Iškilmingas posėdis - Ingrid Betancourt
Pirmininkas
Ponios ir ponai, Tarybos Pirmininke, Komisijos nary, su dideliu džiaugsmu ir susižavėjimu norėčiau pasveikinti šiandien Europos Parlamente viešinčią Ingrid Betancourt. Nuoširdžiausi sveikinimai jums, ponia I. Betancourt!
(Plojimai)
Tai, kad jūs šiandien esate čia su mumis, liudija, jog drąsūs žmonės niekada nepraranda vilties kovodami už laisvę ir žmogaus orumą. Po jūsų išlaisvinimo 2008 m. birželio 2 d. man teko garbEuropos Parlamento vardu jums rašyti ir pasveikinti grįžus į laisvę. Dabar jūs esate čia kaip mūsų viešnia.
Jūs buvote kalinama šešerius metus, keturis mėnesius ir devynias dienas. Tik jūs viena žinote, ką jums teko išgyventi per šią 2 321 dieną, tačiau visame pasaulyje jūs tapote laisvės ir žmogaus pasipriešinimo prievartai bei pagrindinių žmogaus teisių nepaisymui simboliu, taip pat orumo ir drąsos pavyzdžiu mums visiems. Visą tą laiką jūsų vaikai buvo su jumis. Niekada nepamiršiu, kaip abu jūsų vaikai - duktir sūnus - prieš kelerius metus susirado mane, dar einantį kitas pareigas, ir kaip jie kovojo už savo motiną. Tai buvo tikra vaikų meilmotinai. Galite didžiuotis savo vaikais!
(Plojimai)
Jūsų pagrobėjų vykdytas teroras - tai tiesioginis išpuolis prieš mūsų vertybes, laisvę, žmogaus orumą ir demokratiją.
Ponia I. Betancourt, jūsų pavyzdys dar kartą mums labai aiškiai parodo, kad demokratija neturi atsitraukti nper žingsnį kovoje su terorizmu. Mūsų politinir moralinpareiga užtikrinti, kad teisės viršenybvisada nugalėtų.
Kol buvote kalinama, daug Europos Parlamento narių nenuilsdami stengėsi, kad būtumėte išlaisvinta; žinau, kad šiandien čia yra nemažai įvairių Ingrid Betancourt komitetų atstovų - aktyvių jūsų tikslo šalininkų, žmonių, siekiančių išlaisvinti visus Kolumbijoje kalinamus įkaitus. Norėčiau nuoširdžiai pasveikinti visus, kurie gynIngrid Betancourt ir kurie šiandien yra čia, Europos Parlamente.
(Plojimai)
Ponios ir ponai, privalome nenuilstamai toliau siekti, kad būtų paleisti visi, iš kurių šiandien yra atimta laisvė. Tai dar viena jūsų apsilankymo čia priežastis. Jūs esate sakiusi: "Nuo terorizmo nukentėjusiam asmeniui didžiausia baim- būti pamirštam. Kai buvau džiunglėse, turėjau veidą ir vardą. Dabar prašau, kad tą patį padarytumėme tiems, kurie ten pasiliko." Tokie buvo ir yra jūsų žodžiai. Europos Parlamento vardu linkiu, kad jie išsipildytų.
Šiemet minime 1948 m. gruodžio 10 d. Jungtinių Tautų Generalinės Asamblėjos priimtos Visuotinės žmogaus teisių deklaracijos šešiasdešimtmetį. Šioje deklaracijoje pirmą kartą pasauliniu mastu oficialiai buvo įtvirtinta pareiga ginti kiekvieno žmogaus orumą ir visų žmonių lygybę nepaisant odos spalvos, religijos ar kilmės. Deklaracijos 3 straipsnyje rašoma: "Kiekvienas turi teisę į gyvybę, laisvę ir asmens saugumą."
