Juhlaistunto - Saksan yhdistymisen 20. vuosipäivä
Puhemies
(EN) Arvoisat kollegat, hyvät kuulijat, haluaisin nyt puolestanne toivottaa tervetulleiksi Euroopan parlamenttiin kaikki arvoisat vieraamme.
Kiitos, että tulitte. Monet meistä muistavat - jotkut meistä, jotka ovat hyvin nuoria, tietävät sen historiasta - Saksan yhdistymisen 20 vuotta sitten.
Siellä oli neljä suurta maailmanjohtajaa: Yhdysvaltain presidentti George Bush vanhempi, Neuvostoliiton johtaja Mihail Gorbatšov, Yhdistyneen kuningaskunnan pääministeri Margaret Thatcher ja Ranskan presidentti François Mitterrand ja tietysti neljän maan ulkoministerit neuvottelemassa yhdistymissopimuksesta.
Yksi ulkoministereistä on tänään täällä kanssamme. Olen hyvin iloinen voidessani toivottaa tervetulleeksi Euroopan parlamenttiin Roland Dumasin. Olemme hyvin iloisia, että olette täällä.
Toivotamme iloisina tervetulleiksi myös tuon ajan kaksi Saksan johtajaa: Länsi-Saksan liittokanslerin Helmut Kohlin ja Itä-Saksan pääministerin Lothar de Maizièren. Tervetuloa Euroopan parlamenttiin nyt, 20 vuotta myöhemmin.
EU:n toimielimillä oli erittäin merkittävä osa Saksan yhdistymisessä. Haluaisin myös sanoa kaikkien meidän puolesta: tervetuloa kotiin, Enrique Barón Crespo, Euroopan parlamentin entinen puhemies. Enrique, tämä on kotinne! Kiitos, että tulitte.
Ja viimeisenä vaan ei varmasti vähäisimpänä, silloinen Euroopan komission puheenjohtaja, puheenjohtaja Jacques Delors. Olemme hyvin iloisia, että olette täällä. Olemme hyvin kiitollisia teille ja muistamme erittäin hyvin puheenne noilta ajoilta. Olitte suuri Saksan yhtenäisyyden tukija, ja se oli meille kaikille erittäin tärkeää. Ilman Saksan yhdistymistä ei olisi Euroopan yhdistymistä. Nuo päivät olivat kohtalokkaita maanosallemme, ja me voimme olla ylpeitä siitä ja muistamme nuo päivät ikuisesti.
(Parlamentti antoi puhujalle suosionosoitukset seisaaltaan.)
Lothar de Maizière
Arvoisa puhemies, arvoisa Jacques Delors, hyvät kuulijat, katsoessani ympärilleni voin nähdä monia hyvin tunnettuja ja tuttuja kasvoja, ja olen hyvin iloinen nähdessäni teidät kaikki jälleen.
Minulle on suuri kunnia voida puhua teille tänään tässä tapahtumassa Euroopan parlamentissa. Se tekee selväksi, että Saksan yhdistyminen ei ollut missään nimessä kansallinen asia vaan myös perustavanlaatuisesti eurooppalainen asia. Voisin jopa sanoa, että Saksan yhdistymisellä lopetimme Euroopan kansojen harhaanjohdetun nationalismin. Haluan siksi käyttää tämän vuosipäivän ja puheenvuoroni suoman tilaisuuden ja kehottaa kaikkia Euroopan kansoja pyrkimään aktiivisesti saavuttamaan kaikki meitä yhdistävät asiat. Tämä päivä, 7. lokakuuta, on asianmukainen päivä tälle tapahtumalle, koska se on Saksan demokraattisen tasavallan perustamisen 61. vuosipäivä. Tasavallan päivää juhlittiin 40 vuoden ajan ylenpalttisesti ja jopa pröystäilevästi 7. lokakuuta.
Minä ryhdyin kuitenkin pääministeriksi lopettaakseni Saksan demokraattisen tasavallan ja johtaakseni itäsaksalaiset yhtenäisyyteen. Meillä ei ollut missään vaiheessa tilaisuutta ratkaista avointa Saksan kysymystä muuten kuin Euroopan yhtenäisyyden puitteissa. Rooman sopimuksen perustuksiin pohjautuva Euroopan unioni on osoittanut, että Euroopan maat ovat ottaneet oikein opikseen kahden maailmansodan kauhuista. Liittokansleri Konrad Adenauer vahvisti vuonna 1957, että sopimuksilla vahvistettiin Itä-Saksan täysjäsenyys, mikäli yhdistyminen tapahtuisi. Tämä muuttui aikomukseksi Saksan perustuslain sen johdanto-osan kappaleen taustalla, jossa viitataan toimimiseen niiden puolesta, joita on estetty osallistumasta käytännön politiikkaan. Saksan kysymys on siten aina pysynyt asialistalla, koska se oli myös yksi avaimista Euroopan jaon päättämiseen. Nämä kaksi asiaa liittyvät tiiviisti toisiinsa: sota, jonka Saksa aloitti ja hävisi, ja rautaesirippu, joka jakoi Euroopan.
Yksi tämän asian erityisen traaginen näkökohta oli se, että ihmiset, joihin rautaesirippu iski erityisen ankarasti, olivat samoja ihmisiä, jotka kärsivät eniten kansallissosialismin aikana. Kansannousut Itä-Berliinissä vuonna 1953, Puolassa ja Unkarissa vuonna 1956 tai Prahan kevät vuonna 1968 eivät onnistuneet vakavasti horjuttamaan kommunistisen hallinnon perustuksia. Siitä lähtien monet ihmiset koko itäblokissa kuitenkin tiesivät, että järjestelmää, jossa elimme, ei voitaisi uudistaa vaan se voitaisiin vain lopettaa. Tämä näkemys edusti heikkoa toivoa, jota vaalimme jatkuvasti kohdatessamme vaikeat olot ja vallassa olijoiden käytöksen, mutta josta useimmat ihmiset, minä mukaan luettuna, eivät uskoneet, että se voisi saada täyttymyksensä heidän elinaikanaan.
