fase? Mere specifikt for lande, der er udsat for nationale rystelser. Maastricht-traktaten giver klart hjemmel for denne mulighed i artikel 103 A, stk. 2. Men der er endnu ikke taget skridt til at udarbejde dette. Et af de potentielle problemer, oprettelsen af ØMU kan tilvejebringe, er at medlemsstaternes muligheder for at absorbere nationale økonomiske rystelser, det vil sige rystelser, der rammer den ene medlemsstat, men ikke den anden, begrænses. Vekselkursinstrumentet er bortfaldet, og stabilitetspagten har svækket de nationale budgetters stødabsorberende effekt. Et positivt instrument, der kunne hjælpe medlemsstaterne med at afbøde en uforudset lavkonjunktur, kunne helt sikkert være ganske gavnligt. Der behøver slet ikke at herske bekymring for en svækkelse af disciplinen hos medlemsstaterne i kraft af eksistensen af et sådant instrument. Det skal vedtages af Rådet med enstemmighed. Det er underlagt strikse betingelser, og de samlede udgifter afholdes af den begunstigede medlemsstat selv.
Dertil kommer, at stabilitetspagten, der er gearet til sunde offentlige finanser, i tilfælde af mindre alvorlige økonomiske rystelser i de enkelte lande, det vil sige, rystelser, der forårsager en økonomisk tilbagegang på under 2 %, snarere forværrer de ramte medlemsstaters problemer end, at den er med til at løse dem. I princippet straffes de nemlig med tvangsdeponeringer eller bøde. Formanden for ØKOFIN-rådet, minister Zalm, har da også sammenlignet stabilitetspagten med en atombombe, der skal have en afskrækkende effekt, men ikke skal anvendes. Eller som hr. Santer udtrykte det, det forholder sig som med en ægtepagt, som jo heller ikke er lavet til at skulle anvendes. Set på denne baggrund ville et instrument, der tjener de samme formål, men dog kan anvendes, være af overordentlig stor nytte. Jeg ønsker da også Kommissionens tilsagn om, at den vil udarbejde og forelægge Parlamentet og Rådet det omhandlede forslag i overensstemmelse med artikel 103 A, stk. 2.

Herman
Hr. formand, kære kolleger, skal man forlænge mekanismen for mellemfristet finansiel betalingsbalancestøtte ud over den dato, der er fastsat til ikrafttrædelse af den monetære union? Som hr. Metten meget rigtigt har sagt det, kan denne mekanisme, for så vidt angår de første år i hvert tilfælde - de år, hvor ikke alle medlemsstaterne vil være medlemmer af den monetære union - klart endnu bruges.
Jeg vil dog foretage en sondring, som hr. Metten ikke har gjort, og som består i at stille de lande, der ønsker at tilslutte sig den monetære union, men som ikke er i stand til at gøre det nu, på lige fod med de lande, som er i stand til det, men som afviser at tilslutte sig. Det er klart, at, hvis man ønsker at opfordre medlemsstaterne til at blive uden for den monetære union, må man naturligvis planlægge at anvende de fordelagtige bestemmelser i ovennævnte mekanisme på dem. Det er ikke den vision, tror jeg, som vi har. Jeg tror heller ikke, at det er hr. Mettens, for vi har enhver interesse i at få udvidelsen af det indre marked og den monetære unions territorium til at falde sammen.
Så vi vil ikke give dem, der opfylder betingelserne, men ikke ønsker at tilslutte sig - hovedsageligt af politiske grunde - den ekstragave at sige, at de vil nyde godt af vores solidaritet, hvis de kommer ud for ubehageligheder. Vi er hverken masochister eller sadister, men vi må dog bevare begge ben på jorden. Hvis vi sammen skaber en struktur, som vi ønsker alle deltager i, vil vi ikke opmuntre dem, der forbliver udenfor, til at blive der! Personligt kan jeg således ikke følge hr. Metten på dette spor.
Det andet spørgsmål, der rejser sig, er følgende: Er det nødvendigt, som hr. Metten foreslår, at udarbejde en mekanisme af denne art og bevare den, når den monetære union er fuldendt, og alle vil deltage heri? Der vil faktisk stadig være situationer, siger han, hvor medlemsstaterne vil komme ud for chok, der vil kræve, at man kommer dem til hjælp. Det handler her om et tilfælde, der vil blive meget begrænset. Hvorfor?
Fordi det, når man har et stort marked, når man har en valuta og når man desuden ikke alene har konvergenskriterier, men stabilitetspagter, er det klart, at flertallet af chokkene, der fortsat vil ske, vil være chok, der kommer udefra. De interne chok, mener jeg, vil blive begrænset til meget lidt. Det vil dreje sig om uheld, der vil kunne resultere enten af en naturkatastrofe eller en politisk katastrofe som f.eks. en lang generalstrejke. Det er tilladt at forestille sig lignende situationer, men i dette tilfælde forekommer den passende teknik mig ikke at være den, som hr. Metten foreslår.
Derfor kommer jeg med nogle forbehold til den sidste del af hans redegørelse, og jeg spørger mig selv, om man på grundlag af artikel 103, stk. 2, skal forestille sig en mekanisme, der er analog med den aktuelle mekanisme, men beregnet på at klare problemerne med medlemsstaternes budgetregulering. Det tror jeg ikke.
Jeg tror, at det for at imødegå denne situation er klogere at regne med nogle fleksibilitetselementer, der eksisterer i stabilitetspagten, for efter hans analyse registrerer hr. Metten dette som problemer, der måtte influere på budgetbalancen. Men for problemerne med budgetbalancen er det ikke en mekanisme, der er bestemt for betalingsbalancen, som man skal tage: Det er en anden mekanisme. Og jeg er helt parat til at støtte ideen, om at man måske skal bestemme noget. Uanset hvad, har vi tiden, for dette problem vil først blive aktuelt efter år 2000.

Katiforis
Hr. formand, hr. Mettens betænkning bringer et meget alvorligt emne op til debat: spørgsmålet om den europæiske økonomis stabilitet ved og efter indførelsen af den fælles valuta. Selv om stabilitet er et aktuelt økonomipolitisk emne af betydning for vor moderne økonomi og for kontrollen med økonomierne, er det kun ganske lidt, vi hører om dette på officielt plan. Derfor bør vi glæde os over og takke hr. Metten for hans store bidrag, hvormed han har villet henlede vor opmærksomhed på dette spørgsmål.
Valutakursstabilitet er som bekendt en betingelse for deltagelse i valutabalancemekanismen og naturligvis også for den efterfølgende deltagelse i den fælles valuta. Skønt mekanismen på nuværende tidspunkt tillader svingninger på op til 15 % i forhold til den centrale valuta, er det almindeligt kendt, at de valutaer, der forsøger at komme med i euroen, sørger for at holde sig på en langt strengere valutakurs, og flere af dem er allerede begyndt at få problemer og spændinger med hensyn til betalingsbalancen. Det kritiske spørgsmål er så, at det ikke kan udelukkes, at disse problemer bliver værre, når bukkene skal skilles for fårene, dvs. når medlemslandene opdeles i dem, der skal med i euroen og dem, der ikke skal. Dette bliver et meget følsomt tidspunkt, og netop på dette følsomme tidspunkt bør vi styrke stabiliseringsmekanismerne i stedet for at fjerne mekanismer og erklære en stabiliseringsmekanisme ophævet - sådan som traktaten gør - som er vigtig for de lande, der fortsat står udenfor. Stabiliseringsproblemer vil fortsat eksistere, også inden for euroen, som jo vil bestå af økonomier med forskellige produktivitetsniveauer, og det er velkendt, at sådanne forskelle med hensyn til produktivitet kan medføre en intern chokvirkning, som kun kan imødegås med budgetmæssige midler i medlemslandene. Hr. Mettens forslag er fleksible på dette punkt. De udnytter de muligheder, traktaten har, og jeg synes, de fortjener vor støtte.

Cox
Hr. formand, på Den Liberale Gruppes vegne vil jeg sige noget om de punkter, hvor vi er enige og uenige i den betoning, hr. Metten har lagt i sin analyse.
Først med hensyn til det, vi er enige i. Vi er enige med ordføreren i, at denne betalingsbalancemekanisme bør opretholdes efter euroens indførelse i tredje fase, men kun for de stater, som befinder sig i gruppen af »pre-ins«. Jeg er enig med hr. Herman. Vi skal se seriøst på, hvad vi i solidarisk henseende skylder dem, som opfylder kravene, men af politiske grunde klart foretrækker ikke at deltage.
Vi skylder dem ikke solidaritet. De viser ikke os solidaritet. Men for så vidt som hr. Metten er enig heri og foreslår, at den bør opretholdes for de såkaldte »pre-ins«, accepterer jeg det, da det er det, traktaten siger. Artikel 109 K, stk. 6, giver netop mulighed for noget sådant. Men når hr. Metten ad bagdøren - og det er det nemlig - omdanner en betalingsbalancemekanisme til en slags accelerator/deceleratormodel for stabilitetspagten, som skal anvendes i forbindelse med cykluser i økonomien, har jeg et problem. Jeg ønsker ikke, at et så seriøst spørgsmål behandles ad bagdøren.
Problemet er, at det er en bagdørsmekanisme, da der klart er taget højde for betalingsbalancemekanismen for de lande, der deltager i euroen; med euroen vil den ikke længere eksistere. Hvorfor? Fordi begrænsningerne og problemerne i forbindelse med betalingsbalancen ikke længere vil eksistere. Det er fuldstændig logisk. Hvis vi således ønsker at diskutere, hvordan vi gennemfører et afbalanceret økonomisk program, som skal dække forskellige kritiske situationer, efterhånden som de opstår, så lad os så gøre det åbent og oprigtigt. Jeg bryder mig ikke om bagdøren. Jeg bemærker ordførerens nye, innovative forslag, men jeg støtter ikke, at det sker ad bagdøren.

Castagnède
Hr. formand, jeg vil gerne meget kort markere min gruppes fuldstændige enighed med hensyn til de forslag, som hr. Metten har stillet, hvad angår på den ene side fastholdelse af det aktuelle instrument for betalingsbalancestøtte til fordel for de stater, der ikke kan tilslutte sig Den Økonomiske og Monetære Union allerede den 1. januar 1999 og på den anden side oprettelsen af et fællesskabsinstrument med lån, der vil gøre det muligt på en lidt mere fleksibel måde at medvirke til absorberingen af de makroøkonomiske chok, som kunne forekomme efter ikrafttrædelsen af den tredje fase.
Vi mener faktisk, at det er absolut nødvendigt at supplere de monetære instrumenter og tilføje andre instrumenter med økonomisk styring. Vi ved stadig ikke, om der vil være en pilot i flyet i løbet af de kommende år - vi ved det ikke i dag - men i det mindste vil vi med hr. Mettens forslag være sikre på, at der allerede vil være en første kontrol.

Blokland
Ærede kolleger, hr. kommissær, Kommissionens dokument og hr. Mettens betænkning kommer i detaljer ind på opretholdelsen af mekanismen for betalingsbalancestøtte efter starten på ØMU'en. Ordføreren udtrykker med rette sin bekymring med hensyn til at absorbere nationale rystelser i de lande, der deltager i ØMU'en. Hvad skal der forresten forstås ved nationale rystelser? Naturkatastrofer, dårlig forvaltning i en bestemt økonomisk sektor eller mere generelt en økonomisk krise i en bestemt sektor, der er kendetegnende for en medlemsstat.
Han konkluderer, at forsvarsmekanismen mod rystelser i de enkelte lande er under pres på grund af ØMU'en. Dernæst følger den beroligende meddelelse, at risikoen for, at medlemsstaterne udsættes for disse rystelser, sandsynligvis er faldet stærkt. Det er temmelig spekulativt. Påstanden er ikke på nogen måde underbygget. I tilfælde af de eksempler, jeg nævnte, er det svært at få øje på, hvorfor der skulle være en nedsat risiko i denne type sektorer. Problemet er ØMU'ens mangel på automatiske stabilisatorer. Stabilitetspagten virker destabiliserende, så længe der ikke er tale om et budget, der er i balance. Ved store underskud skal medlemsstaterne jo betale anselige beløb som sanktion.
Der er heller ingen hjælp at hente hos ECB. Den har prisstabilitet som hovedformål. En udmærket målsætning, men i tilfælde af nationale rystelser må man finde sig i højere arbejdsløshed og højere renter. Jeg nøjes med at minde om Forbundsbankens handlemåde efter den monetære genforening af Vest- og Østtyskland. For at afværge inflationsrisikoen lukkede Forbundsbanken for pengehanen. Inflationen blev kvalt, men renter og arbejdsløshed steg i begyndelsen af 90'erne med kometagtig fart.
I perioden mellem november 1991 og marts 1995 forekom det ti gange, at en stat var nødt til at nedskrive sin egen valuta, navnlig fordi den viste sig at være overvurderet i forhold til den tyske mark. Det var indikeret af de økonomiske fundamentale forhold. Dem bør man rette sig efter. Det er valutakursernes styrke, arbejdsløshed og migration kan undgås ved at sætte tæring efter næring. Betalingsbalancestøtte er et kunstigt surrogat, der på kort sigt letter visse spændinger, men ikke frembyder strukturelle løsninger, når det er tiltrængt. Det problem, vi står overfor, har ikke nogen økonomisk, men en politisk årsag.

Willockx
Hr. formand, kære kolleger, to overvejelser. For det første er betalingsbalancen og betalingsbalancesituationen et af de fundamentale forhold til at bestemme valutaens værdi med. I lyset af, at vi går ind i den tredje fase med en del af landene-medlemsstaterne »in« og en anden del »out«, er det normalt, at den eksisterende støttemekanisme, nemlig betalingsbalancemekanismen, opretholdes, om ikke andet så for at hjælpe disse lande med betalingsbalancen, som udgør et fundamentalt forhold, og hvilke lande givetvis, som hr. Katiforis siger, kan komme yderligere i klemme efter fællesmøntens indførelse, samt for at vise vor solidaritet med disse lande-medlemsstater og hjælpe dem på vej mod konvergens, første element.
Andet element, stien mod konvergens, hr. kommissær, og det er ingen kritik, men en konstatering, en uundgåelighed, har en række deflatoriske effekter. Det konstaterer jeg i mit eget land, hvor man i de forløbne år har ydet en enorm indsats i retning mod konvergens. Vi var nødt til at yde den indsats, jeg er tilhænger af det og gjorde mig til talsmand for det, men det medfører en del deflation. Med andre ord, vi betaler en pris for det.
Nuvel, efter min mening kan en af hr. Mettens ideer, nærmere betegnet ydelse af fællesskabslån, ikke med henblik på at absorbere rystelser i de enkelte lande, hr. Herman, men med henblik på at absorbere rystelser på EU-plan som et led i den anticykliske politik, der også fremover kan være nødvendig, kan et fællesskabslåneinstrumentet, som er udarbejdet gennem Kommissionen, have en meget stor betydning. Derfor vil jeg anmode kommissæren om at skride til konkret handling på dette punkt. Traktaten hjemler disse muligheder, og jeg er af den opfattelse, at nærværende instrument kan være et vigtigt supplement til den monetære politiks klassiske metoder.

Peijs
Hr. formand, den mekanisme, det her i dag drejer sig om, har vist sig at have en gavnlig effekt otte gange siden 1974. Fire gange for Italien, i parentes bemærket. Den finansielle støtte fører til, at markeders tiltro til et lands evne til at forbedre dets økonomiske situation vokser. I lighed med Kommissionen mener PPEgruppen da også, at denne mekanisme fortsat vil kunne gavne under overgangen til ØMU'ens tredje fase. I løbet af denne periode kan der jo stadig opstå betalingsbalanceproblemer på trods af de fremskridt, der er gjort ved opfyldelsen af konvergenskriterierne og på trods af markedernes fremadskridende integrering. Også for de lande, der i 1999 endnu ikke kan tiltræde ØMU, de såkaldte »pre-ins«, og siden hen for de nye lande, der tiltræder Den Europæiske Union, kan støttemekanismerne fortsat spille en rolle. Med hensyn til opting-out -landene kan det kun lade sig gøre, såfremt de endnu ikke opfylder kriterierne; derefter rækker vor solidaritet med dem lige så langt som deres solidaritet med resten.
PPE-gruppen er dog af den opfattelse, at støttemekanismen ikke længere kan finde anvendelse for EUROmedlemsstater. En mekanisme for finansiel støtte bidrager ikke til den påkrævede disciplin og stabilitet i Den Monetære Union. På den måde stikker man en kæp i hjulet på den sabilitetspagt, der blev udarbejdet sidste år i Dublin. Af den grund har vi stillet et ændringsforslag til hr. Mettens betænkning, som vi har tonet lidt ned med henblik på at kunne indgå et kompromis, men vi finder ikke, at det udgør et alternativ til stabilitetspagten, vi betragter det egentlig næppe som en støtte, og denne støtte er det kompromis, vi er kommet til.
At en finansiel støttemekanisme for EURO-lande er både overflødig og uønskelig fremgår jo allerede af det forhold, at stabilitetspagten selv allerede indeholder undtagelsesbestemmelser for lande med uforholdsmæssigt store underskud som følge af vanskeligheder af usædvanlig og midlertidig art. Det er vanskeligheder som følge af usædvanlige begivenheder, som medlemsstaten ikke selv er herre over, og som har en yderst negativ effekt på dens finansielle stilling, eller som følge af et meget alvorligt økonomisk tilbageslag. I begge tilfælde råder de nationale myndigheder over muligheder for at fremme deres økonomi, uden at de derved rammes af stabilitetspagtens sanktioner.
Sluttelig, hr. formand, ønsker min gruppe da også at råde Kommissionen til ved fornyet bedømmelse af støttemekanismen at tage højde for stabilitetspagtens intentioner med hensyn til de lande, der er tiltrådt. Støttemekanismen kan ikke være et alternativ til pagten, egentlig heller ikke nogen støtte, idet pagten allerede har denne klausul med hensyn til lande i vanskeligheder. PPE-gruppen vil altså, som også hr. Herman har sagt, give sin tilslutning til beslutningen udelukkende for at støtte Kommissionen, medens betænkningens indhold må stå for hr. Mettens egen regning.

de Silguy
Hr. formand, mine damer og herrer, betænkningen af Metten for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om mekanismen for mellemfristet betalingsbalancestøtte til medlemsstaterne understreger nøjagtigt relevansen af denne lånemekanisme.
Ordføreren nævner to forskellige spørgsmål, som forhandlingen for øvrigt har belyst. Det første spørgsmål: For landene med dispensation - en blufærdig formel i traktaten for at betegne de lande, der ikke vil være med i euroen allerede fra den 1. januar 1999 - fastholdelse af støtteinstrumentet for betalingsbalancen, der er fastsat i artikel 109 H efter ikrafttrædelsen af ØMU'en; det andet spørgsmål vedrører iværksættelse af den finansielle støtte, der er omtalt i artikel 103 A, stk. 2 for en euro-stat, der er i vanskeligheder.
Meget hurtigt sondrer jeg mellem disse to elementer. Vedrørende fastholdelsen af det aktuelle instrument, kan Kommissionen - og De vil være enig med mig - kun holde sig til traktaten. Men i overensstemmelse med traktatens artikel 109 K, stk. 6 erindrer Kommissionen om, at staterne med dispensation fortsat vil have fordel af denne mekanisme for betalingsbalancestøtte, der er omtalt i artikel 109 H. Kommissionen vil således i 1998 igen undersøge den aktuelle mekanisme. Hertil må vi forvente, at beslutningerne om overgangen til tredje fase træffes, og at navnene på de lande, der deltager heri, kendes. Det vil være overstået i slutningen af april/begyndelsen af maj 1998. Vi vil få lejlighed til at tale herom, tror jeg, om ikke så længe i Valutaudvalget.
Det vil så for Kommissionen handle om at kontrollere, om den forordning, der er gældende nu, den fra 24. juli 1988, stadig kan anvendes, og for det andet om posten på 14 milliarder ecu, lad os sige euro, der er opført inden for linjen i fællesskabsbudgettet stadig vedtages. Som De ønsker, kan jeg forsikre Dem om, at Kommissionen informerer Parlamentet om sit arbejde hurtigst muligt, når den har fortsat og afsluttet sine overvejelser.
Det andet problem er den finansielle støtte til en stat i euro-zonen. Hr. Mettens forslag giver anledning til to bemærkninger fra Kommissionen. For det første har artikel 103 A, stk. 2, et andet mål end artikel 109 H. Den indfører faktisk en usædvanlig mekanisme, der skal gøre det muligt for en medlemsstat at imødegå, jeg citerer traktaten: «vanskeligheder eller alvorlig risiko for store vanskeligheder som følge af usædvanlige begivenheder, som den ikke selv er herre over«. Derfor kan den ikke være bundet til nogen stabilitets- og vækstpagt. Denne pagt anvendes permanent, og jeg erindrer om, at den navnlig gennem sine forebyggende aspekter har til hensigt igen at give medlemsstaterne en tilstrækkelig budgetmæssig manøvremargen til at imødegå de vanskeligheder, der ikke udviser en usædvanlig karakter.
Den anden bemærkning: Artikel 103 A, stk. 2, er ikke udfærdiget for at imødegå betalingsbalancekriser, men helt usædvanlige begivenheder, for eksempel, et jordskælv, en stormflod eller en komet, der ødelægger noget i en af medlemsstaterne; listen er naturligvis ikke udtømmende. I anledning af revisionen næste år af dette låneinstrument til betalingsbalancen vil Kommissionen dog sammen med Rådet og Parlamentet undersøge, hvordan bestemmelserne i artikel 103 A, stk. 2, kan iværksættes.
Jeg kan ikke i dag give Dem nogen løsning. Jeg kan dog sige Dem, at vi i denne anledning bør undersøge fire spørgsmål. Det første spørgsmål vedrører det hensigtsmæssige i, at en fællesskabsforordning imødekommer begivenheder, der af natur er usædvanlige. Ville det ikke være passende snarere at overlade muligheden for at beslutte fra tilfælde til tilfælde til Rådet?
Det andet spørgsmål: Definitionen af de instrumenter, der er dækket af artikel 103 A, stk. 2. De er ikke begrænsede til udlån. Begrebet finansiel støtte fra Fællesskabet - det er traktatens udtryk - udelukker faktisk ikke egentlige budgetmæssige indgreb.
Det tredje spørgsmål: Gennemførelsesforordningen for artikel 103 A, stk. 2.
Fjerde spørgsmål, og jeg vil standse her, De kan være rolig: De eventuelle midler til finansiering af denne finansielle støtte. De skal defineres.
Til sidst, fordi jeg vil ikke forlænge forhandlingen om dette punkt, vil jeg gerne takke Dem, hr. ordfører, og Parlamentet for dets forslag, der åbner en første vej for gennemførelsen af artikel 103 A, stk. 2, efter ikrafttrædelsen af den tredje fase i Den Økonomiske og Monetære Union. Jeg kan forsikre Dem, at Kommissionen ikke vil undlade at drage enhver nyttig fordel ved revisionen til næste år af denne mekanisme, som vi vil få lejlighed til at tale om igen.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.

Den europæiske industris konkurrenceevne
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0113/97) af García-Margallo y Marfill for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om meddelelse fra Kommissionen om kortlægning af den europæiske industris konkurrencedygtighed (KOM(96)0463 - C4-0622/96) og om arbejdsdokument fra Kommissionens tjenestegrene om en europæisk politik til fremme af kvalitet til styrkelse af den europæiske konkurrenceevne (SEK(96)2000).

García-Margallo y Marfil
Hr. formand, hr. kommissær, den meddelelse, Kommissionen har fremsendt til Parlamentet, og den betænkning, jeg har den ære at forelægge forsamlingen, går ud fra en ret selvfølgelig konstatering, nemlig at den europæiske industri i øjeblikket er mindre konkurrencedygtig end den amerikanske og den japanske.
I Kommissionens meddelelse tilsigtes der givet svar på følgende spørgsmål: «Hvad er grunden til dette tab af konkurrencedygtighed?« og med henblik på besvarelsen benytter Kommissionen teknikken med sammenligning - eller benchmarking - mellem den europæiske industri og dens konkurrenter. Benchmarking - eller sammenligningsteknikken - kan benyttes på bestemte niveauer. Den kan benyttes til sammenligning af systemerne, rammebetingelserne, de strukturelle faktorer og de offentlige myndigheders ansvar, den kan benyttes til prøvelse af industriens samlede effektivitet, inden for visse af dens undersektorer eller sektorer samt effektiviteten i enkelte - eller alle - de virksomheder, der indgår i den.
Det er klart, at Europa-Parlamentet og de offentlige institutioner, selvom de beskæftiger sig med alle sammenligningsniveauerne, må koncentrere deres analyse om rammebetingelserne og de offentlige myndigheders ansvar. Og for at afslutte denne fase - som vi kan kalde for »metodologisk« eller »indledende« - vil jeg sige, at Kommissionen rammende går ud fra, at konkurrencedygtighed ikke er et mål i sig selv, men et middel til at opnå højere levestandarder og større velfærd. Og denne tankegang, som falder sammen med den, som vi kan kalde for den »Rhin-kapitalismen«, har til formål at fastlægge levestandarden på grundlag af ikke kvantificerbare - ikke målelige - kriterier, men kriterier, der har betydning for borgernes velfærd. Den bæredygtige udvikling er et af disse kriterier, der understreges af forskellige grupper.
De punkter, der skulle undersøges af Kommissionen, og hvorom den har koncentreret i denne meddelelse, vedrører grundlæggende fire områder, nemlig for det første tjenesteydelser og infrastrukturer, for så vidt de har betydning for konkurrencedygtigheden, for det andet arbejdsmarkedet, sociallovgivningen og uddannelsen af arbejdstagerne, og for det tredje kapitalmarkedet samt endelig situationen vedrørende forskning og udvikling i den europæiske industri i sammenligning med dens konkurrenters.
På tjenesteydelsesområdet konstateres tre grundlæggende forhold: køb af tjenesteydelser beslaglægger 20 % af resultatopgørelsen i de europæiske industrivirksomheder, de europæiske tjenesteydelser, som har indflydelse på konkurrencedygtigheden, er dyrere end tjenesteydelserne i USA og Japan, og for det tredje findes der sektorer, som er beskyttet mod konkurrence, og som følge heraf mindre effektive. Og med udgangspunkt i disse tre forhold - som jeg enig i - er Kommissionen tilhænger af to foranstaltninger, nemlig liberalisering af tjenesteydelsesområdet - fremskyndelse af de løbende liberaliseringsprocesser - og for det andet åbning over for konkurrencen - åbning af markederne inden for de sektorer, der stadig er beskyttet.
På infrastrukturområdet konstateres der to forhold i meddelelsen, nemlig for det første at tilvejebringelsen af infrastrukturer naturligvis har indflydelse på industriens konkurrencedygtighed, og for det andet, at det er ønskeligt at mindske manglen på ligevægt mellem Unionens forskellige regioner for at fremme dens konkurrencedygtighed og lette adgangen til de gunstigst stillede steder.
Med udgangspunkt i disse forhold går betænkningen - og den meddelelse den vedrører - ind for at benytte benchmarking - sammenligningsteknikker - mellem vore investeringsniveauer og de amerikanske og søge former for samarbejde mellem den offentlige og den private sektor om finansiering af investeringerne i disse vanskelige tider, samt for det tredje at tilskynde alle Unionens institutioner til at mindske forskellene på infrastrukturområdet mellem de enkelte regioner for at føre samhørighedsprincippet og solidaritetsprincippet ud i livet.
På arbejdsmarkedets område konstateres blot ét forhold, nemlig at vort beskæftigelsesniveau og produktivitet ligger under vore konkurrenter, hvilket har givet sig udslag i en forringet evne til at skabe arbejdspladser. Der anmodes derfor om iværksættelse af aktive foranstaltninger til uddannelse og mobilitet frem for de passive foranstaltninger, der er beregnet på at mindske følgerne af arbejdsløsheden, en revision af beskatningen af arbejdsindtægter - som særlig på de laveste indkomstområder virker som bremse på indtrædelsen på arbejdsmarkedet - og den tanke, at stabilitet og fleksibilitet ikke er indbyrdes modstridende begreber, samt endelig en intensivering af anerkendelsen af eksamens- og kvalifikationsbeviser for arbejdstagere med henblik på at virkeliggøre arbejdskraftens frie bevægelighed - hvilket er et af midlerne til imødegåelse af de asymmetriske kriser, man den gang talte om.
Afslutningsvis vil jeg tale om kapitalmarkedet. Det er nødvendigt at afskaffe restriktionerne på dette marked - der grundlæggende angår handlen med pantsikrede obligationer, pensionsfonde, m.v., og for så vidt angår forskning og udvikling må det fastslås, at vore udgifter procentvis ligger under de amerikanske, at bestræbelserne i den private sektor her er lavere, og at skattelettelser giver bedre resultater end støtteforanstaltninger - der er den fremgangsmåde, der benyttes i USA frem for den, vi benytter her.
Jeg siger mange tak for alle ændringsforslagene, som vi praktisk taget har accepteret i deres helhed og takker ligeledes de udvalg, der har arbejdet med denne betænkning, som jeg tror kan være til nytte for Kommissionen under brug af en teknik, som vi håber vil blive styrket på alle niveauer.

Wolf
Hr. formand, mine damer og herrer, kortlægningsmetoden står i forbindelse med for det første konkurrencedygtigheden og for det andet orienteringen mod en ny, mere tidssvarende bæredygtig udviklingsmodel. Og her må man nøjagtigt se, at konkurrencedygtighed netop er en markedsmetode til at måle effektivitet, rationel anvendelse af midlerne og pålidelig målrealisering, men netop kun en indirekte metode. Dvs. man må ikke overgive sig til den nyliberale fejlfortolkning, at alene markedsindikatoren i sig selv er virkeligheden, og at konkurrencedygtigheden mest pålideligt ytrer sig i varige eksportoverskud, derimod er der behov for en gensidig nytte, som hr. Bangemann sikkert også vil støtte mig i. En verden, hvor alle til stadighed har eksportoverskud, findes ikke. Dvs. det drejer sig netop om at være nyttig for de andre på lang sigt, og for så vidt er denne orientering mod konkurrencedygtighed uden samarbejde en forkert orientering.
Det er vigtigt, at de samme kriterier også anvendes inden for det offentlige og for produktionen af offentlige varer, for også her drejer det sig om en rationel anvendelse af midlerne og en pålidelig målrealisering. Og det er også vigtigt, at de moderne metoder med hensyn til en kvalitativ ledelse finder bred anvendelse.
Og hvis man netop ikke forstår kortlægning som en illusion om økonomiens selvforvaltning i stedet for politik, men som en metodisk tilgang til, hvordan kvalitative mål kan nås gennem organiserede handlinger, kan vi her på en meget produktiv måde vise tilbage til Delors-hvidbogen, hvori de to sider jo stadig var ude af balance, og kan i realiteten anvende kortlægning til en indholdsmæssig og metodisk fornyelse af politikken. I denne henseende kræver fru Schörling, som jeg taler for her, en kortlægningsproces for beskæftigelses- og miljøpolitikken samt for industrisektorer, der sigter mod at fremskynde overvågningen og udbredelsen af den bedste politik og praksis, der styrker en bæredygtig udvikling.

Murphy
Hr. formand, jeg vil gerne takke ordføreren for hans betænkning og også Kommissionen for dens forslag. Dette er en betænkning, som virkelig er af interesse for mange små og mellemstore virksomheder i hele Europa og absolut for mindre virksomheder i det område, som jeg har den ære at repræsentere - byer som Wolverhampton, Dudley eller Halesowen i industriområdet i West Midlands. Jeg må understrege, at for at denne proces kan lykkes, skal den favne vidt. Vi skal inddrage alle interesserede. Hvis nogen føler sig truet af processen, vil den ganske enkelt ikke fungere: Vi skal inddrage alle i et partnerskab. Hvis vi gør det, kan kortlægningsteknikken give os en reel mulighed for at øge vore virksomheders konkurrencedygtighed, øge overskuddene i vore virksomheder og frem for alt øge jobskabelsespotentialet i vore virksomheder.
Jeg vil gerne lige gøre opmærksom på 3-4 centrale punkter. For det første er det vigtigt, som det er anført i punkt 5, at vi overvejer særlige ordninger med henblik på at hjælpe vore små virksomheder med at udnytte kortlægningsteknikken. For det andet vil jeg gerne, at Kommissionen giver os nogle oplysninger om, hvorfor visse sektorer i den europæiske industri rent faktisk klarer sig bedre end deres konkurrenter i Amerika og Japan. Vi bør se nærmere på vore egne succeser og lære af dem og ligeledes lære af succeserne i de lande i Europa, som har en lavere arbejdsløshed end vore hovedkonkurrenter, Japan og Amerika.
Det er også vigtigt, at Parlamentet selv deltager i de trepartsbesøg, som Kommissionen arrangerer i Amerika og Japan for at se nærmere på kortlægningsteknikken og finde ud af, hvad vi kan lære af andre lande. Jeg håber, at Kommissionen accepterer dette som en positiv udvikling. Endelig kræver Parlamentet i punkt 14, at Kommissionen ser nærmere på kvaliteten af vore ledelsesmæssige evner i Europa. Meget af tiden er det ikke arbejdstagerne, men derimod svagheder i vore ledelsesstrukturer, der er skyld i det. Vi bør se nærmere på dette, og her vil kortlægning være meget nyttig.
Hvis vi ser på dette som en partnerskabsstrategi, som inddrager alle arbejdsmarkedets parter, vil den blive vellykket og et positivt aktiv for os med henblik på at skabe et konkurrencedygtigt Europa.