Labai daug žmonių neteko laisvės, nes gynžmogaus teises. Šią savaitę Europos Parlamente surengtoje konferencijoje "Žodis suteikiamas gynėjams" girdėjome daugybę liudijimų žmonių, kurie buvo engiami, savavališkai suimti arba prievarta ištremti, nes kovojo už pagrindines teises ir laisves. Mes taip pat turėjome progą išsamiai aptarti, kaip galėtume geriau apsaugoti šiuos žmones ir paremti jų veiklą.
Ponia I. Betancourt, mums visiems didelgarbpaprašyti jus kreiptis į Europos Parlamentą.
Ingrid Betancourt
(FR) Pone pirmininke, ponios ir ponai, man labai malonu būti čia su jumis būtent šiandien, kai Jungtinės Tautos ir Europos Sąjunga mini 60-ąsias Visuotinės žmogaus teisių deklaracijos metines.
Žinoma, telieka stebėtis, koks neįtikėtinas šis sutapimas. Dar prieš tris mėnesius iš giliausios Amazonės miškų glūdumos stebėjau jus dirbančius, o mano didžiausias troškimas buvo, kad kiti ateitų ir pasisakytų čia mūsų vardu, kol patys buvome vienų įniršio, kitų - abejingumo belaisviai.
Nuoširdžiai tikiu, kad stebuklas tai, jog galiu su jumis pasidalyti šiomis akimirkomis. Atvykau čia, į Parlamentą, kuriuo žaviuosi ir kuriam visada pavydėjau. Kaip ir visi lotynų amerikiečiai svajoju, kad jūsų rodomas pavyzdys būtų užkrečiamas ir kad mūsų žmonės susivienytų ir vieną dieną galėtume susitikti kurios nors Lotynų Amerikos šalies parlamente, kaip jūsiškis, ir per dialogą bei pagarbą rastume raktą į didį ir dosnų mūsų žemyno likimą.
Labai gerai žinau, kiek daug jūs apie mane galvojote tais sudėtingais metais. Gerai atsimenu jūsų, kaip ir mūsų šeimų, ryžtą tuo metu, kai pasaulis nustojo domėtis Kolumbijos įkaitų likimu ir kai iš viso buvo vengiama net kalbėti apie mus.
Būdama džiunglėse klausiausi radijo, kuris transliavo jūsų posėdį. Vaizdo nebuvo, tačiau girdėjau apie posėdį pasakojančių žurnalistų balsus. Būtent iš čia, iš šitos salės, per jus, per jūsų nepasidavimą ir jūsų tylų nepritarimą mane pasiekpirmoji pagalba. Jūsų dėka daugiau kaip prieš penkerius metus supratau, kad mes nebesame vieni.
Jei visus tuos metus nepraradau vilties, kabinausi į gyvenimą, nešiau savo kryžių diena po dienos, tai tik todėl, kad žinojau, jog esu jūsų širdyse. Pasakiau sau, kad jie gali pradanginti mano kūną, bet mano vardas ir mano veidas visada gyvens jūsų mintyse.
Štai kodėl nuo pat tos akimirkos, kai grįžau į laisvą pasaulį, norėjau atvykti čia, į šią vietą, kuri man yra kaip namai. Turėjau jums pasakyti, kad niekas, ką jūs pasakėte ar padarėte, nenuėjo veltui. Jums esu skolinga už tai, kad esu gyva ir kad iš naujo atradau gyvenimo džiaugsmą. Turite suprasti, kad jūsų žodžiai padėjo man daug anksčiau, nei mane pasiekfizinpagalba.
Ačiū jums už tai!