Vapaudella ei ollut ääntä. Se oli sortavan hiljaisuuden ja halvaannuksen aikaa. Kaikki tämä kuitenkin muuttui lokakuussa 1978, kun puolalainen kardinaali valittiin paaviksi. Pelkästään hänen uskonsa ja hänen sanansa järkyttivät suvaitsemattomia hallintoja. Ensin Puolan kansa ja sitten koko maailma ymmärsivät, että tämä mies sanoi sen, mihin hän uskoi, ja uskoi siihen, mitä sanoi. Johannes Paavali II oli ensimmäinen epäilyttävä merkki muutoksen tuulista, jotka puhaltaisivat siitä alkaen koko Euroopan läpi ja joista vuonna 1989 kehkeytyisi kumouksen myrsky.
(Äänekkäitä suosionosoituksia.)
Danzigin lakot vuonna 1980 ja itäblokin ensimmäisen vapaan ammattiliiton perustaminen tekivät selväksi, että prosessi oli alkanut, eikä sitä enää voisi pysäyttää. Ratkaiseva tekijä kaikessa tässä on se, että kukaan ei taistellut vain omasta puolestaan. Kaikki, jotka kyseenalaistivat kommunismin, tekivät sen kaikkien puolesta. Se on ehkä internationalismin ironinen tulos. Tadeusz Mazowiecki ja Lech Wałęsa muuttivat oman maailmansa lisäksi myös meidän maailmamme. Meidän saksalaisten on kiitettävä puolalaisia paljosta.
(Äänekkäitä suosionosoituksia.)
Tänään meidän pitäisi myös muistaa niiden muiden ihmisten nimet, jotka edustivat monia ihmisiä. Mainitsen vain Andrei Saharovin ja Václav Havelin, jotka olivat jo kauan murskanneet Berliinin muuria ennen kuin se todella murtui vuonna 1989.
(Suosionosoituksia.)
Haluaisin myös jälleen kerran korostaa kunnioitustamme ja kiitollisuuttamme Unkarille, joka oli ensimmäinen maa, joka oli tarpeeksi rohkea avaamaan rajansa.
(Suosionosoituksia.)
Se oli aikaa, jolloin ihmiset toimivat toistensa puolesta, koska he kaipasivat vapautta. Tämä kumous oli todellinen yhteinen ponnistus, ja sen tärkeimmän tuloksen pitäisi ja pitää olla pysyvä eurooppalainen yhteisö. Meidän pitäisi siksi suhtautua näihin kokemuksiin haasteena, kun tästä lähin etsimme Euroopassa meitä yhdistäviä asioita.
(Suosionosoituksia.)
En unohda, miten Johannes Paavali II sanoi Brandenburgin portilla vuonna 1996 pitämässään puheessa menneistä ajoista puhuessaan, että muurit ja tappavat rajat olivat erottaneet ihmisiä toisistaan. Silloin Brandenburgin portti todisti marraskuussa 1989, miten ihmiset heittivät sorron ikeen hartioiltaan ja tuhosivat sen. Suljettu Brandenburgin portti oli erottamisen symboli. Kun se viimein avattiin, siitä tuli yhtenäisyyden symboli ja merkki siitä, että Saksan perustuslain kehotus Saksan täydelliseen yhdistymiseen oli saatu aikaan vapaudessa. Nyt ihmiset pystyvät todella sanomaan, että Brandenburgin portista on tullut vapauden portti. Haluaisin lisätä hänen sanomaansa, jos voin tehdä niin Brandenburgin protestanttina ja hugenottien jälkeläisenä, että Berliinin muurin murtumisen myötä Brandenburgin portista on tullut Euroopan yhtenäisyyden symboli. Me saksalaiset emme tekisi oikeutta kansalliselle yhtenäisyydellemme, jos emme suhtautuisi siihen panoksena Euroopan yhtenäisyydelle, joka on seurannut historiallisia tapahtumia, joista olen nyt lyhyesti puhunut.
(Suosionosoituksia.)
Ensimmäiset ja ainoat Itä-Saksan kansankamarin vapaat vaalit 18. maaliskuuta 1990 saivat aikaan parlamentin, joka edusti todella kattavasti väestöä ja oli osoitus demokratian elinvoimaisuudesta ja vakuuttavasta vallasta hallituksen muodossa. Yhteensä 93,4 prosenttia äänestäjistä käytti vaaleissa äänioikeuttaan. Uskon, että se on ennätys, johon ei ylletä lähitulevaisuudessa. Nämä vaalit koskettivat kaikkia. Historiassa niitä käsitellään hämmästyttävänä todisteena siitä, että vapautettuaan itsensä syksyllä 1989 itäsaksalaiset onnistuivat demokratian käyttöönotossa maassamme keväällä 1990. Saksan demokraattisen tasavallan kansa toimi vakuuttavasti ja vastuullisesti ja teki oikeutta juuri saavuttamalleen vapaudelle. Demokratia ja vapaus eivät ole vain abstrakteja käsitteitä. Ne läpäisevät ja määrittelevät kaikki elämämme osa-alueet.
