Slavnostna seja - Ingrid Betancourt
Predsednik
Gospe in gospodje, predsednik Sveta, gospod komisar, z velikim zadovoljstvom in občudovanjem danes v Evropskem parlamentu pozdravljam gospo Ingrid Betancourt. Toplo vas pozdravljam, gospa Betancourt!
(Aplavz)
Dejstvo, da ste danes tu z nami, priča, da pogumni ljudje nikoli ne obupajo v boju za svobodo in človeško dostojanstvo. Potem ko so vas 2. junija 2008 izpustili na prostost, sem vam imel čast pisati v imenu Evropskega parlamenta in vam izreči dobrodošlico ob vrnitvi na svobodo. Sedaj je prišel čas, da ste tu naša gostja.
V ujetništvu so vas zadrževali šest let, štiri mesece in devet dni. Samo vi veste, kaj vse ste morali preživeti v teh 2 321 dneh, a postala ste simbol svobode povsod po svetu in simbol človekovega odpora na izvrševanje sile in prikrajšanje temeljnih človekovih pravic, prav tako pa ste tudi vzornica dostojanstva in poguma za vse nas. Vaši otroci so bili ves čas z vami. Nikoli ne bom pozabil, kako sta me vaša otroka - vaša hči in vaš sin - pred nekaj leti iskala, ko sem imel drugačno vlogo, in kako sta zagovarjala svojo mater. To je bila ljubezen otrok do njihove matere. Lahko ste ponosni na svoja otroka!
(Aplavz)
Terorizem, kakršnega izvajajo vaši ugrabitelji, je neposreden napad na naše vrednote, svobodo, človeško dostojanstvo in demokracijo.
Gospa Betancourt, vaš primer nam ponovno zelo jasno kaže, da se demokracije ne smejo nikoli umakniti, ko se soočajo s terorizmom. Politična in moralna dolžnost je zagotoviti, da se vedno vzdržuje pravna država.
Med vašim ujetništvom se je mnogo članov Evropskega parlamenta neutrudno borilo za vašo izpustitev in vem, da je danes tu mnogo predstavnikov različnih odborov za Ingrid Betancourt - aktivnih zagovornikov vašega cilja, ljudi, ki delajo za svobodo vseh talcev v Kolumbiji. Rad bi pozdravil vse vas, ki ste zagovarjali gospo Ingrid Betancourt in ste danes tu v Evropskem parlamentu, in vam izrekel toplo dobrodošlico.
(Aplavz)
Gospe in gospodje, neutrudno si moramo še naprej prizadevati za zagotovitev izpustitve vseh tistih, ki jim je svoboda še vedno odvzeta. To je še en razlog za vaš današnji obisk. Sami ste dejali: "Za žrtev terorizma je največja nevarnost, da nanjo pozabijo. Ko sem bila v džungli, sem imela obraz in ime. Sedaj prosim, da naredimo isto za tiste, ki so ostali za tam." To so bile vaše besede in še vedno so. V imenu Evropskega parlamenta danes pozivamo k uresničitvi tega.
Letos praznujemo 60. obletnico Splošne deklaracije o človekovih pravicah, ki jo je 10. decembra 1948 sprejela Generalna skupščina Združenih narodov. Ta deklaracija je predstavljala prvo svetovno in uradno obveznost za zaščito dostojanstva vsake osebe in enakost vseh ljudi, ne glede na barvo kože, vero ali poreklo. Člen 3 deklaracije navaja: "Vsakdo ima pravico do življenja, do prostosti in do osebne varnosti."
Mnogo, mnogo ljudi je bilo oropanih svobode, ker so zagovarjali človekove pravice. Na konferenci z naslovom "The defenders take the floor", ki je organizirana ta teden tu v Evropskem parlamentu, smo do sedaj slišali mnogo pričevanj ljudi, ki so bili zatirani, samovoljno aretirani in prisiljeni v izgnanstvo zaradi svojega boja za temeljne pravice in svoboščine. Prav tako smo imeli priložnost podrobno razpravljati o tem, kako lahko bolje zaščitimo te ljudi in podpremo njihovo delo.
Gospa Betancourt, vsi smo počaščeni in navdušeni, da vas lahko sedaj prosimo, da nagovorite Evropski parlament.