(Plojimai)
Ačiū jums visiems. Ačiū, kad atvėrėte savo širdis šiai taip toli įvykusiai tragedijai. Kai galvojau apie terorizmo aukų statuso įvedimą ir kalbėjau su JT apie būtinybę leisti pasisakyti nukentėjusiųjų šeimoms, mąsčiau apie jūsų parodytą pavyzdį. Žinau, kad priėmėte mano šeimą, mano mamą, mano vaikus ir juos išklausėte. Kai, būdama džiunglėse, tai sužinojau, man viskas pasikeitė. Dėl savo kilnumo Europos Parlamentas tapo vieta, iš kurios pasauliui buvo pranešta apie mūsų patirto ir daugiau kaip 3 000 mano tėvynainių vis dar patiriamo žiaurumo mastą.
Čia pasakyti žodžiai, dėl kurių aš ir mano bendražygiai buvo išlaisvinti, pagimdporeikį veikti ir kartu gerbti visų įkaitų, taip pat ir mūsų pagrobėjų - sukilėlių, gyvybes. Tai, kad viskas įvyko be smurto, buvo jūsų atkaklumo ir ryžto rezultatas. Tai ypatingas, aiškus ir konkretus jūsų veiksmų rezultatas.
(Plojimai)
Taip pat norėčiau pareikšti pagarbą tūkstančiams žmogaus teisių aktyvistų ir tūkstančiams kovotojų už laisvę, kurie visame pasaulyje dirbo, kad mes būtume paleisti ir kad būtų paleista daugybkitų žmonių visame pasaulyje. Matau čia žmonių su geltonais FICIB (Ingrid Betancourt komitetų tarptautinfederacija) marškinėliais.
(Plojimai)
(ES) Norėčiau padėkoti FICIB už tai, kad kovoja dėl visų Kolumbijoje laikomų įkaitų. Jūs pirmieji atidarėte šias duris. Jūsų dėka aš ir penkiolika mano bendražygių atgavome laisvę. Turime toliau kovoti, kad išlaisvintume likusius belaisvius; žinau, kad galiu jumis pasikliauti.
(Plojimai)
(FR) Buvo daug kovotojų už laisvę. Visų pirma - FICIB, taip pat ir daug kitų komitetų iš viso pasaulio: Paryžiuje, Italijoje, Nyderlanduose, Graikijoje, Vokietijoje, Airijoje, Danijoje, Švedijoje - visur. Visur turėjome draugų: Kanadoje, Jungtinėse Amerikos Valstijose, visose Lotynų Amerikos šalyse, tačiau viskas prasidėjo čia. Ačiū jums!
(Plojimai)
Daugiau nei šešerius metus kiekvieną dieną šie kovotojai už laisvę organizavo akcijas, kad mūsų tragedija nepaskęstų abejingume. Kai kurie mūsų jau laisvi, bet ne visi. Jų kova tęsiasi.
Labiau nei kada nors anksčiau jiems reikia jūsų paramos, jūsų atvirų durų, jūsų noro ir laiko. Tačiau labiausiai mums reikia jūsų žodžio. Matote, vienintelis mūsų ginklas - tai žodis.
(ES) Norėčiau pakalbėti apie ypatingą žodžių galią, nes šiandien su dideliu liūdesiu galvoju apie moterį, kurios ginklas buvo žodžiai, o prieš ją buvo panaudotas smurtas ir tikras ginklas.
KolumbietOlga Marina Vergara buvo nužudyta rugsėjo 22 d. kartu su savo vaikaičiu, sūnumi ir kitais šeimos nariais. Ji buvo aktyvi kovotoja už žmogaus teises. Tai buvo moteris, kuri kalbėjo, kuri savo žodžiais gynkitus.
Galvoju apie ją šiandien ir čia, šioje šventoje vietoje, prašau savo šalies Kolumbijos valdžios padaryti tai, kas būtina, kad kaltieji būtų patraukti atsakomybėn teisingame teisme ir nubausti už padarytas gėdingas veikas.