Näiden kansankamarin vaalien 20. vuosipäivänä sanoin valtiopäivillä, ja haluaisin vahvistaa sen jälleen kerran täällä, miten tärkeää oli, että kansankamari teki kaikille naapureillemme selväksi, että Saksan demokraattisen tasavallan muutokset ja Saksan yhdistyminen eivät aiheuttaneet huolta. Parlamentti myönsi välittömästi ja omasta vapaasta tahdostaan vastuun koko Saksan historiasta. Se painoi päänsä uhrien edessä ja takasi puolalaisille naapureillemme turvalliset rajat. Se pyysi myös antamaan anteeksi Saksan demokraattisen tasavallan osallistumisen Prahan kevään murskaamiseen. Se teki kaiken tämän ennen uuden hallituksen valitsemista, koska kylmän sodan päättymisen jälkeen koittavan uuden aikakauden oli määrä olla sovinnon, rauhan ja yhteisön aikaa. Jo tämä vastuun myöntäminen oli alku Itä-Saksan ainoan vapailla vaaleilla valitun parlamentin työlle. Kaikki, mitä siitä seurasi, liittyi tähän myöntämiseen ja oli sen seurausta, niin sanoakseni. Tämä myöntäminen on edelleen pätevä nyt, kun Saksan demokraattinen tasavalta on päättynyt, ja velvollisuutena on etsiä kaikessa tekemässämme asioita, jotka yhdistävät meitä Euroopassa.
Itä-Saksan parlamentti osoitti velvollisuudekseni panna täytäntöön prosessi, joka johtaisi kahden valtion yhdistymiseen. Haluaisin korostaa, että tuolloin me kaikki pystyimme saavuttamaan nuo asiat, jotka olivat kauan sitten tulleet selviksi, vain kansan yhtenäisyyttä koskevan innostuksen ansiosta. Maaliskuun 18. päivänä 1990 järjestetyt vaalit olivat myös kansanäänestys Saksan kysymyksestä. Meidän piti silti kuitenkin omistautua sopimusten laatimiselle ja miltei loputtoman ongelmamäärän kattavien asetusten täytäntöönpanolle. Kaikki yhteiskunnan alat muuttuivat perusteellisesti. Saksan osavaltiot otettiin uudelleen käyttöön, vallanjako luotiin uudelleen, oikeusvaltio palautettiin ja kaikki koulutus-, poliisi- ja hallintoelimet demokratisoitiin. Yksi ratkaiseva tekijä oli se, että otettiin uudelleen käyttöön paikallinen itsehallinto, joka on peräisin Preussin Steinin ja Hardenbergin uudistuksesta ja jonka nojalla ihmiset pystyivät osallistumaan vapaisiin paikallisvaaleihin 6. toukokuuta 1990. Laadimme myös merkittäviä kansallisia sopimuksia talous-, valuutta- ja yhteiskuntaliitosta, yhdistymissopimuksen ja lopuksi liittoutuneiden kanssa 2+4-sopimuksen - olen hyvin tyytyväinen siihen, että Roland Dumas on täällä - jonka allekirjoitimme Moskovassa 12. joulukuuta.
(Suosionosoituksia.)
Noina kuutena kuukautena saimme aikaan valtavasti, ja voimme kuvata sitä historiamme ahkerimmaksi parlamentiksi.
Olen vielä tänäkin päivänä kiitollinen siitä, että kaikki kumppanimme olivat erittäin sitoutuneita aseveljiämme. Voisin mainita tässä kohdassa niin monia nimiä, mutta haluaisin vain mainita Mihail Sergejevitš Gorbatšovin ja George Bush vanhemman. Puhe yhteisestä eurooppalaisesta talosta oli yksi tärkeimmistä Gorbatšovin glasnostia ja perestroikaa koskevan politiikan lähtökohdista. Se aukaisi lopulta oven saksalaisten yhdistymiselle. Siksi emme saisi koskaan unohtaa, että Venäjä on tärkeä osa tätä eurooppalaista taloa ja että kumppanuutemme Venäjän kanssa on olennaisen tärkeä selviytymisellemme.
(Suosionosoituksia.)
George Bush antoi Atlantin liiton perusteella erityissuojelua itsemääräämisoikeudellemme. Haluaisin myös mainita Jacques Delorsin nimen, sillä hän sai paljon aikaan Euroopan komission puheenjohtajana ja antoi meille välttämätöntä apua Saksan yhtenäisyyden aikaansaamisessa. Hän oli Saksan kansan todellinen ystävä. Paljon kiitoksia!
(Suosionosoituksia.)
Olen edelleen varma, että Saksan yhdistyminen ei olisi saanut niin laajaa hyväksyntää ja yhteistyöhalua, jos sitä ei olisi vanhassa liittotasavallassa tukenut Helmut Kohl, joka on eittämättä erittäin suuri eurooppalainen.
(Suosionosoituksia.)
Siinä yhdistyi kaksi asiaa. Vapauttamalla itsensä ainoalaatuisesti rauhanomaisin keinoin itäsaksalaiset murskasivat sortavan järjestelmän ja hajottivat muurin. Demokraattisten vaalien avulla he onnistuivat saamaan aikaan perustavanlaatuisen muutoksen. Itäsaksalaiset sanoivat pystypäin: "Me olemme kansa", ja sitten muutama viikko myöhemmin: "Me olemme yksi kansa". Niiden, jotka saivat niin paljon aikaan niin lyhyessä ajassa, pitäisi olla täynnä itseluottamusta ja ylpeyttä. Heillä on kaikki oikeus uskoa, että he pystyvät vastustamaan sitä, mitä nyt kutsumme kriisiksi, ja että he selviävät kaikista kriiseistä entistä vahvempina. Meillä on kokemusta muutoksesta.
(Suosionosoituksia.)
Olemme toisaalta myös ymmärtäneet, että olemme osa tätä loistavaa Euroopan kansojen yhteisöä ja osa Atlantin liittoa. Muut valtiot ja kansat ovat myös puolustaneet vapauttamme ja tehneet kaiken voitavansa auttaakseen meitä saavuttamaan yhtenäisyyden. Siksi meidän on tärkeää muistuttaa itseämme ja tulevia sukupolvia siitä, että me saksalaiset olimme itse vastuussa maamme tappiosta ja jaosta. Ystäviämme, naapureitamme ja kumppaneitamme meidän on kiitettävä yhtenäisyydestä ja vapaudesta.