Peijs
Hr. formand, det er nu allerede et par uger siden, man i morgenavisen kunne læse overskriften »Europa halter langt bagefter i forhold til Amerika og Japan«. Meldingen var samtalestof i en uges tid, men nu synes Europas dårlige konkurrenceevne sammenlignet med de andre OECD-lande og en række spirende asiatiske lande atter at være trådt i baggrunden. Men det er fortsat en kendsgerning, at selv vor eksport til OECDlandene har været faldende siden 1985. I Europa har vi dog atter trukket gardinerne for. Vi er travlt, travlt, travlt beskæftiget, men frem for alt med os selv. Og således er vi en undtagelse, idet ellers ingen beskæftiger sig med os. Investorernes verden har ikke blikket rettet mod Europa. For mange regler, for megen uro på arbejdsmarkedet, ikke fleksibelt nok, alt for lange beslutningsprocesser, kort sagt for megen snak og ingen handling. I Nederlandene varer et investeringsprojekt fra tegnebordet til den festlige åbning 26 år. 26 År. Hvilken virksomhed kaster sig ud i det? På møder i det internationale erhvervsliv nævnes ordet Europa efterhånden udelukkende for at angive, hvordan tingene ikke skal gøres. I mellemtiden beskæftiger vi os med konvergenskriterier, med tiendedele af procenter over eller under stregen. Hvad taler vi om? Den tyske mark er indtil videre ankermønten, også selvom underskuddet skulle være på 3, 5 %, og EURO'en ikke ville blive til noget, selv da forbliver marken ankermønt indtil videre. Vi lægger beslag på hinandens tid til ingen verdens nytte og ryster hver dag de vigtige finansielle markeders tillid. Det er med vilje, jeg siger, at marken indtil videre forbliver ankermønten. Tyskland betragtes internationalt som kriseramt. En højtstillet embedsmand fra Deutsche Bank gav på et vigtigt møde i Global Forum sit land tre år til at gennemføre reformen, i modsat fald ville Tyskland miste tilslutningen.
Arbejdstagere og fagforbund burde engang sammenholde den tyske produktivitet, fleksibilitet og arbejdsløshed med deres konkurrenters, bench-marking altså. Træerne vokser ikke længere ind i himlen i Tyskland. Ikke nok med det. De er holdt op med at vokse.
Det er klart en stor fejltagelse at klistre etiketten »social« på en forældet institution i en social markedsøkonomi, der nedstammer fra den tid, Europa og USA var førende i verden. Den tid er forbi. Politikker, der stadig er baseret herpå, er ikke bæredygtige. Ikke egnet til alle vejrforhold og altså asocial politik, jævnfør 4 millioner arbejdsløse i Tyskland og næsten 18 millioner i hele Europa. Og Nederlandene, der får pæne karakterer af alle iagttagere, har ifølge OECD også et gigantisk erhvervsfrekvensproblem. Forskellen er, at den nederlandske økonomi vokser, og at Nederlandene langt om længe har indrettet deres system rimelig bæredygtigt, men det er da også den eneste forskel. Hr. García-Margallo y Marfil har udarbejdet en fremragende betænkning. Det er jo sådan, at relevante sammenligninger kan bevirke, at de europæiske skæl falder fra vore øjne. Ikke fordi vi mister markedsandele, selvfølgelig gør vi det. Også USA mister markedsandele. Vor del af verdenskagen kan jo aldrig vokse lige så hurtigt som kagen selv. De nye industrialiserede lande er for store til, at de ubemærket kan betræde den økonomiske verdensscene. Vi er en moden økonomi, som følgelig skal sammenligne sig med andre modne økonomier som USA's. Det er, hvad bench-marking drejer sig om. At sammenligne sammenlignelige størrelser. For dernæst at undersøge, hvorfor den ene klarer sig bedre end den anden. Og i henseende til modenhed kan vi sagtens måle os med den amerikanske økonomi. Spørgsmålet er så, hvorfor beskæftigelsen i USA vokser, medens den hos os ikke blot stagnerer, men sågar kan betegnes som katastrofal?
Det er klart, at der findes demografiske faktorer, der er til ulempe for Europa, men for nu at give et eksempel, hvorfor taler vi stadig kun om livslang uddannelse for arbejdstagere, medens amerikanerne igen fører det ud i praksis? Måske skulle vi ved de ægte resultater af bench-marking sætte os ned for ikke at skulle falde om af skræk.

Giansily
Hr. formand, kære kolleger, betænkningen om fremme af benchmarking - som jeg slet og ret ville foretrække at omtale som kortlægning og regulering af præstationerne - har vores gruppes støtte.
Vi mener, at Kommissionens dokument går i den rigtige retning, når det fastholder tre mulige niveauer i den forbindelse, nemlig niveauet for præstationerne af rammebetingelserne, der burde gøre det muligt at vurdere Europas evne til at tiltrække industrielle produktionsområder på baggrund af omkostningerne, infrastrukturerne, kompetencerne eller innovationen, niveauet for de aktivitetssektorer, der skal gøre det muligt at måle den europæiske industris evne til at tilpasse sig globaliseringen og endelig virksomhedsniveauet, der allerførst henhører under virksomhedernes ansvar, men for hvem fællesskabsaktionen kunne være hensigtsmæssig for de små og mellemstore virksomheder og medvirke til harmoniseringen af de benyttede metodologier. På samme måde er det bevidst, at Kommissionen på grundlag af et partnerskab med industrien og medlemsstaterne operationelt foreslår at udarbejde et arbejdsprogram for 1997 ud fra pilotprojekter, der skal teste gyldigheden og gennemførligheden af anvendelsen af benchmarking i Den Europæiske Union.
Vores gruppe modtager hr. Garcia-Margallo y Marfils glimrende betænkning gunstigt som ethvert initiativ, der har til hensigt at forbedre konkurrenceevnen for den europæiske industri. Vi mener dog, at et sådant skridt fortsat hovedsageligt skal henhøre under den private sektors ansvar, hvad angår industrien, og at det skal opfattes med forsigtighed med hensyn til rammebetingelserne.
Vi ville faktisk have nogle forbehold med hensyn til benchmarking af rammebetingelserne, hvis det medførte, at man på fællesskabsniveau analyserede spørgsmål, der i al væsentlighed henhører under subsidiariteten, dvs. medlemsstaternes kompetence, således organisationen af de offentlige myndigheder i deres relationer med industrien, som det er tilfældet for energipolitikkerne for eksempel.
Vi mener på samme måde, at det er vanskeligt hensigtsmæssigt at sammenligne makroøkonomiske faktorer uden at tage højde for det politiske, økonomiske, sociale og kulturelle miljø i hver stat. Vi mener også, at det ville være mere fornuftigt snarere at prioritere benchmarking af de industrielle sektorer, og vi mener, at der er al mulig grund til i den anledning at glæde sig over det arbejde, der er udført af det hollandske formandskab i den elektroniske sektor.

Kestelijn-Sierens
Hr. formand, hr. kommissær, kolleger, jeg ønsker at gratulere ordføreren med hans betænkning. Han har ret, når han gør gældende, at vi kun kan bevare den europæiske sociale model og altså vor levestandard, hvis vi kan regne med en stærk og konkurrencedygtig industri. Jeg minder om, at det er European Round Table of Industrialists, der i godt og vel tre år ufortrødent har gjort en indsats for at sikre den europæiske økonomis konkurrenceevne en plads på den politiske dagsorden. Også Delors-hvidbogen gør rede for vekselvirkningen mellem konkurrenceevne, beskæftigelse og vækst.
Tillige glæder jeg mig over, at det nederlandske formandskab har gjort bench-marking, kortlægning til en af sine prioriteringer. Kortlægning af beskæftigelsen er givetvis den mest presserende opgave, EU og de nationale regeringer står over for. Det indebærer skabelse af gunstige rammebetingelser, der kan styrke økonomiens konkurrenceevne. Jeg tror, vi kan lære meget af USA, eller tættere på os, af Nederlandene, idet begge lande har formået at udbygge deres konkurrenceevne, samtidig med at de har skabt arbejdspladser.
Myndighederne på alle niveauer bør løbende og systematisk evaluere de førte politikker og erhvervsmiljøet set i forhold til de bedstydende lande. Dernæst bør myndighederne faktisk også træffe de fornødne foranstaltninger, såsom fleksibilisering af arbejdsmarkedet, liberalisering af offentlige tjenesteydelser, investering i menneskelige ressourcer, fremme af forskning og udvikling samt førelse af en kvalitetsfremmende politik. Først da kan vi gøre os forhåbning om, at vi vil være i stand til på bæredygtig vis at forbedre industriens konkurrenceevne og på længere sigt vor levestandard.
Kære kolleger, Den Liberale Gruppe støtter Kommissionen i dens forsæt, i år i tæt samarbejde med industrien og medlemsstaterne at foreslå et kortlægningsprogram med hensyn til at overvåge fremskridtet ved forbedringen af konkurrenceevnen på nøgleområder. Jeg gør dog opmærksom på, at SMV'erne ikke må blive glemt.
Sluttelig ser vi også frem til resultaterne af de pilotprojekter, Kommissionen har iværksat, og som industriministrene den 24. april vil beskæftige sig med.

Katiforis
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg vil gerne indlede med at sige, at jeg er tilhænger af »benchmarking« og vil stemme for betænkningen. Jeg siger det med det samme, så jeg ikke skal spilde tid på ros; i stedet vil jeg komme med nogle kritiske bemærkninger, som er en følge af min klare grundlæggende holdning til problemet.
Den første bemærkning er, at der her må skelnes klart mellem midler og mål. Vi kan sammenligne midler, men det er ikke altid lige let, og måske heller ikke ønskværdigt, at sammenligne mål. Der står i betænkningen, at bruttonationalproduktet er et utilstrækkeligt mål for levestandarden. Rigtigt nok; men bruttonationalproduktet er et formål, ikke et middel, og det kan ikke uden videre placeres inden for den sammenlignende kortlægnings rammer.
Så er der den fristelse, der består i at bruge virksomhedsniveauet som forbillede for økonomien. Dvs. at når kortlægning fungerer godt i virksomheden, kan vi overføre det til økonomien. Helt så simpelt er det ikke, eftersom to ens virksomheder har den samme »objektive funktion«. To økonomier har ikke nødvendigvis den samme objektive funktion, og præcis hvad der er den objektive funktion i en økonomi er i sig selv et stort problem. Det, som optimerer den objektive funktion i den ene økonomi, optimerer ikke nødvendigvis den objektive funktion i en anden. Tag f.eks. Brasilien, hvor man i overklassekvartererne kan se kanaler, som er åbne kloakker. Jeg tror ikke, hollænderne kunne tænke sig, at Amsterdams kanaler blev åbne kloakker af hensyn til konkurrenceevnen.
Til sidst vil jeg sige, at konkurrenceevnens styrke ikke ligger i ensartethed. Når vi skal foretage kortlægning, er vi nødt til at sammenligne ensartede ting, ellers giver det ingen mening. Men konkurrenceevnens styrke ligger ikke i ensartetheden, men i forskellen. Den ligger i innovationen, og her er der intet, der kan hjælpe os. Undersøgelser af, hvordan de andre gør, kan aldrig give os innovative ideer til at gøre tingene anderledes, så vi kan opnå en fordel. Derfor ja til kortlægning, men snævert anvendt i virksomheden, til en vis grad i sektoren, men ikke i økonomien - og med største forsigtighed.

Malerba
Hr. formand, Kommissionens meddelelse om den europæiske industris konkurrencedygtighed giver mig anledning til nogle bemærkninger. Jeg finder det positivt, at man forsøger at analysere parameteren industriens konkurrencedygtighed rationelt og videnskabeligt, og jeg er enig med ordføreren om nødvendigheden af at opretholde et stærkt europæisk produktionsapparat og eliminere ineffektivitet og former for dårlig økonomi, men under stadig bevarelse af de grundlæggende landvindinger, der er sket inden for de svagest stilledes sociale beskyttelse.
Jeg vil kort opholde mig ved et andet punkt, som ligger mig på hjerte, nemlig forbindelsen mellem teknologierne og industriens konkurrencedygtighed, som i høj grad bør underkastes benchmarking -analyser. Jeg finder, at der i dag ikke længere findes højteknologiske eller lavteknologiske former for industri og tjenesteydelser. Jeg finder, at teknologien foruden at fremme produktiviteten, desværre til tider ved substitution af arbejdskraften, muliggør forbedringer af produkternes og tjenesteydelsernes kvalitet og følgelig skaber merværdi og på langt sigt nye arbejdspladser.
Jeg finder, at der bør iværksættes flere og bedre foranstaltninger til udnyttelse af den offentlige forskning med henblik på en forøgelse af industriens konkurrencedygtighed, og jeg spørger mig selv, om man ikke burde uddybe benchmarking -analysen også ud fra dette synspunkt. Det er på den ene side nødvendigt fortsat at investere i grundforskningen, uden hvilken vi afskærer os fra fremtidens muligheder, og på den anden side skal der være mere synergieffekt mellem de udgifter, der er forbundet med medlemsstaternes forskningsinstitutioner og Unionens og industriens programmer.
Det synes mig, at overvejelserne over det femte rammeprogram går i denne retning, men jeg finder, at en yderligere analyse på grundlag af de kriterier, der foreslås i denne meddelelse, kunne være nyttig med henblik på vurdering og undersøgelse af andre foranstaltninger vedrørende de beskatningsmæssige aspekter, den erhvervsmæssige motivering og mobiliteten med henblik på forbedring af forholdet mellem teknologien og industriens konkurrencedygtighed.

Caudron
Hr. formand, kære kolleger, hr. kommissær, en ting er sikker: For at forbedre vores økonomiske præstationer og således få mulighed for at nedsætte arbejdsløsheden, er det nødvendigt at foretage besparelser og have nogle konkurrencedygtige virksomheder. Hvem ville sige det modsatte?
En anden ting er også sikker: Man må have midlerne til at måle denne konkurrencedygtighed og handle efter dens årsager og dens eventuelle bremser. Jeg har således intet mod kortlægning af præstationerne som værktøj og heller intet mod sammenligninger for at vælge de bedste løsninger.
Er det af den grund nødvendigt, at man ad omveje drager fordel heraf for at omdestillere alle de gamle indtægter fra den liberale økonomi for os og for at give for lidt liberalisme skylden for alle vores vanskeligheder: Offentligt underskud, statsstøtte, fleksibilitet, arbejdskraftomkostninger... Jeg vil standse opremsningen her.
Naturligvis, hr. kommissær, mener jeg det ikke, det ved De! Og som mange andre af mine kolleger her, siger jeg, at konkurrence ikke er et mål i sig selv. Målet i sig selv er nedsættelse af arbejdsløsheden, tjenesteydelser til befolkningen, social soliditet, velfærd for et større antal og naturligvis ikke forværring af arbejdsløsheden, selv om man meddeler, at formålet med den er at forbedre produktiviteten.
Der skal således mere solidaritet til, navnlig finansiel og skattemæssige solidaritet, hvis benchmarking skal have sin relevans som ledelsesværktøj, det er måske også nødvendigt at anvende det i sammenligningen og kortlægningen af de femten medlemsstaters politikker på beskæftigelsesområdet i perspektivet om et egentligt partnerskab mellem de samme stater.
Til sidst, hr. formand, den økonomiske videnskab har ganske vist brug for værktøjer - og jeg godkender dem - men vi må passe på, at værktøjet ikke erstatter målet: Det er målet, vi skal nå, takket være værktøjet, ellers vil harmoniseringen altid foregå nedad, og her kommer man tilbage til den tidligere forhandling om den økonomiske situation i Unionen.

Bangemann
Hr. formand, lad mig allerførst takke ordføreren, men også alle de medlemmer af Parlamentet, som har deltaget i denne forhandling, for lige så lidt oplysende som dette ord kortlægningsteknik er i første omgang, lige så vigtigt kan et fremskridt være, hvis vi udvikler en metode til at påvise, hvorfor en eller anden har held med at skabe arbejdspladser og således held med at bekæmpe arbejdsløsheden.
Det er den egentlige baggrund for vort forslag, og det glæder os meget, at det nederlandske formandskab straks tog denne tanke op. Hvad betyder det? Det betyder naturligvis ikke, at kortlægning i sig selv er noget, som så at sige kan defineres som et videnskabeligt eller økonomisk mål. Det er en metode, hvormed man kan nå frem til visse erkendelser. En metode, som har den fordel, at man kommer væk fra de ideologiske stridigheder, som hr. Caudron gang på gang ønsker at begynde med mig, og at man ganske enkelt på grundlag af praktiske eksempler spørger sig selv, hvad gør nogen bedre end vi?
Der er forskelle med hensyn til resultaterne, helt entydigt - i Unionen, mellem Unionen og medlemslandene og i forhold til andre lande - og netop her ønsker vi at sætte ind, og det på tre niveauer. For det første på virksomhedsniveau. Naturligvis kan og bør man i første række også inddrage små og mellemstore virksomheder, og selvfølgelig deltager arbejdsmarkedets parter i alle disse overvejelser, altså ikke kun industrien selv. Det kan i sig selv hjælpe overordentlig meget. Der findes virksomheder, som har truffet bedre aftaler med de ansatte eller med fagforeningerne, f.eks. om fleksible arbejdstider. De er mere produktive og kan derfor endog give arbejdspladsgarantier. F.eks. har den kemiske industri i Forbundsrepublikken Tyskland indgået aftale med fagforeningerne om visse arbejdstidsregler og har på grund af disse aftaler været i stand til at give løfte om, at der inden år 2000 ikke vil finde nogen virksomhedsbetingede opsigelser sted. Dvs. hvis man anvender det på den rigtige måde, kan man absolut nå mål, som vi vel alle deler.
For det andet på industrisektorniveau. Det har vi i øvrigt allerede gjort tidligere, da vi gjorde os overvejelser om, hvilken politik vi skulle vælge med hensyn til bilindustrien og det indre marked. I den forbindelse var et af de vigtigste spørgsmål, om bilindustrien i det hele taget stadig er konkurrencedygtig? Hvad skal man gøre for muligvis at gøre den mere konkurrencedygtig? Det undersøgte vi først i forhold til andre industrier. Vi forelagde i den forbindelse meddelelser, udarbejdede henstillinger for bl.a. ikke fortsat via kvoter at beskytte denne industri mod udenlandsk konkurrence. For protektionisme fører jo nu engang desværre til - det må jeg sige til hr. Caudron, selv om frihandel er en liberal recept, det beklager jeg - men protektionisme fører nu engang til, at de beskyttede bliver svagere, og at man derfor mister konkurrenceevne og enten må begrænse sig til sit eget marked, eller hvis det så alligevel en skønne dag åbnes, kan man ikke længere klare sig over for andre konkurrenter. Det har jo allerede været tilfældet. Som sagt gør vi det for øjeblikket i forbindelse med den kemiske industri, i øvrigt også med henblik på at kvalificere arbejdstagerne, som på denne måde naturligvis, hvis de fortsætter med at arbejde inden for industrien, kan blive mere produktive, og hvis de som følge af deres bedre kvalifikation kan finde en anden arbejdsplads, forbedrer det også deres egne fremtidsperspektiver.
Endelig også på de politiske systemers niveau, i og uden for Unionen. Vi har medlemslande - f.eks. Irland - som udvikler sig fremragende. Irland: Et land, som egentlig snarere har ligget og fortsat ligger i periferien, ved en fysisk betragtning, men som følge af sine nære økonomiske forbindelser har det nu udviklet sig særdeles godt. Hvorfor? Hvorfor udvikler Irland sig bedre end mange andre store medlemslande? Tyskland er jo allerede nævnt. Det er ingen skade til, at vi ser nærmere på det.
Når et stort industriland f.eks. investerer penge i industrier, som overhovedet ikke længere er konkurrencedygtige, hr. Caudron, jeg kan ikke gøre for det...
(Tilråb fra Samland) Jeg tænkte lige nu på kulpolitikken, hr. Samland, men vi kan også tage landbrugspolitikken, og her burde De måske lige spørge Dem selv, om de ændringsforslag, som De stiller til det, Kommissionen foreslår, altid er i overensstemmelse med det, som De åbenbart for øjeblikket mener. Jeg har undertiden en lidt anden opfattelse af det, men det kan vi også drøfte.
Hvis man således ikke anvender pengene på en god måde, hvis man, hr. Caudron, tillader sorte huller på det offentlige budget, fordi nationaliserede virksomheder giver vanvittige tab, må man ikke undre sig over, at man mangler disse penge, når man ønsker at skabe bæredygtige arbejdspladser. Det er nu engang simple sandheder. Det har overhovedet ikke noget at gøre med ideologi. Hvis De og jeg, hvis vi i fællesskab smider vore penge ud af vinduet, kan man ikke anvende dem til fornuftige formål.
Det er egentlig essensen. Det er intet mål i sig selv, men derimod et instrument til at nå mål med henblik på at bekæmpe arbejdsløsheden.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Kørekort
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0087/97) fra Udvalget om Transport og Turisme om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Rådets direktiv om ændring af direktiv 91/439/EØF om kørekort (C4-0011/97-96/0040(SYN)) (Ordfører: Farassino).

Farassino
Hr. formand, kære kolleger, vi skal her drøfte indstilling ved andenbehandling om fastlæggelse af et harmoniseret kodesystem til de påtegninger, der skal påføres EF-kørekort udstedt af medlemsstaterne.
Vi har allerede haft en lang, måske lidt for lang drøftelse af dette forslag og hele spørgsmålet om kørekort. Parlamentet har udtalt sig ved førstebehandlingen den 5. september 1996 og bl.a. krævet den gensidige anerkendelse mellem medlemsstaterne udstrakt til at gælde bestemmelserne om suspendering eller fratagelse af retten til at gøre brug af kørekortet som følge af en lovovertrædelse begået i en anden medlemsstat end den, der har udstedt det, samt nedsættelse af et rådgivende udvalg til støtte for Kommissionen.
Men af de otte ændringsforslag, som blev vedtaget af Parlamentet med meget stort flertal, er kun to blevet accepteret af Rådet. Det gælder ændringsforslag 1 om tilføjelse til teksten af en passage om underkoder samt den del af ændringsforslag 5, der vedrører de harmoniserede koder, dvs. kode 02 for høreapparater og kode 03 for kunstige legemsdele til præcisering af disse påtegninger og kode 70 og 71, hvortil er føjet en henvisning til Fællesskabets og FN's symboler for tredjelande, samt den del af ændringsforslag 5, der omhandler en kode 79 til regulering af tilfælde af ligestilling af de kategorier af kørekort, der er udstedt før ikrafttrædelsen af direktiv 91/439/EØF den 1. juli 1996 og de kategorier, der er omhandlet i artikel 3 i dette direktiv. Desuden har Rådet ændret Kommissionens forslag om indførelse af en forvaltningskomité kaldet kørekortkomitéen, og denne ændring er blevet godkendt af Udvalget om Transport og Turisme.
Jeg må sige, at jeg ikke på nogen måde er tilfreds med Kommissionens og Rådets holdning, når de har forkastet størstedelen af de foreslåede ændringer; der var tale om meget vigtige ændringsforslag, om hvilke der var opnået enighed med alle repræsentanter for de forskellige politiske grupper i Parlamentet og følgelig med energisk støtte fra mine kolleger og navnlig tillige fra andre grupper. For Transportudvalget har jeg besluttet i det væsentlige at genfremsætte de to vigtigste ændringsforslag i min betænkning, der som jeg netop har nævnt, var blevet vedtaget af Parlamentet med meget stort flertal ved førstebehandlingen, og som angår udstrækkelsen af princippet om gensidig anerkendelse af kørekort mellem medlemsstaterne og en eventuel suspendering. Det forekommer mig nemlig naturligt at sige, at hvis nogen begår en meget alvorlig lovovertrædelse eller en overtrædelse af menneskerettighederne eller mod kulturelle værdier eller andet i en medlemsstat, skal virkningerne af denne forbrydelse udstrækkes til at gælde i en anden medlemsstat, og at en afgørelse truffet af den kompetente myndighed i den medlemsstat, hvori lovovertrædelsen er begået, skal have retsvirkninger på hele Unionens område. Dette synes mig elementært. Over for Rådets begrundelser for forkastelsen af disse ændringsforslag under påberåbelse af, at problemet hører under den tredje søjle, finder jeg ikke at kunne gøre andet end at gentage, at jeg er fast overbevist om betydningen af harmoniseringsprincippet på europæisk plan vedrørende tilfælde af fratagelse af kørekortet. Jeg finder, at dette er en absolut nødvendig betingelse for sikring af den konkrete gennemførelse af den frie bevægelighed for personer på det europæiske fællesskabs område. Jeg finder dog trøst i den henstilling, Parlamentet har givet med henblik på andenbehandlingen, og jeg kan følgelig kun anbefale Parlamentet at opretholde den stilling, det har indtaget ved førstebehandlingen, og håbe, at Kommissionen og Rådet vil ændre deres opfattelse og vedtage disse ændringsforslag.

Morris
Hr. formand, vi glæder os klart over denne betænkning, da den tjener til at harmonisere kørekort og udvikle et kodesystem, som er letforståeligt for alle myndigheder i hele EU. Det er et positivt skridt mod at eliminere oversættelses- og kommunikationsproblemer mellem bilisterne og de forskellige myndigheder, og det vil fjerne »aggressiviteten« i forbindelse med mange ulykker.
Det vil også skabe en mere problemfri kørsel, og vi håber, at det vil ske i hele Europa. For at gøre dette direktiv så effektivt som muligt er det af afgørende betydning, at den gensidige anerkendelse også udvides - og dette er vigtigt - til at omfatte tilfælde, hvor kørekort er blevet suspenderet eller frataget. Vi har nu den absurde situation, hvor f.eks. en bilist fra Italien rejser rundt i Det Forenede Kongerige og måske er ansvarlig for en alvorlig ulykke. Der rejses så påtale mod ham, og han får forbud mod at køre i Det Forenede Kongerige i 10 år eller endog for livstid. Men han kan vende tilbage til Rom, stige ind i sin bil på parkeringspladsen i lufthavnen og køre afsted, som om der overhovedet ikke var sket noget. Dette er fuldstændig uacceptabelt i Den Europæiske Union.
Det forekommer derfor logisk, at Parlamentet støtter de to ændringsforslag, jeg har genfremsat fra førstebehandlingen. I disse kræves det, at den gensidige anerkendelse udvides til også at omfatte køreforbud. Dette er et logisk skridt, som vi alle bør acceptere som en selvfølge.

Stenmarck
Hr. formand, jeg vil gerne indlede med at takke ordføreren, hr. Farassino, for det arbejde, som han har lagt i denne betænkning. Det direktivforslag, som vi skal tage stilling til, drejer sig om at fastslå, hvad der skal angives på EF-kørekort. Det kan f.eks. dreje sig om, hvorvidt føreren bruger briller, hvilke begrænsninger han er underlagt, hvis han er handicappet, eller om han af lægelige grunde kun må køre bil på visse betingelser. Det kan også dreje sig om, at føreren kun må køre en bil, der har gennemgået visse tekniske ændringer, såsom ombygning af gearkassen, koblingen, bremsen, speederen eller instrumentbrættet eller andre ændringer, der kan foretages på et køretøj.
Hensigten med forslaget er at gennemføre en nødvendig og vigtig harmonisering. Det ville naturligvis være en stor fordel, hvis man på dette område kunne opnå ens regler i samtlige EU-medlemslande, således at det var muligt at læse et kørekort, uanset hvilket land føreren befandt sig i, og hvilket sprog kørekortet var udstedt på. Dette har særlig stor betydning, fordi stadig flere mennesker færdes på tværs af stadig flere grænser og stadig oftere fører bil i andre lande end det, hvori de selv er bosiddende. Foranstaltninger som disse kan forekomme ubetydelige, men spiller alligevel en stor rolle for vort fælles målsætning om fri bevægelighed i det indre marked.
I PPE-Gruppen mener vi imidlertid, at ordføreren går et skridt for langt, når han også bevæger sig ind på det strafferetslige område. Derfor vil vi i gruppen stemme imod de fremsatte ændringsforslag. Det gør vi i overensstemmelse med det standpunkt, som vi har indtaget under hele arbejdet. Det betyder samtidig, at vi stemmer for den fælles holdning, som vi skal tage stilling til.
Ordføreren begår, efter min opfattelse, to fejl: For det første ønsker han at tilføje noget, som efter min mening reelt intet har at gøre med det egentlige spørgsmål. Hvis man ønsker, at EU-landene skal have fælles regler for inddragelse af kørekort - og det er et synspunkt, som man meget vel kan have - må man arbejde for, at der bliver fremsat et forslag herom. At indføre sådanne regler ved hjælp af en kort tilføjelse til dette direktiv er næppe anbefalelsesværdigt. Samarbejde på det strafferetslige område er ingenlunde let. Jeg mener, at forslag af denne art kræver meget omhyggelige undersøgelser. Derfor er det godt, at Rådet er imod denne del af forslaget, og man bør i dag stemme imod de af ordførerens ændringsforslag, der vedrører dette punkt.
Den anden fejl, som jeg mener ordføreren begår, drejer sig om selve sagen, dvs. om der virkelig skal være fælles regler for inddragelse af kørekort i EU. Jeg mener, at vi medlemmer endnu en gang bør sætte os ned og gennemtænke, hvad vi skal bruge det demokratiske værktøj, som EU er, til. Som medlem af Europa-Parlamentet er det let at foreslå, at EU skal tage det ene spørgsmål efter det andet op. Men man skal også overveje, om dette er en ønskværdig udvikling. Jeg mener, at EU skal beskæftige sig med et begrænset antal emner, som til gengæld er særlig vigtige. Subsidiaritet er et begreb, som vi meget ofte taler om. Det burde faktisk stå øverst på vor notesblok hver dag. Dette spørgsmål er efter min mening ingen undtagelse fra denne regel. Vi må trække en grænse mellem det, som EU skal beslutte, og det, som landene selv skal træffe afgørelse om. At idømme straffe er den enkelte medlemsstats opgave og fornuftigvis ikke noget, som EU skal blande sig i.

Wijsenbeek
Hr. formand, lad mig lægge ud med at komplimentere ordføreren. Dette er en betænkning, der virkelig omhandler fælles regler. Jeg er også dybt skuffet, ikke kun over Rådet, men egentlig også over kommissæren. Måske kan han forklare os én gang til, hvorfor Rådet i nærværende tilfælde kan komme frem til en sådan, jeg havde nær sagt, uforståelig fælles holdning, idet den siger: Gennemførelsen af sanktioner henhører under søjle tre, og det kan vi altså ikke have her. Kommissionen har fremsat forslag om at indføre et fælles kørekort - et gammelt ønske fra min gamle, nu afdøde læremester Cornelis Berkhouwer, samt fra hr. Bangemann, og nu, hvor det endelig er så vidt, nu, hvor vi i fællesskab kan gennemføre det, siger vi, ja, men, hvis det er et kørekort med point, og der fratrækkes point, kan det jo ikke gennemføres grænseoverskridende. Det er jo komplet uforståeligt. Hvad mener De egentlig i Kommissionen?

Belleré
Hr. formand, fra september 1996, hvor Rådet bestemte, at direktiv 91/499/EØF om kørekortet, som allerede var blevet ændret i 1994 med henblik på indsættelse af en midlertidig undtagelse vedrørende Finland og Sverige, skulle ændres, er vi nu nået dertil, hvor vi er i dag. Det skal bemærkes, at Retsudvalget i juni 1996 vedtog ikke at afgive udtalelse. Vi er i dag nået til enden, nemlig til indstillingen ved andenbehandling. Hr. Farassino har efter min mening udført et godt stykke arbejde og delvis nået til det på forhånd fastsatte mål, idet vel ikke alle de fastsatte ændringsforslag er blevet godkendt, men der dog er blevet vedtaget et harmoniseret kodesystem til de påtegninger, der skal påføres kørekortet, som f.eks. pligten til at bære briller og tilpasningen af køretøjer til invalider.
Jeg vil dog her anmode Rådet og Kommissionen om at vedtage et ændringsforslag, der er fremsat af Alleanza Nazionale vedrørende kørekort udstedt til ikke-alvorligt sukkersyge. Jeg finder det rigtigt, at Parlamentet udstrækker den gensidige anerkendelse mellem medlemsstaterne til at gælde foranstaltninger vedrørende suspendering eller fratagelse af retten til at gøre brug af kørekort, et ændringsforslag, som Rådet i øvrigt har gjort til sit ved at bestemme, at der skal nedsættes et europæisk udvalg kaldet »Kørekortudvalget«, der skal harmonisere de fælles bestræbelser for at fremme sikker føring af motorkøretøjer i de forskellige medlemsstater.
Anerkendelsen af sanktioner i forbindelse med føring af motorkøretøjer er et væsentligt element i gennemførelsen af den frie bevægelighed for personer på det fælles markeds område.

Schmidbauer
Hr. formand, et kørekort giver indehaveren ret til frit at bevæge sig i et køretøj, også inden for Den Europæiske Union. Hvis en EU-borger beslutter sig for at bo eller arbejde i en anden medlemsstat, har kørekortet hidtil skullet ombyttes inden for en bestemt frist. Det skal nu ændres, derfor skal der også være et europæisk kørekort, og det gamle direktiv fra 1991 skal ændres.
For at gennemføre princippet om gensidig anerkendelse, skal koderne være læselige og forståelige til enhver kontrol i enhver medlemsstat. Det er en hjælp for dem, der skal stå for kontrollen, men en lige så stor hjælp for førerne selv. Det er ikke tilstrækkeligt, at ordet »Europa« er påtrykt et dokument; indholdet skal så også tilpasses den frie bevægelighed for personer og retten til frit af vælge bopæl. Det gælder i særdeleshed for handicappede kørekortindehavere, fordi de harmoniserede koder nu på en klart ikke-diskriminerende måde vil fastsætte betingelserne for at føre et køretøj. For så vidt glæder vi os over Rådets holdning.
Men under førstebehandlingen gik vi som Parlament - og nu igen i Udvalget om Transport og Turisme - også ind for, at den gensidige anerkendelse af sanktioner, dvs. inddragelsen af kørekortet, gøres mulig. Desværre har hverken Rådet eller Kommissionen taget hensyn til disse ændringer. Vi genfremsætter nu disse ændringsforslag.
Det kan vel ikke være meningen med den frie bevægelighed, at færdselsbøller, som får frakendt kørekortet i én stat, uden straf muntert kan fortsætte sin kørsel med sit kørekort i en anden stat. Hvis et sådant misbrug gøres muligt med subsidiaritetsprincippet som argument, vil Europas borgere ikke have nogen forståelse for det. Det interesserer ikke EU-borgerne, hvilken søjle i traktaten det falder ind under, derimod ønsker de at få anvendelige forslag.

Koch
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg glæder mig over den fælles holdning fra Rådet og Kommissionen med henblik på en fælles EF-model for nationale kørekort. Herved yder man for det første et bidrag til at gøre personers bevægelighed i Fællesskabet lettere og samtidig bidrager man for det andet til, at trafiksikkerheden øges - i øvrigt ikke kun rets- og dermed forbrugersikkerheden, men også trafiksikkerheden - og for det tredje opnås der en lettelse for det eventuelle valg af bopæl i en anden medlemsstat end den, hvori kørekortet blev udstedt.
For at nå disse mål er der behov for en sproguafhængig anførelse af alle påtegninger, dvs. alle supplerende og restriktive angivelser, som skal anføres på kørekortet. Den således foreslåede fortegnelse over fælles koder for såvel påtegningerne om betingelserne for at føre køretøjer som for påtegningerne om forvaltningsprocedurer til harmonisering af kørekortene medfører en bedre forståelse af påtegningerne på kørekortet og forenkler kontrollen af de også fortsat gældende nationale kørekort.
Så vidt, så godt. Dog forstår jeg ikke en del af Parlamentet; hvordan kan De acceptere, at det fortsat er de enkelte stater, der står for udstedelsen af kørekortene - om end efter en fælles EF-model - og samtidig kræve fællesskabsbestemmelser for suspendering og fratagelse af kørekortet?
Her måles der vel med to målestokke. Er de retlige spørgsmål i forbindelse med den indre sikkerhed ikke fortsat underlagt Den Europæiske Unions tredje søjle, som er forbeholdt det mellemstatslige samarbejde? Jeg kan kun anbefale, at man forkaster de ændringsforslag, der strider mod gældende europæisk ret, og som desværre er blevet vedtaget med flertal i Udvalget om Transport og Turisme,
Jeg takker Rådet for dets fælles holdning, hvori den har taget hensyn til de ændringsforslag, som Parlamentet vedtog under førstebehandling, og som Kommissionen accepterede.