(Plojimai)
(FR) Visi žinome, kad žodžiai yra be galo svarbūs. Žodžiai - veiksmingiausia kovos su neapykanta ir smurtu priemonė. Tikiu, kad ne kartą jautėtės nusivylę, kad negalite "veikti", o "kalbėjimas" atrodtik beprasmis burnos aušinimas. Manau, kad tikriausiai būsite tai patyrę, - aš tai tikrai, kai buvau Kolumbijos parlamento narė, - kai, pavyzdžiui, gailitės, kad nesate vyriausybės - vykdomosios valdžios, kur priimami sprendimai, skirstomos lėšos ir vykdomi darbai - dalis. Materialiame pasaulyje, kuriame neegzistuoja tai, ko nematome, visa tai yra nusivylimas, kurio visi turime saugotis.
Tačiau Parlamentas yra žodžių, kurie išlaisvina, tvirtovė. Čia prasideda visi didieji visuomenės nubudimo procesai. Būtent čia nagrinėjami ir aptariami mūsų žmonėms svarbūs klausimai. Jei vykdomoji valdžia nustoja ką dariusi, tai tik todėl, kad dar anksčiau kažkas iš jūsų atsistojo ir taržodį. Jūs kaip ir aš gerai žinote, kad kai tik kuris nors iš jūsų taria žodį čia, Parlamente, šėtonas atsitraukia dar per vieną žingsnį.
Žodžiai turi didelę galią realiame pasaulyje. Ž. P. Sartras jauttai dar vaikystėje. Fransuaza Dolto labai gražiai tai išreiškė, pasakydama, kad žmonės yra žodžių būtybės ir kad žodžiai gali apsupti rūpesčiu, gydyti ir gimdyti, tačiau gali ir susargdinti bei nužudyti. Žodžiai, kuriuos ištariame, turi mumyse slypinčių emocijų galią.
Buvau priblokšta, kai sužinojau, - tai yra labai asmeniška, atskleisiu jums kai ką iš savo asmeninio gyvenimo, - kad mano duktper tuos metus, kai manęs nebuvo, nuolat prisimindavo mano žodžius, kuriuos aš buvau ištarusi mums esant kartu visai nemąstydama. Tuo metu negalėjau net pagalvoti, kokią viltį ir stiprybę šie žodžiai suteiks jai, kai būsiu toli nuo jos, nelaisvėje. Labiausiai ji atsimena laišką, kurį jai parašiau jos penkiolikto gimtadienio proga ir apie kurį buvau visai pamiršusi. Ji sako, kad šį laišką skaitydavo per kiekvieną savo gimtadienį...
(Plojimai)
... ir kad kiekvienais metais - kadangi ji pati keitėsi - ji atrasdavo jame ką nors nauja, skirtą žmogui, kuriuo ji virto...
(Plojimai)
Gydytojai tai vadina potrauminiu streso sindromu. Su juo reikia kovoti. Tik tiek. Apgailestauju.
Taigi, norėjau pasakyti, ką ji turėjo išgyventi kaskart, kai tuose parašytuose žodžiuose rasdavo ką nors nauja, skirta žmogui, kuriuo ji virto. O Dieve, jei tik būčiau žinojusi! Būčiau buvusi atidesnir palikusi jos kelyje daugiau meilės ir saugumo.
Šiandien galvoju apie mus - jus ir save. Jei tik iš tikrųjų galėtume suvokti tikrą žodžių galią, galbūt būtume drąsesni, narsesni, reiklesni kalbėdami apie tai, kaip galėtume palengvinti kančias tų, kuriems reikia, kad už juos kovotume. Nukentėjusieji nuo despotiškų santvarkų žino, kad tai, kas pasakoma čia ir dabar, parodo jų kančių reikšmę ir įprasmina jų kovą. Jūs niekada nepamiršote jų vardų ir bėdų. Jūs neleidote jų engėjams pasislėpti jų padarytų nusikaltimų užmarštyje. Jūs neleidote jiems tą siaubą, kurį jie kelia savo aukoms, pridengti doktrinomis, ideologija ar religija.