(Suosionosoituksia.)
Yhdistyminen ei kuitenkaan vain luonut nykyistä Saksaa. Se sai tietysti aikaan perustavanlaatuisia muutoksia myös vanhassa liittotasavallassa ja koko Euroopassa. Tämä muutosprosessi jatkuu heikkenemättä. Kansamme ja maamme pystyi lopettamaan kehän kiertämisen Saksan kysymyksen ympärillä. Sen sijaan he pystyivät omistamaan vakavat ponnistuksensa saavuttaakseen suuren tavoitteen, joka ruumiillistuu Saksan perustuslaissa ja joka on rauhan edistäminen koko maailmassa toimimalla yhdistyneen Euroopan yhdenvertaisena jäsenenä. Nyt me haluamme olla, ja me voimme olla, liikkeellepaneva voima Euroopan yhtenäisyyden taustalla ja maailman rauhan takaaja, koska me olemme saaneet rauhan aikaan rauhanomaisesti, yhteistyössä naapureidemme kanssa, ja me olemme sen suurelta osin velkaa noille naapureille. Ennen kaikkea kuitenkin suhtaudumme tähän tehtävään maamme antamana arvokkaana palveluna. Sen ansiosta voimme toteuttaa ulkoisesti sellaista, mikä sisäisesti on demokratian ratkaiseva sisältö. Demokratia ei ole niinkään valtiomuoto kuin todellinen palvelus, jonka kaikki tekevät yhteisölle ja yhteisen hyvän puolesta. Demokratiassa kehotetaan kaikkia muita järjestelmiä enemmän kaikkia ryhtymään toimeen ja osallistumaan.
Sama koskee sosiaalista markkinataloutta, joka on enemmän kuin vain talousjärjestelmä. Se edellyttää ja kannustaa kaikkien kansalaisten vastuuntuntoa. Se panee yhteisen hyvän oman edun edelle, ja se käyttää omaisuutta yhteisön palvelemiseen, eikä sitä voi taata ilman yhteisöä. Meidän on kaikissa tapauksissa toistettava itsellemme, että tärkeää on jaon korvaaminen osallistumisella omassa maassamme ja Euroopassa. Osallistuminen ei kuitenkaan tarkoita sitä, että kaikille annetaan jotakin. Sen sijaan se tarkoittaa, että kaikki voivat antaa jotakin ja kaikkien on osallistuttava.
Olen koko ajan enemmän huolissani kasvavasta ylenkatseesta niitä oikeuksia kohtaan, jotka ovat vapautemme perusta. Demokratian ainoalaatuisuus ja voima ovat peräisin vain kansalaisten asenteesta. Tämän kansalaisuuden käsitteen ansiosta voimme elää yhdessä yhteisönä, ja se kannustaa meitä aina etsimään meitä yhdistäviä asioita. Olemme osa kansojen yhteisöä, joka takaa kansalaisten oikeudet, pyrkii rauhaan ja vaurauteen ja haluaa elää rauhassa. Minun mielestäni maanosalla, jossa elämme, on myönteinen tulevaisuus, jos se voi löytää näiden oikeudenmukaisuuden, demokratian, rauhan ja vapauden arvojen keskikohdan ja jos voi löytää yhtenäisyyden, jonka menetimme toisen maailmansodan jälkeen. Puhuimme länsiliitosta, itäblokista ja idän ja lännen ristiriidasta; meillä oli Itä- ja Länsi-Berliini, maailmamme oli jaettu itään ja länteen, mutta sillä ei ollut enää keskusta. Meitä yhdistävien asioiden rehellinen etsiminen on myös keskuksemme etsimistä.
Joskus minua miltei ärsyttää, että kaikkiin asioihin, joita ilman olimme Itä-Saksassa ja joita kaipasimme monia vuosia, suhtaudutaan nyt itsestäänselvyytenä eikä niitä juuri edes huomata. Ajattelen matkustamisen, ilmaisun, kaupan, lehdistön ja uskonnon vapautta. Ajattelen oikeutta vapaisiin, oikeudenmukaisiin ja salaisiin vaaleihin ja oikeutta myötämääräämiseen. Ihmiset suhtautuvat nykyisin kaikkeen tähän niin itsestäänselvyytenä, että he tuskin huomaavat sitä enää. Uhkana on aina se, että näihin asioihin ei kiinnitetä huomiota ja että niitä ei arvosteta. Joskus minua häiritsee, kun muistan, miten usein ihmisillä on tapana pelata sillä, mitä he ovat saavuttaneet, koska se on heille itsestäänselvyys ja he eivät enää arvosta sitä. He eivät myöskään ponnistele tarpeeksi jatkaakseen saavutuksiaan.
(Suosionosoituksia.)
Meillä on usein edessämme vaikeita tehtäviä. Nyt, kun olemme laajentaneet Euroopan unionia, meidän on myös annettava sille lisää syvyyttä. Nämä tehtävät ovat kuitenkin edelleen huomattavasti houkuttelevampia kuin sortuminen ristiriitoihin. On niin paljon parempi tehdä yhteistyötä kriisien voittamiseksi ja ongelmien ratkaisemiseksi kuin kohdata ne yksin.
(Suosionosoituksia.)
Euroopan kansojen suurin katastrofi olisi palaaminen yhtenäisyyden puutteeseen. Sen takia, ja erityisesti tällaisena päivänä, meidän pitäisi etsiä kaikkia meitä yhdistäviä asioita. Mainitsemani oikeudet ja vapaudet muodostavat yhteiskuntamme ja Euroopan unionin ja arvojen yhteisömme ytimen ja keskuksen. Nämä ovat meitä yhdistäviä asioita. Tästä keskuksesta johtuu ratkaiseva ja ehkä ainoa merkittävä velvollisuus, joka meille Euroopan kansalaisina säädetään. Meidän pitäisi olla valmiita puolustamaan näitä oikeuksia ja vapauksia. Vapauden puolustaminen on Euroopan ytimessä.
