
Dell'Alba
Hr. formand, jeg beder Dem undskylde afbrydelsen, men jeg mener at kunne huske, at formandens kabinet efter visse så at sige underlødige tv-transmissioner bl.a. havde besluttet at forbyde tvoptagelser af vor underskrivelse af tilstedeværelseslisten. Jeg skal meddele Dem, at et svensk tv-hold i øjeblikket gør nøjagtig dette. Jeg spørger herefter mig selv, hvad denne beslutning skal tjene til.

Formanden
Vi har bedt journalisterne om ikke at opstille tv-kameraer. Tjenestegrenene undersøger sagen, hr. Dell'Alba.

Giansily
Hr. formand, i tre dage har en maleriudstilling, som kan sammenfattes under betegnelsen »Alt, absolut alt, hvad der er værd at vide om tissemanden«, bogstavelig talt overfaldet de kolleger, der har deres kontor i IPE-II-bygningen, og som flere gange om dagen passerer denne »samling køn«, som ikke engang kan kaldes pornografi.
Man siger, at kunstnere har behov for at frigøre sig, og det er sikkert korrekt, men i dette tilfælde må man spørge, om der er tale om kunst eller svineri. Hvis Parlamentet virkelig er det mest passende sted at give udtryk for uintegrerede libidinale tendenser, må vi da hellere hænge disse malerier op inde i mødesalen.
(Bifald)
Formanden
Hr. Giansily, hvis det er kunst, er det ikke pornografi, og hvis det er pornografi, er det ikke kunst!

Killilea
Hr. formand, jeg forsøgte at vende tilbage til protokollen, inden De gik videre. I går var jeg den sidste taler inden afstemningen, og der herskede den vildeste forvirring i Parlamentet med folk, der gik ind og ud. Under mit indlæg kom jeg med et forslag, som ikke blev ført til protokols, da jeg ikke var klar over, at næstformanden havde bedt om ro, og jeg fortsatte med at tale. Jeg vil gerne, at dette forslag føres til protokols. Det vedrører de to sidste punkter. Da jeg havde stillet ændringsforslaget til beslutningsforslaget i hr. Fabra Vallés' betænkning med henblik på, at alle informationsmedarbejdere i A-stillinger skulle indgå i en turnusordning på Parlamentets informationskontorer i de nationale hovedstæder, anmodede jeg generalsekretæren, den kommende formand og næstformanden om at undersøge spørgsmålet om at lade A-tjenestemænd indgå i en fireårig turnusordning i de europæiske storbyer. Det er en meget central del af mit indlæg, men på grund af den megen støj i Parlamentet, gik det tabt ved den pågældende lejlighed.
Afslutningsvis mener jeg, at kvæstorerne anmodede Dem om at flytte disse tilstedeværelseslister ind i mødesalen, men at De var imod det. De ville måske gøre det som en sidste handling, inden De forlader forsædet.

Formanden
Vi vil se nærmere på det spørgsmål, De tog op. Generalsekretæren er stadig i gang med at undersøge det, og der foreligger endnu ikke noget resultat. Ideen om at flytte listerne ind i mødesalen er dog heller ikke ny.

Bloch von Blottnitz
Hr. formand, det drejer sig om forretningsordenen i videste forstand. Jeg har endnu et spørgsmål, så at sige som kronen på værket ved afslutningen af Deres udbytterige embedsperiode her. Kunne De ikke sørge for, at der i alle vore kantiner indrettes en disk til økologiske retter? Sådanne levnedsmidler er bedre og sundere. Dette ville være godt for os alle og også for producenterne af disse levnedsmidler. Det ville virkelig være en stor bedrift.

Formanden
Fru Bloch von Blottnitz, da der ikke er lang tid til jul, tager jeg også Deres anliggende med på ønskesedlen. Hr. Cornelissen har vel også et anliggende, han gerne vil fremføre, eller er De fuldt ud lykkelig?

Cornelissen
Hr. formand, i går modtog vi to regnbuereferater. Et fra mødet mandag, tillykke med det, og et fra vort møde i Bruxelles den 27. november. Dette betyder, hr. formand, tolv dage efter mødet. Efter at have forhørt mig nærmere, har jeg opdaget, at referaterne fra mødet i Bruxelles gennemgående lader vente mindst en uge på sig. Mit spørgsmål, hr. formand, er, om De vil se lidt nærmere på det og træffe de nødvendige forholdsregler, således at regnbuereferaterne fra vort møde i Bruxelles kommer til at foreligge lige så hurtigt som fra vore møder i Strasbourg.

Formanden
Det vil vi sørge for. De har ret, hr. Cornelissen.

Teverson
Hr. formand, jeg henviser til et tidligere indlæg. En række medlemmer protesterede imod, at der blev filmet, når de skrev sig på tilstedeværelseslisten. Jeg vil gerne sige, at jeg og en række andre medlemmer ikke har noget som helst imod at blive filmet, når vi skriver os på listen. Dette bør være en åben forsamling, og vi har ikke noget imod det.

Aktuel og uopsættelig debat (indsigelser)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er afstemningen om indsigelser mod listen over emner til debatten om aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning .
Efter afstemningen om indsigelserne vedrørende punkt V »Atomvåben«

Theorin
Hr. formand, jeg skal blot dybt beklage, at et flertal i dette Parlament ikke har forstået, hvor vigtigt det er, at Europa-Parlamentet lader sin stemme høre, inden FN's Generalforsamling med et meget stort flertal beslutter, at der skal indledes forhandlinger om afskaffelse af atomvåben. Jeg synes, det er skam, at Europa-Parlamentet ikke har udvist tilstrækkelig modenhed til at forlange at blive hørt!

Det Europæiske Råds møde den 13.-14. december
1996 i Dublin tillige med situationen i Serbien
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelser fra Rådet og Kommissionen om forberedelsen til Det Europæiske Råds møde den 13.-14. december 1996 i Dublin tillige med situationen i Serbien.

Spring
Hr. formand, om to dage vil Det Europæiske Råd mødes i Dublin for anden gang i de seneste seks måneder. Dette har selvfølgelig været de seks måneder, hvor Irland har haft formandskabet i Rådet, og de har været både travle og begivenhedsrige. Samtidig har de irske ministre, der har været engageret i Rådet, herunder jeg selv, også skullet varetage deres nationale forpligtelser. Sådanne nationale forpligtelser betyder, at jeg må indlede formiddagen med en undskyldning. Som følge af presserende nationale anliggender i Irland, herunder også deltagelse i vore forberedelser af Det Europæiske Råd, er jeg desværre nødt til at forlade Parlamentet umiddelbart efter min redegørelse i formiddag. Min kollega, minister Gay Mitchell, vil være til stede i salen indtil afslutningen af forhandlingen.
I min tale til Parlamentet i juli i år skitserede jeg det irske formandskabs prioriteter. Blandt disse var Den Økonomiske og Monetære Union, beskæftigelse, regeringskonferencen, indre sikkerhed og Unionens optræden udadtil. Dette bliver de centrale spørgsmål på Det Europæiske Råd. Men vi har også en anden prioritet, nemlig at udføre Unionens opgaver på en effektiv måde. Den endelige og vigtigste prøve på denne prioritet begynder på fredag kl. 10.00, hvor Det Europæiske Råd indledes i Dublin.
Der er under det irske fremskridt gjort yderligere fremskridt mod den tredje fase af ØMU. Det er vort mål at forelægge væsentlige konklusioner på Det Europæiske Råd med hensyn til tre spørgsmål - den foreslåede stabilitetspagt, den nye valutakursmekanisme og euroen - og at dette resultat yderligere vil styrke tilliden til, at den tredje fase af ØMU vil blive indledt efter tidsplanen. Der er nu enighed om, at medlemsstaterne vil blive forpligtet til enten at fremlægge stabilitets- eller konvergensprogrammer. De medlemsstater, der deltager i ØMU, vil fremlægge stabilitetsprogrammer, som skal sikre, at medlemsstaterne overholder de kriterier, der er fastsat for underskud i Maastricht-traktaten, i løbet af den økonomiske cyklus. De medlemsstater, der ikke deltager i ØMU, forventes at fremlægge konvergensprogrammer. Disse vil medvirke til at sikre, at der er en større konvergens mellem de økonomiske resultater i EU, og at valutakurstendenser ikke forstyrrer den økonomiske udvikling. Der er gjort meget betydelige fremskridt i denne henseende, men som De ved, er hver enkelt detalje endnu ikke helt på plads.
Økofin-ministrene vil mødes i Dublin i morgen og igen se nærmere på muligheden af at færdiggøre pakken. Økofin-Rådet meddeler, at der er opnået enighed om hovedelementerne i den nye valutakursmekanisme, selv om den endelige afslutning af denne proces afventer oprettelsen af Den Europæiske Centralbank i 1998.
For så vidt angår lovgivningen til euroen, har formandskabet opnået flere fremskridt, end der var fastsat i det scenario for indførelsen, der blev vedtaget i Madrid. Dette er vigtigt, da borgerne har behov for noget, de kan forholde sig til i forbindelse med spørgsmål som f.eks. videreførelse af kontrakter. Det Europæiske Råd vil være i stand til i realiteten at færdiggøre dette arbejde, selv om vedtagelsen af de pågældende forordninger må afvente oprettelsen af Den Europæiske Centralbank i 1998.
Vi har alle en fælles interesse i skabelsen af beskæftigelse, og denne interesse er blevet erkendt på baggrund af den prioritet, som på hinanden følgende formandskaber og samlinger i Det Europæiske Råd har tillagt dette spørgsmål. Det erkendes nu, at foranstaltninger på unionsplan skal supplere de foranstaltninger, der træffes på nationalt plan med henblik på at tackle den uacceptabelt høje arbejdsløshed i alle medlemsstater.
Det Europæiske Råd vil gennemgå udviklingen i forbindelse med Essen-strategien, pakken af omstruktureringsforanstaltninger med henblik på at øge den europæiske økonomis jobskabelsesevne, på grundlag af en rapport om beskæftigelse, som i fællesskab er udarbejdet af Økofin- og Socialministerrådet samt af Kommissionen.
Det Europæiske Råd får også lejlighed til at notere sig udviklingen med hensyn til den tillidspagt for beskæftigelse, som blev foreslået af hr. Santer. Som det vil være Parlamentet bekendt, fandt nogle elementer i pagten, navnlig dem, der ville indebære store yderligere udgifter, ikke tilslutning på baggrund af, at det på nuværende tidspunkt er nødvendigt at udvise finanspolitisk tilbageholdenhed. Men alligevel er der en række elementer, som er blevet udviklet, og det er disse, vi vil se nærmere på som led i Det Europæiske Råd.
Det har været en central prioritet for det irske formandskab at være formand for regeringskonferencen. I Firenze erklærede Det Europæiske Råd, at det forventede at gøre afgørende fremskridt på sin samling i Dublin i denne måned, således at regeringskonferencen kan afsluttes i midten af 1997. I den forbindelse anmodede det formandskabet om at udarbejde en generel ramme for et udkast til revision af traktaterne. Vi har tilrettelagt arbejdet i forbindelse med konferencen med henblik på at opfylde dette ambitiøse mandat. Konferencen har holdt møde på udenrigsministerplan en gang om måneden, og udenrigsministrenes arbejde blev forberedt af en gruppe bestående af deres repræsentanter, som siden august i år har holdt møde næsten hver uge.
Jeg vil gerne benytte denne lejlighed til igen at takke for det væsentlige bidrag, som Europa-Parlamentet til stadighed yder til konferencens arbejde. Den ramme for et traktatudkast, som er blevet udarbejdet på formandskabets ansvar, afspejler dette bidrag og de ambitioner for Europa, som Europa-Parlamentet gør gældende under forhandlingerne. Udkastet vil blive forlagt Det Europæiske Råd i Dublin i denne uge. Det giver et afbalanceret billede af de drøftelser, der har fundet sted på konferencen, og afspejler nødvendigheden af at bevare et passende ambitionsniveau i forbindelse med de mål, Det Europæiske Råd har fastsat.
Det udkast, som formandskabet forelægger, kan siges at tage fat på fem centrale udfordringer. For det første udviklingen af en Union, hvor borgernes grundlæggende rettigheder respekteres fuldt ud, og hvor de kan leve uden frygt for trusler mod deres personlige sikkerhed. I denne henseende har vi foreslået en meget betydelige styrkelse af de instrumenter, som Unionen har til rådighed til bekæmpelsen af international kriminalitet, herunder terrorisme, narkotikahandel og overgreb mod børn. Vi har også foreslået, at der indføres passende fællesskabsforanstaltninger på områderne fri bevægelighed, asyl og indvandring og har foreslået den 1. januar 2001 som generel måldato for en gradvis indførelse af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, hvor den frie bevægelighed for personer er sikret.
Med hensyn til respekten for grundlæggende rettigheder har vi foreslået tekster, som på ny bekræfter, at Unionen bygger på principperne om frihed, demokrati, respekt for menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder samt retsstatsprincippet. Vi har forelagt forslag, som gør det muligt for Rådet at træffe foranstaltninger til at forbyde al forskelsbehandling på grund af f.eks. køn, race, alder og handicap. Vi har også foreslået at styrke traktaten betydeligt med henblik på at sikre overholdelsen af princippet om ligestilling mellem mænd og kvinder og har foreslået, at der i traktaten anvendes et kønsneutralt sprog.
For det andet væsentligt styrkede traktatbestemmelser i forbindelse med en række spørgsmål, som berører borgerne i deres dagligdag, og hvordan de opfatter Unionen og dens institutioner, herunder beskæftigelse, miljø, forbrugerbeskyttelse, gennemsigtighed og nærhed.
For det tredje udviklingen af en sammenhængende, konsekvent og effektiv EU-politik i alle dens aspekter: den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, herunder den sikkerheds- og forsvarsmæssige dimension, samt en styrkelse af Unionens evne til at indgå i eksterne økonomiske relationer. For det fjerde fremme af effektive institutioner, som er synligt demokratiske og nyder en udstrakt grad af accept blandt borgerne. Vi har foreslået, at den fælles beslutningstagning strømlines, og at Parlamentet ligestilles i denne procedure. Vi har argumenteret for, at den fælles beslutningstagning udvides under henvisning til accepterede kriterier, som Kommissionen og Parlamentet selv har foreslået. For det femte overvejelser med hensyn til, hvordan traktaten kan ændres med henblik på at udvikle, hvad der er blevet kaldt fleksibilitet eller udvidet samarbejde, hvilket absolut er et af de vigtigste spørgsmål på konferencen.
I næsten alle tilfælde er vore forslag i form af udkast til traktattekster, dog med undtagelse af de områder, hvor vi har accepteret den generelle holdning, at det er at foretrække ikke at forelægge nogen traktattekster på nuværende tidspunkt. I disse tilfælde har vi understreget spørgsmålenes betydning og behandlet dem i enkeltheder, og vi har herunder anført valgmuligheder, som konferencen skal overveje nærmere.
Rammen for et traktatudkast er et dokument fra formandskabet. Enkelthederne heri er ikke bindende for nogen af delegationerne. Efter formandskabets opfattelse er den et godt grundlag for det videre arbejde, så man på Det Europæiske Råd i Amsterdam under nederlandsk formandskab kan søge at nå til enighed om en traktat, som giver Unionen midler til at tage de forestående udfordringer op og til at indfri sine borgeres forventninger. Vi finder den positive reaktion på vort dokument fra Parlamentets side og på dets ambitioner for Europa meget opmuntrende.
Borgernes sikkerhed og navnlig den personlige sikkerhed er et spørgsmål af central betydning. Dette blev vi klar over på en grufuld måde, da vi alle fik kendskab til de frygtelige handlinger i Belgien. Undertiden kan det kræve det ubeskrivelige at iværksætte hurtige foranstaltninger, og som formandskab har vi været fast besluttet på at få ordninger på plads, som muliggør et effektivt samarbejde mellem medlemsstaterne og et bredere internationalt samarbejde med henblik på at forhindre menneskehandel, og som vil bidrage til at bekæmpe overgreb mod børn. Ministrene med ansvar for retlige og indre anliggender traf hurtige foranstaltninger, og der blev hurtigt opnået enighed om at øge det politimæssige og retlige samarbejde om bekæmpelse af organiseret pædofili såvel som handel med kvinder med henblik på seksuel udnyttelse.
Det irske formandskab har lagt stor vægt på at bekæmpe narkotikahandel og narkotikamisbrug. Det Europæiske Råd vil kunne fremvise særdeles store fremskridt i forbindelse med handlingsprogrammet vedrørende narkotika, herunder foranstaltninger til at beskytte de ydre grænser mod narkotikasmugling og vedtagelsen af fællesskabsprogrammet vedrørende forebyggelse af narkotikaafhængighed. Formandskabet søgte også at fremme en følelse af fælles mål i bekæmpelsen af narkotika, både i Den Europæiske Union og blandt dens internationale partnere. Jeg er overbevist om, at Det Europæiske Råd i Dublin i vidt omfang vil bære vidnesbyrd om denne fælles vilje.
Det vil også se nærmere på en forstærket bekæmpelse af den organiserede kriminalitet og søge at give et incitament til samarbejdet mellem medlemsstaterne i denne vigtige kamp. Jeg forventer også, at det vil opfordre til, at medlemsstaterne snarest og inden udgangen af 1997 ratificerer Europol-konventionen. Endvidere vil den fælles udfordring med hensyn til at bekæmpe den internationale organiserede kriminalitet, navnlig med hensyn til narkotikahandel og menneskehandel, være i centrum af drøftelserne med de associerede lande i Central- og Østeuropa sammen med Cypern på deres møde med Det Europæiske Råd den 14. december.
Hvert formandskab har en særlig rolle at spille med hensyn til Unionens udenrigsanliggender. De eksterne udfordringer og forpligtelser, som Unionen skal tage op, er gennem tiden blevet mere og mere komplekse og krævende, og det kræves af hvert formandskab, at det tager udfordringerne op. Det er også den rolle, som er vanskeligst at planlægge. Selv om mange spørgsmål på dette område var genstand for foranstaltninger under vort formandskab, er der tre spørgsmål, der vil stå i centrum for vore drøftelser på Det Europæiske Råd, og det er disse, jeg nu vender mig til.
På den ekstraordinære samling i Det Europæiske Råd i Dublin den 5. oktober blev det drøftet, hvordan Det Europæiske Råd yderligere kan styrke sin rolle i og støtte til fredsprocessen på et tidspunkt med øgede spændinger i Mellemøsten. I mellemtiden har Unionen i betydelig grad intensiveret sine bestræbelser i denne henseende. Jeg rejste til regionen direkte efter samlingen i Dublin i oktober, og hele trojkaen besøgte regionen den 10.-12. november. Ambassadør Moratinos er blevet udpeget til Unionens særlige udsending i regionen med et bredt mandat til at oprette kontakt til parterne, og han har nu tiltrådt sin stilling. Formandskabet har også været vært for både præsident Arafat og ministerpræsident Netanyahu med henblik på drøftelser af udviklingen i forbindelse med fredsprocessen. I Dublin i denne uge vil stats- og regeringscheferne have lejlighed til at tage den seneste udvikling i regionen op til vurdering og bekræfte den klare impuls til, at Unionen spiller en konstruktiv og væsentlig rolle med hensyn til opnåelsen af fred i Mellemøsten.
Under det nuværende formandskab har det internationale samfund stået over for endnu en krise i De Store Søers Område, denne gang i det østlige Zaire. De hundrede tusinder rwandiske flygtninges påfølgende tilbagevenden til deres hjemland medførte en radikal ændring af krisens art og af parametrene for tilvejebringelsen af humanitær bistand med en passende militær støtte i henhold til FN's Sikkerhedsråds resolution 1080 af 15. november. Unionen reagerede på alle faser i krisen i fuldt samarbejde med FN, OAU, regionale ledere og andre medlemmer af det internationale samfund. Mens vi taler her, udvikler situationen sig fortsat. Den midlertidige internationale styrke i humanitært øjemed, som har hjemmel i FN's resolution, og som Canada skal stå i spidsen for, er for øjeblikket ved at oprette sit hovedkvarter i Kampala, Uganda. Deltagerlandene har udarbejdet og opnået enighed om en gradvis, tiltagende og fleksibel udstationeringsplan. I henhold til denne plan vil den internationale styrkes rolle efterhånden skulle afstemmes med de skiftende omstændigheder i det østlige Zaire, og udstationeringen af den vil ske gradvis på baggrund af det overordnede mål, nemlig at bringe de humanitære hjælpeforsyninger frem og at lette flygtningenes og de fordrevnes sikre og frivillige tilbagevenden. Den internationale styrke har nær kontakt til de internationale humanitære organisationer under FN's humanitære koordinators ledelse for at sikre, at den fuldt ud støtter organisationerne og deres arbejde i det østlige Zaire.
Den kritiske udfordring består forsat i at sikre hjælpeforsyningerne på den bedste og mest effektive måde til dem, der stadig er nødstedte i det østlige Zaire, og at lette flygtningenes og de fordrevnes sikre og frivillige tilbagevenden. På baggrund af de hurtigt skiftende forhold på stedet skal de måder, hvorpå denne bistand ydes, til stadighed tages op til vurdering. Den Europæiske Union vil søge at bidrage fuldt ud til de humanitære opgaver, der ligger forude, navnlig via ECHO. I den henseende vil jeg erindre om den fælles aktion vedrørende det bidrag, som EU kan yde til den indsats, som De Forenede Nationer har gjort for at løse krisen i regionen, og Rådets afgørelse, hvori WEU anmodes om at udarbejde og iværksætte aspekter af denne fælles aktion.
Der vil fremover være andre store udfordringer i De Store Søers Område, bl.a. reintegreringen af hundrede tusinder tilbagevendende flygtninge i Rwanda, rehabilitering og fremme af forsoningen i dette land, videreførelsen af den demokratiske overgangsproces i Zaire, udviklingen af fredsprocessen i Burundi og rehabiliteringen af de områder, herunder Tanzania, som i de seneste to år har modtaget særdeles mange flygtninge.
Den Europæiske Union vil yde en indsats ved at tage fat på disse kolossale udfordringer. I denne henseende glæder jeg mig over Kommissionens initiativ til at påtage sig at udarbejde en strategisk og samlet handlingsplan for EU's bistand til De Store Søers Område, hvori en lang række aspekter tages op. Jeg glæder mig også over og bifalder de fortsatte bestræbelser, som udfoldes af vor særlige udsending for De Store Søers Område, hr. Ajello, som spiller en vigtig rolle på Unionens vegne i regionen, navnlig med hensyn til at viderebringe Unionens støtte til regionens egne bestræbelser på at løse sine problemer.
Det er almindeligt anerkendt med hensyn til De Store Søers Område, at en humanitær aktion alene ikke udgør nogen løsning på problemerne. Der er behov for en samlet strategi over en bred front. Det er grunden til, at Unionen sideløbende med bestræbelserne på at imødekomme de umiddelbare humanitære behov har støttet en snarlig indkaldelse til en international konferencen i De Forenede Nationers og Den Afrikanske Enhedsorganisations fælles regi med henblik på inden for en samlet strategi at få løst krisens underliggende årsager. Dette er den rigtige måde, hvorpå man kan sikre en holdbar og varig løsning på de problemer, der i alt for lang tid har plaget De Store Søers Område.
Det Europæiske Råd i Dublin finder sted nøjagtigt et år efter undertegnelsen af fredsaftalen for BosnienHercegovina i Paris. Det er belejligt på denne vigtige årsdag, at stats- og regeringscheferne tager den hidtidige fredsproces op til vurdering. Der er opnået betydelige fremskridt mod en gennemførelse af fredsaftalen, selv om der fortsat er vanskelige udfordringer. På Fredsgennemførelsesrådets nylige møde i London blev der udarbejdet et detaljeret handlingsprogram, som navnlig tager sigte på at fremskynde gennemførelsesprocessen på områder, hvor udviklingen har været træg. Det Europæiske Råd vil se nærmere på, hvilket yderligere bidrag det kan yde til denne proces. Der bliver også lejlighed til at drøfte udviklingen i de øvrige lande i regionen, navnlig den foruroligende situation i Forbundsrepublikken Jugoslavien.
Dynamikken i Unionens forbindelser med ansøgerlandene i Central- og Østeuropa og med Cypern er bevaret og styrket i de seneste mange måneder, både på multilateralt og bilateralt plan. På Det Europæiske Råd i Dublin vil der være en værdifuld lejlighed til at vurdere fremskridtene med hensyn til Kommissionens løbende forberedelser af udvidelsen.
Mens vi taler her, fortsætter WTO-ministerkonferencen i Singapore. Dette møde er en vigtig milepæl på vejen mod en større globalisering af samhandelen, og vi tillægger dets vellykkede resultat stor betydning. Jeg bør også nævne, at der vil finde et topmøde sted mellem EU og USA den 16. december i Washington. Det forventes, at man på dette møde vil vurdere fremskridtene i forbindelse med gennemførelsen af hovedprioriteterne i den fælles handlingsplan for EU og USA såvel som den generelle udvikling af forbindelserne mellem EU og USA. Da jeg talte i Parlamentet i juli i år, sagde jeg, at det irske formandskab faldt sammen med en periode med store udfordringer for Den Europæiske Union. Disse udfordringer er der fortsat. Det Europæiske Råd i Dublin på fredag og lørdag vil gøre alt for at tage disse udfordringer op.
Endelig vil jeg gerne benytte denne lejlighed til at takke Europa-Parlamentet for dets konstruktive støtte til det irske rådsformandskab i vor embedsperiode. Det er rimeligt at sige, at begge vore væsentlige institutioner, Rådet og Parlamentet, er engageret i samme proces. I henhold til traktaten er det vort mål at sikre en endnu tættere union blandt Europas borgere. Gennem vort fælles engagement fremmer vi dette mål. Jeg yder navnlig min tribut til Dem, hr. formand. De har sørget for, at vort arbejde er blevet udført på en meget konstruktiv måde.
Jeg nævnte tidligere, at jeg som led i udenrigsministrenes drøftelser på Det Europæiske Råd i Dublin forudser en meningsudveksling om den foruroligende situation i Serbien, i Forbundsrepublikken Jugoslavien. Jeg er bekendt med Parlamentets anmodning om en udtalelse om dette spørgsmål, og som svar kan jeg meddele, at formandskabet på Unionens vegne har udsendt tre erklæringer om situationen dér, senest den 4. december, hvor vi gav udtryk for vor bekymring over myndighedernes udemokratiske annullering af resultaterne af visse lokalvalg, beklagede myndighedernes handlinger med hensyn til censuren af de uafhængige medier, krævede, at Serbien respekterer befolkningens ret til at protestere fredeligt, og opfordrede til, at der blev udvist tilbageholdenhed. Den 6. december besluttede Rådet for Almindelige Anliggender på baggrund af udviklingen i landet at udsætte videreførelsen af den autonome importordning for Forbundsrepublikken Jugoslavien. Rådet er fuldt og fast af den overbevisning, at Forbundsrepublikken Jugoslavien med tiden skal høre blandt det internationale folkefællesskab af hensyn til stabiliteten og fremgangen i regionen, men det kan landet ikke, medmindre det overholder de grundlæggende principper for demokrati og menneskerettigheder.
Jeg vil gerne igen i dag gentage, at Rådet er af den opfattelse, at Forbundsrepublikken Jugoslaviens holdning til spørgsmålene om respekt for menneskerettighederne og mindretallenes rettigheder og overholdelse af de demokratiske regler vil være nøglefaktorer ved fastlæggelsen af Unionens fremtidige forbindelser med dette land.
(Kraftigt bifald)

Santer
Hr. formand, mine damer og herrer, de Europæiske Råd er pr. definition vigtige momenter i Den Europæiske Unions liv.
Det Europæiske Råd i Dublin er et sådant vigtigt moment i mere end én forstand. På dagsordenen er beskæftigelse, fælles valuta, reformen af unionstraktaten inden for rammerne af regeringskonferencen, det vil sige vidtrækkende emner, som tvinger os til at afklare vore mål og hensigter med hensyn til Unionens fremtid. De signaler, som stats- og regeringscheferne udsender ved denne lejlighed, vil således være af allerstørste vigtighed.
Mødet i Dublin bør udsende tillidsskabende og dynamiske budskaber. Det er på tide at gøre op med dette mismod, som efter min smag har været alt for dominerende på den europæiske scene i år. Et malplaceret og uberettiget mismod set i lyset af de basale økonomiske fakta og i stærk kontrast til de opnåede fremskridt. Det Europæiske Råd i Dublin kan blive en vending og give det sidste afgørende impuls på vejen hen imod afslutningen af regeringskonferencen og den definitive virkeliggørelse af den fælles valuta. Også med hensyn til bekæmpelse af arbejdsløsheden bør Det Europæiske Råd give en ny impuls.
Hr. formand, det må være muligt i Dublin at nå frem til en politisk aftale om alle de tekniske aspekter ved indførelsen af den fælles valuta. Rådet af Økonomi- og Finansministre har stort set løst problemerne vedrørende euroens juridiske status og forbindelserne mellem ins , præ-ins og outs . For så vidt angår stabilitetspagten, forekommer en aftale herom i Rådet af Økonomi- og Finansministre mig at være inden for rækkevidde. Divergenserne drejer sig om et eneste - men vigtigt - spørgsmål: i hvilken udstrækning skal der sættes tal på de ekstraordinære omstændigheder i form af negativ vækst, som kan medføre, at kravet om sanktioner fraviges i tilfælde af, at budgetunderskuddet i en medlemsstat er på over 3 % af BNP?
Kommissionen havde i sit forslag ladet muligheden for en kvantificering stå åben uden dog at udelukke herfor inden for rammerne af en kompromistekst, som kan sikre stabiliteten og tilliden til euroen. Så tæt ved målet bør der kunne findes en kompromisløsning. Det er en chance, vi ikke må lade gå fra os. Derefter er der kun tilbage i begyndelsen af 1998 at beslutte, hvilke medlemsstater der fra 1. januar 1999 deltager i den fælles valuta.
Jeg er overbevist om, at den fælles valuta vil være på dagsordenen i mange af medlemsstaterne, for de økonomiske perspektiver er forbedret, de basale økonomiske data er fortsat solide, de erhvervsdrivende er ved at genvinde tilliden, og den politiske beslutsomhed i medlemsstaterne har aldrig været mere synlig. Nej, der er ikke tale om naiv optimisme, og det er i øvrigt heller ikke, hvad der normalt karakteriserer finansielle operatører. Se blot deres reaktion, markedernes og vore internationale partneres reaktion! Bankerne og finansinstitutionerne forbereder sig. De finansielle operatører forbereder sig til at udnytte fordelene og mulighederne for diversificering på euro-markedet. De første finansprodukter angivet i euro er på trapperne. Medlemsstaterne modtager deres rating , deres soliditetsangivelse, i forhold til euroen, og selv i de medlemsstater, som ikke i henhold til traktaten er forpligtet til at indføre euroen, træffer erhvervslivet de fornødne foranstaltninger for ikke at blive hægtet af den fælles valuta. Også USA, Japan og Bretton-Woods-institutionerne bereder sig seriøst på euroens tilsynekomst på de internationale finansmarkeder, hvor den vil spille en væsentlig rolle.
Der er således mange grunde - dikteret af markedsrealiteterne - til at håbe, at den sidste tekniske forhindring kan fjernes i week-endens løb. Jeg vil hertil føje endnu en grund. Den fælles valuta er ikke et mål i sig selv, men uden den kan det indre markeds muligheder ikke udnyttes, og hvis ikke dette marked fungerer optimalt, vil vi ikke kunne drage nytte af alle disse fordele med henblik på at skabe vækst og beskæftigelse. Dette fører naturligt over i det andet store emne for mødet i Dublin, nemlig »tillidspagten om beskæftigelse«.
Hr. formand, mine damer og herrer, arbejdsløsheden hærger stadig, og derfor har jeg over for medlemmerne af Det Europæiske Råd understreget, at budskabet fra Dublin utvetydigt skal være at arbejdsløsheden vil blive bekæmpet uden ophør. Det Europæiske Råd i Firenze overtog retningslinjerne i min ide om en tillidspagt og anmodede mig om at foretage en foreløbig status i Dublin. Af denne status fremgår det, at der er sket mange fremskridt, men at der også er uafklarede punkter.
På det makroøkonomiske plan - det første aktionsområde i tillidspagten - kan der konstateres betydelige saneringsbestræbelser i alle medlemsstaterne samt et genopsving i væksten. Hvad angår det andet aktionsområde, udnyttelse af det indre markeds potentiel, er der ligeledes grund til at glæde sig over de registrerede fremskridt. Således har vi for elektricitets- og telekommunikationssektoren forelagt handlingsplaner med henblik på forberedelsen af informationssamfundet og innovation. Som verdens største eksportør har Unionen således stadig et meget stort reservepotentiel, og Kommissionens database vedrørende adgang til tredjelandes markeder hr været en bragende succes; lige siden den blev oprettet for en måned siden, er den blevet konsulteret 20.000 gange om dagen.
Men der kan og bør gøres mere for at udnytte fordelene ved det indre marked. Arbejdsløsheden er som bekendt stadig alt for høj, men hvordan ville det se ud uden de hundredtusindvis af arbejdspladser, der er skabt som følge af den dynamiske udvikling af dette det største marked i verden. Vi må drage de logiske konsekvenser heraf og lægge sidste hånd på statutten for det europæiske selskab, frisætte mulighederne for vore bioteknologiske industrier, mobilisere servicesektorens enorme potentiel, komme videre med de fiskale spørgsmål og en yderligere forenkling af lovgivningen. Jeg er overbevist om, at vi må sætte os et nyt mål, et mobiliserende mål. Derfor vil jeg på Det Europæiske Råd i Amsterdam i juni 1997 forelægge detaljerede forslag, som vil tage sigte på en fuldstændig virkeliggørelse af det indre marked, forslag, som bør træde i kraft på samme tid som den fælles valuta, den 1. januar 1999.
Hvorfor skulle man berøve sig selv alle de fordele med hensyn til dynamisk udvikling og jobskabelse, som det indre marked kan frembyde, hvis det virkelig fungerer som et integreret indre marked.
Hvad angår det tredje aktionsområde i tillidspagten - reformen af arbejdsmarkedssystemerne - kan der ligeledes registreres en gradvis forbedring. Initiativerne mangedobles med henblik på at gøre administrationen mere fleksibel og forenkle reguleringen på beskæftigelsesområdet. Tanken om en solidarisk indsats med deltagelse af alle aktører vinder større og større udbredelse. Navnlig glæder det mig, at arbejdsmarkedets parter, arbejdsgiverne og fagforeningerne, har udarbejdet et fælles oplæg til Det Europæiske Råd. De vil fremover spille en aktiv rolle i forhandlingerne om en europæisk aftaleramme for arbejdstilrettelæggelse og fleksibilitet. Det er et bemærkelsesværdigt bidrag til virkeliggørelsen af pagten.
Endelig vil der på Det Europæiske Råd blive lanceret 60 pilotprojekter, regionale og lokale beskæftigelsespagter, hvilket er en vigtig konkretisering af det sidste aktionsområde i tillidspagten, en højere grad af målretning af Unionens strukturpolitikker mod beskæftigelsesfremmende foranstaltninger.
Alle disse elementer, hr. formand, viser, at pagten gradvis konkretiseres, og at arbejdsløshedens udfordring kun kan tages op på grundlag af en lang række indbyrdes forbundne aktioner. Talrige aktioner er allerede iværksat i medlemsstaterne, og Unionens indsats begynder at få en aktiverende effekt. Jeg undres somme tider over den manglende betoning af nødvendigheden af en sammenhængende, langsigtet helhedsstrategi, som kun er gennemførlig på unionsplan. Jeg anmoder Det Europæiske Råd om at overtage dette budskab, at videreformidle det og mobilisere alle de kræfter, der gemmer sig i Unionens dynamiske dimension.
Jeg er ikke ude på at overbevise, for så vidt som alle - intellektuelt - er overbevist om disse synspunkters rigtighed. Men jeg vil gerne opfordre til, at man uden tøven også handler i fuld overensstemmelse hermed.
Hr. formand, jeg vil nu med Deres tilladelse gå over til det tredje store emne på Det Europæiske Råds dagsorden, nemlig regeringskonferencen. Den ramme for et udkast til revision af traktaterne, som det irske formandskab har udarbejdet, er et godt dokument. Det bidrager ved sin klarhed og letlæselighed til at gøre debatten gennemskuelig. Med forelæggelsen af en så klart formuleret tekst får forhandlerne mulighed for at koncentrere sig om de væsentligste konkrete punkter. Endvidere sætter dette dokument borgeren i centrum og understreger, at Unionen må komme tættere på borgernes dagligdag og i højere grad indfri borgernes forventninger. Grundlæggende rettigheder og ikke-forskelsbehandling, fri bevægelighed, sikkerhed, beskæftigelse, sociale bestemmelser, miljø, osv. Alle disse kapiteloverskrifter angiver, at borgeren er i centrum for den kommende reform af traktaten. Dette gælder også de andre emner, der sigter mod at gøre Unionen mere synlig, mere forståelig for borgerne, mere effektiv og dermed mere troværdig både indadtil og udadtil.
Efter Kommissionens mening er denne tekst et godt grundlag for det videre arbejde på regeringskonferencen. Den genfinder ikke så få af sine egne ideer, bl.a. i så vanskelige spørgsmål som retlige og indre anliggender, fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, Unionens repræsentation udadtil. Er denne tekst så fuldt ud tilfredsstillende? Det er for tidligt at stille dette spørgsmål, for så vidt som der ikke på dette stadium foreligger en aftale mellem medlemsstaterne. Det er desuden heller ikke komplet. Formandskabet har valgt at udsætte en række følsomme emner, herunder institutionelle spørgsmål til senere. Denne helt forståelige strategi skal ses på baggrund af det nuværende stadium i forhandlingerne og medlemsstaternes ønske om at udskyde den vanskeligste del til slutfasen. Men en sådan strategi indebærer også risici.
I september gav jeg her i salen udtryk for en vis tålmodighed, og også i dag vil jeg understrege, at der må handles hurtigt og godt. Det Europæiske Råd har besluttet, at regeringskonferencen skal afsluttes i Amsterdam om 6 måneder. Det er ikke lang tid til at løse en så vanskelig opgave som spørgsmålet om institutionelle reformer og andre af de mest følsomme punkter på regeringskonferencens dagsorden. Men det er nødvendigt at løse denne opgave, ikke alene for at sikre, at Unionen kan fungere effektivt og vinde accept blandt borgerne, men også for at vi kan opfylde vore forpligtelser over for ansøgerlandene. Vi må ikke glemme, at et af de overordnede formål med regeringskonferencen er at forberede Unionen på modtagelsen af nye medlemmer og at sikre, at den også er funktionsdygtig med 20 eller flere medlemsstater.
I den forbindelse konstaterer jeg det paradoksale, at de stærkeste kritikere af tanken om institutionelle reformer samtidig er de varmeste tilhængere af udvidelsen. Det er imidlertid uforenelige holdninger. Hvis man afviser reformer, udskyder man uvægerligt de nye medlemslandes tiltrædelse. Under det nederlandske formandskab må der slides ekstra hårdt i det. Vi må tilbagevise de fejlagtige påstande om, at der er en modsætning mellem Bruxelles og beskyttelsen af den nationale suverænitet. Bruxelles, det er medlemsstaterne forsamlet i Ministerrådet. At beskytte den nationale suverænitet er at give sig selv midler i hænde til at gøre de nationale interesser gældende inden for rammerne af den uafvendelige globalisering af økonomien og politikken.
Ingen af vore medlemsstater kan længere handle alene og isoleret. Det har Unionen heller ikke kunnet i tilfredsstillende grad med den nuværende traktatudformning, og de, der mener, det er muligt at vende tilbage til forældede modeller - som forslaget om et frihandelsområde - har en besynderlig opfattelse af denne verdens realiteter. Der er intet alternativ til en ambitiøs reform af traktaten. Den Europæiske Union står ikke i et modsætningsforhold til den nationale suverænitet; tværtimod, de, der ønsker at gøre denne suverænitet gældende i morgendagens verden, kan kun gøre det via en stærk og indflydelsesrig Union. Man kan ikke endnu forvente en dybtgående debat om formandskabets udkast på Det Europæiske Råds møde i Dublin. Dog finder jeg det ønskværdigt, at stats- og regeringscheferne utvetydigt bekræfter tidsplanen og navnlig ambitionerne for regeringskonferencen. Et sådant budskab er nødvendigt, dels for at forpligte forhandlerne til at nå frem til resultater og dels som et håbets budskab til borgerne og som bevis på troværdighed over for ansøgerlandene.
Hr. formand, jeg har koncentreret mig om de tre store punkter på dagsordenen for topmødet i Dublin; for hvert af de tre punkter har jeg givet udtryk for ønsker, som jeg anser for realistiske på baggrund af de store fremskridt, der er opnået takket være det irske formandskab.
Rådsformanden har med rette understreget det enorme fremskridt i bekæmpelsen af narkotika og kriminalitet, der er sket i den irske formandsperiode. Den irske Taoiseach og hans hold har arbejdet intelligent, vedholdende og målrettet og resultatet bærer præg heraf. Succesen af det forestående Europæiske Råds møde vil for en stor del kunne tilskrives det irske formandskabs kvalitet, hvilket jeg på Kommissionens vegne takker det for.
(Kraftigt bifald)

Formanden
Mange tak, hr. Santer.
Vi går nu over til forhandlingen. Fru Green fra PSE-Gruppen indleder.

Green
Hr. formand, hvis der er nogen, som nogen sinde har næret tvivl om, hvorvidt en lille medlemsstat i Den Europæiske Union kunne udvise en optræden i verdensklasse, har det irske formandskab bortvejret denne tvivl. Den irske regering har udført det, som mange mente var en umulig opgave: den har udarbejdet et traktatudkast rettidigt inden topmødet i Dublin i denne weekend. Den har ikke kun udarbejdet et udkast, men det er også klart, overbevisende og har et klart blik for at argumentere for en tættere europæisk integration på et sprog og i en stil, der er tilgængelig for og finder resonans hos borgerne i Den Europæiske Union. Min gruppe komplimenterer det irske formandskab for dets meget betydelige indsats.
Parlamentet skal nu bruge nogen tid på at behandle og analysere de 140 sider, som udkastet udgør, og som formelt vil blive forelagt vore regeringsledere på fredag, idet vi selvfølgelig tager hensyn til resultatet af dette møde. Jeg vil gerne gøre det klart, at enhver udtalelse, som min gruppe fremkommer med i dag, skal ses som en umiddelbar politisk reaktion på dokumentet. Jeg gør det uden at foregribe den detaljerede kritik, der vil følge i de kommende uger.
Må jeg, efter at jeg har hilst offentliggørelsen af udkastet med tilfredshed, opfordre de efterfølgende formandskaber til at videreføre den særdeles tiltalende form, hvori det forelægges? Det irske formandskab har klart lært noget af nederlaget i forbindelse med den politiske debat om Maastricht-traktaten. I forbindelse med hver ændring, der foreslås af traktaten, er der en begrundelse, som er skrevet i form af en indledning, og som frem for alt er skrevet i et klart, letforståeligt sprog. Væk er Maastrichts stive, bombastiske, legalistiske tilgang. Socialisterne ser med tilfredshed på og bifalder dette, som nødvendigvis vil fremme offentlighedens forståelse af, hvorfor der er behov for og foreslås ændringer.
Min gruppe vil også gerne tilkendegive vor tilfredshed med de positive elementer i udkastet. Vi henleder specielt opmærksomheden på optagelsen af et beskæftigelseskapitel, som har til formål at give spørgsmålet om jobskabelse den samme politiske prioritet i Den Europæiske Traktat, som Maastricht-traktaten gav ØMU og en fælles valuta. Vi ønsker selvfølgelig at sikre, at denne kompetence gør en reel forskel og ikke blot er fromme ord. Vi har ærlig talt allerede haft tilstrækkelige af dem. Men det er opmuntrende, at ideen om et separat kapitel om beskæftigelse er fastsat klart og støttes af et overvejende flertal.
Vi glæder os navnlig over den altomfattende definition af ikke-forskelsbehandling. Denne er efter vort ønske og er en stærk tilkendegivelse af intentionen om, at Den Europæiske Union ikke vil tillade eller tolerere dem, der står for en hadets politik. Parlamentet har stået i spidsen for bekæmpelsen af racismens og antisemitismens genopståen. Det ville være et særdeles betydningsfuldt første positive budskab i forbindelse med revisionen af traktaten, hvis man på det andet topmøde i Dublin umiddelbart opnåede enighed om denne nye kompetence, som har til formål at vise, at Europa respekterer hjemmehørende og ikke-hjemmehørende borgere, hvad enten de er hvide eller sorte, kristne, jøder eller muslimer. Vi har uddraget en lære af vor historie, og vi mener, at alle europæiske borgere med en anstændig tankegang deler dette ønske om tolerance med os.
Hr. rådsformand, jeg er sikker på, at De forventer, at vi i Parlamentet giver udtryk for en afbalanceret holdning til udkastet, og jeg vil ikke skuffe Dem. Når jeg giver udtryk for en væsentlig kritik af dem, der ikke er medtaget i udkastet, vil jeg gerne gøre det klart, at dette ikke er ment som en nedgørelse af den betydelige præstation, som det rent faktisk er at have udarbejdet det. Det er snarere med bedrøvelse, at vi erkender, at trods den energi, der er lagt i det, viser traktatudkastet via det udeladte, hvilke problemer Unionen står over for.
Først og fremmest beklager min gruppe oprigtigt, at der ikke særlig dybtgående omtales institutionelle reformer, som er så nødvendige for at få Unionen til at fungere mere effektivt. Hvad er det, der har afgjort behovet for denne regeringskonference? Det er ikke en eller anden umådelig trang til at lade hvert land gennemgå endnu en indviklet debat om, hvor Europa egentlig er på vej hen, ikke en slavisk given-sig-hen til en tankeløs fremstormen mod euroføderalisme, som euroskeptikerne vil have os til at tro, men derimod den absolutte nødvendighed af at udvide Unionen med landene i Central- og Østeuropa, Cypern og i sidste instans de baltiske lande. Det er intet mindre end det grundlæggende fundament for millioner af vore borgeres liv, dvs. fred og stabilitet på vort kontinent. Hvis vi er seriøse, er vi nødt til at sikre, at Unionen er parat til en udvidelse. Det indebærer, at vi sikrer, at de institutionelle spørgsmål, som er bestemmende for beslutningstagningen i Unionen, strømlines og gøres klar til en større Union i en forholdsvis nær fremtid.
Den omstændighed, at Rådet ikke er i stand til at vise nogen seriøs grad af enighed om dette spørgsmål ni måneder efter regeringskonferencens åbning, giver anledning til stor bekymring.
Spørgsmål af praktisk betydning for vore borgere nævnes knap nok: miljøet, offentlige tjenesteydelser, unionsborgerskabets reelle udvikling og større åbenhed og gennemsigtighed. Vi har en formodning om, at den uklarhed, der for øjeblikket overskygger den anden og den tredje søjle med hensyn til demokratisk ansvarlighed, snarere vil blive øget end mindsket af forslagene i dokumentet. Ikke blot er den ret til demokratisk kontrol, som udøves af valgte parlamenter i hele verden, ikke udvidet yderligere i udkastet, men logikken i teksten synes at svække Parlamentets budgetbeføjelser i forbindelse med den anden søjle vedrørende en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, og gennem forslagene om en hybridordning i forbindelse med den tredje søjle vedrørende indre og retlige anliggender forvirrer den snarere end afklarer og forenkler beslutningsprocesserne.
Vi håber, at vore regeringer kan mødes i Dublin og søge et højere ambitionsniveau for Den Europæiske Union og dens fremtid.