Ingrid Betancourt
(FR) Gospod predsednik, gospe in gospodje, zame je zelo razburljivo, da sem danes tu z vami, ravno na dan, ko Združeni narodi in Evropska unija skupaj obeležujejo 60. obletnico Splošne deklaracije o človekovih pravicah.
Seveda lahko sedaj le razmišljam, kakšno izredno naključje je to. Samo tri mesece nazaj sem vas gledala pri delu iz najglobljih globin amazonskega deževnega gozda in moja največja želja je bila, da pridejo še drugi in nas zagovarjajo, medtem ko smo ostali zaporniki norosti nekaterih in zanemarjanja drugih.
Resnično verjamem, da je čudež, da lahko delim te trenutke z vami. Sem prihajam polna občudovanja do Parlamenta, ki mu nenehno zavidam. Tako kot vsi prebivalci Latinske Amerike sanjam, da bo vaš primer nalezljiv in da se bodo naši ljudje združili, da se bomo lahko nekega dne srečali v latinsko ameriškem parlamentu, kot je vaš, in z dialogom in spoštovanjem našli ključ do velike in plemenite skupne usode naše celine.
Še predobro vem, koliko ste mislili name v tistih težkih letih. Natančno se spomnim vaše predanosti, poleg naših družin, v času, ko je svet izgubil zanimanje za usodo kolumbijskih talcev in ko je bilo govorjenje o nas obsojano.
V džungli sem poslušala radio, ki je predvajal zasedanje, ki se je odvijalo tu. Nisem imela slik, a imela sem glasove novinarjev, ki so opisovali zasedanje. Od tu, iz te dvorane, preko vas, s tem, da se niste hoteli vdati, in z vašim tihim neodobravanjem je prišla moja prva pomoč. Zaradi vas sem pred več kot petimi leti razumela, da nismo več sami.
Če sem v tistih letih ohranila upanje, če sem se lahko oprijela življenja, če sem lahko dan za dnem nosila svoj križ, je bilo to zato, ker sem vedela, da obstajam v vaših srcih. Prepričevala sem se, da lahko poskrbijo, da izginem fizično, a moje ime in obraz bosta vedno živela v vaših mislih.
Zato sem od trenutka, ko sem prvič stopila nazaj v svobodni svet, hotela priti sem, na ta kraj, ki čutim, da je tudi moj dom. Morala sem vam povedati, da ni bilo nič, kar ste povedali ali storili, zaman. Če sem živa, če sem ponovno odkrila radost življenja, to dolgujem vam. Razumeti morate, da so me vaše besede osvobodile mnogo preden je dejansko prišla fizična pomoč.
Hvala!
(Aplavz)
Hvala vsem vam. Hvala, ker ste odprli srca za to tragedijo v tako oddaljenem kraju. Ko sem razmišljala o osnovanju statusa za žrtve terorizma in ko sem govorila z ZN o potrebi, da se da družinam žrtev več možnosti za izražanje, sem se spomnila na primer, ki ste nam ga dali. Vem, da ste sprejeli mojo družino, mojo mater, moje otroke in da ste jim prisluhnili. V džungli, ko sem to vedela, je bilo to zame zelo pomembno. Z vašo radodarnostjo je Evropski parlament postal platforma, ki je svetu sporočila obseg barbarstva, ki smo ga doživljali in ki ga več kot 3 000 mojih rojakov še vedno doživlja.
Tu izrečene besede, ki so omogočile mojo osvoboditev in osvoboditev mojih tovarišev, so ustvarile potrebo po ukrepanju in hkratnem spoštovanju življenj vseh talcev in prav tako vseh gverilcev, ki so bili naši ugrabitelji. Dejstvo, da ni bilo nasilja, je bilo posledica vaše prepričevalnosti in predanosti. To je poseben, jasen in stvaren rezultat vašega ukrepanja.
(Aplavz)
Prav tako bi tu želela izkazati spoštovanje tisočim aktivistov za človekove pravice, tisočim borcem za svobodo, ki so delali povsod po svetu, da bi zagotovili naš povratek in povratek mnogih, mnogih drugih ljudi povsod po svetu. Tu vidim rumene majice zveze FICIB (Mednarodne zveze odborov Ingrid Betancourt).