(Suosionosoituksia.)
Olemme oppineet, että vapaus on jakamatonta. Ei ole mahdollista, että kansan yksi osa on vapaa ja toinen osa elää sortojärjestelmän alaisuudessa, kuten meillä Saksassa oli. Berliinin muurin ja rautaesiripun murtuminen Euroopassa ei ole vain vapauttanut itäsaksalaisia ja melkein kaikkia Itä- ja Keski-Euroopan ihmisiä. Se on myös täydentänyt koko Euroopan vapauden. Siksi Euroopan kansat voivat löytää asiat, jotka ovat heidän omiaan sanan todellisimmassa merkityksessä, vain yhteisön puitteissa. Meidän on säilytettävä vapaus yhteisömme puitteissa varmistaaksemme itsellemme myönteisen tulevaisuuden.
Viime vuosisata on huippukohtineen ja hirvittävine alhoineen opettanut meille yhden asian. Historia ei ole salaperäinen kohtalo, joka käy ihmisten luona. Historia on yksinkertaisesti sitä, mitä ihmiset tekevät. On kuitenkin vaikeampaa vaikuttaa ihmisten toimiin kehottamalla heitä muuttumaan kuin antamalla heille hyvä esimerkki. Nuo asiat, jotka koskevat yksittäisiä ihmisiä, koskevat myös parlamentin jäseniä, hallituksia ja kokonaisia kansoja. Emme voi vaatia, että kansalaisemme suhtautuvat elämään vapautta rakastavasti ja demokraattisesti. Meidän on annettava heille esimerkki. Pyydän siksi teiltä tänään vain yhtä asiaa ja esitän Euroopan kansoille kiireellisen vetoomuksen: Etsikäämme, edistäkäämme ja puolustakaamme asioita, jotka yhdistävät meitä, kaikessa, mitä teemme. Olen kiitollinen siitä, että minun annettiin kantaa vastuuta ja että kansalaisena olen edelleen tietysti vastuussa Brandenburgista, joka on kotini, yhdistyneestä Saksasta, joka on rakastamani isänmaa, ja Euroopasta, jonka yhtenäisyys määrittää kohtalomme ja tulevaisuutemme.
Paljon kiitoksia.
(Pitkään jatkuvia ja kuuluvia suosionosoituksia.)
Puhemies
(EN) Kuten olette osoittanut, arvoisa Lothar de Maizière, yhdistymisemme - Saksan yhdistyminen - alkoi jopa aiemmin, koska muutimme asennettamme, lähestymistapaamme yhteiseen eurooppalaiseen historiaamme ja yhteiseen eurooppalaiseen tulevaisuuteemme. Jännittävin hetki oli kuitenkin tietysti 3. lokakuuta 1990.
Olette varmasti ymmärtäneet, että en toivottanut tervetulleeksi Euroopan parlamenttiin Euroopan parlamentin entistä puhemiestä Hans-Gert Pötteringiä, koska Hans-Gert, te olette yksi meistä. Istutte täällä joka päivä ja työskentelette kanssamme, mutta olemme hyvin iloisia, että istumme täällä yhdessä teidän kunnianarvoisella paikallanne.
Nyt meillä on vuorossa seuraava kunnianarvoisa puhujamme, Jacques Delors. Hänet nimitettiin ensin Ranskan pääministerin Jacques Chaban-Delmasin neuvonantajaksi. Myöhemmin hän oli kahden ja puolen vuoden ajan Euroopan parlamentin jäsen. Kaikki meistä eivät luultavasti muista sitä. Myöhemmin hän oli myös talous- ja valtiovarainministeri. Hän oli Euroopan komission puheenjohtajana kaksi kautta. Hän johti yhtenäismarkkinahanketta ja oli keskeinen toimija koko Euroopan unionin kannalta merkittävän Maastrichtin sopimuksen valmistelussa ja täytäntöönpanossa. Hän oli Notre Europa -ajatushautomon ja joidenkin muiden hankkeiden perustaja ja puheenjohtaja.
(Suosionosoituksia.)
Jacques L.J. Delors
entinen Euroopan komission puheenjohtaja. - (FR) Arvoisa puhemies, arvoisa Lothar de Maizière, arvoisa puheenjohtaja Van Rompuy, arvoisa puheenjohtaja Barroso, teidän korkeutenne, arvoisat Euroopan parlamentin jäsenet, hyvät kuulijat, Berliinin muurin murtumisen ja Saksan yhdistymisen välillä kului tuskin vuotta.
Euroopan kansat ilmaisivat itseään koko vuoden 1989 ajan: Puolassa tapahtumat, jotka olivat alkanet Gdánskin lakoilla kesällä 1980, johtivat Belvederen sopimukseen vuoden 1989 helmi- ja huhtikuun välisenä aikana, ja sitä seurasivat ensimmäiset vapaat vaalit 4. kesäkuuta 1989; Tšekkoslovakiassa ihmiset muistivat Jan Palachin polttouhria; Unkarissa he viettivät lopultakin rehabilitoidun Imre Nagyn juhlallisia hautajaisia, presidentti Zhivkovin piti väistyä; ja tietysti Itä-Saksassa yhä useammat ihmiset ottivat osaa rauhanomaisiin mielenosoituksiin. Ihmisten vaatimukset saivat lisää voimaa, ja 2. toukokuuta 1989 tapahtuneen Unkarin ja Itävallan välisen rajan avaamisen ansiosta jotkut itäsaksalaiset pääsivät sen yli länteen.
