Izjava predsedujočega
Predsednik
Gospe in gospodje, konferenca predsednikov me je prosila, da podam izjavo o dogodkih na Bližnjem vzhodu. Razprava se bo odvijala v sredo popoldan v prisotnosti predsednika Sveta zunanjih ministrov, češkega zunanjega ministra, gospoda Schwarzenberga. To omenjam, ker ni bilo povsem jasno. Zelo smo se potrudili in ugotovili, da se nam je zelo pripravljen pridružiti, čeprav le za omejen čas, kljub temu, da bo moral isti dan potovati v Južno Afriko, bi želel to priložnost izkoristiti, da se za to iskreno zahvalim češkemu predsedstvu.
Gospe in gospodje, medtem ko imamo na začetku novega leta tu plenarno zasedanje, ljudje na Bližnjem vzhodu ponovno umirajo.
Pri sebi ugotavljam, in prepričan sem, da enako velja za večino med nami, da imam ob pogledu na posnetke na televiziji boleč občutek déjà vu.
V imenu Evropskega parlamenta bi želel izraziti najgloblje obžalovanje zaradi stopnjevanja spora med Izraelom in Hamasom v Gazi.
Precej kategorično pravim: Ni sprejemljivo, da ljudje trpijo, da se nasilje nadaljuje in da so spopadom izpostavljeni uslužbenci Združenih narodov. Kako daleč mora iti ta vrtinec nasilja, preden bosta prevladala zdrava pamet in razum?
Nasilje se mora takoj končati na obeh straneh. Hamasovo izstreljevanje raket na izraelska mesta je popolnoma nesprejemljivo in ga je treba najostreje kritizirati, pri tem pa ne smemo pozabiti, da je Hamas prekinil premirje. Vendar pa je treba prav tako upoštevati sorazmernost uporabljenih sredstev v odzivu.
Vsi ljudje na Bližnjem vzhodu imajo enako vrednost. Neodtujljiva pravica države, da se zaščiti, ne opravičuje nasilnih dejanj, katerih primarna posledica je trpljenje civilnega prebivalstva.
Ljudem na območju Gaze je treba nujno pomagati. Palestinec je vreden ravno toliko kot Izraelec ali Evropejec ali Američan - vsi ljudje na tej zemlji smo enakovredni. Ne smemo dovoliti, da se humanitarni položaj poslabša!
Kot odgovorni politiki moramo biti pripravljeni odločno prispevati k temu, da se v kratkem času najde trajen izhod iz tega vrtinca nasilja.
Po mojem mnenju je poskušanje zmanjšanja varnosti na povsem vojaške vidike obsojeno na neuspeh. Zato ne sme priti do izključno vojaške rešitve problema na Bližnjem vzhodu. Na koncu je treba doseči politično rešitev. Predvsem pa to pomeni učenje na neuspehih preteklega pristopa. Zato je to stvar sprejemanja ukrepov, ki niso le izvedljivi, ampak predvsem trajni.
V preteklih nekaj dneh sem bil v telefonskem stiku z izraelskim predsednikom, Shimonom Peresom, predsednikom palestinskih oblasti, Salamom Fajadom, predsednico Knesseta, Dalio Itzik in seveda z visokim predstavnikom za skupno zunanjo in varnostno politiko EU, Javierjem Solano, ki je že precej časa na tem območju.
Prav tako sem bil v stiku s podpredsednikom Evrosredozemske parlamentarne skupščine, ker sem sedaj predsednik te skupščine, s predsednikom jordanskega parlamenta, Abdelom Hadijem Al-Majalijem, predsednikom italijanske poslanske zbornice, Gianfrancom Finijem, in predsednikom maroškega parlamenta, Mustapho Mansourijem.
V vseh teh pogovorih sem vedno jasno povedal, da Evropski parlament v celoti podpira zahteve, ki jih je v imenu Evropske unije oblikoval Svet ministrov in so bile 8. januarja 2009 sprejete z resolucijo Varnostnega sveta Združenih narodov.
Zaskrbljujoče je, da te pravno zavezujoče resolucije Varnostnega sveta, katere so se vzdržali Američani in jo tako omogočili, ne upošteva nobena od strani v sporu, torej niti Izrael niti Hamas.
Priti mora do takojšnjega in trajnega premirja. To premirje je treba doseči s pomočjo mediacije Egipta in vključitve vseh vpletenih. Zagotoviti je treba takojšen in neoviran dostop humanitarnih pomoči in omogočiti nadaljevanje neoviranih humanitarnih dejavnosti Agencije Združenih narodov za pomoč in zaposlovanje palestinskih beguncev na Bližnjem vzhodu (UNRWA). Prav tako pa bi rad povedal naslednje: ne samo za tri ure na dan!