Ferber
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg går ud fra, at hr. Watts må kæmpe i Storbritannien indtil den 1. maj. Endnu en gang behandler vi her emnet kørekort, og vi bør omsider komme til afslutningen af denne diskussion. For det første fordi kørekortet allerede skulle udstedes fra den 1. juli 1996 - jeg har også her en prøve på, hvordan det skal se ud. Nu er der tale om den 1. juli 1997! For det andet fordi vi nu kun skal træffe afgørelse om koderne, hvor vi egentlig er enige. Vi bør derfor virkelig overveje, om vi ønsker, at en fratagelse af kørekortet skal gælde for hele Unionen eller kun på nationalt plan.
Jeg var jo i min gruppe ansvarlig for dette kørekorts udformning og form og har altid støttet et fælles europæisk kørekort. Men det er, som hr. Koch helt rigtigt gjorde opmærksom på, den enkelte medlemsstat, der har enekompetence i forbindelse med udstedelsen, og det skal den også have i forbindelse med fratagelsen. Sådan skal det også blive ved med at være!
Eksemplet med italieneren i Storbritannien, som hr. Morris kom med for lidt siden, var meget interessant. Her ligger jo netop det centrale problem! Så længe vi ikke har højrekørsel overalt, vil vi også have sådanne problemer. Hvis vi har højrekørsel i hele Europa, kan vi også tale om, at fratagelsen skal gælde på europæisk plan. Her har vi jo en klar forvridning i Den Europæiske Union.
Vi bør acceptere Rådets fælles holdning nu og ikke forsinke udstedelsen af fælles kørekort yderligere som følge af en fuldstændig unødvendig forligsprocedure.

White
Hr. formand, jeg hævder ikke, at der bør være det samme rets- eller strafferetssystem i hele Den Europæiske Union. Jeg finder det ikke sandsynligt, at det vil ske. Men det er muligt at have adskillige retssystemer inden for en enkelt Union eller, som det er tilfældet i Det Forenede Kongerige, i et enkelt land.
Jeg er engelsk advokat. Jeg har ikke ret til at udøve min advokatgerning i Skotland, og det betyder, at jeg ikke kan tale en sag for en skotsk ret, medmindre jeg gennemgik særlige procedurer.
Alligevel anerkendes et køreforbud, der er udstedt af en skotsk ret, i England. Det eneste, vi siger i denne betænkning, eller alle ændringsforslagene siger det i det mindste, er, at et sådant forbud bør anerkendes i hele Den Europæiske Union.
Jeg kan ikke tro, at det i en verden med e-mail og computere ikke er muligt at have en gensidig anerkendelse af forbud og også af pointsystemet. Jeg håber særdeles meget, at Kommissionen har lyttet meget nøje til de bemærkninger, hr. Morris fremsatte, hvis ændringsforslag jeg helt igennem støtter.

Bangemann
Hr. formand, da forhandlingen igen i dag har drejet sig om det samme spørgsmål, som også allerede under førstebehandlingen spillede en rolle - for i øvrigt er vi jo enige - vil jeg koncentrere mig om dette punkt. Naturligvis kunne man ud fra en ren menneskelig logik sige, at det jo ikke kan gøre nogen forskel, hvis en person fratages kørekortet i et land, som ikke er vedkommendes bopælsland. Som De ved, indeholder forslaget jo bestemmelser om, at i tilfælde af, at kørekortet fratages i bopælslandet, kan denne fratagelse have gyldighed i hele Unionen. Dette gælder ikke i tilfælde af, at kørekortet fratages i et andet land, dvs. i et ikke-bopælsland.
Kommissionen har fuld forståelse for disse argumenter. Men det forholder sig nu engang i retssystemerne på den måde, at det - som Rådet gentagne gange har sagt og derfor jo heller ikke har optaget ændringsforslaget i sin fælles holdning - giver anledning til forfatningsmæssige og andre juridiske problemer. Denne begrundelse kan Kommissionen heller ikke sætte sig ud over. Jeg beder om overbærenhed.
Åbenbart, fru Schmidhuber, vil det jo heller ikke finde nogen støtte i Parlamentet. Jeg har meget omhyggeligt lyttet til mine venner fra Den Liberale Gruppe, men har ikke rigtigt kunnet finde ud af, hvad de ønsker at gøre, men i hvert fald vil de kristelige demokrater vel forkaste dette ændringsforslag med støtte fra de liberale. Og selv om de liberale i dette tilfælde ikke kan tilslutte sig de kristelige demokrater, vil der alligevel ikke være noget flertal bag ændringsforslaget. Det antager jeg i hvert fald. For så vidt behandler vi således lige nu et spørgsmål, som sandsynligvis også kun har teoretisk betydning.
Det kan dog naturligvis få praktisk betydning i det øjeblik, hvor Rådet, måske også under regeringskonferencen, opnår enighed om at overføre bestemte ting til Fællesskabets kompetence. Så kan man igen tage det op. Det, hr. Ferber sagde, er fuldstændigt rigtigt: Hvis Parlamentet igen forelagde disse to ændringsforslag - ordføreren slog meget kraftigt til lyd for det, jeg vil også gerne takke ham for hans arbejde - ville det naturligvis medføre, at hele sagen fortsat sinkes. Ikke alle medlemslande støtter dem med samme entusiasme som Parlamentet. Så har vi overhovedet ikke noget resultat. Det er ganske vist så måske under visse omstændigheder ikke ubetinget en grund til ikke at forsøge at sætte Parlamentets synspunkt igennem, men i virkeligheden ændres der så slet ikke noget. Ikke engang bopælslandets mulige anerkendelse af en fratagelse bliver så mulig. Det er helt sikkert et utilfredsstillende resultat, da dette forslag udgør et første skridt og derfor kan have gode virkninger, hvis alle gør fornuftige erfaringer med det. Det er Kommissionens vurdering.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Spørgetid (Kommissionen)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetid til Kommissionen (B4-0164/97).

Formanden
Spørgsmål nr. 30 af Konstantinos Hatzidakis (H-0325/97):
Om: Kontrol og kontrolsystemer i forbindelse med påvisning af svig og generelt uregelmæssigheder for så vidt angår forskellige landbrugsprodukter
Kommissionen har henvist til svig som årsag til en revision af de fælles markedsordninger, først for bomuld og seneste for olivenolie. Den har imidlertid overset den kendsgerning, at uanset hvor svig optræder, vedrører de offentliggjorte uregelmæssigheder næsten udelukkende landbrugsprodukter fra Middelhavsområdet. Det kan imidlertid kun forventes, at svig vil blive påvist, hvor kontrolstrukturerne (kontrolorganer o.s.v.) er meget gode, og hvor der udføres særlig streng kontrol, og at svig på lignende vis ikke vil blive opdaget, hvor der ikke findes passende kontrol - og/eller sanktioner.
Kan Kommissionen oplyse, om der i de sidste 5 år i kontrollen har været en balance mellem produkt og middel (f.eks. eksportstøtte, intervention o.s.v.) mellem produkter fra de nordlige og sydlige lande, og om kontrol viser, at svig kun omfatter ovennævnte Middelhavsprodukter?

Gradin
Nogle produkter begrænser sig geografisk til bestemte medlemsstater. Det er derfor ikke underligt, at det er i disse medlemsstater, der forekommer svig i forbindelse med visse former for støtte. Olivenolie og bomuld er eksempler på produkter, som udelukkende fremstilles i visse lande. Kommissionen skal understrege, at det først og fremmest er medlemsstaternes ansvar at foretage kontrol i forbindelse med de foranstaltninger, som finansieres af Fællesskabet. Der er en særlig fællesskabslovgivning, som drejer sig om kontrol inden for Landbrugsfondens Garantisektion. Kommissionen har til opgave at sørge for, at kontrollen finder sted på en ensartet måde. Dette sker gennem dens egne undersøgelser på stedet og gennem de nationale kontrolprogrammer. Ud over forordningen om finansiering af den fælles landbrugspolitik findes der en hel række bestemmelser vedrørende foranstaltninger som eksportstøtte. Endvidere gælder der særlige bestemmelser for visse produkter. Der er oprettet særlige kontorer, der skal foretage inspektion af eksempelvis olivenolie og tobak, og kontrolorganer for frugt, grøntsager og vin. En af målsætningerne med forordningen om kontrol på stedet, de såkaldte on the spot controls , er at sikre fællesskabsbudgettet et ensartet beskyttelsesniveau i samtlige medlemslande. Medlemsstaterne har ifølge forordning 595/91 pligt til at give Kommissionen meddelelse om de tilfælde af bedragerier og uregelmæssigheder, som deres kontrolorganer opdager.
Kommissionens årsberetning om bedrageri indeholder en klar beskrivelse af de mange foranstaltninger, som er truffet, og generelt - det bør vi erindre - forekommer der svig i samtlige EU-lande. Reformen af de fælles markedsordninger begrænser sig således ikke kun til olivenolie og bomuld, men omfatter eksempelvis også de ændringer, som for nylig blev foretaget i støtteordningerne for hør, hamp og tørfoder. Desuden er der sket en kraftig stramning af bestemmelserne om kontrol med eksportstøtte.

Hatzidakis
Fru formand, det, jeg siger, er ikke - og det fremgår også af mit spørgsmål - at svig kun finder sted i de nordlige lande. Svig optræder ganske givet også i de sydlige lande. Men Kommissionens kritik er udelukkende rettet mod de sydlige lande, hvilket også fremgår af revisionen af den fælles markedsordning for olivenolie. Jeg er naturligvis bekendt med forordning 595/91, der forpligter medlemsstaterne til at offentliggøre oplysninger om konstateret svig, og på en måde er jeg helt tilfreds med Kommissionens svar, der indrømmer, at det af disse oplysninger fremgår, at svig ikke kun optræder ved de sydlige landes, men også ved de nordlige landes produkter.
Imidlertid vil jeg gerne bemærke følgende: For det første har Kommissionen ikke givet mig nogen oplysninger om den kontrol, der udføres af den selv, dvs. ikke af medlemsstaterne, for det er tydeligvis denne kontrol, oplysningerne om svig bygger på. Hvilke tal har kontrollen med de nordlige landes produkter f.eks. påvist? For det andet indrømmer Kommissionen i sit svar, at svig og uregelmæssigheder i det hele taget også konstateres vedrørende produkter fra de nordlige lande, og derfor undrer det mig, at man ikke reviderer de fælles markedsordninger for disse produkter. Hvorfor er olivenolie det eneste eksempel, som Kommissionen vil statuere, hvad angår svig?

Gradin
Det ærede medlem har helt klart misforstået Kommissionen på dette punkt. Af den beretning, som hvert år forelægges såvel denne forsamling som offentligheden, fremgår det klart og tydeligt, at der finder svig sted i både den nordlige og den sydlige del af Den Europæiske Union. Noget andet er, at der kan være produkter i forskellige områder, som det forekommer mere nødvendigt at gøre noget ved. Således har Kommissionen for nylig vedtaget en ny måde at håndtere støtten til olivenolie på; også på dette område er der forekommet svig.

Redondo Jiménez
Jeg vil gerne stille to spørgsmål til Kommissionen med udgangspunkt i, at man ikke blot skal udøve kontrol med svig, men tillige inddrive de beløb, der er opnået ved svig - men desværre er de tilfælde af svig mod Fællesskabet, der ikke opdages, over 90 %, idet man alene opdager 10 %.
Det første spørgsmål er, om Kommissionen er rede til i samtlige medlemsstater at oprette ét og kun ét organ til efterforskning af denne svig. Og det andet spørgsmål er: Efter hvilke kriterier anvender Kommissionen den mulighed, den har, for at nedsætte eller midlertidigt indstille de månedlige forskudsudbetalinger fra EUGFL, garantisektionen - idet den ved dette system kunne opnå tilbagebetaling af disse beløb og, så vidt jeg ved, er den kun blevet anvendt i meget specielle tilfælde over for landene i syd, men jeg har ikke kendskab, hvad der er sket i tilfælde af svig på oksekøds- eller kornområdet eller lignende former for svig?

Gradin
Det er rigtigt, at Unionens medlemsstater er meget dårlige til at sørge for, at beløb, som er havnet i de forkerte lommer, bliver tilbagebetalt. På dette område er der brug for et bedre samarbejde med henblik på at forhøje tilbagebetalingsprocenten. Kommissionens Finanskontrol er i samme forbindelse begyndt at indgå aftaler med de enkelte medlemsstater. Disse aftaler går netop ud på dels at finde frem til ordninger, som gør det muligt at følge samtlige projekter op og kontrollere, hvordan midlerne anvendes i de respektive lande, dels at finde ud af, hvordan man i det hele taget kan opnå et bedre samarbejde, der skaber tillid til, at skatteydernes penge håndteres på en ansvarlig måde.

Filippi
Hr. formand, jeg ville blot erindre om et spørgsmål, der tidligere er blevet stillet, og som jeg ikke har fået noget svar på. Forslagene om reform af den fælles markedsordning for olivenolie viste en særlig opmærksomhed på situationen i Sydeuropa. På grundlag af disse forslag fandt der kun én drøftelse sted, nemlig om bekæmpelsen af svig. Jeg vil derfor gerne vide, på grundlag af hvilke oplysninger og efter hvilke inspektioner man har taget denne form for stilling til olivenolien, og hvilken forbindelse der er mellem antallet af de udførte inspektioner i dette tilfælde og inspektionerne vedrørende andre produkter, som f.eks. Hollands indførsel af ris fra tredjelande eller indførslen af bananer i havnen i Antwerpen.

Gradin
Ifølge kommissær Fischler, som jo er ansvarlig for landbrugsområdet, var der mange årsager til, at det var nødvendigt at ændre udformningen af støtten til olivenproducenterne; støtteordningen og den organisation, der fandtes, var mangelfuld. Derfor er der nu også fremsat forslag om en ny måde at angribe bl.a. den fusk på, som desværre også forekommer inden for olivensektoren.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 31.
Spørgsmål nr. 32 af Staffan Burenstam Linder (H-0252/97):
Om: Omkostninger ved udvidelsen mod øst
Beregningerne over de budgetmæssige konsekvenser for EU af en udvidelse mod øst har skabt stor opmærksomhed, og disse omkostninger fremlægges ofte som en hindring for at optage nye medlemslande.
Fordelene ved en forbedret sikkerhedspolitisk situation kan kun måles kvalitativt. Men over for de budgetmæssige omkostninger, som betyder en omfordeling fra nuværende til nye medlemslande, findes også betydelige økonomiske gevinster i form af øget vækst.
Der er foretaget økonomiske undersøgelser, der viser, at en udvidelse mod øst vil medføre store gevinster for Unionen.
Der vil kunne opnås en mere afbalanceret debat, hvis Kommissionen ville foretage en undersøgelse af de økonomiske gevinster, som udvidelsen mod øst ville give, både for de nuværende og de nye lande. Hvad mener Kommissionen om dette, og agter Kommissionen at foretage en sådan undersøgelse?

Van den Broek
Lad mig som svar på hr. Burenstam Linders spørgsmål fremsætte følgende bemærkninger. Udvidelsen med ansøgerlandene i Central- og Østeuropa er for Den Europæiske Union en historisk udfordring. Udvidelsen er en politisk nødvendighed og frembyder samtidig enorme nye chancer. Og såfremt denne proces forberedes og gennemføres ordentligt, styrkes fred, sikkerhed og stabilitet, og den europæiske økonomi fremmes. Det ærede parlamentsmedlem påpeger med rette, at de budgetmæssige konsekvenser af udvidelsen skal ses i det bredere perspektiv af konsekvenserne for Unionens økonomi. En udvidelse af det indre marked med endnu ét hundrede millioner forbrugere medfører store gevinster for de nuværende medlemsstater i form af øget handel og voksende økonomisk aktivitet. For at kunne drage fuld nytte af de økonomiske gevinster, udvidelsen giver, skal ansøgerlandene og Unionen i øvrigt i god tid forud for gennemførelsen af denne udvidelse forberede sig grundigt. Samtidig er det nødvendigt at finde en effektiv løsning på eventuelle tilpasningsproblemer som følge af denne udvidelse.
På anmodning af Det Europæiske Råd er Kommissionen i færd med en undersøgelse af konsekvenserne af udvidelsen for Unionens politikker og af den forventede videreudvikling. Denne såkaldte »impact study« og andre dertil knyttede dokumenter, Det Europæiske Råd har anmodet om, vil Kommissionen tilstille Rådet umiddelbart efter afslutningen af regeringskonferencen. Konsekvenserne af udvidelsen for EU-politikkerne relateres til de ventede økonomiske konsekvenser i videste forstand, som således også vil blive evalueret. Ud over de undersøgelser, der udføres af Kommissionens egne tjenester, inddrager Kommissionen i denne sammenhæng også anden forskning vedrørende udvidelsen, herunder undersøgelser af de økonomiske gevinster, der kan forventes.

Burenstam Linder
Jeg vil gerne takke kommissær Van den Broek for svaret. Man har ganske vist ofte diskuteret fordelene ved en udvidelse mod øst, men det er godt, at Van den Broek nu gør det igen. Jeg håber, at denne impact study vil resultere i en samlet analyse, som også omfatter et forsøg på et kvantitativt skøn over disse gevinster. Selvom Den Europæiske Union bygger på det princip, at integration fremmer friheden og freden, betragtes det ikke som en selvfølge i debatten, at der er tale om indiskutabelt store gevinster. I dag fremstilles omkostningerne ved udvidelsen som en alvorlig hindring for den. Der er fare for, at dette kan gøre det vanskeligere at gennemføre østudvidelsen. Jeg ser derfor meget frem til denne impact study og håber, at den også vil omfatte sådanne forsøg på at kvantificere gevinsterne.

Van den Broek
Jeg forstår det ærede parlamentsmedlems ønske om også at kunne råde over kvantitative oplysninger, der kan kaste mere lys over konsekvenserne af udvidelsen, men jeg vil dog tro, at det er temmelig spekulativt med en eksakt kvantificering af både de bredere økonomiske fordele og omkostningerne ved en kompleks proces som udvidelsen af Den Europæiske Union, i lyset af de ofte meget usikre faktorer i denne proces. Derfor er jeg egentlig lidt tilbageholdende med at give kvantitative evalueringer. Men jeg vil gerne give det ærede parlamentsmedlem tilsagn om, at vi også gerne, som jeg allerede har meddelt i mit første svar, skal inddrage eksisterende forskning i vor analyse. Men man skal selvfølgelig tage højde for såvel usikkerheden med hensyn til den økonomiske udvikling i selve Den Europæiske Union, som for konsekvenserne af udvidelsen for bestemte europæiske politikker, samt for de fremtidige usikre udviklinger på det økonomiske område i de lande, der har ansøgt om tiltrædelse. Det er egentlig dette kompleks af oplysninger, der gør det vanskeligt at håndtere en eksakt kvantificering.
Lad mig afslutningsvis bemærke, at man over for dem, der tvivler på, hvorvidt integrationen af de nye lande, der tiltræder Den Europæiske Union, vil skabe nye økonomiske chancer, allerede kan pege på en kolossal øget handel med ansøgerlandene egentlig siden systemskiftet, siden starten på transformationen af disse lande i 1989 og i årene efter. Vi kan endvidere konstatere, at der allerede på nuværende tidspunkt på mange områder, herunder på landbrugsområdet, er tale om et anseligt handelsoverskud i de vesteuropæiske landes favør, hvor man sågar skal ønske, at der af hensyn til de østeuropæiske lande med tiden skabes lidt mere balance; denne uligevægt skyldes delvis den høje importandel af investeringsvarer, navnlig i de østeuropæiske lande, der er i færd med at modernisere deres økonomi.

Hardstaff
Da jeg skal til Polen i næste uge sammen med det blandende parlamentariske udvalg, vil jeg også gerne understrege den meget store vækst, der opnås af både Polen og Den Tjekkiske Republik blandt ansøgerlandene. Ligesom den oprindelige spørger vil jeg glæde mig meget over en analyse fra Kommissionen af, i hvilket omfang landene egentlig vil bidrage til EU's samlede økonomi, både med hensyn til en udvidelse af markederne for de nuværende medlemsstater og disse landes bidrag til den samlede økonomiske udvidelse.
Foretager Kommissionen undersøgelsen med henblik på at se nærmere på disse positive gevinster såvel som eventuelle omkostninger?

Van den Broek
Jeg kan og skal gøre det meget kort, idet alle af det ærede parlamentsmedlem stillede spørgsmål faktisk bør besvares i den udtalelse, Kommissionen forhåbentlig omkring medio juni vil fremlægge, og som vore regeringsledere hen imod årets slutning, formodentlig på et EU-topmøde, vil lægge til grund for deres afgørelse vedrørende det videre scenario med hensyn til åbningen af optagelsesforhandlingerne. Jeg vil derfor bede om lidt tålmodighed, idet evalueringen og en nærmere undersøgelse af de tal, man ønsker frem her, i øjeblikket endnu ikke er afsluttet, og det er mit håb, at man på et senere tidspunkt kan få mere klarhed på grundlag af den omfangsrige udtalelse, Kommissionen er ved at udarbejde med hensyn til alle ti ansøgerlande.

Redondo Jiménez
Jeg vil gøre opmærksom på den store betydning af den indvirkning på Fællesskabets landbrugspolitikker, integrationen af østlandene vil få i forbindelse med den politiske betydning af denne integration i Den Europæiske Union.
Men jeg vil spørge Dem, om der i den undersøgelse af indvirkningen, De har lovet os, er sket en detaljeret vurdering produkt for produkt og fristerne inden for landbrugspolitikkerne.

Van den Broek
Også her må jeg bede om forståelse. Jeg forstår meget vel, at disse spørgsmål er ovenud berettigede med henblik på den fremtidige tiltrædelse. Men netop også fordi regeringslederne har anmodet os om at gøre rede for udvidelsen i alle dens aspekter, herunder udvidelsens indflydelse på unionspolitikken, navnlig på sådanne vigtige sagsområder som den fælles landbrugspolitik og strukturpolitikken, om at gøre rede for alle disse aspekter på et senere tidspunkt, cirka medio juli, i deres indbyrdes sammenhæng, kan jeg på nuværende tidspunkt kun besvare de stillede spørgsmål meget fragmentarisk. Og jeg besvarer dem derhen, at det ærede parlamentsmedlem ved, at reformen af den fælles landbrugspolitik har stået på i et stykke tid, også inden for Unionen. Dels som følge af implementeringen af Macsherry-forslagene, dels som følge af de aftaler, der er indgået i Uruguay-sammenhæng, og reformen fortsætter. Også med hensyn til en mulig ny verdenshandelsrunde inden for en mulig liberalisering af landbruget, en konference, der forventes afholdt hen imod dette århundredes udgang. Når vi også tager det i betragtning i sammenhæng med den forestående udvidelse mod Østeuropa, står det klokkeklart, at der ikke kan være tale om en radikal omvæltning med hensyn til vor egen landbrugspolitik, men at en videre tilpasning vil være nødvendig, lige såvel som ansøgerlandene rådes til at tilpasse sig ved allerførst selvfølgelig at sørge for, at alle landbrugsgrunde privatiseres, hvis det ikke allerede er sket, og endvidere ved at rådgive dem om omstrukturering og navnlig også modernisering af deres eget landbrug for således at opnå, at de to systemer tilnærmer sig hinanden.

Formanden
Da spørgerne ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 33 og 34.

Formanden
Spørgsmål nr. 35 af Felipe Camisón Asensio (H-0214/97):
Om: FMO's informationsteknologiaftale
Kan Kommissionen redegøre for de betingelser, som blev vedtaget under FMO's seneste møde i Singapore med hensyn til den internationale handel og den globale informationsteknologiaftale (ITA)?

Sir Leon Brittan
Aftalen er i form af en ministererklæring, der blev vedtaget den 13. december 1996 i Singapore, og som 14 parter har tilsluttet sig, herunder Det Europæiske Fællesskab. Den fastsætter den generelle målsætning om afskaffelsen af told på en række specificerede informationsteknologiprodukter inden år 2000. Medmindre der foreligger en anden aftale, vil afskaffelsen af tolden gradvis finde sted fra den 1. juli 1997 indtil den 1. januar 2000.
I ITA var der fastsat to betingelser, for at den kunne træde i kraft. 90 % af verdenshandelen med IT-produkter skulle omfattes, og der skulle være enighed om fastsættelse af særlige stadier, dvs. mulighed for nedsættelse og afskaffelse af tolden enten før eller efter den 1. januar 2000. Disse to betingelser er nu blevet opfyldt. Den 24. marts traf Rådet en formel afgørelse, så EF kunne indgå ITA. Det noterede sig, at mere end 90 % af verdenshandelen var omfattet og tilsluttede sig visse deltageres anmodninger om fastsættelse af stadier. Den 26. marts mødtes 25 deltagere, som repræsenterer 92 % af verdenshandelen med informationsteknologiprodukter, og de gennemgik og godkendte i enighed deres respektive tidsplaner for at afskaffe tolden på en række informationsteknologiprodukter, hvorved informationsteknologiaftalen trådte i kraft.

Camisón Asensio
Jeg siger kommissæren tak for disse oplysninger, men jeg havde håbet på, at han ville have benyttet denne lejlighed til nærmere at redegøre for, hvilke indrømmelser der måtte gøres med hensyn til informationsteknologiske produkter på dette møde med henblik på at opnå fordele for handlen med alkoholholdige produkter, fordi dette ikke har stået klart.
Vi ønsker fuldstændig gennemskueligt at få oplyst vægten af hver enkelt post i balancen samt de nationale regeringers reaktion på denne aftale, hvordan forpligtelsen til nedsættelse af toldtarifferne inden for handelen med halvledere, der er aftalt i tre faser indtil 1999, vil komme til at virke, hvis der fortsat skal være håb om at opnå en stærk vækst i antallet af arbejdspladser i Den Europæiske Union, hvorledes man gennem eksporten, og hvis denne lykkes, havde kunnet love en lettere adgang for den europæiske industri for kvalitetsprodukter til mere konkurrencedygtige priser. Altså må vi, hr. kommissær, anmode om mere fuldstændige oplysninger herom.

Sir Leon Brittan
Aftalen om spiritusholdige drikkevarer blev indgået parallelt med De Forenede Stater i Singapore og vedrørte afskaffelse af told på visse spiritusholdige drikkevarer, som ikke tidligere var blevet omfattet af Uruguay-runden. Den har selvfølgelig ikke formelt noget at gøre med ITA, men den blev indgået, om man vil, som en yderligere indrømmelse til Den Europæiske Union under disse forhandlinger. Der var et særligt problem med anvendelsen af denne aftale på rom, men de nærmere betingelser blev endelig fastsat den 1. marts til den europæiske industris tilfredshed.
For så vidt angår ITA selv, var jeg inde på, at der var bestemmelser om, at man kunne aftale særlige stadier. Der blev som led i ITA opnået en aftale med De Forenede Stater på halvlederområdet. I henhold til denne aftale skal EF's told på halvledere afskaffes hurtigere, end det er fastsat i den generelle bestemmelse i ITA, men til gengæld herfor skal USA's told på visse produkter, der er af interesse for Det Europæiske Fællesskab, også afskaffes på én gang. Det var en hård forhandling, og det var resultatet.
Som følge heraf vil den europæiske industri deltage i åbningsmødet i World Semiconductor Council, som oprindeligt blev oprettet af De Forenede Stater og Japan, og som det var vigtigt for os at deltage i. Vi insisterede da også på dette som en betingelse for overhovedet at indlede forhandlinger med henblik på ITA. Dette mål blev nået. Rådet vil overvåge samarbejdsaktiviteterne mellem industrierne. Vi var særdeles bekymrede for, at japanerne og amerikanerne ville tage føringen uden os. Nu vil vi også være der.
Som følge af alt dette glæder den europæiske industri sig meget over ITA og mener, at den både nedbringer omkostningerne for mange industrier, der bruger importerede IT-produkter, og giver Den Europæiske Unions eksportører af IT-produkter nye muligheder.

Formanden
Spørgsmål nr. 36 af Hugh McMahon (H-0221/97):
Om: Dumping af norske laks
Kommissionen bedes redegøre for, hvad den agter at foretage, mens den gennemfører sin undersøgelse af den illoyale praksis, som de norske lakseopdrættere og forarbejdningsvirksomheder gør sig skyld i i forbindelse med lakseeksporten til EU?
Går Kommissionen ind for mængdemæssige begrænsninger eller en afgift på den norske lakseeksport til EU, og vil Kommissionen være rede til at rejse spørgsmålet over for EØS' tilsynsmyndighed?

Sir Leon Brittan
To særskilte undersøgelser af på den ene side påstået dumping og på den anden side påståede subsidiering af opdrættede laks fra Norge blev iværksat af Kommissionen den 31. august 1996. Begge disse undersøgelser er langt fremme. Eftersom de er underlagt lovbestemte frister skal enhver midlertidig foranstaltning, som Kommissionen måtte træffe, offentliggøres senest den 31. maj. Kommissionen har endnu ikke truffet nogen endelig afgørelse, men Parlamentet vil blive informeret om resultatet.
Skulle der komme en afgørelse om at træffe foranstaltninger, sker det sædvanligvis i form at en told, der beregnes på grundlag af cif-importprisen. Eftersom Kommissionen ikke fra nogen medlemsstat har modtaget en anmodning om beskyttelsesforanstaltninger, kan der på nuværende tidspunkt ikke blive tale om en mængdemæssig foranstaltning. Da en sådan foranstaltning finder sted på grundlag af den relevante fællesskabsret om antidumping og antisubsidier, som er baseret på WTO-aftaler og ikke på EØS, anses det ikke for at være hensigtsmæssigt at rejse spørgsmålet som led i EØS-aftalen. Der har fundet uformelle drøftelser sted i EFTA's tilsynsmyndighed.

McMahon
Hr. formand, selv om jeg takker kommissæren for hans svar, vil jeg gerne have lidt flere oplysninger fra ham - hvis jeg kunne lokke nogle ud af ham.
Ifølge pressen var der i går et møde i det rådgivende udvalg, hvor adskillige medlemsstater - angiveligt - besluttede ikke at støtte Kommissionens forslag om indgreb: Der var navnlig tale om en afgift på ca. 12-15 %. Jeg vil gerne spørge kommissæren, hvad der rent faktisk skete på mødet i går.
For det andet siger han, at ingen medlemsstat har rettet henvendelse. Vil han også bekræfte eller afkræfte, at den norske regering har rettet henvendelse, og vil han bekræfte eller afkræfte, at man ikke har modtaget nogen henvendelse fra hverken Raymond Robertson, Ministeriet for Skotlands minister med ansvar for fiskeri, eller Michael Forsyth, den skotske minister? Har han haft nogen kontakt med hr. Robertson efter hans forgæves møde og genvordigheder med kommissæren med ansvar for fiskeri, fru Bonino? Jeg vil gerne venligst have nogle svar på disse spørgsmål.

Sir Leon Brittan
Jeg vil gøre mit bedste for at give de oplysninger, som passende kan gives. Det ærede medlem må have hørt fejl, da jeg ikke sagde, at der ikke er nogen medlemsstat, der har rettet henvendelse til os, jeg sagde, at vi ikke har modtaget nogen anmodning om beskyttelsesforanstaltninger. Det er noget andet end anmodninger om, at der træffes antidumping- eller antisubsidieforanstaltninger. Jeg kan forsikre det ærede medlem om, at den regering, han omtalte, har været aktiv med hensyn til at fremme den sag, han også kom ind på og er interesseret i. Der er således kort sagt overhovedet ikke noget valgstof i dette spørgsmål.
Jeg vil gå videre og sige, at for så vidt angår nordmændene, har de tilkendegivet deres synspunkter. Jeg bør lige sige for at det skal være helt klart, at eftersom fiskeriet udtrykkeligt blev udelukket fra EØS, ikke mindst som følge af et krav fra den norske regering, finder de normale bestemmelser for Fællesskabets antisubsidie- og antidumpinginstrumenter anvendelse, og vi accepterer ikke, at Norge fritages for deres anvendelse på grund af landets medlemskab af EØS.

Formanden
Hr. kommissær, jeg må venligst bede Dem om at vente, indtil jeg giver Dem ordet, når der stilles spørgsmål. Dette ikke blot, fordi jeg gerne vil gøre mit arbejde, men tillige fordi de iblandt os, der ikke behersker Deres sprog, har behov for tolkning af både spørgsmålene og svarene. Jeg vil derfor være Dem taknemmelig, hvis De - foruden at lade mig varetage mit arbejde og gøre mig fortjent til min løn - vil vente, indtil jeg giver Dem ordet.
Og jeg giver nu ordet til fru Thors i et minut med henblik på et tillægsspørgsmål.

Thors
Vi har faktisk fået mere at vide om dette spørgsmål gennem det, der har stået i World Fisheries' Report i de seneste dag; heraf fremgår det, at man planlægger såvel straftold som særlige strafafgifter. Jeg håber, at det, der står i bladene, er sandt, for det er klart ikke kun de skotske fiskeopdrættere, der har lidt stor skade. F.eks. er der i den finske skærgård ikke blevet ansøgt om en eneste mark i investeringsstøtte fra PESCAprogrammet for fiskeopdræt, fordi situationen er den, at priserne er faldet fra 25 til 15 mark pr. kilo. Importen af norsk laks er steget til det dobbelte. Derfor ville jeg også gerne vide, om der er mulighed for over den strafafgift, som jeg håber vil blive indført, at kompensere fiskeopdrætterne for den skade, som de har lidt på grund af den norske eksport.

Sir Leon Brittan
Det er rigtigt af det ærede medlem at gøre opmærksom på, at hvis der - implicit - indføres foranstaltninger, vil disse ikke blive til fordel for et enkelt land eller en enkelt gruppe fiskere. Det vil være foranstaltninger, som Den Europæiske Union træffer over for dem, der har gjort sig skyldige i dumping eller tildeling af subsidier - hvis der træffes foranstaltninger - og de vil blive truffet til fordel for alle, der lider under denne dumping, da resultatet vil være en told, som fremover skal betales af dem, der har gjort sig skyldige i dumping eller tildeling af subsidier.

Formanden
Spørgsmål nr. 38 af Glenys Kinnock (H-0261/97):
Om: Panam-projekt
Mener Kommissionen på baggrund af de forbehold, som Europa-Parlamentet i 1994 gav udtryk for med hensyn til Panam-projektet, at vore interesser på nedenstående områder er tilgodeset fuldt ud i det nuværende projektforslag?
Er ikke-statslige organisationer i videst muligt omfang blevet hørt om og inddraget i projektet? Er der foretaget en fyldestgørende vurdering af projektets indvirkning på miljøet? Vil det tibetanske folk være den eneste gruppe, der drager fordel af projektet?