Cushnahan
Hr. formand, «Die Politik ist keine exakte Wissenschaft «. Undskyld mig min tyske udtale, men jeg ville ikke turde citere Bismarck på andet end tysk. Hvis politik var en eksakt videnskab, ville Europas Forenede Stater allerede eksistere som en logisk kulmination af de mål, som grundlæggerne af Den Europæiske Union havde, og tilvejebringe sikkerhed og velstand for borgerne og udøve en gunstig, men magtfuld indflydelse på den internationale arena. Men politik er desværre ikke eksakt, og vi drøfter her i dag en foranstaltning, som er mere praktisk end ideel.
Det irske formandskabs forslag med titlen »Ramme for et udkast til revision af traktaterne« er essensen af synspunkter og holdninger fra utallige drøftelser, debatter og seminarer på politisk og officielt plan med akademikere, NGO'er og arbejdsmarkedets parter, en proces, som blev indledt under det italienske formandskab og er blevet fremskyndet i det seneste halve år. Dokumentet skulle derfor kunne samle enighed, hvis det er en nøje afspejling af disse synspunkter. I teorien skulle ingen være imod det, men jeg har en formodning om, at der er store meningsforskelle, navnlig i forbindelse med den tredje søjle. Det kan derfor være vanskeligt at opnå enighed.
Princippet om enighed bør imidlertid aldrig betyde overgivelse, og jeg roser formandskabet for at arbejde energisk på at opnå reelle fremskridt på områder som optagelse i traktaten af indsatsen for beskæftigelse og vækst, bekæmpelsen af narkotikahandel, udvidelse af Europols mandat og beføjelser, foranstaltninger til bekæmpelse af alvorlig kriminalitet, udvidelse af FUSP, forenkling af beslutningsprocessen og gennemsigtighed, grundlæggende rettigheder, et bæredygtigt miljø og ret til at rejse.
Den første prioritet - situationen blandt de arbejdsløse - er også vor første prioritet. Det Europæiske Råd skal igen tage fat på dette spørgsmål i Dublin. Hele samfund i vore lande ødelægges som følge af den omfattende arbejdsløshed. Der er behov for et helhjertet tiltag. Jeg mener, at man i Dublin bør udsende en separat og samlet erklæring om Det Europæiske Råds strategi med henblik på at styrke indsatsen for vækst og beskæftigelse.
Politikere kan generelt inddeles i pragmatister og idealister. Pragmatisterne er dem, der ved, hvad der kan opnås, og som er nødt til at finde sig i frustrationen, når dette er mindre, end de ønskede. Det irske formandskab og regeringsmedlemmerne befinder sig generelt i denne kategori.
Jeg nærer ingen tvivl om, at det irske formandskab er helt på det rene med, at dets dokument er uhørt svagt i forbindelse med det omstridte spørgsmål om vetoret og afstemninger med kvalificeret flertal. Jeg ved, at det er helt i overensstemmelse med synspunkterne i Parlamentet, men det ser dokumentet som en realistisk eller pragmatisk erkendelse af, hvad der er politisk opnåeligt på nuværende tidspunkt.
Hvornår et følsom emne skal behandles - hvornår det skal gøres til en sag - er altid genstand for en nøje vurdering for den pragmatiske politiker, men for politikere, som kan tillade sig den luksus at være idealister - og mange i Parlamentet befinder sig i denne kategori - findes der ikke sådanne hæmninger. Det er altid vor opgave at forfølge det uopnåelige mål og samtidig i videst mulige omfang trække vore pragmatiske kolleger med i retning af dette mål. Det er derfor, vi skal kræve, at vetoretten afskaffes. Vetoretten er en hindring på vor vej mod en Union. Hvis den ikke fjernes, vil vor store bevægelse gå i stå, fordi enhver medlemsstat kan sige: hertil og ikke længere. Hvis dette sker, vil Europa stagnere og efterhånden falde fra hinanden, når medlemsstaterne stræber efter deres egne individuelle mål og ikke længere har et fælles mål.
Vi nærmer os - hvis vi ikke allerede er der - vendepunktet i Unionens historie. De, der ikke tror på den føderative Union, som grundlæggerne forudså, skal overveje, om de har ret til at bevirke, at denne bevægelse går i stå og i sidste instans bryder sammen, eller om de selv bør gå. Det er måske en skam, at dette udkast fra det irske formandskab ikke stiller dette spørgsmål, da det bør ses i øjnene, og efter min opfattelse snarere før end siden. Jeg mener derfor sammen med Europa-Parlamentet, at vetoretten bør afskaffes og bør afskaffes hurtigt.
Det demokratiske underskud bør også elimineres. Vi ønsker at se en udvidelse af den fælles beslutningstagning og en mere demokratisk og effektiv tredje søjle.
Jeg støtter også anvendelsen af afstemninger med kvalificeret flertal med henblik på at få en effektiv fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik samt integreringen af WEU under den europæiske søjle. Lad mig over for dem, der vil sige, at dette er urimeligt - og der er nogle, der vil gøre - citere de kloge ord fremsat af en landsmand, ireren George Bernard Shaw. »Den fornuftige tilpasser sig verden, den ufornuftige forsøger til stadighed at tilpasse verden til sig selv. Derfor afhænger ethvert fremskridt af den ufornuftige.« Jeg vil gerne tro, at Parlamentet står trofast på den ufornuftiges side.
Lad mig slutte med at rette en varm tak til det irske formandskab for den velvilje, det har udvist udvist over for grupperne i Parlamentet og Parlamentet selv, og for at acceptere Parlamentets anliggender. Jeg ønsker det oprigtigt held og lykke i Dublin og i dets sidste dage af formandsperioden.

Pasty
Hr. formand, mine damer og herrer, på tidspunktet for åbningen af topmødet i Dublin befinder Den Europæiske Union sig i en ikke så lidt paradoksal situation. På den ene side fortsætter Den Europæiske Union, De Femtens Europa, med at udøve en stærk tiltrækningskraft på de europæiske folk, som endnu ikke er medlemmer, og som ønsker at blive det den. Er det ikke symbolsk, at de fredelige og tavse demonstranter, der massivt defilerer rundt i Beograds kulde og sne for at kræve respekt for de demokratiske værdier, som er selve Unionens eksistensberettigelse, løfter fanen med de tolv guldstjerner? Vil vi forstå at opfange deres appel og reagere herpå med generøsitet?
På den anden side breder tvivlen sig blandt de europæiske folk, som allerede er medlemmer af Den Europæiske Union. Medens arbejdsløshedens svøbe hærger stadig voldsommere og øger de sociale brudflader, der truer vore samfund, medens terrorhandlinger fortsat får blodet til at flyde i vore byer, i Frankrig, Spanien, Nordirland, medens narkohandlere, pædofile net og organiserede kriminelle net af enhver art uforstyrret fortsætter deres virksomhed på grund af den manglende samordning af vore rets- og politiapparater, begynder borgerne i De Femtens Europa at tvivle på Unionens pålidelighed.
Europa gennemgår en mismodets krise og står i fare for at forsumpe i alt for tekniske debatter, bl.a. om vekselkurser mellem den kommende fælles valuta og dens komponenter, eller den endnu mere hermetiske debat om den kommende monetære stabilitetspagt.
Vore medborgere er trætte af disse ekspertdiskussioner, som de fornemmer som et alibi for at undgå at se virkeligheden i øjnene, et alibi for ikke at se, at uden solidaritet er Unionen ikke andet end blændværk. Vore medborgere forventer af stats- og regeringslederne, at de på mødet i Dublin puster nyt liv i Unionen.
Det er mere end nogensinde nødvendigt at genbekræfte de overordnede mål, dvs. mere velstand, mere beskæftigelse, sikkerhed, miljøbeskyttelse og hensyntagen til de frihedsværdier og demokratiske værdier, som er grundlaget for vore samfund.
Det Europæiske Råd bør, som det opfordres til i det fælles brev fra hr. Kohl og hr. Chirac, tilvejebringe de nødvendige midler til gennemførelsen af ovennævnte mål og engagere sig i samme grad som tidligere i forbindelse med fastlæggelsen af perspektiverne for det indre marked og Den Økonomiske og Monetære Union, men de må også tage hensyn til nødvendigheden af at styrke samhørigheden, uden hvilken der ikke er nogen Union.
Hvad vi grundlæggende forventer af stats- og regeringscheferne, som udgør Det Europæiske Råd, den instans i Unionen, der har den største demokratiske legitimitet, er, at de udstikker perspektiverne for et demokratisk, generøst og rigt Europa, der kan fungere som garant for den interne sikkerhed og for freden i verden, og som svarer til ansøgerlandenes opfattelse af det. Netop fordi disse folk alt for længe har været berøvet det, der er grundlaget for vores pagt og vore værdier, må vi beskytte og styrke de opnåede resultater, således at vi bedre kan dele dem med de nye medlemslande.

Spaak
Hr. formand, hr. kommissionsformand, det irske formandskab fortjener ros for sin store indsats med at udarbejde et traktatudkast, så meget mere som den skal forholde sig til en utilfredsstillende situation.
Fremskridtene er få og små, og behandlingen af de følsomme punkter udsættes til senere. Jeg henleder navnlig opmærksomheden på spørgsmålet om målene for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og det udvidede samarbejde. Hvordan kan man forvente tilslutning fra de europæiske borgere uden at minde dem om, at formålet med regeringskonferencen er at udforme en traktat, som skal tjene som retligt fundament for bestemte mål? Formålet med Rom-traktatens var at sikre freden via et økonomisk fællesskab mellem de sejrende og de besejrede efter Anden Verdenskrig. Fællesakten videreudviklede de europæiske institutioner og organiserede det indre marked. Maastricht-traktaten organiserer på trods af sine svagheder faserne hen imod og indførelsen af den fælles valuta og fastsætter under artikel B, at et af målene er at opretholde gældende fællesskabsret fuldt ud og udbygge den.
Vil det ikke være muligt for de femten medlemsstaters ministre at frem til den meget omtalte konsensus om nødvendigheden af at erindre om, at den europæiske bygning befinder sig ved en af de vigtigste korsveje i dens historie, at den vil vise sig værdig til de forhåbninger, den stadig vækker i offentligheden, og stræbe efter at organisere et retfærdigt, solidarisk og demokratisk samfund, at det er i disse princippers navn, den bør åbne sig over for de lande, der ansøger om medlemskab, og at en forudsætning for at gøre denne storslåede plan til virkelighed er effektive og demokratiske institutioner.
Der vil ikke kunne skabes en reel fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik uden en tilstrækkelig smidiggørelse af beslutningsproceduren, det vil sige afskaffelse af vetoretten. Uden dette vil vi fortsat være de mest generøse bidragydere men overlade den politiske fordel af indsatsen til andre. Hvordan skulle en hr. eller fru FUSP kunne blive synlig under disse omstændigheder.
Det udvidede samarbejde er, som det understreges i Deres udkast, hr. minister, et af de vigtigste spørgsmål på konferencen. Et flertal i Europa-Parlamentet tilslutter sig dette synspunkt. Det er imidlertid vigtigt at definere betingelserne for et udvidet samarbejde for at undgå, at der opstår tvetydige situationer. Disse betingelser er - og jeg citerer Dem - sikring af at den interne og eksterne sammenhængskraft i Unionens indsats bevares, at gældende EF-ret opretholdes fuldt ud, og at Unionens mål overholdes, og endvidere skal fleksibilitet på et givet område være åben for alle medlemsstater på lige fod, men ingen medlemsstater skal være forpligtet til at deltage.
Hertil vil jeg føje endnu en betingelse: beslutninger om udvidet samarbejde kan ikke underlægges kravet om enstemmighed. Jeg har netop så meget tid tilbage, at jeg kan nå at takke Dem, hr. minister, for kvaliteten af deres formandskab, ikke mindst på baggrund af de vanskeligheder, De har været oppe imod, og at ønske Dem held og lykke med de opgaver, De ganske givet vil komme til at løse i tiden fremover.

Puerta
Hr. formand, vor gruppe, der er delvis pragmatisk sammensat, giver udtryk for stor bekymring vedrørende det kommende møde i Det Europæiske Råd i Dublin. Vi anerkender det irske formandskabs bestræbelser og gode virke i formandsperiodens løb, men vi har været skuffet over det omfattende dokument vedrørende revisionen af traktaten, som vil blive forelagt på topmødet.
Det rummer naturligvis fornyende og positive forslag, som f.eks. vedrørende udvidelsen af samarbejdet mellem retterne og politimyndighederne, kampen mod racisme og forskelsbehandling, nye krav om miljøbeskyttelsesforanstaltninger i Fællesskabets politik og en øget åbenhed i Rådets lovgivningsarbejde.
Men der er mange mangler og fortielser. I forslaget nævnes ikke målet om fuld beskæftigelse, og der siges heller intet om de foranstaltninger, som er fornødne til gennemførelsen af den fælles politik for skabelse af arbejdspladser. Ej heller nævnes forsvaret for de offentlige tjenester, og til vor forbavselse foreslås der ikke indførelse i traktaten af protokollen om socialpolitikken, ligesom den fuldstændige gennemførelse af den frie bevægelighed for personer udsættes til år 2001, uden at man nævnes regionens ønskelige tiltrædelse af den europæiske konvention om menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder. Der ønskes fremskridt på forsvarets og den militære integrations område, uden at der samtidig sker fremskridt inden for udenrigspolitikken.
Efter at alt dette er sagt, er det mest foruroligende blokeringen på det institutionelle område med fare for, at afgørelserne vil blive truffet i det sidste minut uden nogen form for åbenhed og uden forudgående oplysning af borgerne. Den offentlige mening i Europa har reageret negativt på denne situation, som ikke forbedres ved den franske præsidents og den tyske kanslers tilbøjelighed til sammen at ville afgøre alt. Over deres forslag ser man billedet af en hård og hegemonisk kerne, der kan påtvinge afgørelser snarere end at give impulser til udviklingen af regeringskonferencen.
For så vidt angår de øvrige punkter på dagsordenen for Dublin støtter vor gruppe bekæmpelsen af kriminalitet og ulovlig narkotikahandel, men afviser bestemt vedtagelse af den »stabilitetspagt«, som går langt ud over Den Økonomiske og Monetære Unions aktuelle behov, og systemet med mulige sanktioner over for medlemsstaterne, som utvivlsomt vil forværre den økonomiske og sociale situation i de lande, som allerede har flest vanskeligheder.
Vi kritiserer ligeledes bekræftelsen af modellen og fristerne for indførelsen af den fælles mønt, og vi anmoder Det Europæiske Råd om åbning af en offentlig debat, hvor alle kan komme til orde med deres forskellige synspunkter, og en dialog om denne model om fælles mønt og dens følger, særlig for beskæftigelsen. Hr. Santer har selv talt om de skader, den vil få for beskæftigelsen. Vi kunne definere beskæftigelsespolitikken med det gamle fyndord »fra nederlag til nederlag til den endelige sejr«. I øjeblikket er vi i nederlagsfasen inden for beskæftigelsespolitikken.
Hr. formand, det er ikke muligt, at disse debatter fortsat skal foregå elitært mellem retningslinjer der fastsættes af centralbankerne eller gennem meningsudvekslinger mellem tidligere regeringschefer eller tidligere kommissionsformænd. Der skal etableres de fornødne betingelser for en vidtgående oplysning af borgerne og deres deltagelse i det institutionelle system.

Roth
Hr. formand, mine damer og herrer, det er advent, det er den tid, hvor der skrives breve til julemanden. Det er den rette tid at forestille sig følgende: Juleaften, under juletræet ligger en stor pakke, det er dejligt er se på pakken, den vækker store forventninger, det er en så stor pakke, at der er plads til alle vore ønsker i den. Så begynder man at pakke den ud, og man tager papiret af, man tager endnu mere papir af. I en papkasse er der endnu en papkasse, og stadig mere fortvivlet fortsætter man med at pakke ud og stadig mere klart bliver det, at pakken er tom, der er ikke noget i den. Pakken består kun af mange hylstre. Det er et mareridt for ethvert barn, og et lignende mareridt er det, som sker i forbindelse med revisionen af Maastricht-traktaten.
Når jeg læser Rådets forslag til Dublin-konferencen, går det mig som det barn, jeg fortalte om. Disse planer og projekter opfylder ikke vore ønsker. Vi har skrevet på vor ønskeseddel: mere gennemsigtighed, mere demokrati, flere rettigheder til Europa-Parlamentet, og hvad er der sket? Det modsatte, for Dublin-dokumenterne indeholder ikke mere, men derimod mindre gennemsigtighed, fordi Rådet forsat og endnu mere uomstridt end hidtil ønsker at trone på sin absolutistiske magt og hemmeligholdelse. De indeholder ikke mere, men derimod mindre demokrati, fordi de reducerer borgernes rettigheder til ønsker, fordi de ganske vist taler om ikkeforskelsbehandling, men uddyber hierarkiseringen af personer, fordi sikkerhed for dem aldrig er retssikkerhed, for hvordan kunne den fri bevægelighed ellers blive udsat til det næste årtusinde og Europol tillægges operative beføjelser uden kontrol? De indeholder ikke flere, men derimod færre rettigheder til Parlamentet, fordi de på eklatant vis uddyber kløften mellem afsnittet vedrørende det indre marked og den anden og tredje søjle, fordi Europa-Parlamentet ikke nævnes en eneste gang i forslaget vedrørende udenrigspolitikken, hvilket til gengæld desto oftere er tilfældet med WEU, og fordi vi, Europa-Parlamentet, på området ekstern og intern politik skal fratages budgetbeføjelsen. Forslagene indeholder ikke mere, men derimod mindre Europa. Pakken er - og det er meget værre - ikke engang tom, den indeholder derimod noget katastrofalt. Det er ikke det irske rådsformandskabs skyld. Jeg ønsker os alle en glædelig jul og forhåbentlig et bedre nytår!

Saint-Pierre
Hr. formand, kære kolleger, først og fremmest vil jeg komplimentere det irske formandskab med, at det inden for en yderst rimelig frist har kunnet opfylde det mandat, det fik på det uformelle møde i Det Europæiske Råd i Dublin den 5. oktober, og har udarbejdet et forståeligt, velformuleret dokument, som gør status over, hvor langt man er nået i forhandlingerne. Jeg benytter lejligheden til at tage afstand fra den kynisme, som fremtrædende repræsentanter for visse regeringer, - ikke fra de mindste lande -, har udvist med deres voldsomme kritik af det irske formandskabs dokument, når de i realiteten selv har et medansvar for den beklagelige situation og de manglende fremskridt på regeringskonferencen.
Når dette er sagt, lader dokumentet meget tilbage at ønske, selv om det irske formandskab fremkommer med dristige forslag på beskæftigelses- og miljøområdet og endog drister sig til at foreslå, at den sidste fase af den fælles beslutningsprocedure udelades, hvilket er ensbetydende med at stille Europa-Parlamentet på lige fod med Rådet. Et udmærket initiativ. Hvad angår de institutionelle spørgsmål, er der tale om total blokering, hvilket er et dårligt varsel for forberedelsen af udvidelsen. Intet konkret forslag om udvidelse af områderne for flertalsafgørelser eller om udvidelse af den fælles beslutningsprocedure. Det samme gælder Kommissionens sammensætning og stemmevægtningen i Rådet. Er vi ikke på vej mod katastrofen, hvis den store institutionelle pakke, der skal gøre det muligt for Unionen at træffe effektive beslutninger og fungere hensigtsmæssigt efter den forestående udvidelse, udskydes til forhandlingernes slutfase med alle de farer, dette indebærer for en omfattende studehandel i sidste øjeblik?
Endelig er der FUSP, vores stakkels FUSP. Tror medlemsstaterne virkelig, at Unionen vil vinde større troværdighed ved at lade en tjenestemand, uanset hvor højt placeret han er, varetage de vigtigste opgaver inden for rammerne af Den Europæiske Unions udenrigspolitik? Forslagene om at udvide kompetenceområdet for Rådets generalsekretær er oplagt uacceptable, medmindre vi ønsker, at Unionens eksterne repræsentanter får samme behandling af vore partnere, og at vore kommissærer og trojkamedlemmer ligeledes modtages på tjenestemandsniveau.
Er det i øvrigt acceptabelt, at der indføres en ny form for vetoret under henvisning til konkrete nationale politiske årsager på områder, hvor der allerede nu er mulighed for flertalsafgørelser? Forslagene på det udenrigspolitiske område er et klart tilbageskridt. Dette står i stærk kontrast til den utvetydige politiske vilje til konkrete fremskridt, der vises på forsvarsområdet, og som vi absolut påskønner. Jeg vil dog sætte spørgsmålstegn ved implikationerne af en hurtig integrationsproces på det militære og forsvarsmæssige område, uden at der sker samtidige fremskridt på det udenrigspolitiske område.
Konkluderende vil jeg sige, hr. formand, at jeg personligt finder det tilfredsstillende at konstatere - og på det punkt er jeg enig med hr. Santer - at spørgsmålet om et udvidet samarbejde fremover vil have en central placering på regeringskonferencen, hvilket ikke var tilfældet, da min gruppe i forbindelse med Martin Bourlanges-betænkningen begyndte at slå til lyd for denne tanke. Jeg er fortsat overbevist om, at muligheden for et udvidet samarbejde skal være åben for alle medlemsstater, at gældende fællesskabsret skal opretholdes fuldt ud, at Unionens mål skal overholdes, og at Unionens institutionelle bestemmelser og mekanismer skal anvendes.
Hr. formand, kære kolleger, den nederlandske formandsperiode, som afsluttes med topmødet i Amsterdam, vil få overordentlig stor betydning for Unionen. Det er op til vore regeringer at beslutte, om de vil udstyre Unionen med institutioner, der kan få et udvidet fællesskab til at fungere, eller tværtimod lamme dets handlemuligheder. Og det er op til Europa-Parlamentet at henlede formandskabets og regeringernes opmærksomhed herpå.

Martinez
Hr. formand, jeg skal undlade at komme ind på arbejdsløshedsproblemet, der formodentlig giver Dem mangen en søvnløs nat, hr. kommissionsformand. Jeg skal heller ikke komme ind på regeringskonferencen, udvidelsen mod øst, vetorettens nødvendighed eller nødvendigheden af at afskaffe den, eller på spørgsmålet om ret til udtrædelse. Derimod vil jeg tale om pagten om budgetdisciplin.
I henhold til denne pagt skal befolkningerne pålægges bøder efter bestemte regler for en dårlig budgetopførsel. Frankrig kan således risikere at skulle betale 30 mia FF i bøde, et beløb, hvormed det f.eks. kunne forhøje lønnen for samtlige undervisere med 30 000 FF. Jeg skal ikke komme nærmere ind på spørgsmålet om det hensigtsmæssige i en sådan mekanisme. Jeg indskrænker mig til at konstatere, at De i de sidste 50 år selv har praktiseret en keynesiansk budgetunderskudspolitik med stort held. Man må derfor spørge, hvorfor De nu ændrer holdning. En ting er imidlertid sikkert, nemlig at De med denne pagt om budgetdisciplin tager hensyn til den tyske neurose. Tyskland nærer siden Weimar-Republikkens dage en sand rædsel for inflation. Men fordi bedstemoren i en familie har sukkersyge, skal man ikke nødvendigvis forbyde alle børnene at spise sukker. Man kan ikke gå ud fra, at en behandling, der har vist sig egnet til at helbrede en bestemt person, vil have samme virkning på alle andre.
Med denne pagt om budgetdisciplin, på grundlag af hvilken De vil skabe en fælles valuta, en fælles pengepolitik, vil vi komme i en situation, hvor det ikke længere er muligt at kompensere for forskelle i økonomisk niveau staterne imellem, hverken med pengepolitiske eller monetære sluser. Ud over arbejdsløshed vil der da kun være den fiskale sluse tilbage, hvilket vil få medlemsstaterne til at foretage konkurrenceorienterede skattenedsættelser, som Luxembourg i øvrigt allerede nu benytter sig af, for så vidt angår beskatning af indtægter fra værdipapirer. Og det er også, hvad Tyskland forbereder sig på med afskaffelsen af skat på kapital og nedsættelsen af marginalskatteprocenten.
Jeg vil gentage, hvad jeg tidligere har sagt til Dem: følg Tysklands eksempel. Vi har en kendelse fra Forbundsdomstolen i Karlsruhe fra juni 1995, som giver skatteyderne ret til at være med til at vurdere, om en given beskatning er for høj. Indføj fælles valuta, fælles budgetpolitik og indføj i den ændrede Maastricht-traktat et loft for obligatoriske afgifter, sådan som Domstolen i Karlsruhe er i færd med for Tysklands vedkommende. Således vil regeringskonferencen i det mindste have tjent ét formål.

Formanden
Jeg har modtaget fjorten beslutningsforslag, fremsat i overensstemmelse med artikel 37, stk. 2 i forretningsordenen, syv beslutningsforslag om Det Europæiske Råd og endnu syv beslutningsforslag om den politiske situation i Serbien.

Roubatis
Hr. formand, de europæiske borgere ser med forundring, hvor mange af deres håb der falder til jorden. Mange af de spørgsmål, der opstod efter Maastricht-traktaten, er aldrig blevet besvaret, og vi er nu nået så vidt, at der hos de europæiske borgere er opstået en tillidskrise med hensyn til selve den europæiske bygning. Hvis stemningen ikke vender, vil denne mistro føre til mere generelle problemer, som vil risikere at ødelægge de visioner, som personerne bag dette enestående eksperiment, som vi kalder Den Europæiske Union, havde. Det mandat, det irske formandskab fik i Firenze, gik ud på at forelægge regeringskonferencen det første generelle udkast til en traktat. Vi bør fremhæve, at irerne faktisk gjorde dette meget godt, og de fortjener alles uforbeholdne ros for deres indsats. I betragtning af den måde og de betingelser, irerne har arbejdet under, har der naturligvis været småfejl og uoverensstemmelser; men vi er nu midt i regeringskonferencen, og der er længe til topmødet i Amsterdam. En faktor af stor betydning for et godt resultat af regeringskonferencen er, at den nye traktat kan accepteres af den europæiske borger. At de tvivl, der opstod efter Maastricht-traktaten, kan forsvinde. At de europæiske befolkninger får svar på deres forventninger og bekymringer. Vore befolkninger ønsker en uddybelse og en udvikling af Unionen. Vi har brug for en model, der bygger på principper som demokrati og lighed for alle - også for alle lande, små såvel som store - der vil bekæmpe arbejdsløsheden, den sociale udstødelse, racismen og fremmedhadet. Et Europa uden diskrimination og uden forskellige væksthastigheder bliver et Europa, der respekterer den europæiske borger. Vi må have en bredere legitimering af Unionens institutionelle ramme. Opprioriteringen af Europa-Parlamentet og styrkelsen af dets rolle på de fleste områder af EU's virke er mål, som vil sikre borgernes effektive deltagelse i begivenhederne.
Men vi skal passe på, at det ikke kun bliver de små lande, der kommer til at betale udgifterne til de institutionelle ændringer. Inden jeg slutter, vil jeg gerne sige et par ord om den gradvise udvikling af et europæisk forsvar og en europæisk sikkerhedspolitik. Hvis vi sikrer den territoriale integritet og beskytter de ydre grænser, vil det fremme FUSP og uddybe samarbejdet på dette område. Men vi kan ikke tage fælles fremskridt, hvis der er europæiske borgere, der føler, at Unionen ikke står bag dem, når de er i fare.

Brok
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne takke hr. Santer og rådsformanden for Deres redegørelser, men også for det arbejde, som er udført med henblik på at få regeringskonferencen bragt frem til dette punkt. Ved vurderingen af det irske dokument kan vi kun være retfærdige, hvis vi ikke forventer, at resultatet allerede forelægges her, derimod giver det på en klog måde et billede af de hidtidige forhandlinger, og jeg må sige, på visse punkter, som er af særlig interesse for Europa-Parlamentet, måske endog en smule mere, end forhandlingerne hidtil har vist. Meget vigtigt finder jeg navnlig det, som det irske rådsformandskab sagde vedrørende Europa-Parlamentets fælles beslutningstagning. I dette dokument står det entydigt, at der fremover kun skal være tre beslutningsprocedurer, og at den fælles beslutningstagning bør gælde generelt i forbindelse med lovgivningen.
At der så stadig er definitions- og afgrænsningsmæssige spørgsmål, der skal afklares under de videre forhandlinger, er klart. Men med hensyn til det spørgsmål, der måske er det væsentligste for Europa-Parlamentet, er der her skabt et grundlag, som man sagtens kan forhandle videre på under det nederlandske rådsformandskab. Også nødvendigheden af at udvide anvendelsen af kvalificeret flertal blev taget op. Det glæder mig i særlig grad, at præsident Chirac og forbundskansler Kohl i deres udspil nævnte afstemninger med kvalificeret flertal i Rådet som generel regel, hvorfra der kan fastsættes bestemte udtagelser, men den generelle regel er afstemninger med kvalificeret flertal.
Hvis vi ser disse som de centrale områder for mere demokrati, gennemsigtighed, handledygtighed og som en forberedelse til udvidelsen, er der efter min opfattelse med denne kombination blevet en mulighed for, at vi på dette område virkelig har en chance for at komme videre på regeringskonferencen. Dog må vi som Parlament også sige, at der stadig findes en række spørgsmål, hvor vi virkelig slet ikke kan være tilfredse. Jeg mener, at hele området udenrigs- og sikkerhedspolitik indtil videre er mere end tyndt, også beslutningsprocedurens rolle. Den konstruktive undladelse af at stemme er kun et alibi og løser ikke et destruktivt lands blokademulighed. Dernæst spørgsmålet om de dobbelte afstemningsmekanismer: Den generelle politik vedtages med enstemmighed, gennemførelsen med flertal. Det havde vi allerede i Maastricht-traktaten, og det har ikke fungeret. Dvs. at vi med hensyn til beslutningsprocedurerne og udenrigs- og sikkerhedspolitikken skal gøre os mange flere overvejelser, end det kommer til udtryk i de hidtidige dokumenter og de hidtidige forhandlinger.
Men vi skal også sige, at det ikke ville være acceptabelt for Parlamentet, hvis nye områder, som f.eks. flyttes fra den tredje søjle - gudskelov fra den tredje søjle - til den første søjle, ikke fuldt ud kan behandles på samme måde af institutionerne som de klassiske områder under den første søjle. Derfor må vi forkaste en søjle 1B, eller hvad den end måtte blive kaldt, og kræve Kommissionens, Parlamentets og Domstolens fulde deltagelse i dette spørgsmål for her virkelig at få indført en retsstatslig og demokratisk kontrol.
Jeg finder det uacceptabelt, at vi indtil videre ikke er kommet længere på budgetområdet. Det direkte valgte Europa-Parlament har ingen direkte indflydelse på 50 % af budgettet. Hvis det kommer så vidt, at man imod alle logiske regler også betegner områderne under den anden og den tredje søjle som obligatoriske udgifter for at beskære Parlamentets beslutningsmuligheder eller slet ikke at fastsætte dem, så må jeg fortælle medlemsstaterne, at dette er et punkt, hvor jeg vil sige, at en regeringskonference, som slutter af på den måde, ikke er afsluttet på tilfredsstillende måde for Europa-Parlamentet.
Med hensyn til beskæftigelse, udenrigshandel, forbrugerpolitikkens integrative virkning og miljøbeskyttelse har det irske rådsformandskab forelagt fremragende forslag. Vi bør bede topmødet i Dublin om at give det nederlandske rådsformandskab et særligt mandat til at forenkle traktaterne. Det irske rådsformandskab har tilvejebragt et godt strukturelt grundlag for de videre forhandlinger. Jeg vil gerne takke det personligt. Jeg vil gerne takke Noel Dorr, som har ledt gruppen af repræsentanter på en fremragende, professionel og menneskelig måde. Jeg vil gerne, at vi kan arbejde videre på dette grundlag for på den måde at opnå det bedste til Unionen.

Gerard Collins
Hr. formand, allerførst vil jeg gerne takke rådsformanden og formanden for Kommissionen for de redegørelser, de har afgivet her i dag. Jeg vil gerne meget oprigtigt takke formandskabet for udkastet til regeringskonferencen. Det er et fortræffeligt dokument, som vil være et solidt og hensigtsmæssigt grundlag for de videre drøftelser på regeringskonferencen, der skal afslutte i Amsterdam.
Topmødet i Dublin i denne weekend skal tage fat på de centrale spørgsmål, som Unionen står over for øjeblikket, og fastsætte retningslinjer for institutionernes arbejde med disse spørgsmål i 1997. Først og fremmest skal det bekræfte forpligtelsen til at indføre en fælles valuta i 1999 og de fordele, som denne valuta vil betyde for de fleste europæiske borgere.
I år har vi oplevet en stærk fremmarch blandt modstanderne af en fælles valuta, for hvem det er lykkedes at fremkalde alvorlige bekymringer hos mange borgere om virkningerne af en fælles valuta. Stats- og regeringscheferne skal først og fremmest bortvejre den frygt, som er blevet fremkaldt, og i denne henseende er bestræbelserne på at udvikle en stabilitetspagt glædelige. Jeg håber, at en sådan pagt vil berolige dem, der er bekymrede over virkningerne af en fælles valuta for deres arbejdspladser og virksomheder og for deres opsparing. De europæiske ledere skal acceptere, at det er helt rimeligt, at folk er bekymrede over den mulige indvirkning, som afskaffelsen af valutaen i deres lommer og dens erstatning af en ukendt og indtil videre ikke-eksisterende euro vil have på deres personlige forhold.
Disse bekymringer bør der i høj grad tages fat på i 1997, da der ikke kommer nogen fælles valuta, medmindre den støttes af befolkningen i alle de lande, hvis regeringer nu stiler efter at deltage i euro-zonen fra begyndelsen. Regeringerne skal huske budskabet fra debatten om ratificeringen af Maastricht-traktaten, nemlig at de almindelige borgere, som handler via valgurnerne, er dem, der i sidste instans træffer beslutning om hastigheden og omfanget af den europæiske integration på alle politiske områder, herunder den monetære politik.
Vælgerne i næsten alle europæiske lande er i stigende grad optaget af deres personlige sikkerhed, og megen af den kriminalitet, som vi læser om, står i forbindelse med, hvilket efter min mening er korrekt, anvendelsen af ulovlige stoffer. Handelen med disse narkotika er multinational, og det samme gælder hvidvaskningen af de enorme summer, der er involveret i denne handel, men alligevel er reaktionen fra den multinationale organisations side, som er bedst placeret til at tackle dette problem, nemlig Den Europæiske Union, praktisk talt ikkeeksisterende.
Maastricht-traktaten gav mulighed for at oprette Europol som et organ, der indsamler oplysninger om handelen med ulovlige stoffer. Dette organ skal have ressourcerne til at udføre denne opgave. Regeringskonferencen forelægger forslag med henblik på at afskaffe kontrollen ved Unionens indre grænser. Hvis dette skal ske, skal det ledsages af en forpligtelse til at øge de ressourcer, der er til rådighed til at sikre de ydre grænser mod aktiviteterne blandt narkotikasmuglerne. Unionen skal orientere sine aktiviteter mod initiativer som dette, hvis den skal tage fat på det, der er behov for, og de ting, der optager dens borgere.
Oprettelsen af et europæisk enhedsmarked har i vidt omfang fjernet begrænsningerne for den frie bevægelighed for kapital, varer og tjenesteydelser i hele Unionen. Men hvad angår den frie bevægelighed for personer, har der hidtil være meget få eller ingen reelle fremskridt med hensyn til at afskaffe restriktionerne ved grænserne.

Herzog
Hr. formand, kære kolleger, den franske minister, hr. Hervé de Charrette, har kaldt det irske udkast middelmådigt. Efter min mening skulle ministeren feje for sin egen dør, for så vidt som det fransktyske dokument ikke ligefrem brillerer ved sit ambitionsniveau.
Enhver kan konstatere den totale mangel på indfrielse af offentlighedens forventninger, navnlig hvad angår beskæftigelse og social samhørighed. Den franske stats erklæringer om den europæiske samfundsmodel og opretholdelsen af offentlige tjenester forekommer således at være ren bragesnak.
Det irske formandskab har rent faktisk gjort, hvad det var muligt at gøre inden for rammerne af et umuligt mandat. Regeringskonferencen vil ikke blive meningsfuld, da den ikke behandler samfundsmæssige mål eller mål, der kan øge ambitionsniveauet for Europas tilstedeværelse i verden. Konferencen er meningsløs, fordi regeringerne klamrer sig til deres magtprivilegier og satser på fortsat at forvalte Europa uden dets borgeres medvirken. Under disse betingelser reduceres de institutionelle reformer til rene procedureændringer og omrokering af magtprærogativer.
At få genetableret forbindelsen til borgerne forudsætter konkrete svar på beskæftigelses-, sikkerheds- og solidaritetsproblemerne. Beskæftigelseskapitlet er lidet omfattende. Der er brug for politikker til fremme af en varig udvikling og en fælles økonomisk magt i Den Europæiske Union. Hvad angår sikkerhedsområdet, må det gøres til genstand for en europæisering, og på dette område tilslutter jeg mig fuldt ud den irske tekst. Men for at en sådan europæisering kan fungere efter hensigten, må vi give de grundlæggende civile og sociale rettigheder en mere fremtrædende plads i dette den frie bevægeligheds Europa.
Endelig samhørigheden: modellen med en monetær union omkring en hård kerne vil dele de europæiske folk. Et udvidet samarbejde kan risikere at følge samme model. Vi ønsker Spanien og Italien med i Den Monetære Unions Fællesskab, og det udvidede samarbejde bør være åbent for dem, der ønsker at forsætte ad de samfundsmæssige og civilisatoriske fremskridts vej uden at blive forhindret heri af fanatiske tilhængere af aggressiv konkurrence, som kun har foragt til overs for solidaritet.

Cohn-Bendit
Mine damer og herrer, jeg vil tale om spørgsmålet om Serbien, som jo også skal behandles under denne forhandling. Jeg mener, at Den Europæiske Union - såvel Kommissionen som Rådet og Parlamentet - både kan og skal spille en afgørende rolle i forbindelse med Serbiens demokratisering. Vi skal gøre det klart over for oppositionen og regeringen, at der kun via en demokratiseringsproces, som skal være forbundet med en forsoning med såvel Bosnien som Kosovo, er en chance for at kunne indgå associeringsaftaler med Den Europæiske Union.
Vi skal bringe hele styrken bag den europæiske ide til Beograd. Serbien har ingen demokratisk fremtid uden en forsoning med Bosnien og Kroatien, uden demokratiske civile strukturer og uden rettigheder til alle mindretal i Serbien. Hvis oppositionen og regeringen forstår dette, vil denne region have en fremtid, der ikke er præget af krig og had, men af samarbejde og gensidig respekt. Derfor er det vigtigt, at man udtrykker sig klart i Dublin, for at der ikke kan være nogen misforståelser i denne region, som i den grad er præget af krig.
Derfor håber jeg, at Det Europæiske Råd på samlingen i Dublin vil komme frem til noget, der er bedre end det, vi hidtil har fået forelagt som videreførelse af Maastricht-traktaten.

Ewing
Hr. formand, i dette år, mit 21. år som medlem af Europa-Parlamentet, fornemmer jeg en meget stærk optimistisk stemning. Det er temmelig nyt, og jeg mener, vi i høj grad kan takke det irske formandskab for det. Hvis der nogen sinde er nogen, der har personificeret filosofien om »småt er smukt«, må det være det irske formandskab.
Her har vi Europas særdeles stærke økonomi med en enorm vækstrate, hvorfor det er meget belejligt, når vi fører diskussionen om ØMU, at det er Irland, der har stået i spidsen for os i et halvt år. Der er en yderst negativ holdning i Det Forenede Kongerige, den stat, jeg desværre tilhører. Den er stigende, den er farlig, og den er ikke sædvanligvis fornuftsbaseret. I forbindelse med ØMU taler pessimisterne om tab af arbejdspladser uden nogen sinde at redegøre nærmere for, hvilke arbejdspladser der vil gå tabt. Jeg mener, at der vil blive skabt arbejdspladser.
Vi komplimenterer hr. Spring for hans indsats på den udenrigspolitiske område, for at indføje beskæftigelse i traktaten og for den enestående åbenhed i hans dokument, således at hele Europa ved, hvor vi er på vej hen herfra.

Amadeo
Hr. formand, efter godt fire uger med folkelige protester, marcher, sit-down strejker og andre strejker blandt studerende og arbejdere, efter godt fire uger med mobilisering og protester i et helt land, hvis gader har været oversvømmet af folk af alle klasser og alle aldre, synes det, som om et spøgelse, nemlig kommunismens spøgelse, huserer overalt i Serbien, medens det ellers synes helt forsvundet efter de reportager i dagbladene og tv, som vi har den fornøjelse eller det ubehag at læse og påhøre, i hvert fald i Italien.
Det kunne synes, som om disse kraftige og massive protester alene udspringer af annulleringen af de kommunale valg, og at den serbiske befolkning har invaderet gaderne alene for at genoprette disse resultater. Og også vore udenrigsministre, statschefer og ledere af de politiske centrum- og venstrepartier udtrykker sig under henvisning til situationen i Serbien i en masse ord, vendinger og fraser og under anvendelse af alle former for analogier uden dog at sige så meget som et ord, der kunne gøre tingene klarere og mere indlysende for alle. Dette lille ord, som det ikke lykkes dem at udtale, fordi sproget er bundet, og man ikke har tilstrækkelig mundvand til at udtale det, tillader jeg mig her at afsløre, og jeg håber ikke, at alle alverdens hyklere og pedanter bliver vrede på mig herover: kommunisme.
Ærede parlamentsmedlemmer, hr. kommissær, hr. rådsformand, enten vi vil det eller ej, protesterer serberne mod det kommunistiske regime og ønsker brændende, at kommunisten Milosevic skal gå af, og de håber på, at de mest elementære frihedsrettigheder, der er blevet undertrykt af det kommunistiske regime, kan komme hele Serbiens befolkning til gode? Eller måske finder De det uelegant at fare frem mod en ideologi, som er blevet fornægtet af selve den historiske udvikling, som efter de marxistiske utopier skulle have ensrettet hele verden og gjort den til et stort kollektiv?
Efter vor opfattelse i Alleanza Nazionale, ville det derimod være hensigtsmæssigt at kalde tingene ved deres rette navn for at undgå forvirring og misforståelser og for at tilkendegive over for de unge generationer, at ordet »frihed« er uforeneligt med den kommunistiske ideologi på grund af dens totalitære karakter og undertrykkelse af den enkelte, der ikke er godtaget eller kan godtages. Efter at dette er gjort klart, er det af stor betydning, at Den Europæiske Union sender et klart og utvetydigt budskab til de kommunistiske styre i Belgrad, og budskabet skal være lige så klart som dem, der i sin tid blev tilstillet den sydafrikanske regering vedrørende apartheid eller det diktatoriske styre i Chile. Enhver handelsforbindelse skal afbrydes, indtil oppositionens hævdvundne rettigheder godkendes, og de grundlæggende demokratiske frihedsrettigheder genoptages.

Malone
Hr. formand, jeg vil gerne takke hr. Santer for hans redegørelse her i dag og også hr. Mitchell og hr. Spring.
Jeg har på første hånd set det gode og fornuftige arbejde, som det irske formandskab har udført, og jeg til gerne tilslutte mig de øvrige talere, som har komplimenteret det irske formandskab - og det med rette - for det hårde arbejde, der er resulteret i det udkast til traktat, vi nu har fået forelagt, en traktat, som blev udarbejdet rettidigt. Der er meget i den, som jeg absolut er enig i, og jeg ved, hvilke vanskeligheder man havde under udarbejdelsen, navnlig med hensyn til obstruktionspolitikken fra den siddende regering i én medlemsstat.
Men der er områder i dokumentet, som jeg er lidt bekymret over. Det glæder mig at se, at der er indføjet et beskæftigelseskapitel i udkastet, men jeg er meget skuffet over, at der i kapitlet kun tales om et højt beskæftigelsesniveau: Der tales ikke om fuld beskæftigelse, og det er efter min opfattelse meget vigtigt. Jeg mener, at princippet om fuld beskæftigelse, arbejds- eller beskæftigelsesmuligheder for alle, som ønsker at arbejde, fortsat skal være kernen i den europæiske politik.
I sin nylige rapport om globale beskæftigelsestendenser sagde Den Internationale Arbejdsorganisation, at fuld beskæftigelse stadig er et opnåeligt mål, og jeg forstår derfor ikke, hvorfor denne formulering ikke anvendes i udkastet til traktat.
I Irland har vi oplevet fordelene ved at overholde Maastricht-kriterierne for vore offentlige finanser. En lignende række kriterier for beskæftigelsespolitikken kan kun være godt for Irland og for Europa. Vi skal arbejde på at sikre, at afsnittet om beskæftigelse i traktaten har reel gennemslagskraft og rent faktisk medfører resultater.
Jeg vil også gerne vide - måske kan ministeren hjælpe os i denne henseende i sin opsummering - hvorfor visse regeringer var så uvillige til at øge det europæiske samarbejde om bekæmpelsen af organiseret kriminalitet og narkotika. Erkender de ikke, at dette er en kamp, som vi kun kan vinde sammen? Har vi råd til at vente og lade narkotika og kriminalitet forvolde skade på den europæiske samfundsstruktur?
Jeg er også bekymret over de særdeles få henvisninger til fattigdom og social udstødelse i hele dokumentet. Jeg kunne kun finde en henvisning, på side 46 i kapitel 5, til social udstødelse. Jeg er enig i, at der i dokumentet skal være, og er, en god betoning af borgernes sikkerhed, men vi har også behov for fornuftige socialpolitikker på europæisk plan for at mindske elendigheden i mange af vore borgeres hverdag.
John Cushnahan talte om Bismarck. Jeg kan så citere en stor nulevende leder, som siger: «Vi skal ikke kun gribe hårdt ind over for kriminalitet, men også over for årsagerne til kriminalitet.« Lad os derfor håbe, at i det endelige udkast - som nu videregives til det nederlandske formandskab - vil budskabet fra Dublin være, som hr. Santer sagde, det bør være: Bekæmpelsen af arbejdsløshed, social udstødelse og fattigdom skal fortsætte, og den endelige traktat skal have dette som sin prioritet.

Pack
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg taler kun om spørgsmålet om Serbien. Alt andet har mine kolleger allerede sagt. Vi oplever for øjeblikket, hvordan en efterspurgt forhandlingspartner for alle vestlige regeringer uden nogen som helst skam tiltager sig retten til at lade valgresultater, som ikke passer ham, annullere. Også dommerne i Serbien afsiger domme efter hr. Milosevic's ønsker. At Serbien ikke er nogen retsstat, bliver også klart for den sidste på baggrund af denne manipulation. Censuren af medierne og diffameringen af de fredelige demonstranter er yderligere beviser for, at denne regerings kommunistiske vilkårlighed er notorisk. Serbien må ikke forblive Milosevic's og Markovic's familieforetagende.
Rådet reagerede i modsætning til USA meget tøvende. Hvorfor var det bange for helt entydigt at tage parti for demokrati og grundlæggende rettigheder, skønt vore faner jo vajer under disse demonstrationer? I Serbien hævner det sig nu, at det ikke - som alle andre nye uafhængige stater - skulle opfylde Badinter-kriterierne fra 1991 for at opnå anerkendelse. Desuden skulle løsningen på Kosovo-spørgsmålet have været en forhåndsbetingelse. Det skulle naturligvis også have stået på dagsordenen i Dayton. Sådanne uagtsomme undladelsessynder har fatale følger. Jugoslaviens ledelse viser ikke den svageste spire til demokratiske reformer. Menneskene i dette land føler sig ufrie, de føler sig snydt for deres grundlæggende rettigheder. Under mit seneste besøg i Beograd i juni sagde mange serbere til mig: De interesserer Dem for albanernes rettigheder i Kosovo. Gør det. Men også vi har brug for hjælp. Hvem hjælper os med at sætte vore grundlæggende rettigheder igennem? De tre ledere af oppositionen Zajedno deltog, efter indbydelse fra mig, i slutningen af oktober i et møde i Bruxelles med Delegationen for Forbindelserne med Sydøsteuropa.
Naturligvis har hr. Draskovic's og hr. Djindjic's politiske ideer og udtalelser i de seneste år ikke været andet end storserbiske og nationalistiske. Karadzic havde stadig deres støtte, da Milosevic lod ham falde efter pres fra Vest. Alliancen med den eneste virkelig demokratiske kraft i Serbien, Vesnapesic-partiet, giver imidlertid anledning til håb om, at oppositionen ønsker demokratiske fremskridt. Derfor er det vor opgave, men frem for alt også de vestlige forhandlingspartneres opgave, at fordømme Milosevic's udemokratiske adfærd og at solidarisere sig med de fredelige demonstranter fra oppositionen. Oppositionens alliance er skrøbelig, og en udefrakommende støtte til dens mål kunne overbevise befolkningen om, at et regeringsskifte kunne betyde et skridt mod mere demokrati.
Vi forventer af Serbiens ledelse, af regering og opposition, en snarlig løsning på Kosovo-spørgsmålet, som er en betingelse for fred i regionen. Også det demokrati, der skal etableres i Bosnien, er afhængigt af demokratiske forhold i Beograd.
Jeg opfordrer Rådet til at forfølge disse europæiske mål mere eftertrykkeligt og ubøjeligt og i Dublin omsider udstikke nogle hovedlinjer!