(Aplavz)
(ES) Zvezi FICIB bi se želela zahvaliti za njen boj za vse talce v Kolumbiji. Bili ste prvi, ki ste odprli ta vrata. Hvala vam, petnajst mojih tovarišev in jaz smo prišli na svobodo. Še naprej se moramo boriti in bojevati za osvoboditev tistih, ki so ostali, in vem, da lahko računam na vas.
(Aplavz)
(FR) Mnogo je bilo borcev za svobodo. Seveda je bila to zveza FICIB in mnogo drugih odborov po svetu: odborov v Parizu, v Italiji, na Nizozemskem, mnogo, v Grčiji, Nemčiji, na Irskem, na Danskem, na Švedskem, povsod. Povsod smo imeli prijatelje: v Kanadi, v Združenih državah, povsod v Latinski Ameriki, a vse se je začelo tu. Hvala!
(Aplavz)
Vsak dan, več kot šest let, so ti borci za svobodo organizirali akcije za zagotavljanje, da naše tragedije ne bi pogoltnilo ravnodušje. Svobodni smo, nekateri med nami, a ne vsi. Njihov boj se nadaljuje.
Bolj kot kdajkoli jih moramo podpirati, potrebno je, da so vaša vrata odprta, potrebujemo vašo voljo in čas. Vendar pa bolj kot kdajkoli prej potrebujemo vašo besedo. Edino orožje, v katerega bi morali verjeti, veste, je moč besed.
(ES) Prav tako bi želela spregovoriti o tem, kako izjemno orodje so besede, ker danes z veliko žalostjo razmišljam o ženski, ki je kot svoje orožje uporabila besede, proti njej pa so se borili z nasiljem in s strelnim orožjem.
Kolumbijka, Olga Marina Vergara, je umrla 22. septembra, umorjena je bila skupaj s svojim vnukom, sinom in drugimi člani družine. Bila je aktivistka za človekove pravice. Bila je ženska, ki je spregovorila, ki je za obrambo drugih uporabila besede.
Danes razmišljam o njej in tu na tem svetem kraju prosim oblasti moje države, Kolumbije, da naredijo vse potrebno in poiščejo tiste, ki so odgovorni, da jim bo mogoče soditi na poštenem sojenju in jih tako kaznovati za sramotna dejanja, ki so jih zakrivili.
(Aplavz)
(FR) Veste, besede so izredno pomembne. Z besedami se lahko najbolj učinkovito borimo proti sovraštvu in nasilju. Prepričana sem, da smo mnogokrat občutili razočaranje ob svoji "nemoči", ko so se "besede" zdele kot bi pljuvali proti vetru. Mislim, da je morda to nekaj, kar ste najbrž že doživeli - vsekakor se je to zgodilo meni, ko sem bila poslanka v kolumbijskem parlamentu -, da na primer obžalujete, da niste del vlade, uprave, kjer se sprejemajo odločitve, podpisujejo čeki in delajo druge stvari. V snovnem svetu, kjer tisto, česar ne vidimo, ne obstaja, se moramo vsi varovati razočaranja.
Vendar pa je parlament tempelj besed, besed, ki osvobajajo. Tu se začnejo vsi veliki procesi prebujanja družbe. Tu nastajajo in se izražajo stvari, ki so v resnici pomembne našim ljudem. Če izvršilne oblasti na koncu sprejmejo ukrepe, je to zato, ker je pred tem nekdo tu med vami vstal in spregovoril. Tako kot jaz veste, da kadarkoli kdo izmed vas spregovori tu v Parlamentu, se zlo umakne za korak nazaj.
Besede imajo na stvarni svet pristen vpliv. Sartre je to čutil od otroštva. Françoise Dolto je to lepo izrazila, ko je dejala, da so ljudje bitja besed in da lahko besede negujejo, zdravijo in rodijo, a lahko povzročajo tudi bolezen in ubijajo. Besede, ki jih izrečemo, imajo moč čustev v nas.