Sir Leon Brittan
De ikke-statslige organisationer, der arbejder i Tibet, blev hørt i hver fase af projektets forberedelse. Endvidere var eksperter, som tidligere havde arbejdet sammen med de ikke-statslige organisationer, med til at udarbejde projektet. De ikke-statslige organisationer har også været fuldt ud inddraget i den nyvurdering af projektet, som fandt sted i september 1995. Siden da har Kommissionen havde regelmæssig kontakt til de ikke-statslige organisationer, som har givet udtryk for deres særlige interesse i at deltage i projektet.
Den delegation, der i september 1995 stod for vurderingen af projektet, kom til den konklusion, at projektet vil have en gavnlig indvirkning på miljøet på baggrund af dets særlige karakteristika i form af flodstabilisering, træbeplantning og græsdyrkning. En omfattende vurdering af indvirkningen på miljøet er fastsat som en del af de basisundersøgelser, der vil blive gennemført umiddelbart efter projektets påbegyndelse for at sikre, at indvirkningen forbliver positiv.
Kommissionen kan bekræfte, at projektet er blevet udformet på en måde, som sikrer, at det udelukkende vil være til fordel for den lokale tibetanske befolkning. Tibetanerne blev hørt under omstændigheder, som gjorde det muligt for dem at udtrykke sig frit under udformningen og vurderingen af projektet, og vil også have ansvaret for at lede projektet, hvis det videreføres, når det er tilendebragt, så længe de selvfølgelig har kvalifikationerne til at besætte de forskellige leder- og ingeniørstillinger.

Glenys Kinnock
Tak, hr. formand, og tak, hr. kommissær. Jeg er sikker på, at De har forståelse for, at jeg skal nå et fly til Det Forenede Kongerige.
Det, De siger, interesserer mig. Det glæder mig, at De siger, at de ikke-statslige organisationer er blevet hørt. Det er godt, men det, der optager mig, er selvfølgelig, at det er en kendsgerning, at nogle vigtige ikke-statslige organisationer overhovedet ikke har været inddraget. Jeg vil gerne have oplysninger fra kommissæren om, nøjagtigt hvilke ikke-statslige organisationer han henviser til, og jeg vil også gerne vide, om der har været kontakter til disse ikke-statslige organisationer i de seneste seks måneder.
Jeg vil også gerne have at vide, hvorfor miljøvirkningsvurderingen vil finde sted efter projektets påbegyndelse. Det ville klart være meget mere hensigtsmæssigt, hvis den fandt sted inden projektets gennemførelse, da det ville sikre, at eventuelle problemer eller vanskeligheder, som måtte opstå, kunne undgås.
Det glæder mig også, at De siger, at udformningen er til fordel for det tibetanske folk. Det er godt. Men jeg vil også gerne have at vide, om det sikres, at det tibetanske folk også får noget ud af selve projektet, ikke kun dets udformning. Jeg vil også gerne bede kommissæren om at sikre, at dette er en meget mere åben og gennemsigtig proces end den sidste inkarnation af dette projekt, og at de relevante dokumenter vil være tilgængelige for Parlamentet og andre interesserede.

Sir Leon Brittan
Jeg er det ærede medlem taknemlig for hendes vedvarende interesse for projektet.
Lad mig allerførst behandle spørgsmålet om miljøvirkningsvurderingen. Denne er som sagt fastsat som en del af de basisundersøgelser, som vil blive gennemført umiddelbart efter projektets påbegyndelse. I en vis forstand vil det blive inden, projektet virkelig kommer i gang, men det kan selvfølgelig kun gøres som en del af projektet. I den henseende sker det helt i begyndelsen for at sikre, at der ikke sker noget i løbet af projektet, som gør situationen værre, end den var, før der blev gjort noget på stedet. Jeg mener derfor, at vi har et fælles mål her, som vil blive nået på en måde, som kan accepteres af det ærede medlem.
Jeg er absolut enig i, at det er af afgørende betydning at sørge for, at det tibetanske folk får noget ud af selve projektet såvel som dets udformning, og projektovervågningen har nøjagtigt til formål at nå dette mål.
Jeg har ingen interesse i andet end gennemsigtighed og vil fortsat holde Parlamentet fuldt ud orienteret om processen. Endelig, og hvad der måske er vigtigst, er de sidste uafklarede spørgsmål, som skal færdiggøres, hvilket er en betingelse for, at jeg er rede til at give mit endelige samtykke til, at projektet skal gå videre, for det første, at vi skal være helt sikre på, at projektet vil være til fordel for den etniske tibetanske befolkning. For det andet bør de ikke-statslige organisationer have mulighed for at deltage i projektgennemførelsen, hvorfor vi selvfølgelig har været i kontakt med ikke-statslige organisationer som Médicins sans Frontières og Red Barnets Fond i de seneste seks måneder, og det er vor hensigt, at de ikke-statslige organisationer, som ønsker at deltage, bør have mulighed for at gøre det, hvilket jeg ved har været af stor interesse for det ærede medlem i hele forløbet.
Jeg tror, at dette nu omsider er sikret, men jeg vil ikke give mit endelige samtykke, før jeg er fuldstændig overbevist om, at det også er tilfældet.

Formanden
Spørgsmål nr. 39 vil ikke blive behandlet, da emnet allerede er opført på dagsordenen for indeværende mødeperiode.
Spørgsmål nr. 37 af Richard Howitt (H-0224/97), overtaget af Cunningham:
Om: Anti-dumping-afgifter inden for tekstilsektoren
Kommissionen bedes oplyse, hvordan den i forbindelse med pålæggelse af anti-dumping-afgifter på gråt klæde, hvorved den forhøjer priserne for tekstilvirksomheder i Det Forenede Kongerige, herunder for Greige i Benfleet i min valgkreds, skelner mellem de europæiske importører, som selv håndhæver deres etiske standarder vedrørende børnearbejde og andre uacceptable arbejdsforhold, og de mindre samvittighedsfulde virksomheder, som ikke forsøger at kontrollere sådanne forhold hos deres leverandører?
Kommissionen bedes desuden forklare, hvordan den sikrer, at sådanne tiltag ikke hindrer fri adgang til de europæiske markeder for velansete producenter i mindre udviklede lande? Agter Kommissionen at foretage yderligere i denne sag?

Sir Leon Brittan
Når Kommissionen gennemfører antidumpingundersøgelser, herunder undersøgelsen med hensyn til importen af gråt bomuldsklæde, er den bundet af Rådets forordning (EØF) nr. 384/96, som afspejler WTO-aftalen på dette område. Instrumentet har til formål at fjerne den handelsfordrejning, der er forårsaget af import af varer til dumpingpriser, og forhindrer derfor ikke en fair adgang til fællesskabsmarkedet for producenter i noget land, hvad enten det er et industriland eller ej.
Med hensyn til spørgsmålet om børnearbejde giver Fællesskabets reviderede generelle toldpræferenceordning, GSP, os mulighed for midlertidigt og fuldt ud eller delvis at tilbagetrække fordelene i henhold til præferenceordningen i forbindelse med lande, hvor der praktiseres de mest nedværdigende former for børnearbejde, nemlig slavearbejde eller tvangsarbejde.
Endvidere indeholder ordningen yderligere præferencer, dvs. yderligere nedsatte præferencetoldsatser, som skal ydes fra den 1. januar næste år til begunstigede lande, som virkelig overholder standarderne i visse ILOkonventioner, herunder konvention 138 vedrørende børnearbejde.
Kommissionen vil til sin tid forelægge et forslag til Rådets afgørelse om sådanne yderligere præferencer og betingelserne for at anvende dem.

Cunningham
Jeg har et meget enkelt spørgsmål. Hvilket svar vil kommissæren give til virksomheder i min valgkreds som f.eks. J.W. Wilkinson i Kendal og Stead McAlpine i Carlisle, som i særdeleshed frygter, at pålæggelsen af disse høje toldsatser på gråt klæde vil medføre arbejdsløshed, inflation og uoprettelig skade for tekstilindustrien, ikke kun i Det Forenede Kongerige, men i hele Den Europæiske Union?

Sir Leon Brittan
Jeg er ikke enig med dem, der giver udtryk for dette synspunkt, selv om jeg respekterer, at de oprigtigt mener det. Vi har undersøgt dette meget nøje. Vi skal først finde ud af, om der har været tale om dumping - og jeg mener, at det klart har været tilfældet. Vi skal dernæst undersøge, om det har været til skade for den europæiske industri, som producerer de samme produkter som dem, der er blevet importeret billigt til dumpingpriser. Det er klart, at der er sket skade.
Derpå skal vi se på hele spørgsmålet om, hvorvidt det er i Fællesskabets interesse at gå videre, og det vil sige, hvorvidt der er andre, som sandsynligvis vil lide mere som følge af, at der pålægges told, end de, der oplever denne konkurrence, vil vinde. Det er rimeligt at sige, at vi har set på Fællesskabets interesse med større grundighed i dette tilfælde end ved tidligere lejligheder.
Vi har meget nøje undersøgt de argumenter, som er fremsat af dem, der mener, de har behov for denne beskyttelse til deres egen produktion, og efter vor opfattelse er det en frygt, som ikke er berettiget. Vi mener ikke, at tolden vil medføre, at de berøves deres egne behørige erhvervsperspektiver. Hvis jeg havde ment, at balancen var en anden, havde jeg ikke forelagt forslaget.

Titley
Hr. kommissær, så vidt jeg forstår, blev denne afgørelse forelagt Antidumpingudvalget, hvor resultatet var 7 stemmer for og 7 imod, idet Tyskland hverken stemte for eller imod. Kan De bekræfte, at det var tilfældet? For det andet forstår jeg, at den nu er sendt til høring i medlemsstaterne. Kan De oplyse mig om, hvor lang tid De regner med, at processen vil vare? Vil antidumpingtolden fortsat være pålagt midlertidigt under denne høringsperiode, indtil vi får en endelig afgørelse?
Hvis Rådet i sidste instans forkaster en antidumpingtold, vil der så blive tale om erstatning til de virksomheder, som det har haft en negativ virkning for? Og i betragtning af, at virkningen af denne antidumpingtold har været at forvride markedet inden for tekstilindustrien og forholdet mellem spinderier, væverier og efterbehandlingssektoren, og at efterbehandlingssektoren i Europa er blevet stillet særdeles ugunstigt som følge af denne antidumpingtold, taler det så ikke for at pålægge antidumpingtold inden for hele tekstilindustrien og ikke kun en enkelt del af den?

Sir Leon Brittan
Jeg er ikke enig i den sidste bemærkning. Jeg mener bestemt ikke, det er muligt at pålægge antidumpingtold på produkter, som der ikke har været nogen klager over. Denne mulighed foreligger ikke. For så vidt angår proceduren, er det ikke hensigtsmæssigt, at jeg udtaler mig om det udvalg, som det ærede medlem henviste til. Det er Kommissionens opgave at forelægge et forslag for Rådet inden den 20. april. Det vil blive gjort. Rådet skal træffe afgørelse inden for en måned, inden den 20. maj, hvis foranstaltningerne skal gennemføres.

Smith
Tak, hr. kommissær, for dette svar. De vil huske, at jeg for tre uger siden i REX-Udvalget stillede Dem nøjagtigt det samme spørgsmål på grundlag af en artikel i The Financial Times . De sagde, at indholdet i artiklen i The Financial Times var omstridt. Holder De stadig fast ved dette synspunkt, eller var den pågældende artikel i The Financial Times helt korrekt?
De siger, at De har gennemført alle de undersøgelser, der gælder for dumping. Dette indebærer, at der skal påvises skade. Det ville måske være en hjælp for os, hvis vi vidste, hvem der havde lidt skade, da de oplysninger, vi får, som mine kolleger var inde på, er, at det kunne få en negativ virkning for visse dele af industrien og også, at det kunne skade beskæftigelsen.

Sir Leon Brittan
I stedet for at fokusere på The Financial Times , hvor glimrende en avis den end er, foretrækker jeg at fokusere på de konkrete spørgsmål, som det ærede medlem rejste. Vi ved alle, at gårsdagens aviser, hvor fortræffelige de end måtte være, er til at pakke fisk ind i. Derfor mener jeg ikke, vi behøver at vende tilbage til The Financial Times . Men selve indholdet i spørgsmålet er vigtigt.
Svaret er, at denne told ikke blot foreslås vilkårligt, fordi Kommissionen mener, at det er smart at gøre det, men fordi der er indgivet en klage. Klagen er kommet fra folk, som producerer det samme produkt, som det, der er blevet importeret. De påstår, at dette er blevet importeret til dumpingpriser, og at det skader deres retmæssige forretning.
Vi har ingen interesse i at blande os i en loyal samhandel. Det er derfor, jeg siger, at den første undersøgelse er: Har der været tale om dumping? Er priserne dumpingpriser? Det andet spørgsmål er: Er industrien blevet ramt, eller risikerer den at blive ramt, hvorpå svaret er 'ja'. Det tredje spørgsmål er: Er der andre, hvad enten det er forbrugere eller andre industrier, som det vil få en negativ virkning for, og som vil blive ramt værre end dem, der indgav klagen? Vi har undersøgt dette tredje spørgsmål meget nøje. Kommissionen finder ikke, at der foreligger tilstrækkelig dokumention til at berettige det resultat, at der vil være en skade, som vil gøre det berettiget ikke at gribe ind, selv om det oprindelige dumpingtilfælde synes at være godtgjort, både med hensyn til selve dumpingen og skaderne som følge deraf.

Formanden
Tak, mange tak skal De have, hr. kommissær. Jeg er dobbelt taknemmelig for det første for Deres svar og for den tålmodighed, De har vist over for mig som formand, der flere gange har brudt den rytme fra Underhuset, De havde valgt til spørgsmålene og svarene. Men jeg beder Dem venligst betænke, at dette at arbejde med 11 sprog sætter visse begrænsninger.

Formanden
Spørgsmål nr. 40 af Gerard Collins (H-0246/97):
Om: Regionalpolitikken i Irland
På baggrund af den generelle vækst i den irske økonomi og med henblik på at vurdere, hvilken del af landet der opfylder betingelserne til mål 1-støtte efter 1999, bedes Kommissionen oplyse, om den har gennemført en undersøgelse af forskellene i den økonomiske udvikling mellem de forskellige regioner og underregioner i Irland, eller om den, hvis det ikke er tilfældet, nu hurtigt vil gå i gang med en sådan undersøgelse?

Wulf-Mathies
Hr. formand, hele det irske territorium udgør en enkelt region på NUTS II-plan i forbindelse med strukturfondene. Da støtteberettigelsen som led i mål nr. 1 blev fastlagt på NUTS II-niveau, skal den vurderes på grundlag af statistiske date, som forelægges for hele Irland og ikke på grundlag af regionale eller underregionale statistikker.
Kommissionen lod dog for kort tid siden via Eurostat for første gang udarbejde skøn over bruttonationalproduktet pr. indbygger i de irske regioner på niveauet NUTS III-enheder ved hjælp af den såkaldte ENS-metode til nationalregnskabet. Ifølge de skønnede værdier for perioden 1992-1994 ligger visse regioner i Irland under tærskelværdien på 75 % af fællesskabsgennemsnittet for bruttonationalproduktet pr. indbygger. Dog havde disse værdier allerede i 1995 en mærkbart stigende tendens takket være den store nationale vækst på næsten 8 %.
Men lad mig endnu en gang gøre opmærksom på, at disse skønnede værdier på NUTS III-niveau ikke stemmer overens med kriterierne for støtteberettigelse som led i mål nr. 1, som fastlægges på grundlag af NUTS II.

Gerard Collins
Min oprigtige tak til kommissæren for hendes svar. Kan hun sige, hvilke oplysninger hun har, og kan hun give os disse oplysninger med hensyn til udviklingsomfanget i landets forskellige underregioner? Kan hun oplyse, i hvilket omfang der har fundet drøftelser sted med den irske regering om muligheden for at opdele Irland i en række regioner som led i det regionalpolitiske program, som forventes af følge efter det nuværende, som udløber i 1999?
Kan hun oplyse, hvilken tidsfrist der er til, at Irland - som for øjeblikket betragtes som en enkelt region under mål nr. 1 - kan blive opdelt i mere end en enkelt region, således at områder i det vestlige Irland, fra Donegal ned langs kysten til det sydlige Kerry eller det vestlige Cork, stadig vil kunne opfylde kriterierne for støtteberettigelse under mål nr. 1 i programmet efter 1999?

Wulf-Mathies
Hr. formand, vi har indtil videre ikke modtaget noget forslag eller nogen anmodning fra den irske regering om at ændre noget ved NUTS-inddelingen. I øvrigt ville dette forudsætte administrative ændringer, og jeg tror også, at den nuværende ordning uden tvivl er mere fordelagtig for Irland i støtteperioden indtil 1999.
Det er rigtigt, at ifølge de tal, vi har, ligger border counties ca. på 66 %, mid east på 58 %, midland på 63 % og west på 78 %, men dette er som sagt tal fra 1994, og den nye strukturfondsperiode begynder i år 2000, og hvis udviklingen fortsat er så positiv, vil De også se, at disse tal ikke længere vil ligge så langt fra 75 %. Der foreligger indtil videre ikke nogen forslag fra den irske regering om at ændre noget her; men såfremt der blev forelagt sådanne forslag, vil Kommissionen gennemgå dem såvel som også andre medlemsstaters forslag.

Formanden
Spørgsmål nr. 41 af Hans Lindqvist (H-0258/97):
Om: Effektivisering af strukturfondene
Den praktiske anvendelse af støtte fra EU's strukturfonde får voldsom kritik for bureaukrati og langsommelighed med udbetalingerne. Det er også en unødig trafik frem og tilbage med penge fra medlemsstaterne til EU i form af nationale bidrag og efterfølgende tilbagebetaling til medlemsstaterne i form af strukturfondsstøtte. Ville det eventuelt være bedre at nedsætte de nationale bidrag og i stedet lade medlemsstaterne selv tilrettelægge og finansiere strukturstøtte direkte? På hvilken måde vil Kommissionen forenkle, effektivisere og styrke støtten til tyndt befolkede randområder og samtidig reducere bureaukratiet samt hindre denne trafik frem og tilbage med penge?

Wulf-Mathies
Hr. formand, hr. medlem, i artikel 130 A i Traktaten om Den Europæiske Union er målsætningen om økonomisk og social samhørighed udtrykkeligt fastsat. Fællesskabet stræber i den forbindelse navnlig efter at formindske forskellene mellem de forskellige områders udviklingsniveauer og forbedre situationen i de mindst begunstigede områder, herunder landdistrikterne. Dette mål gælder også for de relativt velhavende medlemsstater og deres ugunstigt stillede regioner.
I henhold til artikel 130 B er strukturfondene og Samhørighedsfonden de finansielle instrumenter, hvormed Fællesskabet støtter bestræbelserne på at styrke den økonomiske og sociale samhørighed. Midlerne til perioden 1994-1999 blev godkendt af Det Europæiske Råd i december 1992. Strukturfondenes mål og opgaver samt proceduren i forbindelse med interventionerne, herunder bestemmelserne om den finansielle afvikling, blev vedtaget enstemmigt. Den komplicerede administrative procedure og tidsforbruget indtil midlernes udbetaling er til dels en følge af, at det er nødvendigt at sikre en effektiv finansforvaltning samt en effektiv udgiftskontrol og evaluering, som den europæisk skatteyder også har krav på. Det beror imidlertid også hyppigt på for lange beslutningsveje i Kommissionens tjenestegrene, som vi forsøger at løse med SEM 2000-processen, men også på svagheder i medlemsstaternes administrative myndigheder og budgetprocedurerne i medlemsstaterne, som medfører forsinkelser i forbindelse med overførslen af midler fra det centrale til det regionale eller lokale plan. Da strukturfondene medfinansierer nationale foranstaltninger, følger alene af dette forhold, at den nationale strukturpolitik som regel på ingen måde er mere effektiv.
Desuden bidrager fællesskabsfinansieringen til at fremme yderligere strategiske projekter, som ellers ikke eller først senere kan gennemføres. Samhørighedsrapporten viser, at den europæiske strukturpolitik har gjort væsentlige fremskridt i EU's svagere og ugunstigt stillede regioner. Men den indeholder også retningslinjer for fremtiden, for at de europæiske midler fremover anvendes endnu mere effektivt og gennemsigtigt med henblik på, i betragtning af de beskedne finansielle midler, at koncentrere støtten, forenkle procedurerne og styrke resultatorienteringen.
Dette gælder for alle mål i forbindelse med støtte fra strukturfondene, dvs. også de støtteberettigede landdistrikter og afsides liggende områder, der er tyndt befolkede, som De kom ind på, hr. Lindqvist. Kommissionen vil forelægge sine forslag med henblik på en reform af strukturfondene som led i Santer-pakken i juli 1997 og konkretisere dem i sine forslag om revision af strukturfondsforordningen i begyndelsen af 1998.

Lindqvist
Mange tak for det udførlige svar. Min idé om, at man ophører med de unødvendige pengeoverførsler frem og tilbage mellem medlemslandene og EU og i stedet, som jeg har foreslået, sænker medlemsbidraget og lader landene beholde disse penge, er kun én af mange.
En anden mulighed er, at EU vedtager nogle overordnede principper om eksempelvis job, integrationsprojekter mellem forskellige lande, dvs. integrationssamarbejde, og miljø - nogle overordnede principper for, hvad strukturfondene skal anvendes til, naturligvis med det formål at udjævne regionale uretfærdigheder. Inden for disse rammer skal medlemslandene så helt og holdent selv afgøre, hvordan pengene skal bruges.
En tredje idé går ud på at tilvejebringe en bedre samordning mellem EU's og de nationale støtteordninger ved eksempelvis at lade lokale folkevalgte organer, såsom de svenske amtsråd og kommuner, selv bestemme, hvordan midlerne skal anvendes. Jeg ville være taknemlig for en kommentar til disse forslag.

Wulf-Mathies
Allerførst har Den Europæiske Union og Kommissionen, som De ved, ingen kompetence på det skattepolitiske område. Man kan naturligvis også støtte regionerne via skattepolitikken, blot indgår dette ikke i Fællesskabets regionalpolitik.
Desuden indebærer partnerskabet som led i strukturpolitikken netop det, De kræver, hr. Lindqvist, nemlig at der træffes beslutning om projekter på stedet. Der findes overvågningsudvalg, hvor de regionale og lokale myndigheder er repræsenteret, og hvor udvælgelsen af projekter finder sted. Den omstændighed, at Finland og Sverige med hensyn til forpligtelserne og betalingerne endnu ikke befinder sig på gennemsnittet for Unionen, har også til dels noget at gøre med, at vi på dette område i fællesskab gennemgår en læreproces, som i øvrigt også giver positive resultater, og som netop også ligger i en styrkelse af partnerskabet. Partnerskab indebærer dog, at alle bidrager med noget, og jeg mener, at Den Europæiske Unions og Kommissionens erfaringer absolut har været meget nyttige for udviklingen af den regionale strukturpolitik i Finland og Sverige. Det fremgår i hvert fald også af mange drøftelser, som vi har haft på stedet.

Wibe
Jeg har et meget specifikt spørgsmål til kommissæren. Jeg har kritiseret strukturfondene på et særligt punkt. Man beregner indkomsten i de forskellige regioner på grundlag af BNP per capita uden at justere den med købekraftsniveauet. Hvis man nemlig justerer med prisniveauet i de forskellige lande, bliver forskellene mellem regioner og lande betydeligt mindre. Er dette noget, som kommissæren har tænkt på, og som måske indgår i den forbedring, som De nu taler om?

Wulf-Mathies
Hr. Wibe, det forholder sig i forvejen således, at bruttonationalproduktet i de pågældende købekraftspariteter lægges til grund, og dette betyder, at der allerede i dag tages højde for netop denne omstændighed. Generelt kan man naturligvis altid udmærket strides om alle kriterier, som man lægger til grund. Det, der er et meget væsentligt argument, og som der undertiden ikke tages hensyn til, er den kendsgerning, at vi i det hele taget i hele Europa kun kan registrere og sammenligne en del af kriterierne på regionalt plan, og derfor også f.eks. er lagt fast på visse kriterier, netop når det drejer sig om regionaludviking og ikke kun om nationale gennemsnitstal.

Formanden
Spørgsmål nr. 42 af Gary Titley (H-0262/97):
Om: Strukturfondspolitik efter 1999
Kan Kommissionen oplyse, hvor langt den er nået i sine overvejelser om, hvordan EU's strukturfonde skal forvaltes efter 1999?

Wulf-Mathies
Hr. Titley, allerførst vil jeg gerne gøre det klart, at Kommissionen forhåbentlig i juli 1997 vil forelægge sine forslag vedrørende Santer-pakken og dermed også de væsentlige afgørelser om Fællesskabets fremtidige strukturstøtte efter regeringskonferencens afslutning, og at vi for øjeblikket i Kommissionen er i gang med interne drøftelser.
Da jeg antager, at Deres spørgsmål også i en vis grad sigter mod tidsforsinkelsen og tidsfaktoren, som frem for alt har spillet en rolle for støtteperioden 1994-1999, vil jeg dog tilføje, at vi med den tidsplan, vi nu har lagt os fast på, absolut er i stand til om muligt allerede i 1998 efter afgørelsen i forbindelse med Santer-pakken at vedtage forslagene til de nye strukturfondsforordninger, for at medlemsstaterne så vil have ca. 1 år til at kunne forberede deres programmer så godt som muligt og forelægge dem rettidigt.
De forslag, som Kommissionen vil forelægge, tager for det første udgangspunkt i resultaterne i samhørighedsrapporten og for det andet i drøftelserne i det såkaldte samhørighedsforum, som vil finde sted i slutningen af denne måned også med deltagelse af Europa-Parlamentet. Vi bør vente, indtil der foreligger konkrete forslag, som så skal behandles i Parlamentet i enkeltheder.

Titley
Jeg takker kommissæren for hendes svar. Jeg har to spørgsmål. For det første er arbejdsløshedstallene et vigtigt element, når der træffes afgørelse om, hvem der er berettiget til støtte fra strukturfondene. Har Kommissionen modtaget nogen henvendelse fra den britiske regering med hensyn til, at Det Forenede Kongeriges officielle arbejdsløshedsstatistikker er et ineffektivt grundlag, når der skal træffes afgørelse om, hvem der er berettiget til støtte fra strukturfondene, da de skjuler den reelle arbejdsløshed? Så vidt jeg ved, har Kommissionen modtaget en sådan henvendelse.
Vil Kommissionen for det andet, når den træffer afgørelse om fremtiden for regioner under mål nr. 2, tage hensyn til, at regioner under mål nr. 2, som har modtaget støtte, tidligere har været i stand til at tackle problemet med industriel tilbagegang, men endnu ikke er i stand til at fremvise en værditilført produktion og vil derfor have behov for fortsat støtte efter 1999, hvis de skal genskabe de traditionelle industriområder.

Wulf-Mathies
Hr. Titley, De vil forstå, at der formentlig ikke kommer sådanne forslag fra den britiske regering. Jeg har dog modtaget dokumenter fra videnskabelige institutioner, som vedrører de oplysninger, man kan få på baggrund af arbejdsløshedsstatistikken i Det Forenede Kongerige. Vi vil absolut også behandle disse spørgsmål om statistikker. Jeg beder Dem blot om at gøre Dem klart, at vi naturligvis har fælleseuropæiske arbejdsløshedsstatistikker, og at der findes aftaler om, hvilke aspekter der skal tages hensyn til i den forbindelse. Vi vil ganske givet som led i drøftelsen også se nærmere på, om vort statistiske materiale giver tilstrækkeligt mange oplysninger til, at vi også på en hensigtsmæssig måde kan vurdere problemer i forbindelse med den fremtidige støtte.
Hvad angår spørgsmålet om mål nr. 2, beder jeg Dem om forståelse, når jeg ikke nu kan garantere enkelte måls fortsatte eksistens. Vi vil skulle drøfte hele strukturstøttepakken, og vi vil også skulle drøfte de kriterier, som vi ønsker at lægge til grund. Efter min opfattelse er det generelt absolut nødvendigt også fremover som led i strukturpolitikken ikke kun at støtte de mest strukturelt tilbagestående og ugunstigt stillede regioner i de såkaldte fattige medlemsstater, men fortsat også at tilvejebringe europæisk solidaritet til problemer med strukturelle ændringer i de rigere medlemsstater. Men om, hvornår og i hvilken form det skal ske, vil skulle drøftes som led i den generelle strukturreform.

McCarthy
Jeg vil blot gerne spørge kommissæren om et andet aspekt ved undersøgelsen af arbejdsløshedskriterier. Vi har i Udvalget om Regionalpolitik lige stemt om min betænkning om gennemførelsen af fonde i Det Forenede Kongerige, og vi er helt klar over, at arbejdsløsheden er højere i Det Forenede Kongerige. Jeg taler ikke om skjult arbejdsløshed i dette tilfælde, men om den omstændighed, at Det Forenede Kongerige er det land, der skaber det største antal lavtlønnede deltidsjob.
Dette fordrejer selvfølgelig arbejdsløshedskriterierne og også vore arbejdsløshedstal. Vi har derfor anmodet om, at når der vedtages fremtidige udvælgelseskriterier, bør Kommissionen i Det Forenede Kongeriges tilfælde tage højde for de industrielle ændringer, BNP og forholdet mellem faldende arbejdsløshedstal og ikke-bæredygtig beskæftigelse inden for lavtlønnede deltidssektorer.
Kan kommissæren mon sige, om det er muligt at se nærmere på disse kriterier som led i en tværgående sammenligning, da jeg frygter, at vi hverken vil falde inden for kriterierne under mål nr. 1 på baggrund af BNP alene eller måske være berettigede til støtte under mål nr. 2 på baggrund af fastsatte arbejdsløshedsstatistikker efter 1999, i hvilket tilfælde vi vil blive placeret mellem de to stole.

Wulf-Mathies
Fru McCarthy, naturligvis vil vi omhyggeligt gennemgå de oplysninger om udviklingen i arbejdsløsheden i medlemsstaterne, som vi får tilsendt. Men det er klart, at vi skal fastsætte kriterier, som sikrer en generel sammenlignelighed, og at vi fremover ikke kan lægge særlige kvoter til visse lande til grund for udvælgelseskriterierne. Derfor beder jeg om forståelse for, at vi skal undersøge de oplysninger, vi modtager, med hensyn til deres almengyldige karakter, og at vi helt generelt skal basere os på de statistiske oplysninger fra Eurostat, da kun disse også sikrer en retfærdig sammenligning, da de alle er baseret på de samme grundlæggende data.

Pomés Ruiz
Fru Wulf-Mathies, vi venter spændt at få oplyst, hvilke kriterier der vil blive fastsat for de fremtidige strukturfonde i forbindelse med udvidelsen af Fællesskabet til at omfatte fattigere lande, og jeg hilser med glæde, at bistanden til de mest trængende vil være forenelig med opretholdelsen af solidariteten inden for Unionen med de regioner, der har strukturproblemer, der ligeledes findes i lande med en mere avanceret økonomi.
Men må jeg spørge, om man inden for de undersøgelser, De har foretaget, har undersøgt muligheden af at fastsætte en eller anden form for begrænsning for støtten i forhold til bruttonationalproduktet for at undgå, at en betydelig fællesskabsstøtte til de nylig optagne lande - der klart vil være fattige - måske ikke kan optages i deres økonomier? Måske kan dette blive mønstret for opbygningen af strukturfondene fra 1999.

Wulf-Mathies
Hr. formand, hr. Pomés Ruiz, i første række er vi jo for øjeblikket i gang med at drøfte erfaringerne fra den forløbne periode og de nødvendige konklusioner til den fremtidige strukturstøtte med alle berørte og implicerede parter, og jeg mener, at det er en god fremgangsmåde, at Kommissionen i første omgang fører en bred diskussion og ikke straks kommer med forslag og træffer aftaler, som så kun meget vanskeligt lader sig ændre.
Men De har ret: Naturligvis vil vi også på grundlag af vore erfaringer gøre os overvejelser og tage hensyn til, i hvilken form fremtidige medlemsstater er i stand til at klare strukturstøtten i administrativ henseende, absorbere midler og medfinansiere de nødvendige midler. Disse tre ting er jo en forudsætning for, at strukturpolitikker i det hele taget kan være vellykkede, og vi vil i forbindelse med forslagene vedrørende Santer-pakken absolut også tage hensyn til denne omstændighed i forbindelse med udvidelsen mod øst.

Formanden
Da den tid, der er afsat til spørgsmål til Kommissionen inden for denne del, er udløbet, vil spørgsmål nr. 43, 44 og 45 blive besvaret skriftligt.
Jeg siger fru Wulf-Mathies tak, ikke blot fordi hun kom til stede, men for hendes fyldestgørende svar.

Formanden
Spørgsmål nr. 46 af Robin Teverson (H-0197/97), overtaget af Mulder:
Om: BSE og ophævelse af eksportforbuddet over for oksekød fra Det Forenede Kongerige
Hvornår forventer Kommissionen, at eksport af oksekød fra anerkendte bestande tillades, således som det foreslås i henstillingen fra Det Forenede Kongeriges landbrugsministerium til Europa-Kommissionen? Agter Kommissionen at anvende lige så strenge sundhedsnormer over for oksekød fra andre medlemsstater?

Fischler
Hr. formand, hr. Mulder, mine damer og herrer, som De ved, blev fremgangsmåden og reglerne for, hvordan man skal forholde sig i forbindelse med ophævelsen af eksportforbuddet over for Det Forenede Kongerige, fastsat på topmødet i Firenze. Nu har Det Forenede Kongerige forelagt Kommissionen et arbejdsdokument, som skal påvise, at de betingelser, der blev fastsat i Firenze, er opfyldt. Deri redegøres der for ordningen for eksportattester, og der gives en videnskabelig begrundelse for eksporten af britisk oksekød som led i denne ordning.
Efter den aftale, der blev truffet i Firenze, er det nu nødvendigt med tre yderligere skridt. For det første skal de videnskabelige komitéer høres om det britiske arbejdsdokument, og forslaget skal drøftes i Den Stående Veterinærkomité. Den anden forudsætning er, at en fællesskabsinspektion forløber tilfredsstillende, og den tredje, at der forelægges et forslag til en kommissionsafgørelse med henblik på vedtagelse i Den Stående Veterinærkomité.
Kommissionen ønsker naturligvis ikke at foregribe resultatet af disse høringer og drøftelser ved at foreslå et tidspunkt for genoptagelsen af handelen med britisk oksekød. Med hensyn til de andre medlemsstater har Kommissionen allerede godkendt BSE-kontrolprogrammer til Frankrig og Portugal. For Irlands vedkommende er der for øjeblikket en lignende procedure i gang. Også selv om risikoen i disse lande er væsentlig lavere end i Det Forenede Kongerige, træffes der alligevel strenge foranstaltninger for at sikre beskyttelsen af folkesundheden.

Mulder
Jeg siger tak til kommissæren for det svar, han har givet på hr. Teversons spørgsmål. Jeg ønsker at stille et tillægsspørgsmål vedrørende kontrolmetoden. I visse lande, hvor sygdommen er forekommet, har man valgt at slagte enkelte dyr eller dyr, der viser sygdomssymptomerne. I andre lande slagtes hele besætninger. Har Kommissionen en mening om disse forskellige kontrolmetoder, og i særdeleshed, hvilke konsekvenser får det for de skadeserstatningsordninger, der indføres og til dels finansieres af EU-kassen?