Azzolini
Hr. formand, Det Europæiske Råd i Dublin indledes under store forventninger til Den Europæiske Unions fremtid.
Vi har netop modtaget det irske formandskabs udkast til traktaten om Den Europæiske Union, som ministerierne i de forskellige lande nu sætter sig i bevægelse for at fremme med henblik på at foretage det strengt fornødne for at gøre det muligt på topmødet i Dublin at opnå konkrete og effektive resultater, der tjener opbygningen af Europa.
Vi er nemlig enige i konklusionerne fra det fransk-tyske topmøde her i mandags, hvorefter man endnu en gang i almindelige vendinger har givet udtryk for vilje til at give afgørende impulser til arbejdet i Det Europæiske Råd.
De områder, der står på dagsordenen, er dog mange og grundlæggende, men jeg vil her erindre om, at man må koncentrere sig om de institutionelle reformer og den indre og ydre sikkerhed. Men ikke blot dette. Topmødet skal vise sig i stand til endelig at træffe de afgørelser, som er nødvendige med henblik på en ny impuls til skabelse af sociale, politiske og økonomiske forhold, der er egnede til at nærme Unionen til dens borgere, idet man for et meget stort antal af disses vedkommende først og fremmest må løse spørgsmålet om arbejdsløshedens store svøbe.
Selvom det er sandt, at udvidelsen af den svage integration ikke kan eller bør hindres, gælder det lige så fuldt, at vi, dersom der sker en væsentlig effektivisering af beslutningsprocessen, vil kunne møde med en mere dynamisk union, der har sammenhæng med sine funktioner.
Vi understreger ligeledes nødvendigheden af hurtigst mulig vedtagelse af den fornødne lovgivning vedrørende udstedelsen af Euroen og en forordning, som på hele det monetære område sikrer økonomisk konvergens og monetær stabilitet, således at det gøres muligt for Den Europæiske Union at føre en sammenhængende og global økonomisk politik.
Hr. formand, Dublin kan og skal blive det fundament, på hvilke vi definitivt skal udforme opbygningen af Europa i det 21. århundrede. Og således kan den store tanke ved dette århundredes afslutning - den fælles mønt og samarbejdet mellem de forenede folk, som stod Jean Monnet så nær - endelig gennemføres. For at dette skal ske, må vi alle som lige nævnt gå fremad og endelig konsolidere Den Europæiske Union.

Ribeiro
Hr. formand, hvorfor Dublin, når vi allerede har haft Nüremberg? For at tage et foto med 16 smilende deltagere, eller 17, hvis Parlamentets formand også får lov at deltage? Hvorfor et traktatudkast fra formandskabet, der repræsenterer et lille land, når der foreligger et brev fra to præsidenter for meget store lokomotiv-lande? Hvorfor fortsætte hele redeligheden med ministre, diplomati og samarbejde, når hr. FUSP kan klare det hele alene? Hvorfor fastlægge sigler, hvis NATO overlever tilvæksten? Hvorfor tage fat på årsagerne, hvis et integreret retligt Europa og et muskelspillende Europol kan tage sig af følgerne? Hvorfor så mange ord om rent nominelle forhold som pagt, stabilitet, mere eller mindre fleksible kriterier og sanktioner, når realiteterne ikke kan forties: de sociale problemer, arbejdsløsheden, livet, som er andet og mere end fælles mønter og centralbanker? Hvorfor bruge et helt minut, hr. formand, når 51 sekunder er nok til at stille spørgsmål, som man kunne bruge timer på at kommentere og debattere?

Ahern
Hr. formand, skal vi på dette tidspunkt, hvor der fremkommer et traktatudkast til regeringskonferencen, endnu en gang opleve, trods de tilsagn, vi har hørt i formiddag med hensyn til statsborgerskab og demokrati, at man har undladt at revidere Euratom-traktaten? Euratom-traktaten er en af Unionens grundlæggende traktater, sammen med Rom-traktaten. Undladelsen af at ajourføre og revidere den, at beskytte befolkningen mod virkningerne af stråling i stedet for at fremme atomenergi, er ejendommelig.
Vi har hørt beundrere af Jean Monnet tale i formiddag - jeg beundrer også Jean Monnet. I hans biografi hedder det i henseende til Euratom-traktaten, at han mente, at atomenergi havde en stor fremtid og ingen fortid, og ingen af påstandene var rigtige. Men der er foreslået ændringer af Euratom-traktaten til denne proces, og vil Rådet i henseende til regeringskonferencen på sin samling i Dublin fremsætte en erklæring om nuklear sikkerhed som reaktion på den almindeligt udbredte foruroligelse? Er der mere specifikt opnået enighed om ændringer af Euratom-traktaten, som indeholder bestemmelser med henblik på at gøre det muligt at foretage en omfattende undersøgelse af sikkerheden i atomanlæg? Euratom-traktaten indeholder ingen bestemmelser om fastsættelse eller håndhævelse af sikkerhedsstandarder for driften af atomanlæg. Er der opnået enighed om bestemmelser vedrørende atomanlæg, som berører en anden medlemsstats territorium, navnlig med hensyn til en eventuel kumulativ virkning af sundheds- og miljørisici for omkringboende befolkninger? Vil Rådet tilkendegive specifikt, at eksisterende atomreaktorer, som ikke opfylder standarderne, vil blive lukket?

Lukas
Hr. formand, på et minut er der desværre ikke tid til at komplimentere det irske formandskab, hvilket jeg imidlertid gerne ville have gjort. Medlemsstaternes intense bestræbelser på at opfylde Maastrichtkriterierne er ved at føre til en massiv stigning i arbejdsløsheden og en udhuling af de sociale standarder. Denne situation forværres som følge af, at borgernes informationsniveau i spørgsmålet om euroens indførelse er fuldstændig utilstrækkeligt, fordi den hidtidige informationskampagne vedrørende indførelsen af den fælles valuta har været bemærkelsesværdig ensidig.
Således er de sociale og beskæftigelsespolitiske konsekvenser - hvad enten det er bevidst eller ubevidst - hidtil ligefrem blevet tilsløret. De massive indvirkninger af euroens indførelse på alle områder af de europæiske borgeres liv gør det ligefrem nødvendigt, at medlemsstaternes befolkninger får mulighed for medbestemmelse. Derfor forekommer det i demokratisk politisk henseende at være uomgængelig nødvendigt i form af folkeafstemninger at spørge befolkningen i medlemsstaterne om indførelsen af Den Monetære Union. En Monetær Union, som indføres mod befolkningens vilje, mod borgernes vilje, er helt sikkert dømt til at mislykkes!

d'Ancona
Hr. formand, da vor udenrigsminister for et par uger siden præsenterede os for planer for det nederlandske formandskab, var vi meget skuffede. Med al mulig respekt for beskedenhed og realisme mente vi, at det nederlandske formandskabs ambitionsniveau lå temmelig lavt. Men nu, hvor vi har set udgangspunkterne for topmødet i Dublin, har vi større forståelse for den nederlandske holdning. Det forholder sig nu engang således, at det, man får overrakt af forgængeren, er meget afgørende for det, man selv kan nå på et halvt års tid, og det, som Nederlandene får overrakt, er desværre pauvert. Det kan man ikke laste det irske formandskab for, fordi det er til syvende og sidst viljen blandt alle regeringerne tilsammen, der afgør resultatet. Denne vurdering hænger sammen med Europa-Parlamentets referenceramme, som er betænkningerne fra Martin/Bourlanges og Dury/Maij-Weggen. I lyset heraf kan vi kun konstatere, at der ligger en afgrund mellem, hvad Parlamentet vil, og hvad der er opnået indtil nu. Dette angår, for bare at nævne et par relevante punkter, virkeliggørelsen af beskæftigelse og social sikkerhed. Det er altså ikke nok bare at kundgøre, at disse problemer forekommer een at være af vigtighed. Det drejer sig efterhånden om, hvilke instrumenter man tilbyder for at omsætte dette vigtige til virkelighed. Kampen for ØMU'en kræver netop en særlig indsats på beskæftigelsesområdet. Denne balance er i vore øjne ikke til at komme udenom.
Og så den tredje søjle, samarbejdet inden for retlige og indre anliggender. Her har man ikke siddet med hænderne i skødet. Men det, som Parlamentet vil, kommunitarisering, medbestemmelse for Europa-Parlamentet, sidder man klart overhørig. Man fortsætter ad den af os flere gange som udemokratisk betegnede sti med mellemstatsligt samarbejde, en slags mellemsøjle, som vi i lighed med hr. Brok, der var inde på det, finder uacceptabel, men ikke bare på dette område. Også rent generelt er der heller ikke rigtig gang i den af os ønskede reform af beslutningsprocessen, og endnu mindre gang er der i den rolle, som vi, Europa-Parlamentet, burde spille i denne beslutningsproces. Dette er absolut ikke ensbetydende med, at vi ikke har respekt for, hvad det gennem benhårdt arbejde er lykkedes det irske formandskab at opnå. Det er utrolig vigtigt, at menneskerettigheder og lige behandling synes at finde en plads i den nye traktat. Dette er af betydning for konkretiseringen af borgernes Europa, og det er vor rolle, hr. formand, at sørge for, at det nederlandske formandskab henter inspiration i de skridt, der rent faktisk er blevet taget, og at formandskabet mindsker kløften mellem, hvad vi her stræber efter og det, Rådet ønsker at gennemføre.

Stenzel
Hr. formænd, jeg vil gerne indlede med at give udtryk for min store respekt for det irske formandskab for dette topmøde og sige, at Østrig, som jo vil overtage formandskabet i andet halvår af 1998, kun kan lære af den måde, hvorpå Irland mestrer denne opgave. Jeg håber, at vi også kan arbejde så effektivt, som Republikken Irland har gjort.
Den Europæiske Unions mål er ambitiøse. Fælles valuta, fælles udenrigspolitik, fælles hus med plads til flere lejere, så stabil som mulig med den nødvendige medbestemmelse fra lejernes side. Sidstnævnte er også uomgængeligt nødvendigt, da Den Europæiske Union kun vil kunne nå sine mål, hvis borgerne med EuropaParlamentets hjælp og også de nationale parlamenter inddrages i beslutningerne, og det i overensstemmelse med nærhedsprincippet. Jeg - ligesom også hele Østrig - går ind for, at der i Dublin vedtages en aftaleprotokol om gennemførelsen af nærhedsprincippet og en styrkelse af Regionsudvalget.
Vi støtter også alle bestræbelser på at styrke den indre og ydre sikkerhed. Netop Østrig, som skal sikre en lang ydre grænse i EU, ved, hvad Europol og Schengen betyder, og kræver en fælles aktion på området asyl- og indvandringspolitik.
Det er også væsentligt for os, at FUSP antager form, og at der bliver mulighed for flertalsafgørelser på det ikkemilitære område. Netop den manglende fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik har haft en negativ virkning i navnlig det tidligere Jugoslavien. Jeg anser det derfor for at være presserende nødvendigt, at Europa-Parlamentet opløfter sin stemme for at styrke den demokratiske opposition i Serbien. Jeg støtter også det østrigske forslag om på topmødet i Dublin at indtage en sådan holdning i denne sag. For kun en sikring af demokratiske strukturer i det tidligere Jugoslavien kan sikre den vaklende Dayton-fred.

Van Bladel
Tak til formændene for Råd og Kommission. Meget af det sagte tiltaler mig, blandt andet tillidspagten. Endelig en strategi for området omkring de store søer og antydningen til det nederlandske formandskab vedrørende suveræniteten. Men jeg savner konkrete foranstaltninger med hensyn til sikkerhed og bekæmpelse af narkotika. Når vi er enige om, at kriminalitet og narkohandel må bekæmpes, så forventer jeg da konkrete foranstaltninger fra topmødet i Dublin. Til slut, trafikken i Europa er i den seneste tid blevet lammet af aktioner. Frankrig, Danmark og Grækenland. Hvad vil Kommission og Råd gøre for at garantere princippet om fri bevægelighed? Topmødet i Dublin må vise, at Unionen bekymrer sig om borgerens dagligdags problemer. Og først og fremmest klart og tydeligt bakke de serbiske krav om demokrati op, således som ønsket så lidenskabeligt af hr. Cohn-Bendit og fru Pack. Tak, hr. formand, for den irske indsats, der danner et godt grundlag for en mulig Amsterdam-traktat.

Sjöstedt
Hr. formand, selvom man under forhandlingerne på regeringskonferencen endnu ikke er nået til spørgsmålene om institutionernes magt, viser formandskabets udkast til ny traktattekst, at man på helt afgørende punkter vil overføre mere magt til EU fra medlemsstaterne. Forslaget indebærer, at der bliver mere fælles politi, flygtningepolitik og grænsekontrol. Der bliver mere fælles udenrigspolitik, og målsætningen om en fælles forsvarspolitik fastslås klart i udkastet. Det er naturligt, at så vidtgående et forslag om en så uacceptabel ændring af medlemsvilkårene bliver afgjort ved nationale folkeafstemninger.
På miljøområdet er forslaget en skuffelse. Der er ingen fremskridt, når det gælder medlemsstaternes ret til at opretholde eller indføre strengere miljøkrav til varer.
Den foreslåede artikel om åbenhed er kun et meget lille skridt i den rigtige retning. Der bliver ikke åbne rådssamlinger, og det overlades til hver enkelt institution at udforme sine egne regler om adgang til dokumenter. Det er uacceptabelt.
På beskæftigelsesområdet vil det foreslåede udvalg og dets henstillinger ikke have megen vægt i forhold til den jernhårde konvergenspolitik, som i dag får arbejdsløsheden til at stige i Den Europæiske Union.

Berthu
Hr. formand, både det traktatudkast, der blev forelagt i Dublin, og det fransk-tyske brev, viger uden om de virkelige problemer og kører blot regeringskonferencen endnu længere ud på et føderalistisk spor, som ikke løser nogen problemer, og som borgerne ikke vil vide af.
Disse tekster undgår endnu en gang at nævne begrebet variabel geometri, der dog er nødvendigt i forbindelse med udvidelsen, fordi de er bange for at rokke ved den institutionelle enhed. De undgår at komme ind på den fælles valuta, selv om spørgsmålet om supplerende institutioner diskuteres i avisspalterne hver eneste dag. De kommer ganske vist ind på spørgsmål vedrørende sikkerhedsområdet og den tredje søjle, men med det under de nuværende omstændigheder helt malplacerede mål at fjerne kontrollen ved de indre grænser.
Men først og fremmest foranstalter de to tekster et medlidenhedsdrab på de nationale parlamenter med forslagene om at udvide områderne for flertalsafgørelser i Rådet, som fratager mindretalslandenes nationale parlamenter enhver indflydelse. Ligeledes med overførslen af mellemstatslige beføjelsesområder til den tredje søjle, som i betydelig grad vil reducere de nationale parlamenters beføjelser på nogle meget følsomme områder, og endelig foreslås det, at visse handelsaftaler ikke skal gøres til genstand for ratificering i de nationale parlamenter. Til gengæld herfor tilkaster man dem nogle latterlige krummer. Det vil de givetvis huske på, når De forelægger dem traktaten til ratificering, hr. rådsformand.

Guigou
Hr. formand, indledningsvis vil jeg udtrykke påskønnelse af det irske formandskabs indsats i forbindelse med regeringskonferencen.
I den af formandskabet udarbejdede tekst, der skal fremlægges på Det Europæiske Råds møde i Dublin, lokaliseres de rejste spørgsmål, de eksisterende holdninger hertil og løsningsforslag. Det irske udkast baner også vej for fremskridt på områder, som ikke var blevet behandlet før. Det foreslår i overensstemmelse med Parlamentets ønsker, at der indføjes et kapitel om beskæftigelse i traktaten, og det omtaler nødvendigheden af at bekæmpe social udstødelse. Det slår til lyd for, at Unionen får status som juridisk person, hvilket vil gøre det muligt at forenkle traktaten, og det tilkendegiver vilje til at europæisere den tredje søjle. Beskyttelsen af de grundlæggende rettigheder understreges, og det foreslås - med rette - at der indføjes en klausul om sanktioner i tilfælde af grov overtrædelse af disse rettigheder.
Men på trods af det irske formandskabs bestræbelser, - og uden at dette kan holdes ansvarligt herfor -, står konferencen i stampe. Den har endnu ikke fået en stærk politisk impuls, og vi må i Europa-Parlamentet være os bevidste, at regeringskonferencen ikke er på højde med udfordringerne. Dette skyldes for det første et metodeproblem. Forhandlingerne vil ikke komme videre, så længe udenrigsministrene ikke medvirker personligt. For at løse vanskelige spørgsmål og komme videre med forhandlingerne er det nødvendigt med tid. Ved et rundbord af to en halv times varighed, som det var tilfældet på konklavemødet i fredags, råder den enkelte taler over otte minutter, hvilket ikke giver mulighed for en virkelig diskussion. Man vil hertil indvende, at der ikke kan træffes afgørelser, før det britiske valg er overstået. Det er sandt nok, men intet forbyder de andre regeringer at arbejde videre i mellemtiden. I realiteten forholder det sig sådan, at den britiske regering tjener som påskud for de andre regeringers inerti, og at der ikke er noget, den britiske regering kan blokere, eftersom der ingen udvikling er.
Jeg kommer nu til de substantielle spørgsmål. Kansler Kohl og præsident Chirac skyldte sig selv og hinanden at tage et initiativ i denne debat, der er så afgørende for Den Europæiske Unions fremtidsudsigter. Det har de så gjort, hvilket i sig selv er en god ting. Det fælles brev, som de har sendt til det irske formandskab, giver udtryk for prisværdige hensigter. Men desværre er ambitionsniveauet i det fransk-tyske brev ikke tilstrækkelig højt i forhold til udfordringerne. Brevet kommer ganske vist ind på mål og hensigter, men det udtaler sig kun yderst vagt om, hvilke institutionelle midler der skal virkeliggøre dem. At bekræfte viljen til at komme videre på området fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og samarbejdet om indre og retlige anliggender er en udmærket ting. Men det er yderst beklageligt, at den institutionelle reform kun skitseres i en endog meget vag form, og at regeringskonferencens andre store akser slet ikke berøres. Intet, ikke et ord om beskæftigelsen og samordningen af de økonomiske politikker med henblik på at øge væksten i Europa og give de nationale beskæftigelsespolitikker en mere solid sokkel.
Chirac-Kohl-brevet udtrykker vilje til at udvide området for flertalsafgørelser såvel som Europa-Parlamentets deltagelse i den fælles beslutningsprocedure. Men der siges intet præcist om anvendelsesområdet for disse to reformer, og i særdeleshed vedrørende Parlamentets deltagelse i den fælles beslutningsprocedure er udtalelserne ekstremt vage.
Desuden får vi serveret ideen om et udvalg bestående af repræsentanter for de nationale parlamenter og EuropaParlamentet, men uden at et sådant udvalgs rolle i forhold til COSAC præciseres, og uden at der siges noget om dets beføjelser. Skal et sådant udvalg f.eks. deltage i den demokratiske kontrol med Unionens institutioner, hvilket i vore øjne ville være meget lidt anbefalelsesværdigt. Vi ved intet herom.
Vi mener kort sagt ikke, at dette brev er nok til at få konferencen ud af dødvandet før topmødet i Dublin. Selv om det altid er en god ting, at stats- og regeringscheferne beskæftiger sig med arbejdet på konferencen, vil europæernes forhåbninger til Europa endnu en gang blive gjort til skamme. Det ser ud til, at der kun er gjort få og små fremskridt, og at De Femten må nøjes med at notere sig det hidtil gennemførte arbejde og formandskabets redegørelse.
Det nederlandske formandskab overtager således i januar hvervet uden et reelt politisk mandat, og i dag er det meget svært at forestille sig, hvordan det skal kunne tilføre konferencen dynamik og fremme forhandlingerne. Hvis det ikke er muligt at afslutte konferencen på topmødet i Amsterdam, er det da heller ikke nogen katastrofe. Det vil i så fald være bedre at afsætte nogle ekstra uger eller måneder til at færdiggøre arbejdet. Men hvis forhandlingerne ikke tager fart i den nederlandske formandsperiode, er der en stor risiko for, at man i sidste øjeblik enes om et minimumsudkast til traktat. Det ville være yderst alvorligt. Man tror ganske naivt, at den fælles mønt i sig selv vil kunne sætte nyt skub i den europæiske integrationsproces. Efter min mening er det forkert.
Jeg mener, at hvis det ikke lykkes at udligne misforholdet mellem den fælles valuta og de andre to store emner, bekæmpelse af arbejdsløsheden og politiske fremskridt på regeringskonferencen, hvis det ikke lykkes at vise, i hvor høj grad disse temaer griber ind i hinanden, hvis konferencen fører til et minimumsresultat, hvis der ikke gøres tilstrækkelig store fremskridt hen imod politisk integration, skal vi ikke tage fejl af, at det er selve muligheden for at gøre den fælles valuta til en succes, der står på spil.
Jeg vil gentage noget, jeg tit og ofte har sagt: hvis vi slår os til tåls med en minimal kompromisløsning ved regeringskonferencens afslutning, fordi vi mener at være i tidnød, eller fordi forhandlingerne ikke er kommet ud af stedet, så tror jeg, at vi med udvidelsen endegyldigt vipper over i et frihandelsområde, i den type Europa, som borgerne netop ikke ønsker.

Martens
Hr. formand, i forbindelse med denne forhandling vil jeg gerne stille et præcist spørgsmål til formanden for Kommissionen. Ved begyndelsen af denne samling blev der aftalt en adfærdskodeks EuropaParlamentet og Kommissionen imellem. Denne er af væsentlig betydning for et godt samarbejde. De seneste dage har der været drøftelser mellem formanden for Kommissionen og Europa-Parlamentets Formandskonference om finansieringen af MEDA-programmet. Mit spørgsmål er følgende: vil Kommissionen fuldt ud respektere og efterleve ånden og bogstaven i Europa-Parlamentets beslutning af 19. september 1996 om den politiske situation i Tyrkiet?

De Giovanni
Hr. formand, vi takker varmt det irske formandskab for de bestræbelser, det har udfoldet i en så vanskelig situation.
Der er sagt mange positive ting, men vi må rent ud sige, at det samlede resultat, der i dag ligger på bordet, endnu ikke er tilfredsstillende. Dette bekymrer os naturligvis efter næsten et års arbejder på regeringskonferencen. Som netop bemærket af fru Guigou for et øjeblik siden, får man det indtryk, at regeringskonferencen ikke kan vedtage selv den mindste reform, mens vi venter på Den Monetære Union. Jeg tror, at dette er det egentlige politiske spørgsmål. Vil det lykkes på regeringskonferencen at nå frem til et politisk modstykke til Den Monetære Union?
Den europæiske integration kan ikke omgøres. Det virkelige problem består i at undgå, at der sker en faktisk integration, hvor Centralbanken i praksis er suveræn i monetære anliggender. Dette er det virkelige problem.
Den fælles mønt er den mest massive overdragelse af politisk overhøjhed fra Fællesskabets forfatning. Risikoen består i, at overdragelsen sker fra de nationale stater til organer, som ikke er demokratisk eller politisk ansvarlige. I dette tilfælde vil demokratiet i Europa blive indskrænket, og ikke udvidet.
Det problem, som vi må behandle, er følgelig, om traktatudkastet gør indtryk af at være et overbevisende startskud hertil. Vor forvirring går først og fremmest på det politiske borgerskabs svaghed, selvom vi naturligvis har værdsat sanktionerne i anledning af krænkelser af menneskerettighederne og opmærksomheden på et område med sikkerhed og frihed. Men det slår os, at drøftelsen vedrørende institutionerne endnu halter så langt bagefter. Teksten er så godt som tavs herom, men man siger, at dette vil komme senere. Men hvordan, hvornår, og hvorledes?
Der kræves absolut en afbalancering af institutionerne med henblik på en ny demokratisering, fordi reformen af institutionerne naturligvis også betyder opbygning af den politiske union og genskabelse af ligevægt mellem Unionens institutioner og en udvidelse af Europa-Parlamentets kontrollerende funktioner og rolle i lovgivningsarbejdet.
Endelig er der fleksibiliteten, som er et virkelig centralt emne. Vi ved alle, at Europa vil blive indrettet efter, hvad der kaldes en fortolkning af fleksibilitet. Jeg mener her, at der ikke skal være nogen tvivl, og at det er af stor betydning, at dette omtales i dokumentet. Dette er givet et afgørende punkt, således som det også fremgår af det seneste fransk-tyske dokument. Men vi skal vide, at hvis der ved fleksibilitet skal forstås en forfatningsmæssig fleksibilitet, der bliver reglen og ikke undtagelsen, vil der opstå risiko for brud i selve opbygningen af Europa.
Det er disse problemer, der trænger sig på, og selvom jeg endnu en gang siger formandskabet tak for dets bestræbelser, er vi dog alt i alt bekymrede for situationens udvikling.

Poettering
Hr. formand, mine damer og herrer, topmødet i Dublin på fredag og lørdag falder på et for Den Europæiske Union politisk og psykologisk meget vanskeligt tidspunkt. Derfor har vi i Dublin brug for et optimistisk signal. Stats- og regeringscheferne skal igen formidle optimisme og tillidsfuldhed til borgerne i Den Europæiske Union og dette frem for alt på to områder: For det første skal der udgå et klart signal fra Dublin om, at Den Europæiske Union ønsker grundlæggende reformer. Vi skal have flertalsafgørelser i Rådet. Det er forudsætningen for, at den politisk, økonomisk og moralsk nødvendige udvidelse af Den Europæiske Union kan finde sted. Udspillet fra forbundskansler Kohl og præsident Chirac er derfor meget opmuntrende. Den anden betingelse er, at stats- og regeringscheferne som forberedelse allerede via finansministrene på torsdag giver et klart signal vedrørende indførelsen af en stabil europæisk valuta den 1. januar 1999, for at Europa kan gøre sig gældende i den globaliserende verdensøkonomi. Hvis disse to signaler kommer, vil topmødet i Dublin være en succes!

Secchi
Hr. formand, om et par år vil Europa have en fælles mønt, en fælles monetær politik og en overnational centralbank, men derimod vil skattepolitikken og særlig beskatningsgrundlaget givet være meget mindre samordnede og sandsynligvis endnu i vidt omfang meget forskellige. Dette vil volde særlig alvorlige problemer, nemlig en manglende balance på politisk plan og en manglende ligevægt af beføjelserne på det monetære og skattepolitiske område, således som det i øvrigt allerede er blevet understreget af andre kolleger, samt risici for, at den fælles mønt spiller fallit, og for det indre markeds rette funktion, fortsat beståen af situationer med uredelig skattemæssig konkurrence med negative virkninger for strømmene af varer, tjenesteydelser og produktionsfaktorer og negative virkninger for beskæftigelsen, idet skattebyrdens omfang vil have en tendens til at blive forskudt fra de mobile faktorer - nemlig kapitalen - i retning af de mindre mobile faktorer, som f.eks. arbejdet.
Vi kan derfor fuldt ud tilslutte os Kommissionens seneste bestræbelser og nye retningslinjer på beskatningsområdet. Også på min gruppes vegne finder jeg, at man bestemt over for Rådet må kræve støtte på disse punkter og særlig udtrykkelig give udtryk for støtte til denne holdning og udnytte og fremme arbejdet i gruppen af de overordnede repræsentanter for finansministrene med henblik på en samlet undersøgelse af beskatningspolitikken på de forskellige områder, også i forbindelse med de øvrige former for politik i Fællesskabet.
Selvom det umiddelbare mål er at sikre det indre markeds rette funktion - en forudsætning, som er uomgængelig nødvendig for at den fælles mønt skal blive en succes - og mindske de negative virkninger af den uredelige beskatningsmæssige konkurrence ved nye instrumenter for samordning, som f.eks. en adfærdskodeks, synes tiden nu inde til at gøre et kvalificeret fremskridt i retning af afskaffelse af princippet om enstemmighed på det beskatningsmæssige område til fordel for hurtigere beslutningsprocesser.

Maij-Weggen
I Nederlandene vil det kommende topmøde i Dublin helt sikkert først og fremmest blive betragtet ud fra en regeringskonferencesynsvinkel og ud fra overvejelser med hensyn til en action commune på området handel med og brug af narkotika. For så vidt angår regeringskonferencen vil jeg gerne give udtryk for min respekt for det irske formandskabs behandling af denne sag. At man nu forelægger en første korrektur til en ny traktat, synes jeg nok må betegnes som noget af en præstation. At jeg har kritik hænger ikke sammen med, hvad det irske formandskab har ydet, den stammer naturligvis fra, at en række medlemsstater endnu ikke ville være med til ting, som det irske formandskab måske havde villet.
Den første del, borgernes rettigheder, er efter min opfattelse en udmærket del. Især den fremragende artikel om ikke-forskelsbehandling er en god begyndelse også på det europæiske år mod racisme. Min kompliment. Forslagene på området åbenhed og gennemsigtighed er også gode. Eet punkt halter her, og det er offentligheden i Rådet. Efter min opfattelse er frigivelse af stemmeforklaringer og afstemningsresultater ikke tilstrækkeligt på dette felt.
Alvorligere ligger landet med hensyn til den institutionelle reform. I den forbindelse er der egentlig kun fremsat få forslag, og jeg er ganske enig med hr. Brok, der bemærkede, at der her stadigvæk slet ikke bliver taget ordentligt hensyn til Parlamentets interesser. Vi gør os også sorger vedrørende den indre sikkerhedssøjle, der ganske vist bliver kommunitariseret, men som samtidig forbliver mellemstatslig for så vidt angår beslutningsprocessen. Dette kan indebære store risici. Og for så vidt angår udenrigspolitikken skal der også ske meget endnu.
Og så l'action commune med hensyn til stoffer. Jeg vil med fynd og klem fortælle Dem, at vi, kristelige demokrater, også dem fra Nederlandene, synes, at det foreliggende dokument er et godt dokument, og at det ikke forholder sig således, at dette dokument bliver brændt på bålet overalt i Nederlandene. I Nederlandene nærer man en voksende tvivl over for den nuværende regerings liberale laissez-fairepolitik på narkotikaområdet. Jeg håber inderligt, at der rent faktisk i Dublin bliver aftalt en action commune , og jeg håber først og fremmest, at man vil nå frem til en aftale om en fælles europæisk politik i kampen mod stofferne. Det går vi alle og venter på, også i Nederlandene.

Valverde López
Hr. formand, i disse dage ser vi, at Europa er dømt til at forfølge sin opbygning mellem det komplekse, men velordnede arbejde, som institutionerne udfører. Og Rådets beretning har vist dette.
Men samtidig lever vi i en kampagne af bestandige sensationer, hvori der - i medierne - alene berettes om stridigheder, anekdoter og negative aspekter. Jeg finder, at samtlige institutioner må reagere herimod. Vi må udsende klare budskaber.
Den offentlige mening må holde sig meget klart, at samtlige de forslag, der går i retning af integration, er forslag, der betegner fremskridt, mens alle de, der alene er rettet mod samarbejde, kun fører til ineffektivitet eller lammelse.
Jeg finder, at vi også på dette område bør reagere over for visse forslag, der har tendens til at fordreje det institutionelle mønster. Og blandt disse tendenser skal jeg energisk erindre om, at Europa-Parlamentet altid vil modsætte sig, at Kommissionen taber sin fuldstændige og absolutte ret til at tage initiativer. Denne er et af fundamenterne for vore institutioner. Ligeledes vil enhver fordrejning af henholdsvis Europa-Parlamentets og de nationale parlamenters funktioner give et negativt billede.
Og det tredje forhold, jeg vil gøre opmærksom på, er, at Det Europæiske Råd, som har en betydelig rolle at spille, er ved at indskrænke og på en vis måde svække Ministerrådets rolle her i de seneste dage - ja, jeg vil endda sige år. Jeg finder, at dette er endnu et negativt signal, som Parlamentet bør reagere på.

Cederschiöld
Hr. formand, det irske formandskab efterlader sig tydelige spor på det retlige område, og det er positivt. Situationen er alvorlig og truende. Den internationale kriminalitet omsætter for milliardbeløb. Mennesker udnyttes, bliver afhængige af narkotika. Børn udnyttes seksuelt. Flygtninge betragtes som handelsvarer. Når kriminaliteten har taget det skridt at blive international og ikke længere kender grænser, må politikken tage det samme skridt. Det er vort ansvar at skabe de juridiske instrumenter, der skal gøre det muligt at få bugt med den internationale kriminalitet, som kan ramme det enkelte menneske i dets hverdag, ofte på meget tragisk vis.
Hvis ansvar vil det være, hvis de nuværende politiske blokeringer inden for det retlige samarbejde får lov til at bestå, og den organiserede kriminalitet får lov til at fejre nye triumfer? Det irske formandskab har gjort en særlig indsats, når det gælder kampen mod narkotikahandel og kriminalitet. Det fortjener ros. Parlamentets beslutning burde, i lighed med PPE's beslutningsforslag, havde indeholdt et afsnit om søjle 3 og mere end ét punkt til støtte for denne kamp. Det er magert, at kun ét punkt af 28 drejer sig om retlige anliggender. Her svigter balancen, men det opvejes af, at netop dette punkt er langt mere vidtgående end de øvrige. Måtte i det mindste dét være et varsel om, at spørgsmålene vedrørende den indre sikkerhed bliver regeringskonferencens vindere.
Jeg beklager, at PPE's ændringsforslag vedrørende kriminalitetsbekæmpelsen ikke har fået lov til få yderligere indflydelse på Parlamentets beslutning, således at man havde presset på for at få mere effektive instrumenter til at sikre EU-borgerne tryghed, indblik og demokratisk kontrol. Ansvaret påhviler nu medlemsstaternes regeringer.

Velkomstord
Formanden
Førend jeg kort giver ordet til Rådet og Kommissionen har jeg den glæde at hilse en delegation fra Kongeriget Nepal velkommen. Delegationen sidder i den officielle tilhørerloge og ledes af Hans Excellence Ram Chandra Poudel, der er formand for Repræsentanternes Hus. Denne delegation viser os den ære at besøge os i anledning af det interparlamentariske møde med den kompetente delegation fra Europa-Parlamentet.
Der består fremragende forbindelser mellem Nepal og Den Europæiske Union, og de kontakter, vi har på parlamentarisk niveau, viser den fælles vilje til at samarbejde inden for et stort antal sektorer. Jeg håber, at dette fjerde møde vil markere en ny etape i den nødvendige tilnærmelse mellem de lande og de folk, vi repræsenterer, og jeg ønsker denne delegation et frugtbart arbejde og et behageligt ophold i Strasbourg.

Det Europæiske Råds møde den 13.-14. december 1996
i Dublin tillige med situationen i Serbien
(fortsættelse)
Mitchell
Jeg vil fatte mig meget kort, når jeg svarer på forhandlingen. Lad mig allerførst takke medlemmerne for deres indlæg og deres venlige bemærkninger om det irske formandskabs arbejde.
Med hensyn til regeringskonferencen vil jeg navnlig gerne gentage, at regeringskonferencen kun kan gå så langt, som de 15 medlemsstater bliver enige om, at den skal gå. Men jeg mener, at vi skal være ambitiøse. Desværre begynder vi ikke, som vore amerikanske kolleger gjorde, med en blank side, når vi udarbejder denne forfatning. Vi er nødt til at huske på, når vi er ambitiøse, at uanset hvad der sker, skal det ratificeres i de 15 medlemsstater, i nogle tilfælde af de nationale parlamenter, i andre tilfælde gennem folkeafstemning. Vi skal således tage hensyn til den faktiske situation. Men som forfatteren af det irske formandskabs rapport, hr. Noel Dorr, sagde, er denne rapport rettet mod det yderst realistiske, og den er efter min mening ambitiøs.
Den Europæiske Union drejer sig efter min opfattelse først og fremmest om fred og stabilitet og den fremgang, der kommer som følge af denne fred og stabilitet ved at bygge på gensidig afhængighed. Regeringskonferencen fastsætter, hvordan vi behandler denne gensidige afhængighed i fremtiden. Det samarbejde, der er opstået på baggrund af denne gensidige afhængighed, har gjort det muligt for Unionens medlemsstater at opnå helt enestående materielle goder. Men hvis vi mener det alvorligt med fred og stabilitet i Unionen, skal vi også sikre, at det samme princip gælder i medlemsstaterne, i landdistrikterne, i byområderne i Unionen. Jeg er enig med de medlemmer, som i dag her rejste spørgsmålet om social udstødelse og arbejdsløshed. Jeg mener ikke, at vi gør alt for at bekæmpe arbejdsløsheden. Vi kan gøre mere, og vi kan opnå en højere beskæftigelse.
Jeg vil navnlig gerne nævne det irske program for lokaludvikling. Det er det eneste, jeg har indgående kendskab til. Jeg er sikker på, at der i alle medlemsstaterne er eksempler, som vi alle kunne drage fordel af ved måske at have et eller andet europæisk samarbejde. Men som led i lokaludviklingsplanen i Irland, som vi behandlede for nylig på en konferencen, hvor hr. Santer og statsministeren, hr. Bruton, talte, med henblik på at vise, hvor meget dette koncept ligger os på sinde, tager man fat på de underliggende årsager til arbejdsløshed generelt ved at forsøge at tilbyde supplerende uddannelse - navnlig til de langtidsledige.
Hvem bliver langtidsledige? Det er personer, som forlader skolen uden kvalifikationer. De kan ikke påbegynde et håndværk, de kan ikke påbegynde et erhverv, de kan ikke gå på universitetet. Supplerende uddannelse med henblik på målrettet at hjælpe personer, som lever i samfundsgrupper, der er ramt af langtidsledighed, supplerende erhvervsuddannelse til disse personer, støtte til jobskabelse i foretagender med 1-5 medarbejdere, ejendomsadministration - på grund af personernes levevilkår, ofte i kommunale højhuskomplekser - og miljøforbedringer: det passer som hånd i handske.
Hvis vi anvender dette integrerede tiltag til at tackle årsagerne til den ugunstige stilling, kan vi gøre noget for langtidsledigheden. Jeg mener, at det er vigtigt, navnlig for dem af os i Parlamentet, som, hvad enten vi er socialister, kristelige demokrater, eller hvilken politisk anskuelse vi end måtte have, hylder princippet om fremme af foretagsomhed, men også af social retfærdighed. Jeg mener ikke, der tales nok om social retfærdighed. Vi skal anspore til foretagsomhed, men vi skal også anspore til og skabe en større følelse af social retfærdighed.
Vi skal skabe mere effektivitet og en mere effektiv gennemsigtighed i Unionen, og vi skal sikre, at Unionen i højere grad tager fat på det, der optager borgerne. Hvordan kan man bedre gøre det end gennem et tættere samarbejde på området retlige og indre anliggender? Borgerne er bekymret over narkotikaspørgsmålet. Borgerne er bekymret over kriminalitetsspørgsmålet. Det er ikke udelukkende et problem for medlemsstaterne. Kriminaliteten standser ikke ved medlemsstaternes grænser. Kilden til narkotikaproblemet findes jo i de lande, hvor narkotikaene dyrkes i stor til, og nogle lande producerer flere illegale stoffer til import til vore medlemsstater end alle deres legale produkter i alt.
Beskæftigelse er et spørgsmål, som giver anledning til den største bekymring. Da jeg var barn, sagde min mor til mig: «Lediggang er roden til alt ondt«. Er vi på nogen måde realistiske, når vi bekymrer os for kriminalitet og narkotikaproblemet? Vi har 18 mio arbejdsløse.
(Bifald) Hvis vi ikke gøre noget for at tackle dette problem, vil vi fortsat have narkotikaproblemet.
Kriminalitet og arbejdsløshed er ikke kun medlemsstaternes anliggender. Det er det samme som at sige i De Forenede Stater: «Det er kun Californiens anliggende, eller det er kun New Yorks anliggende«. Det er også et problem for de øvrige stater. Disse spørgsmål er primært medlemsstaternes anliggender, men Den Europæiske Union har også en rolle at spille med hensyn til at tackle disse problemer. Vi skal opnå succes, når vi på EU-plan tager fat på det, der optager borgerne. Dette er centralt på regeringskonferencen.
Lad os ikke kun se på institutioner og forfatninger, lad os også se på de spørgsmål, som bekymrer vore borgere. Det er det, De er valgt til, og det er det, jeg er valgt til. Jeg vil anse Dublin II for at være en succes, hvis vi gør fremskridt i forbindelse med alle disse spørgsmål.
(Bifald)
Santer
Hr. formand, det er på ingen måde min hensigt at genåbne debatten, selv om mødesalen er langt bedre besøgt nu end for lidt siden, da rådsformanden afgav sin redegørelse og præsenterede resultaterne fra det uformelle møde i Det Europæiske Råd i Dublin.
Jeg vil indskrænke mig til to emner med relation til de internationale forbindelser, som ganske givet også vil blive drøftet i Dublin på stats- og regeringschefplan såvel som på udenrigsministerplan.
Det første emne, som flere talere har været inde på, er situationen i Serbien. Det burde være overflødigt at understrege, at Kommissionen ser med dyb bekymring på forværringen af situationen i Serbien efter annulleringen af resultatet af lokalvalgene i flere store serbiske byer. I den forbindelse må Den Europæiske Union fortsat lægge pres på de serbiske myndigheder for at få dem til at overholde de grundlæggende demokratiske spilleregler. En forbedring af de bilaterale forbindelser mellem Den Europæiske Union og Serbien er udelukket, så længe der ikke er fundet en retfærdig og demokratisk løsning på dette spørgsmål.
Under disse omstændigheder agter Kommissionen at foreslå Rådet en importordning af præferentiel karakter for landene i det tidligere Jugoslavien for 1997, uden at Forbundsrepublikken Jugoslavien omfattes heraf.
Kommissionen er desuden dybt bekymret over manglen på reelle fremskridt i spørgsmålet om Kosovo. Trods den aftale, der for nylig blev indgået mellem Beograd og de albanske myndigheder i Kosovo om en genintegrering af albanske elever i uddannelsessystemet - en aftale, som endnu ikke er blevet ført ud i livet - kan man ikke spore tegn på en opblødning i de serbiske myndigheders holdning. Beograd fastholder fortsat, at det drejer sig om et rent internt problem og afviser enhver form for mægling fra internationale instansers side.
Den Europæiske Unions anmodning om tilstedeværelse i Kosovo i lighed med den tilladelse, der blev givet USA i år, er ikke blevet imødekommet. Kosovo er således stadig et af de centrale spørgsmål, og så længe der ikke er fundet en løsning herpå, vil en fuld normalisering af de bilaterale forbindelser mellem Den Europæiske Union og Forbundsrepublikken Jugoslavien ikke være mulig.
Det var, hvad jeg havde at sige om situationen i Serbien, mine damer og herrer.
Hr. Martens stillede et spørgsmål vedrørende beslutningen om Tyrkiet af 16. september. Jeg kan kort svare hr. Martens, at Kommissionen selvfølgelig føler sig forpligtet af den adfærdskodeks, som der er indgået aftale om med Parlamentet. Jeg føler mig for mit eget vedkommende stærkt forpligtet af den, og det samme gør alle Kommissionens medlemmer.
Hvad angår beslutningen om Tyrkiet af 19. september 1995, vil Kommissionens respektere dens ånd og bogstav. Det forpligter jeg mig til over for Dem. Der er ikke nogen divergens med hensyn til substansen mellem Parlamentet og Kommissionen.

Green
Hr. formand, hr. Santer fremsatte lige en meget vigtig bemærkning. Jeg vil gerne være helt sikker på, hvad han mener, da det vil få følger for afstemningen i morgen om budgettet. Det ved han, det er derfor, han fremsatte den. Jeg vil gerne på min gruppes vegne være helt sikker på, hvad han mener.
Kan han fortælle os, at det, han lige sagde, rent faktisk betyder, at hvis medlemmerne af Parlamentet er uenige i projekter, som Kommissionen forelægger i forbindelse med Tyrkiet, vil Kommissionen tage disse projekter af bordet? »Ja« eller »nej« - det er det, vi skal vide.

Santer
Som jeg udtalte i mit foregående indlæg, er vi forpligtet af den adfærdskodeks, som Parlamentet og Kommissionen har indgået aftale om. Jeg såvel som alle andre medlemmer af Kommissionen føler sig fuldt ud forpligtet af den. Når dette er sagt, har vi hvert vort kompetenceområde, sådan som jeg - hvilket De selv kan bevidne, fru Green - redegjorde for over for Parlamentets Formandskonference. Jeg kan blot gentage det tilsagn, jeg gav Formandskonferencen.

Green
Hr. formand, jeg er hr. Santer meget taknemlig for at gentage det, han sagde på Formandskonferencen. Han vil også være bekendt med, at hans kommissærkollega, hr. Van den Broek, gjorde det helt og aldeles klart, at han ikke ville tage forslagene tilbage, hvis Parlamentet ikke var enig i dem. Det er derfor, vi skal have en afklaring, og det er derfor, jeg anmoder hr. Santer om at få en sådan.

Roth
Hr. formand, jeg vil gerne endnu en gang bede hr. Santer om en afklaring: Det fremgik virkelig ikke klart af Deres svar, hvad der menes. Det drejede sig om, at Europa-Parlamentet under sidste mødeperiode besluttede, at enkelte projekter drøftes. I skrivelsen står der, at hvis vi ikke opnår en aftale, forpligter Kommissionen sig til at tage disse enkelte projekter af bordet. Fortæl os så ganske enkelt: Forholder det sig således eller ej? Jeg kan med min bedste vilje ikke forstå, hvad De mener.

Martens
Hr. formand, jeg takker formanden for Kommissionen, der klart og tydeligt erklærede, at Kommissionen vil respektere og efterleve ånden og bogstaven i beslutningen af 16. september 1996.

Santer
Jeg kan svare meget kort. Når jeg siger, at der ikke er nogen divergens med hensyn til substansen mellem Kommissionen og Parlamentet vedrørende beslutningen om Tyrkiet af 19. september, er det ensbetydende med, at Kommissionen ikke vil forelægge Parlamentet forslag, der ikke er i overensstemmelse med ånden og bogstavet i den omhandlede beslutning. Der må vel dog herske en form for tillid mellem Parlamentet og Kommissionens formand i den henseende!

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Vi går herefter over til afstemningen om de pågældende beslutninger.

Afstemning
Desama
Fru formand, før vi går over til afstemningen, vil jeg i min egenskab af ordfører præcisere min holdning til visse ændringsforslag. For det første anmoder jeg om, at man afviser hensigtserklæringen om forkastelse af den fælles holdning, hvilket jeg formoder alle kan tilslutte sig.
Dernæst støtter jeg som ordfører kun ændringsforslag nr. 1-10, dvs. de ændringsforslag, der er vedtaget af Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi. Jeg støtter således ikke alle de øvrige ændringsforslag uanset min personlige mening om dem. Endelig gør jeg opmærksom på, at kun tre af de ændringsforslag, der er vedtaget i udvalget, er vedtaget med stort flertal. Det gælder for ændringsforslag nr. 1, 5 og 10. Jeg siger dette, for at alle medlemmerne er informeret herom, eftersom der er langt flere til stede i dag end ved forhandlingen i går.
Til sidst gør jeg Dem opmærksom på, fru formand, at nogle af ændringsforslagene er uantagelige i medfør af forretningsordenens artikel 72. Men eftersom de nu er sat til afstemning, foreslår jeg, at De, for ikke at skabe en unødvendig debat, kun griber ind, såfremt nogle af disse ændringsforslag skulle blive vedtaget.
(Formanden erklærede den ændrede fælles holdning for godkendt)

Desama
Fru formand, jeg vil nødig have, at forkastelsen af samtlige ændringsforslag giver medlemmerne den opfattelse, at der er tale om et nederlag for Parlamentet eller for en del af salen. Jeg gør opmærksom på, at den fælles holdning er en udmærket tekst, eftersom den har overtaget 80 % af Parlamentets ændringsforslag. Som ordfører er jeg yderst tilfreds med resultatet. Jeg erindrer endvidere om, at ved førstebehandlingen vedtoges den fælles holdning med et flertal, som ikke omfattede PPE-Gruppen.

Mombaur
Fru formand, jeg vil gerne give ordføreren ret. Parlamentets resultater blev allerede opnået under førstebehandlingen. Mange tak!

Papoutsis
Fru formand, jeg vil sige, at dette er et historisk øjeblik for det europæiske indre markeds fremtidige udvikling, da det skaber nye perspektiver for energipolitikken og for den europæiske økonomi i det hele taget. Jeg vil gerne takke Europa-Parlamentet for dets vedtagelse af Rådets fælles holdning om det indre marked for elektricitet. Jeg ser dette som en meget stor og vigtig succes for vor fælles indsats, som efter mange års forhandlinger endelig er mundet ud i resultater.
Det er også en stor succes for Parlamentet, eftersom 80 % af de ændringsforslag, det stillede under førstebehandlingen, nu indgår i den fælles holdning. Jeg vil rette en særlig tak til ordføreren, hr. Desama, for hans langvarige og særdeles heldige indsats og for det store arbejde, han også har gjort under de mange forhandlinger. Jeg vil endvidere takke alle medlemmer af Europa-Parlamentet og medlemmerne af Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi for deres store bidrag under drøftelserne vedrørende den fælles holdning. Desuden kan jeg forsikre Parlamentet om, at Kommissionen har opfattet de signaler, som De udsendte under debatten i går i plenum og agter at følge disse i forbindelse med direktivets gennemførelse. Jeg håber nu, at Rådet i næste uge vil vedtage direktivet i dets endelige form, så det kan træde i kraft ved begyndelsen af 1997.
Den europæiske elindustri vil fra nu af have en klar ramme for alle handelsmæssige beslutninger. En ny fase i det europæiske elektricitetsmarkeds udvikling begynder i dag, og jeg tror, det er et meget vigtigt og positivt tegn for det indre marked for naturgas, som kommer i løbet af de næste måneder.