Osupla sem bila, ko sem odkrila - in to je nekaj precej osebnega, dajem vam vpogled v svoje zasebno življenje -, da je moja hči med mojo odsotnostjo živela z besedami, ki sem jih izrekla, ne da bi resnično razmislila o toku naših življenj. Takrat si nisem predstavljala, kakšno upanje in moč ji bodo dale te besede, ko bom daleč stran od nje, v ujetništvu. Predvsem se spominja pisma, za katerega sem pozabila, da sem ga napisala, in sem ji ga poslala za petnajsti rojstni dan. Povedala mi je, da to pismo prebere za vsak rojstni dan...
(Aplavz)
... in da je vsako leto, ker se je malo spremenila, vedno znova našla nekaj novega v njem, kar je govorilo osebi, ki je postajala...
(Aplavz)
Zdravniki imajo ime za to: to je posttravmatski stresni sindrom. Pozdraviti ga je treba. To je vse, kar je. Žal mi je.
Torej, govorila sem, da je v teh pismih vedno znova našla nekaj novega, kar je govorilo osebi, ki je postajala, o tem, kar je preživljala. Moj bog, ko bi le vedela! Zelo previdno bi posula njeno pot z več ljubezni in gotovosti.
Danes mislim na nas, na vas in nase. Če bi lahko razumeli resnično mero učinka, ki ga imajo besede, bi bili morda drznejši, pogumnejši, zahtevnejši v svojih razpravah o tem, kako olajšati trpljenje tistih, za katere se moramo boriti . Žrtve despotskih režimov vedo, da to, kar je danes tu povedano, razkriva težo njihovega trpljenja in daje pomen njihovemu boju. Vedno ste se spomnili njihovih imen in položajev. Preprečili ste, da bi se njihovi zatiralci zatekli k dejstvu, da so njihovi zločini pozabljeni. Niste jim dovolili, da bi grozo, kateri izpostavljajo svoje žrtve, preoblekli v doktrino, ideologijo ali religijo.
Ko sem bila zapornica, sem večkrat slišala, ko je Raúl Reyes, govornik Kolumbijskih revolucionarnih oboroženih sil Farc, govoril zame. Po radiu sem ga slišala, ko je govoril: "Ingrid pravi to" ali "Ingrid pravi ono". Ogorčena sem bila, ko sem ugotovila, da me s tem, ko so me ugrabili, gverilci niso oropali le moje usode, ampak so vzeli tudi moj glas.
Govorim vam z zavestjo, da sem ponovno našla svoj glas, in da vam povem, kako zelo je svetu potrebno, da Evropa spregovori. V svetu, kjer strah vse bolj pritiska, kjer naš strah pred jutrišnjim dnem pomeni, da smo v nevarnosti, da se zapremo vase, se moramo odpreti, svoje roke radodarno razpreti in začeti spreminjati svet.
Potrošniška družba, v kateri živimo, nas ne osrečuje. Stopnja samomorov, stopnja uporabe drog in nasilja so v naši družbi le nekateri simptomi širjenja svetovne slabosti. Globalno segrevanje in njegovo prebujanje naravnih nesreč nas spominjata, da ima zemlja dovolj naše neodgovornosti in tudi naše sebičnosti.
(Aplavz)
Kakšna je zveza med tem in trpljenjem žrtev nasilja po svetu? Mislim, da gre za zelo globoko zvezo. Ko sem bila v ujetništvu, sem imela priložnost proučevati družbeno vedenje svojih ugrabiteljev, očitno kar dolgo. Gverilci, ki so me stražili, niso bili starejši od mojih otrok. Najmlajši so bili stari 11, 12, 13 in najstarejši od 20 do največ 25 let. Večinoma - rekla bi 95 % vseh - so, preden so jih novačile oborožene sile Farc, delali kot nabiralci listov koke. Poznani so kot "les raspachines". Od zore do mraka predelujejo liste koke v kokainsko pasto, ki se na koncu uporabi za bazo kokaina.
To so mladi kmetje, ki pogosto živijo v zelo odmaknjenih regijah, a so preko satelitske televizije zelo obveščeni o dogodkih po svetu. Tako kot naše otroke jih bombardirajo z informacijami in sanjajo, tako kot naši otroci, o iPodih, igralnih konzolah, DVD-jih. Vendar pa je zanje potrošniški svet, po katerem hrepenijo, povsem izven dosega. Poleg tega pa njihovo delo v nasadih drog, kljub temu, da je bolje plačano kot delo običajnih kmetov v Kolumbiji, komaj pokrije njihove osnovne potrebe.