Todistimme siten hetkeä, jolloin historia nopeutui, ja meidän on myönnettävä, että se yllätti meidät kaikki. Jotkut meistä tiesivät intuitiivisesti, että kommunistisissa maissa kuohui koko ajan enemmän, mutta kukaan ei voinut arvata, että räjähdys tapahtuisi niin nopeasti. Vuosi 1989 oli perusteellisten muutosten vuosi monissa maailman osissa, muun muassa, minun muistini mukaan, Pinochetin diktatuurin kaatuminen Chilessä ja Tiananmenin kansannousu Kiinassa.
Palatakseni takaisin Eurooppaan, vuoden 1989 tapahtumat olisivat hetkellä millä hyvänsä voineet käynnistää raa'an sorron tai johtaa veriseen konfliktiin, joka puolestaan olisi saanut aikaan pitkän epävakauden ajan ja uhannut rauhaa. Niin ei käynyt. Se on toinen opetus, sen jälkeen, mitä opimme kansannoususta. Meidän, jotka olemme kokeneet nämä tapahtumat, on säilytettävä niiden muisto.
Uusille sukupolville on tosiaankin kerrottava tuon ajan tapahtumista, koska he eivät kokeneet niitä itse. He elävät nykyään vauraudessa ja rauhassa ja näkevät maailmaan ravistelevia jännitteitä ja kapinoita kaukaa. He ovat siis nähneet väkivallan ja vihan kuvia vain tiedotusvälineiden suodattamina. Heidän on kuitenkin säilytettävä muistissaan se kaikenkattava tosiasia, että monien maailmanjohtajien vuosina 1989 ja 1990 osoittaman viisauden ansiosta eurooppalaiset pystyivät kokemaan siirtymän, joka oli, se on myönnettävä, tunteellinen, mutta johon ei liittynyt merkittävää verenvuodatusta eikä vaarallista saastumista.
(Suosionosoituksia.)
En nimeä kaikkia noita johtajia - Lothar de Maizière on jo tehnyt niin - joiden tyyneyttä paineen alla ja joiden viisautta voin vain ylistää, jotta en unohda jotakuta ja loukkaa herkkiä aiheita tai tule väärinymmärretyksi. Jotkut heistä, haluaisin lisätä, ovat valitettavasti kärsineet kansansa ja seuraajiensa epäkiitollisuudesta. Olen varma, että historia korjaa nämä virheet ja puutteet ja paljastaa totuuden näistä tapahtumista.
Palatkaamme kuitenkin hetkeksi järkytykseen, kun Berliinin muuri murtui 9. marraskuuta 1989. Jopa ennen kuin poliitikoilla ja diplomaateilla oli edes aikaa vetää henkeä, Euroopan yhteisön piti vastata vaikka vain Lothar de Maizièren mainitseman Rooman sopimuksen säännösten osalta. Olin 11. marraskuuta kutsunut kokoon Euroopan komission jäsenten hätäkokouksen, ja minua haastateltiin Saksan televisioon, ja vakuutin, että itäsaksalaiset voivat vapaasti valita ja että heille oli tilaa Euroopan yhteisössä. Lisäsin näin: "Olemme suuri yhteisö, jossa me kaikki rakennamme yhdessä kohtaloamme hyödyntääksemme historiaa paremmin kaikkien etujen mukaisesti."
Silloin ei ollut mahdollista sanoa enempää. Velvollisuuteni oli lähettää tervetulotoivotus ja toivon viesti itäsaksalaisille ystävillemme. Samalla yritin lieventää monen ihmisen tuntemaa pelkoa ja epävarmuutta. Tuosta hetkestä lähtien johtajien kesken järjestettiin monia kokouksia ympäri maailmaa, Yhdysvaltojen ja Neuvostoliiton välillä, Neuvostoliiton ja eurooppalaisten välillä, ja Itä- ja Länsi-Saksan ja toisen maailmansodan neljän liittoutuneen vallan välillä, niin sanottu 2+4-prosessi. Sillä välin saatiin aikaan edistystä Saksan liittotasavallan ja Saksan demokraattisen tasavallan edustajien välillä, ja pääasiassa Lothar de Maizièren ja liittokansleri Kohlin välillä.
Se herätti monia kysymyksiä, se on sanottava, Euroopan yhteisössä tämän jyrkästi muuttuvan poliittisen ympäristön takia. Euroopan yhteisö pystyi lopulta kuitenkin vain hyväksymään kahden Saksan yhdistymisen ja tukemaan sitä, minkä se teki 24. huhtikuuta 1990 Dublinissa järjestetyssä Eurooppa-neuvoston kokouksessa. Näin toimimalla ja ottamalla huomioon 2+4-sopimuksessa tehtyjen järjestelyjen pysyvän ja oikeudenmukaisen luonteen osalta annetut vakuutukset yhteisö piti kiinni puolustamistaan arvoista: rauhasta, kansojen välisestä keskinäisestä ymmärryksestä ja solidaarisuudesta, erityisesti kaikkia saksalaisia kohtaan idässä ja lännessä. En voi myöskään olla ajattelematta sitä, että koko synkkien vuosien ajan pelkästään yhteisön olemassaolo, eikä vain sen aineellinen vauraus, oli aina vertailukohta ja majakka kommunistisen ikeen alla eläville kansoille.
Haluaisinkin muistuttaa teitä: yhteisö eteni yhdessä näiden tapahtumien kanssa. Niin aikaisin kuin heinäkuussa 1989 - kuten Roland Dumas muistaa, koska hän on yksi mukana olleista ihmisistä - jo ennen muurin murtumista, komissio oli suostutellut G7-ryhmän hyväksymään suunnitelman Keski- ja Itä-Euroopan maiden auttamiseksi. Avoimuuden henki ja suotuisa suhtautuminen laajentumiseen oli jo vahvistettu virallisesti. Muurin murtumisen jälkeen Saksan kysymys oli kuitenkin, se on sanottava, suuri huolenaihe. Minkä tien yhdistynyt Saksa valitsisi?