Formanden
Undskyld, hr. kommissær, men tolkekabinerne må nu afbryde tolkningen for de enkelte medlemmer på de 11 sprog. Dersom De svarer straks, vil vi gå glip af en del af svaret. Tolkningen er ophørt allerede nu, og jeg beder Dem svare hr. Mulder.

Fischler
Hr. formand, det ville naturligvis være en stor skam, hvis en del af spørgsmålet gik tabt. Jeg vil gerne sige følgende til det spørgsmål, som hr. Mulder rejste: For det første findes der naturligvis i forskellige medlemsstater foranstaltninger, som i en vis grad kan betragtes som yderligere forsigtighedsforanstaltninger, og som til dels også går videre end det, Kommissionen har krævet.
Der findes derudover med hensyn til godtgørelse også spørgsmålet om, hvorvidt denne godtgørelse udbetales under kategorien forebyggende foranstaltninger på sundhedsområdet eller som led i markedsregulerende foranstaltninger. Begge dele forekommer, og naturligvis skal hvert enkelt medlemsland, inden det indleder aktiviteter, orientere sig om de eventuelle godtgørelser eller også om spørgsmålet om, hvorvidt en godtgørelse i et givet tilfælde i det hele taget overtages af Unionen. Dette er de nuværende bestemmelser.
Der findes ingen entydig videnskabelig begrundelse for, hvilken foranstaltning der nøjagtigt ville være den eneste rigtige. Det afhænger naturligvis også i meget væsentlig grad af, hvilket mål man ønsker at nå med en bestemt foranstaltning. Heller ikke med hensyn til de tilfælde, der har foreligget i det land, hvor De bor, hr. Mulder, findes der ubetinget en tilstrækkelig videnskabelig forklaring. De ved også, at vi på visse områder fortsat ikke har fyldestgørende oplysninger, og det ganske enkelt af den grund, at de videnskabelige undersøgelser og de videnskabelige resultater endnu ikke er kommet så langt. Dette nødvendiggør jo på den anden side forsigtighedsforanstaltninger, hvorom man må sige, at de ganske givet har en positiv virkning, men hvorvidt de ud fra et videnskabeligt standpunkt ubetinget er nødvendige, kan man med den bedste vilje ikke sige i alle tilfælde.

Hardstaff
Jeg vil gerne bede kommissæren om at vende tilbage til det oprindelige spørgsmål fra hr. Teverson - den første del. Han skitserede en række retningslinjer og faser, der skal opfyldes, men kan fremkom rent faktisk ikke med nogen tidsplan. Kan kommissæren give os nogen ide om de tidspunkter, hvor der eventuelt igen kan eksporteres kvæg fra BSE-frie besætninger i Det Forenede Kongerige?

Fischler
Jeg har allerede sagt, at jeg ikke for øjeblikket med sikkerhed kan nævne et tidspunkt for afgørelsen, fordi man netop skal gennemgå forskellige proceduremæssige faser. Så meget kan jeg imidlertid sige: Allerførst er det nødvendigt med kontrolforanstaltninger, hvoraf det fremgår, at man i mellemtiden har opfyldt alle de forhåndsbetingelser, der blev aftalt, og som er forudsætningen for, at man i det hele taget kan tage et første skridt i retning af en ophævelse af eksportforbuddet.
Vi sendte for nogen tid siden en kontrolmission til Storbritannien, som navnlig skulle konstatere, i hvilket omfang det supplerende slagtningsprogram gennemføres. Den pågældende kontrol viste, at dette slagtningsprogram på daværende tidspunkt i det væsentlige rent faktisk kun blev gennemført i Nordirland.
Vi sagde derfor, at vi ville udsende endnu en kontrolinspektion; det er den ene ting. Og hvad angår det konkrete forslag fra Storbritannien, behandles dette nu af efterfølgeren til den tværvidenskabelige komité, og denne vil også fastlægge, hvilke specialister der skal behandle dette spørgsmål.
Vi kan ikke over for videnskabsfolkene fastsætte en streng tidsplan for, hvor længe de må bruge på den videnskabelige evaluering af forslaget. Først når der er kommet en positiv udtalelse fra videnskabsfolkene, vil vi meget hurtigt forelægge et forslag for Kommissionen, og derpå indledes jo den normale beslutningsprocedure, dvs. Kommissionen forelægger et forslag for Den Stående Veterinærkomité. Hvis der er en afgørelse med kvalificeret flertal i Den Stående Veterinærkomité, så er spørgsmålet afgjort. Hvis ikke, skal Kommissionen formelt forelægge et forslag for Rådet, og så afhænger det af, hvordan Rådet stiller sig til forslaget. Hvis der er et kvalificeret flertal for forslaget i Rådet, træffer Rådet derved afgørelsen. Men hvis et flertal af medlemsstaterne er imod dette forslag, er forslaget bortfaldet og kan ikke videreføres. Hvis et simpelt flertal af medlemsstaterne er for forslaget, går det tilbage til Kommissionen, og Kommissionen træffer en endelig afgørelse. Det er den fremgangsmåde, der er fastsat, og derfor er det meget vanskeligt at angive et nøjagtigt tidspunkt nu.

Formanden
Spørgsmål nr. 47 af Astrid Thors (H-0209/97):
Om: Eksportstøtte til transport af levende dyr til slagtning
Til trods for nye bestemmelser om dyretransporter fortsætter grusomhederne mod dyr, især i forbindelse med eksport af levende kvæg med henblik på slagtning. I finsk tv har vi for nylig set en rystende dokumentarfilm. Ifølge oplysninger udbetaltes der fra EU's budget i overensstemmelse Kommissionens forordning 3846/87 i perioden 16.10.1995-15.10.1996 sammenlagt 296 mio ecu (ca. 1, 8 mia FIM) som støtte til eksport af levende kvæg. Beløbet udgjorde en femtedel af den samlede eksportstøtte til kvæg. Tilsvarende støtte udbetales ikke for får og svin.
Den mest logiske måde at bringe grusomhederne til ophør på er, at EU standser for udbetaling af støtte til eksport af levende dyr med henblik på slagtning. Hvornår og hvordan vil Kommissionen foreslå, at støtten skal ophøre?

Fischler
Hr. formand, mine damer og herrer, Kommissionen - det vil jeg gerne fastholde i begyndelsen - deler Europa-Parlamentets stigende bekymring for velfærden blandt dyr, som handles mellem Unionen og tredjelande, og har også allerede givet udtryk for dette i sine svar på adskillige skriftlige og også mundtlige forespørgsler.
I denne forbindelse lovede jeg under spørgetiden i december 1996 at undersøge, i hvilken form det ville være muligt at knytte eksportstøtte til levende kvæg sammen med overholdelsen af trasportdirektivet også ved transport ud over Den Europæiske Unions grænser.
Det glæder mig, at jeg i dag kan orientere Dem om, at forberedelserne i denne henseende er afsluttet, og at et forslag vil blive sent til Rådet og Europa-Parlamentet inden udgangen af denne måned.
Kommissionen har for sit vedkommende allerede indledt drøftelser med medlemsstaterne med henblik på at standse støtten til eksportører, som påviseligt ikke fuldstændigt har overholdt bestemmelserne om dyrs velfærd under transport.
Disse foranstaltninger kræver dog en ændring af forordning 805/68 om den fælles markedsordning for oksekød samt en ændring af visse gennemførelsesbestemmelser.

Thors
Det glæder mig, at Kommissionen deler Parlamentets bekymring for dyrenes velfærd. Det program, som jeg henviste til i mit spørgsmål, var faktisk en udvidet udgave af et program, som blev vist på kontinentet i efteråret, og som dengang vakte megen debat. Desværre fremgik det af tillægget, at der ikke er sket nogen forbedringer siden dengang. Derfor agter næsten alle de finske medlemmer af Europa-Parlamentet at skrive til Kommissionen og foreslå, at eksporten af levende dyr ud af Unionen ophører. Derfor vil jeg gerne spørge: Har Kommissionen som helhed drøftet det spørgsmål, som vi har stillet? For det andet: Kan forvaltningskomitéen også for sin del selvstændigt beslutte at ophæve eksportstøtten? Er der blevet fremsat forslag herom i Forvaltningskomitéen for Oksekød?

Fischler
Når vi taler om standsning af støtte til levende kvæg eller til levende kvæg til slagtning, drejer det sig efter min opfattelse om to forskellige problemstillinger. Den problemstilling, som mit svar også relaterede til, sigter mod, at i de tilfælde, hvor vi kan bevise, at en, der transporterer levende kvæg, overtræder EU-direktiver, navnlig dyretransportdirektivet, standses støtten til vedkommendes transporter.
I øvrigt ville vi i den forbindelse også på længere sigt have endnu en, måske endnu mere effektiv foranstaltning, for som De ved, skal enhver, der handler med eller transporterer levende kvæg, i henhold til det nye transportdirektiv have sin egen licens dertil. Det ville absolut også være muligt i tilfælde af gentagne overtrædelser at fratage en sådan transportfører licensen, således at vedkommende overhovedet ikke længere må transportere levende kvæg.
Det andet spørgsmål, som De kom ind på, er, om man ikke generelt bør standse støtten til levende kvæg. Nu ved vi fra praksis, at der findes forskellige tredjelande, som foretrækker at importere levende kvæg. En fuldstændig standsning af støtten ville for de implicerede i Den Europæiske Union betyde, at det levende kvæg til disse stater så ikke længere ville blive købt i Den Europæiske Union, men derimod af oversøiske lande eller andre tredjelande. Allerede nu, for at nævne et konkret eksempel for Dem, stammer en betydelig del af de levende får, der importeres i Egypten, ikke længere fra Den Europæiske Union, men derimod fra Australien og New Zealand. Der er vel ingen, der vil påstå, at en så lang sørejse er mere acceptabel for dyrene end de jo væsentligt kortere søveje, som må tilbagelægges fra EU-landene.
Derudover bør vi efter min opfattelse også gøre os klart, at selv om vi ikke ville betale støtten, har vi alligevel brug for bestemmelser, for at dyrene også behandles ordentligt i forbindelse med dyretransporter uden støtte. Derfor er den strategi, som Kommissionen har valgt, nemlig at knytte betingelser til transporten, jo netop den, der i første række bør følges.

Anttila
Hr. formand, tak til kommissæren for hans svar. Ifølge hans svar bevæger man sig i den rigtige retning, men jeg frygter dog, at de fortsatte grusomheder og overtrædelserne af bestemmelserne påvirker holdningen blandt forbrugerne, og det vil få forbruget af oksekød til at falde yderligere. Problemerne kan kun undgås ved, at man afstår fra transport af dyr til slagtning og gennemfører slagtningerne i EU.
Jeg spørger derfor, om Kommissionen i det mindste vil undersøge muligheden for at indstille transporterne og tage den nødvendige slagtekapacitet i brug i EU, idet der også tages hensyn til de nødvendige rituelle slagtninger. Kan der ikke gøres noget for, at disse dyretransporter kan bringes til ophør, og slagtningerne gennemføres på Unionens område? Hvad er den grundlæggende årsag til, at dyrene navnlig skal transporteres levende?

Fischler
Hr. formand, fru Anttila, vi skal gøre os én ting klart: Når vi her taler om slagtningskapaciteter, er slagtningskapacitet mange ting, da mange lande, hvortil der leveres oksekød fra Den Europæiske Union, jo kræver en helt bestemt form for slagtning. Der findes også i Den Europæiske Union slagterier, som kan udføre disse religiøst begrundede ritualer, men sådanne slagterier findes der naturligvis ikke alle steder i Den Europæiske Union, hvorfor det således alligevel er nødvendigt med visse transporter i Den Europæiske Union.
Derudover kan jeg give Dem et konkret eksempel, som jeg selv har støttet: En væsentlig del af eksporten af levende kvæg går til Libanon. Vi har som led i MEDA-programmet nu tilbudt Libanon - fordi Libanon har argumenteret, at landet er afhængigt af importen af levende kvæg, fordi det ikke råder over de nødvendige køleanlæg - at bygge kølehuse. Jeg fik netop for tre uger siden en første positiv reaktion fra Libanon. Hvis vi ikke dér tilvejebringer de pågældende logistikanlæg, som er nødvendige, for at kølekæden ikke brydes, vil der derfor også fortsat være import af levende dyr dér, da der, så længe dyret lever, logisk nok ikke er nogen form for konserveringsproblem. Derfor skal man også tage højde for dette aspekt, når man overvejer løsninger.

Eisma
Det er i og for sig glædeligt, at kommissæren bebuder, at der i månedens løb vil blive fremsat et nyt forslag, i hvilket ydelse af EU-støtte kædes sammen med overholdelse af eksisterende direktiver. Så taler vi selvfølgelig om køre- og hviletider og lignende. Mit spørgsmål er, hvordan agter Kommissionen at kontrollere og bevise, at en transportør ikke overholder direktiverne? Det har altid været en stor mangel, at vi ikke råder over en fyldestgørende kontrol med eksisterende direktiver. Agter Kommissionen nu at indsætte ekstra inspektører for at kontrollere, om transportørerne overholder reglerne eller ej? Hvis ikke de gør, får de ikke længere udbetalt støtte.

Fischler
Hr. Eisma, naturligvis er det nødvendigt, at vi også kontrollerer disse bestemmelser. Når det, som i det nævnte tilfælde, drejer sig om eksport til tredjelande, er vi også her afhængige af samarbejdet med medlemsstaterne. F.eks. spørgsmålet om udstyret på de skibe, hvormed transporterne finder sted, og de kan jo sagtens kontrolleres i afgangshavnen, f.eks. ved afskibningen. Man kan også her kontrollere, om dyrene behandles på behørig vis ved afskibningen; man kan også kontrollere dyrenes tilstand osv.
Et andet spørgsmål er, hvordan man kontrollerer ved ankomststedet, ved losningen, hvordan dyrene så behandles i det videre forløb. I den forbindelse har vi også under forberedelsen af det forslag til direktiv, jeg har bebudet, gjort os sådanne overvejelser. Lad mig derudover minde om, at Kommissionen i forbindelse med vedtagelsen af dyretransportdirektivet for to år siden krævede, at der skulle ansættes tre specialiserede inspektører, som i tredjelande kun skulle beskæftige sig med dette spørgsmål. Desværre er dette løfte med hensyn til personale, for så vidt angår min kompetence, endnu ikke indfriet.
Afslutningsvis vil jeg gerne gøre opmærksom på, at vi også er i gang med at udarbejde bestemmelser, som skal gøre det muligt også at inddrage NGO'er, dvs. helt konkret dyreværnsorganisationer, i kontrollen af disse transporter. Hertil vil vi skulle tilvejebringe de nødvendige lovbestemmelser.

Formanden
Spørgsmål nr. 48 af Lyndon Harrison (H-0211/97):
Om: Antibiotika i svinefoder
Er den svenske ordning med et forbud mod anvendelse af antibiotika i svinefoder efter Kommissionens opfattelse en bedre metode til højnelse af levnedsmiddelsikkerheden end den nuværende EU-ordning, som Sverige er undtaget fra indtil udgangen af 1998?
Er Kommissionen enig i, at anvendelsen af antibiotika kan betragtes på samme måde som anvendelsen af væksthormoner, hvor der lægges vægt på at tilvejebringe den størst mulige produktion, muligvis på forbrugernes bekostning?
Er Kommissionen ligeledes klar over, at visse antibiotiske midler ikke længere er virksomme til bekæmpelse af bakterier, og at forslag om genetisk modificering muligvis kan forværre problemet?

Fischler
Hr. Harrison, mine damer og herrer, Kommissionen er for øjeblikket endnu ikke i stand til at besvare Deres spørgsmål endegyldigt. Den vil imidlertid meget snart behandle det grundlæggende spørgsmål om anvendelsen af tilladte antibiotika i foder. For Sverige gælder i henhold til tiltrædelsestraktaten en undtagelsesordning, hvorefter Sverige indtil den 31. december 1998 har lov til at bibeholde sin nationale lovgivning, som indeholder et forbud mod anvendelse af antibiotika.
Sverige blev også opfordret til at forelægge Kommissionen og de andre medlemsstater de videnskabelige data, hvormed det begrunder sin anmodning om at udvide dette forbud til at omfatte hele Fællesskabet og om en tilpasning af fællesskabslovgivningen. Kommissionen kan imidlertid forsikre Dem om, hr. Harrison, at godkendelsen af tilsætningsstoffer udstedes på grundlag af en meget streng vurderingsprocedure, hvor forbrugernes sikkerhed står i centrum.
Kommissionen undersøgte for kort tid siden i forbindelse med et bestemt antibiotikum, nemlig Avorparcin, meget grundigt problemet med antibiotikaresistens hos dyr, den eventuelle risiko for overførsel til mennesker og tabet af visse antibiotikas virkning, og den besluttede den 30. januar i år på grundlag af denne undersøgelse at forbyde Avorparcin. Det drejer sig her om en forsigtighedsforanstaltning, som kan tages op igen inden den 31. december 1998, hvis der fremkommer nye resultater. Opmærksomheden skal dog henledes på, at der endnu ikke er konstateret en entydig sammenhæng mellem anvendelsen af Avorparcin og resistensen over for et lignende antibiotikum, der anvendes inden for humanmedicinen.
Kommissionen har dog til hensigt at indlede undersøgelser vedrørende dette spørgsmål og har også opfordret industrien til at gennemføre et program med henblik på overvågning af antibiotikaresistens hos dyr. Jeg kan forsikre Dem om, at Kommissionen nøje undersøger resistensproblemet, når den udsteder godkendelser til genetisk modificerede produkter.

Harrison
Jeg er ikke sikker på, at Deres svar i mange henseender vil tilfredsstille min vælger, fru P. Adams i Nantwich. De svarede ikke på det allersidste spørgsmål om genetisk modificering, om det vil forværre problemet med bakterier, som eventuelt ikke ødelægges af svækkede antibiotika. De sagde også, at De havde til hensigt, at industrien skulle gennemføre disse undersøgelser. Kan jeg få tilsagn fra Dem om, at De vil overvåge, hvad industrien selv gør som led i disse undersøgelser?
For det tredje taler De om et forbud mod Avorparcin. Det ville være rart med lidt flere oplysninger om den pågældende forsigtighedsforanstaltning, som De beskriver den. Endelig taler De om, at bevisbyrden ligger hos Sverige med hensyn til at tilvejebringe de videnskabelige beviser for, hvorfor landet fortsat skal have lov til at forbyde anvendelsen af antibiotika i svinefoder. Det burde klart være omvendt. Indtil spørgsmålet er bevist, bør vi følge den svenske model.

Fischler
Hr. Harrison, måske har jeg i den korte tid ikke i tilstrækkelig grad kunnet begrunde, hvad vi agter at gøre her. Men jeg sagde i hvert fald, at vi ikke nu forlader os på industrien, men at Kommissionen også selv vil gennemføre undersøgelser, men at vi derudover har opfordret industrien til også at gøre dette. For det andet er det jo i vor alles interesse, når Kommissionen anmoder Sverige om at komme med grundene til, at der er vedtaget et sådant forbud i Sverige, og det er jo i allerførste række i svensk interesse, at dette forbud i fremtiden skal gælde i hele Unionen. Eftersom det er Rådet, der i sidste instans skal træffe afgørelse om det, forekommer det mig absolut at være på sin plads, at der i dette spørgsmål også etableres de nødvendige kontakter til medlemsstaterne med henblik på at berede jordbunden for denne svenske interesse. Det forekommer mig således kun at være logisk.
Hvad angår spørgsmålet om genetisk modificerede organismer, fremføres det også her, at i forbindelse med en bestemt produkt, nemlig genetisk modificeret majs, kunne krydskontamineringen, som det så smukt kaldes, spille en rolle. Men jeg mener, at vi her virkelig ikke kan begive os ud på det spekulative plan, derimod forekommer det mig at være helt afgørende, at vi netop gennemfører den nødvendige forskning eller i forbindelse med allerede gennemført forskningsarbejde gør brug af de udtalelser, som erfarne videnskabsfolk kommer med. Det ville efter min opfattelse nemlig ikke være godt, hvis man på dette område på forhånd uden at have undersøgt tingene forlader det videnskabelige grundlag og træffer vilkårlige afgørelser.

Sjöstedt
Først vil jeg gerne sige, at jeg er enig med hr. Harrison i, at bevisbyrden påhviler Kommissionen, og at der skal gælde et generelt forsigtighedsprincip, når det drejer sig om unaturlige tilsætningsstoffer i foder. Dernæst vil jeg gerne spørge kommissæren, om man er parat til at forlænge den svenske undtagelse for antibiotikatilsætninger, hvis Kommissionen endnu ikke har afsluttet revisionen af sine bestemmelser, når undtagelsen udløber; vil Sverige i så fald kunne forlænge forbuddet, indtil revisionen er færdig? Derudover vil jeg gerne stille endnu et spørgsmål, som er aktuelt i denne sammenhæng. Sverige har jo i et par år haft endnu et forbud mod fodertilsætninger. Det drejer sig om et totalforbud mod alle former for kød- og benmel af kadavere i foder. Kan De her i aften love, at Kommissionen aldrig vil sætte spørgsmålstegn ved det svenske totalforbud mod kød- og benmel af kadavere?

Fischler
Hr. Sjöstedt, jeg mener, at der er på sin plads at overholde den rækkefølge, som gælder med hensyn til de målsætninger, der fandtes på tidspunktet for Sveriges tiltrædelsesforhandlinger. Allerede i forbindelse med tiltrædelsesforhandlingerne krævede Sverige dette forbud, som gælder indtil den 31. december 1998. Dette tilsluttede Sverige sig jo. Det drejede sig jo ikke primært om at få forlænget dette forbud efter udløbet af denne frist, derimod lå den ide til grund, at man i mellemtiden eventuelt kunne nå så langt, at dette forbud, der gælder for Sverige, finder anvendelse i hele Unionen. For således at gøre det lettere at træffe en afgørelse i den retning, Sverige ønsker, har jeg forelagt disse forslag. Jeg ser således fortsat ingen grund til, hvorfor Sverige ikke også skulle stille sine erfaringer, sin viden, sine argumenter til rådighed for de andre medlemsstater.
Derfor anser jeg det for snarere at virke mod hensigten allerede nu at drøfte spørgsmålet om, hvorvidt man i givet fald forlænger den svenske undtagelsesordning efter 1998. Jeg mener, at dette spørgsmål rejser sig, hvis det inden for en fornuftig tidsramme indtil udgangen af 1998 ikke lykkes at nå hovedmålet, nemlig at visse stoffer permanent ikke længere er tilladte i hele Unionen. Jeg mener, at vi derfor bør holde fast ved denne fremgangsmåde.

Formanden
Da den tid, der er afsat til spørgsmål til Kommissionen inden for denne del, er udløbet, vil spørgsmål nr. 49 til 91 blive besvaret skriftligt.
Hermed er spørgetiden afsluttet.

Eisma
Til forretningsordenen. Jeg beklager, at De på trods af, at spørgetiden er klart inddelt og også omfatter en tredje del, ikke respekterer denne inddeling, og at den tredje del automatisk forsvinder. Jeg mener, at man bør kunne regne med, at den tredje del afvikles 20 minutter før afslutningen af spørgetiden.

Formanden
Hr. Eisma, jeg har fulgt de anvisninger vedrørende tiden, man har givet mig. Men jeg vil, selvom en af delene har trukket ud, være opmærksom på dette i fremtiden. De øvrige spørgsmål vil blive besvaret skriftligt, og jeg skal i fremtiden være yderst opmærksom på, hvad De har sagt. Hvis der skulle være sket nogen fejl, forsikrer jeg Dem, at de ikke vil gentage sig.
Kære kolleger efter at dette er sagt, udsætter jeg nu mødet, der vil blive genoptaget kl. 21.00.
(Mødet udsat kl. 19.28 og genoptaget kl. 21.00)

Endelig afregning og sikkerhedsstillelse
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0097/97) af Lehne for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om endelig afregning og sikkerhedsstillelse (KOM(96)0193 - C4-0306/96-96/0126(COD)).

Lehne
Hr. formand, mine damer og herrer, titlen på dette direktiv er noget uforståelig. Kommissionen forelægger forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om endelig afregning og sikkerhedsstillelse i betalingssystemer. Hvad drejer denne komplicerede titel sig om?
Problemet er, at der i Europa allerede i dag findes en lang række såkaldte interbank-betalingssystemer. Disse interbank-betalingssystemer har til formål at afvikle og også at udligne alle pengeoverførsler, der finder sted mellem bankerne. På baggrund af indførelsen af den fælles europæiske valuta euro vil der i fremtiden foruden de allerede eksisterende systemer være et stort europæisk interbank-betalingssystem, nemlig betalingssystemet TARGET, og disse betalingssystemer bliver måske også suppleret med en række yderligere lignede systemer.
Den problematik, der skal løses med dette direktiv, er den altid tilbagevendende omstændighed, at en bank muligvis går konkurs, og at interbank-betalingssystemerne muligvis også kan blive belastet som følge af denne konkurs, hvilket på sin side kunne skade disse betalingssystemers funktionsevne og under særdeles uheldige omstændigheder eventuelt også kunne føre til, at det også gik ud over andre banker, at der så at sige kunne opstå yderligere konkurser som følge af den ene konkurs.
Dette ønsker dette direktivforslag at forhindre. Det drejer sig således egentlig om et direktivforslag med en målsætning om konkursprivilegering af interbank-betalingssystemer og dermed i sidste instans også af bankerne i helt bestemte situationer, som eventuelt kunne optræde.
Her træder det konfliktområde, som det i det væsentlige drejer sig om her, også klart frem. Det drejer sig på den ene side om at beskytte betalingssystemerne og dermed også bankerne. Men på den anden side drejer det sig også om, hvor omfattende disse foranstaltninger kan være, uden at man i for høj grad skader kreditorernes beskyttelse under eventuelle konkursbehandlinger.
Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder, som jeg var ordfører for, var af den opfattelse, at et sådant direktiv principielt er hensigtsmæssigt. Vi var dog af den opfattelse, at de foreslåede sikringssystemer og de foreslåede foranstaltninger i det store og hele dog har været meget bankorienterede, og at det ville være hensigtsmæssigt som lovgiver her at foretage indskrænkninger med henblik på at styrke kreditorernes beskyttelse.
I det væsentlige har vi foreslået følgende elementer som et supplement. Ikke ethvert betalingssystem, der er aftalt mellem bankerne, bør automatisk være omfattet af beskyttelsen i dette direktiv, men derimod kun de betalingssystemaftaler, der er deponeret eller registreret hos den pågældende tilsynsmyndighed. Et andet supplement, som vi har foreslået, vedrørte spørgsmålet om fastsættelsen af det tidspunkt, som er afgørende eller bestemmende for, fra hvornår de beskyttende virkninger i forbindelse med dette interbank-betalingssystem og konkurssikringen skal fungere. Her havde Kommissionen oprindeligt foreslået, at tidspunktet for konkursens indledning skal være bestemmende. Det var efter vor opfattelse i Retsudvalget ikke nogen god løsning, da beslutningen om at indlede konkurs i sidste instans meget ofte træffes i en dommers stille kammer, og ingen udenfor ved jo så, på hvilket tidspunkt dette er sket, og dermed ville problemer med tilbageafvikling af allerede stedfundne forretninger ikke blive forhindret, men derimod nødvendigvis igen optræde som led i enhver konkurs.
Således overvejede vi i Retsudvalget i sidste instans at vælge et andet tidspunkt, nemlig det tidspunkt, som er afgørende for underrettelsen af de banker, der deltager i betalingssystemet. I PPE-Gruppen har vi i den forløbne uge endnu en gang behandlet dette spørgsmål, og vi var af den opfattelse, at det måske heller ikke er det helt ideelle tidspunkt, fordi der så muligvis kunne opstå krav om, at der skal føres bevis for underrettelsen af de enkelte deltagere i betalingssystemet. Det kan være særdeles vanskeligt med adskillige tusinde banker i et europæisk betalingssystem.
Derfor har vi nu stillet et ændringsforslag nr. 21, som vi beder om støtte til, og som sigter mod, at det afgørende tidspunkt skal være tidspunktet for underretningen af tilsynsorganet - det kan være centralbanken eller en tilsynsmyndighed - som imidlertid så umiddelbart derefter har pligt til at informere de andre deltagere i banksystemet.
Et andet uafklaret spørgsmål var, hvilken lovgivning der skal finde anvendelse i tilfælde af tvist, dvs. hvor der kan opstå en kollision mellem de forskellige lovgivninger. Her havde Kommissionen oprindeligt foreslået, at det altid er lovgivningen i forbindelse med betalingssystemet, der skal være afgørende, og ikke lovgivningen i det land, hvor konkursen har fundet sted. Her ser vi som Retsudvalg det problem, at sandsynligheden for en kollision mellem lovgivningerne er større med denne konstellation, hvorfor vi er af den opfattelse, at det altid er lovgivningen i den stat, hvor konkursen har fundet sted, der skal være afgørende, hvis der er opstået kollisioner.
Det er i det væsentlige de tre elementer, som de her tilføjede ændringsforslag vedrører. Et sidste aspekt, som også er af betydning: Vi medtager her ikke kun de rene betalingssystemer, derimod har vi som supplement hertil foreslået også at lade alle værdipapirafregningssystemer være omfattet af beskyttelsen i dette direktiv. Det var alt det, jeg som ordfører gerne ville sige i denne forbindelse.

Rothley
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg hører ikke blandt dem, som er fortryllet af ideen om subisidiaritet. Alligevel stiller man sig det spørgsmål »Cui bono?« Ordføreren må ty til en hændelse fra 1974 for halvvejs at bevise, hvorfor et sådant direktiv forekommer nødvendigt. Kommissionen fremlægger ikke engang nogen data for, hvorfor det er nødvendigt, derimod taler man om en teoretisk risiko. Det forekommer mig at være en smule problematisk, da det jo er noget problematisk at sidde ved skrivebordet og forestille sig risici og så træffe de nødvendige modforanstaltninger.
Under alle omstændigheder er det et bredt felt. Jeg kan fatte mig i korthed. Vi støtter ordføreren. Vi accepterer ændringsforslagene fra Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder, i øvrigt også det nye ændringsforslag nr. 21.
Men jeg kommer hermed til et grundlæggende problem for Kommissionens retspolitik. Det, som ordføreren antydede med forsigtige ord, er jo et klart problem. Begge de spørgsmål, som ordføreren tog op, drejer sig om, at man i Kommissionens forslag indrømmer bankerne vide rammer for at træffe beslutning. Dvs. man fritager så at sige bankerne for de normale lovbestemmelser for at give dem et stort spillerum. Det er et problem. Det gælder for den gældende ret, og det gælder for spørgsmålet om, hvornår et betalingssystem egentlig er aftalt. Jeg er enig med ordføreren i, at vi her har behov for klare lovbestemmelser, som de implicerede banker skal bevæge sig inden for. De kan ikke sætte sig uden for lovgivningen. Jeg vil også bede Kommissionen om at sørge for i forbindelse med fremtidige forslag, at lovgivningen gælder for alle.

Palacio Vallelersundi
Hr. formand, hr. kommissær, det er mig en glæde at kunne meddele, at Det Europæiske Folkepartis Gruppe uforbeholdent tilslutter sig de grundlæggende retningslinjer, som ordføreren for det korresponderende udvalg, hr. Lehne, udstikker i den foreliggende betænkning.
Min gruppes uforbeholdne tilslutning er endnu en cadeau til ordføreren, der har udarbejdet en fremragende betænkning, ikke alene hvad angår de tekniske aspekter, men også fordi han i et letforståeligt sprog har evnet at redegøre for såvel direktivets som de stillede ændringsforslags eksistensberettigelse, begge dele noget der er ligeså vigtigt som det er kompliceret.
Det Europæiske Folkepartis Gruppe vil stemme for alle ændringsforslagene fra Retsudvalget og Økonomiudvalget samt for vores eget - nr. 21.
Jeg vil endnu en gang understrege direktivets nødvendighed, men først og fremmest vigtigheden af de ændringer, som ordføreren har styret i havn med sikker hånd, og som i morgen uden tvivl vil blive vedtaget af plenarforsamlingen. Navnlig skal fremhæves inkluderingen af værdipapirafregningssystemer i forslaget samt den pakke ændringsforslag, som imødekommer Parlamentets prioritering af princippet om juridisk sikkerhed - som i sidste instans er garanti for, at markedet fungerer godt - og som omhandler spørgsmålet om, hvilket retsprincip der skal anvendes, dies a quo-princippet , samt fastsættelse af en forpligtelse til at deponere aftaler om betalingsog værdipapirafregningssystemer hos den kompetente myndighed, der fører tilsyn med de institutter, der deltager i systemet.
Afslutningsvis vil jeg påpege, at alle de hindringer for virkeliggørelsen af det indre marked, der dukker op fra alle sider, kan føre til modløshed eller friste til at søge svage løsninger, som på grund af deres ofte dårligt definerede karakter vil føre til kunstig harmonisering og alvorlige fordrejninger, når de omsættes i national lovgivning. På denne baggrund er det opmuntrende med dette initiativ fra Kommissionen, som er målrettet og vidtrækkende, ligesom det er opmuntrende at se, at Parlamentet i sin rolle som medlovgiver er fuldt på højde med situationen og arbejder på et kvalitativt højt niveau.

Janssen van Raay
Hr. formand, det varsler ikke godt, at ordføreren og Udvalget om Retlige Anliggender har været nødt til at stille ændringsforslag allerede til direktivets titel. Allerede direktivets titel er nemlig uforståelig. Endelig afregning og sikkerhedsstillelse siger intet overhovedet. Heldigvis har ordføreren stillet et ændringsforslag, - som vi vil stemme for - som da i det mindste tydeliggør, hvad det handler om. Og denne tåge, der hænger over dette forslag, og som ordføreren heldigvis har fjernet gennem sine ændringsforslag, er egentlig en slags symbol for den skepsis, en masse jurister, hr. Monti, har lagt for dagen. Men lad nu det ligge. Ordføreren har gjort et godt stykke arbejde, Kommissionen har reageret positivt på det, jeg håber, det bliver til en god grundsten. Det allervigtigste, og jeg er altid glad for at se kommissæren selv her, så kan jeg personlig give ham en besked, det allervigtigste er, at alle direktiver, der vedrører konkurs, som nærværende direktiv gør, betoner nødvendigheden af, at der gøres alvor af harmoniseringen af konkursretten. Hr. Rothley har med rette gjort opmærksom på, at den risiko, der sigtes til i nærværende direktiv, er af teoretisk art, men en harmonisering er tiltrængt, i vort erhvervslivs interesse. Jeg ved, det er svært, jeg kender problemerne, hr. Monti, de er ikke så enkle endda. Jeg er også udmærket klar over de problemer, der er med hensyn til listen, listen over kreditorer, der har fortrinsret frem for øvrige kreditorer, det er ikke nogen enkel sag. Men hver gang, vi har med denne type sager at gøre, løber vi ind i det forhold, at det internationale erhvervsliv konfronteres med forskelle i national konkursret. Spørgsmålet her er nemlig, og her kommer også tvivlen ind i billedet, selvom vi støtter ordføreren og nok også støtter selve betænkningen, går jeg ud fra, om vi i tilstrækkelig grad overvåger, at bankernes stilling her ikke bliver trængt for meget.