Razočarani so, ker ne morejo prispevati k potrebam družine, ker jih preganjajo sile javnega reda in miru (seveda zaradi tega, ker se ukvarjajo z nezakonito dejavnostjo), pogosto so žrtve korupcije in priložnostnega nasilja brezobzirnih policistov ter vseh vrst zlorab, prevar in umazanih kupčij zločincev, ki vladajo regiji. To je imperij zločincev, trgovine z drogami, mafije. Svojo žalost in tri pesose, ki so jih zaslužili, na koncu utapljajo v alkoholu v začasnih barih, kamor se zatečejo.
V času novačenja gverilcev ti mladi ljudje čutijo, da so našli rešitev svojih težav: imajo hrano, obleko in bivališče za vse življenje. Imajo občutek kariere, ker se lahko vzpenjajo po lestvici gverilske vojaške organizacije. Pri sebi imajo tudi pištolo, zaradi česar so v regiji spoštovani, spoštujejo jih njihove družine in prijatelji. Zato je na območjih revščine to, da si gverilec, oblika družbenega uspeha.
Vendar pa so izgubili vse. Izgubili so svojo svobodo. Oboroženih sil Farc ne morejo nikoli zapustiti, prav tako pa ne morajo več videti svojih družin. Ne da bi se tega zavedali (a jaz sem to videla), bodo postali sužnji organizacije, ki jih ne bo nikoli izpustila; so topovska hrana v brezčutni vojni.
Teh 15 000 mladih ljudi, ki sestavljajo celoto čet oboroženih sil Farc, ne bi nikoli bilo, kjer so, če bi jim naša družba ponudila resnične možnosti za uspeh. Nikoli ne bi bili tam, če se vrednote naše družbe ne bi sprevrgle in če ne bi poželenje po posedovanju stvari postalo tako pomemben del življenja.
(Aplavz)
Naša družba ustvarja ogromno gverilcev v Kolumbiji, fanatikov v Iraku, teroristov v Afganistanu in skrajnežev v Iranu. Naša družba uničuje človeškega duha in ga zavrže kot izmeček sistema: priseljence, ki jih ne želimo, brezposelne, ki so takšna nadloga, narkomane, nezakonske otroke, otroke vojake, revne, bolne, vse, ki nimajo mesta v našem svetu.
Postaviti si moramo naslednja vprašanja. Ali imamo pravico graditi družbo, kjer je večina izključena? Ali si lahko dovolimo, da se ukvarjamo le z našo srečo, ko to toliko drugim povzroča nesrečo? Kaj če bi na tone hrane, ki jo zmečemo stran, v državah razdelili tistim, ki so lačni? Kaj če bi poiskali razumne modele potrošnje, da bi tudi drugim omogočili dostop do koristi sodobnega sveta? Ali si lahko predstavljamo v prihodnosti drugačno civilizacijo, kjer se s komunikacijo končajo spori, oboroženi spori, kjer nam tehnološki napredek omogoča, da svoj čas in prostor organiziramo drugače, tako da bo imel vsakdo na našem planetu pravično mesto preprosto zaradi dejstva, da je državljan sveta.
Resnično verjamem, da zagovarjanje človekovih pravic zahteva spremembo naših običajev in navad. Zavedati se moramo pritiska, ki ga naš način življenja izvaja na tiste, ki nimajo dostopa do njega. Ne moremo pustiti, da se še naprej dogajajo krivice, in verjeti, da ne bo nikoli počilo.
(Aplavz)
Vsi smo ljudje z enakimi potrebami in željami. Začeti bi morali s priznanjem pravic drugim - osebam, ki jih vidimo pod mostovi, tistim, ki jih sploh nočemo pogledati, ker kvarijo naše okolje -, da hočejo, kar hočemo mi.