Galeote Quecedo
Fru formand, jeg vil gerne rette min stemmeafgivning vedrørende ændringsforslag 14. Jeg ville stemme »ja« og ikke »nej«. Jeg tror, at der var en vis forvirring i den forklaring, der blev givet. Jeg erkender, at det ikke har nogen indflydelse på det endelige resultat af afstemningen, men jeg vil gerne have ændringen af min stemmeafgivelse ført til protokollen.

García Arias
Fru formand, jeg finder, at betydningen af afstemningen vedrørende ændringsforslag 14 var ganske klar, idet vor gruppe havde anmodet om afstemning ved navneopråb. Derfor beklager jeg meget, at der er opstået denne uregelmæssighed eller har været tale om en forglemmelse hos de spanske medlemmer af Det Europæiske Folkepartis Gruppe vedrørende dette emne, som alvorligt berørte kulsektoren i Spanien.

Estevan Bolea
Fru formand, under afstemningen sagde De ændringsforslag 11, men på vor afstemningsliste havde vi det under nr. 14. Dette har bevirket forvirringen. Vi har forstået, at det var ændringsforslag 11, mens det i virkeligheden også var nr. 14. Alle de spanske medlemmer af PPE-gruppen har stemt ja til ændringsforslag 14, som De kaldte nr. 11, og som var fremsat af fru García Arias. Dersom De kan, bedes De venligst rette det.

Formanden
Måske er der et problem med PPE-Gruppens afstemningspapirer, men hvad mig selv angår, er jeg sikker på, at jeg helt klart gjorde rede for, hvad afstemningen drejede sig om.

Sisó Cruellas
Også jeg vil på samme måde som hr. Galeote ændre min stemmeafgivning, fordi der var en forveksling mellem ændringsforslagene 11 og 14. Jeg stemmer derfor ja til nr. 14.

Formanden
Hvis der er andre fejltagelser, bedes De venligst meddele formanden det. Det vil spare tid.

Ahlqvist, Theorin og Wibe
Vi er forbeholdne over for punkt 11, hvorefter Europol skal have operationelle beføjelser. Det kan ikke fortolkes på anden måde, end at en Europol skal kunne operere i medlemsstaterne som en selvstændig myndighed. Dette ville imidlertid kræve en radikal ændring af retssystemet i vort land, og den svenske lovgivning levner ikke mulighed for noget sådant. Vedtages dette punkt, kan vi umuligt stemme for beslutningsforslaget, selvom vi i øvrigt finder det udmærket.

Berthu
I sit indlæg i formiddags om forberedelserne af Det Europæiske Råds møde i Dublin udtrykte kommissionsformanden glæde over de forslag, der er indeholdt i udkastet til revision af traktaterne og understregede, at Kommissionen genfinder en stor del af sine egne ideer heri. Han konkluderede, at det var nødvendigt med en stærk Union for at forsvare den nationale suverænitet.
Ved en læsning af de pågældende tekster, må man imidlertid spørge, om hr. Santer ikke udtrykte sig ved hjælp af en antifrase og i virkeligheden mente: «for bedre at gøre det af med den nationale suverænitet«.
Det traktatudkast, der skal forelægges i Dublin, udstråler en stærk vilje til at få nationerne til at afgive terræn. Man baster og binder dem med fælles enhedspolitikker, der er udstyret med forskellige multilaterale overvågningssystemer; man begrænser deres mulighed for at beskytte sig selv med udvidelsen af områderne for afgørelser med kvalificeret flertal; man reducerer systematisk de nationale parlamenters beføjelser, man indfører kontrol med overholdelsen af subsidiaritetsprincippet for et syns skyld, man forsøger at få traktaten til at ligne en forfatning ved at indføje et kapitel om borgernes grundlæggende rettigheder; endelig fratager man nationerne herredømmet over deres territorium med en officiel erklæring om afskaffelse af enhver form for kontrol ved de indre grænser, både for varer og personer, unionsborgere såvel som tredjelandsborgere.
Disse retningslinjer er uacceptable. Hvis medlemsstaternes regeringer endegyldigt stadfæster dem, er det ensbetydende med, at de er rede til at renoncere på deres landes århundredgamle frihed for at behage mikroskopiske pressionsgrupper. Det er ikke på den måde, man opbygger folkenes Europa.

David
Jeg til gerne føre til protokols, at de engelske Labour-medlemmer sætter pris på det irske formandskabs arbejde. Det har været et travlt halvt år, og den generelle ramme for et udkast til revision af traktaterne er et imponerende dokument, som er en klar afspejling af det irske formandskabs arbejdsomhed.
Parlamentets beslutning er generelt set afbalanceret og behersket med hensyn til tone og indhold. Labourmedlemmerne ser navnlig med stor tilfredshed på den vægt, som revisionsudkastet tillægger jobskabelse. Vi vil gerne, at bekæmpelsen af arbejdsløsheden får samme fremtrædende stilling i den nye traktat, som ØMU fik i Maastricht-traktaten.
Der var imidlertid ét punkt i beslutningen, som de engelske Labour-medlemmer stemte imod. Dette var punkt 11. Vi stemte imod, fordi dette punkt sætter sig ud over sund fornuft og Labours mangeårige politik. Efter Labours opfattelse er det i henhold til nærhedsprincippet den britiske regerings og det britiske parlaments opgave at vedtage politikker vedrørende indvandring, grænsekontrol og asyl. Samarbejdet på disse områder bør forblive på regeringsplan.

Lindqvist
Parlamentet slår til lyd for en stærk udenrigs-og sikkerhedspolitik med en udhulet vetoret. Flere spørgsmål, som i dag henhører under det mellemstatslige samarbejde, skal underlægges overstatslige afgørelser. Det er først og fremmest told-, narkotika-, asyl-, visum og politispørgsmål, der skal overføres fra søjle 3 til søjle 1. Militære aktioner og krisehåndtering bliver EU-opgaver, og forsvarsalliancen WEU's rolle som EU's forsvarspolitiske gren tydeliggøres. Samtidig med denne udvidelse af grundlaget for EU skal Møntunionen, ØMU, træde i kraft. Afgørelser vedrørende renter, valuta-, arbejdsmarkeds- og regionalpolitik og på længere sigt også skatte- og finanspolitik vil da skulle træffes af EU's Centralbank i Frankfurt. Centraliseringen og føderalismen styrkes. Jeg har stemt imod beslutningsforslaget.

Thomas Mann
Og den bevæger sig dog, politikken. De unødvendige diskussioner om kompetencer mellem det europæiske og det nationale plan har ikke medført en eneste millimeter fremskridt i forbindelse med udviklingen af effektive programmer til bekæmpelse af arbejdsløsheden. Hvad var det, hr. Santer lige sagde? »Rådet i Dublin skal være et vendepunkt!«
Fællesskabets foranstaltninger kan ikke have det mål at drage medlemsstaternes kompetencer i tvivl. Jacques Santers beskæftigelsespagt, som bevisligt har sørget for bevægelse, er overhovedet ikke tænkelig uden overholdelse af nærhedsprincippet. Fælles aktioner - sammen med regeringerne og arbejdsmarkedets parter - skal forene kræfter, sikre arbejdspladser og derved opretholde det sociale beskyttelsesniveau, skabe nye og fremtidssikrede arbejdspladser og tilpasse beskæftigelsessystemerne til udfordringerne i forbindelse med globaliseringen.
Denne tillidspagt viser sine første resultater - efter en række konferencer og rundbordssamtaler om beskæftigelsen, op- og udbygningen af informationsnet og den såkaldte »Tour of Capitals« til medlemsstaternes hovedstæder og arbejdsmarkedsparternes centre.
Der skabes en merværdi som følge af en sammenhængende, varig strategi på europæisk plan. Det skal dog lykkes medlemsstaterne at lægge samme intensitet for dagen i forbindelse med en aktiv beskæftigelsespolitik, som man kan registrere med hensyn til opnåelsen af konvergenskriterierne i forbindelse med euroen.
For på lang sigt at forbedre arbejdsmarkedssituationen i Europa kan ændringen af de makroøkonomiske rammebetingelser, f.eks. moderate lønstigninger, nedsættelse af de indirekte lønomkostninger og lave rentesatser, kun være en del.
Mindst lige så vigtig er investeringer i vor vigtigste kapital, menneskene, i deres grund- og videreuddannelse og mobiliseringen af intelligensreserverne. Men det er også nødvendigt med investeringer på det område, hvor Europa har et kolossalt efterslæb: Forskning og udvikling med henblik på i væsentlig grad at forbedre mulighederne for nyskabelser.
Kommissionens initiativ til fordel for aktioner på lokalt og regionalt plan - lige fra pilotprojekter til beskæftigelsesinitiativer - er særdeles vigtigt, fordi det ikke kræver nogen yderligere midler, men derimod i overensstemmelse med topmødet i Essen fordeler de forhåndenværende midler på en for beskæftigelsen effektiv måde. Og fordi det har en umiddelbar virkning.
Med disse konkrete forudsætninger er et selvstændigt afsnit i den nye EU-traktat på sin plads og alt andet end en tom kliche, som ville skabe forkerte forventninger.
Målsætningen om at sikre et højt beskæftigelsesniveau kan opnås, hvis medlemsstaterne indføjer det i traktaten som et anliggende af fælles interesse. Med forpligtelsen til regelmæssige koordineringer og til vurdering af medlemsstaternes flerårige programmer har arbejdstagerne fuld sikkerhed for, at Den Europæiske Union også er handledygtig på det beskæftigelsespolitiske område.

Theonas
I stedet for at behandle de europæiske befolkningers alvorlige problemer, i stedet for at reagere positivt på arbejdstagernes rimelige krav forsøger EU's stats- og regeringsledere at forskanse sig bag Dublin-borgens mure for at fremme opdelingen af Europas befolkninger i første, anden og tredje klasse. At give grønt lys til arbejdstagernes endelige fordømmelse til arbejdsløshed og social udstødelse. At styrke Bruxelles-ledelsens magtbeføjelser og EU-strukturernes eneherredømme.
Grunden til, at de har så travlt, er, at de er bange for, at deres projekt vil blive forstyrret af landmændenes vejspærringer, af de små og mellemstore virksomheders fallit, af arbejdsløses, arbejdstageres og funktionærers demonstrationer, når de over hele Europa rejser sig i protest mod følgerne af Maastricht-traktaten, mod den kommende stabilitetspagt, de nye konvergensprogrammer og de nye - endnu værre - Essen-beslutninger om beskæftigelsen.
Men også Europa-Parlamentets beslutningsforslag, som skulle være så godt, viser med sine krav om fremskyndelser af og stabilitet i gennemførelsen af Maastricht-traktatens befolkningsfjendtlige og despotiske retningslinjer den tydelige modsætning, der er mellem de liberale, socialdemokratiske og andre konservative kræfter på den ene side og Europas kæmpende befolkninger på den anden. Dette er endnu en faktor, der viser nødvendigheden af at få befolkningernes dom gennem folkeafstemninger i de enkelte EU-lande. Nødvendigheden af, at de europæiske befolkninger selv træffer beslutning om Europas fremtid. Om et fredens og venskabets Europa med befolkningernes ligestilling, med demokrati og forbedring af borgernes levestandard, hvor mennesket og ikke profitten er i centrum.
Situationen i Serbien
Hory
På et tidspunkt, hvor den vesteuropæiske opinion og Europa-Parlamentet manifesterer en legitim harme over de begivenheder, der finder sted i Serbien, og en berettiget bekymring for, at de eskalerer, finder jeg det nødvendigt at forklare, hvorfor jeg har afvist at deltage i afstemningen.
Dels finder jeg, at Unionen - og ganske særligt Europa-Parlamentet - de sidste fem år har anlagt et partielt og uafbalanceret syn på den jugoslaviske krise. At man har givet Serbien og Forbundsrepublikken Jugoslavien skylden for alt ondt, har klart nok ikke fremmet muligheden for en retfærdig og varig fred i regionen. Ved på et alt for tidligt tidspunkt at opmuntre nogle af de tidligere republikker til at erklære sig uafhængige har Den Europæiske Union befordret statens sammenbrud og fraskrevet sig muligheden for at fremme et regionalt samarbejde baseret på gensidig forståelse mellem de berørte befolkninger. Vi har taget den risiko at forvise Serbien fra Europa og er delvis medansvarlige for den nuværende spændte situation.
Desuden er jeg overbevist om, at støtte til de krav om selvstyre, der fremsættes af en del af Kosovas befolkning, uundgåeligt vil føre til, at dette område kræver uafhængighed med den heraf følgende risiko for, at de internationale grænser mellem Jugoslavien og Albanien ændres med magt. Serbien betragter med god grund Kosovo som selve hjertet i dets nationale historie. Hvis vi indtager en ensidig holdning, risikerer vi at få den brand i Balkanområdet, som med så stor møje blev slukket i Bosnien sidste år, til at blusse op igen.
Jeg er mig bevidst, at min udtalelser går imod den fremherskende opfattelse og imod tendenserne i tiden; jeg håber nu blot, at de kommende begivenheder i Jugoslavien ikke retfærdiggør en pessimisme, som har haft alt for god grobund de sidste fem år.
Indstilling ved andenbehandlingen / Desama (A4-0380/96)
Bernardini
På ny skal Parlamentet udtale sig om direktivet om det indre marked for elektricitet eller mere præcist den fælles holdning, som Ministerrådet vedtog den 20. juni i år.
Allerede dagen efter vedtagelsen af denne svage fælles holdning var vores første reaktion at afvise det fransktyske kompromis, som denne tekst er baseret på. I dag tilslutter jeg mig GUE-Gruppens forslag til beslutning om forkastelse af den fælles holdning. Jeg er dog også klar over, at et flertal af medlemmerne ikke vil kunne bekvemme sig til at følge dette forslag op.
Jeg vil gerne komplimentere hr. Claude Desama, som er en ivrig fortaler for offentlige tjenester, og som har forstået at holde stand mod det liberale pres for at få etableret det indre marked for elektricitet. Desværre har han ikke fået opbakning hele vejen igennem. Rådets fælles holdning hviler hovedsagelig på tanken om deregulering. Der er ikke truffet nogen form for sikkerhedsforanstaltninger med henblik på at varetage hensynet til den almene interesse og sikre uafhængigheden på energiforsyningsområdet.
Jeg kan derfor ikke stemme for denne tekst, og jeg vover at forudsige fjendtlige reaktioner - som allerede nu kommer til udtryk - i Frankrig.

Caudron
I dag, onsdag den 11. december kl. 12, har Europa-Parlamentet ved andenbehandlingen udtalt sig om Rådets fælles holdning vedrørende det »indre marked for elektricitet«, som blev vedtaget i juni i år.
Det er en vigtig og følsom sag, navnlig for franskmændene, men også for alle andre, der går ind for bevarelse af offentlige tjenester og uafhængighed på energiområdet.
Samtidig med at jeg udtrykker påskønnelse af ordføreren, hr. Claude Desamas ekstraordinære indsats og noterer mig de vigtige fremskridt, der er sket i løbet af de sidste fem år, for så vidt angår aspekterne offentlig tjeneste og energiforsyningssikkerhed, må jeg som fransk socialistisk medlem af Europa-Parlamentet sige, at de 15 ministres og europæiske regeringers fælles holdning ikke er acceptabel i dens nuværende udformning.
Denne fælles holdning indebærer alt for mange trusler mod den europæiske energiforsyning og den offentlige tjeneste, selv om den har overtaget en del af de socialistiske forslag fra førstebehandlingen.
Derfor er jeg stadig modstander af ministrenes fælles holdning, og derfor stemte jeg af samvittighedsgrunde for forslaget om forkastelse af den fælles holdning og dernæst for hr. Desamas ændringsforslag, som kan ændre ministrenes tekst gennemgribende. Ingen af ændringsforslagene blev vedtaget, og dermed finder den fælles holdning desværre anvendelse i dens nuværende form.

García Arias
Vi spanske socialdemokrater har stemt for den fælles holdning, fordi der på regulær vis skabes kompetence inden for elektricitetssektoren og gives garanti for princippet om den offentlige tjeneste og den territoriale samhørighed. Den spanske lov om elektricitetsvæsenets ordning opfylder disse principper. Noget andet vil være, hvilken fortolkning der vil blive anlagt af nye regering, der støtter et monopol og afskaffer forbrugernes rettigheder.
Der er dog et enormt betænkeligt forhold, som vi har haft til hensigt at ændre ved et ændringsforslag, der har til formål at undgå nedskæringer af den spanske kulproduktion.
Under forhandlingen har talsmanden for det spanske folkeparti nægtet, at der skulle blive tale om negativ indflydelse på den spanske produktion af dette råstof. Han har kaldt det en »fantasi«. Hertil må vi svare at enten har han villet manipulere med følgerne af indholdet og tilsløre de virkelige forhold, eller også har han vigtet sig af sit ukendskab til forholdene, hvilket er det samme som at vise uansvarlighed, når han siger, at folkepartiet her står for et »begejstrende projekt«, der hedder der indre elektricitetsmarked.
Ifølge beretningen for 1995 om det spanske elektricitetsnet andrager den årlige elektricitetsproduktion på basis af nationalt kul 29 % af de GV-timer, der produceres om året, mens importeret kul alene bidrager med små 7 %. Konsekvenserne vil blive en nedsættelse med 14 %!
Det er en kynisk politisk handling at hævde, at de alene med ulyst fremsatte et ændringsforslag med det enkle formål at »berolige folk, der unødigt har følt sig foruroliget«, uden at røre en finger for at overbevise andre medlemmer af deres gruppe og herefter skifte holdning i afstemningsøjeblikket ved at stemme imod.
Det samme må siges om deres argumenter vedrørende PSOE's politik inden for kulsektoren. De klare kendsgerninger er, at man, efterhånden som sektoren under det socialdemokratiske styre er blevet rationaliseret, har opretholdt kulproduktionen og forøget produktiviteten. Personalenedskæringerne er gennemført i indforståelse med fagforeningerne uden anvendelse af voldsomme midler på linje med andre omstillinger af den europæiske mineindustri med undtagelse af den britiske.
Det, der har skabt uro og bekymring i den spanske minesektor, har ikke været socialdemokraternes ændringsforslag, men derimod industriministerens erklæringer vedrørende fortolkningen af ovennævnte artikel i dette direktiv. Ansvaret for fremtiden for den spanske mineindustri ligger i Det Spanske Folkepartis holdninger.

Guigou
For så vidt angår projekter på elektricitetsområdet, har Europa-Parlamentet gjort et stort arbejde, før beslutningerne blev truffet og i hver enkelt fase af lovgivningsproceduren, takket være ordføreren, hr. Claude Desamas personlige engagement og vedholdenhed.
Men den tekst, vi nu får tilbage ved andenbehandlingen, som er gjort mere spiselig på et møde i Energirådet den 20. juni 1996 i form af en kompromistekst, der præsenteres som urørlig, bryder med den ligevægt, som Parlamentet har ønsket at etablere. Endnu en gang får deregulering forrang frem for den almene interesse, og konkurrence prioriteres på bekostning af garantier for den offentlige tjenestes kvalitet og ligebehandling af brugerne. Man ønsker en hurtig liberalisering uden hensyntagen til denne sektors karakter, uden reelle garantier for den offentlige tjeneste, som ligger os stærkt på sinde, og som er et konstituerende element i vort samfund.
Derfor afviser jeg i dag denne tekst og har stemt for hensigtserklæringen om forkastelse, fordi det er klart nødvendigt at sætte stærkt ind over for den liberale udskridning, Rådet har foretaget. Det er bydende nødvendigt at sætte en stopper for denne tendens.
Dette er dog ikke ensbetydende med, at vi blot forkaster, tværtimod ønsker vi at stille en række forslag, for hvad vi hele tiden har ønsket, er at lægge grunden til et virkeligt indre energimarked, som kan sikre investeringer på lang sigt og uafhængighed på energiforsyningsområdet, og som harmoniserer de sociale, miljømæssige og sikkerhedsmæssige bestemmelser; som et vigtigt led i et sådant marked bør der oprettes et evalueringsudvalg bestående af alle de berørte parter og navnlig repræsentanterne for de almindelige brugere.
Efter at have stemt for hensigtserklæringen om forkastelse, som ikke fik det fornødne flertal, var det mig derfor magtpåliggende at deltage i afstemningen om ændringsforslagene for at støtte dem, der er i overensstemmelse med vore krav og afvise dem, der tager sigte på at gøre markedsåbningen endnu mere omfattende.
I et bredere perspektiv skal vores afvisning af den foreliggende tekst forstås som et stærkt signal i forbindelse med de overvejelser over Europas fremtidige samfundsmodel, der finder sted såvel i de sektordebatter, som er på dagsordenen i denne mødeperiode (elektricitet, gas, posttjenester, telekommunikation) som i debatten om ØMU og regeringskonferencen.

Péry
Elektricitet, posttjenester, telekommunikation - denne december-mødeperiode er fyldt med emneområder, som er yderst følsomme for offentligheden.
For at beskytte disse tjenester af almen interesse, navnlig i elsektoren, benyttede Parlamentet sig af sine lovgivningsbeføjelser til at ændre Kommissionens forslag til direktiv. Tænk blot på den socialistiske ordfører, hr. Claude Desamas kamp.
Det lykkedes os at få indføjet følgende punkter: opretholdelse af distributionsvirksomhedernes monopol, adgang til et forhandlet net med en forpligtelse for alle producenter og distributører til at sikre offentlige tjenesteudbud, harmonisering af miljø- og skattebestemmelser som en betingelse for liberalisering.
Tre år senere får vi så danne tekst tilbage, efter at vore femten regeringer har gjort den mere spiselig. Hvilket jeg finder dybt beklageligt.
Dette nye forslag indeholder ikke lige så mange garantier, og derfor stemte jeg først for forkastelse af direktivet og dernæst for ændringsforslagene for at øve indflydelse på Rådets holdning.
Den endelige tekst, som jeg stadig forholder mig kritisk til, giver, takket være pres fra Europa-Parlamentets side, bedre garantier for de europæiske borgere end det oprindelige forslag til direktiv.
Jeg vil til sidst opfordre den franske offentlighed til nøje at overvåge udviklingen. Den nuværende regering har to år til at gennemføre denne lov. Frankrig kan, hvis det vil, opretholde kontrollen med sit distributionsnet, samtidig med at det gradvis gennemfører en markedsåbning på 20 %.
Socialisterne vil ikke lade hverken Republikkens præsident eller højreregeringens ministre sælge ud af vore offentlige virksomheder på grundlag af uærlig omgang med det reelle indhold i det europæiske direktiv.

Wibe
Der er mange gode forslag i betænkningen, bl.a. til artikel 3, stk. 3, og artikel 10. Jeg mener imidlertid ikke, at man har taget tilstrækkeligt hensyn til de regionale aspekter af et liberaliseret elmarked. Liberaliseringen rummer en iøjnefaldende fare for takstforhøjelser i tyndtbefolkede områder, hvor der kræves meget lange tilslutningskabler.
Den liberalisering, som er gennemført i Sverige, har i øvrigt ikke opvist nogen generelle effektivitetsgevinster. Det, der er sket, er, at de store kunder har kunnet sænke deres omkostninger, mens de små forbrugere har fået højere takster. Parlamentet overvurderer som sædvanlig gevinsterne ved en liberalisering.
Indstilling ved andenbehandlingen / Herman (A4-0402/96)
Wolf
Det spørgsmål, som i dag skal afklares med hensyn til telekommunikationsmarkedet, er ikke åbningen af markedet som sådan. Det drejer sig derimod om arten af den demokratiske regulering, der er nødvendig, for at markedstilpassede mekanismer kan fungere på dette område - hvor offentlige midler er uadskilleligt forbundet med private varer - til fælles fordel. I dette perspektiv skal også de stadig uløste spørgsmål afklares: Den europæiske tilsynsmyndighed må ikke udformes ensidigt som en dereguleringsinstans, lige så lidt som de kompetente nationale instanser må specialisere sig i deregulering (som ganske givet på visse punkter gang på gang er nødvendig). Også spørgsmålet om den fornyede deregulering og beskyttelsen af tilbageblevne offentlige tjenesteydelser skal løses på europæisk plan, eller opgaverne i forbindelse med en brugerbestemt fleksibilisering skal løses på nationalt eller regionalt plan. Begrebet alment tjenesteudbud skal tilføres dynamik på en sådan måde, at teknologiske spring og »konvergenser« ikke kan udhule det.
Lovgivningsprogrammet
Cushnahan
Jeg glæder mig over offentliggørelsen af Kommissionens arbejdsprogram for 1997. Desværre er der imidlertid megen retorik, men få nærmere enkeltheder.
Dette årlige program vil forhåbentlig falde sammen med afslutningen af regeringskonferencen. Det er derfor af afgørende betydning, at Kommissionens program tager fat på det alvorlige troværdighedsproblem, som EU har med hensyn til, hvordan vi opfattes af de europæiske borgere. De europæiske borgere ser ikke Unionen som relevant, eller at den giver svar på deres problemer. Hvis vi skal sikre en vellykket ratifikation af den næste traktatrevision, skal vi overbevise vore vælgere om, at vi rent faktisk kan tackle de ting, der optager dem.
Den ene meningsmåling efter den anden har bekræftet, at spørgsmål som led i den tredje søjle, f.eks. bekæmpelse af organiseret kriminalitet og arbejdsløshed, er spørgsmål, som prioriteres højt, og som vi er nødt til at koncentrere vor energi om.
De skal hele tiden optræde i Kommissionens program - og ikke kun for et syns skyld.
Vi skal også finde svar.

Theorin og Wibe
Vi tager forbehold over for ét punkt i denne beslutning, nemlig nr. 12, der henviser til behovet for et »definitivt« system for bl.a. momsen. Et sådant har vi intet imod, blot ordet »definitivt« ikke fortolkes som »ensartet«. Vi er kategoriske modstandere af ethvert forslag om en sådan harmonisering. En harmonisering ville føre til en sænkning af det svenske skatteniveau, og det ville igen føre til yderligere nedskæringer inden for den offentlige sektor.
(Mødet udsat kl. 12.30 og genoptaget kl. 15.00)

Menneskerettighederne i verden i 1995/1996
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er årlig betænkning (A4-0400/96) af Lalumière for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender om menneskerettighederne i verden i 1995/1996 og Den Europæiske Unions menneskerettighedspolitik.

Lalumière
Hr. formand, i formiddags overrakte vi Sakharov-prisen, og her i eftermiddag drøfter vi menneskerettighederne i verden. Denne mødedag er viet til menneskerettigheder, og sådan har vi også villet det.
Som det gør hvert år, behandler Parlamentet nu en betænkning om menneskerettighederne i verden og Den Europæiske Unions menneskerettighedspolitik. Og ligesom alle de andre år, bliver vi også i år konfronteret med utallige krænkelser af menneskerettighederne i alt for mange lande; rædslen ved disse torturerede politiske fanger, disse millioner af børn, der behandles som slaver, disse kvinder, der behandles som laverestående væsener, disse journalister, der har fået mundkurv på, osv., osv.
I lyset af den nuværende situation og med henblik på de efter min mening prioriterede mål i de kommende år har jeg i min betænkning rettet søgelyset mod de reformer, der skal gennemføres, hvis Unionen skal kunne tage skridtet fra en spontan og empirisk aktion til en struktureret, permanent og ambitiøs politik.
Europa-Parlamentet har i løbet af de sidste mange år mangedoblet initiativerne på menneskerettighedsområdet. De beslutninger, der er vedtaget i hver mødeperiode - 139 siden januar 1995 -, indføjelsen af menneskerettighedsklausuler i størstedelen af aftalerne med tredjelande, Parlamentets gentagne opfordringer til Kommissionen og Rådet om at tage hensyn til menneskerettighedsaspektet i deres aktioner og politikker, alt dette er udmærkede og opmuntrende tiltag. Men i rigtig mange lande rundt om i verden er situationen langt fra tilfredsstillende, og det spørgsmål, vi må stille i dag, er, hvorledes Unionen kan gøre mere og bedre? Hvis det skal lykkes, må der foretages visse reformer, hvis overordnede linjer er skitseret i den foreliggende betænkning.
Et første sæt reformer er af juridisk karakter. Først Fællesskabet og dernæst Unionen har i realiteten improviseret en menneskerettighedspolitik uden at have et solidt retsgrundlag herfor i traktaterne. Rom-traktaten fastsatte intet krav på menneskerettighedsområdet. Maastricht-traktaten nævner respekten for menneskerettighederne, men som et filosofisk mål. Unionen har ikke konkrete beføjelser på området, og det forhold, at den endnu ikke har status som juridisk person, hindrer den endog i at tilslutte sig den europæiske menneskerettighedskonvention. Disse lakuner må udfyldes.
Desuden er det nødvendigt, at Unionen klart definerer, hvad den forstår ved det brede begreb menneskerettigheder, som klart nok går længere end til en humanitær indsats. Det er nødvendigt at præcisere de anerkendte rettigheders retskraft. Det er nødvendigt at fastsætte garantier, kontrolforanstaltninger og sanktioner, herunder - når det måtte være nødvendigt - militære sanktioner. Uden sådanne præciseringer risikerer menneskerettighederne, som Rober Badinter har formuleret det, at blive et akademisk legeværk.
Et andet sæt reformer drejer sig om oprettelse af specialiserede tjenester hos Unionens organer med henblik på at få adgang til den nødvendige ekspertise og professionalisme på dette komplekse område.
Som forholdene er i dag, er Kommissionen og Parlamentet afhængige af analyser og informationer fra NGO'er og pressen. Uden at anfægte disses udmærkede arbejde må det erkendes, at en så vigtig organisation som Den Europæiske Union skal være i stand til at basere sine synspunkter på egne kvalitetsinformationer og stringente arbejdsmetoder.
Det tredje sæt reformer er klart nok det vigtigste. Intet kan gøres, hvis den politiske vilje ikke er til stede. Men det må desværre konstateres, at Unionen - her tænker jeg navnlig på Rådet, selv om det irske formandskab i vid udstrækning unddrager sig denne kritik - men Unionen generelt og Rådet i særdeleshed ikke altid har vist en klar vilje til at beskytte menneskerettighederne i konkrete situationer.
Den tøvende holdning til situationen i Bosnien, Tjetjenien, Rwanda, Zaire, men også Tyrkiet, Kina og andre steder viser, hvor vanskeligt det er at gøre noget, uanset om det er forebyggende eller helbredende. Disse vanskeligheder er ikke overraskende. Internationale relationer har altid været udtryk for de pågældende landes interesser og økonomiske, finansielle, politiske og militære styrkeforhold.
At inddrage moralske overvejelser, i dette tilfælde respekten for menneskerettighederne, i udenrigspolitikken, som i sagens natur ligger uden for moralens område, kan aldrig blive en let sag. Hvis det skal lykkes at overvinde forhindringerne, har Unionen først og fremmest brug for en virkelig fælles udenrigspolitik. Det er en nødvendig forudsætning for en virkelig effektiv indsats.
Desuden er det nødvendigt, at Unionen overbeviser sig selv om, at kampen for menneskerettighederne er af vital betydning, ikke mindst for Europa selv. Her ved århundredets slutning tvivler Europa på sig selv. Folk er usikre på, hvilken retning den europæiske integrationsproces tager. Man bør indse, at hvad der står på spil, er fremtiden for vor civilisation og dens humanistiske værdier. Denne civilisation har bestemt ikke altid kun haft pæne sider. Europa har undertiden spredt skræk og rædsel, men det er også det sted, den smeltedigel, hvor den grundlæggende idé om det enkelte menneskes værdighed er blevet smedet.
Siden Den Anden Verdenskrig har menneskerettighederne været den sokkel, vi bygger Europa på. Hvis der ikke findes en meget stærk politisk vilje til at beskytte dem, vil hele fundamentet for den europæiske bygning kunne risikere at smuldre.

Barros Moura
Hr. formand, menneskerettighederne er en del af vores europæiske identitet. Men det er ikke udelukkende for at beskytte vores samfundsmodel, hvilket er legitimt nok og tilmed en pligt, at Den Europæiske Union må kræve universel respekt for menneskerettighederne. At forsvare menneskerettighederne i verden vil sige at kæmpe for det enkelte menneskes værdighed og sikre, at det er folkene og ikke deres bødler eller udbyttere, der nyder gavn af frugterne af det kollektive arbejde.
Fru Lalumière redegør i sin betænkning for de fremskridt, der kan konstateres med hensyn til den universelle hævdelse af menneskerettighederne, bl.a. gennem Den Europæiske Unions initiativ til at indføje menneskerettighedsklausuler i de aftaler, der indgås med tredjelande. Det må imidlertid erkendes, at det er vanskeligt at få integreret de moralske værdier, som i overensstemmelse med vores kultur burde være styrende for det internationale samfund, i de internationale handelsmæssige, økonomiske, politiske og militære relationer.
Den Europæiske Union handler imidlertid ikke altid i overensstemmelse med sine egne principper, for så vidt som den tolererer grove overtrædelser af menneskerettighederne i visse partnerlande og også i medlemsstaterne, som det fremgår af de racistiske og fremmedhadske fænomener, som den demokratiske bevidsthed reagerer imod.
Fru Lalumières betænkning kræver mere sammenhæng, koordinering og samarbejde mellem Den Europæiske Unions institutioner vedrørende fastlæggelsen af en doktrin vedrørende menneskerettigheder og den praktiske håndhævelse af respekten for menneskerettighederne. En forudsætning herfor er, at der på regeringskonferencen gennemføres dybtgående reformer, således at respekten for menneskerettighederne traktatfæstes, og navnlig således at Unionen udstyres med en virkelig fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, der kan gøre politisk demokrati, demokratiske rettigheder, frihedsrettigheder og garantier, sociale, økonomiske og kulturelle rettigheder til den kerne, der sikrer sammenhængskraften i Den Europæiske Unions eksterne aktioner.
Jeg takker ordføreren for hendes arbejde og for hendes åbne holding til PSE-Gruppens og andre gruppers forslag, som har gjort hendes betænkning, der er et sandt ekspertarbejde, til en fælles kulturarv for Europa-Parlamentet.
Jeg finder det på sin plads i dag - efter at Ramos Horta og D. Ximenes Belo i går modtog Nobels fredspris i Oslo - at understrege, at vi fortsat må være på vagt over for en politik, der anvender to målestokke. Det er ikke på højde med vore principper at praktisere en sådan politik. Det er ikke på højde med vore principper at glemme menneskerettighederne på grund af økonomiske, handelspolitiske eller andre fordele, navnlig ikke når det drejer sig om et svagt folk, som kæmper mod stærke undertrykkere, som det er tilfældet i Indonesien.
Hr. formand, her på tærsklen til et nyt årtusind, ved denne korsvej i den nyere tids historie, der er karakteriseret ved fremskridt i den demokratiske bevidsthed og den universelle solidaritet sideløbende med dramatiske tilbagefald til barbari, må vi gøre menneskerettighederne til et identitetsmærke for civilisation, håb om værdighed for personer og folk og en udviklingsfaktor i sig selv. Lad os (i overensstemmelse med PSE-Gruppens forslag, som ordføreren har overtaget) udråbe år 2000 til året for menneskerettigheder og gøre en ekstra indsats for at udbrede respekten for disse i vore unges uddannelse og i dagligdagen.

Moorhouse
Hr. formand, dette er en meget tankevækkende betænkning. Den er mere end en opregning af de mange alvorlige krænkelser af menneskerettighederne i lande i hele verden, da den yder et seriøst bidrag til den fortsatte udvikling af vor egen filosofi i Europa-Parlamentet. Jeg komplimenterer ordfører meget oprigtigt for hendes indgående undersøgelse. De af os, der er medlem af Underudvalget om Menneskerettigheder og fuldt ud inddraget i de aktuelle og uopsættelige debatter, er helt klar over, hvor omfattende vor opgave er. Desværre oversvømmes vi med beretninger om kriminelle handlinger, som begås af regeringer og dem, der handler på deres vegne.
Gennem vore forhandlinger er vi i stand til at skabe opmærksomhed omkring disse handlinger og fra tid til anden udøve en nådig indflydelse på regeringer - ingen let opgave - ikke mindst fordi vi, når vore foranstaltninger er forbundet med økonomisk pres, i det mindste har en vis slagkraft. Jeg nævner ofte eksemplet Syrien, hvor vi for nogle få år siden standsede udviklingsbistanden i en årrække. Jeg er ikke synderlig i tvivl om, at politiske fangers løsladelse fra syriske fængsler skyldtes det økonomiske pres, vi udøvede på daværende tidspunkt.
Spørgsmålet er, hvordan vi vil videreføre vort arbejde. Fru Lalumière er kommet med to specifikke forslag, det ene ad rettens vej og det andet den politiske vej. Forståeligt nok trækker hun på sine erfaringer i Europarådet, og det kan sagtens være en vej, der bør følges, og som vil skulle undersøges nærmere. Den politiske vej er, som hun siger, brolagt med hindringer, men fortjener at blive taget op til yderligere vurdering. I mine mangeårige erfaringer er Kommissionen desværre meget tilbøjelig til at være tilbageholdende over for tredjelande, men det glæder mig at sige, at dens adfærd i det mindste er intet i forhold til Rådets adfærd, hvor medlemsstaterne prioriterer kommercielle og nationale interesser og ikke har noget imod at skubbe menneskerettighedsspørgsmål til side i alle undtagen de mest ekstreme tilfælde.
Vi kan således i det mindste sige, at menneskerettighederne efterhånden fremstår som et væsentligt spørgsmål, og vi skal bygge videre på dette. Heldigvis har vi som Europa-Parlament den nødvendige handlefrihed, og vi skal fortsætte vor hidtidige praksis med at udtale os imod det, der er uacceptabelt.

Van Bladel
Hr. formand, uden for Unionen er Europa-Parlamentet især kendt for sin kamp for menneskerettighederne. Fru Lalumières betænkning drejer sig om den måde, hvorpå Europa-Parlamentet vil drage menneskerettighederne frem i lyset i en indbyrdes afstemt politik mellem institutionerne. Det drejer sig i den forbindelse om politiske, juridiske og finansielle sanktioner, der skal fungere som kur men samtidig også præventivt. Ordføreren udelukker oven i købet ikke væbnet intervention i bestemte situationer, være det sig under et FN-mandat. Hr. formand, denne betænkning er udtryk for en udvikling og en opfattelse, der har dannet sig i Europa siden to verdenskrige, og som har gamle og dybe rødder. At kæmpe for menneskerettighederne er ingen ny kolonial arrogance, det er snarere en pragmatisk indfaldsvinkel med humanistisk anstrøg, som netop og først og fremmest er rettet mod fremme af international stabilitet og menneskelighed, en essentiel del af en europæisk udenrigspolitik i sin vorden, et godt skridt på tærskelen til regeringskonferencen og det 21. århundrede.

Bertens
Hr. formand, fru Lalumières betænkning er en meget udmærket betænkning, som jeg gerne vil komplimentere hende for. Den beskæftiger sig ikke med de individuelle tilfælde om overtrædelse af menneskerettighederne, i stedet henledes vor opmærksomhed systematisk mod den måde, hvorpå Unionen har udformet sin politik. Med rette gør fru Lalumière det til et centralt spørgsmål, hvorledes Unionen kan optræde så effektivt som muligt i forbindelse med den eksterne menneskerettighedspolitik.
På samme dag som Wei Jingsheng modtager Sakharov-prisen af Parlamentet, dvæler vi med rette ved Unionens menneskerettighedspolitik. Med rette fastslår Kommissionen i sin meddelelse om den langsigtede politik i relation til Kina, at effektivitet må stå i første række. Men denne effektivitet opnås ikke gennem beskedenhed. Netop gennem logisk sammenhæng, handlekraft og gennemsigtighed opnår Unionen den største effektivitet.
Logisk sammenhæng betyder, at menneskerettighederne må indgå som element i hele vor internationale optræden. Ministermødet i WTO i Singapore er en glimrende lejlighed til også inden for multilaterale handelsaftaler at sætte respekten for grundlæggende menneskerettigheder på dagsordenen. Derfor må den sociale klausul også bringes på bane i Singapore. Derudover betyder logisk sammenhæng, at Unionens erhvervsliv, når det gør forretninger internationalt, må pålægge sig selv en adfærdskodeks, som er sammenlignelig med Unionens regler. Også erhvervslivet er Europas visitkort. At være til stede for eksempel i Nigeria legitimerer ikke krænkelse af menneskerettigheder.
Handlekraft betyder her, at vi har en politik rettet mod fremme af respekt for demokrati og menneskerettigheder. Via præventivt diplomati, humanitær intervention, fremme af pressefrihed og demokrati overalt i verden og vor utrættelige kamp mod det humanitære problem i forbindelse med landminerne kan vi opnå dette. Derudover må Rådet med kvalificeret flertal kunne stemme for ophævelse af aftaler på grund af krænkelse af menneskerettighederne. Dette er naturligvis noget regeringskonferencen må tage fat på.
Til slut, hr. formand, gennemsigtigheden. Vi må have enslydende kriterier for vor menneskerettighedspolitik og gennemførelse heraf. Først da kan vi forvente af tredjelande, at de inddrager den i deres overvejelser. Økonomiske interesser må ikke være udslaggivende.
Hr. formand, en bemærkning til forretningsordenen. Må jeg i det mindste på Den Liberale Gruppes vegne og måske på alle mine kollegers vegne have lov til at sige til lykke med fødselsdagen til kommissæren. Han bliver præcis lige så gammel som jeg, og hvor gammelt det er, kan De se i vor vademecum.

Alavanos
Hr. formand, i dag har vi overrakt Sakharov-prisen til Wei Jingsheng. For nøjagtigt et år siden gav vi Sakharov-prisen til Leyla Zana, der kommer fra Kurdistan og er medlem af Tyrkiets nationalforsamling. Dette medlem af nationalforsamlingen i et land, der har mange aftaler med Den Europæiske Union, er stadig i fængsel, og vi har næsten glemt hende, samtidig med at Den Europæiske Union, navnlig Rådet, gør alt, hvad der er muligt, for at opprioritere forbindelserne med Tyrkiet - vi ser det også i forbindelse med budgetproceduren, hvor man har afvist flere af Europa-Parlamentets ændringsforslag, som kædede bistanden til Tyrkiet sammen med menneskerettighedssituationen. Og dette er et meget typisk eksempel på den store modsætning, som fr. Lalumière talte om i sin fremragende redegørelse, mellem de handelsmæssige, økonomiske og strategiske interesser og de grundlæggende moralske værdier, som jeg mener, Den Europæiske Union uhyklerisk burde tjene. Og jeg siger »uhyklerisk«, fordi jeg også tænker på et andet naboområde, som i hvert fald støder op til mit land, nemlig det tidligere Jugoslavien. Her ser vi, hvordan Den Europæiske Union helt korrekt protesterer over Milosevic-styrets krænkelse af de demokratiske rettigheder, men fortier tilsvarende forhold i det nærliggende Kroatien.
Jeg mener, vi er nødt til at have nogle fremskridt. Desværre kan det kun ske med Europa-Parlamentets intervention, og den er nødvendig på mange områder. Men i hvert fald visse ændringer, såsom henvisningen til menneskerettighederne i den reviderede Maastricht-traktat og menneskerettighedsklausulen i aftaler om eksterne relationer er meget væsentlige.

Sichrovsky
Hr. formand, mine damer og herrer, også vi glæder os over betænkningen. Vi finder det dog beklageligt, at de så vigtige menneskerettighedsspørgsmål drukner i en ofte absurd debat mellem venstre og højre. Menneskerettighedsspørgsmålene er efter vor opfattelse for vigtige til, at de har lov til blive misbrugt som argument i en ofte aktuel politisk debat og således blive degraderet. Den europæiske historie i dette århundrede viser, at intet politisk parti kan påstå, at det selv har en helt uplettet fortid med hensyn til menneskerettighedsspørgsmålene. Vi appellerer derfor til alle grupper om at tage fat på dette problem i fællesskab, og vi vil håbe, at de forskellige politiske grupper i Parlamentet ikke til stadighed opdeles som i den gamle wildwestfilm i The Good, The Bad and The Ugly for så selv at præsentere sig i de godes rolle.

Imbeni
Hr. formand, jeg vil opfordre kommissæren til opmærksomt at studere det forslag, der er omhandlet i punkt. 69 i fru Lalumières betænkning for én gang for alle at undersøge, om det, der foreslås, vil kunne følges op af en fælles forpligtelse for institutionerne, nemlig Parlamentet, Kommissionen, Rådet og Det Europæiske Råd. Der er tale om et forslag om at gøre år 2000 til menneskerettighedernes år og udarbejde et program for de foregående tre år, der er helliget uddannelse vedrørende menneskerettighederne.
Jeg mener, at fru Lalumières betænkning fortjener vor godkendelse. Hvis noget skal kritiseres, skal dette divideres med 628, fordi betænkningen er blevet en smule lang, som sædvanlig fordi ethvert medlem står helt fast på at indføje sine rettelser.
Jeg vil kun gøre opmærksom på en vanskelighed, vi endnu har ved behandlingen af disse emner. Også vor kultur, som er en af de mest avancerede i verden, er en kultur, der definerer tingene negativt, hvilket betyder, at vi definerer fred på den måde, at der ikke er krig, demokrati således, at der ikke er diktatur, liv således, at der ikke er død, og menneskerettighederne således, at der ikke sker krænkelser af disse. Alt dette viser en kultur, der ikke er i stand til at hævde de positive aspekter, uden at der er en fjende, uden at noget negativt skal bekæmpes.
Jeg mener, at et positivt udgangspunkt for overvindelse af dette handicap kan bestå i en henvisning til tre fundamentale sider af vor eksistens. For det første, at intet menneske og ingen autoritet lovligt kan pålægge nogen at berøve en anden livet. Hvis det lykkes for os at fastslå dette, har vi gjort et betydeligt fremskridt. For det andet at menneskeheden ikke absolut kan deles i to grupper ved at fastsætte, at et væsen - kvinden - af religiøse eller andre grunde står lavere end manden. For det tredje at der findes rettigheder for børn, som alene tilkommer dem, og som der ikke kan rådes over, hvilket betyder, at ingen, være sig forældre eller myndighed af nogen anden type, kan berøve børnene deres ret til ikke blot livet, men tillige et liv, som er værd at leve. Dersom vi kunne gøre fremskridt på disse tre punkter, ville det måske lykkes for os at opfatte menneskerettighederne positivt.

Ferrer
Hr. formand, man kan stort set hævde, at næsten alle verdens lande i dag synes at acceptere de grundlæggende menneskerettigheder som referenceværdier, men at der alligevel stadig sker mange flagrante krænkelser af disse rettigheder verden over.
Listen over voldshandlinger, der begås af mennesker mod mennesker øges fortsat - således som fru Lalumière som en fremragende kender af området viser os i sin udmærkede betænkning. Derfor er min gruppe, der er overbevist om, at forsvaret for menneskerettighederne er en absolut nødvendig betingelse for, at man kan nå frem til en virkelig fred mellem folkene, og vi støtter de tanker, der er kommet til orde i fru Lalumières betænkning.
Den Europæiske Union, der har gjort forsvaret af menneskerettighederne til et centralt punkt i sin politik, kan nemlig ikke fortsat forholde sig passivt til de krænkelser af individets absolutte værdighed, som finder sted i stadig flere lande. Men den kan heller ikke begrænse sig til blot at fordømme disse krænkelser.
Den Europæiske Union skal være i stand til at påtage sig det ansvar, der følger af dens pagt med freden og forsvaret af menneskerettighederne. Som følge heraf er vi ligeledes enig i de foranstaltninger, der foreslås i denne henseende i denne betænkning, til forbedring af netop systemet for beskyttelse af de grundlæggende rettigheder og frihedsrettigheder fra Den Europæiske Unions side og gennemføre et forebyggende diplomati i fredens og menneskerettighedernes tjeneste.
Vi så dog gerne, at de nationale mindretalsrettigheder blev medtaget sammen med de civile og politiske, de økonomiske og sociale og de kulturelle rettigheder.
Når man i København-erklæringen og CSCE's Paris-Charter, når man i Europarådets rammekonvention forsvarer beskyttelsen af de nationale mindretal, betyder dette, at man underforstået anerkender, at der findes kollektive rettigheder, som skal beskyttes. Derfor finder vi, at man også i betænkningen bør anerkende og udtrykkeligt sikre disse rettigheder, naturligvis på grundlag af fortrin for de verdensomfattende menneskerettigheder.
Forsvaret for hver enkelt menneskes - og for alle menneskers umistelige værdighed, som føler, at de danner et samfund - er en absolut nødvendig politik, som vedrører os alle, og som Den Europæiske Union og tillige hver enkelte af dens medlemsstater, bør være i stand til fuldt ud at påtage sig, dersom den vil være tro imod grundlæggernes ånd og takket være dette opfylde deres pligter over for historien.
Fru Lalumières betænkning viser den vej, der skal følges i denne henseende. Der er kun tale om at have den politiske vilje til at slå ind på den.