Presidentti Mitterrandin aloitteesta järjestettiin 19. marraskuuta 1989 ylimääräinen Eurooppa-neuvoston kokous, jossa valmisteltiin virallisten kuulemisten aloittamista kahden Saksan ja niiden kumppanien välillä. Liittokansleri Kohlin pitkässä esittelyssä tehtiin yhteenveto tilanteesta, joka oli tietysti edelleen muutosvaiheessa. Historia oli alkanut nopeutua.
Euroopan parlamentti oli myös hyvin aktiivinen ja tarkkaavainen tuona aikana. Sen keskustelut kertovat kysymyksistä, joita kysyttiin Saksan tulevaisuudesta, ja monen Euroopan parlamentin pelkäämästä vaarasta, että Euroopan yhdentymisprosessi hidastuu vuoden 1987 yhtenäisasiakirjan antaman vauhdin jälkeen. Parlamentti antoi 28. marraskuuta 1989 erittäin merkittävän vahvistavan päätöslauselman, jossa todettiin näin: "Kaikilla Euroopan kansoilla, Puolan kansa mukaan luettuna, on Helsingin päätösasiakirjan mukaan oikeus elää tällä hetkellä määritettyjen turvallisten rajojen sisällä." Tällä tavalla Euroopan parlamentti viittasi yhteen vaikeimmista kiistoista, joka ratkaistiin säilyttämällä Oderin-Neißen raja.
Minä seisoin 17. tammikuuta 1990 Euroopan parlamentin edessä Euroopan komission puheenjohtajana ja totesin seuraavasti: "Itä-Saksa on erillinen tapaus. Se kuuluu yhteisöön, jos se niin haluaa." Tämä tulevaisuudennäkymä sai parlamenttinne perustamaan väliaikaisen valiokunnan selvittämään Saksan yhdistymisprosessin vaikutusta Euroopan yhteisöön. Tuo valiokunta, joka koostui, minun on korostettava, erittäin kokeneista henkilöistä, muun muassa monista ulkoasiainministereistä, hälvensi tehokkaasti epäilyt Itä-Saksan osavaltioiden yhdentymisestä ja edisti sitä. Se on hyödyllinen muistutus kaikkien puolien epäilijöille siitä, että Euroopan parlamentin ansiosta käsite moniarvoisesta ja elävästä demokratiasta ei ole vain toive vaan todellisuutta. Valiokunta osoitti sen tuolloin.
(Suosionosoituksia.)
Kaikki asiat huomioon ottaen meidän ei pitäisi aliarvioida Euroopan yhdentymisen saavutuksia ja vaikutusta riippumatta esteistä, joita sen tiellä on. En tietenkään pyri erottamaan tärkeimpiä seikkoja ja ajatuksia, jotka pystyivät vaikuttamaan tähän suureen vapautusliikkeeseen.
Ensimmäisenä on epäilemättä ihmisten kyky vastustaa sortoa, ilmaista vapaudenjanonsa ja osoittaa hiljaista rohkeutta. Minulta olisi kuitenkin huolimatonta olla muistuttamatta Johannes Paavali II:n tekemistä vetoomuksista ja erityisesti hänen Puolan kansalle kriittisessä käännekohdassa osoittamastaan vetoomuksesta: "Älkää pelätkö!" En voi myöskään unohtaa Länsi-Saksan lujaa mutta avointa ja anteliasta politiikkaa Saksan demokraattista tasavaltaa kohtaan muurin murtamiseen johtaneiden vuosien aikana.
Vapaus voitti, mutta vapauden kanssa tulivat velvoitteet. Saksan yhdistymissopimus loi kaksi haastetta. Ensimmäinen oli Länsi- ja Itä-Saksan ihmisten välinen keskinäinen ymmärrys. Siihen vastattiin selväjärkisesti, ymmärtävästi ja anteliaasti. Toinen oli taloudellinen ja yhteiskunnallinen, ja siihen oli yhtä vaikea vastata. Se vaati uskomattomia ponnistuksia lännestä itään tehtyinä valtavina vuotuisina siirtoina, joiden määrä oli jopa 4-5 prosenttia Länsi-Saksan kansantuotteesta tai, hyvät kuulijat, 1 400 miljardia euroa 20 vuoden aikana. Sen lisäksi olivat vielä muut panokset teknisenä tukena, jota tarvittiin Itä-Saksan talouden rakenneuudistuksessa.
Yksi ainoa luku kuvaa tämän saavutuksen kokoa: 20 vuoden aikana BKT henkeä kohti nousi 40 prosentista 73 prosenttiin Länsi-Saksan tuloista. Ponnistukset jatkuvat tulevina vuosina solidaarisuusveron jatkuvan maksamisen ansiosta - jos en erehdy, se jatkuu vuoteen 2019 asti. Saksalaiset itse sopivat siitä. Asenteiden muuttamisessa on edelleen yhtä paljon työtä kuin talous- ja yhteiskuntarakenteiden muuttamisessa.
Euroopan yhteisö osallistui omalta osaltaan laajentamalla taloudellista ja sosiaalista yhteenkuuluvuutta koskevaa politiikkaansa, minkä Euroopan parlamentin jäsenet tietävät hyvin, Saksan itäisiin osavaltioihin. Vaikka myönnettyjä määriä ei voida verrata saksalaisten tekemiin ponnistuksiin, eurooppalaisten panokset osoittivat selkeästi Itä-Saksan aseman eurooppalaisen hankkeen täysivaltaisena osallistujana, ihmisten ja tekniikan vaihdon lisääntymisen ja säännöllisen vuoropuhelun Euroopan komission ja uusien osavaltioiden johtajien välillä. Olisin toivonut, että yhteisö olisi tehnyt enemmän, mutta Saksan johto oli huolissaan siitä, miten sen kumppanit reagoisivat, ja pyysi, etten lisäisi enää rakennerahaston osuutta.