Kai buvau kalinama, ne kartą girdėjau mano vardu kalbantį Kolumbijos ginkluotųjų revoliucinių pajėgų (FARC) atstovą spaudai Raulį Reyes. Per radiją girdėdavau jį sakant: "Ingrid sako tą" arba "Ingrid sako aną". Buvau įsiutusi, kad mane pagrobę sukilėliai ne tik pasisavino mano likimą, bet kėsinosi ir į mano žodžius.
Tai suvokusi vėl atradau žodžius, kuriais noriu jums pasakyti, kaip labai pasauliui reikia, kad Europa kalbėtų. Pasaulyje, kuriame vis daugiau nerimo, kuriame mūsų patiriama rytojaus baimverčia mus užsidaryti savyje, turime atsiverti, dosniai ištiesti rankas ir pradėti keisti pasaulį.
Vartotojiška visuomenė, kurioje gyvename, nepadaro mūsų laimingų. Savižudybių skaičius, narkotikų vartojimo lygis, smurtas visuomenėje yra tik keli pasaulio negalios simptomai, kurie vis plinta. Pasaulinis atšilimas ir virtingamtos kataklizmų mums primena, kad pati Žemtaip pat serga dėl mūsų neatsakingumo ir egoizmo.
(Plojimai)
Koks ryšys tarp viso to ir visame pasaulyje nuo žvėriškumo nukentėjusių žmonių kančių? Manau, kad ryšys labai gilus. Būdama nelaisvėje galėjau šiek tiek pastudijuoti savo pagrobėjų socialinę elgseną. Mane saugantys partizanai buvo ne vyresni negu mano pačios vaikai. Jauniausi buvo vienuolikos, dvylikos ir trylikos metų, vyriausi - ne daugiau kaip dvidešimties ar dvidešimt penkerių metų. Dauguma jų - sakyčiau, 95 procentai - prieš tai, kai juos užverbavo FARC, skynkokamedžio lapus. Jie vadinami "raspačinais". Nuo saulėtekio iki saulėlydžio jie trina kokamedžio lapus į pastą, kuri naudojama kokainui gaminti.
Tai jauni kaimiečiai, kurių dauguma gyvena labai atokiose vietovėse, bet turi palydovinę televiziją ir gerai žino, kas vyksta pasaulyje. Kaip ir mūsų vaikai, jie apipilami gausybe informacijos ir, kaip ir mūsų vaikai, svajoja apie "iPod'us", "Playstation'us" ir DVD. Tačiau jiems taip jų trokštamas vartotojiškas pasaulis nepasiekiamas. Dar daugiau, už atlyginimą, gaunamą už darbą narkotikų plantacijose, nors jis ir didesnis negu paprasto Kolumbijos valstiečio pajamos, jie vos išgali patenkinti savo būtiniausius poreikius.
Todėl jie nepatenkinti, negali prisidėti prie šeimos poreikių tenkinimo, yra persekiojami teisėtvarkos (suprantama, juk jie verčiasi neteisėta veikla), dažnai nukenčia nuo nesąžiningų pareigūnų korupcijos ir atsitiktinio smurto, taip pat nuo regione šeimininkaujančių nusikaltėlių prievartos, sukčiavimo ir nešvarių sandorių. Tai nusikaltėlių, narkotikų prekybos, mafijos imperija. Galiausiai jie skandina savo gėlą ir tuos tris uždirbtus pesus alkoholyje lauko smuklėse, kur jie randa užuovėją.
Kai juos užverbuoja partizanai, šie jaunuoliai mano radę išeitį iš visų savo bėdų: jie yra pamaitinti, aprengti ir aprūpinti būstu visam gyvenimui. Jie mano padarę karjerą, nes gali užsitarnauti vis didesnį laipsnį karinėje partizanų organizacijoje. Be to, ant peties jie turi šautuvą, kuris regione, t. y. jų šeimų ir draugų akyse, suteikia jiems orumo. Todėl ten, kur viešpatauja skurdas, būti partizanu yra laikoma socialine sėkme.