Goerens
Hr. formand, fru Catherine Lalumière behandler i sin betænkning de mange forskellige aspekter menneskerettighedsproblematikken med den taktfølelse, som er karakteristisk for hende, men også med den fasthed, der er nødvendig for at få håndhævet de grundlæggende principper. Det hjælper ikke stort at blive ved med at holde belærende foredrag om dette alvorlige problem. Det gælder derimod om at etablere effektive juridiske og politisk instrumenter, som kan følge en undertiden letkøbt trosbekendelse op med handling, der er på højde med de værdier, som vi erklærer os uforsonlige forkæmpere for. Det gælder i særdeleshed for Den Europæiske Unions eksterne forbindelser, et område, hvor vores beslutsomhed med hensyn til at forsvare de principper, vi hylder, skal stå sin prøve.
Fru Lalumières betænkning giver en detaljeret redegørelse for rækken af instrumenter, der hidtil er blevet anvendt med større eller mindre succes. Jeg bemærker med tilfredshed, at hun i forslaget til lovgivningsmæssig beslutning opfordrer til, at det eksisterende arrangement suppleres med et nyt instrument, en adfærdskodeks, som pålægger europæiske virksomheder, der arbejder i tredjelande, at undlade at gøre sig medskyldige i grove menneskerettighedskrænkelser.
Lignende forslag er formuleret inden for rammerne af OECD men er desværre ikke hidtil blevet fulgt op i praksis.
Integrering af etiske hensyn i forretningsverdenen vil i øvrigt være et typisk europæisk svar på globaliseringens og internationaliseringens problematik. Der er gode chancer for, at det vil få de genstridige lande til at tænke sig om to gange, før de mere eller mindre ustraffet træder principper og værdier, som er os dyrebare, under fode.

Pailler
Hr. formand, år efter år, i betænkning efter betænkning forventer man af Europa ikke alene signaler, men beslutsom og målrettet handling med henblik på at fremme respekten for menneskerettighederne rundt om i verden. Desværre går det ene år efter det andet, uden at der sker noget videre, undertiden er vi endog vidne til tilbageskridt nogle af de steder, hvor forhåbningerne var størst.
Hvordan skal man reagere på den israelske højesterets seneste afgørelse om legalisering af tortur i fængsler? Det er ikke nok at kritisere. Der må nu handling til i form af en suspension af interimsaftalen med Israel, indtil menneskerettighederne igen overholdes. Det samme gælder Tyrkiet, som endnu ikke har løsladt modtageren af Sakharov-prisen i 1995, Leyla Zana, og heller ikke hendes kolleger, tidligere medlemmer af Parlamentet og af kurdisk afstamning. Tyrkiet foreslår nu indførelse af en antiterroristlov og censur af pressen, der i forvejen bærer sorg over ustraffede drab på journalister.
Også for Tyrkiets vedkommende må vi suspendere den økonomiske bistand og gøre vort samarbejde betinget af overholdelse af menneskerettighederne.
Listen er lang og kan beses i fru Lalumières betænkning, en dyster liste over resolutioner mod krænkelser af de grundlæggende menneskerettigheder og arrogante overtrædelser, der er udtryk for den største foragt for de internationale aftaler.
Jeg vil slutte med endnu en gang at udtrykke fordømmelse af de forbrydelser, der begås af paramilitære grupper i Columbia, forbrydelser, som går ud over civilbefolkningen, bønderne, og som så sent som i går kostede fire medlemmer af samme familie livet, fire brødre, forbrydelser, som kan finde sted takket være den columbianske regerings passive medskyldighed.
Hvis Europa skal undgå at skuffe resten af verden bittert, skylder det sig selv at spille de mange gode kort, det har på hånden, overalt hvor det er muligt.

Van der Waal
Hr. formand, menneskerettighederne indtager en stedse vigtigere plads i Den Europæiske Unions eksterne politik. Dette fremgår af den kendsgerning, at i samarbejdsaftaler med tredjelande bliver der stedse optaget menneskerettighedsbestemmelser. Det er positivt, at menneskerettighederne herigennem er blevet bredere anerkendt.
Samtidig viser den lange og triste liste i fru Lalumières betænkning, hvad der stadig er skævt i utallige lande. Sommetider skyldes det diktaturer, sommetider skyldes det kulturelle traditioner, sommetider skyldes det pressede sociale og økonomiske omstændigheder, og desværre er det også som følge af religiøs fanatisme.
Menneskerettighederne er en genstridig problematik, hvor en hvilken som helst tro på fremgang bliver stillet på en hård prøve. Mellem ideal og bitter virkelighed, hvor den bibelske sandhed bliver bekræftet, at mennesket vil det onde, ligger et blivende spændingsfelt. Ikke desto mindre må vi, hvor det kan lade sig gøre, utrætteligt udøve pres og bruge indflydelse for at forbedre situationer eller forhindre dem i at blive værre.
Men i den forbindelse forventer vi os ikke meget af alskens institutionelle reformer i form af en kommunitarisering af udenrigspolitikken eller udnævnelsen af en kommissær for menneskerettigheder. De afvejninger, der bør foretages i forhold til menneskerettighederne, kan tydeligvis ikke pålægges staterne. Dette er på ny fremgået af de seneste forhandlinger i WTO-sammenhæng, og heller ikke stormagter som Kina lader sig kalde til orden. Nye institutioner vil ikke føje meget til de aktiviteter, der allerede nu er i gang inden for Unionen, FN, OSCE eller Europarådet og heller ikke at forglemme inden for Amnesty International og andre NGO'ere.

Truscott
Hr. formand, jeg vil også gerne komplimentere fru Lalumière for hendes fremragende betænkning. Det er belejligt, at vi behandler denne nu, på den dag, hvor vi har overrakt Sakharov-prisen til hr. Wei Jingsheng. I betænkningen understreges med rette forbindelsen mellem demokrati og menneskerettigheder og behovet for et universelt princip, som omfatter nationale mindretals, kvinders og børns rettigheder samt retten til et sundt miljø.
Jeg ser også med tilfredshed på henstillingen om sociale minimumskrav i handelsaftaler for at beskytte rettighederne blandt børn, fængslede og andre former for slavearbejdere. En sådan udnyttelse af medmennesker må være uacceptabel, efterhånden som vi nærmer os det nye årtusinde. EU bør heller ikke ubekymret indgå aftaler med lande, som på eklatant vis krænker menneskerettighederne. Dette mønster bør brydes, da det undergraver EU's og Parlamentets arbejde. EU bør ikke fortsat se gennem fingre med sådanne krænkelser. Minimumskrav bør overholdes, og aftaler suspenderes i de tilfælde, hvor der er klare beviser for omfattende menneskerettighedskrænkelser. Toldunionen med Tyrkiet viser, at aftaler med regimer, som krænker deres egne borgeres rettigheder, ikke medfører forbedringer af menneskerettighederne. EU's bistand bør være betinget af, at modtagerne gør en stor indsats for at forbedre deres egen adfærd.
EU skal også overvåge handelen med våben og presse på for at få fastlagt en bindende adfærdskodeks, således at EU i det mindste ikke holder regimer oppe, som krænker deres egen befolknings borgerlige frihedsrettigheder.
Selv om det er rigtigt, at EU bør styrke sin fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, er det ikke Storbritanniens holdning, at FUSP gøres til et fællesskabsanliggende. FUSP bør fortsat foregå på regeringsplan, men bør revideres.
Endelig glæder jeg mig over fru Lalumières ønske om en kommissær med ansvar for menneskerettighederne og et center for aktiv forebyggelse af konflikter, som for længst skulle have været oprettet.
Jeg håber, at denne betænkning får Parlamentets fulde og fortjente støtte.

Amadeo
Hr. formand, selvom jeg vil sige fru Lalumière tak, føler jeg mig forpligtet til at gøre opmærksom på alvorlige selvmodsigelser inden for vore beslutninger. Hvad f.eks. angår betragtning K, der omhandler den nye bølge af fanatisme og politisk eller religiøs intolerance, er det rigtigt at anføre Iran, men man glemmer, at Europa-Parlamentet netop i den foregående mødeperiode i en beslutning vedtaget efter anmodning om uopsættelig behandling vedrørende Mellemøsten ligeledes har krævet mægling med Iran, som konstant krænker menneskerettighederne.
Vedrørende det noble engagement, Unionen har påtaget sig på menneskerettighedsområdet, må der ikke findes selv den mindste form for selvmodsigelse, der kommer til udtryk i den liberale gruppe, som er til stede her. Jeg hentyder til, at denne delegation omfatter en lille italiensk gruppe - Lega-gruppen - der koncentrerer sit virke om at prædike for forskelsbehandling af italienere i nord og syd. Yderligere har den europæiske jødiske kongres for nylig gjort opmærksom på, at Bossi, der er lederen af Legaen, altid har nægtet at fordømme racistiske episoder. Endelig ønsker Legaen at fordrive dommere og lærere, der kommer fra den sydlige del af landet, fra Norditalien og angriber nu endda den katolske kirkes enhed.
Så længe den liberale gruppe er så lille i forhold til dens ærefulde oprindelse, skal man da opretholde forbindelser med en lille racistisk gruppe af denne karakter? Og hvorfor? For at holde sammen på en større politisk gruppe? Men på bekostning af hvem? På bekostning af et salg af Malagodis, Einaudis og Ugo La Malfas værdighed og ære, som ikke længere kan gøre oprør!

Barón Crespo
Hr. formand, først og fremmest vil jeg sige fru Lalumière tak for hendes fremragende betænkning om den europæiske politik på menneskerettighedernes område, hvori hun tro imod sin store viden på området udvikler en af de grundlæggende sider af vor identitet.
Jeg vil fremhæve to aspekter, som forekommer mig grundlæggende, og som vi bør tænke over, også her i vort arbejde i Parlamentet og i forbindelse med de øvrige institutioner. Det første aspekt vedrører det, der anføres i punkt 13 i forbindelse med værdsættelsen af menneskerettighedernes karakter. Menneskerettighederne fæster sig - som vi europæere udmærket ved - ikke fra dag til dag. De udvikler sig fortsat, og vi må anvende denne lære, dvs. fortsat benytte de fremskridt, som sker med hensyn til menneskerettighederne, ikke blot i vore lande, men tillige i de tredjelande, med hvilke vi opretholder forbindelser. Og denne tanke går meget godt i spænd med tanken om den kritiske dialog, idet de begge skal anvendes på samtlige de løbende programmer, som f.eks. PHARE, TACIS og MEDA samt andre beslægtede programmer med Tyrkiet, Israel, Algeriet, Hviderusland og Iran.
Og det andet aspekt - nemlig klausulen om demokrati - angår meget direkte tanken om den karakter, der er præget af fortsat udvikling, dvs. at vi ikke må forstå klausulen om demokrati som sanktionerende, men netop som et element til udbredelse og støtte for noget, der kan betegnes som en megen sjælden plante i menneskehedens historie, nemlig demokratiet og respekten for menneskerettighederne.
Jeg finder derfor, at de fremskridt i henseende til betragtningsmåden, som fru Lalumières fremragende - jeg siger det på ny - betænkning indeholder, skal modnes af os og anvendes systematisk i alle de aftaler, vi indgår. Dette vil sige, at vi skal betragte klausulen om demokrati på grundlag af dens udviklende karakter og på baggrund af den kritiske dialog, som vi skal føre i vor udenrigspolitik.

Theorin
Hr. formand, jeg vil gerne takke fru Lalumière for hendes fortræffelige betænkning, som jeg håber, Parlamentet vil støtte. Jeg hilser initiativet i betænkningen til at fastslå, at menneskerettighedsbegrebet omfatter såvel borgerlige og politiske som økonomiske og sociale rettigheder, velkomment. Jeg noterer med glæde, at fru Lalumière har accepteret mine ændringsforslag, ikke mindst om at systematiske voldtægter skal betragtes som alvorlige krigsforbrydelser. I konsekvens heraf må der stilles krav om, at ordene systematiske voldtægter føjes til definitionerne af alvorlige krigsforbrydelser i tillægsprotokol nr. 2 til fjerde Genève-konvention.
Jeg stemte i 1994 imod indgåelsen af en toldunion mellem EU og Tyrkiet. Parlamentets krav vedrørende menneskerettigheder var ikke blevet opfyldt. Et flertal af Parlamentets medlemmer troede, at en toldunion ville fremme menneskerettighedssituationen i Tyrkiet. I lighed med andre tilsvarende aftaler med tredjelande medtog man en klausul om menneskerettigheder og demokrati, idet man troede, at man på den måde kunne fremme en positiv udvikling. Det viste sig desværre at være forkert. Menneskerettighedssituationen i Tyrkiet er ikke blevet bedre siden indgåelsen af toldunionen, den er blevet værre.
I går trådte fem redaktører fra de største tyrkiske aviser frem her i Parlamentet og advarede mod de lovforslag, som nu fremsættes, og som indebærer alvorlige begrænsninger af ytringsfriheden. EU råder over politiske, økonomiske og diplomatiske instrumenter. De bør anvendes aktivt og suppleres med bindende foranstaltninger, hvis menneskerettighedskrænkelserne fortsætter. Der må udarbejdes politiske, økonomiske og juridiske garanti-, kontrol- og sanktionsmekanismer; uden sådanne vil klausulerne om menneskerettigheder og demokrati ikke have nogen som helst virkning.

Van den Broek
Hr. formand, allerførst vil Kommissionen benytte denne lejlighed til at takke Parlamentet for dets bidrag til fremme af menneskerettigheder og de grundlæggende frihedsrettigheder inden for Den Europæiske Unions politik. Vi har også med megen respekt her til formiddag på ny kunnet opleve Europa-Parlamentets engagement i situationen på menneskerettighedsområdet, således som dette er kommet til udtryk i overrækkelsen af den vigtige Sakharov-pris. Forelæggelsen af den årlige betænkning om menneskerettighederne hører til blandt Europa-Parlamentets initiativer, som betyder, at der således kommer en vigtig dialog om menneskerettighederne i gang institutionerne imellem. I år drøfter vi betænkningen fra fru Lalumière, en fremragende ordfører, der som tidligere generalsekretær for Europarådet som få andre er kvalificeret til at tale om dette emne.
Det er indlysende, at Kommissionen tillægger overholdelsen af menneskerettighederne såvel uden for EU som indenfor stor betydning. Kommissionen har allerede tidligere sammen med Dem drøftet menneskerettighedsbestemmelserne i EU's aftaler med tredjelande. Fra 1992 har vi systematisk optaget disse bestemmelser i vore aftaler med tredjelande, altså ikke på må og få, men alle vore nye, eksterne aftaler indeholder sådanne bestemmelser, og disse har da også siden været en essentiel del af disse bilaterale aftaler.
Kommissionen sætter regelmæssigt menneskerettigheder på dagsordenen internationalt og globalt. Således har vi i vor meddelelse af juli i år om forbindelsen mellem international handel og arbejdsbestemmelser foretaget en grundig analyse af mulighederne for at sætte disse bestemmelser på dagsordenen inden for Verdenshandelsorganisationen. Det drejer sig i denne forbindelse mere specielt om bestemmelser vedrørende afskaffelse af tvangsarbejde, slaveri og børnearbejde og fremme af organisationsfriheden samt retten til kollektive overenskomstforhandlinger og ikke-forskelsbehandling i forbindelse med beskæftigelse. Som De ved, diskuteres dette netop i dette øjeblik på ministermødet i WTO i Singapore, og De ved, således som det også kom frem under forhandlingen her til formiddag, hvor omstridte disse spørgsmål er, når de knyttes sammen med regler om den internationale handel. Fru Lalumières betænkning foreslår også, at der indføres en adfærdskodeks for multinationale virksomheder fra EU, som burde forpligte dem til at overholde samtlige menneskerettigheder. Jeg må gøre opmærksom på, at en sådan adfærdskodeks ikke kan pålægges virksomheder inden for Unionen som noget bindende. Naturligvis ville det også glæde mig, om virksomhederne i deres virksomhedspolitik i tredjelande ville være villige til at tilgodese menneskerettighederne.
Styrkelse af demokratiet og respekten for menneskerettighederne har høj prioritet for Den Europæiske Union navnlig også i lande, der befinder sig i en overgangsfase. Jeg vil endnu en gang pege på vore demokratiprogrammer i PHARE og TACIS for lande i Mellem- og Østeuropa og det tidligere Sovjetunionen, hvor vi har udviklet en bred vifte af programmer og aktioner til støtte for demokratiske reformer samt til videre udvikling af retsstaten, styrkelse af borgernes samfund og beskyttelse og fremme af andre menneskerettigheder.
Siden oprettelsen af det kendte kapitel B7-52 - Europæisk initiativ for demokrati og beskyttelse af menneskerettighederne - er der sket en stadig stigning i de til dette formål afsatte finansielle midler. Med henblik på kontrol og koordination har Kommissionen siden 1994 aflagt årsberetninger om de vigtigste retningslinjer, som fulgt af Kommissionen ved anvendelsen af de finansielle midler inden for denne ramme. Disse beretninger omfatter en særberetning om området menneskerettigheder, demokrati og udvikling og en generel beretning om alle budgetposter vedrørende menneskerettighederne.
Kommissionen deler Europa-Parlamentets særlige bekymring med hensyn til spørgsmål som ytringsfrihed og frie medier. Når henses til at dette er en fundamental faktor for demokratiet og borgernes samfund, og at det spiller en vigtig rolle ved beskyttelsen af menneskerettighederne, sigter vi med konkrete aktioner da også på at fremme denne frihedsrettighed. Jeg vil nævne den velbesøgte konference om mediernes frihed i det tidligere Jugoslavien, som Kommissionen for nylig afholdt i Bruxelles, og hvor Kommissionen på ny gav tilsagn om et betydeligt beløb - i dette tilfælde cirka 10 millioner ECU for 1997 - netop til støtte og fremme af frie medier i det tidligere Jugoslavien. Jeg mener også, at den nuværende udvikling ikke så meget i selve Bosnien som i Beograd beviser, hvor vigtigt også dette element kan være, når demokratiet skal styrkes.
I denne forbindelse spørger jeg også mig selv, om forslaget om særskilte specielle budgetposter til de frie medier ikke kunne tænkes at få mindre heldige følger set i lyset af, at der herved kan opstå en risiko for, at man begrænser eller ignorerer dette specifikke aspekt på andre aktionsområder.
Fru Lalumières betænkning peger ligeledes på, hvor vigtigt det forekommer Europa-Parlamentet, at Kommissionen opretter et center for forebyggelse af konflikter. Kommissionen arbejder i øjeblikket på et modelprogram kaldet »Netværk for kriseforebyggelse«, som er en udløber af Rocard-initiativet, og inden for disse rammer vil der blive gennemført studier, givet råd og foretaget evalueringer på krisepræventionsområdet. Dette netværk, som vi vil oprette, vil forsøge at indhente information om potentielle kriser og humanitære katastrofer, bearbejde disse informationer og udarbejde pålidelige, analytiske og styringsorienterede rapporter om mulighederne for konfliktprævention.
Betænkningen giver udtryk for et ønske om snævrere koordination mellem de europæiske institutioner på den ene side og medlemsstaterne på den anden. Kommissionen er ganske enig med Parlamentet i, at denne koordination skal styrkes, og vi handler også i overensstemmelse hermed.
Vi prøver i videst muligt omfang på at forbedre koordinationen gennem omhyggelig koordination og ved at anvende de nye kommunikationsformer vedrørende menneskerettighederne på de interne procedure. De ved, at formand Santer personligt har påtaget sig ansvaret for det ømtålelige menneskerettighedsområde. Og under hans ledelse har man betroet mig ansvaret for områdets tematiske og horisontale aspekter.
For at forbedre denne interne koordination afholdes der i øvrigt også regelmæssigt møder mellem de generaldirektører i Kommissionen, som beskæftiger sig med de eksterne relationer. Vi har også en arbejdsgruppe »Menneskerettigheder«, der går på tværs af tjenestegrenene, hvor alle de kommissionstjenestegrene, der giver sig af med menneskerettigheder, er repræsenteret.
Hr. formand, jeg vil slutte. En af de vigtigste begivenheder til fremme og beskyttelse af menneskerettighederne i verden var utvivlsomt underskrivelsen af verdenserklæringen om menneskerettighederne den 10. december 1984. Jeg har omhyggeligt noteret mig, at hr. Imbeni beder os om at bide mærke i det fremsatte forslag om eventuelt at erklære år 2000 for menneskerettighedsår. Må jeg stille et lille ændringsforslag til dette forslag og bemærke, om det ikke ville være en god idé måske at gøre år 1998, året, hvor vi mindes, at det er 50 år siden, at FN's verdenserklæring om menneskerettighederne blev underskrevet, til symbol for menneskerettighederne. Denne idé havde tidligere fundet grobund blandt os, og også i samråd med FN prøver vi at arbejde hen mod, at 1998 bliver året for den internationale menneskerettighedsbeskyttelse. Om det vil lykkes står hen i det uvisse, men vi er i al fald i færd hermed.
Uden for dagsordenen vil jeg gerne slutte med en tak for de hjertelige hilsener, der er blevet rettet til mig her til formiddag i anledning af min fødselsdag, hvorved jeg har opnået den ærværdige alder, som hr. Bertens også deler med mig.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 10.00.

Beskyttelse af mindreårige - Adoption af mindreårige
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om:
betænkning (A4-0393/96) af Zimmermann for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om foranstaltninger til beskyttelse af mindreårige i Den Europæiske Union; -betænkning (A4-0392/96) af Carlo Casini for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om forbedring af retsbestemmelserne og samarbejdet mellem medlemsstaterne vedrørende adoption af mindreårige.
Zimmermann
Hr. formand, mine damer og herrer, som ordfører i forbindelse med foranstaltningerne til beskyttelse af mindreårige i Den Europæiske Union er det mig en særlig glæde, at vi på 50årsdagen for UNICEF's oprettelse har denne betænkning opført på dagsordenen. Hermed viser Parlamentet, at det også tager problemerne og interesserne blandt ca. 80 mio mennesker i Den Europæiske Union alvorligt. Jeg vil gerne nævne nogle eksempler på de problemer, som børn har.
Ikke alle børn i Unionen har samme adgang til uddannelsessystemerne. Mange børn lever under fattigdomsgrænsen. I Tyskland er det 2, 2 mio. Ikke alle børn har adgang til samme sundhedsvæsen. Børn misbruges seksuelt, mishandles og udnyttes kommercielt. Også i Unionen er der mange børn, som udfører børnearbejde. Flygtningebørn bliver for en stor dels vedkommende forment adgang til vort territorium. Et forfærdende antal børn er afhængige af narkotika, alkohol, nikotin og medicin. I den forbindelse må man ikke glemme, hvor mange børn der endvidere er udsat for et psykisk pres, hvilket der imidlertid overhovedet ikke kan indsamles oplysninger om. På denne måde hæmmes en stor del af børnene udviklingmæssigt fra begyndelsen. For at afhjælpe dette skal der træffes mange foranstaltninger.
Ratifikationen af FN-konventionen om barnets rettigheder i alle medlemsstater og gennemførelsen af den i national lovgivning må være et prioriteret spørgsmål. Børn og voksne skal være bedre oplyst om de rettigheder, der er forankret i konventionen, da de jo skal have kendskab til rettighederne for at kunne udøve disse rettigheder. Alle eksisterende traktater tager sigte på borgernes vel. Borgere er pr. definition i første række arbejdstagere, arbejdsgivere og forbrugere. Børn er således i første række børn af arbejdende forældre. For at sikre børnene en status, der er i overensstemmelse med forudsætningerne i dette ændrede samfund, er det imidlertid ikke kun nødvendigt med disse lovændringer. Vi opfordrer derfor også Rådet til, at børn optages som selvstændig persongruppe i forbindelse med revisionen af Maastricht-traktaten. Børns rettigheder bør gøres til et grundlæggende princip for Unionens handlinger. Samtidig bør der på alle politiske områder indledes en politik, der er tilrettelagt ud fra hensynet til børns rettigheder, og som tager hensyn til børnspecifikke aspekter i forbindelse med alle retsakter og initiativer. Udformningen og gennemførelsen af en politik, der sigter mod beskyttelse af børns rettigheder, bør prioriteres ved siden af budgetpolitiske overvejelser.
Medlemsstaterne opfordres endvidere til at gå ind for vedtagelse af en tillægsprotokol til den europæiske menneskerettighedskonvention, som tager hensyn til børns behov. Endvidere kræves det, at der oprettes et generaldirektorat for børns rettigheder eller en særskilt afdeling i Kommissionen, og at der udnævnes en børneombudsmand i Europa-Parlamentet. Desuden foreslår jeg Parlamentet, at der nedsættes et udvalg for børns interesser. Når vi i dag på 50-årsdagen for UNICEF's oprettelse stemmer om denne betænkning, vil dette være en fremtidig garanti for en særlig opmærksomhed omkring børnenes problemer og Europa-Parlamentets aktiviteter.
Med henblik på at fremme børns deltagelse i det politiske liv opfordrer vi medlemsstaterne til på lokalt, regionalt og nationalt plan at oprette ungdomsparlamenter. Deres deltagelse i samfundet bør frem for alt sikres gennem udnævnelse af en børneombudsmand i medlemsstaterne. Oprettelsen af en SOS-telefonhjælpetjeneste for børn, som findes i nogle EU-lande, bør også støttes. Den europæiske integrationsproces har også virkninger for børnenes situation. Da vi endnu ikke kender disse, heller ikke for de voksnes vedkommende, kræver vi, at Kommissionen ser nærmere på denne situation og iværksætter en undersøgelse heraf.
I betænkningen kræves der endvidere psykologisk bistand og støtte til børn, der er ofre for og vidner til voldshandlinger. Desuden kræves det, at medlemsstaterne i deres straffeprocesret prioriterer resocialisering og opdragelse af mindreårige højere end straffuldbyrdelse. Så har børnene også en reel chance for igen at blive optaget i vort samfund. Endvidere opfordrer vi Rådet til at oprette et europæisk center for forsvundne børn, hvilket fru Banotti jo allerede har krævet i lang tid. Også mindreårige flygtninge fra tredjelande skal sikres en passende beskyttelse og humanitær bistand. Man bør i dette tilfælde ikke skelne mellem politiske og økonomiske flygtninge. Af Kommissionen forventes det endvidere, at den udnytter alle sine muligheder i forbindelse med bekæmpelsen af børne-sexturisme og børnepornografi. Jeg ved, at fru Gradin beskæftiger sig meget intensivt med dette. Det gjorde hun jo også klart i Stockholm på den konference, jeg deltog i, og har også gjort det i Parlamentet. Parallelt hermed bør medlemsstaternes nationale instanser gribe ind over for sådanne forbrydelser mod børn i udlandet ved at indføre den nødvendige lovgivning.
Til grund for alle kravene i min betænkning ligger én afgørende kendsgerning: Det, der kendetegner børn i forhold til andre beskyttelsesværdige samfundsgrupper, er, at fremtiden tilhører dem. Ved udformningen af denne fremtid skal de bistå os som ligeberettigede partnere. Dette skal en uddannelse, som er tilgængelig for alle børn i Den Europæiske Unions område, gøre dem i stand til, uafhængigt af deres sociale oprindelse og deres nationalitet. Børnene af i dag udgør samfundet af i morgen. Dette opbygger vi, ved at vi respekterer børnenes værdighed og giver dem mulighed for at udvikle sig til selvstændige personligheder. Forhandlingen i dag betyder for os alle frem for alt også, at vi overtager ansvaret for børnenes fremtid og forpligtelsen til at handle ud fra hensynet til børnene, at være deres talsmand og dermed indlede en nytænkningsproces i samfundet, som tager højde for de sociale, samfundsmæssige, økonomiske og politiske ændringer og tillægger børnene en betydning, der svarer til deres behov. Børn skal kunne deltage i denne proces som ligeberettigede partnere.
Afslutningsvis vil jeg gerne tilføje endnu en sætning, som børnene udtalte på konferencen i Rio: «Dette er vor fremtid, og vi ønsker at få lov til at have et ord at skulle have sagt. Vi ønsker at blive opdraget på en sådan måde, at vi opmuntres til at sige vor mening. Vi kræver solidaritet!«

Carlo Casini
Hr. formand, kære kolleger, det er af betydning, at Europa-Parlamentet drøfter børn netop på tærsklen til julen, den fest, hvor vi fejrer livets og barndommens under, og vi gør dette netop på UNICEF's 50-årsdag.
At anerkende barnets rettigheder er i modsætning til, hvad man kunne tænke sig, en politisk handling af største betydning. Det er blevet sagt, at den behandling, der gives børnene, er udtryk for det, som samfundet tænker om mennesket i det hele taget. Når det med rette gentages, at barnet er et individ, der har rettigheder, udtrykker man, at lighedsprincippet uden forskel skal finde anvendelse på de svageste, de mindste, de afhængige, dem, der endnu ikke har mæle, og dem, der endnu ikke har fuld selvstændighed og tænke- og handleevne.
Når man herudover siger, at barnets rettigheder og interesser skal have fortrin frem for de voksnes, ønsker vi at anvende solidaritetsprincippet, hvorefter samfundet skal udfolde yderligere bestræbelser for netop de svageste.
De nyeste, nedslående beretninger viser, hvilken uværdig udnyttelse af børn, der kan finde sted fra de voksnes side, som for enhver pris ønsker at opfylde deres tragten efter fornøjelser og penge. Vi må derfor sige absolut nej til enhver form for vold imod børn og et højt og klart ja til børnenes rettigheder, dvs. alle børn af enhver race og farve - jeg indskyder her, at 1997 vil blive det europæiske år mod racisme - uden hensyn til de forhold, de lever under, og i løbet af hele deres livs udvikling.
Det moderne adoptionsinstitut er redskabet til sikring af en af barnets første rettigheder, nemlig retten til en familie. Vi ville ikke forstå den virkelige betydning, men tværtimod helt forvanske den og vende tilbage til romerretten, dersom vi gav voksne mennesker ret til at blive adopteret, og dersom vi først og fremmest koncentrerede interessen om de voksne. Jeg er helt klar over, at selve familiebegrebet ikke er i særlig kurs i dag, men man må indrømme, at det bedste for et barn normalt er at vokse op i kærlighed med en faders og moders omsorg og i et miljø, der garanterer stabilitet og ro.
Hvis man stiller sig på barnets side, er sagen ganske enkel. Der findes naturligvis tilfælde, i hvilke én adoptant er at foretrække under hensyn til barnets tarv - jeg erindrer om, at jeg er ordfører for adoptionsområdet. Man kan f.eks. tænke på et barn, som efter at have mistet sine forældre, har en bedstefar eller en bedstemor eller en onkel, hos hvem det bor. Man kan også tænke på den, der gifter sig med en kvinde, enten der er tale om en enke eller en enlig mor, som allerede har et barn. I dette tilfælde tjener adoptionen til tillige at gøre kvindens barn til mandens barn. Ikke desto mindre er det klart, at man må foretrække en familie, der består af en fader og en moder.
Jeg skal fremhæve, at en anden løsning, hvorved der tillagdes en voksen som sådan eller et andet samfund end familiesamfundet som ovenfor beskrevet ret til at adoptere, ville kuldkaste adoptionsinstituttet og min egen betænkning, som jeg følgelig ville blive nødt til i nogen grad at tage afstand fra.
I øvrigt findes der ikke noget praktisk problem, fordi det meget stærkt faldende fødselstal i vore lande bevirker, at der i gennemsnit indkommer 10 ansøgninger om adoption af børn, der er forladt. Dette fænomen er grunden til en stærk udbredelse i alle vore lande af den internationale adoption, der er forbundet med større vanskeligheder for adoptanterne, og for gennemsigtigheden af fremgangsmåderne på grund af risikoen for endog alvorlige uregelmæssigheder, og hvad der er væsentligere, for de pågældende børns harmoniske opvækst. Desuden er den internationale adoption et område, som berører Den Europæiske Union direkte.
Sammenfattende bekræfter indholdet af min betænkning om adoption, at denne betyder, at man giver et barn, der ikke har nogen familie, en sådan, og det kræves, at barnets overordnede interesse skal komme i første række, samt at Haag-konventionen skal ratificeres af både medlemsstaterne og de øvrige lande, og at der skal ske harmonisering af aldersforskellen med henblik på adoption og gensidig anerkendelse af adoptioner, der har fundet sted i medlemsstaterne, ligesom det angives, at en familie, der består af en far og en mor har fortrinsret med hensyn til adoption, alene anerkender adoption foretaget af enlige adoptanter, når den mindreåriges tarv kræver det, at den internationale konvention skal betragtes som subsidiær, idet man først og fremmest skal gøre det muligt for barnet at blive hos sin familie og søge at sørge for de fornødne midler gennem økonomisk samarbejde. I tilfælde af adoption skal man overholde strenge regler vedrørende erklæringen om opgivelse.
Der skal siges nej til alle former for aftalt adoption, og mellemmandsvirksomhed i internationale adoptionsforhold må kun udøves af autoriserede organisationer. Jeg håber, at min betænkning så vidt muligt vedtages enstemmigt. Børnene bør samle os, ikke skille os. Derfor har vi søgt at opnå et resultat, som alle i videst muligt omfang kan tiltræde. Jeg håber, at de følgende timer inden afstemningen vil gøre det muligt for os at nå frem til en enstemmig vedtagelse.

Seillier
Hr. formand, kære kolleger, beskyttelsen af mindreårige i Den Europæiske Union har såvel et retligt aspekt som et langt mere omfattende aspekt, som jeg har forsøgt at redegøre for i den udtalelse fra Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier, som jeg er ordfører for.
Angående det første aspekt, den juridiske beskyttelse, vil jeg gøre opmærksom på noget, som jeg finder selvindlysende, men som tilsyneladende ikke længere er det i tilstrækkelig grad, nemlig at der under de store bestræbelser, der - med rette - udfoldes på at etablere juridiske instrumenter til beskyttelse af udsatte børn, er en tendens til at glemme en institution, som i århundreder har haft som hovedopgave at beskytte børnene, nemlig familieinstitutionen. Ægteskabet - jeg taler ikke om det religiøse ægteskab - det civile ægteskab, hvorved en mand og en kvinde indgår forpligtelser over for hinanden og over for samfundet, og som ikke alene giver fysisk liv til deres børn, men også over for samfundet forpligter sig til at opfostre de børn, de har sat i verden.
Det forekommer mig, at der er en vis tendens til at glemme denne institution til beskyttelse af børn og unge. Fru Zimmermann, jeg vil gerne citere, hvad der står i punkt 6 i Deres begrundelse: «I langt de flest tilfælde er det i børnenes egen interesse at blive forsørget af forældrene. I den kærlige familie bliver børn lettest fortrolige med deres rettigheder og pligter«. Men netop denne traditionelle familiestruktur er under hårdt pres. Der bliver stadig flere familier med enlige forsørgere, til tider med skiftende partnere, der udfylder fader- eller moderrollen mere eller mindre godt. Familiestrukturen smuldrer videre.
Det er en fremragende analyse, men det er også nødvendigt at drage de logiske konklusioner heraf. Er vi defaitister? Har vi besluttet os til, at sådan er det desværre, det er en de facto-situation, som vi ikke kan gøre noget ved? Nej, jeg mener, at vi over for de unge generationer, navnlig i pubertetsalderen, har en forpligtelse til at hjælpe dem med at tilegne sig en juridisk kultur, og det på alle områder - hvordan man udøver sit ansvar som borger, men også for så vidt angår den grundlæggende sociale handling, der består i, at en mand og en kvinde etablerer et hjem.
Der er efter min mening en vis inkonsekvens i at udtrykke bekymring over, at der ikke længere findes social samhørighed, og at kæmpe for et højt beskyttelsesniveau for arbejdstagerne men helt ignorere det, der efter min bedste overbevisning udgør grundlaget for den sociale samhørighed, nemlig samhørigheden i familien. Det er udmærket at træffe foranstaltninger til forbedring af den sociale sikring, men man skal ikke af den grund overse den familiemæssige sikring, for privatiseringen og de mere og mere utrygge forhold, hvorunder størstedelen af børnene vokser op, er efter min mening et grundlæggende overgreb mod deres primære rettigheder.

Lambrias
Hr. formand, mine damer og herrer, med en skammelig forsinkelse skal vi nu beskæftige os med spørgsmålet om de forpligtelser, som det organiserede europæiske samfund bør opfylde over for sine yngste og svageste medlemmer, børnene. Offentligheden chokeredes ved afsløringen af forfærdelige forbrydelser i et af vore lande, og først da begyndte vi at spørge os selv, om der ydes tilstrækkelig beskyttelse til personer i den følsomme alder, hvor de ikke kan forsvare sig selv. Men alle de endeløse drøftelser og appeller og de fine kongresser, der blev holdt overalt sidste år, vil aldrig blive til andet end pæne ord, hvis der ikke træffes direkte, institutionelle foranstaltninger, og disse ikke gennemføres i praksis. For først da vil den frygtelige og afskyvækkende udnyttelse af børn og unge kunne standses. Ikke kun den seksuelle udnyttelse, den hvide slavehandel, men også den økonomiske udnyttelse, der begås af skånselsløse arbejdsgivere og passive forbrugere. De betænkninger, vi behandler i dag, og som er udarbejdet af de relevante udvalg, indeholder mange forslag, hvor det vigtigste er konsolideringen af børns rettigheder og anerkendelsen af disse i den reviderede unionstraktat, harmoniseringen af landenes lovgivning, et mere snævert samarbejde mellem retslige myndigheder og Europols fulde funktion.
Jeg vil tillade mig at bruge resten af min korte taletid til at tilføje en ting, som sædvanligvis forties: billigelsen af den såkaldte sexturisme. I forbindelse med denne indbringende aktivitet taler vi altid kun om ofrene, børnene, men interesserer os ikke for de gerningsmænd, der opretholder denne modbydelige handel, de voksne brugere. Jeg tror, der findes midler, og at det er nemt at finde metoder til at nedbryde den sexturisme, som er en skamplet ikke så meget på de fjerne lande som på de civiliserede lande, hvor kunderne kommer fra. Kun med en integreret og værdig håndtering af problemerne kan Europa virkelig bidrage til beskyttelsen af mindreårige i vor tid, hvor ikke kun økonomien, men, hvad der er naturligt, også de kulturelle værdier globaliseres.

Van Dijk
Mindreårige består stadigvæk af drenge og piger, således som vi alle ved det, og desværre er det stadig således, at piger så vel under opdragelsen, som i samfundet, i undervisningen og hvor som helst ellers bliver anderledes behandlet end drenge, og at det fra første gang, man ser dagens lys, bliver banket ind i én, hvilket køn man tilhører. Ønsker vi at gennembryde stereotyperne i vort samfund, må vi således begynde ved begyndelsen og prøve på at forandre dette.
Jeg har her hørt lidt for mange smukke ord om beskyttelsen af mindreårige og familiens betydning. Jeg må sige, at vi i Udvalget om Kvinders Rettigheder i de forgangne år adskillige gange har talt om de farer, som mindreårige er udsat for ikke bare uden for familien men også inden for denne. Incesttilfældene er ofte chokerende, og jeg vil ikke udtale mig om, hvorvidt de er mere eller mindre chokerende end Dutroux-affæren, som hr. Lambrias tydeligt hentydede til, men ærlig talt så er børn inden for familien ikke pr. definition sikre, og det burde være således, at når vi vil give mænd og kvinder i dette samfund lige muligheder, vil behandle dem lige, så må vi acceptere den kendsgerning, at den traditionelle familie ikke vedblivende vil bestå, og at der oftere og oftere vil optræde andre samlivsformer, i øvrigt også mellem mænd og kvinder, og ikke kun mellem mennesker af samme køn, men andre former for samliv være meget varige, og at de også kan være et særdeles udmærket miljø at opdrage børn i, små børn og større børn. Det er der overhovedet ikke noget galt med, og dette er endog efter min opfattelse en betingelse for virkelig at give den lige behandling af mænd og kvinder en chance. Samfundet må koble sig ind på dette og ikke omvendt. Vi kan ikke ønske os den traditionelle familie tilbage, fordi der hist og her er tale om alt for mange viderværdigheder, men disse optræder altså også i den traditionelle familie.

Reding
Hr. formand, jeg har den ære at forelægge overvejelserne og forslagene fra Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender vedrørende problemer i forbindelse med international adoption. Allerførst er det nødvendigt at fastslå et grundlæggende princip, nemlig at det er børnene, der har ret til en familie, og ikke de voksne, der har ret til et barn. Enhver politisk beslutning skal baseres på dette princip.
Det andet grundlæggende princip er, at det må foretrækkes at lade barnet vokse op i sit eget miljø. International adoption bør kun gennemføres, når det ikke er muligt, at barnet kan forblive i oprindelseslandet. Endvidere skal procedurerne i forbindelse med adoption være optimale, og enhver form for ulovlig handel med børn, samtykke tilvejebragt ved bedrageri eller tvang samt bortførelse af børn skal umuliggøres. Kampen mod disse kriminelle aktiviteter kræver foranstaltninger af forskellig art, først og fremmest at de europæiske lande og de tredjelande, hvorfra børnene adopteres, undertegner Haag-konventionen om samarbejde om international adoption.
Den anden foranstaltning består i, at medlemsstaterne i deres nationale lovgivning indføjer en bestemmelse om, at enhver offentligretlig eller privatretlig person, som formidler børn med henblik på adoption, bør indhente forudgående godkendelse fra den nationale værgemyndighed. Tredje foranstaltning: inden enhver form for fuldgyldig adoption skal der foreligge formelt bevis for, at det barn, der skal adopteres, er legalt afstået. Fjerde foranstaltning: illegal indrejse af børn bør bekæmpes på grundlag af en ensartet indfaldsvinkel i Unionen ved et tæt samarbejde mellem ordensmagten, og Schengen-informationssystemet og Europol vil kunne anvendes inden for denne ramme.
Ved at bekæmpe kriminel handel med børn og bistå adoptivfamilierne med at give barnet kærlighed og beskyttelse vil vi bidrage til at gøre international adoption til en formidabel solidaritetshandling over for forladte børn.

Glenys Kinnock
Hr. formand, jeg vil gerne indlede med at henvise til FN's konvention om barnets rettigheder og opfordre Den Europæiske Union til at acceptere, at denne bør være meget mere end en forpligtelse på papiret fra vor side og rent faktisk bør være en juridisk forpligtelse til - som den klart er - at give vore børn borgerlige, politiske, kulturelle og økonomiske rettigheder. Den er den internationale konvention i historien, der er ratificeret af flest, og den indeholder meget klare og utvetydige forpligtelser, som vi bør overholde.
Men hvor vi end ser hen, ser vi jo, at børn i hele verden bruges, misbruges, udnyttes og tilsidesættes. I dag offentliggør UNICEF sin rapport om børns situation i verden, som vedrører børnearbejde. 9 mio børn i hele verden dør af årsager, som meget let kunne fjernes med meget billige løsninger, løsninger, som vi i vor del af verden har anvendt i et halvt århundrede.
Det, vi således kræver her, er, at vi ikke blot har gode hensigter, men rent faktisk den politiske vilje til at gøre det, der skal gøres i forbindelse med børn i Europa og verden. Vi bør kanalisere ressourcer til vore børn og også kanalisere vor interesse til børnene i alle vore samfund, rige som fattige.
Jeg vil også gerne henvise til Haag-konventionen og til en konkret sag i min valgkreds, hvor to små drenge, Adam og Nathan, blev bortført af deres tunesiske far, en statsborger i et land, som ikke har ratificeret Haagkonventionen. Som De fortalte mig for nylig i et svar på mit spørgsmål, har vi meget få muligheder i forbindelse med et land, som ikke har ratificeret Haag-konventionen. Han behandlede dem, som om de var hans ejendom, han narrede dem og tog dem med til en meget forvirrende situation i et land og en familie, som de knap nok kan forstå.
Jeg vil gerne spørge Dem, fru kommissær, hvad kan der gøres i dette tilfælde? Hvilken indflydelse er De i stand til at øve i denne sag? Tunesien modtager store beløb i EU-bistand, og De siger i Deres svar til mig, at der er forpligtelser i henhold til folkeretten, som De mener, de bør respektere på nuværende tidspunkt. Jeg vil gerne spørge Dem, om disse internationale forpligtelser, navnlig Haag-konventionen, vil indgå i fremtidige drøftelser med Tunesien? Og vil De venligst fortælle mig, hvilke opmuntrende ord jeg kan give en mor, som i disse få uger inden jul er fortvivlet og længes efter at have sine børn, Adam og Nathan, hjemme hos sig i det sydlige Wales, hvor de hører til?

Mosiek-Urbahn
Hr. formand, mine damer og herrer, formålet med Zimmermann-betænkningen om beskyttelse af mindreårige er i videst mulige omfang at fastsætte fælles retlige rammer. Det grundlæggende princip i denne betænkning, nemlig at opnå et bedre beskyttelse af de mindreårige, støttes fuldt ud. Men ved en nøjere analyse af denne betænkning er der dog forskellige spørgsmål, som kræver en differentieret betragtning. Den bedste beskyttelse, og dette har fru Sellier allerede gjort opmærksom på, består i, at børn kan vokse op i en intakt familie. Den er kimcellen i vort samfund, men dette forhold nævnes ikke i et eneste punkt i beslutningen i denne betænkning. Dette anser jeg for at være en stor mangel.
Den bedste forudsætning for en effektiv beskyttelse af mindreårige er og bliver familien. Børns og familiers interesser er normalt - jeg ved, at de faktiske forhold ofte ser anderledes ud - sammenfaldende. Heraf følger, at beskyttelsen først og fremmest skal sigte mod familien selv. Dens interesser skal undersøges. Men i den forbindelse har vi at gøre med mange samfundsmæssige problemer, med en stigende egoisme, stigende strukturel hensynsløshed. I storbyer finder vi bydele, hvor kun 10 % af familierne i det hele taget har børn. Det kan derfor ikke undre, at bevidstheden om børns behov bliver mindre og mindre.
Først i anden række bør man, når man tænker på beskyttelsen af mindreårige, gøre sig tanker om rettighederne. Børns rettigheder er frem for alt formuleret i FN's konvention om barnets rettigheder. Den udgør garantien for retlige minimumsstandarder. Den er blevet accepteret i vide kredse. 180 stater i verden har undertegnet denne konvention. Jeg mener ikke, at det har været tilfældet med nogen anden konvention. Den har givet værdifulde impulser og udgør virkelig en milepæl for videreudviklingen af børns rettigheder, dog begrænser den sig til statens forpligtelser og formulerer ingen særskilte rettigheder for børn. Dette skal denne betænkning yde et bidrag til.
De centrale problemområder er - dette er flere allerede kommet ind på, og det behøver ganske givet ikke blive uddybet yderligere - problemer som følge af medierne, problemer som følge af et stigende antal seksualforbrydelser, som følge af pædofili, vold, prostitution, narkotikamisbrug, fattigdom og børnearbejde. Vi skal arbejde for barnets ret til en sund fysisk og psykisk udvikling. Vi skal finde svar på de netop omtalte problemer. Rådet for Retlige og Indre Anliggender har erklæret sig rede og forpligtet til at sørge for et stærkere politimæssigt og retligt samarbejde. De krav, der stilles i betænkningen i denne forbindelse, med hensyn til oprettelse af et yderligere generaldirektorat, børneparlamenter og særlige udvalg, skader sikkert ikke, blot rejser der sig spørgsmålet: Hvem hjælper de? Betyder de ikke kun mere bureaukrati, har de ikke endog til dels kun en alibifunktion? Jeg er stolt af at kunne henvise til en konkret hjælp, nemlig at vor gruppekollega, fru Banotti, selv har taget et initiativ og, uden at hun rådede over relevante institutioner og kontaktsteder, selv har hjulpet med til at bringe savnede børn tilbage.
I betænkningen nævnes det, at det er nødvendigt at få børns rettigheder forankret i Maastricht-traktaten. Det er der ingen, der vil være imod, blot rejser der sig også her spørgsmålet: Hvad kommer der ud af det i praksis? Drejer det sig ikke om yde børnene en helt praktisk hjælp? Ikke mindst har vi brug for en afbalanceret adoptionslovgivning, som hr. Casini har foreslået. Vi har brug for alle kræfter og muligheder, og de skal forenes. Vi har brug for engagement, vi har brug for kraft og udholdenhed for at få en bedre beskyttelse af børn.