Monti
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, jeg vil sige tak og udtale min påskønnelse over for Retsudvalget, og særlig dets ordfører, hr. Lehne, samt Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, og særlig dets ordfører, hr. Katiforis, for de vægtige bidrag, de har ydet til gennemgangen af dette forslag. Der er tale om et meget teknisk og vanskeligt, men også meget vigtigt forslag.
Forslaget betegner nemlig et betydeligt fremskridt i retning af yderligere liberalisering af kapitalbevægelserne inden for Den Europæiske Union. Selvom de frie kapitalbevægelser principielt er sikret fuldt ud, findes der nemlig endnu adskillige hindringer. Jeg tænker her på betalingssystemerne og værdipapirafregningssystemerne, som endnu er utilstrækkelige til at sikre effektive frie kapitalbevægelser over grænserne, netop på grund af forskellene mellem de forskellige medlemsstaters retsregler. Den minimumsharmonisering, som tilstræbes med dette direktiv, vil fjerne de væsentligste barrierer og gøre det muligt at oprette formelige motorveje for kapital i hele Den Europæiske Union.
Jeg glæder mig særlig over forslaget fra de kompetente udvalg om under direktivets område at medtage værdipapirafregningssystemerne, der har fået tilslutning fra både det Europæiske Monetære Institut og det Økonomiske og Sociale Udvalg. Under gennemgangen af de enkelte ændringsforslag, der er fremsat, ses det, at ændringsforslagene 4, 5, 7, 8, 9, 11, 14, 15, 16 og 17 går i denne retning.
I ændringsforslag 1 foreslås direktivets titel ændret, og selvom denne ændring kan accepteres af Kommissionen, har den til følge, at det i direktivets titel angives, at det angår de systemer, der kommer på tale, når samtlige deltagere i dem er berørt af konkurser. Men de her omhandlede regler er ikke et direktiv vedrørende konkurs, men handler alene om konkursforhold, for så vidt det er af betydning for systemrisikoen. Man kunne måske vedtage følgende titel: «Forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om risikoen i forbindelse med betalingssystemer og værdipapirafregningssystemer«.
Ændringsforslag 2 og 3 - som Kommissionen accepterer - tilføjer nyttige oplysninger til direktivet, nemlig en ny bestemmelse vedrørende en underretningsprocedure, der er omhandlet i ændringsforslag 6, og endnu en ændring vedrørende forbedringen af retssikkerheden, der således bidrager til at virkeliggøre direktivets formål, der består i at undgå systemrisici. Men vi finder det dog unødigt kompliceret at bestemme, at der skal ske anmeldelse af den aftale, på hvilket systemet bygger, til de kompetente myndigheder, der fører tilsyn med deltagerne, og herefter offentliggøres en meddelelse herom. Desuden er tilsynsmyndigheden for disse virksomheder en anden end tilsynsmyndigheden for systemet som sådant, hvilket ville føre til en kunstig opdeling af kompetenceområderne og give anledning til forvirring. Kommissionen finder det derfor vanskeligt at acceptere dette ændringsforslag. Det samme gælder tilføjelsen af ordene »med regler om... og foretage afregninger« i ændringsforslag 10, fordi disse ord kunne gøre vor definition af begrebet betalingssystem mindre klart. Ifølge forslaget kaldes et system et EFbetalingssystem, dersom den lovgivning, der finder anvendelse på den aftale, på hvilken systemet bygger, er lovgivningen i en medlemsstat. Dette er det kriterium, der er lagt til grund i Kommissionens forslag. Vi finder det ikke muligt at anvende et geografisk kriterium. Ikke desto mindre foreslås dette geografiske begreb indført ved ændringsforslag 11, hvori et system foreslås betragtet som hjemmehørende i den medlemsstat, hvor posteringen finder sted. Men det kan forekomme, at der i forbindelse med samme transaktion sker posteringer i forskellige virksomheder, som f.eks. i et clearing-kontor eller hos den, der foretager afregningen. Det skulle derfor i det mindste tilkendegives, hvilken postering der er tale om, men i mangel af angivelse heraf har vi vanskeligt ved at acceptere dette ændringsforslag.
I ændringsforslag 12 erstattes definitionen på det oprindelige tredjelandsbetalingssystem af det mere almindelige holdte udtryk »tredjelandssystem« med henblik på inkorporering af transaktioner i værdipapirer. Principielt kan vi acceptere denne ændring, men vi må supplere den med ordet »værdipapirafregningssystem«. Da centralbankerne udfører transaktioner i afledte finansielle produkter, må de sidstnævnte medtages i definitionen af pengepolitiske transaktioner som foreslået i ændringsforslag 13.
Ændringsforslag 16 omfatter tre stykker, hvoraf det første ikke giver os anledning til betænkeligheder. I det andet erstattes ordene »kontrakter, der er indgået« (contracts entered into) af ordene »kontrakter, der er registreret i EFsystemet« (contracts entered into the EC system) . Men udtrykket entered into benyttes af Kommissionen netop i betydningen »indgået« og vedrører ikke registreringen af kontrakterne i betalingssystemerne. For så vidt angår tilbageregulering, unwinding, i forordningen og transaktioner i værdipapirer synes det fremsatte ændringsforslag at betyde, at betalinger eller transaktioner i værdipapirer ikke kan omgøres, når de først er blevet effektueret. Men direktivet har alene til formål at beskytte betalingsordren mod risiko for tilbageregulering, så længe den findes inden for systemet, fordi det er i dette øjeblik, at der er risiko i forbindelse med dette. Når betalingen først har fundet sted, er der ikke længere nogen systemrisiko, og der er følgelig ikke nogen grund til at forbyde tilbageregulering af de beløb, som allerede er udlignet.
Det tredje stykke i ændringsforslag 16 har til følge, at virkningen af indledning af en insolvensprocedure mod et institut, der deltager i systemet, opsættes til det tidspunkt, hvor den kompetente myndighed formelt underretter de øvrige deltagere i systemet herom. Dette synes at være en alt for byrdefuld procedure, fordi oplysningerne vedrørende en systemdeltagers insolvens har en tendens til meget hurtigt at spredes på de finansielle markeder, og dette ville desuden bevirke en udvidelse af det privilegerede system, der er omhandlet i direktivet, til også at gælde efter det tidspunkt, hvori systemdeltagerne faktisk får kendskab til den pågældende insolvens, hvilket ikke kan retfærdiggøres på grundlag af formålet om at undgå systemrisikoen. Vi har derfor vanskeligt ved at acceptere ændringsforslag 16, og det samme gælder ændringsforslag 21.
Ved ændringsforslag 17 forbydes tilbagekaldelse af betalingsordrer eller ordrer på værdipapirtransaktioner efter det tidspunkt, hvor der er indledt insolvensprocedurer. Det forekommer dog klart, at de aktiver, der tilhører en systemdeltager, fastfryses i tilfælde af hans insolvens, hvorfor tilbagekaldelse ikke kan finde sted. Jeg finder det ikke nødvendigt at afklare dette yderligere. Kommissionen havde et andet formål med sit forslag, nemlig at hindre tredjemand i at tilbagekalde en betalingsordre, der var indført i systemet, idet de institutter, der benyttes af den pågældende tredjemand, ikke kan gøre dette ifølge den anden berørte medlemsstats lovgivning. Det er nemlig klart, at hvis dette var tilfældet for så vidt angår et betydeligt beløb, kunne der opstå en systemrisiko, og henvisningen til tredjemand må derfor opretholdes.
Ændringsforslag 18 kan accepteres, fordi det gør teksten klarere. I ændringsforslag 19 foreslås det, at den artikel, hvorefter der i tilfælde af insolvensprocedurer mod et institut, der deltager direkte i et betalingssystem, skal ske fastlæggelse efter lovgivningen i det land, hvor betalingssystemet har hovedsæde. En sådan ophævelse ville imidlertid stride mod direktivets formål om at mindske systemrisikoen, hvilket særlig skyldes to grunde, nemlig nødvendigheden af at garantere retssikkerheden og undgå lovkonflikter. Alt dette leder tanken hen på, at direktivet kun kan nå sit mål, nemlig at beskytte systemerne mod systemrisikoen, dersom ændringsforslag 19 forkastes. Kommissionen accepterer derimod ændringsforslag 20, der gør meningen med teksten klarere.
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, jeg håber, at De på baggrund af den redegørelse, jeg har forsøgt at give, vil overveje, om det er hensigtsmæssigt at opretholde disse ændringsforslag, særlig nr. 17 og 19, som Kommissionen ikke anser for acceptable.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.

Enklere lovgivning for det indre marked (SLIM)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0108/97) af Crowley for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet »Enklere lovgivning for det indre marked: Et pilotprojekt (SLIM-projektet)« (KOM(96)0204 - C4-0446/96).

Crowley
Hr. formand, jeg vil gerne takke kommissæren for at være her under vor behandling af det, jeg anser for at være et meget vigtigt og presserende spørgsmål. Ideen bag det indre marked var ideen om en dynamisk udvikling i Den Europæiske Union, og i 1985, da Kommissionen fremførte sin ide i hvidbogen om programmet for det indre marked, var der en tro på, at dette ville være fuldt ud gennemført i 1992. Desværre har vi ikke være så succesrige, som vi satte os for. Men vor optimisme og vort ønske om, at det skal lykkes og videreføres, er der fortsat, og vi bør ikke lade os aflede fra opgaven med hensyn til at forsøge at opnå det, der i sidste ende er det fineste og mest effektive mål for Den Europæiske Union.
Pilotprojektet SLIM, enklere lovgivning for det indre marked, blev iværksat på baggrund af erkendelsen af, at det var nødvendigt at sikre, at de lovbestemmelser, som Kommissionen, Parlamentet og Rådet vedtager og anmoder de nationale myndigheder om at inkorporere i den nationale lovgivning, er så effektive som muligt til at tackle de specifikke spørgsmål, som de vedrører. Det har altid været en ulempe ved Den Europæiske Union, at det format, der anvendes til lovgivningen, gør den utilgængelig for den almindelige europæiske borger.
Til trods for, at jeg har arbejdet inden for systemet i tre år og har en juridisk uddannelse, har jeg i en række tilfælde ikke været i stand til at følge rækken af begivenheder i forbindelse med udformningen af det endelig lovdokument. Det er af afgørende betydning, at der, når vi vedtager lovgivning, er et klart grundlag i de faktisk forhold, som kan forstås af enhver, hvad enten vedkommende er praktiserende advokat, erhvervsmand, embedsmand eller individuel borger.
For at tage nogle andre eksempler vil jeg gøre opmærksom på, at der i fadervor er 60 ord, i De Ti Bud er der 128 ord, i den amerikanske forfatning er der 457 ord, idet 142 ord er blevet tilføjet via ændringer i de seneste 15 år. I et nyligt EU-direktiv om præsentationsmåder for og salg af visse former for produkter er der 29.547 ord. Er det nødvendigt, at vi er så vidtløftige i vor lovgivning? Det mener jeg ikke.
Jeg er i min betænkning kommet med nogle meget enkle og grundlæggende forslag, som kunne bidrage til at løse dette problem. For det første kan vi, når vi ser på hele kodificeringsområdet, samle tidligere lovgivninger, som omhandler samme spørgsmål, og forene dem alle i en enkelt individuel lovgivning. Dette kunne gøre det lettere for de praktiserende advokater, for de folk inden for erhvervslivet og de arbejdstagere, som skal overholde disse lovgivninger, at finde den nøjagtige reference, de søger efter.
For det andet bør vi fra nu af begynde at gøre vor egen lovgivning enklere. Lad os foregå med et godt eksempel. Lad os fastsætte den standard, som skal følges af enhver Kommission og ethvert Parlament efter os for at sikre, at vi har en behørig, enklere lovgivningsproces. I den henseende vil jeg gerne gøre alle medlemmer opmærksom på min betænknings længde. Der er ti punkter i konklusionerne. I en betænkning, vi behandlede i formiddags, var der 178 punkter. Vi skal foregå med et godt eksempel. Gør det enkelt, gør det klart, men gør det på en måde, så dets nøjagtighed ikke kan drages i tvivl, eller der ikke er mulighed for forskellige fortolkninger.
Vi skal tilskynde medlemsstaterne til ikke at bruge Den Europæiske Union som syndebuk, når de ønsker at indføre en dårlig lovgivning på nationalt plan. De bør ikke misbruge direktiver ved at medtage ting, som de ikke har mod til at indføre som led i en særskilt national lovgivning, som de bør i henhold til reglerne om subsidiaritet. Vi skal også bede de nationale regeringer om at sikre, at de har en enklere lovgivningsproces, hvor de enkelte borgere kan forstå hele processen.
Afslutningsvis vil jeg gerne gøre kommissæren opmærksom på, at jeg er meget skuffet over de nye projekter, som Kommissionen håber at følge som led i dette SLIM-projekt. Jeg beder om, at vi gør dem mere relevante og nærliggende for arbejdet i forbindelse med det indre marked, navnlig ved at man koncentrerer sig om mellemhandel med og distribution af finansielle tjenesteydelser, offentlige indkøb, maskindirektivet og direktivet om markedsføring af farlige stoffer. Vi kan gøre det virkeligt, vi kan gøre det tiltrækkende, og vi kan gøre det forståeligt for de europæiske borgere.

Murphy
Hr. formand, jeg vil gerne takke Kommissionen for dens forslag vedrørende SLIM og også hr. Crowley for hans fortræffelige betænkning.
Enklere lovgivning for det indre marked rummer efter min mening en central mulighed for at forbedre konkurrencedygtighed, rentabilitet og, hvad der er allervigtigst, et jobeskabelsespotentiale i virksomheder i hele Den Europæiske Union. Da jeg taler på vegne af Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, er dette et centralt område for os at se nærmere på med hensyn til SLIM.
Men det vil kun resultere i succes på dette område, hvis vi anlægger en bred indfaldsvinkel. Der hersker frygt og bekymring for, at visse centrale aktører, navnlig SMV og, i et mindre omfang, fagforeningerne, ikke har været fuldt ud inddraget i SLIM-processen. Jeg vil understrege, at for at denne skal fungere, skal alle føle sig trygge. Det, vi forsøger at opnå, er noget meget radikalt og noget, som vi bør forsøge at opnå.
Jeg vil gerne kort berøre 2-3 områder, som ligger mig meget på sinde. For det første skal vi indføre vor lovgivning på en sådan måde, at det er umuligt for de nationale regeringer at tilføre den »glimmer«. Tilføres den europæiske lovgivning »glimmer«, skader det rent faktisk det indre marked, skader det konkurrencedygtigheden og virksomhedernes evne til at skabe arbejdspladser.
For det andet skal vi helt klart acceptere, at den nationale lovgivning i langt højere grad er fjenden end den lovgivning, vi udvikler på europæisk plan. Vi bør tage direkte fat på udfordringen i forbindelse med den nationale lovgivning. Kommissionen udarbejdede et fortræffeligt dokument i februar sidste år med titlen »National Regulations Affecting Products in the Internal Market: a Cause for Concern«. Det blev aldrig formelt vedtaget af Kommissionen, men alligevel viser det klart, at det er den nationale lovgivning såvel som vor egen lovgivning, der skaber problemer.
SLIM-processen kan efter min mening være en strålende nyhed for mange små virksomheder i mit område i Det Forenede Kongerige, industricentret Black Country, og i hele Den Europæiske Union. Men vi skal anlægge denne brede indfaldsvinkel, og vi skal fremhæve farerne ved »glimmer« og farerne ved den nationale lovgivning.
Jeg vil blot endnu en gang hilse Kommissionens forslag velkomne og takke hr. Crowley for hans betænkning.

Cot
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske ordføreren med hans succes med at gøre et så snævert emne som SLIM kort. Når dette er sagt, hvem ville ikke gå ind for tanken om at forenkle fællesskabslovgivningen?
Men det, der slår mig i denne sag, er flotheden i midlerne og i nogen grad beskedenheden i resultaterne. Der er blevet valgt fire emner af Kommissionen. Med hensyn til emnet Intrastat drejer det sig om at nedsætte antallet af varekoder fra 10.700 til 7.000, hvilket uden tvivl er prisværdigt. Med hensyn til byggeprodukter - jeg citerer ordføreren - er situationen ikke særlig klar. Hvad angår anerkendelse af eksamensbeviser, vil De stille forslag. Og om det vigtige emne prydplanter er det absolut blokering.
Med denne hastighed, hr. kommissær, hvilket perspektiv er der så i denne øvelse? Det er det spørgsmål, jeg gerne vil stille? Er denne SLIM-øvelse et forsøg, en eksperimenterende lovgivningsmåde, der skal blive en metode, eller er det allerede i sig selv en metode til lovgivningsmæssig reform? Og med den hastighed den går frem, hvad er så perspektivet i denne reform? Vil det være nødvendigt med ti år, hundrede år eller mere?
SLIM udgør naturligvis ikke hele forenklings- og kodificeringsstrategien i den europæiske ret, der er iværksat af Kommissionen. Men jeg vil gerne have, at De giver os nogle informationer om resten af strategien, om den generelle ramme, for hvis metoden er så fantastisk, munder flotheden i midlerne dog igen ud i temmelig beskedne resultater, hvis man betragter hele den portefølje, som De har påtaget Dem.

Mosiek-Urbahn
Hr. formand, beherskelsens kunst må være lovgiverens kunst, har Montesquieu allerede sagt. Denne beherskelsens kunst har ordføreren helt sikkert praktiseret, og at denne beherskelsens kunst nu også for alvor har vundet indpas i den europæiske lovgivningsproces, viser det pilotprojekt fra Kommissionen, som der skal stemmes om her.
Efter Molitor-rapporten udgør SLIM-initiativet et vigtigt yderligere skridt til forbedring og forenkling af fællesskabsretten, og det skal derfor udtrykkeligt hilses velkomment. Nu et par bemærkninger.
Kommissionen skulle udtrykkeligt have begrundet udvælgelsen af de områder, som SLIM-teamene har undersøgt. En sådan begrundelse havde været på sin plads, for så vidt som de ikke ligefrem har valgt emner, som så at sige »brænder på« for borgerne. Jeg nævner kun stikordet prydplanter. At dette område blev ønsket af en medlemsstat, er absolut ikke en tilstrækkelig begrundelse, det er for lidt. Blandt de sektorer, der mest presserende skal undersøges, bør fremover høre offentlige indkøb og sektoren for finansielle tjenesteydelser, fordi det i samfundsøkonomisk henseende har en særlig stor betydning.
Kommissionen bør imidlertid i første række koncentrere sig om områder, hvor der rent faktisk har fundet en vidtgående regulering sted. Derfor er SLIM-initiativet ikke særlig egnet til især at beskæftige sig med f.eks. spørgsmål om vandrende arbejdstagere eller skatter. Teamenes sammensætning bør være gennemsigtig og afbalanceret, for at de kan arbejde så effektivt som muligt. Også og netop som led i SLIM-initiativet bør Kommissionen helt klart tage udgangspunkt i den checkliste, som Parlamentet udarbejdede i forbindelse med sin betænkning om Molitor-rapporten. Den bør blive en obligatorisk del af forberedelsen af en ny lov eller revisionen af eksisterende love for at tydeliggøre tendenser til en overregulering.
Formålet med SLIM-initiativet er at nedbringe samfunds- og driftsøkonomiske omkostninger, som forårsaget af for komplicerede bestemmelser. Konkurrencedygtigheden skal højnes, og frem for alt skal evnen til at skabe arbejdspladser forbedres. Dette mål nås imidlertid kun med SLIM-initiativet, hvis det på grundlag af konklusionerne deraf rent faktisk medfører konkrete, påviselige resultater i form af en retsforenkling, som umiddelbart har en virkning i medlemsstaterne.
Kommissionen bør gøre alt for at nå dette mål, og derpå gøre det synligt for offentligheden. I denne henseende vil jeg gerne indtrængende opmuntre Kommissionen til at videreføre dette projekt.

Janssen van Raay
Ærligheden byder mig at sige, at Kommissionen ofte fremsætter klare og læselige forslag, der efterfølgende af de nationale bureaukratier forvanskes til et kludetæppe, der er umuligt at forstå. Det som udgangspunkt.
Det andet punkt, jeg ønsker at gøre gældende, er, at vi med Molitor-rapporten desværre er ført på vildspor. Det var ikke den løsning, vi søgte. Og derfor er jeg så glad for, at Kommissionen har taget dette initiativ, og jeg er særdeles glad for vor ordførers ord, som jeg støtter ét hundrede procent. Det springende punkt er forståelighed og læselighed for dem, der har med loven at gøre. Hvis det, hr. Monti, hvis De tillader en rask lille bemærkning, skulle lykkes Dem at få omskrevet Maastricht-traktaten uden indholdsændringer med en ordlyd, der er forståelig for professorer i jura, ville det være et enormt fremskridt. Set i det lys siger jeg held og lykke. Det er ovenud vigtigt, at i det mindste juristerne forstår, at der her fremlægges lovgivning. Jeg ønsker Dem held og lykke. Ordførerens eksempler tiltaler mig ovenud meget, men vi må med tilbagevirkende kraft og i fremtiden arbejde på en forenkling af teksten med hensyn til læseligheden. Det er en meget god ting. Held og lykke med det.

Thors
Hr. formand, ærede medlemmer! I begyndelsen af 1990'erne gennemførte man i mit hjemland en kampagne for at forenkle lovgivningen - en kampagne, som faktisk var ganske vellykket. Den gjorde det især af med bestemmelser på et lavere hierarkisk plan end lovgivning. Det tror jeg også, det gælder om i forbindelse med SLIM-projektet. Det vedrører i og for sig ikke så meget lovgivningsarbejdet i dette hus. Der var kynikere, som sagde, at hvis forenklingen lykkedes på nationalt plan, ville det være som at køre regler væk med en trillebør - siden ville der komme en lastvognfuld fra EU. Den sammenligning har nu vist sig ganske rigtig. Også derfor ønsker jeg, at SLIM-projektet lykkes.
Det har, som mange af de foregående talere har sagt, endnu ikke været særlig resultatrigt. Faktisk er det kun to af pilotprojekterne, som har opvist en form for resultater. Vi parlamentsmedlemmer, som endog har stået lidt udenfor, undrer os: Hvorfor var det de områder, man begyndte med? Det var ordføreren også inde på. Hvorfor forsøgte man byggeprodukter, når man vidste, at Fællesskabet i årevis havde prøvet at gennemføre forenklinger inden for denne sektor?
Endvidere efterlyser jeg større åbenhed over for en rimelig deltagelse fra regionalt hold i arbejdet. Som vi er inde på i udvalgsbetænkningen, er der på området offentlige indkøb et skrigende behov for forenkling i form af en harmonisering af procedurerne i flere forskellige direktiver. Er der nogen mening i endnu i dag at operere med flere forskellige former for offentlige indkøb? Retsudvalget ønsker derfor, at offentlige indkøb gøres til genstand for en »slimming«-metode, som giver mere varige resultater end dem, der optræder i damebladene om foråret. Desuden ved vi, at mange leverandører samt den offentlige sektor ønsker en forenkling.
At det er nødvendigt at sikre, at lovgivningen er anvendelig, sådan som Kommissionen, efter hvad jeg forstår, har udtalt i anden forbindelse, er ikke noget fuldgyldigt svar. Der er eksempler på, at man har ændret i direktiver, endnu inden de er trådt i kraft.
Endelig håber jeg, at Kommissionens ledelse er opmærksom på, at der kan være tale om en betydelig modstand fra laverestående tjenestemænds side i Kommissionen. Inden for denne og andre sektorer kunne man eksempelvis beslutte, at det fra nu af og i et stykke tid frem var sådan, at et regelsæt gjaldt i fem år, hvis det ikke var blevet fornyet. På den måde tror jeg virkelig, man kunne sætte fart i lovgivningen.

Scarbonchi
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil gerne lykønske Kommissionen med SLIM-initiativet, som man kun kan godkende principielt, selv om pilotprojektet især under de forhåndenværende omstændigheder ligner en juridisk-æstetisk operation.
Jeg beklager faktisk, at de fire fastholdte sektorer er så langt fra de europæiske borgeres daglige bekymringer. Desuden må forenklingen af lovgivningen om det indre marked ikke i noget tilfælde i fremtiden blive en trojansk hest for en europæisk deregulering, hvoraf man hver dag kan måle de sociale kløfter, som den fremkalder og den øgede arbejdsløshed, som den medfører.
Endelig konstaterer jeg med skuffelse, når det handler om fremtiden for SLIM-initiativet, en total mangel på fælles vision hos Kommissionen, Rådet af indenrigsministre og Retsudvalget. Vi må ikke betvivle, hr. kommissær, at den eneste fælles udfordring, der skal tages op for at muliggøre færdiggørelsen af det indre marked, er at handle mindre og handle bedre.

Wijsenbeek
Da jeg kun råder over ét minut, nøjes jeg med ganske kort at komplimentere ordføreren.
Første punkt er tilgængelighed. Vi har stillet et ændringsforslag herom, fordi vi er af den opfattelse, at sprogbrug og komplicerede konstruktioner navnlig skyldes kompromiser mellem medlemsstaterne og ikke hører hjemme i Kommissionens oprindelige forslag.
For det andet konsolidering. Da der findes så mange forskellige slags lovgivning om forskellige emner på forskellige steder, bør disse ting samles gruppevis.
Tredje punkt. Vi anser det for yderst vigtigt, at der også inden for harmonisering på det fiskale område arbejdes for forenkling og tilgængelighed. Det er jo netop forskellene i fiskal behandling, der gør det indre marked så vanskeligt og dermed øger arbejdsløsheden.
Hr. formand, jeg vil slutte med at slå fast, at det er medlemsstaterne snarere end EU-institutionerne, der er ansvarlige for et overmål af kompliceret lovgivning. Kommissær Bangemann har i denne sal påpeget, at af de 440 nye regler i 1994 var 80 % bragt på bane af medlemsstaterne.

Monti
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, jeg vil først sige hr. Crowley og de kompetente udvalg tak for det arbejde, de har udført for og den støtte de har vist SLIM-initiativet, og følgelig sige et par ord om, hvor langt vi er kommet, og hvad vi agter at gøre.
Hvad først og fremmest angår fase 1 i SLIM-initiativet er der fremkommet bemærkninger vedrørende de fire forsøgssektorer om, at der var tale om sektorer, der ligger borgerne en smule fjernt. Jeg vil her henlede Deres opmærksomhed på, at denne tanke om SLIM-initiativet opstod i slutningen af februar 1986. Jeg mener, at vi har gennemført den både på pilotprojektets nuværende stadium og gjort det meget hurtigt i forhold til den tid, det normalt tager i de europæiske institutioner, og som De er velkendt med, og netop i forenklingens ånd har vi endog overtalt medlemsstaterne til ikke alle at lade sig repræsentere i samtlige SLIM-grupperne, hvilket ikke har været let. Medlemsstaterne har delt opgaverne mellem sig, og vi har derfor kunnet nedsætte mindre grupper, der har kunnet arbejde ret hurtigt. Valget af sektorerne har følgelig været præget af den hastighed, vi har villet arbejde med under dette første forsøg. Men er der tale om sektorer, der ligger borgerne fjernt? Det vil jeg ikke sige. Måske kan prydplanterne give anledning til visse bemærkninger, men Intrastat er noget, som virksomhederne fandt meget byrdefuldt i deres daglige drift, og anerkendelsen af eksamensbeviser, må De da ikke sige er et problem, der står borgerne fjernt, og byggematerialeområdet ligger en af bærende sektorer i den europæiske økonomi meget nær, men det er desværre i den, vi har kunnet gøre de mindste fremskridt.
Hvor er vi nu i arbejdet her i fase 1? For så vidt angår prydplanterne er et stort flertal af medlemsstaterne gunstigt indstillet over for en forenkling af direktivet, men modsætter sig et system med et direktiv, der giver valgmuligheder. Der er også enighed om, hvor langt forenklingen skal gå, og hvilke områder inden for direktivet der bør forenkles. Kommissionen agter at fremsætte et konkret forslag i maj i overensstemmelse med den forelagte tidsplan. For så vidt angår Intrastat gentager jeg, at det vel kan synes at ligge borgerne fjernt, men på den anden side vedrører det i høj grad de daglige bekymringer i virksomhederne, navnlig de små virksomheder. Også i denne sektor sker der hurtige fremskridt, og man har arbejdet på at forenkle pligterne i forbindelse med hensyn til oplysninger til Intrastat og konkrete ændringer, der kan ske i Intrastat-nomenklaturen. Kommissionen vil holde møder med repræsentanter for industrien med regelmæssige mellemrum indtil juni, hvor den vil fremsætte et forslag, som jeg håber vil blive vedtaget i november.
For så vidt angår anerkendelsen af eksamensbeviser agter Kommissionen inden for denne sektor at fremlægge forslag inden årets udgang til en forenklet metode til ajourføring af fortegnelserne over de eksamensbeviser, der automatisk godkendes, og fremskynde behandlingen af sagerne i de rådgivende udvalg. Heri ligger delvis besvarelsen af hr. Cots spørgsmål, og der er i visse tilfælde tale om en metode, en form for dåseåbner, som senere skal kunne benyttes fra gang til gang. Den henstilling, hvori der anmodes om en ny undersøgelse af bestemmelserne på uddannelses- og undervisningsområdet i direktiverne for de enkelte sektorer med henblik på at fastsætte kriterier, der bygger på kompetence, og som lægger større vægt på resultaterne af undervisningen og uddannelsen end stive normer vedrørende indholdet, er i øjeblikket under behandling i det Rådgivende Udvalg om Uddannelse af Sygeplejersker.
For så vidt angår byggematerialerne, vil jeg ikke nægte, at denne sektor er den, hvori vi har måttet kæmpe med de største problemer. Blandt de muligheder, der har været foreslået til forbedring af dette problematiske direktiv, har Kommissionen lagt størst vægt på den løsning, der forener en kortsigtet aktion for udarbejdelse af de normer, som er nødvendige for, at direktivet kan fungere hensigtsmæssigt, med en række overvejelser om ændringer på mellemlangt sigt af selve direktivet. I denne sektor er Kommissionen stødt på en voldsom modstand mod ændringer af direktivet fra medlemsstaternes side. Og her vil jeg gøre en bemærkning. Vi er alle principielt interesseret i enkelhed og forenkling, men en af de, håber jeg, gode sider af denne fremgangsmåde er, at man risikerer at bevise, hvor vanskelig en forenkling i virkeligheden er, og at mange lovprisninger af forenklingen senere støder på modstand fra de medlemsstaters side, hvori de berørte kategorier findes. Jeg tror imidlertid, at der er tale om en i sig selv nyttig og også en ret pædagogisk operation, der viser, at der er et svælg mellem at tale om forenkling og at gennemføre den.
Endnu et par ord, hr. formand, om fase 2 og valget af sektorerne inden for denne, som hr. Crowley også har behandlet. På baggrund af de interne drøftelser og de krav, medlemsstaterne og Europa-Parlamentet, det Økonomiske og Sociale Udvalg og repræsentanterne for de pågældende sektorer har fremsat, agter jeg nu i løbet af kort tid at foreslå Kommissionen, at den næste fase i SLIM-initiativet skal vedrøre følgende sektorer: visse sider af det nuværende moms-system, finansielle tjenesteydelser, hr. Mosiek-Urbahn, med udgangspunkt i banksektoren, den kombinerede nomenklatur for udenrigshandlen og en sektor inden for varekundskaben, som vi mangler at vælge.
Tiden tillader mig ikke at forklare grundene til, at vi er gået til værks på denne måde, eller hvorfor jeg agter at foreslå Kommissionen disse særlige sektorer. Nogle medlemmer af forsamlingen har med rette peget på de offentlige udbud, og jeg skal meddele, at problemerne vedrørende forenkling på dette område i øjeblikket undersøges af Kommissionen og er genstand for den rådslagning, der blev åbnet i den særlige Grønbog om offentlige udbud.
Jeg vil til slut sige Parlamentet tak for dets støtte og tillige dets forståelse for vanskelighederne, og jeg anmoder forsamlingen om at betragte dette som en pragmatisk og konkret handling, der skal gøre det muligt for os alle at bevæge os fra den lette tale om forenkling til den vanskelige gennemførelse af den.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.

Investeringsselskabers kapitalgrundlag og
investeringsservice i forbindelse med
værdipapirer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0093/97) fra Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af EuropaParlamentets og Rådets direktiv om ændring af direktiv 93/6/EØF om kravene til investeringsselskabers og kreditinstitutters kapitalgrundlag og Rådets direktiv 93/22/EØF af 10. maj 1993 om investeringsservice i forbindelse med værdipapirer (C4-0005/97-95/0188(COD)) (Ordfører: Oddy).

Oddy
Hr. formand, det egentlige indhold i denne betænkning er temmelig enkelt. Det er blot et spørgsmål om at nedsætte et udvalg i overensstemmelse med afgørelse 87/373/EØF. Men det rejser kolossale spørgsmål med hensyn til procedure, og navnlig komitologi.
Kommissionens oprindelige forslag indeholdt et udvalg af type III, variant a). Under sin førstebehandling anbefalede Parlamentet et udvalg af type II, variant b). I sin visdom besluttede Rådet at tilsidesætte både Kommissionens og Parlamentets ønsker og har i den fælles holdning anbefalet et udvalg af type III, variant b). Den fælles holdning indeholder heller ikke nogen henvisning til den modus vivendi , der blev aftalt mellem de tre institutioner i 1995. Alle tre institutioner er bundet af denne aftale, og det er den, der bør gælde for denne situation.
Den fælles holdning indeholder også en række usædvanlige træk, f.eks. skal det pågældende udvalg selv fastsætte sin forretningsorden, hvilket ikke er i overensstemmelse med afgørelse 87/373, og Kommissionen kan høre udvalget om eventuelle nye situationer. I Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder er der helt enighed om, at denne fælles holdning ikke er i det parlamentariske demokratis eller gennemsigtighedens interesse, og den er ikke demokratisk. Den undergraver ganske enkelt Parlamentets position.
Derfor stemte Retsudvalget enstemmigt for at genfremsætte de oprindelige ændringsforslag fra førstebehandlingen og vende tilbage til disse under andenbehandlingen. Retsudvalget holder meget stejlt på, at Rådet ikke bør forsøge at undergrave Parlamentet på denne måde, og vi ønsker at få indledt en forligsprocedure for at løse disse problemer.
Siden afstemningen i Retsudvalget er jeg blevet opmærksom på en række yderligere foruroligende aspekter. De erklæringer, der blev fremsat i Rådet, er først lige blevet forelagt, og jeg kritiserer denne forsinkelse. Den første erklæring strider mod de betingelser, der er fastsat i afgørelse 87/373, eftersom det er Kommissionen, der bistås af udvalget, og ikke formanden, som det er sædvanligt. Endvidere bør medlemsstaterne have mulighed for at indkalde møder og få opført punkter på udvalgets dagsorden. Men i dette tilfælde hedder det i erklæringen, at det er Kommissionen og ikke andre, som skal forelægge forslag til foranstaltninger, der skal træffes, hvilket er i strid med afgørelse 87/373.
Erklæringen vedrørende artikel 1, stk. 6, taler om den fulgte praksis, systematisk anvendelse og høring af værdipapirudvalget, når det påtænker at forelægge nye forslag. Dette er ulovligt i henhold til afgørelse 87/373, og det vil være særdeles ugunstigt for Parlamentet at gå med til denne pseudoretlige og eventuelt ulovlige praksis.
Det forventes af Kommissionen, at den er traktaternes vogter. Jeg vil hævde, at vogteren af befolkningen i Den Europæiske Union er Parlamentet. Vi er forsvarerne. Vi er den organisation, som beskytter offentligheden i Europa. Hvis Kommissionen og Rådet lader hånt om Parlamentets ønsker, vil vi få et diktatorisk bureaukrati. Dette er ikke acceptabelt for borgerne i Den Europæiske Union. Kommissionen og Rådet skal igen gøre sig overvejelser og skal ikke kun lytte til Parlamentet, men også til befolkningen i Europa, som har ret til at få en gennemsigtig og åben beslutningstagning og lovgivning.