Tačiau jie viską praranda. Jie paranda laisvę. Jie niekada nebegali pasitraukti iš FARC, nebegali pamatyti savo šeimų. Patys to nesuvokdami (bet aš tai mačiau) jie tampa organizacijos, kuri niekada jų nepaleis, vergais, pašaru pabūklams beprasmiškame kare.
Šie jaunuoliai, kurių yra apie 15 000 ir kurie sudaro FARC dalinių pagrindą, niekada nebūtų atsidūrę ten, kur yra, jei mūsų visuomenbūtų suteikusi jiems tikrą sėkmės perspektyvą. Jie niekada nebūtų ten atsidūrę, jei mūsų visuomenės vertybės nebūtų apverstos aukštyn kojomis, o siekis ką nors turėti nebūtų laikomas svarbiausiu gyvenime.
(Plojimai)
Mūsų visuomengimdo partizanus Kolumbijoje, fanatikus Irake, teroristus Afganistane, ekstremistus Irane. Mūsų visuomendaužo žmonių sielas ir juos atstumia kaip sistemos atliekas: imigrantus, kurių nenorime, bedarbius, kurie mums trukdo, narkomanus, kontrabandininkus, vaikus kareivius, varguolius, ligonius - visus, kuriems nėra vietos mūsų pasaulyje.
Turime paklausti savęs: ar turime teisę toliau kurti visuomenę, kurioje daugumai nėra vietos? Ar galime sau leisti kurti sau laimę, kuri daro kitus nelaimingus? Galbūt verta tą maistą, kurio tonas išmetame, padalyti šalyse, kurios patiria badą? Galbūt reikėtų paieškoti racionalesnių vartojimo modelių, kad ir kiti galėtų pasinaudoti šiuolaikinio pasaulio pranašumais? Ar esame pajėgūs įsivaizduoti kitokią ateities civilizaciją, kur dėl bendravimo baigsis ginkluoti konfliktai, kur technologijų pažanga leis mums kitaip suplanuoti savo laiką ir erdvę, kad kiekvienas mūsų planetos gyventojas rastų savo vietą jau vien dėl to, kad yra pasaulio pilietis.
Nuoširdžiai tikiu, kad norėdami apginti žmogaus teises, turime keisti savo papročius ir įpročius. Turime nepamiršti, kad mūsų gyvenimo būdas daro spaudimą tiems, kurie neturi galimybių tokį gyvenimą gyventi. Negalime palikti neužsukto neteisybės čiaupo ir tikėtis, kad indas niekada nepersipildys.
(Plojimai)
Visi mes esame žmonės, turį tuos pačius poreikius ir norus. Pirmiausia turime pripažinti, kad ir kiti žmonės - žmogus po tiltu arba tie, kurių nenorime matyti, nes jie gadina mums vaizdą - turi teisę norėti to paties, ko norime mes.
(Plojimai)
O dar - mūsų širdys. Visi mes galime atlikti geriausius darbus, bet spaudžiami bandos, galime atlikti ir blogiausius darbus. Nesu įsitikinusi, ar galime jaustis saugūs nuo savo pačių gebėjimo būti žiaurūs. Stebėdama savo pagrobėjus, galvojau, ar galėčiau pasielgti taip kaip jie. Buvo aišku, kad dauguma jų patiria didžiulį spaudimą, spaudimą, kurį jiems dargrupuotė.
Kas gali mus nuo to apsaugoti? Kas gali užtikrinti, kad patys nepažeisime žmogaus teisių, - visų pirma, savyje, jei su tuo susitaikysime, užsimerksime ar teisinsimės, - o po to ir viso pasaulio akivaizdoje? Kaip galime nuo to apsisaugoti? Geriausia apsauga visuomet buvo ir bus mūsų dvasingumas ir principingumas. Tačiau turime kovoti žodžiais; žodžiai - pats geriausias ginklas.