(Aplavz)
Potem so tu naša srca. Vsi smo sposobni najboljšega, a pod skupinskim pritiskom smo prav tako sposobni najslabšega. Nisem prepričana, da se lahko čutimo zaščitene pred našo lastno sposobnostjo krutosti. Ko sem opazovala tiste, ki so me zadrževali, sem se vedno spraševala, ali bi lahko ravnala kot oni. Jasno je bilo, da je bila večina med njimi pod velikim pritiskom, takšnim pritiskom, kot so ga nanje izvajale skupinske zahteve.
Kaj nas lahko zaščiti pred tem? Kaj bo zagotovilo, da ne kršimo človekovih pravic, najprej v nas samih - ko to sprejmemo, zapremo oči ali to opravičujemo - in drugič na svetu? Kako se lahko zaščitimo pred tem? Svojo najboljšo zaščito bomo vedno našli v svoji duhovnosti in svojih načelih. Vendar pa se moramo boriti s svojimi besedami; besede so najbolj izreden meč.
Zato neprestano ponavljam, da je bistven dialog, če želimo končati vojne po svetu. Ne glede na to, ali je to vojna v moji državi, kolumbijska vojna, ali če se dogaja v Darfurju, Zimbabveju, Demokratični republiki Kongo ali v Somaliji, bo rešitev povsod enaka. Moramo se pogovarjati, nujno je, da priznamo drugim pravico do tega, da spregovorijo, ne zato, ker imajo prav ali ne, ne zato, ker so dobri ali slabi, ampak zato, ker lahko z govorjenjem rešimo človeška življenja.
(Aplavz)
Razkriti vam želim gotovost, ki me navdaja. Nič ni močnejše kot besede. Svet moramo obsuti z besedami, da se dotaknemo src in spremenimo vedenje. S črpanjem iz zaklada naših duš lahko govorimo v imenu vseh. Z besedami, ki izvirajo iz globine našega bitja, lahko gradimo mir. Z besedami bomo zaščitili svobodo vseh; z besedami bomo začeli graditi novo civilizacijo, civilizacijo ljubezni.
(Aplavz)
Dovolite mi, da vam govorim o ljubezni. Veste, da sem odkar so me izpustili neprestano razmišljala o usodi mojih nesrečnih bratov, tistih, ki so danes priklenjeni na drevesa kot živali, tistih, ki so po mojem odhodu ostali v džungli. Pojdite z mano tja, kjer so oni.
(Aplavz)
Žal mi je, tako mi je nerodno.
(Aplavz)
Sledite mi tja, kjer so oni, pod pokrovom ogromnih dreves, ki skrivajo modro nebo...
(Aplavz)
...zadušeni z rastlinstvom, ki jih obdaja kot primež, utopljeni v nenehno brenčanje brezimenskega mrčesa, ki jim ne dovoli niti pravice, da bi počivali v miru, oblegajo jih vse vrste pošasti, ki jih preganjajo...
Žal mi je, ne zmorem tega. Res mi je žal.
(Aplavz)
...oblegajo jih vse vrste pošasti, ki jih neusmiljeno preganjajo, da so njihova telesa izmučena od bolečine.
Mogoče je, da nas sedaj poslušajo in čakajo, z ušesi pritisnjenimi k radiu, na te besede, na naše besede, da jih spomnijo, da so še živi. Za ljudi, ki jih zadržujejo, so le predmeti, dobrine, še manj kot živina. Za njih, za njihove ugrabitelje, za gverilce so vsakodnevno zoprno opravilo, ne zagotavljajo nikakršnega neposrednega plačila in so lahka tarča za njihovo razdraženost.
Povedati bi vam želela vsako njihovo ime. Prosim, podarite mi nekaj minut v spoštovanje njim, saj, ko nas slišijo, kako jih kličemo, se na klicanje po imenih odzovejo s malce hitrejšim bitjem srca iz globin svoje džungelske grobnice. Za nekaj mesecev nam jih bo uspelo osvoboditi groznega poniževanja na verigah.