Ko morajo tudi humanitarne organizacije in Združeni narodi prenehati z delom, ker strani, ki se vojskujejo, ne upoštevajo njihove nepristranskosti, smo prišli do nesprejemljivo nizke točke z vidika mednarodnega zakona in človekoljubnosti.
Tretja zahteva pa je okrepitev mirovnega procesa. Edina izvedljiva osnova trajnega miru je in ostaja rešitev z dvema suverenima državama, Izraelom in Palestino, znotraj varnih meja.
Evropska unija mora pod okriljem Združenih narodov skupaj s članicami Četverice za Bližnji vzhod, srednjimi arabskimi partnerji in z vsemi udeleženkami v sporu izvesti hitro nadaljevanje mirovnih pogajanj. Vendar pa je za vsestransko rešitev jasno potrebna sprava in predvsem sprava med palestinskimi strujami.
Danes moramo pod vprašaj postaviti metode, ki smo jih uporabljali doslej, in to, kar smo imenovali "mirovni proces". Še do pred nekaj tedni smo lahko domnevali, da smo bili kljub dobro znanim zahtevnim okoliščinam in komaj razločljivemu napredku na pravi poti s pogajanji. Mednarodna skupnost in predvsem mi, Evropska unija, smo ta pogajanja podpirali s svojo trdno zavezanostjo in smo za ustvarjanje osnovnih pogojev za ustanovitev palestinske države nudili finančno pomoč.
Pa je imela ta zavezanost dovolj politične moči? To se moramo vprašati. Medtem pa smo ponovno v procesu stopnjevanja. Razumljivo je, da smo v času kriznega upravljanja nagnjeni h kratkoročnemu razmišljanju. Dejansko pa sedaj nemudoma potrebujemo premirje in popoln umik izraelskih sil, kakor zahteva Varnostni svet ZN.
Izkušnje preteklih desetletij so nas naučile, da mir na Bližnjem vzhodu ne more nastati v regiji sami. Vendar pa je res tudi, da brez sprave med temi sovražnimi stranmi v sporu to ne bo mogoče.
Zato mora biti mednarodna skupnost bolj kot kdajkoli prej pripravljena spodbujati mir na Bližnjem vzhodu, da žalostni dogodki preteklih desetletij ne bodo ostali žalostni dogodki prihodnjih desetletij.
Mednarodne sile lahko in morajo pomagati utrditi premirje. Zato si moramo vsi prizadevati za zagotavljanje, da bo egipčansko-francoski načrt za vzpostavitev mednarodnega mehanizma z zavarovanje meja Gaze uspešen in mora biti seveda kot prednostna naloga odvisen od prenehanja tihotapljenja orožja in raket na območje Gaze. Evropska unija je v svoji akcijski strategiji na začetku procesa iz Annapolisa naznanila, da se je pripravljena vključiti na tak način.
Naj poudarim predvsem eno stvar: posredovanje evropskih in mednarodnih varnostnih sil kratkoročno morda ne bo zagotovilo premirja. Slediti mora jasnemu političnemu cilju ustvarjanja potrebnega zaupanja za zaključitev mirovnih pogajanj z zagotavljanjem varnosti tako za Izraelce kot tudi za Palestince. To pomeni, da se bo s posredovanjem nekaterih enot, kar je izvedljivo samo s močnim mandatom, na vseh straneh povečal politični vpliv za dosego mirne rešitve.
Ne potrebujemo le ponavljajoče se zaveze miru, ki smo jo kot svoj cilj tako pogosto oblikovali v preteklosti. Potrebujemo voljo ne le za to, da se usmerimo v dosego miru, ampak tudi za njegovo dejansko dosego, in to še preden se sovraštvo, ki je raslo skozi stoletja, še bolj stopnjuje in izbruhne vojna.
V zaključku bi vas želel spomniti, da je bilo leto 2008 Evropsko leto medkulturnega dialoga. Prav tako bi vas želel spomniti, koliko smo kot Evropski parlament naredili za to, da to leto postane leto upanja, in določamo politične prednostne naloge, ki poudarjajo, da nesoglasja kultur niso naravni zakon.
Svetovni odzivi na vojno v Gazi kažejo, kako hitro je mogoče poskuse medkulturnega dialoga uničiti, ko jih presenetijo resnične podobe, ki jih vsakodnevno vidimo v novicah. Še hujše je dejstvo, da je ta resničnost naklonjena ekstremistom in fundamentalistom, katerih cilj ni mir, ampak nadaljevanje vrtinca sovražnega nasprotovanja.
Nasilje rodi še več nasilja. Te misli ne moremo dovolj pogosto ponoviti. Dialog in pogajanja so edina pot iz te krize. Ta dva sama po sebi nista cilja, a ju je treba pogumno izvajati s namenom, da lahko ljudje v Izraelu in Palestini živijo v resnični varnosti, v miru in s spoštovanjem do njihovega dostojanstva.
(Aplavz)