Schaffner
Hr. formand, de to ordførere havde oprindelig forelagt interessante forslag, der gik ud på at gøre beskyttelsen af mindreårige til et prioriteret mål for fællesskabspolitikkerne og sætte en stopper for den herskende tavshed på dette område, sexturisme, osv. Det var en sag, der efter min mening burde have kunnet vinde enstemmig tilslutning her i salen. Men desværre må man konstatere, at der er gået politik i sagen. Nogle benytter denne ædle sag som en trojansk hest til at promovere deres egen ideologi frem for hensynet til børnene.
Hvordan kan man på baggrund af den daglige forekomst af eksempler på misbrug af og overgreb mod børn og unge, undgå at indse, at ethvert forsøg på at projicere voksnes seksualpraksis på et så følsomt område ikke alene er en provokation, men en sand opfordring til at lede mindreårige ud i fordærvelse. Jeg håber, at Parlamentet vil besinde sig på en værdig holdning, da det ellers vil miste enhver troværdighed, når det udtrykker harme over begivenheder, som dem, der blev afsløret i Belgien i september.
Min gruppes stemme vil afhænge af, hvilke ændringsforslag der bliver vedtaget. Under alle omstændigheder kan jeg kun glæde mig over den beslutning, der blev truffet på det seneste møde i Rådet af Justitsministre. Denne beslutning opfylder et ønske, som en hel del af os nærer, nemlig en fælles aktion til styrkelse af kampen mod menneskehandel og seksuel udnyttelse af børn og en udvidelse af Europols Narkotikaenheds kompetence til også at omfatte pædofilirelateret kriminalitet.
Barndommen er skrøbelig og pr. definition flygtig. Schiller sagde: «Lær altid at respektere børns drømme«. Hvordan kan et Parlament, som anser sig selv for ansvarligt, forestille sig at forsvare borgernes interesser med vedtagelsen af visse af ændringsforslagene til disse tekster? Hvordan vil vi kunne retfærdiggøre sådanne forslag over for offentligheden i vore respektive hjemlande, over for vore vælgere? Hvordan skulle vi herefter kunne se børnene i øjnene og deri se deres drømme?

Thors
Hr. formand, ærede medlemmer, det er faktisk nogle meget presserende spørgsmål, der tages op i betænkningen, og jeg tror, at det store flertal her i salen vil støtte den. Den kommer imidlertid også ind på en lang række andre spørgsmål, som ikke falder ind under Unionens kompetence, men som henhører under medlemsstaterne. De spørgsmål er således ikke noget, som Parlamentet skal beskæftige sig med.
Ved højtidelige lejligheder fremhæver vi subsidiaritetsprincippet og understreger, at det skal styrkes og efterleves. Men hvis vi accepterer alle de fremsatte ændringsforslag og betænkningens forslag uden ændringer, handler vi ikke, som vi taler. Det er årsagen til, at vor gruppe ikke kan stemme for alle de fremsatte ændringsforslag, selvom vi i det væsentlige finder betænkningen god. Ud over at vi bør handle, som vi taler, vil jeg gerne spørge: Hvad vil de europæiske folk ikke mene om vort forslag, hvis vi blander os i en lang række kulturelt betingede spørgsmål, såsom hvor gammel man skal være for at få lov til at adoptere, og om homoseksuelle og enlige skal have lov til det? Henstillinger på sådanne områder mener jeg ikke respekterer den kulturelle mangfoldighed, som også er væsentlig for Europa.
Desuden er jeg bange for, at selve antallet af forslag overskygger det væsentlige, nemlig at der skal stilles redskaber til rådighed for Unionen til at bekæmpe de frygtelige forbrydelser, der finder sted, og at Unionen skal udnytte de redskaber, som den allerede disponerer over, til at bekæmpe de forbrydelser, som mange af Dem har været inde på. Politisamarbejdet i Unionen må styrkes, således at man kan afsløre de netværk, som driver handel med børn, hvad enten det drejer sig om seksuel udnyttelse, om handel med børn i forbindelse med adoption eller om handel med børn for at skaffe organer til transplantation.
Det glæder mig, at Rådet har vedtaget en første række foranstaltninger, som skal gøre det muligt for os sammen at sætte en stopper for disse aktiviteter. Situationen kræver foranstaltninger over hele Europa; ansøgerlandene må derfor også skulle respektere disse skridt, og der må i PHARE- og TACIS-programmerne stilles krav om, at der tages hensyn til børnene og til det sociale samarbejde.

Sierra González
Hr. formand, jeg vil særlig beskæftige mig med betænkningen om international adoption. Det første, der skal siges om hr. Casinis betænkning, hvis følsomhed over for disse spørgsmål er blevet højt værdsat, er, at den kommer på det rigtige tidspunkt, hvor handelen med børn og udnyttelse af børn til ulovlige formål bringer internationale adoptioner i fare.
Den anden er, at den indfører garantier, som er absolut nødvendige for at forebygge, at mindreårige udnyttes til forbrydelser. Samtidig påvises - i samklang med den ånd af beskyttelse, der inspirerer os - den samfundsmæssige værdi af andre retlige måder til at råde bod på, at børn forlades, som f.eks. midlertidig anbringelse hos plejeforældre eller værger.
Men da der er tale om en betænkning, der omhandler en fremragende retsbeskyttelse, savner jeg endnu en beskyttelsesforanstaltning, som efter min opfattelse ville være på sin plads, nemlig et krav om, at de internationale organisationer skal påse, at børn fortrinsvis adopteres af familier inden for deres geografiske og kulturelle miljø. Det er ligeledes en mangel, at der intet siges om et spørgsmål af betydelige sociale konsekvenser, nemlig den forskelsbehandling, som homoseksuelle udsættes for i forbindelse med adoption. Jeg finder, at dette er et spørgsmål, der fortjener særlig opmærksomhed i det frie og tolerante samfund, som vores påstår at være.
Endelig vil jeg benytte lejligheden til at sige fru Zimmermann tak for hendes betænkning, hvis åbne tilgang har været helt forenelig med en forsigtig holdning.

Ullmann
Hr. formand, mine damer og herrer, vi ved alle, at det mest afgørende skridt til beskyttelse af mindreårige ville være, hvis FN's konvention om barnets rettigheder fra 1989 blev anvendt ubegrænset. Begge betænkninger henviser med god grund til den. Men vi ved på den anden side også, hvilke forbehold der findes med hensyn til FN's konvention om barnets rettigheder, forbehold, som skyldes individuel, kollektiv, ja statslig individualisme og egoisme, også i mit land. Ikke engang den europæiske konvention om børns rettigheder, der blev vedtaget i år, er på højde med FN-konventionen. Her er der fortsat særdeles meget, der skal gøres. Derfor glæder jeg mig over, at begge betænkninger indeholder forslag om, hvad der allerede nu kan gøres.
I denne henseende er der dog efter min opfattelse to aspekter, der er særlig vigtige i forbindelse med dette arbejde. For det første er dette udelukkelsen af enhver diskriminering af nye samlivsformer, som det kræves i punkt 2 i Casini-betænkningen, herunder også homoseksulle parforhold. Lige så vigtigt er det for min gruppe, at der tales entydigt her, og at der ikke tales om retten til liv, når det drejer sig om ukrænkeligheden af levende personers menneskeværdighed.
I forbindelse med børnene kan vi se, hvilket skridt vor menneskerettighedsforståelse stadig mangler, nemlig udviklingen fra den autonome og dermed også egoistiske person til gensidighed i relationerne mellem personer.

Leperre-Verrier
Hr. formand, på denne mødedag, der er viet menneskerettigheder, er det opportunt at tilføje børns rettigheder. Det er et område, hvor Den Europæiske Union alt for længe har udvist alt for stor tilbageholdenhed og berøringsangst. Ganske vist har retsgrundlaget været svagt. Men europæiske børn er statsborgere som alle andre, og vi må bekymre os om deres velfærd, værdighed og fremtid.
Derfor glæder det mig, at Europa-Parlamentet har taget initiativ til at udarbejde disse to betænkninger, og jeg vil gerne rette en varm tak til fru Zimmermann og hr. Casini for kvaliteten af deres arbejde. Det er først og fremmest nødvendigt at harmonisere lovgivningerne og at bringe de internationale konventioner i anvendelse. Dog findes der så mange konventioner på området, at der må findes en fælles retsramme, der gør det muligt for Den Europæiske Union at udforme et universelt og dynamisk instrument til beskyttelse af børns rettigheder. Til det formål mener jeg, at FN's konvention udgør en god referenceramme. Under alle omstændigheder er det nødvendigt at indskrive beskyttelsen af børns rettigheder i traktaterne.
Der vil imidlertid ikke kunne gøres væsentlige fremskridt på dette område, hvis Den Europæiske Union ikke får større beføjelser inden for uddannelse, sundhed og familiepolitik. For ud over problemerne med mishandling og økonomisk og seksuel udnyttelse bør vi hævde retten til kvalitetsuddannelse, som giver udviklingsmuligheder, og som muliggør en virkelig kamp mod ulighed og skolenederlag.
Desuden må vi fremme en åben familiepolitik, som tager hensyn til udviklingen i familiemønstret, samt en sammenhængende og voluntaristisk socialpolitik, der effektivt kan bekæmpe fattigdom og udstødelse, hvis ødelæggende virkninger for de unge, vi kun alt for godt kender.
Endelig mener jeg, at det ud over de foreslåede løsninger er nødvendigt, at vore samfund tænker nærmere over, hvilken status de giver deres børn. Børn betragtes stadig hyppigere som begærsobjekt eller som mål for kommercielle interesser i stedet for som kommende samfundsborgere, som det er bydende nødvendigt at bibringe vore værdier.

Stirbois
Hr. formand, det er på høje tid at begynde at betragte barnet som et retssubjekt.
Samfundet er efter alt at dømme ved at blive sig bevidst, at der også i Den Europæiske Unions medlemsstater foregår mishandling af børn, at der findes pædofilinet og børnepornografi. Det påtænker at træffe forskellige interessante foranstaltninger - som i nærværende betænkning, punkt 7, 8, 9 og 10 - hvilket glæder mig.
Man skal dog ikke tage fejl af, hvad debatten drejer sig om. Den drejer sig om at beskytte børnene og deres legitime rettigheder og ikke om at forfægte principper, ofte alene med det formål at kritisere vore - efter de pågældendes mening - moralsk og seksuelt arkaiske samfund, der ikke er tilstrækkeligt liberale og permissive på det seksuelle område.
Betænkningen kritiserer således i nogle punkter, bl.a. U og V, manglen på information og debat om seksualitet. Det er i sandhed forbavsende. Man skulle ikke tro, at fru Zimmermann ser tv, læser aviser eller besøger skoler, for overalt tales der helt frit om seksualitet.
Betænkningen går ind for beskyttelse af friheden til seksuel udfoldelse og orientering, afskaffelse af enhver juridisk forskel mellem børn født uden for og inden for ægteskab, og den går ind for fri bevægelighed for tredjelandsstatsborgeres børn, hvilket er yderst farligt, da det vil gøre det muligt for hele familier at komme og slå sig ned i det pågældende land.
Også på dette punkt er der noget, der forbavser mig ved denne betænkning, nemlig den tilsyneladende opløsning af selve begrebet familie. Selv om emnet for betænkningen siges at være beskyttelse af mindreårige og deres ret til personlig udfoldelse, undlader den helt at tage hensyn til familien, som den tværtimod nærmest afskaffer, den familie, som er den privilegerede ramme for børns integration og udvikling. Hvordan kan man påstå at ville beskytte børnene, når man samtidig ødelægger deres naturlige omgivelser og følelsesmæssige referencerammer.
Denne overdrevent frisindede tendens genfindes, hr. Casini, i betænkningen om adoption af mindreårige. Det foreslås således, at medlemsstaterne opfordres til at fjerne den juridiske forskelsbehandling af homoseksuelle med hensyn til adoption. Det er helt igennem paradoksalt og usammenhængende.
Er det sådan, man beskytter den traditionelle familie, bestående af far, mor og børn? Bestemt ikke. Eller kan man beskytte barnet mod den modgang, det støder på i samfundet, ved at berøve det muligheden for at nyde gavn af et sundt familiemiljø, der giver mulighed for udfoldelse? Bestemt ikke.
Vi tager derfor afstand fra denne betænkning, og det er efter min mening farligt, hr. formand, at Fællesskabet ønsker at styre og regulere alt. Det kan risikere at føre til nedbrydning af de grundlæggende moralske værdier, som vore samfund bygger på.

Malone
Hr. formand, Parlamentet har længe erkendt sin forpligtelse til at tage hensyn til beskyttelsen af børn ved tilrettelæggelsen af sit arbejde. Forelæggelsen af betænkningerne i dag viser igen vort mangeårige engagement i relation til unge mennesker. Jeg vil gerne tilslutte mig dem, som allerede har komplimenteret ordførerne for deres engagement og arbejde. Jeg vil også gerne sige til fru Zimmermann, at det var meget interessant i formiddags at møde gruppen fra Focus on Children og at deltage i deres præsentation.
Forhandlingen kommer belejligt, da det ikke kun er 50-årsdagen for UNICEF's oprettelse, men det falder også sammen med den forhandling, vi havde i formiddags om den nye reviderede traktat, som blev præsenteret af det irske formandskab. Ordførerne påbegyndte som bekendt deres arbejde, længe inden rædslerne i forbindelse med Dutroux-sagen blev kendt. Det irske formandskab erkendte ligeledes helt fra begyndelsen behovet for at prioritere bekæmpelsen af organiseret kriminalitet og menneskehandel. I denne henseende glæder det mig meget at se den udtrykkelige henvisning i artikel K.1 i traktatudkastet til fælles aktioner mellem medlemsstaterne med henblik på bekæmpelse af menneskehandel og overgreb mod børn.
Men ligesom de fleste medlemmer af Parlamentet håber jeg, at Parlamentet og Rådet i det endelige resultat af regeringskonferencen vil få en fælles kompetence på dette område under fællesskabssøjlen, og at der vil blive optaget en separat traktatbestemmelse, som udtrykkeligt vedrører børns rettigheder.
Det er nu klart, at mange medlemsstater ikke opfylder deres forpligtelser i henhold til internationale og europæiske instrumenter vedrørende beskyttelse af børn. Det foruroligede mig at høre udtalelserne fra de sagkyndige, som talte under Parlamentet nylige offentlige høring om børns rettigheder. De pegede på den triste kendsgerning, at mange medlemsstater ikke havde gennemført visse bestemmelser i deres nationale lovgivning, eksempelvis de internationale instrumenter i henhold til FN's konvention om barnets rettigheder, som der mange gange er blevet henvist til her i dag.
Kort sagt forholder det sig sådan, at selv om børn i teorien har omfattende rettigheder både nationalt og internationalt, gøres udøvelsen af disse rettigheder ofte værdiløs som følge af den nationale lovgivnings og de proceduremæssige bestemmelsers utilstrækkeligheder. Jeg er derfor fuldt ud overbevist om behovet for en togrenet strategi: Vi behøver foranstaltninger på fællesskabsplan i de tilfælde, hvor sådanne foranstaltninger er på sin plads, men en yderligere regulering betyder ikke, hvad enten den er overnational eller på et andet plan, en yderligere beskyttelse i praksis. Det, vi har brug for, er, at vi som parlamentarikere har den politiske vilje til at gennemføre de nødvendige forbedringer i de nationale bestemmelser.
Jeg beklager, at måtte fortsætte, men det er et meget vigtigt og følsomt emne. Jeg vil blot gerne tilføje: Forhandlingen er domineret af kvinder. Det beklager jeg.

Banotti
Hr. formand, adskillige kolleger har henvist til det vellykkede resultat af den nylige samling i Justitsministerrådet og de fremskridt, de gjorde i forbindelse med de spørgsmål, vi behandler her i dag. Jeg vil gerne tilslutte mig alle og komplimentere begge ordførere.
Grunden til, at der er gjort disse fremskridt, er, at der nu, navnlig efter hændelserne i august i Belgien, klart hersker en politisk vilje til at gøre noget for at forbedre børns rettigheder i Fællesskabet. Jeg mener som mange andre kolleger, at først når vi får en eller anden specifik henvisning til dette i traktaten, kan vi begynde at gøre reelle fremskridt. I Maastricht-traktaten, i protokollen, anerkendte vi dyrenes rettigheder, og hvis vi kan gøre det, kan vi absolut også gøre noget for børnene i Fællesskabet. Dette er ikke ment som en undervurdering af denne protokols betydning, men jeg ønsker blot at sige, at en velorganiseret, velfinansieret lobbygruppe kan opnå bemærkelsesværdigt meget. Desværre har der ikke været anvendt de samme ressourcer på spørgsmålet om at sikre vore børns rettigheder.
Jeg vil gerne henvise til et par punkter i fru Zimmermanns betænkning. Hun kræver, at der oprettes et særskilt generaldirektorat for børns rettigheder. Jeg mener, at det nok er lidt for ambitiøst. Vi har absolut brug for en specialenhed, som medlemmerne kan anvende som en ressource, som kan være det gensidige punkt i Parlamentets struktur, hvor vi kan få råd og bistand og også få samlet en masse oplysninger om børns rettigheder, eller måske manglen på samme, alt efter omstændighederne.
Adoption er et meget vanskeligt spørgsmål i alle vore lande, og i nogle af vore lande har det meget klare forfatningsmæssige følger. Selv om jeg glæder mig over hr. Casinis betænkning, skal det derfor erkendes, at der i nogle lande er specifikke forfatningsmæssige problemer med hensyn til noget af det, han sagde. Jeg vil også sige, at vi er nødt til at begynde at acceptere de mange konventioner og gennemføre dem. Der er Haagkonventionen, som jeg selv arbejder med, og selvfølgelig FN's konvention. De findes alle sammen, men vi har indtil videre ikke haft den politiske vilje til at gennemføre dem, og jeg vil gerne have Dem til at bekræfte, at vi har den nu.

André-Léonard
Hr. formand, de to betænkninger, vi behandler i dag, har en ting til fælles, nemlig at de prioriterer barnets interesser. Jeg vil tilføje, at hensynet til barnet må være et grundlæggende mål.
Hr. Casinis og fru Zimmermanns betænkninger har den fortjeneste, at de eksisterer, og at de retter søgelyset mod problemer i forbindelse med adoption, beskyttelsen af mindreåriges rettigheder og børns legitime rettigheder. Efter de afsløringen af de tragiske begivenheder i Belgien har dette land og Europa-Parlamentet påtaget sig deres ansvar. Rådet og Kommissionen har omsider taget de første konkrete skridt til at forbedre beskyttelsen af børn. Vi må leve op til vort ambitionsniveau og til borgernes forventninger og over for Rådet og Kommissionen understrege nødvendigheden af at give bekæmpelsen af sexturisme høj prioritet.
Hr. formand, kære kolleger, kampen mod menneskehandel og mere specifikt handel med børn henhører nu ikke længere alene under medlemsstaternes kompetence, men også under Den Europæiske Unions kompetence. Kun et udvidet samarbejde vil kunne sætte en stopper for den skandaløse økonomiske og seksuelle udnyttelse af børn. For et par dage siden arresterede det romerske politik en cambodjaner udstyret med falske papirer og ledsaget af fire børn. Men hvor mange andre børnehandlere bevæger sig frit omkring, hr. formand. Hvad enten det drejer sig om optrævling af et led i et internationalt pædofilinet eller et illegalt adoptionsnet eller værre endnu om ulovlig handel med organer, er der al mulig grund til, at Den Europæiske Union i endnu højere grad engagerer sig i bekæmpelsen af denne kriminalitet. Europol bør afgjort bidrage til at optrævle disse net, der skrupelløst undergraver vore samfund.

Angelilli
Hr. formand, jeg siger først og fremmest hr. Casini tak for hans betænkning om forbedring af lovgivningen om adoption, særlig fordi han effektivt har understreget princippet om, at adoptionen først og fremmest skal betragtes som en fundamental beskyttelse af en mindre sikret barndom og følgelig som en ret for ethvert barn til at få en familie i højere grad end et system for ganske enkelt at give børn til folk som ikke har nogen.
Inden for denne betragtningsmåde, der helt er på barnets side, må man yderligere påskønne den klare fremhævelse af den såkaldt traditionelle familie som det ideelle sted for et adoptivbarn, idet dette sted er det eneste, der kan give det de naturligste betingelser, som bør foretrækkes for, at det kan få en harmonisk opvækst og opdragelse. Ganske vist kan der også i traditionelle familier forekomme pinlige episoder, f.eks. tilfælde af incest og mishandling, men der er da altid tale om en undtagelse, som skal forfølges strafferetligt, og ikke om en regel. Omvendt sikrer adoption af et barn inden for alternative familiemodeller - faktisk samliv og særlig homoseksuelle parforhold - uafhængig af, hvordan man i øvrigt vurderer dem, ikke på nogen måde barnet, men er alene udtryk for en egoistisk hævdelse af to voksnes interesser, og dette har intet at gøre med tolerance og ligestilling.
Anderledes forholder det sig efter min opfattelse med adoption foretaget af en enkelt adoptant. Når de moralske, økonomiske og sociale betingelser faktisk er til stede - som også bemærket af ordføreren - er en enkelt adoptant at foretrække frem for, at barnet forlades eller kommer til at opholde sig i en institution.
For dog at gøre adoptionen mere funktionel og effektiv for børnene må man først og fremmest gøre lovgivningsprocedurerne klarere og hurtigere for både at undgå for store vanskeligheder og bureaukratisk forhaling i medlemsstaterne og give regler for systemet for internationale adoptioner, som i visse tilfælde dækker over en egentlig handel med børn. Som også angivet i betænkningen vil det være apropos og endda hensigtsmæssigt hurtigt i hver enkelt medlemsstat som bl.a. nævnt i Haag-konventionen at oprette en national organisation for koordinering af adoptioner med henblik på særlig at fremme omplaceringen af børn på europæisk niveau og ligeledes modvirke enhver form ulovlig handel med børn, der ofte ikke blot har adoption, men bedrøveligvis sexturisme og andre former for udnyttelse af børn til formål.

Harrison
Hr. formand, Europa svigter børnene, vi svigter børnene. Jeg mener ikke dermed, at andre europæiske borgere og familier svigter Europas 120 mio børn - selv om de gør det - hvad enten de taler om bortførelser af børn, børneprostitution eller fattigdom, som går værst ud over børn, som ikke har nok at spise. På intet tidspunkt af året mærkes dette mere end i julen. Udelukkelse er et ord, som de fleste børn ikke kender, de oplever og mærker det blot: udelukkelse fra familie, venner, sundhedsvæsen og uddannelse og de nødvendige midler til at få en anstændig opvækst og leve et produktivt liv. Nej! Jeg mener, at vi har svigtet børnene. Vi - europæiske politikere - har gennem vor forsømmelighed svigtet børnene. Trods vore ønsker om en glædelig jul og et godt nytår har vi ikke fremskaffet nogen varm krybbe til at modtage Europas udstødte borgere.
Lad mig blot nævne to områder, hvori vi ikke har handlet. For det første nævnes børn ikke i traktaterne, heller ikke i det irske udkast til revision af traktaterne foreslår vi at give børn den status, de bør have. De er flygtninge i deres eget land, de ses, men høres ikke. Tiden er inde til, at vi på regeringskonferencen eliminerer flertydigheden i forbindelse med statsborgerskab og bekræfter deres fuldgyldige status som borgere.
For det andet EU's indre marked. Vi går alle ind for, at det gennemføres hurtigt - og det med rette. Et produktivt indre marked i det 21. århundrede vil være vor børns arv, deres arbejdspladser og velstand. Men når vi opretter dette marked, sikrer grundlagene for det, må vi ikke glemme børnene. Blot et enkelt eksempel: frie bevægelighed for arbejdstagere - et centralt element i forbindelse med markedet - betyder også fri bevægelighed for familier med alle de dermed forbundne tilpasningsproblemer for børnene i et nyt samfund. Fri bevægelighed for arbejdstagere betyder også fri bevægelighed for pædofile på tværs af landegrænser.
Tiden er nu inde til at gøre noget. Giv børnene en status på regeringskonferencen og beskyt dem i forbindelse med Europas største foretagende: det indre marked. Støt Zimmermann-betænkningen.

Colombo Svevo
Hr. formand, en person, der var næsten ukendt i pressen, fordi han behandlede et emne, der ikke er særlig på mode, nemlig værdier, opfordrede repræsentanter for de største religioner og kulturpersonligheder til at drøfte et ganske enkelt spørgsmål, nemlig barnets værdi i dag inden for religionerne og kulturen. Repræsenterer det en overordnet værdi, eller betragtes det endnu som en ting? Naturligvis bar debatten et vist præg af formålet med konferencen, idet man let erkendte, at seksuel udnyttelse af børn var at behandle dem som ting, og det var lige så let at erkende at barnet anses for et instrument for de voksne inden for børneprostitution. Det er tillige let, omend måske ikke umiddelbart naturligt, at erkende denne tingsliggørelse af barnets værdi i tilfælde af pædofili. Vi har ikke alle den samme lovgivning. Endnu mindre åbenlys er tingsliggørelsen af barnet i pornografi, da nogle finder, at denne er begrænset til brug af barnet, men ikke til besiddelse af pornografisk materiale, idet man drager en yderst diskutabel sondring, da besiddelsen i grunden er udtryk for en form af medskyldighed i en allerede begået forbrydelse.
Til trods for de højtidelige erklæringer om anerkendelse af rettigheder betragtes barnet også efter mentaliteten i vore dage under meget forskellige synsvinkler, som noget, der skal være til nytte, en ressource for forældre, reklamen, arbejdsmarkedet og den organiserede kriminalitet. Man taber følgelig opfattelsen af barnet som værende en værdi i sig selv. Barnet måles således efter andres ønsker og behov, og de voksnes forventninger bliver ligefrem til rettigheder, der er stærkere end barnets.
Jeg finder, at adoptionen er prøvestenen for konstateringen af, hvor meget barnets ret tæller.
De krav og de regler, der er omhandlet i hr. Casinis betænkning, er rettet mod dette formål, men de modsiges alene på det punkt, at man påberåber sig en ret til adoption. En sådan ret eksisterer faktisk ikke! Der eksisterer, eller kan højst eksistere en beredvillighed hertil. Hvis man alene går ud fra de voksnes rettigheder og ikke børnenes, vil de lovgivningsmæssige krav, som i dag stilles, krav om, at forældrene skal være mere følelsesmæssigt engagerede og stabile - blive stadig mindre strenge. Jeg anmoder de to ordførere, som har arbejdet godt med dette tema, at nå frem til en gensidig indbyrdes forståelse.

Féret
Hr. formand, i løbet af mine 30 år som praktiserende læge har jeg mange gange måtte tage mig af helbredsproblemer og psykologisk overvågning af børn, der er adopteret som helt små, og det har været nødvendigt at følge dem, helt indtil de blev voksne. En konstant observation hos disse børn er, at der opstår psykiske problemer i puberteten - i forskellig grad afhængigt af adoptivforældrenes evne til at håndtere situationen -, men altid problemer, der er relateret til dybe kulturelle forskelle, når der er tale om børn fra fjerne lande.
Disse børn, fra Korea, Sri Lanka eller Zaire, oplever en reel splittelse mellem to civilisationer, selv om de kun har imaginære forestillinger om deres oprindelsesland. Det er efter min mening vigtigt, at Parlamentet tilskynder medlemsstaterne og de øvrige europæiske lande til at lette procedurerne for adoption af børn fra deres lande og sætter en stopper for den handel med børn, som praktiseres af et stigende antal lande i den tredje verden.

Ford
Hr. formand, som medlem af Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender glæder jeg mig over fru Zimmermanns betænkning om foranstaltninger til beskyttelse af mindreårige i EU. Det er klart, at det europæiske samfund først for nylig har erkendt det fulde omfang, de skjulte otte niendedele, af isbjerget med hensyn til seksuelle overgreb, som det blev afsløret i forbindelse med de særdeles tragiske hændelser, der blev afsløret i Det Forenede Kongerige og Belgien. Der finder overgreb mod børn sted. Det ved vi alle. Der finder også organiserede overgreb mod børn sted. Pædofile opererer på tværs af landegrænser. Det er derfor, vi skal udnytte alle mulige midler til at bekæmpe deres aktiviteter.
Jeg glæder mig over forslagene i betænkningen om at styrke lovbestemmelserne vedrørende seksuel udnyttelse, forslag om at bekæmpe spredningen af sexturisme, men vi bør også gå videre. Vi bør udnytte de muligheder, vi har til rådighed, organisationer såsom Europol, til at føre registre over dem, der er blevet dømt for pædofili, og stille disse oplysninger til rådighed på tværs af grænserne. Vi skal udnytte den teknologi, der er til rådighed, til at kontrollere børnepornografi, f.eks. på Internettet og andre steder.
Jeg ser også med tilfredshed på punkt 32 i betænkningen, hvori medlemsstaterne opfordres til at fjerne alle forskelle i retlig stilling mellem børn født i og uden for ægteskab. Jeg glæder mig over punkt 36, hvori det kræves, at der sikres fri bevægelighed for børn, der er statsborgere i et andet land end i en medlemsstat. Vi kender alle til eksempler, hvor børn fra tredjelande på skolebesøg ikke har lov til at passere medlemsstatsgrænser, en absolut meningsløs og barbarisk situation.
Afslutningsvis vil jeg gerne sige, hvor imponeret jeg var over, at det selv i forbindelse med en betænkning om beskyttelse af børn lykkedes fru Stirbois at lufte hendes og hendes partis racistiske dogme. Hendes snæversynede racistiske bemærkninger vedrørende adoption vil være svære at hamle op med.

Ahlqvist
Hr. formand, i dag fejrer UNICEF sin 50-årsdag, og i dag forelægger fru Zimmerman sin betænkning om foranstaltninger til beskyttelse af mindreårige. Jeg lykønsker begge. Det vigtigste er imidlertid, at vi ikke kun drøfter og interesserer os for børnene i dag, men at vi gør det hver dag året rundt.
Der er især ét område, som jeg gerne vil tage op, nemlig hvordan børn opdrages og passes. Børn har ret til gode både mandlige og kvindelige forbilleder i deres hverdag. Derfor må de seksuelle skandaler, som har fundet sted, og som vi alle tager afstand fra, ikke hindre mænd i at arbejde med børn. I vore dage er retten og pligten hertil oftest forbeholdt kvinderne. Derfor må vi opmuntre Europas mænd til at deltage i såvel pasning som opdragelse af børn. Børn bør have en fysisk, psykisk, åndelig, moralsk og social udvikling, som er præget af både mænd og kvinder.
Når det gælder børns rettigheder, er det vigtigt for mig at sige, at jeg anser det for givet, at de menneskerettigheder, som vi kræver respekteret, bl.a. i vore handelsaftaler, også omfatter børn. Er det ikke tilfældet, bør det naturligvis indføjes i den nye traktat, sådan som mange også har været inde på og understreget i dag. FN's børnekonvention må gøres til en del af den demokratiske referenceramme.

Todini
Hr. formand, jeg siger først og fremmest hr. Casini tak. Jeg er helt enig med ham i det, han anfører i sin betænkning, særlig synspunktet om, at adoptionen skal tjene til at give et barn uden familie en sådan. Jeg er glad over at høre, at alle under debatten her i aften har erklæret sig enige i dette princip, og jeg vil håbe, at det bliver ført ud i livet i hver enkelt medlemsstat.
Heraf følger en række betragtninger vedrørende adoption, der foretages af en enkelt adoptant, og endnu en gang bør vor opmærksomhed være absolut rettet mod barnets tarv, idet man ligeledes skal tage hensyn til adoptivbarnets kulturelle herkomst og adoptivfamiliens kultur.
Barnets tarv kan også varetages ved den såkaldte »fjernadoption«, der er under udvikling i mange af vore lande. Denne gør det muligt at tage hensyn til barnets mest påtrængende behov, naturligvis særlig i de fattigste lande, idet den gør det muligt for børnene fortsat at leve i det sociale og kulturelle miljø, hvorfra de stammer.
Hvad nu angår fru Zimmermanns betænkning, vil jeg fremhæve nogle af de ændringsforslag, som er blevet fremsat af vor gruppe, Union for Europa, nemlig først og fremmest et mundtligt ændringsforslag, som jeg selv vil fremsætte i morgen vedrørende punkt 4, hvori man opfordrer medlemsstaterne til i forbindelse med revisionen af traktaten at indsætte et kapitel vedrørende børn, der danner en selvstændig gruppe, og hvori Den Europæiske Union i mellemtiden opfordres til at gøre barnets rettigheder til et fundamentalt emne i sit virke.
Yderligere vil jeg henlede opmærksomheden på et ændringsforslag, der indsættes i punkt 24 af fru Zimmermanns betænkning, og hvori medlemsstaterne opfordres til at iværksætte et snævert samarbejde mellem retterne, politiet, de sociale myndigheder og de ikke-statslige organisationer, bl.a. ved oprettelse af tjenlige databanker omfattende folk, der er fundet skyldige i pædofili, med henblik på at sikre muligheden for, at samtlige medlemsstater samtidig kan få kendskab til, hvem der har begået pædofili og som følge heraf på en vis måde udøve kontrol med disse personer.
Fru Zimmermann har i sin betænkning omtalt muligheden for gratis telefonsamtaler på europæisk plan. Jeg vil her på ny gøre opmærksom på, at »den blå telefon« nu, således som fru Zimmermann gør opmærksom på, har fungeret i Italien i 10 år, og denne begivenhed vil da også blive fejret. Den har givet uhyre positive erfaringer, som det sikkert vil være umagen værd at henlede alle medlemsstaternes opmærksomhed på for at sikre muligheden af en fælles telefontjeneste for samtlige Unionens medlemsstater.

Van Dijk
Hr. formand, er det korrekt, at fru Todini talte på Kulturudvalgets vegne, for det så jeg stå på skærmen, og hvis det forholder sig således, har hun så lov til at bruge denne taletid til at forsvare sin egen gruppes ændringsforslag? Og det andet spørgsmål, som jeg gerne vil stille: fru Todini har her i Parlamentet det omdømme, at hun går ud fra, at alle er enige med hende. Hun er nu gået ud fra, at alle er enige med hende i, at adoption udelukkende går an i traditionelle familier. Så har hun enten overhovedet ikke overværet forhandlingen, eller også har hun ikke lyttet til den, men denne konklusion kan hun ikke drage, fordi jeg har hørt forskellige mennesker sige her, at adoption også burde kunne finde sted inden for mindre traditionelle former for samliv. Fru Todini må altså ikke være så hastig til at gå ud fra ting her.

Formanden
Fru van Dijk, fru Todini talte som ordfører for udtalelsen fra Ungdomsudvalget. Hvad hun sagde i sin tale, er Ungdomsudvalgets sag.

Gradin
Hr. formand, de to betænkninger, som vi nu drøfter, drejer sig om børns rettigheder - børns ret til at være børn, til at vokse op udvikle sig under sikre forhold og til en familie. Mange børn vokser i dag op under utrygge forhold, og mange er udsat for udnyttelse. Jeg tænker på flygtningebørn, gadebørn, og børn, der udnyttes seksuelt, eller som tvinges til langvarigt og tungt arbejde. Jeg tænker på alle de svigtede børn, der savner en grundlæggende tryghed. For mig er det indlysende, at børn bør være i centrum for alle vore politiske beslutninger. Dagens børn er morgendagens voksne. En grundlæggende tryghed må være ethvert barns ret.
Det ærede medlem fru Zimmermann understreger i sin betænkning på rosværdig måde, hvor vigtigt det er at værne om børns rettigheder. Både fattigdom og arbejdsløshed medvirker til at skabe utryghed og til at øge faren for, at børn lider nød. Dette må vi imødegå med alle til rådighed stående midler. Men det er ikke nok at bekæmpe fattigdom og træffe beskæftigelsesfremmende foranstaltninger i bred forstand, man må også være opmærksom på børns rettigheder i den daglige politik. Der er ikke alene brug for forebyggende foranstaltninger og for foranstaltninger til beskyttelse og rehabilitering af ramte børn, men også for effektive foranstaltninger, der gør det muligt at bekæmpe enhver form for misbrug af børn med retslige midler.
EU har naturligvis en vigtig rolle at spille i denne sammenhæng. Dette er i de seneste måneder kommet tydeligst til udtryk i bekæmpelsen af seksuel udnyttelse af børn. I et aide-mémoire , som jeg fremlagde den 27. september, redegøres der for igangværende og planlagte foranstaltninger og initiativer i Den Europæiske Union. Dokumentet fungerede som udgangspunkt for det handlingsprogram, der blev vedtaget på verdenskonferencen om seksuel kommerciel udnyttelse af børn, som fandt sted i Stockholm i august i år. Kommissionen har siden da fremsat en række forslag: For det første en meddelelse om misbrug af Internet. Den indeholder bl.a. forslag til foranstaltninger, der skal modvirke, at Internet udnyttes til pædofilnetværk og til spredning af børnepornografi. For det andet en grønbog om beskyttelse af mindreårige og privatpersoners integritet på hele det audiovisuelle område. Bekæmpelsen af seksuel udnyttelse af børn og af pornografi spiller en fremtrædende rolle i denne forbindelse. For det tredje en meddelelse om foranstaltninger til bekæmpelse af børnesexturisme. Kommissionen agter bl.a. at tage initiativ til en oplysningskampagne på EU-plan mod børnesexturisme.
Der er, hr. formand, også gjort betydelige fremskridt på det retlige område. Rådet traf på samlingen den 29. november afgørelse om, at alle former for seksuel udnyttelse af børn, handel med børn og besiddelse af børnepornografi skulle være ulovlige. Endvidere enedes medlemsstaterne om, at de love og regler, som forbyder seksuel udnyttelse af børn, også skulle finde anvendelse eksterritorialt. Dette har samtidig stor betydning for bekæmpelsen af sexturisme.
Endvidere har Rådet besluttet at udvidet European Drugs Unit s mandat, således at det ikke kun omfatter ulovlig indvandring, men også alle øvrige former for menneskehandel. EDU skal desuden udarbejde et register over sagkyndige i bekæmpelse af international kriminalitet i medlemsstaterne. Dette register kommer også til at omfatte eksperter i bekæmpelse af seksuel udnyttelse af børn. Ydermere har Rådet truffet afgørelse om et særligt handlingsprogram, hvorunder man vil støtte konkrete samarbejdsprojekter om bekæmpelse af menneskehandel og seksuel udnyttelse af børn. Inden for rammerne af et program, som vi kalder STOP, vil der kunne ydes støtte til forskningsprojekter, uddannelse og seminarer.
Det ærede medlem fru Zimmermann kommer i sin betænkning også ind på en række andre aspekter. Navnlig vil jeg gerne fremhæve den udsatte situation, som børn fra lande uden for Den Europæiske Union ofte kommer i. De har ikke samme netværk af jævnaldrende i det nye land, og jeg er enig med betænkningen i, at man på EUplan kan gøre meget for at afhjælpe dette problem. Det center for studier af racisme og fremmedhad, som Kommissionen har taget initiativ til, vil kunne spille en vigtig rolle, når det gælder om at støtte konkrete integrationsforanstaltninger. Desuden overvejer Kommissionen at stille forslag om foranstaltninger til lettelse af familiesammenføring. Endelig vil jeg gerne understrege, at jeg er fuldstændig enig med ordføreren i, at ikkestatslige organisationer kan spille en væsentlig rolle, når det gælder om at varetage børns rettigheder. Kommissionen har i flere år støttet NGO'ernes arbejde med bl.a. at forebygge og modvirke børnemishandling, men jeg mener, at samarbejdet med disse organisationer bør uddybes yderligere.
Vore fælles bestræbelser må fortsættes. For mit eget vedkommende har jeg planer om i løbet af næste år at tage initiativ til yderligere foranstaltninger til beskyttelse af børns rettigheder, ikke mindst i forbindelse med seksuel udnyttelse af børn. Fru Zimmermanns betænkning vil naturligvis være en væsentlig del af grundlaget for dette arbejde.
Og nu, hr. formand, til betænkningen af Carlo Casini om internationale adoptioner. Vi er alle enige om, at børn har ret til en familie, først og fremmest den biologiske. Først når dette ikke længere kan lade sig gøre, bør barnets interesse tilgodeses gennem adoption, og da helst inden for den kulturkreds, som barnet tilhører. Ikke før disse muligheder er udtømt, bør adoption til en anden kulturkreds komme på tale. Vi må i adoptionssager altid have barnets interesse for øje. Dette er min faste overbevisning, og jeg hilser det velkomment, at det ærede medlem Casinis beslutningsforslag afspejler netop denne holdning.
For at adoption fra ét land til et andet skal kunne fungere, kræves der et permanent internationalt samarbejde. Haag-konventionen af 1993 er en god ramme for et sådant samarbejde. Den fastsætter regler for kontakterne mellem de ansvarlige myndigheder i henholdsvis oprindelses- og modtagelseslandet. Endvidere behandler den spørgsmålet om anerkendelse af adoptionsafgørelser, idet den sætter barnets ret og interesse i centrum. Jeg er enig med Casini i, at det, når det gælder om at forbedre sikkerheden i forbindelse med adoptioner, vil være et betydningsfuldt skridt, at konventionen godkendes og ratificeres. Af EU-medlemsstaterne har indtil nu otte undertegnet den, mens kun én, nemlig Spanien, har ratificeret den. En hurtig ratifikation af konventionen er især vigtig, fordi mange af oprindelseslandene er kommet langt i arbejdet med at implementere den. Jeg håber, at dette Parlaments medlemmer vil medvirke til, at konventionen kan træde i kraft i vore medlemslande.
Der ligger endnu en væsentlig opgave i at sørge for, at adoptionsprocessen forløber hurtigt og ikke forsinkes af træge og indviklede administrative procedurer. Lad mig give to eksempler: Meddelelseskonventionen drøftes i øjeblikket i Rådet. Hvis den var trådt i kraft, ville de relevante retsdokumenter i en adoptionssag blive udvekslet hurtigere mellem medlemslandene. For det andet har vi GROTIUS-programmet, som kan lette og forstærke samarbejdet mellem dem, der arbejder med adoptionssager inden for retssystemet. Jeg vil foreslå, at netop adoptionsspørgsmål gøres til et af hovedemnerne for dette program.
Jeg vil gerne understrege, at en adoption pr. definition ikke bør kunne opløses. Adoptivbarnet skal have samme tryghed som sine biologiske søskende. Det må aldrig være sådan, at adoptivforældre kan bortvælge adoptivbarnet. Voksne kan skilles, men forældre skal aldrig kunne skilles fra deres børn.
Hr. formand, lad mig afslutningsvis betone, at beskyttelse af mindreårige og adoption i realiteten drejer sig om det samme: børns rettigheder som selvstændige individer. Ingen skal længere kunne ignorere de spørgsmål, som så længe er blevet fortiet. Jeg tænker her på seksuel udnyttelse af børn. Ingen skal længere kunne afvise, at også børns rettigheder er en integreret del af menneskerettighederne. Ingen bør længere kunne påstå, at det ikke spiller nogen rolle for morgendagens samfund, hvordan vi behandler vore børn i dag. Derfor må vi gøre en fælles indsats for at værne om børns ret til en tryg og sikker opvækst. Samordnende foranstaltninger på europæisk plan spiller en væsentlig rolle i den forbindelse. Vi bør udnytte alle de instrumenter, som vi råder over. Dette vil vi i Kommissionen holde os for øje, både i vort fortsatte arbejde og i det arbejde, som vi deltager i inden for rammerne af regeringskonferencen, således at vi i endnu højere grad sætter barnets ret i centrum, end vi måske hidtil har gjort.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 10.00.

Arbejdstageres rettigheder i forbindelse med overførsel af  virksomheder
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0367/96) af Kerr for Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varetagelse af arbejdstagernes rettigheder i forbindelse med overførsel af virksomheder, bedrifter eller dele af bedrifter (KOM(94)0300 - C40151/94-94/0203(CNS)).

Kerr
Hr. formand, det forekommer at være lang tid siden, vi første gang behandlede denne betænkning i Parlamentet. Det var faktisk en af de første opgaver, jeg fik som nyt medlem i september 1994, da Kommissionen udarbejdede det reviderede direktiv. Det er meget belejligt, at vi behandler den i dag efter drøftelserne af forberedelserne til Rådets samling i Dublin. På denne samling vil man drøfte Europas fremtid, regeringskonferencen, og jeg vil påstå, at direktivet om erhvervede rettigheder er et af de centrale elementer i opbygningen af et socialt Europa, en vigtig del af den dimension, som jeg håber vil blive bekræftet på ny under drøftelserne i Dublin i weekenden.
Dette er et direktiv fra 1977, som forsøgte at overbevise arbejdstagerne i Den Europæiske Union om, at Unionen var optaget af at beskytte deres rettigheder på et tidspunkt med økonomiske ændringer som følge af fusioner, overtagelser og privatisering fra den offentlige til den private sektor. Det var et forsøg på at overbevise dem om, at deres vilkår og lønninger ville blive beskyttet i forbindelse med en overtagelse. Direktivet blev vedtaget i 1977, men det blev i mange år anfægtet ved domstolene, helt op til Domstolen. Det fremgik klart af mange af disses afgørelser, at direktivet var gældende for alle medlemsstater og for næsten alle situationer i forbindelse med overtagelser, fusioner og overførsler af virksomheder. Dette blev en meget vigtig del af det sociale Europa.
Det er ingen hemmelighed, at en række medlemsstater, navnlig Det Forenede Kongerige, var ivrige efter at ændre denne situation og at svække direktivet, og Kommissionen kom under pres med hensyn til at forelægge et revideret direktiv. Det er værd at erindre sig, at den daværende britiske arbejdsminister, Michael Portillo, som hr. Flynn ganske givet vil mindes med glæde, skrev et brev til sin kollega, udenrigsministeren, hvori der stod: «Dette er et revideret direktiv, som vi er meget ivrige efter, men vi skal tie stille med det, da vi i modsat fald vil gøre de øvrige medlemmer af Den Europæiske Union urolige, hvis de ser, at vi er alt for ivrige efter det.«
Direktivet blev således forelagt af Kommissionen i september 1994 og blev forelagt til førstebehandling i Parlamentet i oktober 1994. Det er værd at erindre sig, at under de drøftelser, vi havde i Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse og endelig i Parlamentet selv - og jeg så på forhandlingen i januar i år som forberedelse til i aften - blev der klart givet udtryk for den holdning, at det oprindelige reviderede direktiv, navnlig artikel 1, stk. 1, og svækkelsen af vor opfattelse af udelukkelsen af udlicitering fra direktivets anvendelsesområde, var noget, som udvalget og hele Parlamentet var meget optaget af.
Efter behandlingen i Parlamentet tog kommissær Flynn tilbage til Kommissionen og opnåede et tilsagn om, at Kommissionen ville acceptere, at dette udgik, og at man vendte tilbage til den definition på en overførsel, der var fastsat i det oprindelige direktiv. Vi er meget glade for, at han gjorde dette, og at det lykkedes ham at opnå Kommissionens tilslutning.
Siden da har Udvalget om Sociale Rettigheder og Beskæftigelse og Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder behandlet resten af direktivet, og det er betænkningens endelige resultat, der er forelagt i aften. Der er en række ændringsforslag, men jeg vil ikke gennemgå dem i detaljer på nuværende tidspunkt. Vi er stødt på nogle problemer med ændringsforslagene vedrørende likvidation og konkurs. Vi forsøgte under vore drøftelser med Kommissionen - og vi havde meget gode og nære arbejdsrelationer til Kommissionens embedsmænd i forbindelse med denne betænkning - at præcisere bestemmelserne, at harmonisere bestemmelserne, således at de havde et fælles udgangspunkt i hele Europa. Vi har forsøgt at tage fat på dette i en række af ændringsforslagene. Jeg ved, at nogle medlemmer af udvalget i sidste øjeblik havde nogle bekymringer i denne henseende, hvorfor vi tog disse ændringsforslag tilbage i udvalget og forelægger dem nu for Dem i aften som helhed.
Men vi er fuldstændig urokkelige i den forbindelse, og jeg er villig til at drøfte disse ændringsforslag med medlemmerne, inden vi stemmer om betænkningen i morgen. Der er et presserende behov for at afklare situationen, at gøre forskellen klar mellem likvidation og konkurs, når virksomheder er i vanskeligheder, og det er det, de forsøger at gøre.
Jeg vil gerne kort nævne ændringsforslaget vedrørende pensioner. Jeg forstår, at Kommissionen ikke vil være i stand til at acceptere dette, men det er vigtigt at fremhæve spørgsmålet om overførslen af pensionsrettigheder. Det er et stadigt vigtigere spørgsmål i Den Europæiske Union. Mange arbejdstagere oplever, at deres arbejdsmarkedspensioner gradvis opbygges. Nogle har tidligere set dem truet som følge at overtagelser, fusioner og overførsler. Jeg ved, at det er Kommissionens holdning, at dette er et spørgsmål om subsidiaritet, men det er en nælde, som Unionen nødvendigvis må gribe om. Der er pensionsrettigheder på 750 mia ECU i alene Det Forenede Kongerige og mange flere milliarder i resten af Europa, som er underlagt dette. Vi skal også tage fat på dette spørgsmål.
Jeg slutter med at takke de personer, der har arbejdet sammen med mig i forbindelse med denne betænkning: Stephen Hughes, formand for Udvalget om Sociale Anliggender, som er i Singapore, hvor han repræsenterer os på WTO-konferencen, Sue Waddington fra udvalget og fra Udvalget om Kvinders Rettigheder, Christine Oddy fra Udvalget om Retlige Anliggender, personalet og sekretariatet i Udvalget om Sociale Anliggender samt også Kommissionen. Jeg håber, at vi efter resten af forhandlingen i aften kan få en god reaktion og vedtage betænkningen i morgen.