ALAN JARA, SIGISFREDO LOPEZ, OSCAR TULIO LIZCANO, LUIS MENDIETA, HARVEY DELGADO, LUIS MORENO, LUIS BELTRAN, ROBINSON SALCEDO, LUIS ARTURO ARCIA, LIBIO MARTINEZ, PABLO MONCAYO, EDGAR DUARTE, WILLIAM DONATO, CESAR LASSO, LUIS ERAZO, JOSE LIBARDO FORERO, JULIO BUITRAGO, ENRIQUE MURILLO, WILSON ROJAS, ELKIN HERNANDEZ, ALVARO MORENO, LUIS PENA, CARLOS DUARTE, JORGE TRUJILLO, GUILLERMO SOLORZANO, JORGE ROMERO, GIOVANNI DOMINGUEZ.
Prav tako mislim na izredno žensko, AUNG SAN SUU KYI, ki s svojim življenjem plačuje za pravico svojih ljudi do svobode in je začela z gladovno stavko, da bi jo poslušali. Bolj kot kdaj koli potrebuje naše besede, da jo spodbudijo.
(Aplavz)
Seveda v srcu nosim tudi križ še enega svojih rojakov, Guilada Shalita, ki je bil zajet junija 2006. Njegova družina trpi, kot je trpela moja, trka na vsaka vrata, da bi zagotovila njegovo izpustitev, premika nebo in zemljo. Njegova osebna usoda je pomešana s političnimi interesi, ki nimajo ničesar z njim in nad katerimi nima nikakršnega nadzora.
GUILAD SHALIT, AUNG SAN SUU KYI, LUIS MENDIETA, ALAN JARA, JORGE TRUJILLO, FORERO,...
Ta imena nosijo znotraj teh zidov težo zla. Vedeti morajo, da se bo, dokler ne bodo izpuščeni, vsakdo med nami počutil kot zapornik.
Močno upam, da jim lahko aplavz, ki odmeva iz tega Parlamenta, ponese vso našo ljubezen, vso našo moč in energijo po prostoru, ki nas ločuje. Naj vedo, da smo temu popolnoma predani. Naj bodo prepričani, da ne bomo nikoli tiho in da ne bomo nikoli prenehali z našimi dejavnostmi, dokler ne bodo prosti!
Hvala.
(Stoječe ovacije)
Predsednik
Ingrid Betancourt, svoje srce ste razkrili nam, svobodno izvoljenim poslancem Evropskega parlamenta, in - gospe in gospodje, verjamem, da lahko to povem v imenu vas vseh - še nikoli prej nismo doživeli tako globoko ganljivega trenutka v tem Parlamentu kot smo jo ravnokar.
Gospa Betancourt, dali ste nam sporočilo solidarnosti in izrazili željo, da bo vaša izkušnja - trpljenje, ki ste ga morali prenesti, in svoboda, ki jo imate sedaj - vodila do tega, da tudi vsi tisti, ki jih še vedno zadržujejo teroristi, dobijo svobodo, ki jo imate sedaj vi. To je največji znak solidarnosti, ki ga lahko ponudite vsem ujetnikom po svetu in za katerega se vam zahvaljujemo iz dna svojega srca.
(Aplavz)
Gospa Betancourt, s svojim mirnim bojem za svobodo, za demokracijo, za človekove pravice in za dostojanstvo vsakega posameznika ste nas, svobodno izvoljene poslance Evropskega parlamenta, spodbudili k nadaljevanju boja na miren način, brez prekinitve in z veliko predanostjo. Spodbudili ste nas, da začnemo z dialogom, in besede ste opisali kot najpomembnejšo stvar v življenju. Besede so obstajale na začetku človeškega sporazumevanja. Spodbujate nas, da nadaljujemo po tej poti.
Gospa Betancourt, naj v zaključek povem naslednje: privilegirani smo bili, da smo lahko izkusili to močno ganljivo zasedanje z vami, trenutek globokih človeških čustev, a hkrati goreč poziv k ukrepom - poziv nam, ki smo bili izvoljeni za ukrepanje. Sedaj, ko ste dobili nazaj svobodo in novo življenje, upamo, da boste v svoji domači državi, Franciji, našli mir - državi, ki je pomembna v Evropski uniji in v tej polovici leta predseduje Evropski uniji - in da boste našli srečo, ki si je želite. Predvsem pa vam želimo ljubezni, o kateri ste govorili. Merci, Ingrid Betancourt!
(Aplavz)
(Seja se je začela ob 15.55)