Todėl nuolat kartoju, kad tik per dialogą galime baigti karą pasaulyje. Ar karas vyktų mano šalyje Kolumbijoje, ar Darfūre, ar Kongo Demokratinėje Respublikoje, ar Somalyje - sprendimas visuomet tas pats. Turime kalbėtis, turime pripažinti kitų teisę būti išgirstiems, nesvarbu, ar jie teisūs ar klysta, ar jie blogi ar geri, nes tik kalbėdamiesi galime išsaugoti žmonių gyvybes.
(Plojimai)
Noriu pasakyti jums tai, kuo tikiu. Nėra nieko stipriau už žodžius. Turime apipilti pasaulį žodžiais, paliesti širdis ir pakeisti elgesį. Semdamiesi iš savo sielų lobynų galime kalbėti bet kurio žmogaus labui. Iš mūsų sielų gelmių gimstančiais žodžiais galime kurti taiką. Žodžiais galime ginti kiekvieno laisvę, žodžiais galime pradėti kurti naują civilizaciją, Meilės civilizaciją.
(Plojimai)
Leiskite man pakalbėti apie Meilę. Jūs žinote, kad nuo mano išlaisvinimo dienos nuolat galvojau apie savo likimo brolius, kuriems pasisekne taip, kaip man, ir kurie iki šiol yra kaip gyvuliai pririšti prie medžių, kurie man išvykus liko džiunglėse. Noriu nuvesti jus pas juos.
(Plojimai)
Atsiprašau, man taip nesmagu.
(Plojimai)
Eikite paskui mane pas juos, po didžiuliais medžiais, užstojančiais dangaus žydrynę...
(Plojimai)
dūstančius nuo augmenijos, kuri juos slegia iš visų pusių, skendinčius nepaliaujamame nežinomų vabzdžių dūzgime, neleidžiančiame jiems pailsėti nakimirkos, apsuptus visokiausių į juos nusitaikiusių pabaisų...
Atsiprašau, negaliu kalbėti. Labai atsiprašau.
(Plojimai)
...apsuptus visokiausių į juos nusitaikiusių pabaisų, skausmo surakintais kūnais.
Gali būti, kad šiuo metu jie, prispaudę ausis prie radijo imtuvo, klausosi šių žodžių, mūsų žodžių, kurie jiems primena, kad jie vis dar gyvi. Pagrobėjams jie yra tik daiktai, prekė, netgi mažiau nei gyvuliai. Jiems - jų pagrobėjams, partizanams, jie yra kasdieninis varginantis darbas, neduodantis jokios greitos naudos, todėl į juos jie lengvai nukreipiama savo susierzinimą.
Norėčiau išvardyti jums juos visus. Padovanokite man kelias minutes kaip pagarbos jiems ženklą, nes kai jie girdės mūsų tariamus jų vardus, jie iš pačios juos įkalinusių džiunglių gūdumos atsakys spartesniu širdžių plakimu. Taip mes nors kelioms akimirkoms išlaisvinsime juos iš sunkių pažeminimo grandinių.
ALAN JARA, SIGISFREDO LOPEZ, OSCAR TULIO LIZCANO, LUIS MENDIETA, HARVEY DELGADO, LUIS MORENO, LUIS BELTRAN, ROBINSON SALCEDO, LUIS ARTURO ARCIA, LIBIO MARTINEZ, PABLO MONCAYO, EDGAR DUARTE, WILLIAM DONATO, CESAR LASSO, LUIS ERAZO, JOSE LIBARDO FORERO, JULIO BUITRAGO, ENRIQUE MURILLO, WILSON ROJAS, ELKIN HERNANDEZ, ALVARO MORENO, LUIS PENA, CARLOS DUARTE, JORGE TRUJILLO, GUILLERMO SOLORZANO, JORGE ROMERO, GIOVANNI DOMINGUEZ.