Hyvät kuulijat, 20 vuotta myöhemmin, kun rahoituskriisin ohella monet ihmiset kyseenalaistavat Euroopan yhdentymisen, 27 jäsenvaltiolla on edessään historiallinen vastuu: Euroopan yhdentymisen syventäminen tai eläminen päivästä päivään sellaisten kompromissien kanssa, jotka voivat hyvinkin olla välttämättömiä mutta jotka eivät tiedä hyvää tulevaisuudelle.
(Suosionosoituksia.)
Kun tänään juhlimme riemukkaasti Saksan yhdistymistä, miten voimme olla kysymättä Saksalta, millaisena se näkee Euroopan tulevaisuuden? Yhdistynyt Saksa on unionin muodostavan 27 jäsenvaltion taloudellinen voimanpesä. Vain yhtä lukua lainatakseni, Saksa tuottaa 25 prosenttia koko talous- ja rahaliiton kokonais-BKT:stä. Mainitsen talous- ja rahaliiton, koska pidittepä siitä tai ette, se on vahvin side niiden Euroopan kansojen välillä, joilla on sama valuutta ja samat oikeudet mutta myös velvollisuudet, jotka siitä johtuvat. Monet ihmiset Euroopassa näyttävät ehkä unohtavan tämän.
(Suosionosoituksia.)
Geopoliittisesti Saksa tasapainottelee tällä hetkellä Euroopan unionin ja Euroopan laajan maanosan muun osan välillä. Se on vahva ja monin tavoin houkutteleva asema, joka herättää monia kysymyksiä sekä Saksassa että sen ulkopuolella. Saksalaiset itse ovat samaa mieltä tästä näkemyksestä, kuten valkoinen kirja Saksan turvallisuudesta selkeästi osoittaa. Siinä sanotaan seuraavasti: "Yhdistyneellä Saksalla on merkittävä osa Euroopan ja muun maailman osien tulevassa muotoutumisessa kokonsa, väestölukujensa ja taloudellisen mahtinsa takia ja koska se sijaitsee maantieteellisesti maanosan sydämessä."
Emme siis enää ole vuotta 1989 edeltävässä ajassa, jolloin Saksa osoitti pidättyväisyyttä ja tahdikkuutta syistä, jotka kaikki ymmärtävät ja voivat olla siitä jopa kiitollisia. Tämä pidättyväisyys aiheutti sen, että perättäiset Saksan hallitukset johtivat Euroopan yhdentymistä, erityisesti, kun oli hylättävä mahtava Saksan markka - ja sanon mahtava Saksan markka, koska se on kymmenmarkkanen ja se on Saksan yhdistymisen symboli - euron, yhtenäisvaluutan hyväksi.
Nämä huomautukset ovat kaikkea muuta kuin nostalgisia, ja ne ovat yhden eurooppalaisen aktivistin kehotus, eikä niitä ole suunnattu vain Saksalle, jonka yhdistymistä juhlimme, vaan kaikille jäsenvaltioille. Ovatko EU:n perustaja-isien meille luovuttamat arvot edelleen merkityksellisiä? Ovatko ne edelleen voimassa? Saamamme perintö liittyy enemmän siihen, miksi me haluamme elää toistemme kanssa rinnakkain, kuin sopimuksiin, jotka ovat vain tarpeellisia institutionaalisia järjestelyjä.
En kuitenkaan halua päättää puheenvuoroani tähän hieman pessimistiseen huomautukseen ja jättää kysymysmerkkiä roikkumaan asioiden ylle. Ei, varmasti en. Säilytän muistissani ja sydämessäni lokakuun 3. päivän yön, kun Euroopan parlamentin puhemiehellä Enrique Barón Crespolla ja minulla oli mielihyvä ja kunnia tulla kutsutuksi mieleenpainuvaan iltajuhlaan entisessä Saksan valtiopäivätalossa. Länsi- ja Itä-Saksan johtajat kokoontuivat innostuneena yhteen juhlallisessa ja riemukkaassa ilmapiirissä. Kaikkien eurooppalaisten olisi pitänyt voida jakaa tuo suuri tunne.
Seremonian jälkeen halusin tietää, mitä kansa tuntee, kävelemällä Berliinin kaduilla. Myös siellä näin vain juhlallisuutta ja iloa; siellä ei ollut fanfaareja tai pröystäileviä näytöksiä. Se oli hiljainen yö, jota kaikki viettivät muistamalla menneisyyden eroa, historian mielivaltaisen tapahtuman erottamien perheiden hätää; hiljainen yö, jonka aikana ajattelin meidän Eurooppaamme, joka oli vapautettu vihasta ja ristiriidoista, Eurooppaa, jonka halusin olevan samaan aikaan yhtenäinen, vahva ja antelias.
Olette varmasti kanssani samaa mieltä siitä, että saavutustemme lujittamiseksi ja tulevaisuudessa edistymiseksi on vielä paljon tehtävää.
(Parlamentti antoi puhujalle suosionosoitukset seisaaltaan.)
Puhemies
(EN) Me muistamme, arvoisa Jacques Delors, puheenne College of Europessa Bruggessa vuoden 1990 alussa. Se koski Saksan yhdistymistä, ja Saksan yhdistyminen oli teidän sanojenne mukaan paras tapa saada aikaan Euroopan parempi yhteensovittaminen ja parempi tulevaisuus. Se oli loistava ja näkemyksellinen puhe.
Paljon kiitoksia puheestanne myös tänään.
Haluaisin kiittää arvoisia vieraita Espanjasta, Ranskasta ja Saksasta ja toimielintemme, komission ja neuvoston, puheenjohtajia siitä, että olette täällä kanssamme. Kuuntelemme nyt Euroopan hymnin.