Theonas
Hr. formand, jeg vil gerne komplimentere ordføreren, hr. Kerr, både for den indsats, han har gjort for at få Kommissionen til at forstå, hvor mange negative følger for arbejdstagernes rettigheder nogle af dens grundlæggende forslag har, og for hele det arbejde, han har gjort.
Jeg vil især opholde mig ved ordførerens ændringsforslag 4 og 9 og tilslutte mig hans anmodning om Parlamentets enstemmige vedtagelse af disse, samt naturligvis om Rådets og Kommissionens accept heraf. Disse ændringsforslag er helt i overensstemmelse med ånden i udtalelsen fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, som jeg har udarbejdet. Den juridiske ordning, der definerer, hvornår en overførsel af en virksomhed, en bedrift eller dele af en bedrift ikke er en egentlig overførsel, hvorfor arbejdstagernes rettigheder ikke beskyttes og bevares, er en meget farlig bestemmelse, der kan føre til en hel industri af fiktive overførsler, som udelukkende har til formål at krænke arbejdstagernes erhvervede rettigheder. Og når der gives mulighed for - også selv om der er tale om en retsmyndighed - at ændre eller ophæve arbejdskontrakter eller arbejdsforhold som et middel til at sikre virksomhedens overlevelse i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens, kan det ligeledes føre til fiktive konkurser med det samme formål.
Direktivet bør give en klar definition af begrebet overførsel, og dets beskyttelsesbestemmelser bør anvendes ved enhver form for overførsel, der berører arbejdstagernes rettigheder. Hvad angår de tilfælde, hvor arbejdsgiveren påberåber sig insolvens, bør det stå klart, at arbejdskontrakter ikke kan løses eller ændres uden arbejdstagernes og deres repræsentanters samtykke. I en tid, hvor arbejdstagerne er under stort pres af stabilitetsaftaler, konvergensprogrammer og beskæftigelsespolitik, der bygger på ophævelsen af deres rettigheder, er der ikke behov for bestemmelser som de foreslåede, der foregiver at skulle bevare og ikke afskaffe arbejdstagernes rettigheder.

Mosiek-Urbahn
Hr. formand, mine damer og herrer, kan man tale om beskyttelse af arbejdstagere, når man ganske vist til dels kan forsvare besatte stillinger, men talrige arbejdspladser samtidig trues eller endegyldigt går tabt? Har vi lov til at slå os til tåls med, at den, der har arbejde, beskyttes, mens de arbejdsløses muligheder for at få et arbejde fortsat forværres?
Som ordfører for udtalelsen fra Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder befinder jeg mig i en vanskelig situation, da jeg i spørgsmål, som er overordentlig vigtige for mig, ikke opnåede støtte fra et flertal.
I korthed to punkter. Det første er spørgsmålet: Hvornår foreligger der en overførsel? Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder stemte for, at den af Kommissionen foreslåede formulering bibeholdes, nemlig overførsel af en aktivitet i forbindelse med overførsel af en økonomisk enhed, der bevarer sin identitet. Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse går nu ind for at holde fast ved definitionen fra 1977. Sidstnævnte anser jeg ikke for at være acceptabelt. Vi har i betragtning af Domstolens kasuistiske retspraksis brug for en klar og entydig formulering, som navnlig udelukker, at alene overførslen af en funktion - jeg minder om Christel Schmidt-sagen - omfattes af direktivets anvendelsesområde. Bevarelsen af denne situation vil have vidtrækkende konsekvenser for erhvervslivet og yderligere øge arbejdsløsheden i medlemsstaterne. Jeg havde ønsket, at man havde bevaret den præcisering, jeg har foreslået.
Det andet vigtige punkt vedrører bobehandlinger ved insolvens. Bobehandlingen ved insolvens optages, men i den forbindelse sondres der mellem sanerings- og likvidationsprocedurer. Også dette anser jeg for at være en ulempe for arbejdstagerne. I stedet for at vedtage en sanering som led i en bobehandling ved insolvens, der ikke tager sigte på opløsning, hvorved de dele af bedriften, der kan bevares, videreføres, og hvorved man undgår en omfattende nedskæring i antallet af arbejdspladser, anvendes der derimod en procedure, der tager sigte på likvidation, hvorved der erfaringsmæssigt går endnu flere arbejdspladser tabt. Derfor kan jeg afslutningsvis kun endnu en gang henvise til de spørgsmål, jeg stillede i begyndelsen.

Waddington
Hr. formand, jeg vil gerne indlede med at komplimentere hr. Kerr for denne betænkning. Det er lagt et kolossalt arbejde i den, og da vi behandlede dette spørgsmål i Parlamentet i januar 1996, var det Parlamentets hovedanliggende at gøre Kommissionen opmærksom på behovet for i den foreslåede revision af direktivet at lade den nye definition på en overførsel udgå, dvs. artikel 1, stk. 1, eftersom denne nye definition havde udelukket udliciteringen af tjenesteydelser fra direktivets anvendelsesområde.
Under den pågældende forhandling talte jeg som ordfører for Udvalget om Kvinders Rettigheder og gjorde rede for, hvordan denne ændring navnlig havde haft en negativ virkning for kvindelige arbejdstagere. Jeg omtalte den undersøgelse, som den britiske ligestillingskommission havde foretaget i Det Forenede Kongerige om de kønsmæssige følger af overførsel af aktiviteter. Det fremgik af undersøgelsen, at hvis direktivet ikke blev anvendt på den offentlige sektor, havde de kvindelige arbejdstagere større risiko for at miste deres arbejde end de mandlige arbejdstagere eller få lønnen nedsat og pensionsrettighederne beskåret. Det glæder mig derfor meget, at kommissær Flynn er gået med til at lade denne nye definition udgå af det reviderede direktiv.
Men Udvalget om Kvinders Rettigheder har stillet endnu et ændringsforslag, som har opnået støtte i Udvalget om Sociale Rettigheder og Beskæftigelse, og som vi på baggrund af erfaringerne anser for at være meget vigtigt. Dette er ændringsforslag nr. 15, hvorefter medlemsstaterne skal forbyde enhver form for diskrimination ved gennemførelsen af direktivets bestemmelser. Jeg siger bevidst »på baggrund af erfaringerne«, da vi er klar over, hvor sårbare visse grupper af arbejdstagere er i forbindelse med overførsler. Det er de grupper, som udfører det arbejde, der har en relativ lav status, men som er vigtigt, f.eks. rengøring, omsorgs- og plejearbejde. Disse er som regel hovedsagelig kvinder.
Jeg vil gerne gøre opmærksom på et aktuelt eksempel, som jeg har fået fra de offentlige ansattes fagforening, Unison. Som følge af udliciteringen i Nordirland af dele af det offentlige sundhedsvæsen til en privat virksomhed gik over 500 ansatte, hovedsagelig kvinder, i strejke i to uger i oktober i år, fordi de nye arbejdsgivere har nedsat lønnen, har indført forskellig løn for mænd og kvinder, der udfører det samme arbejde, har indført forskellige lønsatser for arbejdstagere i forskellige dele af Nordirland og har anvendt arbejdssøgende med henblik på at bryde strejken. Disse spørgsmål skal sikkert afgøres af domstolene, da virksomheden muligvis har overtrådt de nationale og europæiske bestemmelser, men det viser, at vi behøver et direktiv til at beskytte arbejdstagerne mod diskrimination og yde dem en vis beskyttelse i forbindelse med overførsler.

Formanden
Jeg skal her afbryde forhandlingen om Kerr-betænkningen. Den vil blive genoptaget kl. 21.00.

Spørgetid (Rådet)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetid til Rådet (B4-1226/96).
Spørgsmål nr. 1 af Arlene McCarthy (H-0911/96):
Om: Lokale og regionale beskæftigelsesaftaler
I betragtning af at både den britiske premierminister John Major og den britiske arbejdsminister Gillian Shephard har skrevet til henholdsvis Santer, formand for Kommissionen, og Flynn, medlem af Kommissionen, for at gøre opmærksom på deres uvilje mod at gennemføre Kommissionens initiativ for lokale og regionale beskæftigelsesaftaler på trods af, at Det Forenede Kongerige gik ind på beskæftigelsesstrategien på topmøderne i Essen, Madrid og Firenze, ønskes det oplyst, hvilke skridt Rådet agter at tage med henblik på at overbevise Det Forenede Kongerige om det fornuftige i at gå ind på disse forsøgsprogrammer samt overtale briterne til at gennemføre de lokale og regionale beskæftigelsesaftaler? Betyder dette, at Det Forenede Kongerige på topmødet i Dublin vil være den eneste medlemsstat, som ikke har forsøgsprogrammer i forbindelse med lokale og regionale beskæftigelsesaftaler?

Mitchell
Efter Kommissionens initiativ i forbindelse med lokal udvikling og jobskabelse og konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Cannes og Madrid opfordrede Det Europæiske Råd i Firenze alle medlemsstaterne til om muligt at udvælge regioner eller byer, hvor der kan gennemføres pilotprojekter vedrørende regionale og lokale beskæftigelsesaftaler med henblik på at gennemføre sådanne aftaler i løbet af 1997.
Som bebudet på Det Europæiske Råd i Firenze afholdt det irske formandskab den 11. og 12. november en konference om lokale beskæftigelsesinitiativer. Spørgsmålet blev også drøftet på den ministerkonference, der fandt sted i Ballyconnel den 14. og 15. november. Denne konference behandlede spørgsmål som strukturfondenes indvirkning på beskæftigelsen, regionale beskæftigelsesaftaler og Kommissionens samhørighedsrapport. Der var bred enighed om den strategi, Kommissionen havde foreslået, nemlig på forsøgsbasis at indgå aftaler på regionalt og lokalt plan. Der var også enighed om, at de regionale beskæftigelsesaftaler bør afspejle institutionerne og traditionerne i de forskellige medlemsstater.
Selv om der er mange nyttige eksempler i medlemsstaterne, navnlig i min egen, på tiltag med henblik på mobilisering af støtte til lokal økonomisk udvikling og jobskabelse, er det på nuværende tidspunkt op til de enkelte medlemsstater at vurdere, om de ønsker at fremme sådanne projekter.

McCarthy
Tak, hr. Mitchell, og tak til Deres formand, som inviterede mig til at deltage i seminaret i Ballyconnel. Jeg hørte det, De sagde, men desværre besvarede De ikke mit spørgsmål. Jeg ville gerne have at vide, om vi rent faktisk har mulighed for at fravælge det, og om De officielt har fået at vide af den britiske regering, at den ikke vil forelægge forsøgsprogrammer for det pågældende Råd.
Jeg ville gerne spørge Dem: Betyder det ikke, at lokale og regionale parter bør kunne indgive deres egne projekter til Kommissionen? Jeg taler som en, der repræsenterer en region, som på grund af disse rådssamlinger har brugt nogen tid på at udarbejde sin egen beskæftigelsesaftale. Man vil nu få at vide, at man ikke kan indgive den. Er De ikke skuffet over, at det initiativ, som De har foreslået, ikke fremmes af den britiske regering?

Mitchell
Allerførst bør jeg gøre opmærksom på, at Rådet aldrig er blevet anmodet om at behandle den konkrete sag, der rejses i det ærede medlems spørgsmål, og det er Kommissionens og ikke Rådets opgave at gennemføre politikker, lovtekster og andre afgørelser, der træffes på unionsplan.
Jeg er tilfældigvis selv den minister, der er ansvarlig for den lokale udvikling i Irland. Vi har en meget veludviklet strategi i forbindelse med den lokale udvikling i Irland, som var baseret på 12 forsøgsordninger. Det er en områdebaseret strategi, som meget i stil med den indsats vedrørende regionale aftaler, som Rådet nu har vedtaget. Rådet støtter sig da også i vidt omfang til erfaringerne i Irland med hensyn til den måde, det griber spørgsmålet an på.
Vi har udvidet antallet af forsøgsordninger fra 12 til 38 i hvert udpeget ugunstigt stillet område i Irland. Dette er en integreret strategi med henblik på at tage fat på de underliggende årsager til langtidsledighed: supplerende uddannelse, supplerende erhvervsuddannelse, miljøforbedringer, midler til rådighed til jobskabelse i virksomheder med 1-5 medarbejdere, og vi skønner, at der på denne måde vil blive oprettet omkring 8.000 arbejdspladser. Vi tager også hensyn til levevilkårene. De vilkår, hvorunder mennesker lever, påvirker deres beskæftigelsesmuligheder, navnlig hvis de bor i overfyldte, mørke, klamme lejlighedskomplekser, der forvaltes af lokale myndigheder. Forvaltningen af disse boligbebyggelser indgår i planen - det passer som hånd i handske.
Jeg er så begejstret for dette, at jeg virkelig mener, at det er noget, som bør findes i alle medlemsstater, og ikke kun det, kan anvendes i de 11 ansøgerlande. Jeg vil derfor gerne, at der oprettes et førende fællesskabscenter, og jeg vil absolut også gerne se, at de erfaringer, vi har i Irland, deles med andre medlemsstater.
Jeg er skuffet over, at ikke flere medlemsstater endnu har gjort brug af lokale udviklingsinitiativer, da de er blevet nævnt på hvert Europæisk Råd siden Essen. Det er ikke min opgave at fortælle andre medlemsstater, hvordan de bør gribe deres egne sager an på, men der foreligger en OECD-rapport om den lokale udvikling i Irland, og jeg anbefaler alle medlemsstaterne at læse den.
Det er lidt ligesom låneforeningsbevægelsen - jeg ved ikke, om der er noget tilsvarende i alle medlemsstater. I begyndelsen var der måske nogle, som forsøgte at affærdige dette som en form for organiseret udlån af penge, og der er nogle, som affærdiger den lokale udvikling som blot én i en række af flere ordninger. Det er der ikke tale om. Dette er en integreret strategi, som har sigtet mod de områder, der har haft størst behov, er tilpasset behovene i området og kan efter min opfattelse anvendes i alle ugunstigt stillede områder - i landdistrikter og byer - i hele Unionen. Jeg anbefaler OECD's rapport om den lokale udvikling i Irland, som alle medlemsstater med fordel kunne læse.

Murphy
Jeg takker ministeren for hans bemærkninger, men jeg vil gerne vende tilbage til nogle af de spørgsmål, fru McCarthy rejste. Tror han, at Det Forenede Kongerige på topmødet i Dublin vil være den eneste regering, som ikke forelægger forsøgsprojekter i forbindelse med lokale og regionale beskæftigelsesaftaler? Hvis det er tilfældet, vil ministeren så oplyse os, om han vil kunne forsøge at overtale den britiske regering til at ændre holdning og rent faktisk deltage heri i 1997? Jeg kan ligesom fru McCarthy informere ham om, at der fra min region kunne indgives mange bredt anlagte forsøg, som kunne opfylde betingelserne i forbindelse med disse lokale og regionale aftaler, navnlig et, der er blevet udarbejdet af de lokale myndigheder i mit område, Sandwell Council. Det er en meget fortræffelig ordning, den kunne umiddelbart opfylde betingelserne og igangsætte processen. Kan han mon knytte et par kommentarer til mine spørgsmål og komme med en generel bemærkning til Det Forenede Kongeriges beredvillighed?

Mitchell
Det er ikke Rådets opgave at diktere medlemsstaterne, hvad de skal gøre, men jeg er så begejstret for hele området lokal udvikling og regionale aftaler, at jeg personligt vil være tilbøjelig til at blive agitator for hele dette område. Det, vi end måtte kunne gøre for at hjælpe de mest ugunstigt stillede samfund og de personer, der lever i de mest ugunstigt stillede samfund - hvad enten de er i landdistrikterne eller byerne - i Unionen, bør vi gøre, og vi kan til gavn for Unionen og borgerne trække på hinandens erfaringer.
Jeg ved ikke, om Det Forenede Kongerige vil være den eneste medlemsstat. Og nogle medlemsstater, som måske ikke er i stand til at gøre det i Dublin, kan sagtens på et senere tidspunkt beslutte at forelægge forslag. Men jeg har absolut taget dette spørgsmål op over for enkelte ministre i Det Forenede Kongerige. Vi inviterede en minister fra den britiske regering til konferencen i Dublin, og så vidt jeg husker, var han repræsenteret på konferencen.

Howitt
Jeg har forståelse for, at De ikke ønsker at præke for en anden medlemsstat, men det er måske nyt for Dem, at ifølge Kommissionen vil der i næste uge i Dublin være mindst 60 forslag til regionale beskæftigelsesaftaler fra mindste 12 medlemsstater. Man har modtaget en skrivelse fra fru Gillian Shephard, den britiske undervisningsminister, hvori det hedder, at Storbritannien ikke vil gennemføre disse forslag, fordi de ganske enkelt vil afspejle de partnerskaber, der allerede findes på beskæftigelsesområdet i Det Forenede Kongerige. Jeg forstår så af Deres entusiastiske bemærkninger, at De ikke er enighed med hende heri. Må jeg spørge Dem, som Kommissionen allerede har bekræftet over for mig: Hvis den britiske regering ændrer holdning på et senere tidspunkt, eller hvis den britiske regering for den sags skyld selv ændres, vil Storbritannien så kunne indgive forslag i forbindelse med de regionale beskæftigelsesaftaler på et senere tidspunkt? Vil De fra Rådet se med tilfredshed på dette?

Mitchell
Så vidt jeg forstår, kan den britiske regering, hvis den ændrer holdning på et senere tidspunkt, håbe på at deltage i de regionale aftaler, som andre medlemsstater har gjort. Personligt kan jeg sige, at jeg deler skuffelsen, da jeg virkelig mener, at der er et stort potentiale for den lokale udvikling i alle medlemsstater. Selv om der findes lignende programmer i medlemsstaterne, er hele den partnerskabsstrategi, som er blevet understreget i Santer-pakken - som jeg mener i vidt omfang trækker på de irske erfaringer - enestående i den henseende, at den giver lokalsamfund og, hvad der er helt centralt, kræver af lokalsamfundene, at de påtager sig et ansvar. Det er en indsats, der afstedkommer ansvar og initiativ med henblik på at løse de reelle lokale problemer ved at gøre lokalsamfundet i stand til selv at tackle disse problemer. Jeg mener virkelig, at denne nye strategi bør appellere til alle medlemsstater.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 2.

Formanden
Spørgsmål nr. 3 af Bernd Posselt (H-0921/96):
Om: Situationen i det nordlige Kaukasus
Hvordan vurderer Rådet den aktuelle politiske situation i Tjetjenien, Ingusj og Daghestan, og hvordan ser planen for den humanitære bistand i 1997 ud?

Mitchell
Rådet mener, at der er opnået betydelige fremskridt mod en fredelige løsning af konflikten i Tjetjenien. Den 25. november bifaldt Rådet for Almindelige Anliggender den aftale, der var indgået den 23. november mellem den russiske ministerpræsident Tjernomyrdin og lederen af den midlertidige regering i Tjetjenien, Maskhadov. Præsident Jeltsins beslutning om, også den 23. november, at trække alle russiske tropper tilbage fra Tjetjenien er også værd at lægge mærke til.
Rådet har også bemærket sig intentionen om at afholde præsident- og parlamentsvalg i januar næste år. Samtidig erkender Rådet, at der stadig skal gøres meget, og det håber, at de tilsagn, der er givet, fortsat vil blive respekteret af begge parter. Under hele denne konflikt har Rådet understreget sin faste overbevisning om, at politiske forhandlinger er den eneste måde, hvorpå der kan opnås en varig politisk løsning i Tjetjenien. Rådet er overbevist om, at OSCE's assistancegruppe i Grosnij kan yde et værdifuldt bidrag til at opretholde den dialog, der er etableret mellem parterne, fremme en omfattende overholdelse af menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder og sikre adgang for den internationale humanitære bistand. Støtten fra begge parter til OSCE's rolle er glædelig.
Rådet har ikke drøftet situationen i Ingusj eller Daghestan. Rådet vil ikke desto mindre være optaget af, at stabiliteten i regionen ikke påvirkes af situationen i Tjetjenien. ECHO, Det Europæiske Fællesskabs Kontor for Humanitær Bistand, har i løbet af 1996 tildelt mere end 7, 4 mio ECU til internationale bistandsorganisationer og NGO'er i Tjetjenien og det nordlige Kaukasus. I alt er mere end 33, 7 mio ECU blevet udbetalt til støtte til humanitære aktiviteter i regionen siden 1994. På det tredje møde i udvalget for humanitær bistand den 31. oktober 1996 vedtog medlemsstaterne en bistandspakke på 2, 2 mio ECU, som udgør den sidste fase i ECHO's samlede plan for 1996. Den seneste bistandspakke vil blive udbetalt til Den Internationale Røde Kors Komité og NGO'er til bistand i form af fødevarer, vand, sanitet og lægemidler. Den samlede plan vil omfatte en periode på fire måneder indtil udgangen af februar 1997.

Posselt
Jeg takker for det meget præcise svar og har to korte tillægsspørgsmål. For det første: Vil Rådet udsende valgobservatører til valget i Tjetjenien den 25. januar? For det andet: Hvordan vurderer Rådet situationen i det tilgrænsende Georgien, hvor der igen i stigende grad forekommer alvorlige krænkelser af menneskerettighederne?

Mitchell
Med hensyn til Georgien mener jeg ikke, at Rådet har behandlet situationen dér for nylig, men jeg vil drøfte spørgsmålet med mine kolleger og sætte mig i forbindelse med det ærede medlem.
Med hensyn til observatører deltager Den Europæiske Union normalt som valgobservatør på grundlag af en opfordring hertil. Vi har hidtil ikke modtaget nogen opfordring til at være observatør under valget i Tjetjenien. Hvis en sådan opfordring modtages, vil den blive genstand for en nøje og positiv behandling.

Formanden
Spørgsmål nr. 4 af Anne McIntosh (H-0925/96):
Om: Afskaffelse af toldfrit salg
Er der i betragtning af, at Rådet er forpligtet til på lang sigt at afskaffe toldfrit salg udfoldet bestræbelser på at undersøge virkningen af en sådan foranstaltning for arbejdstagere inden for transportsektoren, især lufthavne og havne?
Er Rådet enig i, at arbejdspladser inden for rejsebranchen vil blive bragt i fare ved afskaffelse af toldfrit salg?
Hvilke modforanstaltninger agter Rådet at foreslå for at imødegå de negative virkninger for beskæftigelsen?

Mitchell
Da Rådet vedtog direktivet til afskaffelse af de fiskale grænser pr. 1. januar 1993, besluttede det at ophæve toldfrit salg til rejsende inden for Fællesskabet. Det mente, at i et indre marked uden fiskale grænser var der ikke længere nogen grund til at have toldfrit salg til personer, som rejser inden for et sådant område uden grænser. Men jeg vil gerne gøre det ærede medlem opmærksom på, at rejsende, som forlader Fællesskabets område stadig har ret til toldfrit salg. Rådet var klar over de økonomiske vanskeligheder og sociale følger, som kunne være opstået i de berørte sektorer, når det toldfrie salg blev afskaffet for rejsende inden for Fællesskabet. Derfor tillod det, at toldfrit salg kunne videreføres i en overgangsperiode, der udløber den 30. juni 1999.
På samlingen i Økofin-Rådet den 11. december 1996 foreslog formandskabet, at Kommissionen skulle gennemføre en undersøgelse af den økonomiske og sociale virkning af en afskaffelse af toldfrit salg, men nogle medlemsstater støttede ikke dette forslag.

McIntosh
Jeg takker rådsformanden for hans svar. Jeg forstår problemerne med at gå videre med denne undersøgelse. Men i forlængelse af mit spørgsmål om, hvilke modforanstaltninger Rådet agter at foreslå, hvis der er negative virkninger for beskæftigelsen, har vi klart behov for at få en undersøgelse med henblik på at undersøge dette. Er rådsformanden ikke enig i, at hans land og mit, der er øer, vil få større omkostninger, da der ikke længere vil være tilskud fra toldfrit salg? Eftersom der ikke længere vil være tilskud efter 1999, vil omkostningerne ved at rejse med bus eller bil stige, da det ikke længere kan få tilskud via toldfrit salg.
Kan han også vurdere virkningerne for turismen i de sydlige europæiske stater, hvis det indebærer, at britiske og irske turister nu vil besøge Nordafrika, Tyrkiet eller ethvert andet land uden for Unionen i stedet for at rejse til Spanien, Portugal, Italien og Grækenland. Mener han ikke også, at afskaffelsen af toldfrit salg vil gøre det dyrere at rejse og derved krænke ånden i traktaten, ifølge hvilken der skal være en stadig tættere union mellem borgerne i Europa?

Mitchell
Dette spørgsmål har relevans for medlemsstater, som er øer. Ifølge ét tal, som jeg læste for nylig, står omkring 140.000 arbejdspladser i hele Unionen direkte eller indirekte, helt eller delvis, i forbindelse med dette toldfrie salg. En anden følge for østater er, at flyveomkostningerne kunne stige. Mange luftfartsselskaber nyder f.eks. fordel af toldfrit salg og er derfor i stand til at operere med lavere omkostninger. Det giver derfor direkte anledning til bekymring for en række medlemsstater, ikke mindst min.
Jeg ser gerne, at der gennemføres en undersøgelse, inden der træffes nogen afgørelser, og jeg ønsker at denne undersøgelse gennemføres uvildigt og snarest muligt. Da formandskabet foreslog dette for meget kort tid siden, var der desværre ikke tilstrækkelig støtte til det, men vi vil fortsat forsøge at opnå støtte, da jeg mener, at der i det mindste bør gennemføres en undersøgelser, inden der træffes nogen afgørelser. Der er medlemsstater, som mener, at fordi vi har et indre marked, bør det toldfrie salg afskaffes, men i forbindelse med alle de foranstaltninger, vi træffer, skal vi tage hensyn til virkningerne af disse foranstaltninger. Jeg vil gerne have gennemført en undersøgelse, således at vi har facts og tal foran os, når vi træffer en afgørelse.

Cushnahan
Som De formentlig er bekendt med, søgte jeg faktisk at påvirke Deres regeringskolleger, minister Quinn og minister Lowry, i juni i år og opfordrede til, at det irske formandskab tog dette op som et af dets mærkesager. Jeg glæder mig meget over det initiativ, som minister Quinn tog, omend uden vellykket resultat. Det er korrekt, når De siger, at der skønnes at gå 140.000 arbejdspladser tabt direkte og indirekte, et omsætningstab på omkring 4 mia £. Og det andet tal er selvfølgelig en stigning i landingsafgifterne og flybilletpriserne, som vil få en negativ virkning for turismen og en meget negativ virkning for de regionale lufthavnes levedygtighed. Jeg vil gerne have at vide, om Rådet i den periode, De har tilbage, vil være rede til at se nærmere på måder, hvorpå man kan undgå denne frist, og undersøge mulige alternative politikker for at kompensere for en eventuel negativ virkning i det regionale område og turistområdet. Men det er virkelig selvmodsigende, når Rådet på den ene side taler om initiativer til jobskabelse og så går videre med en politik, som vil skabe arbejdsløshed som følge af tabet af ikke mindre end 140.000 arbejdspladser.

Mitchell
Jeg er bekendt med, at det ærede medlem, John Cushnahan, har rejst dette spørgsmål over for de ministre, han henviser til, og som følge af pres fra mig selv og andre medlemmer af Europa-Parlamentet, herunder andre irske medlemmer af Europa-Parlamentet, er dette spørgsmål blevet taget op i Økofin af den irske finansminister i egenskab af formand. Jeg vil absolut gerne se, at der gennemføres en undersøgelse, og vi vil fortsat på enhver mulig måde presse på for at gå gennemført denne undersøgelse og forsøge at opnå den nødvendige enighed i Rådet med henblik på at få undersøgelsen gennemført. Jeg mener, vi er nødt til at anlægge en praktisk strategi, når vi har at gøre med Unionens anliggender, og vi skal tage højde for de praktiske følger af en sådan undersøgelse. Senere under spørgetiden vil jeg besvare spørgsmål vedrørende alkohol i andre medlemsstater, hvor der har været en forlængelse af undtagelsesbestemmelsen, og muligheden af drøftelser med en enkelt medlemsstat, som har særlige vanskeligheder. Som led i alle disse beslutningsprocedurer bør vi tage højde for de praktiske følger af de afgørelser, vi træffer, og for at gøre det bør der foretages en undersøgelse, og vi vil fortsat presse på i et forsøg på at få denne undersøgelse foretaget.

Cox
Jeg glæder mig over den vægt, han tillægger en undersøgelse, men for at få denne undersøgelse kræves der enighed i Rådet, og ministeren henviste til, at dette spørgsmål var blevet rejst, men uden held, af det irske formandskab for nogle uger siden. Må jeg anmode ministeren om at bekræfte, om det er korrekt eller ej, at kun to medlemsstater tilkendegav en positiv holdning til initiativet? Hvis det forholder sig således, viser det os i det mindste omfanget af den politiske kamp, som vil skulle udkæmpes med henblik på at sikre det, jeg anser for at være en minimal indrømmelse, nemlig at gennemføre denne undersøgelse, som i sig selv er en forudsætning for det egentlige spørgsmål om at kæmpe for en vis bibeholdelse af denne mulighed for toldfrit salg.

Mitchell
Jeg har ikke her antallet af medlemsstater, som støttede eller ikke støttede dette initiativ. Der var ikke et flertal for forslaget på det pågældende tidspunkt. Så vidt jeg forstår, har vi brug for mindst en afgørelse med kvalificeret flertal i Økofin til at vurdere og gennemføre rapporten i overensstemmelse med det, jeg har foreslået, og det skete ikke, da formanden forelagde det. Men vi vil fortsat forsøge at opnå den nødvendige enighed om dette, da det er et spørgsmål, der optager en række medlemsstater. Jeg mener, at det allermindste vi kunne gøre, er at få gennemført en undersøgelse, således at vi vil basere vor afgørelse på de kendsgerninger, der berører borgerne i Unionen.

Formanden
Spørgsmål nr. 5 er taget tilbage af spørgeren.
Spørgsmål nr. 6 af Otto von Habsburg (H-0933/96):
Om: Fri bevægelighed mellem Den Europæiske Union og de associerede lande
Det er vanskeligt at forstå, at der stadig - navnlig mellem De Baltiske Stater og Den Europæiske Union - består visumtvang, som hæmmer den økonomiske og politiske udvikling i disse lande.
Er det ikke på tide at afskaffe visumtvangen mellem EU-landene og de associerede lande, hvorved borgerne i disse lande får ret til fri bevægelighed?
Ligger Rådet inde med planer om noget sådant, og vil det være rede til at tage et afgørende skridt i denne retning? Hvornår kan man forvente en klar afgørelse i denne sag?

Mitchell
Som svar på det ærede medlems spørgsmål vil jeg påpege, at Rådet den 25. september 1995 vedtog en forordning, som fastsætter de tredjelande, hvis statsborgere skal være i besiddelse af visum, når de passerer medlemsstaternes ydre grænser. Ingen af de baltiske lande er opført på den fælles liste, der er vedføjet den pågældende forordning.
Dette betyder ikke, at statsborgere i disse lande ikke behøver visum for at rejse ind i visse medlemsstater. I henhold til forordningens artikel 2, stk. 1, træffer medlemsstaterne afgørelse om, hvilke visakrav der skal gælde for statsborgere fra tredjelande, som ikke er opført på den fælles liste. Det er på dette grundlag, at nogle medlemsstater ud fra egne bevæggrunde, som ikke er underlagt Rådets kontrol, stadig kræver, at statsborgere i de baltiske lande skal være i besiddelse af visum, når de rejser ind i den pågældende stat.

von Habsburg
Hr. rådsformand, mener De ikke, at denne holdning hos visse stater er helt i strid med ånden i vor Union og navnlig med ånden i de associeringsaftaler, vi har indgået med disse baltiske stater, som nu er i gang med forberedelserne til at blive medlemmer af Unionen? Er det derfor ikke Rådets opgave at gøre alt for at sikre, at de baltiske lande snart opføres på listen over de lande, hvis borgere kan rejse ind i andre lande i Den Europæiske Union uden visum, hvilket ville være et tiltag, som er helt i overensstemmelse med den europæiske udvikling, vi forsøger at opnå?

Mitchell
Jeg har allerede nævnt, at i henhold til den omtalte rådsforordning har medlemsstaterne mulighed for, hvis de anser det for at være nødvendigt, at kræve visum af borgere i de baltiske lande, for at de kan rejse ind på deres territorium. Formandskabet håber for sit vedkommende, at borgerne i Estland, Letland og Litauen vil være i stand til at rejse frit på hele Den Europæiske Unions område, og at dette vil ske snarere før end siden.
Personligt er jeg enig i, at ånden i de associeringsaftaler, vi har indgået med disse stater, skulle tillade en sådan bevægelsesfrihed, og enkelte medlemsstater gør det allerede.

Formanden
Spørgsmål nr. 7 af Jonas Sjöstedt (H-0934/96):
Om: Eurodac-registeret
Rådets svar på mit spørgsmål (H-0815/96) under Parlamentets mødeperioden i oktober er meget undvigende vedrørende registrets indhold. Jeg anser det for rimeligt, at Rådet har en mening om sit eget forslag til konvention, og beder derfor Rådet oplyse følgende:
Er der foretaget ændringer i forslaget til konvention, som vedrører aldersgrænsen for dem, der skal registreres, eller som fastsætter, at oplysninger i registret slettes, når den registrerede person har fået opholdstilladelse i en medlemsstat?

Mitchell
Jeg beklager, at det ærede medlem opfattede svaret på hans tidligere spørgsmål som undvigende. Jeg kan forsikre ham om, at hensigten tværtimod var at fremkomme med en ærlig og nøje beskrivelse af den aktuelle situation med hensyn til de spørgsmål, han rejste. Jeg må understrege, at drøftelserne om udkastet til Eurodac-konventionen befinder sig i en relativ tidlig fase, og dette betyder desværre, at der vedrørende de to spørgsmål, det ærede medlem stiller, ikke foreligger nogen endelige oplysninger, som jeg kan give ham.
Det kan muligvis være en hjælp, hvis jeg afklarer den aktuelle situation i forbindelse med konventionsudkastet. Efter at Rådet for Retlige og Indre Anliggender i november 1995 havde godtgjort, at det var teknisk muligt at oprette et automatisk system til udveksling og sammenligning af asylansøgeres fingeraftryk, forelagde det italienske formandskab i marts 1996 et foreløbigt udkast til konvention om oprettelse af Eurodac.
Siden da har Rådet ikke i detaljer drøftet konventionsudkastet, men gav på sine møder i marts og juni 1996 de relevante forberedende organer besked om at videreføre deres arbejde. Arbejdet fortsætter og har indebåret undersøgelse af mange juridiske og tekniske problemer, herunder databeskyttelse.
Men arbejdsgruppen er ikke kommet til nogen konklusioner, og da slet ikke Rådet selv, om nogen bestemt nedre aldersgrænse for, hvornår fingeraftryk, der skal registreret i Eurodac, ikke vil blive taget hos unge, og heller ikke om, hvorvidt oplysninger i Eurodac bør slettes, når den pågældende person har fået opholdstilladelse i en medlemsstat. Som jeg sagde i mit tidligere svar, vil det på nuværende tidspunkt være for tidligt for nogen at forudsige det sandsynlige resultat af de igangværende drøftelser.

Sjöstedt
Jeg takker for Rådets svar. Jeg mener nu, at der er relevant stof til en diskussion af disse spørgsmål; jeg har det her i hånden. Det er udkastet til Eurodac-konventionens tekst. I udkastet er der et forslag til, hvor gammelt et flygtningebarn skal være, nemlig 14 år, for at det må registreres ved hjælp af fingeraftryk.
Som jeg læser teksten, foreslås det endog, at oplysningerne om en flygtning ikke automatisk skal slettes, når vedkommende får opholdstilladelse. Det ville ellers være rimeligt - altså at slette oplysningerne, når flygtningen ikke længere kan mistænkes for at prøve at komme ind i Unionen igen. For mig er dette et eksempel på, hvor udemokratisk debatten om sådanne konventioner bliver, når det først er for tidligt at drøfte dem og siden for sent, fordi stoffet da er færdigforhandlet, og der ikke længere er mulighed for at øve indflydelse på det. Der er ingen åbenhed, man får ikke indblik i de forslag, der rent faktisk foreligger, og de nationale parlamenter kan ikke komme til at drøfte sagen, før den er færdigforhandlet.
Derfor vil jeg gerne spørge: Vil De stille forslag om, at oplysningerne om flygtningene skal slettes, når de har fået opholdstilladelse?

Mitchell
Jeg synes, der er meget, der taler for ånden i den spørgsmål, det ærede medlem har stillet. Jeg kan personligt ikke se, hvorfor disse oplysninger, hvis en person har fået opholdstilladelse, skulle forblive i Eurodac uden tidsbegrænsning, måske i en vis periode derefter, men denne periode bør begrænses.
Man er som sagt ikke kommet til nogen konklusioner om spørgsmålet om minimumsalderen for, at asylansøgere skal afgive fingeraftryk. Det er vanskeligt at forudse, hvornår sagsbehandlingen i Rådets særorganer vil resultere i en tekst, der er godkendt af alle delegationer.
Spørgsmålet er ved at blive undersøgt af Rådets arbejdsgruppe. Denne undersøgelse finder selvfølgelig sted som led i den nuværende praksis med at tage fingeraftryk af asylansøgere i medlemsstaterne. Denne praksis varierer fra en minimumsalder på 12 år i nogle stater til 18 år i andre. Jeg kan sige, at en minimumsalder på 14 år falder sammen med praksisen i de fleste lande. Men jeg vil på nuværende tidspunkt understrege, at det ikke er mere end det. Det er den generelle praksis i de fleste lande, og der er ikke fastsat nogen aldersgrænse.
Jeg accepterer kernen i medlemmets spørgsmål, som jeg har stor forståelse for.

Lindqvist
Det er tilsyneladende svært at få konkret besked. Det kan jeg godt have forståelse for, alt er jo ikke afklaret endnu. Men det er ikke første gang, dette spørgsmål bliver stillet. Jeg vil gerne stille et andet spørgsmål om samme emne: Hvem har ansvaret for oplysninger i dette register, som senere viser sig at være forkerte, eller som ikke er tilført det med henblik på at opklare forbrydelser eller lignende? Hvem har med andre ord ansvaret for dette register, og hvis ansvar er det, hvis der registreres forkerte oplysninger, hvilket kan skade enkeltpersoner?

Mitchell
Som jeg påpegede i mit svar på spørgsmålet, har Rådet ikke i detaljer drøftet konventionsudkastet, hvorfor Rådet endnu ikke har behandlet den form for detalje. Man er som sagt ikke kommet til nogen konklusioner om spørgsmålet om minimumsalderen for, at asylansøgere skal afgive fingeraftryk, og det er vanskeligt at forudse, hvornår sagsbehandlingen i Rådets særorganer vil resultere i en tekst, der er godkendt af alle delegationer.
De fleste af disse spørgsmål befinder sig derfor i høj grad i sin vorden og er ikke kommet ind i den fase, hvor Rådet har behandlet dem. Men jeg kan forsikre medlemmerne om, at de synspunkter og bekymringer, de har givet udtryk for her, vil blive taget op i Rådet ved enhver lejlighed, vi får til at tage dem op som medlemsstat. Det er spørgsmål, som ikke kun optager medlemmerne af Parlamentet her, men som også vil optage medlemmerne af Rådet. Jeg er opsat på at sikre, at et givet Eurodac-register skal anvendes retfærdigt, rimeligt og lempeligt.

Formanden
Spørgsmål nr. 8 af Gerard Collins (H-0937/96):
Om: Kriterier for tildeling af tilskud fra strukturfondene
Har Rådet foretaget nogen form for undersøgelser med henblik på at udvide kriterierne for tildeling af strukturfondsstøtte under mål nr. 1 til at omfatte arbejdsløshedsprocenten, og hvis ikke, agter Rådet da at gøre det?

Mitchell
Med vedtagelsen af strukturfondsforordningerne i juli 1993 fastsatte Rådet de kriterier, som vil blive anvendt til at afgøre, hvilke regioner der opfylder kravene for mål nr. 1, de mest underudviklede regioner i Unionen. Disse forordninger gælder indtil den 31. december 1999. Endvidere betroede Rådet forvaltningen af fondene til Kommissionen og griber følgelig ikke ind på dette område.
Det vil på nuværende tidspunkt være for tidligt at gøre sig tanker om de nærmere bestemmelser, der vil gælde for anvendelsen af strukturfondene efter 1999. Rådet vil i god tid tage forordningen op til fornyet overvejelse efter forslag fra Kommissionen, inden de gældende forordninger udløber.
Selv om dette ikke står i direkte forbindelse med det ærede medlems spørgsmål, vil han erindre, at Kommissionen i sin meddelelse af 20. marts 1996 til Unionens øvrige institutioner, herunder Parlamentet, om strukturfonde og beskæftigelse tilkendegav, at den i fuld overensstemmelse med de eksisterende forordninger om anvendelsen af strukturfondene agtede at tage hensyn til de beskæftigelsesskabende aspekter af strukturpolitikkerne som led i alle mål.

Gerard Collins
Jeg takker rådsformanden for det informative svar, han gav. Vil han mon sige nu - i betragtning af, at kommissær Wulf-Mathies og hr. Santer allerede har udtalt sig offentligt om behovet for at prioritere arbejdsløsheden og bestræbelser på at bekæmpe arbejdsløsheden og navnlig langtidsledigheden i medlemsstaterne - at Rådet på nuværende tidspunkt måske bør anmode kommissionsformanden om at forelægge forslag med henblik på at begynde at udarbejde de retningslinjer, som vil være nødvendige efter 1999.
Vi har et meget alvorligt arbejdsløshedsproblem. Det er ikke lykkedes os, selv ikke i de tilfælde, hvor midlerne er blevet anvendt klogt, behørigt og korrekt, at tackle dette ondartede problem i Fællesskabet, og det er nu på tide at begynde at udarbejde nye retningslinjer, som vil hjælpe os med at bekæmpe det.

Mitchell
Jeg støtter den målsætning, der ligger bag det ærede medlems spørgsmål. Men som jeg lige sagde til Parlamentet, vil de bestemmelser, der for øjeblikket gælder for strukturfondene, udløbe i slutningen af 1999. Der er derfor stadig mere end tre år tilbage, inden der vil blive behov for nye bestemmelser. Det vil på nuværende tidspunkt være for tidligt at beskæftige sig med de praktiske omstændigheder i forbindelse med de bestemmelser, der skal gælde for strukturfondene ind i det næste årtusinde.
Rådet er gået ind på at revidere de pågældende bestemmelser inden den 31. december 1999 på grundlag af et kommissionsforslag, som jeg er sikker på vil blive udarbejdet i god tid inden dette tidspunkt. Det anliggende, som det ærede medlem rejser i sit spørgsmål, vil uden tvivl være interessant, når tiden er inde til at behandle fondenes nye struktur.
Jeg forstår, at hr. Collins har udarbejdet en betænkning om strukturfondene, som vil blive offentliggjort om kort tid, og som jeg absolut vil læse med stor interesse. En af de ting, der vil optage mig, er, at jeg ønsker at nå det mål, som det ærede medlem nævner, nemlig at der i de områder, hvor behovet er størst, sættes fokus på arbejdsløshedsbekæmpelsen gennem den størst mulige udnyttelse af strukturfondene. Men hvis arbejdsløshed gøres til et selvstændigt kriterium, kan det sagtens gøre andre områder støtteberettigede, som eventuelt ikke opfylder det mål, som medlemmet nødvendigvis ønsker at nå i visse regioner.

McCarthy
Jeg glæder mig over rådsformandens udtalelse her, da jeg som Den Socialistiske Gruppes ordfører for regionale anliggender ikke mener, at vi må arbejde i den retning og udelukkende fastsætte vort mål på baggrund af arbejdsløshed. Jeg håber, at vi vil kunne tage højde for f.eks. BNP, da en lav arbejdsløshedsprocent ikke er nogen indikator for velstanden i en region. I Det Forenede Kongerige har vi jo den højeste jobskabelsesprocent, men vi har også den højeste fattigdomsprocent i EU. Jeg håber derfor ikke, at en lav arbejdsløshed vil betyde, at man er udelukket fra at opnå tilskud fra strukturfondene.
Jeg vil gerne sige til formanden, at vi gerne vil have lidt at vide om tidsplanen for vedtagelsen af disse forordninger, og hvornår vi vil behandle disse kriterier fra Rådet og Kommissionen. Der er måske nok tre år, men tre år er kort tid.

Mitchell
Jeg har ikke en detaljeret tidsplan liggende foran mig, men jeg vil skrive til medlemmet.
Vedrørende det andet spørgsmål, hun rejser, med hensyn til BNI pr. indbygger i stedet for BNP pr. indbygger er dette ikke noget, som Rådet har fastlagt en holdning til, og det af indlysende grunde. Men forordningen for perioden efter 1999 vil til sin tid blive behandlet i Rådet på grundlag af et forslag fra Kommissionen.
Men som irsk minister ville jeg tage udgangspunkt i den forudsætning, at BNP måler produktion, ikke indtægter. BNI er, fordi der tages hensyn til udbytte, repatriering og også rentebetalinger i forbindelse med udlandsgæld, et bedre målindeks for den indkomst, der er til rådighed i et land eller en region. I Irlands tilfælde er BNI f.eks. et bedre måltal for den indkomst, der rent faktisk er til rådighed i landet. Forskellen mellem BNP og BNI er større i Irland end i andre EU-medlemsstater. Navnlig har Irland en betydelig nettoudstrømning af faktorbetalinger, således at BNP-indekset derfor overvurderer landets relative indkomst i vort tilfælde. Dette er således relative problemer, som der bør tages højde for.

Formanden
Spørgsmål nr. 9 af Pat Gallagher (H-0938/96):
Om: Mål nr. 1-områder
I betragtning af at visse lande, som tidligere opfyldte kravene for mål nr. 1, risikerer ikke længere at kunne opnå maksimalt tilskud fra strukturfondene efter 1999, mener Rådet da, at det er nødvendigt at opdele disse lande i regioner for at sikre, at de regioner, som stadigvæk opfylder kravene, fortsat kan søge om den højest mulige strukturfondsstøtte efter 1999?

Mitchell
Som jeg sagde i mit svar på det tidligere spørgsmål af hr. Collins, vil de eksisterende forordninger vedrørende anvendelsen af strukturfondene, som gælder for alle regioner, herunder mål nr. 1-regioner, gælde indtil den 31. december 1999. Rådet vil i god tid tage forordningerne op til vurdering på grundlag af et forslag fra Kommissionen, inden de eksisterende forordninger udløber. Det vil på nuværende tidspunkt være for tidligt at gøre sig tanker om enkelthederne i forbindelse med de bestemmelser, der vil gælde for strukturfondene efter 1999. Det forslag, det ærede medlem kommer med i sit spørgsmål, vil uden tvivl blive taget op, så snart debatten om fondenes nye struktur bliver intensiveret i tiden inden 1999.

Gallagher
Jeg takker formanden for hans svar, men mener han ikke, at der er regioner i Unionen, og navnlig i Irland f.eks. min valgkreds Connaught-Ulster, det nordlige og vestlige Irland, som er bagud for resten af Europa med hensyn til økonomisk vækst og produktion, hvad enten han måler det i BNP eller BNI? Er han enig i, at de ikke i samme omfang har draget nytte af strukturfondene som andre områder i Unionen og også andre områder i Irland, at de ikke i samme omfang kan drage nytte, for så vidt angår infrastruktur, og at de, hvis de ikke har infrastrukturen, derfor ikke fremmer investeringerne - hvilket resulterer i en mindre økonomisk vækst i produktionen, som på sin side resulterer i færre arbejdspladser og mere arbejdsløshed?
Selv om han har sagt, at det først bliver i slutningen af december 1999, at de kriterier, der for øjeblikket gælder, vil blive ændret, er jeg enig med kolleger, som mener, at tre år er en meget kort periode i et europæisk perspektiv. Vil Rådet overveje at få gennemført en omfattende undersøgelse med henblik på at fastslå BNP, BNI i visse regioner inden for de nuværende mål nr. 1-områder og i givet fald trække på lignende tilfælde i det nordlige Skotland, som i høj grad svarer til mit område i det vestlige og nordvestlige Irland, og også det sydlige Italien?