Alber
Hr. formand, mine damer, kære kolleger, egentlig behøvede jeg ikke at tage ordet. Jeg kunne også nøjes med at sige, at PPE-Gruppen støtter fru Oddys betænkning fuldt og helt, og at vi derfor også støtter alle genfremsatte ændringsforslag. Vi er også enig i den kritik, hun netop fremsatte under sin redegørelse. Også vi mener, at det her primært drejer sig om gennemsigtighed.
Vi skal jo igen beskæftige os med den besværlige komitologiprocedure. Naturligvis er det legitimt og på en vis måde også forståeligt, at hver part naturligvis vælger det system, der passer vedkommende bedst og giver vedkommende de største muligheder for inddragelse. Men Kommissionen og Rådet bør faktisk tænke på, at en del af borgernes afvisning af Europa netop også skyldes, at mange er imod disse hemmelige forhandlinger, som ikke bliver kendte udadtil. Alene ud fra dette hensyn, nemlig også at gøre Europa gennemsigtigt og forståeligt for borgeren, bør vi vælge den foreslåede fremgangsmåde, dvs. at nedsætte en forvaltningskomité af type II, variant b) og ikke et forskriftsudvalg af type III, variant b).
Type III, variant b), er jo den såkaldte contre filet -procedure. Jeg indrømmer, at på dette tidspunkt ville jeg foretrække en faux filet . Vi er imod contre filet -proceduren og mener også, at denne modus vivendi bør fastholdes på den måde, den er fastsat i Oddy-betænkningen. Hvis vi ikke omsider får reguleret hele komitologiproceduren, og det i henseende til gennemsigtighed, vil komitologiproceduren ende i en kriminologiprocedure, og det ville ikke være godt, hverken for Kommissionen eller Rådet, eller for os, eller for Europa. Afslutningsvis endnu en gang: Vi støtter fuldt og helt Oddy-betænkningen.

Janssen van Raay
Hr. formand, jeg er her blot for at sige bravo, Christine! Vi støtter dig. Fortsæt med det!

Monti
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, jeg siger tak til Retsudvalget og ordføreren, fru Oddy, for det fremragende arbejde, De har udført med et forslag til et så kompliceret direktiv som det, hvorefter der skal nedsættes et værdipapirudvalg. Nedsættelsen af dette udvalg, der skal sideordnes med det rådgivende bankudvalg og Forsikringsudvalget, vil blive endnu et fremskridt i retningen af virkeliggørelsen af det indre marked.
Som De ved, skal Værdipapirudvalget spille to vigtige roller, idet det får en funktion, der svarer til de såkaldte komitéprocedurer inden for rammerne af direktiverne om Det Rådgivende Udvalg om Banklovgivning og Forsikringskomiteen. Opgaven med indførelse af tekniske ændringer i disse to direktiver vil for fremtiden blive løst af Kommissionen med bistand af Værdipapirudvalget. Inden for disse rammer skal der naturligvis tages hensyn til kravet om at knytte Europa-Parlamentet til ajourføringsprocessen af direktiverne, således som det er fastsat i modus vivendi af 1994. For det andet vil det nye udvalg få en rådgivende rolle, og inden for rammerne af denne vil der kunne foregå nyttige meningsudvekslinger mellem medlemsstaternes repræsentanter og Kommissionen vedrørende udviklingen inden for værdipapirsektoren.
For så vidt angår de af Parlamentet fremsatte ændringsforslag ved førstebehandlingen kan jeg bekræfte, at Kommissionen er rede til at acceptere ændringsforslag 3. Med henblik herpå har vi i vort ændrede forslag allerede fulgt opfordringen til at tilføje en betragtning, hvori der henvises til den tidligere omtalte modus vivendi . Jeg beklager imidlertid ikke på Kommissionens vegne at kunne acceptere Parlamentets forslag om at udvalget skal arbejde efter proceduren af type II B i stedet for type III A. Efter vor opfattelse er der ikke grund til at give Værdipapirudvalget kompetence til at træffe hasteafgørelser, således som det derimod er tilfældet efter proceduren af type II B. Efter vor opfattelse er procedure III A den bedst egnede til løsning af de opgaver, der er stillet. Som følge heraf kan Kommissionen kun forkaste ændringsforslag 2, 6 og 9, der alle vedrører den procedure, der skal følges af udvalget. Jeg håber, at Parlamentet vil være rede til på ny at overveje sin oprindelige indstilling på dette punkt og således støtte den tekst, der er foreslået af Kommissionen.
Ændringsforslag 1, 7 og 10 kan ikke accepteres, eftersom der herved foreslås ophævelse af udvalgets rådgivende rolle, som efter Kommissionens opfattelse imidlertid er dets vigtigste funktion. Ved ændringsforslag 4 foreslås fjernelse af enhver henvisning til pligter til samarbejde mellem det værdipapirudvalg, der skal nedsættes, og andre udvalg, som f.eks. det Rådgivende Udvalg for Banklovgivning. Jeg vil her tværtimod i betragtning af de forskellige problemkredse, der omfatter reguleringen af kreditinstitutterne og investeringsvirksomhederne, understrege den store betydning af, at disse pligter opretholdes. Det siger derfor sig selv, at dette ændringsforslag ikke kan accepteres af Kommissionen.
Endelig skal jeg bemærke, at en accept af ændringsforslag 5 og 8 ville vælte systemet i direktiverne om investeringservice og kapitalgrundlag, hvori det hedder, at visse funktioner skulle udføres af Rådet indtil nedsættelsen af Værdipapirudvalget. Det forekommer tværtimod hensigtsmæssigt, at dette udvalg, når det først er nedsat, kommer til at spille den rolle, der oprindelig var tillagt det ved de to direktiver, jeg har omtalt, og som netop var grunden til, at man havde ønsket det nedsat.
Ordlyden af det forslag, der ligger foran os i dag, er således den logiske og nødvendige følge af bestemmelserne i de allerede gældende direktiver.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.

Følgeret
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0030/97) af Palacio Vallelersundi for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om følgeret til fordel for ophavsmanden til et originalkunstværk (KOM(96)0097 - C4-0251/96-96/0085(COD)).

Palacio Vallelersundi
Hr. formand, det er hævet over enhver tvivl, at den betænkning, som jeg hermed indleder forhandlingen om, vil være et oplagt studieobjekt for den europæiske integrations teoretikere, for sjældent har man, hr. formand, hr. kommissær, i forbindelse med et fællesskabsinitiativ set så mange indbyrdes modstridende argumenter, modsatrettede synspunkter og - ofte voldsomme - forsvar for legitime interesser, heterogene opfattelser, men også afklarede holdninger, som i sidste instans lader realismen og den fælles interesse gå forud for bekymringer og særinteresser. Og i den forbindelse vil jeg gerne udtrykke påskønnelse af mine kolleger i Retsudvalget.
Når dette er sagt, er det første spørgsmål, jeg som ordfører føler mig forpligtet til at tage op, nødvendigheden og berettigelsen af dette fællesskabsinitiativ. I henhold til traktaterne skal overvejelserne over det omhandlede spørgsmål ses ud fra såvel strengt juridiske som økonomiske hensyn, hvortil kommer den yderligere vanskelighed, at jura og økonomi i markedssammenhæng udgør et sammenfiltret hele, hvis enkeltdele det kan være vanskeligt at rede ud. Men vi vil alligevel forsøge det.
Juridisk set er følgeretten en uoverdragelig og ufrasigelig ret, der giver enhver plastisk kunstner, enhver ophavsmand til et originalkunstværk, der er beregnet til at skulle ses, ret til at få del i det økonomiske udbytte af det successive videresalg af originalkunstværket med undtagelse af den første overdragelse.
Følgeretten så dagens lys i Frankrig i 1920 og havde dengang et markant skær af godgørenhed. I dag er denne ret i retsordningen i 11 af de 15 medlemsstater samt i Berner-konventionen indført i lovgivningen om ophavsret. Der er således tale om en ret, som indgår i den intellektuelle ejendomsret, og det drejer sig ikke om hverken afgifter eller beskatning.
Og da der er tale om intellektuel ejendomsret befinder vi os inden for anvendelsesområdet for artikel 100 A i EFtraktaten, sådan som Domstolen fastslog i sin dom af 13. juli 1995 i sagen Spanien mod Rådet. Eller sagt på en anden måde: harmoniseringen af følgeretten tager sigte på at virkeliggøre de mål, der er opstillet i Unionstraktatens artikel 7 A vedrørende det indre marked.
Efter disse juridiske overvejelser går vi nu over til de økonomiske aspekter. Markedet for nutidige og moderne kunstværker omfatter i realiteten to forskellige markeder: private købere - det er os allesammen, når vi køber et billede på auktion eller i et galleri for at hænge det op i vores hjem - og dels - på efterspørgselssiden - institutionelle investorer og store samlere og - på udbudssiden - kunstnere, der har opnået verdensry.
Det sidstnævnte udgør et ekspanderende marked, idet plastiske værker i de seneste årtier er blevet en sikker havn for investeringer. I en verden med stigende økonomisk usikkerhed, hvor referenceværdierne er knappe og ustabile, udgør plastiske originalværkers særegenhed en solid virkelighed, som ofte får priserne på disse værker til at stige voldsomt, hvilket i nogle tilfælde kan have med spekulation at gøre.
Det er vanskeligt at afgrænse de to markeder med hensyn til priser. Efter at have analyseret de forskellige ræsonnementer og efter samtaler og drøftelser med repræsentanter for kunstnerne, gallerierne og auktionsverdenen er det min opfattelse, at beløbsgrænsen for markedet for institutionelle investorer og samlere ligger ved værker, hvis pris svinger mellem 50 000 og 100.000 ECU. Ud over disse overvejelser er der en særegenhed, som vi ikke må glemme: Europa har i London en af de største auktioner for handel med store nutidige kunstværker, hvilket er en fælles arv, som vi alle må bidrage til at bevare.
Vi må beskytte de plastiske kunstneres legitime interesser, fordi anerkendelsen af den kunstneriske skaben, fastsættelsen af rettigheder til fordel for ophavsmændene er et grundlæggende træk ved den europæiske kultur. I Europa er det den fremherskende holdning, at kunstnerisk skaben bør gøres til genstand for kollektiv bedømmelse, og dette alene er begrundelsen for den intellektuelle ejendomsrets eksistensberettigelse. Med hensyn til litterære, musikalske eller audiovisuelle værker er ophavsmænd traditionelt sikret vederlag fra begyndelsen, og dette spørgsmål giver ikke anledning til kontroverser i Den Europæiske Union, men af forskellige grunde, som det vil føre for vidt at redegøre for i dette indlæg, gør de samme omstændigheder sig ikke gældende for plastiske værker. Jeg vil dog påpege, at inden for rammerne af det juridiske begreb ophavsret har følgeretten form af »tilbagebetalingsret« for ophavsmænd til plastiske værker under henvisning til en værdi, som værket uden tvivl har haft fra starten, men som kun gradvis opnår kollektiv anerkendelse.
Men ud over kunsterne er det også vort ansvar at beskytte kunsthandlernes interesser, da begge parter er en forudsætning for, at der overhovedet findes et marked, og man kan ikke gribe ind over for kunsthandlernes essentielle interesser, uden at det får negative følger for kunstnerne.
Vi går nu over til begrundelsen for fællesskabsinitiativet i et harmoniseringsperspektiv. Ud over de anførte juridiske grunde, der taler for dette initiativ, kan det vanskeligt afvises, at forskellene i de nationale retsordninger med hensyn til følgeret, som ikke findes i fire medlemsstater, skaber konkurrenceforvridninger på det indre marked. Ud over andre betragtninger, bl.a. dem, der anføres i Kommissionens analyse, bekræftes denne påstand - hvad enten man kan lide det eller ej - af de selvsamme argumenter, som fremføres af dem, der er modstandere af, at Kommissionen griber ind. De, der anvender det argument, at indførelse af en følgeret vil resultere i flytning af salget uden for Den Europæiske Union, kan ikke se bort fra, at hvis samme ræsonnement anvendes inden for Den Europæiske Unions grænser, vil konklusionen være, at salget vil blive flyttet til de lande, hvor der ikke findes en følgeret, på bekostning af de medlemsstater, som har indført en sådan ret.
Sammenfattende om den generelle del: ordførerens overordnede opfattelse, som stort set er sammenfaldende med den løsning, der efter langvarige drøftelser og høring af de forskellige interessegrupper blev vedtaget i Retsudvalget med 20 stemmer for og 3 hverken for eller imod, er, at Kommissionens forslag om direktiv er legitimt og funderet i traktaterne. Med andre ord mener ordføreren ligesom Retsudvalget, at direktivet har sin berettigelse og tilslutter sig de overordnede principper i forslaget. Den eneste forskel er en kraftigere understregning af nødvendigheden af at afveje de forskellige legitime interesser på markedet, for at direktivet ikke skal resultere i en svækkelse af konkurrenceevnen.
En sidste generel betragtning, før jeg kort behandler indholdet i direktivforslaget. Som ordfører er jeg imod, at direktivets ikrafttrædelse sammenkobles med et krav om, at Kommissionen udarbejder en rapport om direktivets følgevirkninger, navnlig dets indvirkning på det europæiske marked for nutidig og moderne kunst. Ikke alene fordi jeg efter de mange høringer og drøftelser ikke mener, at der findes tilstrækkeligt pålidelige data til at foretage en mere gennemgribende undersøgelse af disse forhold, end Kommissionen allerede har gjort, men også af hensyn til Parlamentets rolle som medlovgiver. Et sådant ændringsforslag ville efter min mening være i modstrid med det ansvar, der i dag påhviler Parlamentet i henhold til traktaterne. Hvad angår forslaget til direktiv deler jeg i lighed med Udvalgt om Retlige Anliggender Kommissionens synspunkt vedrørende følgerettens varighed og også vedrørende afgrænsningen af rettighedsindehaverne. Da det sidstnævnte spørgsmål er omstridt, vil jeg gerne uddybe det lidt mere. Det er et spørgsmål om subsidiaritet, da definitionen af retssuccessorerne henhører under medlemsstaterne, og fællesskabsinstitutionerne i henhold til traktaterne ikke har noget retsgrundlag for at begrænse de retmæssige arvingers ret. Endelig tilslutter vi os ligeledes Kommissionens forslag vedrørende det i artikel 3 omhandlede spørgsmål om mindstebeløbet for følgerettens anvendelse.
Medens jeg som ordfører således tilslutter mig Kommissionens forslag på alle de ovennævnte områder, har jeg på nogle få fundamentale punkter en anden holdning end Kommissionen, det gælder først og fremmest spørgsmålet om udelukkelse af manuskripter fra direktivets anvendelsesområde, nuanceringerne af originalitetskriteriet, udelukkelsen af det, der i fagjargon kaldes »støttesalg« fra følgerettens område, men især anmoder jeg indtrængende medlemmerne og Kommissionen om yderligere at overveje artikel 4, som er den egentlige gordiske knude i dette direktiv. Ordføreren går ind for at vedtage ændringsforslag nr. 57, der er stillet af Det Europæiske Folkepartis Gruppe, eller det næsten enslydende nr. 21 fra Udvalget om Retlige Anliggender, der begge udgør en fornuftig løsning, som er i overensstemmelse med de principper, som definerer den europæiske kulturs identitet - nemlig beskyttelsen af den kunstneriske skaben - og opfylder målsætningen om at rette op på konkurrenceforvridninger i det indre marked og dermed vil bidrage til at bevare Unionens konkurrenceevne over for det eksterne marked.

Kerr
Hr. formand, jeg vil gerne sige, at vort udvalg enstemmigt støttede princippet om kunstneres følgeret. Det er vigtigt, at huske på dette. Personligt har jeg i vidt omfang rådført mig med kunstnerorganisationer, gallerier og auktionshuse i denne henseende. Selv om man, som hr. Cox måske vil sige, når han senere kommer med et indlæg under forhandlingen, hvis man ønsker at hjælpe kunstnerne, måske ikke skulle begynde her, så erkender vi den politiske realitet i Europa: 8 medlemsstater har allerede lovgivningen, 11 har vedtaget den, og der er et kvalificeret flertal i Rådet. Det er Parlamentets opgave her at forsøge at ændre og frembringe det bedst mulige resultat, hvilket er det, jeg håber, vi har gjort i vor udtalelse fra Kulturudvalget. Jeg håber, at under afstemningen i morgen - under førstebehandlingen, er det værd at huske på - vil Parlamentet rent faktisk nå frem til en position, som vi så kan forhandle med Rådet og Kommissionen for at sikre, at vi forbedrer direktivet og derpå forbedrer dets indvirkning på markedet.
Hr. Cox's ændringsforslag er et afværgeforslag med henblik på, at vi skal have en analyse af indvirkningen, inden vi får direktivet. Det forekommer mig at være vanskelig at forestille sig, hvordan man kan gøre det på anden måde end ved at anvende en eller anden økonomisk model. Det er blot en måde at forhale det på. Hvis han var ærlig, ville han indrømme det.
Den britiske regerings argumenter er velkendte, men den britiske regerings argumenter er stort set de samme som dem, man finder hos Sothebys og Christies. Jeg bør påpege, at Sothebys for nylig blev kendt skyldig i omfattende smugling af international kunst. Derfor bør deres ord måske ikke helt tages for pålydende. De ejes også af en amerikansk milliardær, hvorfor der også kan sættes spørgsmålstegn ved deres europæiske karakter. Det er også værd at pege på, at de væsentlige auktionshuse har auktionshuse i New York, Genève, Hong Kong - de kan sælge malerier de steder, hvor de kan få det bedste udbytte. Igen bør vi være skeptiske over for dette.
Det centrale punkt er, mener jeg, at kunstnerne selv ønsker dette; en kvart million kunstnere i Europa ønsker dette direktiv af en række grunde, ikke mindst for at få en del af deres arv tilbage og for at forstå deres markeds beskaffenhed. Vi i Parlamentet bør være på kunstnernes side, ikke på auktionshusenes side.

Medina Ortega
Hr. formand, indledningsvis vil jeg takke Kommissionen for dette initiativ. Det er på høje tid, at Kommissionen forelægger et forslag om harmonisering af bestemmelserne om kunstnernes intellektuelle ejendomsret over deres værker i form af en følgeret.
Parlamentet har i Udvalget om Retlige Anliggender arbejdet seriøst med dette forslag til direktiv, og ordføreren, fru Palacio Vallelersundi, har udarbejdet en fremragende betænkning, som har opnået en meget bred tilslutning. De nogle og tyve ændringsforslag, der er vedtaget i Retsudvalget, og et par stykker mere, der er stillet af De Europæiske Socialdemokraters Gruppe, bidrager til at forbedre Kommissionens forslag. Jeg vil navnlig henlede opmærksomheden på ændringsforslag nr. 4, som omhandler vedtagelse af en konvention om indførelse af følgeretten på internationalt plan. Det er en udmærket ting, at vi harmoniserer fællesskabsretten, men hvis der uden for Fællesskabet forsat er lande, der ikke anerkender ophavsmændenes intellektuelle ejendomsret, vil det resultere i ren piratvirksomhed. På et tidspunkt, hvor hele retsområdet for handel og tjenesteydelser harmoniseres, må det seriøst overvejes, om det ikke er betimeligt at vedtage en konvention om obligatorisk indførelse af følgeretten på internationalt plan, som udelader henvisningen til Berner-konventionen - hvor følgeretten betragtes som en rent fakultativ ret.
Jeg henleder ligeledes Kommissionens opmærksomhed på ændringsforslag nr. 2, 3 og 18 - samt delvis ændringsforslag nr. 9 - som definerer følgerettens anvendelsesområde med understregelse af, at den ikke omfatter manuskripter, men at det drejer sig om en følgeret til værker, som er karakteriseret ved at være originalkunstværker, og som er beregnet til at skulle ses.
Der er således tale om kunstværker, der er udtryk for en udtrykkelig kunstnerisk skabende aktivitet, og derfor beskyttes den intellektuelle ejendomsret. Alt i alt håber jeg, hr. formand, at Kommissionen og dernæst Rådet vil acceptere Retsudvalgets ændringsforslag og nogle af de socialistiske ændringsforslag, som forhåbentlig bliver vedtaget af plenarforsamlingen.

Mosiek-Urbahn
Hr. formand, mine damer og herrer, allerførst vil jeg gerne udtrykke min store respekt for den udholdenhed og tålmodighed, ordføreren har vist under udarbejdelsen af denne betænkning. Hun har med denne betænkning forelagt et meget afbalanceret, sagligt resultat. I betragtning af den diskussion, der sidst blev ført i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder, vil jeg navnlig gerne endnu en gang understrege, at det i forbindelse med følgeretten drejer sig om en ophavsret til fordel for kunstnerne og ikke om en afgift til fordel for medlemsstaterne. Dette forekommer mig at være et særlig vigtigt aspekt.
Diskussionen drejede sig så navnlig om to emnekredse, nemlig for det første spørgsmålet om, hvorvidt vi i det hele taget har behov for en harmonisering af følgeretten, og i bekræftende fald, hvordan denne følgeret så, navnlig inden for de enkelte grænser, skal udtrykkes i procent?
Vedrørende det første spørgsmål: Har vi behov for en harmonisering af følgeretten? Dette spørgsmål kan entydigt besvares med ja. Den europæiske indre marked på kunstmarkedet er kendetegnet af ekstremer. Vi har medlemsstater, hvor der ikke findes nogen følgeret, og andre, hvor der findes en følgeret på 5 %. Vi har behov for denne harmonisering.
Argumenterne imod det er navnlig følgende: Følgeretten eller forvaltningen af følgeretten vil lægge beslag på indtægterne. Mod dette kan siges, at med ordførerens afbalancerede forslag, nemlig først at lade den gælde fra en grænse på 1.000 ECU, modvirkes dette, og for det andet kan der siges mod dette argument, at mange velfungerende realisationssystemer afkræfter dette argument.
Et andet argument, som gang på gang anføres, nemlig at kunstmarkedet vil udvandre til USA, kan ikke dokumenteres. I Californien findes følgeretten allerede, og i USA findes der tværtimod bestræbelser på at indføre følgeretten i hele landet.
Når vi beskæftiger os med grænserne, med procenterne i forbindelse med følgeretten, har vi store forskelle i medlemsstaterne. Vi har haft lange diskussioner om, hvor man kan trække en sagligt berettiget grænse, men vi er kommet til den overbevisning, at en grænse på 1.000 ECU er en grænse, som netop er sagligt berettiget med hensyn til alle modargumenterne, og dette bør fastholdes. Også det højere liggende område er i overensstemmelse med de faktisk forhold på kunstmarkedet og de berørte kunstneres interesse.

Schaffner
Hr. formand, dette direktivforslag har til formål at afskaffe de betydelige juridiske uligheder mellem staterne fra den manglende følgeret i Det Forenede Kongerige og Nederlandene til højere satser i Portugal. Kommissionen, der støtter sig på denne forskellighed, har forsøgt et gennemsnitsforslag og glemt, at følgeretten i visse stater findes i teksterne, men ikke anvendes i virkeligheden og glemt, at der i visse lande i Unionen ikke, eller ikke længere, er noget egentligt kunstmarked.
Retsudvalget har under indflydelse af fru Palacio forsøgt en mere realistisk indfaldsvinkel. Det er rigtigt, at det er udelukket at fratage kunstneren en egentlig følgeret til sit værk: Følgeretten er en måde at give kunstneren merværdien, som hans værk får i tidens løb og sikre ham et rimeligt og ensartet beskyttelsesniveau. Men tallenes virkelighed er ubønhørlig: Mindre end 10 % af følgerettighederne går til nulevende kunstnere.
Desuden har følgeretten, der langt fra begunstiger de unge kunstnere, en forstyrrende virkning. Den får de priser til at falde, som den potentielle køber er parat til at betale og for de nutidige kunstværker, der allerede er i høj kurs, opfordrer den sælgerne til at tage til udlandet. I dag tager de til London og Geneve, men man kan frygte, at markedet, når harmoniseringen er gennemført på de aktuelle betingelser for forslaget, flytter til New York og således fjerner ethvert kunstmarked, der er dette navn værdigt, i Unionen. Målet for den sociale beskyttelse, som den europæiske lovgiver således har sat sig, ville ikke være nået.
Lige så vigtigt jeg mener, at det er at gennemføre en betydelig følgeret for værker af nye eller kun lidt ansete kunstnere, lige så vigtigt er det, at følgeretten skal være lige nul, ubetydelig, for de internationalt anerkendte kunstnere, da flytteomkostningerne for salget er latterlige i forhold til den ret, som vil kunne opkræves. På dette område som på så mange andre skal vi vogte os for en overdreven nidkærhed, idet det bedste er det godes fjende.

Thors
Hr. formand, jeg ønsker, at unge kunstnere har gode arbejdsmuligheder i Europa. Jeg ønsker at se resultatet af deres arbejde her. Jeg ønsker et fungerende kunstmarked, der tilbyder et afkast, som også kommer kunstnerne til gode. Et sådant har vi, når der er et stort antal kunsthandlere og gallerier, og hvis kunsthandlerne er pålidelige.
Hvis der fandtes bindende internationale bestemmelser, og følgeretten gjaldt i alle lande, var situationen en anden. I så fald kunne vi undvære dette direktiv, men sådan er det ikke i dag. Jeg kan forsikre hr. Kerr, at Storbritannien ikke er det eneste land, der har gjort erfaringer med, hvad der sker, når man indfører følgeret. Det gjorde man i mit land, og i dag kan man iagttage, at kunsthandelen i større udstrækning finder sted andre steder end hos pålidelige kunsthandlere og i auktionshuse, dvs. at den finder sted på et gråt marked, og det er ikke ønskeligt.
En anden konsekvens af følgeretten er, at gallerierne er begyndt at gå dårligere og har fået vanskeligere ved at fungere, og det har bevirket, at de priser, som de kan tilbyde unge kunstnere, er faldet. Følgeretten gavner, som vi har understreget, og som jeg synes fru Schaffner udtrykte så glimrende, ikke de unge kunstnere.
I Den Liberale Gruppe ønsker vi subsidiaritetsprincippet respekteret, og det er en yderligere grund til, at mange af os er kritiske over for det foreliggende forslag. Vi vil nøje undersøge, om det foreslåede direktiv rent faktisk fører til en forbedring af Fællesskabets principper, og om der er markedsforstyrrende forhold, som gør reglerne nødvendige.
Der er som nævnt ikke nogen bindende internationale bestemmelser, som tvinger os til at gennemføre denne lovgivning. Vi synes ikke, at Kommissionen på en overbevisende måde har påvist, at der er behov for et direktiv, og at manglen på et sådant giver anledning til alvorlige forstyrrelser.
Jeg vil gerne sige - også selvom fru Mosiek-Urbahn sagde, at den ikke kunne lignes med en skat - at de, der hævder, at følgeretten er nødvendig for det indre marked, også burde stille krav om en ensartet indkomstskat i Unionen. Vi forudsætter for vor del, at direktivet ikke træder i kraft, før Kommissionen har udarbejdet og fremlagt en udtømmende konsekvensanalyse af, hvordan kunstmarkedet reelt fungerer, og hvordan det fungerer i forhold til tredjelande. Jeg håber, at man af en sådan undersøgelse vil kunne danne sig en opfattelse af, hvordan man kan fremme mangfoldigheden på kunstmarkedet. Det er lige så meget i køberens som i kunstnerens interesse, at der er en mangfoldighed af aktører og en reel konkurrence. Samtidig står det klart, at forslaget ikke vil føre til forbedringer for kunstnerne i de lande, hvor følgeretten allerede findes.

Sierra González
Hr. formand, manglen på harmonisering af kunstnernes ret til at få del i det økonomiske udbytte af deres værker er i dag en faktor, der medvirker til at skabe konkurrencefordrejninger til skade for det indre marked. Det foreliggende forslag til direktiv skal ses som et forsøg på at bringe denne uacceptable situation til ophør, og det var også på tide, at problemet blev taget op. Kommissionen tager med forslaget til direktiv sigte på at harmonisere de typer transaktioner, der udløser erlæggelse af følgeretsvederlag, mindstebeløbet for følgerettens anvendelse og følgeretssatsen.
Vi er enige med Kommissionen, for så vidt angår valget af de aspekter, der gøres til genstand for harmonisering, og også i direktivets generelle filosofi. Vi er derimod ikke overbeviste om, at hensynet til henholdsvis det indre marked og beskyttelsen af kunstnernes leve- og arbejdsvilkår er vægtet korrekt. Hvorfor? På grund af den måde, hvorpå nogle af de praktiske aspekter af følgeretten foreslås udøvet. Vi er således uenige i nogle af de foreslåede foranstaltninger, såsom det foreslåede mindstebeløb og den følgeretssats, som kunstnerne skal modtage i forbindelse med videresalg af deres værker.
Hvad det første aspekt angår, finder vi det fastsatte mindstebeløb for restriktiv, for hvis det ikke sænkes, vil ophavsmændene til mindre kendte eller værdsatte værker med lavere handelsværdi ikke være omfattet af følgerettens anvendelsesområde. Hermed ville man stadfæste en situation, som efter vores mening bør forbedres gennem en sænkning af mindstebeløbet, således at et større antal kunstnere bliver omfattet af følgeretten. Hvad angår følgeretssatsen, er sigtet med de foreslåede foranstaltninger at give kunstnerne del i det økonomiske udbytte af de successive videresalg af deres værker. Derfor vil det være almindelig sund fornuft at forhøje satsen, således at de foreslåede foranstaltninger får den tilsigtede udlignende rolle. I modsat fald vil udligningen blive af mere symbolsk end reel karakter. Vi tilslutter os derfor ændringsforslagene om at forhøje procentsatserne. Endelig vil jeg påpege, at direktivet ikke alene bør have et økonomisk, men også et kulturelt sigte. Det bør tage sigte på at styrke den kunstneriske skaben, som altid har været en af den europæiske kulturs identitetsmarkører.

Ullmann
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, da dette direktivforslag til dels har været udsat for en heftig kritik, vil jeg endnu en gang komme ind på retsgrundlagene. Ikke på dem i unionstraktaten, for dem har ordføreren i tilstrækkelig grad klarlagt i aften. For mig drejer det sig derimod om to presserende behov på lovgivningsområdet, som dette forslag ønsker at imødekomme.
Det ene - her tilslutter jeg mig de tidligere talere - er fjernelsen af en markedsforvridning som følge af retlige uligheder, som opstår via de markeder, der på grundlag af den nationale lovgivning har en privilegeret status, fordi de ikke skal tage hensyn til nogen følgeret. Der var kun én mulighed for at rette op på denne skæve situation, nemlig indførelsen af en følgeret i hele Unionen med alle konsekvenser, som dette må have. Et område uden indre grænser skal også være et markedsområde uden privilegier.
Det anden presserende behov findes med hensyn til forskelsbehandlingen af bildende kunstnere i forhold til digtere og musikere. Mens sidstnævnte er beskyttet mod konjunktur og markedets vilkårlighed gennem ophavsretten, er bildende kunstnere, så længe de endnu ikke har opnået personlig prestige og indflydelse, prisgivet kunsthandlernes markedsføringsstrategier. Her tjener følgeretten som delvis udligning og som anerkendelse af en ret, som ikke må forholdes kunstnerne.
Tillad mig endnu en bemærkning til det ændringsforslag vedrørende følgeretten, som jeg har stillet sammen med andre. Tanken er i den forbindelse på den ene side at følge Kommissionens forslag, men også så vidt muligt kunstnersammenslutningernes impulser. Til sidst vil jeg gerne takke Kommissionen for dens modige initiativ, ordføreren for den beslutsomhed og den besindighed, hvormed hun har grebet sagen an på, og også ordføreren for Kulturudvalgets udtalelse for hans indlæg.

Krarup
Dette forslag om følgeretten demonstrerer ét overordnet politisk budskab, og det er ganske enkelt Den Europæiske Unions umættelige ekspansionstrang på de nationale demokratiers bekostning eller på EU-sprog: forslaget krænker både princippet om subsidiaritet og princippet om proportionalitet.
Det, der er fremme i debatten, og det, som bærer forslaget - rationalet så at sige - er angsten for konkurrenceforvridning som følge af, at nogle lande har følgeret, andre ikke. Men de eksisterende undersøgelser viser, at følgeretten først får indflydelse på salg i salgslandet, når det pågældende kunstværk har en salgspris på mindst 50.000 ecu. Hvis det drejer sig om mindre værdifulde kunstværker, kan det på grund af transport- og forsikringsomkostninger simpelthen ikke betale sig at sælge andetsteds for at omgå følgeretten. De eksisterende rapporter henviser til en undersøgelse over salgspriser for kunstværker, der viser, at 95 % af kunstværker sælges til priser under ca. 20.000 ecu, nærmere bestemt 25.000 dollar. Harmoniseringsbestræbelserne, som bærer dette forslag, retter sig med andre ord mod under 5 %, antagelig kun 2-3 %, af det samlede salg. I alt væsentligt er følgeretten et nationalt anliggende, og det bør den blive ved med at være.
For nordiske billedkunstnere, hvor vi har haft følgeretten - for Danmarks vedkommende i adskillige år - betyder forslaget ganske enkelt en betydelig forringelse. De nordiske billedkunstnere har i en fælles erklæring protesteret imod forslaget og denne forringelse, hvilket Marianne Eriksson vil komme ind på i et senere indlæg.
Konklusionen på dette er, at jeg for mit vedkommende og for gruppens vedkommende kan støtte kollega Cox's ændringsforslag, som går ud på simpelthen at efterlyse en seriøs undersøgelse af behovet, i særdeleshed ændringsforslag nr. 40.