Taip pat galvoju apie ypatingą moterį AUNG SAN SUU KYI, kuri savo gyvybe moka už žmonių teisę į laisvę ir kuri pradėjo bado streiką siekdama būti išgirsta. Jai mūsų žodžių reikia labiau už viską.
(Plojimai)
Galvoju ir apie dar vieną savo tėvynainį - Guiladą Shalitą, kuris buvo paimtas įkaitu 2006 m. birželio mėn. Jo šeima kenčia kaip kentėjo maniškė, belsdamasi į kiekvienas duris, darydama viską, kas įmanoma ir neįmanoma, kad tik jis būtų paleistas. Jo asmeninis likimas supainiotas su politiniais interesais, kurie neturi nieko bendra su juo pačiu ir kurie nuo jo visiškai nepriklauso.
GUILAD SHALIT, AUNG SAN SUU KYI, LUIS MENDIETA, ALAN JARA, JORGE TRUJILLO, FORERO,...
Šių vardų, ištartų tarp šių sienų, aidas skelbia pasauliui apie jiems padaryto blogio mastą. Jie turi žinoti, kad kol jie nebus paleisti, mes visi jausimės kaliniais.
Labai tikiuosi, kad iš šio Parlamento juos pasieksiantys plojimai perduos jiems mūsų meilę, visą mūsų stiprybę ir jėgą. Tegu jie žino, kad mes visa širdimi juos palaikome. Tegu jie tvirtai žino, kad mes netylėsime ir nenuleisime rankų tol, kol jie visi bus laisvi!
Ačiū jums!
(Ovacijos stovint)
Pirmininkas
Ingrid Betancourt, jūs atvėrėte savo širdį mums, laisva valia išrinktiems Europos Parlamento nariams ir - ponios ir ponai, tikiuosi, galiu pasakyti tai visų jūsų vardu - šiame Parlamente dar nėra buvę tokių didžiulių emocijų, kokias ką tik patyrėme.
Ponia I. Betancourt, jūs kalbėjote apie solidarumą ir troškimą, kad jūsų patirtis - tos kančios, kurias jums teko iškentėti, ir pagaliau atgauta laisv- nuvestų prie visų tų, kurie tebėra teroristų nelaisvėje, ir grąžintų jiems laisvę. Tai didžiausias solidarumo ženklas, kurį galite parodyti visiems belaisviams visame pasaulyje ir už tai dėkojame jums iš visos širdies.
(Plojimai)
Ponia I. Betancourt, savo taikia kova už laisvę, už kiekvieno žmogaus teises ir orumą jūs skatinate mus, laisva valia išrinktus Europos Parlamento narius, ryžtingai ir nenuleidžiant rankų tęsti kovą taikiomis priemonėmis. Jūs skatinate mus pradėti dialogą, o žodžius apibūdinote kaip patį svarbiausią dalyką gyvenime. Nuo žodžių prasideda žmonių bendravimas. Jūs įkvėpėte mus toliau eiti šiuo keliu.
Ingrid Betancourt, baigdamas norėčiau pasakyti štai ką: mums teko didelgarbklausytis jūsų didžiai jaudinančios kalbos, kupinos žmogiškų jausmų, bet kartu ir aistringo raginimo veikti - raginimo visiems mums, išrinktiems, kad veiktume. Dabar, kai atgavote laisvę ir grįžote į gyvenimą, tikimės, kad rasite ramybę savo gimtojoje šalyje - Prancūzijoje, kuri yra svarbi Europos Sąjungos šalis ir kuri šį pusmetį pirmininkauja Europos Sąjungai, ir kad rasite trokštamą laimę. Bet labiausiai mes linkime jums meilės, apie kurią kalbėjote. Ačiū jums, Ingrid Betancourt!
(Plojimai)
(Posėdis pradėtas 15.55 val.)