Cot
Hr. formand, jeg vil gerne takke Kommissionen, der har indført dette nødvendige forslag og især fru Palacio, der har engageret sig meget i denne sag og har vist fremragende egenskaber, selv om hendes opgave af og til har været utaknemmelig.
Jeg synes, at udvalget har udført et grundigt stykke arbejde. Det har foretaget høringer og langvarige forhandlinger. De konklusioner, som jeg drager, er følgende.
For det første er det nødvendigt med en harmonisering af følgeretten. Denne ret eksisterer i visse stater; den eksisterer ikke i andre. Denne situation fordrejer det indre marked. Det er vigtigt, at resultatet af vores overvejelser er en enighed i følgeretsprincippet, selv om satsen kan være beskeden, for ikke at sig minimal, hvad angår mindstesatsen.
For det andet må man erkende nødvendigheden af et legitimt vederlag til kunsterne, navnlig de unge kunstnere, for de kunstværker, der ikke har et betydeligt finansielt omfang.
For det tredje har vi ikke ret til at ringeagte globaliseringen af kunstmarkedet og virkningerne af forflytningerne i dag til London, i morgen til New York, Tokyo eller et andet sted.
Specialistgruppen har medregnet disse elementer, hvilket har fået den til at foreslå et bred vifte af satser, der går fra 5 % for beskedne værker for at sikre et passende vederlag til unge kunstnere eller for kunstværker af meget lidt handelsmæssig karakter, indtil 1 % for de mere betydelige værker. Jeg præciserer, at denne sats på 1 % ikke er blevet accepteret, men er ikke i princippet bestridt, hr. Kerr, af repræsentanterne for de store britiske huse, som De nævnte, og som var til stede ved vores høringer. Vi mener således, at det er nødvendigt med en stor forskel i satserne. På samme måde for overgrænserne mener vi, at man skal gå ud fra 500 ecu og gå helt op til 250.000 ecu, dvs. en lille udvidelse af den vifte, der er foreslået af Kommissionen.
Jeg konstaterer, at det er vanskeligt at blive enige - herunder i min gruppe - på grund af de forskellige traditioner og interesser. Jeg stiller det spørgsmål, som vi på et tidspunkt må stille os selv: Ønsker vi et direktiv, ja eller nej? Jeg ønsker selv, at der fremkommer et betydeligt flertal med hensyn til de stillede forslag. Ellers frygter jeg, at vi ved at lade tingene flyde vil konstatere forværrede forflytninger til skade for kunstnerne såvel som for alle mellemhandlerne og aktørerne på kunstmarkedet i Europa.

McIntosh
Hr. formand, jeg vil gerne komplimentere ordføreren for det arbejde, hun har udført. Den omstændighed, at jeg er uenig med hende, forklejner på ingen måde det hårde arbejde, hun har lagt i denne betænkning. Mit udgangspunkt er ganske enkelte følgende. Artikel 108 i traktaten er et forkert traktatgrundlag. Dette er ingen harmoniseringsforanstaltning. Man har faktisk ikke bevist, at det er rigtigt med en harmonisering. Hvis formålet var en harmonisering, ville både Kommissionens direktiv og Palacio Vallelersundi-betænkningen ramme ved siden af målet.
Den egentlige virkning af et foranstaltning som den, vi har liggende foran os i aften, vil klart være at jage disse kunsthandlere fuldstændig ud af Europa og ind i armene på Schweiz og New York, som tager imod dem med glæde. Som hr. Krarup sagde, mangler disse forslag under alle omstændigheder proportionalitet. Jeg vil minde Parlamentet om, at hvis man alene ser på markedet i Frankrig, går 75 % af den erlagte droit de suite til kun seks familier. Efter min opfattelse bør nærhedsprincippet klart gælde her.
Jeg vil gøre både Kommissionen og Parlamentet opmærksom på, at tre medlemsstatsregeringer klart er imod anvendelsen af dette direktiv. Disse er Irland, Nederlandene og Det Forenede Kongerige. Der er adskillige grunde til dette: nærhedsprincippet, som jeg allerede har nævnt; den omstændighed, at en harmonisering i dette tilfælde ganske enkelt ikke er berettiget; for det tredje er der ingen slående beviser for, at det forhold, at følgeretten ikke findes i visse medlemsstater, og forskellen mellem andre medlemsstater skaber handelshindringer. Kunstnernes følgeret bør overlades til den nationale lovgivning.
Jeg vil også tilføje, at den væsentlige internationale konvention om ophavsret - Berner-konventionen - som alle medlemsstater er omfattet af, stiller landene frit, om de vil anvende denne ret eller ej. Denne frihed skal respekteres. De omkostninger og den risiko, der er forbundet dermed, vejer meget tungere end de eventuelle fordele. Inden de foreliggende forslag og fru Palacio Vallelersundis betænkning træder i kraft, skal Kommissionen gennemføre og aflægge rapport om en omfattende evaluering af indvirkningen på markedet for videresalg af kunstværker både i Den Europæiske Union og mellem Den Europæiske Union og tredjelande. Denne rapport bør gennemgås af Rådet, og Europa-Parlamentet bør høres om den.
Jeg vil gerne komme med en forudsigelse. Hvis dette direktiv og de ændringsforslag, som er stillet til Palacio Vallelersundi-betænkningen, vedtages, vil det resultere i et nettotab for Den Europæiske Union - et tab af indtægter og arbejdspladser i Den Europæiske Union. Vi har ganske enkelt ikke råd til at lade dette ske. Med hr. Kerrs ord afslutter jeg derfor med at sige: Lad markedet bestemme, og lad markedet være i fred. Ligesom en tidligere taler anbefaler jeg Parlamentet de ændringsforslag, hr. Cox har stillet, navnlig ændringsforslag nr. 40. Vi bør stemme for disse ændringsforslag og ikke dem, som fru Palacio Vallelersundi og andre kolleger har stillet, eller for den sags skyld Kommissionens forslag.
Der er kolossale potentielle tab af arbejdspladser og et stort indkomsttab for alle medlemsstater, og jeg beklager, at selv om hr. Kerr sagde, at han gennemførte en meget omfattende undersøgelse, besøgte han faktisk ikke alle kunstgallerier i Det Forenede Kongerige, så de kunne have draget fordel af hans indlæg i aften.

Ryynänen
Hr. formand, det er efter min mening et ubestrideligt faktum, at den nuværende situation med hensyn til følgeret for kunstværker er utilfredsstillende og medfører konkurrencefordrejning på markederne for moderne kunst. Det største problem er imidlertid forskelsbehandling af kunstnerne afhængig af lovgivningen i det land, hvor deres værker bliver solgt. En anden faktor, der virker som forskelsbehandling, er billedkunstnernes stilling over for andre kreative kunstnere, hvis ret til ophavsretsvederlag for værkets gentagende udnyttelse er sikret på alle områder.
Under behandlingen af direktivet har man med rette kritiseret den såkaldte beløbsgrænse. Der er jo fare for, at kun de såkaldte etablerede kunstnere eller deres arvinger fik gavn af det eventuelle vederlag. Jeg støtter forslaget i Kulturudvalgets udtalelse om en nedsættelse af beløbsgrænsen til 500 ecu og et højere vederlagsniveau i den laveste prisgruppe, idet dette vil også give støtte og opmuntring til unge nystartede kunstnere.
Mindre regulering og anvendelse af nærhedsprincippet er positivt på alle de områder, hvor det er berettiget og muligt. Harmonisering af følgeretten er dog rimelig især med hensyn til en ensartet behandling af kunstnerne, men denne harmonisering må gennemføres således, at den støtter kunstnerne og kulturen.

Eriksson
Hr. formand, jeg kan desværre ikke lykønske med betænkningen, selvom jeg forstår, at man har haft et stort og vanskeligt arbejde med den. Efter vor opfattelse indeholder dette direktivforslag nemlig bestemmelser, som bl.a. er mere vidtgående end nødvendigt for at opnå det angivne mål.
Hvis dette direktiv vedtages, vil ikke kun de tre nordiske medlemslande Sverige, Finland og Danmark, men også Norge og Island, blive tvunget til at ændre deres nuværende lovgivning. En sådan ændring vil føre til en meget markant forringelse af de rettigheder, som de nordiske billedkunstnere i disse fem lande nyder godt af i kraft af de eksisterende nationale ordninger.
Direktivet tager ikke hensyn til de små nationale markeder, sådan som disse i øjeblikket er struktureret. Det er udformet uden hensyn til forholdene i de nordiske lande. Vedtages direktivet i sin nuværende skikkelse, indebærer det for Sveriges vedkommende, at i dag aktive kunstnere i vid udstrækning udelukkes fra at modtage godtgørelser, og at det i stedet bliver kendte udenlandske kunstnere, der får gavn af det. Den samlede godtgørelse vil blive halveret og administrationsomkostningerne stige betydeligt. Da jeg ikke har taletid nok, henviser jeg til de ændringsforslag, som jeg har fremsat, og må desværre, som vi siger i Sverige, bede både Kommissionen og udvalget gøre lektien om.

Barzanti
Hr. formand, Den Europæiske Unions kulturpolitik marcherer på stedet. Den gennemgår ikke en fase i den rigtige retning for ikke at sige noget, der er værre. Der er ikke tilstrækkelig vilje til at fremme den, og der er ikke afsat tilstrækkelige bevillinger til at iværksætte den. Det er derfor af afgørende betydning, at i det mindste den normative ramme, som er nødvendig for et virkeligt enhedsmarked, tager skyldigt hensyn til kunstværkers særlige karakter - i dette tilfælde bildende kunstværker - og støtter kreativiteten i alle dens facetter.
Vor overbeviste støtte til udvidelsen, den velafstemte harmonisering og effektive gennemførelse af følgeretten følger i øvrigt af en politisk linje, som vi altid har krævet med høj røst. Fru Palacio Vallelersundis smukke beretning viser resultaterne af den intense debat i Retsudvalget og giver fuldt ud udtryk for den positive bedømmelse, som jeg tilslutter mig, af det forslag, Kommissionen og kommissæren så modigt har fremsat. Det er rigtigt at anerkende en ret - og der er ikke tale om en udvidelse - for alle, der skaber kunstværker, for hvilke de ofte første gang kun får et vederlag, der er langt lavere end priserne senere hen. Følgelig bør ej heller de konkrete frugter af deres succes blot føre til en eksklusiv og langt større fortjeneste for kunsthandlerne og de store gallerier, men tillige med fornøden lempelse komme ophavsmændene, de unge og lidt ældre talenter til gode. Vi håber derfor på en afstemning og en meget bred konsensus her i Parlamentet, og vi går navnlig ind for ændringsforslagene 53, 54 og 55, der er af stor betydning. Vi vil gå i brechen for bekæmpelsen af de bestikkende former for argumentation, som under alle omstændigheder søges lagt i vejen for et direktiv, der er nødvendigt og nyttigt og har været ventet i lang tid, for at en betydelig del af markedet kan blive behersket under hensyn til de originale, enestående, uerstattelige og væsentlige og goder, der ikke kan reproduceres og er af betydning for videreførelsen af billedkunsten og traditionerne i det Europa, som vi sætter så højt.

Carlo Casini
Hr. formand, også jeg siger tak til fru Palacio Vallelersundi, ikke blot formelt, men reelt, idet jeg er helt enig i den betænkning, hun har udarbejdet, og også jeg håber som hr. Barzanti, at den vil finde bred konsensus her i Parlamentet.
Jeg tror at alt er sagt, særlig af fru Palacio Vallelersundi og vil følgelig begrænse mig til en enkelt bemærkning. Til syvende og sidst synes meningsforskellene ikke at angå detaljer, værdigrænser eller procentsatser. Meningsforskellene ligger i, om der skal være en følgeret eller ej. Og da jeg også hører tale om marked, konkurrence, en mulig forskydning af salgsområdet fra det europæiske til det amerikanske kontinent, finder jeg at måtte sige, at dette først og fremmest er et problem om retfærdighed. Vi taler her om intellektuel ejendomsret, dvs. ejendomsretten til et gode, der ikke er til at tage at føle på eller veje, nemlig tanken. Og kunstnerens tanke i de bildende kunstarter har et særligt karakteristisk træk, nemlig at den ikke kan klones, for nu at benytte et moderne udtryk. Ideen bag en forfatters værk kan i en vis forstand klones, fordi der kan trykkes hundreder og atter hundreder af tusinder eksemplarer af bøger, der bringes i handlen. Dette gælder også mere eller mindre for musikværker, hvorimod de bildende kunstarter kun frembringer ét værk, fordi tanken ikke kan sælges. Der opstår herefter et problem om udnyttelsen af denne tanke, som givet har to forskellige karaktertræk, hvis vi f.eks. vil fortsætte denne sammenligning med romanforfatteren. Der er store produktionsomkostninger forbundet med det oprindelige salg, og en vis procentdel tilfalder forfatteren, mens den bildende kunstner sælger sit værk første gang, og hele salgsprisen i det væsentlige tilfalder ham. Men mens salg af et stort antal bøger i den følgende fase gør det muligt at opnå yderligere fortjeneste, er forholdet vedrørende et kunstværk det, at det skal gå fra hånd til hånd, for at dets værdi kan konstateres, det skal være kendt, det skal fremvises, dvs. at det originale kunstværk skal cirkulere, og værdien er forbundet med denne cirkulation. Det forekommer mig derfor at være en elementært retfærdig handling at tillægge ophavsmanden til ideen, dvs. kunstneren, et tilsvarende vederlag, hvilket netop er det, følgeretten indebærer.
Jeg finder ikke, at man kan kræve, at kunstneren ud over beløbsgrænserne fratages denne ret. Hvad angår visse indvendinger vedrørende detaljer, der er blevet fremsat, vil jeg ikke opholde mig ved disse, fordi de synes af mindre betydning. Det væsentlige er, hvad jeg har sagt, og jeg finder, at det er et fundamentalt argument for at godkende fru Palacio Vallelersundis betænkning.

Gebhardt
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne allerførst udtrykkeligt takke Kommissionen for dette initiativ. Jeg mener, at det, der sker her, er meget vigtigt. Dette direktiv er meget vigtigt. Forskellen mellem bestemmelserne i Den Europæiske Union hindrer det indre marked og kunstnernes ligebehandling i Den Europæiske Union. Det er absolut uretfærdigt, hvis en brite, som sælger et værk i Tyskland eller Portugal, får en følgeret, mens en portugiser eller en tysker ikke får denne følgeret i Storbritannien, når der sælges et værk dér. Denne uretfærdighed skal afskaffes, netop på dette så følsomme område.
Hvad drejer det sig egentlig om? Om kunsternes deltagelse i videresalget af deres værker. Det er ikke for meget forlangt, hvis man tænker på, at kunstnernes indkomst i f.eks. Forbundsrepublikken Tyskland udgør ca. 2.000 DM. Det kan man ikke leve af. Markedet er meget hårdt for kunstnerne, og det samme gælder markedsvilkårene. Halvdelen af salgsprisen går til galleriejerne eller kunsthandlerne, og det er ikke for meget forlangt, at disse kunsthandlere eller galleriejere også afgiver en del af udbyttet, når de videresælger disse kunstværker.
I den forbindelse spiller det en særlig vigtig rolle, at denne afgift er særlig høj for netop de unge kunstnere, som endnu ikke er så kendte og endnu ikke har så mange muligheder. Derfor er det for os socialister og socialdemokrater særdeles vigtigt, at der netop i forbindelse med den nederste grænse fastsættes et følgeretsvederlag på 5 %. Dette tillægger vi særdeles stor betydning, men også, at denne grænse allerede begynder ved 500 ECU.
Der er også et andet problem i forbindelse med ændringsforslag nr. 57. Det er disse lave prisgrænser, der er indeholdt heri. Det er egentlig kun få værker, som det drejer sig om, og de franske commissaires priseurs har beregnet for os, at der årligt ikke sælges mere end 120 værker til over 250.000 ECU. Det vil således sige, at det ikke generelt kan dreje sig om meget store penge, men for de enkelte kunstnere drejer det sig naturligvis om særdeles mange penge. Jeg finder også Kommissionens forslag meget godt. I forbindelse med et værk, som koster 110.000 ECU, ville kunstneren ifølge det, Kommissionen og vi foreslår, få 3.300 ECU; ifølge Palacioforslaget ville det ikke være mere end 1.100 ECU. Er det da retfærdigt? Tror De, at værker ville udvandre til USA på grund af 3.300 ECU, når man tager i betragtning, hvad forsikringer og transport koster? Det tror jeg næppe! Derfor vil jeg gerne bede om, at denne storsindede ordning vedtages, og at der ikke opstår for mange ulemper for de tyske kunstnere, som egentlig er vant til altid at få 5 %.

Vaz da Silva
Hr. formand, ophavsrettigheder er et område, hvor subsidiaritetsprincippet kan siges, ikke at åbne mulighed for, men at forpligte til en fællesskabsindsats. Kun gennem en harmonisering af lovgivningen vil der kunne banes vej for fri bevægelighed for alle former for kunstværker. Jeg tænker her såvel på det unikke originalkunstværk, det plastiske kunstværk, som vi i dag beskæftiger os med, som reproducerede kunstværker, bøger, plader og audiovisuelle produktioner. Vi må imidlertid ikke glemme, at multimedieindustrien åbner nye perspektiver for mangfoldiggørelse af også de plastiske kunstværker. Følgeretten er især vigtig, fordi den beskytter de plastiske kunstarter, som blandt de skabende kunstarter er de mest ubeskyttede i denne henseende på grund af værkernes unikke, ikke reproducerbare karakter.
Fru Palacio Vallelersundis betænkning er et seriøst og afbalanceret arbejde, hvori det er lykkedes hende at forene modstridende interesser, kunsthandlernes og de skabende kunstneres. Berner-konventionen giver medlemsstaterne ret til frit at indføre en følgeret. Selv om følgeretten er lovhjemlet i 11 medlemsstater, håndhæves den kun mangelfuldt i næsten alle. Det Forenede Kongerige som sammen med USA tegner sig for 80 % af det internationale kunstmarked, er et af de fire medlemslande, som ikke har indført denne ret i lovgivningen.
Der er to presserende grunde til at harmonisere lovgivningen på dette område. For det første den fuldstændige virkeliggørelse af det indre marked, som kræver lige vilkår for handel med kunstværker på hele fællesskabsområdet for at undgå, at markedet for kunstværker flyttes til tredjelande. Den anden, men ikke af den grund mindre vigtige grund, er, at anerkendelsen af kunstværkernes sociale rolle som drivkraft for udviklingen bør give sig udslag i indførelse af støtte til kunstnerne. I betragtning af at den portugisiske lovgivning allerede nu er langt mere krævende end det i direktivforslaget foreslåede, vil jeg understrege de klare fordele ved at acceptere følgende ændringsforslag fra Kulturudvalget, som er i alle kunstneres interesse: nedsættelse af den i artikel 3 foreslåede beløbsgrænse, ændring af de i artikel 4 foreslåede degressive vederlagssatser, fremme af den kollektive forvaltning af de beløb, der opkræves som følgeretsvederlag, som anført i artikel 6. Desuden erindrer jeg, som så mange gange før, om, at det er nødvendigt hurtigst muligt at ændre artikel 128, således at den kan danne grundlag for alle retsakter med kulturelle implikationer. Kun således vil Unionens kulturpolitik blive sammenhængende og få den nødvendige horisontale karakter.

Rothley
Hr. formand, allerførst mange komplimenter til ordføreren. Hun har som altid udført et fremragende stykke arbejde. Efter lyrikken over til faktaene. Det er jo vidunderligt enkelt at engagere sig for kunstnerne, blot går kun 9 % af hele følgeretten til nulevende kunstnere. 9 %! 91 % går til rettighedsindehavere, til retssuccessorer, og 9 % til nulevende kunstnere!
Dette tales der ikke om. Dette taler Kommissionen heller ikke om i sine forslag. I øvrigt tjener handelsfirmaerne naturligvis også på det, nemlig 10-20 %, derfor engagerer de sig også i den grad. De, der får mindst, er de nulevende kunstnere. Dette forstærkes yderligere af Kommissionens forslag. At vi skal foretage en harmonisering, er klart. Jeg vil - for at vi kommer fra lyrikken til faktaene - lige give et eksempel på, hvordan det, som Retsudvalget har foreslået, i virkeligheden havde set ud i de seneste 25 år. Jeg vil gerne angive den kilde, som jeg støtter mig til, men det tager for lang tid nu. Der er tale om et meget grundigt arbejde.
Det drejer sig således om 1970 og markedet i Storbritannien: Her blev der af værker til mere end 100.000 ECU solgt 3.072 værker. I samme periode 1970-1996 blev der solgt 3.630 værker i USA. Dvs. det er et meget snævert marked, en meget hård konkurrence! Havde vi haft Retsudvalgets forslag, for sket ikke at tale om de fantastiske forslag, der går ud over dem, havde vi kun haft Retsudvalgets forslag, så havde disse 3.072 værker til mere end 100.000 ECU belastet det europæiske marked med 1.033.856.359 ECU. Og så tror I i ramme alvor, at det ikke ville medføre en flytning af markedet? Så tror I stadig i ramme alvor, at man med en sådan belastning af markedet med stor glæde ville fortsætte salget i Europa? En sådan forestilling er vanvittig! I vil sørge for, at der i Den Europæiske Union ikke længere sælges nogen Picasso og ikke nogen van Gogh, at der slet ikke sælges noget, at der ikke længere er tale om kunst i Den Europæiske Union. Det vil være konsekvensen!

Mouskouri
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, først og fremmest vil jeg komplimentere ordføreren for hendes betænkning, som jeg helt kan tilslutte mig.
Jeg ser harmoniseringen inden for Den Europæiske Union af følgeretten til fordel for ophavsmænd som et udmærket og rimeligt initiativ. Desværre er der kommet stærke reaktioner på dette initiativ. Disse reaktioner opstår ofte dels på grund af uvidenhed om de forhold, der danner baggrund for denne ret, dels på grund af frygt for en omfattende flytning af salget af kunstværker til andre lande, hvor denne ret ikke gælder.
Baggrunden for følgeretten er ønsket om at begrænse de uretfærdigheder, der overgår ophavsmændene til originale kunstværker, der er beregnet til at skulle ses. Disse ophavsmænd har reelt ikke de samme muligheder som andre kunstnere til at få økonomisk del i indtægterne fra retten til at reproducere og udstille deres værker.
Vi bør gøre os klart, at følgeretten er en rettighed, ophavsmanden har, og ikke en afgift, sådan som modstanderne forsøger at gøre det til. Det er en rettighed, som kommer kunstneren til gode, ikke en offentlig myndighed. Som sådan anerkendes den også af Berner-konventionens artikel 14.
Hvad angår risikoen for, at salget af kunstværker flyttes til lande, der ikke anerkender følgeretten, er denne tilsyneladende ikke særlig stor. Reelt skulle situationen ikke ændre sig særlig meget, eftersom de degressive procentsatser, der vil blive anvendt for de forskellige salgsprisklasser, gør en flytning til udlandet mindre interessant på grund af udgifterne til transport, forsikring osv. Det bør endvidere påpeges, at en flytning af salget ikke kun afhænger af, om følgeretten eksisterer eller ikke, det er kun en ud af flere faktorer. For Storbritanniens vedkommende er risikoen meget begrænset, eftersom det, folk kommer til London efter, er den erfaring, som de lokale fagfolk har, deres traditionelle knowhow, og man ved, at man der vil få garanti for kvalitet og sikkerhed ved handelen.
Herudover vil jeg gerne påpege, at hvis den pågældende harmonisering skal virke efter hensigten, må det sikres, at medlemsstaterne også håndhæver følgeretten, hvilket ikke er tilfældet i mange lande i dag.
Til sidst vil jeg understrege, at man også bør tænke på den internationale dimension af kunstmarkedet. Hvis den europæiske erfaring på området viser sig at være positiv for udviklingen af kunstmarkedet generelt og især er med til at støtte unge kunstnere, bør vi arbejde for at gøre følgeretten obligatorisk i alle lande, eftersom Bernerkonventionen på nuværende tidspunkt kun giver medlemsstaterne muligheden for at indføre retten i deres lovgivning.

Oddy
Hr. formand, jeg taler på vegne af de britiske Labour-medlemmer i Europa-Parlamentet. Jeg vil gerne gøre det klart, at vi ikke er imod kunstnere. Vi er blot ikke overbeviste om, at der er fremført tilstrækkelige argumenter for dette forslag, og at det rent faktisk vil hjælpe kunstnerne. Vi er foruroligede over, at kunstmarkedet kan blive flyttet til New York og Schweiz. Vi er foruroligede over den potentielle fare for arbejdspladserne. Vi er bekymrede over byrden for små og mellemstore virksomheder. Vi er foruroligede over, at små antikvitets- og kunstforretninger i turistområderne kan få problemer som følge af dette forslag.
Derfor vil min gruppe støtte hr. Cox's ændringsforslag, hvori der kræves en vurdering af indvirkningen på markedet for videresalg af kunstværker. Det optager mig navnlig, at Kommissionen ikke fuldt ud har gennemtænkt definitionen af plastiske værker og det omfang, hvori eksterritoriale virkninger vil påvirke dette forslag.
Min gruppe går ikke ind for at nedsætte grænsen til 500 på grund af byrden for små og mellemstore virksomheder, og vi går heller ikke ind for at øge procentsatserne. Min gruppe vil hverken stemme for eller imod under den endelige afstemning, da vi ganske enkelt ikke er overbeviste om, at Kommissionen har fremført tilstrækkelige argumenter for en harmonisering på dette område.

Monti
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, på Kommissionens vegne siger jeg fru Palacio Vallelersundi og hr. Kerr tak for det grundige og vedholdende arbejde, de har udført for i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder og Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier at forelægge en så udtømmende betænkning om et problem af væsentlig betydning for virkeliggørelsen af det indre marked inden for kunstsektoren. Direktivforslaget og de talrige indlæg har klart vist, at formålet er at fjerne konkurrencefordrejninger gennem almindelig udbredelse og harmonisering af følgeretten på hele Fællesskabets område og bringe forskelsbehandlingen af ophavsmænd til moderne kunstværker til ophør. Kommissionen tillægger derfor dette initiativ stor betydning. Det er ikke enkeltstående, men forbundet med andre foranstaltninger, der er vedtaget af Kommissionen med henblik på liberalisering af kunstmarkedet.
Kommissionen kan acceptere så godt som samtlige de ændringsforslag, der er fremsat af Retsudvalget. Det eneste væsentlige ændringsforslag, som Kommissionen af principielle grunde agter at forkaste, vedrører niveauet af de procentsatser for følgeretten, der er omhandlet i direktivforslagets artikel 4. Kommissionen kan ej heller acceptere forskellige andre ændringsforslag, der er fremsat af forskellige politiske grupper og enkelte parlamentsmedlemmer, om ændring af den laveste beløbsgrænse for følgeretten ved nedsættelse eller forhøjelse af procentsatserne og de foreslåede prisintervaller.
Det samme må siges om forslaget om at beregne følgeretten på grundlag af merværdien, dvs. forskellen mellem prisen ved videresalg og købsprisen. De få tilfælde, hvori man allerede tidligere har forsøgt at anvende systemer af denne type, dvs. systemer, der byggede på merværdien, har slået fejl på grund af praktiske problemer.
Desuden kan Kommissionen ikke acceptere beslutningen om ikke at foretage harmonisering af de kategorier af værker eller transaktioner, for hvilke følgeretten gælder. Hvis man overlod disse spørgsmål til medlemsstaternes forgodtbefindende, ville man handle imod målene for det indre marked inden for sektoren for moderne kunst. Jeg vil principielt sige, at kunstgallerierne burde være underkastet følgeretten på samme måde som alle andre erhvervsdrivende inden for sektoren for det 20. århundredes kunst. Ej heller forslaget om en undtagelse med hensyn til erhvervsmæssige salg i de første tre år efter erhvervelsen af værket vil blive accepteret.
Jeg beklager, at det på grund af forfatningsretlige hindringer ikke er muligt efter kunstnerens død at begrænse følgeretten til at gælde hans arvinger efter loven.
Endelig må Kommissionen afvise forskellige ændringsforslag, der er fremsat om omtale i betragtningerne af et fællesskabsretligt instrument, når det siges, at et sådant ikke bør indføres.
For så vidt angår ændringsforslag 40, hvorefter det skal være en betingelse for direktivet ikrafttrædelse, at Kommissionen foretager endnu en vurdering af påvirkningen af markedet af salget af kunstværker - en vurdering, som skulle tiltrædes af de øvrige fællesskabsinstitutioner, der deltager i lovgivningsprocessen - må jeg sige, at dette ikke er i overensstemmelse med den institutionelle ligevægt, der er indført ved traktaten om Den Europæiske Union.
Jeg er overbevist om, at man i næste runde vil kunne nå frem til fuld konsensus om forslaget, hvorunder der tages hensyn til alle de potentielle risici for fremtidens kunstmarked i Europa.
Jeg siger endnu en gang tak for denne forhandling, som jeg selv har fundet af stor interesse, fordi den har vist både den komplekse karakter af dette forslag og det tomrum, der tilsigtes udfyldt med forslaget.

Formanden
Tak, hr. kommissær Monti.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.

Masse og dimensioner for motorkøretøjer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0102/97) fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af EuropaParlamentets og Rådets direktiv om masse og dimensioner for visse motorkøretøjsklasser og påhængskøretøjer hertil og om ændring af direktiv 70/156/EØF (C4-0632/96-91/0348(COD)) (Ordfører: Barton).

Barton
Hr. formand, tak for den meget iøjnefaldende indledning til denne betænkning. For nogle år siden satte vi os for at få en fælleseuropæisk aftale om masse og dimensioner for visse køretøjer og påhængskøretøjer hertil med henblik på at skabe fri bevægelighed og det indre marked og alle de fordele, som det vil give borgeren. Vi må notere os, at der er gjort mange fremskridt på hele dette område. En klar aftale om dette spørgsmål havde afsluttet denne proces, men indtil i dag er vi ikke kommet ind i slutfasen.
Desværre har Rådet ikke været i stand til at forelægge specifikke foranstaltninger, som omsider ville tilendebringe processen. Omkring fem år efter vor førstebehandling er det eneste, vi nu har, en fælles proces med hensyn til, hvordan de nationale myndigheder skal træffe afgørelse om disse grænser, de maksimalt tilladte værdier. Håbet og forventningen er, at dette efterhånden vil medføre harmoniserede resultater som følge af, at den fælles proces anvendes. Det er beklageligt, at vi endnu ikke kan opnå hele denne aftale.
Denne betænkning er nødt til at afspejle denne realitet. Det er ingen nytte til, at vi drømmer om disse spørgsmål. Vi fremsætter to »venlige« ændringsforslag i betænkningen. Ifølge disse skal de nationale myndigheder, når de anvender denne procedure, i høj grad tage hensyn til sikkerhedsfaktorerne. Jeg vil minde Kommissionen og Rådet om de bekymringer, som Europa-Parlamentet gav udtryk for i denne henseende under førstebehandlingen, navnlig med hensyn til anvendelsen af påhængskøretøjer på indtil 750 kg, uden at det er nødvendigt, at disse påhængskøretøjer har bremsesystemer. Parlamentet er særdeles bekymret over dette. Vi har ikke stillet et ændringsforslag, da der ifølge proceduren skal træffes afgørelse om dette på nationalt plan - i det mindste i den mellemliggende periode.
Jeg håber oprigtigt, at Rådet og Kommissionen også kan acceptere vore konstruktive ændringsforslag i denne henseende. Forhåbentlig vil Rådet og Kommissionen være i stand til at informere Parlamentet om, at spørgsmålet vil blive fulgt nøje, og hvis denne proces ikke ses at føre til de nødvendige resultater inden for to år, eller der ikke er tegn på, at den vil lykkes, forventer vi, at Kommissionen forelægger nye forslag med henblik på at fremskynde denne proces.
Nogle skandinaviske parlamentsmedlemmer har med rette rejst det spørgsmål, der optager dem, nemlig specialkøretøjer, navnlig inden for skovbrugserhvervet. Det spørgsmål, de rejser, er: Vil harmoniseringen på europæisk plan bringe deres ret til at anvende deres specialkøretøjer i fare? Det enkle og korte svar fra Parlamentet er, at der ikke er en sådan risiko. Uanset hvilken procedure vi anvender til at fastsætte de europæiske standarder, forhindrer de på ingen måde de nationale myndigheder i at godkende anvendelsen af specialkøretøjer, hvis de finder det formålstjenligt. Den eneste begrænsning er, at disse køretøjer ikke har ret til frit at kunne anvendes i resten af Europa.
Afslutningsvis håber jeg, at vi nu kan gå videre med dette forslag, og at borgerne snart vil få fordelene ved et sikkert indre marked for køretøjer og påhængskøretøjer hertil.

Monti
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, på Kommissionens vegne siger jeg hr. Barton tak for hans fremragende betænkning om forslaget til direktiv om masse og dimensioner for visse motorkøretøjsklasser og påhængskøretøjer hertil. Kommissionen kan gå ind for de to ændringsforslag, der er fremsat af hr. Barton, dog med visse redaktionelle ændringer.
Jeg skal desuden meddele Parlamentet, at Kommissionen er rede til om fornødent på ny i de kommende to år at undersøge situationen inden for sektoren for køretøjers sikkerhed. Jeg vil ligeledes sige Parlamentet tak for det arbejde, det har udført med dette direktiv. Der er tale om et betydeligt fremskridt i retning af harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om fremgangsmåden for godkendelse af motorkøretøjer og påhængskøretøjer hertil, dog ikke personbiler, med hensyn til disses masse og dimensioner. Alle betingelser er til stede for, at forslaget kan blive vedtaget og således vil kunne anvendes af automobilfabrikanterne i tiden indtil direktivets ikrafttræden, der er fastsat til 24 måneder efter forslagets vedtagelse.
Jeg håber meget, at Parlamentet vil vedtage forslaget ved andenbehandlingen, således som De, hr. Barton, har tilkendegivet.

Barton
Hr. formand, jeg glæder mig meget over kommissærens svar. Jeg håber, at de omtalte tekstmæssige ændringer ikke betyder, at vi er nødt til at behandle spørgsmålet som led i en forligsprocedure. Jeg vil minde kommissæren om, at vi drøftede disse spørgsmål tidligere og ændrede ordlyden i et forsøg på at imødekomme Kommissionen. Jeg er sikker på, at det ikke er Kommissionens hensigt, at vi nu er nødt til at iværksætte forligsproceduren. Hvis der kan opnås enighed om de tekstmæssige ændringer, som De nu synes at finde nødvendige, uden at iværksætte denne procedure, er det intet problem for mig. Hvis det vil iværksætte proceduren, må jeg bede Kommissionen om at overveje det igen.

Monti
Jeg vil nu læse de foreslåede ændringer op. Jeg håber, at ordføreren vil gå med til definitionen af »mindre væsentlig«, som jeg tog den frihed at anvende. Vi vil gerne have betragtning 6 ændret - lad mig læse de sidste fire linjer, hvori det nu hedder: «... og at arbejde på en stadig forbedring af sikkerheden, navnlig vedrørende anvendelsen af visse klasser af anhængere eller påhængskøretøjer.« Vi vil gerne have følgende ordlyd: «... og at arbejde på en stadig forbedring af sikkerheden, navnlig vedrørende visse klasser af påhængskøretøjer«. Dette indebærer, at ordene »anvendelsen af« og ordene »anhængere eller« udgår. Jeg håber, at denne ændring anses for at være mindre væsentlig.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.
(Mødet hævet kl. 23.27)