Mitchell
Jeg er enig i, at der er regioner inden for mål nr. 1-regioner og underregioner inden for disse regioner, som ikke har klaret sig så godt som andre. En del af min valgkreds i Dublin, som nogle kunne tro er en gunstigt stillet region, er faktisk en af disse. I nogle dele er der en meget stor arbejdsløshed, måske så meget som 75 %.
Jeg erindrer, og jeg sætter min lid til min hukommelse her, at have udsendt et dokument i grænseamterne, som viser, at tildelingen af regionalfondsmidler til grænseamterne, navnlig tildelingen pr. indbygger, i en overskuelig fremtid vil blive meget højere end nogen anden region som led i de nuværende midler, når man tager højde for de forskellige fonde, herunder Delors-pakken. Men dette har ikke til formål at forklejne det, det ærede medlem sagde. Måske ville en undersøgelse af den art, han foreslår, være meget hensigtsmæssig. Jeg formoder, at finansministeriet i mit land har nogle data i relation hertil.
Den irske regering er ved at undersøge og vil fortsat undersøge alle aspekter af Irlands stilling med hensyn til at være berettiget til strukturfondsmidler, navnlig som følge af en stigning i Irlands BNP pr. indbygger som en procentdel af EU-gennemsnittet. Forbedringen af Irlands stilling er glædelig og en tribut til den vellykkede gennemførelse af vore stabiliseringspolitikker i løbet af en række regeringer og til den produktive brug, der er gjort af EU's strukturfonde, som har gjort os i stand til at bringe vækst i vor økonomi. Men det er for tidligt at sige præcist, hvor vi går hen efter 1999. Jeg ønsker klart, at hele Irland opfylder kravene. Jeg håber, at de valgte kriterier vil gøre dette muligt i betragtning af Irlands afsides beliggenhed.

Formanden
Spørgsmål nr. 10 af Brian Crowley (H-0939/96):
Om: Manglende åbenhed i Rådet
I betragtning af formandskabets prioriterede målsætning om aktivt at gennemføre de aftalte procedurer for at skabe åbenhed for borgerne i Unionens beslutningstagning, vil Rådet da sørge for at gøre alle formandskabets kompromisforslag om lovtekster, der drøftes i Rådet, tilgængelige for medlemmer af Europa-Parlamentet, interesserede parter og offentligheden i almindelighed?

Mitchell
Som rådsformandskab er vi opsatte på at de eksisterende foranstaltninger med hensyn til åbenhed respekteres. Åbenheden er navnlig blevet fremmet via formandskabets systematiske tilrettelæggelse af pressemøder sammen med Rådets generalsekretariat forud for samlinger i Rådet. Disse møder frembyder en vigtig mulighed for at informere offentligheden om relevante spørgsmål i forbindelse med tekster, herunder aspekter af kompromistekster, som formandskabet måtte forelægge. Endvidere har der under Irlands formandskab fundet 10 åbne debatter sted under rådssamlinger.
På baggrund af gennemførelsen af adfærdskodeksen af 2. oktober 1995, hvorefter offentligheden har adgang til mødereferater og erklæringer til mødereferater fra Rådet i dets egenskab af lovgiver, og Rådets afgørelse af 20. december 1993 om offentlighedens adgang til Rådets dokumenter, vil formandskabet fortsat sørge for, at alle anmodninger om dokumenter behandles fuldt ud. Rådet er for øjeblikket i færd med at undersøge gennemførelsen af adfærdskodeksen med henblik på at sikre, at systemet fremover er så effektivt som muligt.
Endvidere er regeringskonferencen ved at behandle spørgsmålet om gennemsigtighed. Men i henhold til de eksisterende bestemmelser for adgang til dokumenter kan Rådet ikke gøre alle kompromisforslag om lovtekster, der drøftes i Rådet, tilgængelige for Europa-Parlamentet eller andre.
Endelig med hensyn til kontakterne mellem Rådet og Parlamentet vil det ærede medlem være bekendt med antallet af møder, som repræsentanter for Rådet har deltaget i i Parlamentets udvalg - omkring 40 møder til dato - såvel som formandskabets faste deltagelse under Parlamentets plenarmøder. Dette giver begge parter mulighed for en konstruktiv debat om spørgsmål af væsentlig betydning og sikrer, at de holdes ajour med hinandens holdninger til en lang række emner.

Crowley
Jeg vil gerne takke formanden for hans svar. Inden jeg kommer til mit tillægsspørgsmål, vil jeg gerne, eftersom dette er sidste gang, han er i salen i sit nuværende embede, takke og komplimentere ham for hans store beredvillighed til at give Parlamentet oplysninger og navnlig hans vilje til at indgå i en debat og en diskussion med medlemmerne her.
Men hvordan det nu end forholder sig, lader Deres svar på mit spørgsmål særdeles meget tilbage at ønske, da De i begyndelsen faktisk opstillede de ønskede forhold - det, De ønsker at se ske, og det, De mener er det vigtige med hensyn til det, der vil ske fremover. Men så fremkom De med et forbehold, idet De sagde, at i henhold til de eksisterende bestemmelser kan Rådet ikke gøre lovtekster eller kompromistekster tilgængelige.
Jeg vil gerne give et enkelt konkret eksempel. For nylig havde vi et tilfælde, hvor der var et kompromisforslag fra den irske rådsformand for telekommunikationsministrene vedrørende deregulering og liberalisering af posttjenesterne. Det blev forkastet af Frankrig og Tyskland. Det blev gjort tilgængeligt for offentligheden via den svenske minister, og alligevel kunne jeg som irsk medlem af Europa-Parlamentet, som udarbejdede to betænkninger for Parlamentet om dette spørgsmål, ikke få et eksemplar af det pågældende dokument. Kan vi få en eller anden garanti for, at der vil være mere samarbejde og mere åbenhed mellem Parlamentet og Rådet som lovgivningsorganer for at løse disse problemer?

Mitchell
Jeg takker det ærede medlem for hans meget storsindede kompliment, som jeg værdsætter meget.
Rådet er ved at undersøge gennemførelsen af adfærdskodeksen, og regeringskonferencen behandler hele spørgsmålet om gennemsigtighed. Dette er således måske et område, hvor vi kan gøre fremskridt som led i begge disse undersøgelser.
Hvis en medlemsstat gjorde dokumenter tilgængelige, gjorde den det på eget ansvar og uden for adfærdskodeksen. De eksisterende bestemmelser for adgang til dokumenter kan, så vidt jeg forstår det, kun ændres ved enstemmighed i Rådet. Det er ikke formandskabets eller en medlemsstats opgave at offentliggøre kompromisforslag på eget ansvar. Det er de eksisterende ordninger, og de kan, så vidt jeg ved, kun ændres ved enstemmighed. Kompromisforslag er medlemsstaternes afgørende forhandlingspositioner. Der er ikke nogen bestemmelse, der for øjeblikket gøre det muligt at gøre disse tilgængelige. Det vil kræve en enstemmig ændring at gøre dem tilgængelige.
Men vi er ved at undersøge situationen, og regeringskonferencen behandler spørgsmålet om gennemsigtighed. Jeg vil derfor ikke udelukke en eventuel ændring i fremtiden, men det vil kræve en enstemmig afgørelse i Rådet at foretage denne ændring.

Ephremidis
Ganske vist blev der gjort et forsøg på at svare, men det lykkedes ikke, og derfor ser jeg mig nødsaget til at stille et tillægsspørgsmål. Hr. Mitchell indrømmede, at der mangler åbenhed, ved at sige, at det er nødvendigt at ændre gældende adfærdskodeks, og at regeringskonferencen drøfter spørgsmålet. Hvis der var åbenhed, var der ikke brug for ændringer eller for at drøfte det på regeringskonferencen. Men han tog også forbehold ved at sige, at der er spørgsmål, som offentligheden ikke kan delagtiggøres i, hvilket vil sige, at Rådet for første gang erklærer, at det ikke ønsker at lovgive offentligt, åbent. Det vil have spørgsmål, som det kan holde hemmeligt, det er altså en hemmelig institution. Vi vil derfor bede Dem svare os, om De på regeringskonferencen vil insistere på fuld åbenhed? Hvilken ret har De til at holde spørgsmål hemmelige, når de vedrører den europæiske borger? Hvad giver Dem denne ret til hemmeligholdelse?

Mitchell
Allerførst må jeg gå i rette med det ærede medlem. Han sagde, at han ikke fik et svar på sit spørgsmål. Han syntes måske ikke om det svar, han fik, men han fik et ærligt og redeligt svar, hvori jeg som svar på hr. Crowleys spørgsmål redegjorde for den aktuelle situation og tilkendegav, at der er to undersøgelser i gang. Jeg kan ikke gøre mere end det, og nej, jeg vil ikke give noget tilsagn på formandskabets vegne. Som han klart forstår, er dette et spørgsmål, der kræver en enstemmig afgørelse i Rådet, og det er Rådets opgave at træffe en sådan afgørelse.

Posselt
Hr. formand, vi står over for en række udvidelser, og jeg vil blot gerne spørge, om Rådet eller Republikken Irland ville give sin tilslutning til, at et land, der vedtager sin lovgivning i al hemmelighed, tiltræder Den Europæiske Union?

Mitchell
Hvis dette spørgsmål blev stillet for en domstol, ville svaret være, at det er et ledende spørgsmål. I mit land udarbejdes lovgivningen ved, at et lovforslag forelægges parlamentet, ofte efter der har været hemmelige udvekslinger af dokumenter mellem embedsmænd og ministre. Det er således ikke usædvanligt, at dokumenterne ikke offentliggøres i de indledende faser, hvor lovgivningen behandles.
Men hele spørgsmålet er et følsomt anliggende, som alle medlemsstater skal blive enige om. Et vigtigt skridt i retning af større gennemsigtighed var aftalen om en ny adfærdskodeks den 2. oktober 1995, hvorefter offentligheden har adgang til mødereferater og erklæringer i mødereferater fra Rådet i dets egenskab af lovgiver. Denne kodeks er et supplement til de foranstaltninger, som Rådet allerede havde truffet med henblik på at øge gennemsigtigheden af sine lovgivningsprocedurer.
Jeg vil erindre de ærede medlemmer om, at Guardians Europa-korrespondent, hr. James Carvel, som vil være kendt af medlemmerne, har en særlig interesse på dette område, og da han kommenterede aftalen om denne adfærdskodeks, omtalte han Irland som værende en af de medlemsstater, som var kommet forholdsvis langt i spørgsmålet om gennemsigtighed. Jeg vil også nævne den systematiske offentliggørelse af resultaterne af de afstemninger, Rådet træffer i sin egenskab af lovgiver, og afgørelsen af 20. december 1993 om offentlighedens adgang til Rådets dokumenter.
Men det er klart, at alt endnu ikke er opnået tilfredsstillende på området gennemsigtighed. Hvis det var tilfældet, ville vi ikke se nærmere på situationen. Hvis det var tilfældet, ville regeringskonferencen ikke behandle spørgsmålet. Jeg vil absolut tage hensyn til de spørgsmål, medlemmerne har rejst, når vi forsøger at fremme hele spørgsmålet om gennemsigtighed i lovgivningsprocessen.

Formanden
Spørgsmål nr. 11 af Luciano Vecchi (H-0943/96):
Om: Politiske initiativer til genoprettelse af freden i Somalia
Nu er der gået fem år, siden Siad Barre's militærstyre faldt, og Somalia har endnu ikke fået en ny statsindretning, der gør det muligt at skabe en fremtid for det somaliske folk.
Tværtimod sidder nogle politisk-militære grupperinger i forskellige regioner af landet fortsat inde med en overvældende magt.
Agter Rådet på denne baggrund direkte eller gennem et eller flere EU-landes regeringer at fremme et politisk initiativ med henblik på etablering af fred og indgåelse af en »national aftale« i Somalia?

Mitchell
Den Europæiske Union er fortsat dybt bekymret over situationen i Somalia. Sammen med andre medlemmer af det internationale samfund søger den at sikre, at der foreligger de nødvendige betingelser for, at grupperingerne i Somalia kan opnå en fredelig aftale om reetableringen af en centralregering. Unionen støtter derfor stærkt De Forenede Nationers og Den Afrikanske Enhedsorganisations bestræbelser på at tilskynde de berørte parter til fuldt ud at forsøge at løse deres uoverensstemmelser gennem fredelige forhandlinger. Den anser en forhandlingsløsning for at være det optimale middel til at løse den nuværende konflikt i Somalia og til at sikre fred, forsoning, sikkerhed og en tilbagevenden til et normalt liv for den somaliske befolkning.
I sine tiltag forholder Den Europæiske Union sig fuldstændig neutral over for de forskellige grupperinger, da den er af den overbevisning, at Somalia ikke vil være i stand til at indtage sin rette plads i det internationale samfund, før der oprettes en regering, hvor alle grupperinger og enheder er bredt repræsenteret. Uanset den fortsatte konflikt i visse dele af Somalia er der gjort yderligere positive fremskridt mod en konsolidering af fredsprocessen på det møde mellem somaliske ledere, som præsident Moi fra Kenya var vært for i Nairobi den 9.-15. oktober. På dette møde forpligtede lederne af de tre store grupperinger sig til at videreføre dialogen i Somalia med henblik på en fredsproces og at bevare landets enhed, suverænitet og nationale integritet. Desuden gik de med til med øjeblikkelig virkning at indstille fjendtlighederne, herunder mediepropagandaen. Endvidere blev de enige om at tillade bevægelsesfrihed i hovedstaden Mogadiscio og at fjerne vejspærringer. Endelig forpligtede de sig til at lette hjælpeforsyningerne til befolkningen i Somalia, opfordrede præsident Moi til at fortsætte sin mægling og anmodede om international støtte.
Den Europæiske Union ser med tilfredshed på det værdifulde bidrag, som præsident Moi har ydet som et yderligere skridt mod at konsolidere den skrøbelige fredsproces i Somalia. Den Europæiske Union er fast besluttet på at yde sin fortsatte støtte til fredsprocessen og de samlede bestræbelser, som udfoldes af EU's partnere, De Forenede Nationer, Den Afrikanske Enhedsorganisation, præsident Moi, De Forenede Stater og andre medlemmer af det internationale samfund til støtte for et vellykket resultat.
EU mener ikke, at etableringen af endnu en forhandlingskanal vil være til hjælp på nuværende tidspunkt, selv om EU har en særlig udsending, som er aktiv i regionen. Sammen med sine fortsatte bestræbelser til støtte for en varig politisk løsning på den aktuelle konflikt er Den Europæiske Union fortsat engageret i, som den væsentligste internationale donor, at bidrage til den igangværende forsonings- og genopbygningsproces i Somalia. Unionen har ydet i alt 60 mio ECU til Somalia siden 1993 og har gennem sit andet rehabiliteringsprogram til Somalia yderligere forpligtet sig til at finansiere 60 mio $ i de næste to år. Den Europæiske Union er fortsat rede til at støtte den økonomiske udvikling og genrejsning i Somalia, når freden er genoprettet, og der igen er en repræsentativ regering.

Vecchi
Hr. rådsformand, jeg siger Dem tak for Deres svar. Jeg må tilstå, at jeg til trods for den betydelige økonomiske og finansielle indsats i denne operation i Somalia - en indsats, som Unionen har fortsat i de seneste år, som vi bedømmer positivt, og som Europa-Parlamentet i øvrigt har bidraget til - finder, at der fortsat er et stort problem og store mangler ved Unionens politiske initiativ over for Somalia.
Netop i de seneste dage blev der i Addis Abeba afholdt et stort møde, hvori deltog så godt som alle de vigtigste grupper, partier og parter, der er involveret i Somalia, og på hvilket man - at dømme efter de oplysninger, vi har modtaget - synes at være nået frem til en første skitse til en national overenskomst. Jeg finder, at det særlig i denne fase for endelig at overbevise de sidste grupper, navnlig dem, der findes omkring den tidligere general Aidids søn, om, at de skal samarbejde med hensyn til den fremtidige ordning af området i Somalia, er yderst vigtigt at vise, at Den Europæiske Union er til stede og opmærksom på området, og at den selv har et politisk forslag og et forslag om partnerskab for landet.
Desværre synes det endnu ikke at være sådan, og jeg håber at Den Europæiske Union og Rådet direkte eller gennem en eller flere medlemsstater kan spille en positiv rolle.

Mitchell
Det ærede medlem rejser et spørgsmål, som selvfølgelig optager Rådet og medlemsstaterne. Vi ønsker ikke at være i en situation, hvor alt for mange kokke fordærver maden, men vi har en udsending dér. Vi har bidraget økonomisk. Vi er fast besluttet på igen at bidrage økonomisk, og vi vil, hvis der oprettes en repræsentativ regering dér, igen tage situationen op til vurdering.
Som jeg sagde i mit tidligere svar, er EU fortsat foruroliget over, at det ikke er lykkedes de forskellige grupperinger i Somalia at opnå en aftale om fred og om oprettelse af en centralregering. EU ser med tilfredshed på de fremskridt, der blev gjort på topmødet i Nairobi og vil fortsat fremme og støtte initiativerne fra FN's og OAU's side. Unionen mener ikke, at etableringen af endnu en forhandlingskanal vil være til hjælp på nuværende tidspunkt. Men den vil fortsat følge situationen nøje, og vi vil på enhver mulig måde hjælpe med til at nå det mål, som det ærede medlem søger at nå.

Formanden
Spørgsmål nr. 12 af Sören Wibe (H-0944/96):
Om: Enstemmighed i Rådet om alkoholspørgsmål
Finder Rådet, at alkoholpolitiske spørgsmål, særlig vedrørende indførsel af alkohol til et medlemsland til personlig brug, er spørgsmål som skal vedtages med enstemmighed i Rådet? Kræves der enstemmighed i Rådet for at ændre Sveriges nuværende bestemmelser om indførsel af alkohol til personlig brug til Sverige?

Mitchell
Allerførst vil jeg gerne erindre om, at de nuværende svenske bestemmelser om indførsel af alkohol udgør en undtagelse fra et af principperne for det indre marked. Jeg sagde faktisk dette som svar på et tidligere spørgsmål. Rådet har tilladt denne undtagelse og lignende undtagelser for Danmark og Finland, da afskaffelsen af kontrollen ved Fællesskabets indre grænser, uden en tilstrækkelig harmonisering af afgifterne på alkohol, kunne have en negativ virkning for de medlemsstater, hvis afgifter på alkohol er højere end fællesskabsgennemsnittet. For at undgå en alt for stor påvirkning af de gældende forordninger var det nødvendigt at begrænse undtagelsens varighed til det højst nødvendige.
Rådet tillod overgangsforanstaltninger indtil den 31. december 1996, undtagen i tilfælde af en genvurderingsmekanisme. Rådet besluttede, at en eventuel udsættelse af denne dato ville kræve enstemmighed. Jeg erindrer i denne forbindelse medlemmerne om, at Kommissionen for meget kort tid siden forelagde et forslag for Rådet om udsættelse af undtagelsen fra den 31. december 1996 til den 30. juni 2002. Begrundelsen for dette forslag var, at de nordiske lande kunne blive udsat for budgetmæssige og sociale problemer, hvis den eksisterende undtagelse ophørte i år. Rådet kunne ikke tilslutte sig dette.
På sin samling den 2. december 1996 kom Rådet til en løsning, som vil gøre det muligt for Sverige at bibeholde sin undtagelse indtil den 30. juni 2000, med mulighed for genvurdering efter denne dato, og for Danmark og Finland at bibeholde deres undtagelse indtil den 31. december 2003, uden mulighed for en yderligere genvurdering. Rådet vil gerne træffe en afgørelse om dette inden udgangen af indeværende år. Det er derfor, Parlamentet blev anmodet om at afgive udtalelse som led i hasteproceduren.

Wibe
Jeg takker Rådets repræsentant for svaret. Baggrunden for spørgsmålet er dels den store bekymring i Sverige for de sociale konsekvenser af en øget alkoholindførsel, dels at det i forbindelse med folkeafstemningen meget stærkt blev fremhævet, at det ville kræve enstemmighed at ændre indførselsbestemmelserne. Nu forstår jeg imidlertid på Rådets repræsentant, at det forholder sig stik modsat, altså at det kræver enstemmighed at indrømme os den forlængelse af undtagelsesbestemmelsen, som vi ønsker.
Samtidig vil jeg gerne spørge, om Rådet ikke mener, at traktatens artikel 36 kan finde anvendelse herpå, nemlig den artikel, som bestemmer, at medlemsstaterne har ret til at fastsætte indførselsrestriktioner for varer, der kan skade folkesundheden. Det er bevist ud over enhver tvivl, at alkohol næst efter nikotin er den største trussel mod folkesundheden. Mener Rådet da ikke, at artikel 36 kan finde anvendelse?

Mitchell
Jeg mener ikke, at artikel 36 finder anvendelse her. Jeg mener, at disse bestemmelser vedrørende de sundhedsmæssige følger af salget af alkohol primært er noget, som medlemsstaterne selv skal tage sig af. Jeg vil påpege, at Rådet besluttede, at enhver udsættelse af tidspunktet vil kræve enstemmighed, og ved at gøre det har det givet Sverige en yderligere undtagelse indtil den 30. juni 2000, med mulighed for en genvurdering af denne dato på et senere tidspunkt. Den ordning, man nåede frem til gennem et kompromis i Rådet, er meget storsindet ud fra Sveriges synspunkt.

Formanden
Spørgsmål nr. 13 af Jan Andersson (H-0945/96):
Om: Handicappedes rettigheder
FN har vedtaget en række normer for handicappedes levevilkår på en række samfundsområder.
Hvorledes agter Rådet at sikre gennemførelsen af FN's normer i alle EU's medlemsstater?

Mitchell
Den 2. august 1996 forelagde Kommissionen en meddelelse om lige muligheder for handicappede sammen med et forslag fra Rådet og repræsentanterne for medlemsstaternes regeringer, forsamlet i Rådet, om lige muligheder for handicappede.
Arbejds- og Socialministerrådet og repræsentanterne for regeringerne, forsamlet i Rådet. tilkendegav deres støtte til denne resolution på deres samling den 2. december 1996. I denne resolution bekræfter de bl.a. på ny deres støtte til de principper og værdier, som ligger til grund for De Forenede Nationers standardregler for lige muligheder for handicappede. Udkastet til resolution vil blive vedtaget formelt på en rådssamling inden udgangen af 1996.

Andersson
Jeg takker Rådet for svaret. Spørgsmålet drejer sig om de normer, som FN vedtog for nogle år siden, og som berører alle samfundsområder, bl.a. fritid, uddannelse og beskæftigelse. De er ikke blevet skabt for at give de handicappede nogle fordele, men for at kunne give dem levevilkår, der så vidt muligt svarer til andre menneskers.
De femten EU-medlemsstater hører til de rigeste lande i verden. EU-landene burde som en selvfølge kunne gennemføre FN's normer og dermed være et forbillede for resten af verden. Jeg ville derfor gerne vide, om Rådet har drøftet, hvordan man kan påse, at EU's medlemsstater virkelig gennemfører FN's normer.

Mitchell
I den resolution, der skal vedtages af Rådet og repræsentanterne for regeringerne, forsamlet i Rådet, bekræfter medlemsstaterne på ny deres støtte til FN-Generalforsamlingens resolution fra 1993 om standardregler for lige muligheder for handicappede. Da hovedansvaret for en indsats på dette område ligger hos medlemsstaterne, opfordrer resolutionen alle medlemsstater til at tilpasse de nationale politikker, hvor det er hensigtsmæssigt, og bl.a. tage hensyn til behovet for at styrke handicappede, medtage hensynet til de handicappede i alle relevante områder af den politiske beslutningstagning og fjerne hindringerne for deres fulde deltagelse.
Et vigtigt aspekt i udkastet til resolution er opfordringen til medlemsstaterne om at bestræbe sig på at inddrage repræsentanter for de handicappede i gennemførelsen og opfølgningen af relevante fællesskabspolitikker og - foranstaltninger til fordel for dem.
Med hensyn til regeringskonferencen afspejler den generelle ramme for et udkast til revision af traktaterne, som formandskabet har forelagt, endvidere en bred støtte, om end ikke en enstemmig støtte på nuværende tidspunkt, til at indføje en generel bestemmelse om ikke-forskelsbehandling i traktaten. I formandskabets tekst foreslås der en ny artikel 6a i TEF, som vil skabe et lovgrundlag for, at Rådet kan træffe foranstaltninger til at forbyde forskelsbehandling af nærmere angivne grunde, og blandt de kategorier, der er omfattet af den foreslåede tekst, er forskelsbehandling på grund af handicap. Formandskabets dokument indeholder også forslag om at ændre EFtraktatens bestemmelser for det indre marked til at tage særligt hensyn til handicappede. I dokumentet bemærkes det, at dette f.eks. kunne ske i artikel 127 eller 100 A i TEF.
Man må huske på, når man overvejer eventuelle traktatændringer, at alle traktatændringer kræver enstemmighed fra medlemsstaternes side, men formandskabet hælder absolut i retning af de argumenter, det ærede medlem fremsatte.

Formanden
Spørgsmål nr. 14 af Tommy Waidelich (H-0946/96):
Om: De transeuropæiske net og fremtidige finansieringsmuligheder
Finansieringsproblemerne for projekter inden for de transeuropæiske net er alvorlige. Nye alternative finansieringsmuligheder må undersøges snarest, ellers er der fare for en stærkt forsinket gennemførelse af projekterne.
I EU har man overvejet forskellige former til supplering af finansieringsstrukturen. F.eks forsøger Den Europæiske Investeringsfond i højere grad at tilpasse sine lån til TEN-projekternes behov. Selv om Den Europæiske Investeringsfonds bestræbelser er et skridt i den rigtige retning, så vil der blive behov for alternative finansieringsmåder, som fremmer deltagelse af både den private og den offentlige sektor. Det kan f.eks. ske ved udstedelse af obligationer, de såkaldte »eurobonds«, hvilket Rådet dog har modsat sig.
Hvilke andre muligheder mener Rådet der er for at få finansieret de transeuropæiske net, og hvorfor er Rådet imod udstedelsen af »eurobonds«?

Mitchell
Som det ærede medlem er bekendt med, spiller Fællesskabet en underordnet rolle i finansieringen af de transeuropæiske net, som defineret i traktatens artikel 129 C. I henhold til denne artikel kan Fællesskabet kun støtte medlemsstaternes finansielle indsats gennem forundersøgelser, lånegarantier og rentegodtgørelser. Det bør erindres, at der er blevet tildelt EU-støtte på 2, 4 mia ECU til sådanne foranstaltninger i årene 1995-1999.
Rådet har ikke behandlet noget formelt forslag om udstedelse af fællesskabsobligationer eller eurobonds. I betragtning af medlemsstaternes nuværende bestræbelser på at kontrollere den offentlige låntagning er det usandsynligt, at et skridt i den modsatte retning fra Unionens side vil finde positiv støtte.
Som det ærede medlem selv har påpeget, er der mulighed for at få investeringerne finansieret fra Den Europæiske Investeringsbank, via Den Europæiske Investeringsfond. Der har allerede været en betydelig støtte til prioriterede TEN-projekter fra denne kilde.

Waidelich
Jeg takker for Rådets svar. Det er rigtigt, at Fællesskabets rolle er af støttende karakter, men problemet i dag er, at visse medlemslande har så dårlig en økonomi, at de ikke er i stand til at finansiere nettene. Spørgsmålet er da, om EU kan hjælpe til. Vi har de eksisterende tilskud. De udgør kun en lille del af det hele, men de er et vigtigt incitament. Jeg ved, at spørgsmålet er blevet drøftet i Rådet, og at Kommissionen arbejder med det. Kan EU hjælpe på anden måde?
Det interessante er efter min mening, om man kunne gøre den private kapital interesseret i at investere i disse offentlige projekter. Jeg tænker på samtlige områder, fra transport til energi. Jeg så gerne, at Rådet var åbent over for at prøve denne mulighed i det fortsatte arbejde. Det kan godt være, at de fjorten i dag højst prioriterede TENprojekter blive gennemført, men der er også fare for, at de bliver forsinket, og for at kommende projekter forsinkes. I betragtning af denne risiko så jeg gerne, at Rådet i det fortsatte arbejde var åbent over for andre finansieringsmuligheder såsom Europaobligationer. Noget sådant er ikke mindst af betydning i et udvidelsesperspektiv, da ansøgerlandene jo i høj grad har behov for at forny deres infrastruktur.

Mitchell
Jeg er ikke ekspert i finansieringen af de transeuropæiske net, men så vidt jeg forstår det, er låntagning i overensstemmelse med det, som det ærede medlem anfører, ikke desto mindre låntagning og vil have en indvirkning på Unionens eller på EU-medlemsstaternes samlede gæld.
Jeg bør understrege, at fortalerne for en fællesskabsaktion med henblik på finansiering af de transeuropæiske net ganske enkelt ser den som et supplement til medlemsstaternes indsats, idet subsidiaritetsprincippet er parolen. Rådet er nødt til at afveje behovet for en yderligere finansiering mod behovet for budgetstramninger, både på fællesskabsplan og nationalt plan. En yderligere budgetfinansiering vil altid medvirke til, at projekterne videreføres hurtigere. Men der stilles allerede betydelige midler til rådighed, og jeg er overbevist om, at der vil blive gjort betydelige fremskridt med at gennemføre projekterne.
Nogle projekter, der allerede er under forberedelse, kan blive lidt forsinket, men Rådet mener, at de som prioriteter vil blive videreført.

Formanden
Spørgsmål nr. 15 af Konstantinos Hatzidakis (H-0956/96):
Om: Krænkelse af menneskerettighederne på bekostning af græsk-cyprioterne i den besatte del af Cypern
Ifølge nogle oplysninger, der er fremkommet, fortsætter den tyrkiske besættelsesmagt med at lægge hindringer i vejen for kommunikationen mellem græsk-cyprioterne i den besatte del af Cypern og befolkningen i de frie områder samt nægte deres børn retten til uddannelse. De tyrkiske besættelsesmyndigheder nægtede for nylig at give parret Hatzijannis, som var taget over til de frie områder for at få deres ottende barn døbt, tilladelse til at vende tilbage til deres landsby med det resultat, at deres fire mindreårige børn nu er efterladt i den besatte del af Cypern uden forældreopsyn. Endvidere nægter de tyrkiske myndigheder fortsat at erstatte den ene af de tre græsk-cypriotiske lærerinder fra det besatte område, der er gået på pension. Kan Rådet på denne baggrund oplyse, hvilke skridt det agter at tage for at finde en omgående løsning på disse problemer og generelt sikre respekten for menneskerettighederne til fordel for de nu kun få hundrede græsk-cyprioter, der er tilbage i det besatte område?

Mitchell
Rådet har ikke behandlet det tilfælde, der henvises til i det ærede medlems spørgsmål. Men Rådet har tidligere og vil fortsat gøre det klart, at de demokratiske frihedsrettigheder og grundlæggende menneskerettigheder skal overholdes for begge samfundsgrupper på øen.
Det mener, at alle eksisterende begrænsninger for de græsk-cypriotiske og maronitsamfund i det nordlige Cypern bør ophæves. Det mener endvidere, at der er et presserende behov for at intensivere bestræbelserne på at fremme en samlet politisk løsning på Cypern i De Forenede Nationers regi og har opfordret begge samfund til at indgå konstruktivt i denne proces. Den Europæiske Union støtter aktivt de bestræbelser, som FNgeneralsekretærens særlige repræsentant udfolder med henblik herpå.
Jeg har sørget for, at der er blevet iværksat undersøgelser af den sag, det ærede medlem henviste til, og jeg vil forelægge resultatet af disse undersøgelser for Rådet.

Hatzidakis
Hr. formand, det kan godt være, at ministeren, hvis land ligger i det modsatte hjørne af Europa, har tænkt, at dette medlem nu belemrer os med spørgsmålet om en familie, som de tyrkiske myndigheder ikke vil give lov til at vende tilbage til den besatte del af Cypern. Men det er mere end det. Det er en hel befolkningsgruppes problem, der kommer til udtryk med mellemrum på forskellige måder.
Der var 20.000 græsk-cyprioter, der i 1974 blev lukket inde i den besatte del af Cypern, og 22 år efter er der kun 400 tilbage, hvilket jeg mener skyldes vor egen, det europæiske samfunds og FN's passivitet. Der er fremsat mange erklæringer, vi har også hørt Deres erklæringer i dag, som gentages gang på gang, og som lyder godt, men mener De ikke, at disse erklæringer bør omsættes i praksis, og de verbale forpligtelser, vi påtager os, bør gøres til konkret politik? For det, jeg påpeger i mit spørgsmål, er helt igennem sandt, og så vidt jeg kan se, foretager man sig intet konkret.

Mitchell
Lad mig allerførst sige, at jeg ikke befinder mig så langt væk fra Cypern, at jeg ikke forstår, at De kan være bekymret for andre mennesker. Jeg kan erindre Parlamentet om, at det irske formandskab udnævnte en irsk ambassadør som EU's særlige udsending med henblik på at forsøge at medvirke til at løse de problemer, som det ærede medlem henviser til.
For det andet har medlemmet selvfølgelig ret til at rejse spørgsmål på denne måde og lægge pres på Rådet. Men ud over erklæringer er én af de ting, vi skal gøre som Union, at gøre det muligt for os selv at have samme politiske gennemslagskraft, som vi har i økonomisk henseende. Realiteten er, at Den Europæiske Union ikke har givet sig selv muligheden for at gøre det. Hele det udenrigs- og sikkerhedspolitiske område er ved at blive behandlet på regeringskonferencen, og jeg håber, at den vil gøre det muligt, at Unionen bliver mere effektiv og får stillet instrumenterne til rådighed, så den kan optræde som en Union, når den forsøger at løse problemer af denne art.
Andre organisationer er også aktive på området, f.eks. FN, og de har ikke hidtil haft held til at løse problemet. Det er et kompliceret og vanskeligt problem. Jeg kan forsikre det ærede medlem om, at det er et problem, som i høj grad har optaget dette formandskab, og den udsending, som Irland har udnævnt, vil da også forblive i sit embede under det nederlandske formandskab. Det er allerede blevet bekræftet, og vi vil fortsat forsøge at gøre alt, vi kan, for at få en tilfredsstillende løsning på problemet.
Med hensyn til det enkelttilfælde, der blev nævnt, er grunden til, at jeg sagde, at jeg ville tage denne sag op, at jeg ikke havde nogen oplysninger om den, og den blev nævnt i spørgsmålet. Det havde været en forsømmelse fra min side at lade en særlig sag, der var blevet nævnt, ligge.

Formanden
Da spørgerne ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 16 og 17.
Spørgsmål nr. 18 af Per Gahrton (H-0967/96):
Om: Våbenpolitik og våbenhandel
Ifølge unionstraktatens artikel 223 henhører våbenpolitikken udelukkende under medlemsstaternes kompetenceområde, men under et møde i Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender den 17.9. i Strasbourg erklærede kommissær Bangemann, at Kommissionen afholdt sig fra at behandle spørgsmål vedrørende våbenhandel på linje med andre spørgsmål i forbindelse med det indre marked af »politiske hensyn«. Han påstod, at Domstolens afgørelser går forud for traktaten og egentlig giver EU kompetence også med hensyn til våbenpolitik og våbenhandel. På baggrund heraf bedes Rådet oplyse, om det mener, at gældende EU-ret giver EU-institutionerne beføjelse til at behandle våbenpolitik og våbenspørgsmål, og i så fald i hvilke henseender, i hvilket omfang og med hvilken målsætning? Eller fastholder Rådet en streng fortolkning af artikel 223, hvorved våbenpolitikken falder uden for EU-institutionernes kompetenceområde?

Mitchell
Bestemmelserne i artikel 223 udgør ikke, som det ærede medlem bemærker, et kompetencemæssigt forbehold til fordel for medlemsstaterne, men en beskyttelsesklausul. I henhold til artikel 223, og nærmere bestemt artikel 223, stk. 1 b, er traktatens bestemmelser ikke til hinder for, at en medlemsstat træffer de foranstaltninger, som den anser for nødvendige til beskyttelse af sine væsentlige sikkerhedsinteresser, og som vedrører fabrikation af eller handel med våben, ammunition og krigsmateriel.
Ved anvendelse af stk. 2 i denne artikel vedtog Rådet den 11. april 1958 enstemmigt en lister over produkter, som kan omfattes af disse bestemmelser. Denne liste er ikke blevet ændret siden da. I henhold til artikel 223, stk. 3, kan listen ændres af Rådet med enstemmighed på forslag af Kommissionen. De foranstaltninger, som medlemsstaterne kan træffe i medfør af bestemmelserne i artikel 223, må ikke forringe konkurrencevilkårene inden for fællesmarkedet for varer, som ikke er bestemt til specifikt militære formål - dvs. varer til både civile og militære formål. Der er EU-lovgivning i kraft vedrørende varer til både civile og militære formål, som omfatter både fællesskabsbestemmelser og relevante bestemmelser i forbindelse med den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Spørgsmål vedrørende våbenpolitikken behandles og drøftes allerede af to arbejdsgrupper under Rådet, POLARM - arbejdsgruppen om europæisk våbenpolitik - og COARM - gruppen om eksport af konventionelle våben. Enhver foranstaltning, som Rådet træffer på dette område, berører ikke beskyttelsesklausulen i artikel 223, som en medlemsstat på ethvert tidspunkt kan påberåbe sig.

Gahrton
Jeg takker Rådets repræsentant for svaret. Det var faktisk meget interessant. Jeg skrev for øvrigt et brev til kommissær Bangemann, straks efter at han havde fremsat den udtalelse, som jeg refererer til. Jeg skrev det på svensk, men jeg har endnu ikke fået noget svar. Dette var blot ment som en oplysning; det interessante i det svar, som Rådet nu har givet, er jo, at det kun kan fortolkes således, at Rådets repræsentant ikke godkender kommissær Bangemanns udtalelse til Europa-Parlamentets Udenrigsudvalg, hvori han som nævnt anførte, at han ville kunne behandle våbenhandel på nøjagtig samme måde som enhver anden form for handel, og i forbindelse hermed henviste til afgørelser truffet af EU-Domstolen. Har jeg forstået Rådets repræsentant rigtigt, er der ikke i den senere tid sket noget, som gør det muligt at afvige fra bestemmelserne i artikel 223, og det burde kommissær Bangemann eftertrykkeligt gøres opmærksom på.

Mitchell
Jeg er sikker på, at det ærede medlem vil gøre netop det under Kommissionens spørgetid, men lad mig sige, at så vidt jeg ved, og ifølge de oplysninger, jeg har fået, er situationen, som jeg har anført. Bestemmelserne i artikel 223 udgør ikke et kompetencemæssigt forbehold til fordel for medlemsstaterne, de er snarere en beskyttelsesklausul for medlemsstaterne, som kan påberåbe sig dem af sikkerhedsmæssige grunde. Han har tolket det, jeg sagde om spørgsmålet, korrekt.

Formanden
Spørgsmål nr. 19 af Robert Evans (H-0973/96):
Om: Sundheds- og sikkerhedsforhold for bygningsarbejdere
Hvilke foranstaltninger vil Rådet træffe for at sikre, at direktiv 92/57/EØF og andre sundheds- og sikkerhedsbestemmelser om byggepladser overholdes i Den Europæiske Union?

Mitchell
Rådet tillægger det den største betydning, at hver medlemsstat gennemfører fællesskabslovgivningen fuldt ud og nøjagtigt, og at den nationale lovgivning, hvorved fællesskabslovgivningen gennemføres, anvendes effektivt. Denne holdning er klart anført i Rådets resolution af 27. marts 1995 om gennemførelse og anvendelse af fællesskabslovgivningen på det sociale og arbejdsmarkedspolitiske område.
Jeg bør også tilføje, at i overensstemmelse med traktatens bestemmelser er det Kommissionens opgave at sikre, at fællesskabslovgivningen anvendes af medlemsstaterne.

Evans
Jeg takker formanden for dette svar. Jeg stillede dette spørgsmål, da jeg er optaget af et tilfælde med en mand fra Hayes i det nordvestlige London i min valgkreds, hr. Stacey, som for to år siden blev dræbt på en byggeplads i Tyskland. Jeg tog til Leipzig for at se byggepladserne dér og for at finde ud af, hvad der var sket, og det var klart for mig, at i den del af det tidligere Østtyskland blev dette direktiv ikke håndhævet. Jeg er sikker på, at der er lignende omstændigheder eller situationer i andre dele af Den Europæiske Union.
Det, jeg egentlig spørger om, er: Hvilke seriøse foranstaltninger vil Rådet træffe for at sikre, at medlemsstaterne håndhæver lovgivningen, og hvilke foranstaltninger træffer det mod medlemsstater, som måske ikke håndhæver sundheds- og sikkerhedsbestemmelserne, som de burde, for at sådanne unødvendige tab af menneskeliv kan undgås i fremtiden?

Mitchell
Jeg beklager meget at høre om de tragiske omstændigheder i forbindelse med det ærede medlems vælger. Jeg er absolut af den opfattelse, at den anførte lovgivning bør gælde for omstændigheder af denne art.
Men Rådet har ikke noget ansvar for anvendelsen af fællesskabslovgivningen: Dette er Kommissionens anliggende, og det ærede medlem kunne gå videre med sagen via et spørgsmål til Kommissionen.

Formanden
Spørgsmål nr. 20 af Nuala Ahern (H-0976/96):
Om: Forbud mod plutoniumflyvninger over atomfrie EU-medlemsstaters territorium
Lufttransport af plutonium eller råbrændsel indeholdende plutonium mellem oparbejdningsanlæg, anlæg til fremstilling af blandet oxidbrændsel og kernekraftværker, som anvender blandet oxidbrændsel giver anledning til atomflyvninger over en række EU-medlemsstater, hvoraf nogle har givet afkald på kernekraft.
Har de enkelte medlemsstater efter Rådets opfattelse ret til at forbyde sådanne flyvninger over deres territorium?

Mitchell
Rådet erindrer det ærede medlem om, at transporten af radioaktivt materiale reguleres på internationalt plan på baggrund af bestemmelser som led i Den Internationale Atomenergiorganisation, IAEA. Disse bestemmelser har til formål at sikre et passende sikkerhedsniveau ved transport af enhver form for radioaktivt materiale.
En revideret transportordning, som styrker de bestemmelser, der skal anvendes på dette område, blev vedtaget i september 1996. Disse bestemmelser er integreret i Den Internationale Civile Luftfartsorganisation, ICAO's tekniske direktiver, som er bindende for de kontraherende parter. I forbindelse med gennemførelsen af disse direktiver er ikke-diskriminerende fravigelser mulige.
Endvidere vil Rådet gerne understrege, at bestemmelserne i Euratom-traktatens kapitel 3 om sundhed og sikkerhed og direktivet, der fastsætter de grundlæggende sikkerhedsnormer til beskyttelse af arbejdstagernes og befolkningens sundhed mod de farer, som er forbundet med ioniserende stråling, og som har styrket sundhedsbeskyttelsen ved at fastsætte strengere dosisgrænseværdier, gælder på hele Den Europæiske Unions territorium.

Ahern
Der hersker en vis forvirring omkring de nye retningslinjer fra IAEA, fordi der ikke tages hensyn til Den Internationale Civile Luftfartsorganisations egne retningslinjer og krav, og det giver anledning til stor bekymring i denne organisation. Jeg har rejst dette spørgsmål, fordi IAEA's nye retningslinjer synes at være udformet til specifikt at omfatte lufttransport af blandet oxidbrændsel, og dette er ikke blevet defineret som materiale med et lavt udslip eller en ringe spredning, som Kommissionen selv har anført.
Indtil vi får afklaret denne forvirring og på passende vis får integreret Den Internationale Civile Luftfartsorganisations retningslinjer og krav, vil Rådet så ikke søge at forbyde transporten af dette materiale over medlemsstaternes territorier og kræve af organisationerne, f.eks. British Nuclear Fuels Ltd, at de afholder sig fra at komme med påstande om, at det officielt er blevet betegnet som materiale med en ringe spredning, da dette ikke er hensigtsmæssigt og faktisk særdeles vildledende i denne forbindelse?
Vil han afklare situationen med hensyn til de enkelte medlemsstater, der er atomfrie, og som har flyvninger over deres territorier. Kan de indføre et ensidigt forbud?

Mitchell
Det ærede medlem vil forstå, at jeg ikke kan give hende et direkte svar på en del af hendes spørgsmål, da de bestemmelser, der gælder for transport af fissilt materiale, som sagt henhører under Den Internationale Civile Luftfartsorganisation, et organ, som ikke er forbundet med Den Europæiske Union, og som medlemsstaterne tilslutter sig individuelt. Jeg vil også sige til det ærede medlem, at hvis spørgsmålet vedrørte en fællesskabskompetence, ville det være Kommissionens opgave i sin egenskab af traktaternes vogter at sikre overholdelse af fællesskabslovgivningen.
Men så vidt jeg forstår det, kan medlemsstaterne fravige ICAO's direktiver, hvilket indebærer, at de kan forbyde overflyvningen uden deres luftfartsmyndigheds tilladelse. Jeg forstår, at en enkelt medlemsstat i Unionen har ændret sin position i overensstemmelse hermed. Så vidt jeg forstår, er en sådan fravigelse således mulig. Der er minimumsnormer, men det er muligt for en medlemsstat at gå ud over disse normer individuelt. Det er et spørgsmål, som medlemsstaterne selv skal afgøre.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 21.
Spørgsmål nr. 22 af Hadar Cars (H-0983/96/ændr. 1):
Om: Unionens bistand til det tidlligere Jugoslavien
I sin udtalelse til Rådet af 17. juli om Unionens bistand til det tidligere Jugoslavien krævede Parlamentet bl.a., at indkøb inden for rammerne af dette projekt også skulle være åbne for de lande i Central- og Østeuropa, der har ansøgt om medlemsskab i Unionen.
Rådet accepterede til en vis grad Parlamentets krav og gjorde det derved muligt for landene i Central- og Østeuropa i en vis udstrækning at afgive bud inden for rammerne af hjæpeprogrammet.
Mit spørgsmål er, hvad der er opnået siden da. Hvor stor en del af det afsatte beløb er blevet udbetalt? Hvornår vil hele genopbygningsbudgettet være fordelt? I hvilken udstrækning har PHARE-landene fået mulighed for at afgive bud, og hvor mange af de indkomne og vindende bud - og på hvilke beløb - er kommet fra disse lande?

Mitchell
Rådet tog et vigtigt fremskridt i forbindelse med genopbygningsbistanden til det tidligere Jugoslavien, da det den 25. juli 1996 vedtog forordning nr. 1628/96, som fastsætter en ny ramme for finansieringen af genopbygningsaktiviteter i disse lande ud over det, der var muligt via de eksisterende PHAREforordninger.
Som det uden tvivl vil være de ærede medlemmer bekendt, indeholder denne nye forordning ideen om at give personer i stater omfattet af PHARE-programmet mulighed for at afgive bud vedrørende fællesskabsprojekter til fordel for det tidligere Jugoslavien. I henhold til forordningens artikel 9, stk. 2, kan Kommissionen i det enkelte tilfælde tillade deltagelse af fysiske og juridiske personer i disse lande. Denne artikels stk. 3 fastsætter mere præcist, hvad der menes med juridiske personer i en stat omfattet af PHARE-programmet. Denne form for foranstaltning kunne allerede blive gennemført som led i PHARE-forordningen, nemlig i forbindelse med det væsentlige bistandsprogram, som blev iværksat efter den første donorkonference om Bosnien-Hercegovina i december 1995.
Med hensyn til det andet spørgsmål, det ærede medlem rejser, skulle Kommissionen, som står for den løbende forvaltning af forordningen, være i stand til at tilvejebringe de ønskede oplysninger.

Cars
Jeg takker for svaret. Som alle i Parlamentet ved, tog man en del penge fra PHARE-midlerne til de østeuropæiske lande, da man etablerede det noget større program for hjælp til genopbygningen i det tidligere Jugoslavien. Det var bl.a. det, der motiverede Parlamentets indtrængende beslutning om, at disse lande burde have mulighed for at afgive tilbud i forbindelse med hjælpen til Jugoslavien. Nu fik jeg ikke nogen tal fra Dem, hr. minister, for, i hvilken udstrækning landene har haft mulighed herfor, og svar på, om der er indgået nogen kontrakter med dem. Jeg regner imidlertid med, at De også efter formandskabsperioden på alle måder vil prøve at gøre det lettere for de østeuropæiske lande at være med og deltage i genopbygningen af Jugoslavien. På den måde erstatter man jo lidt af det, som man tog fra dem, da man flyttede midler fra PHARE-programmet til Jugoslavien. Desuden giver man dem mulighed for udvikle sig selv.
Hr. formand, afslutningsvis vil jeg gerne give udtryk for min tak og påskønnelse af den måde, hvorpå hr. Mitchell og hans kolleger har ledet Rådets arbejde i det halvår, hvor Irland har været formandskabsland.

Mitchell
Jeg takker det ærede medlem for hans meget venlige slutbemærkninger. Med hensyn til dette spørgsmål er jeg klar over, at han har spillet en fremtrædende rolle med hensyn til at virke til fremme for de ændringer, der har fundet sted. Det er en klar tilkendegivelse af, at Rådet reagerer på Europa-Parlamentets synspunkter.
Med hensyn til enkelthederne i det spørgsmål, det ærede medlem har rejst, er jeg sikker på, at hvis han stiller et spørgsmål til Kommissionen, vil han få oplysninger om den løbende forvaltning af forordningen, men det er reelle fremskridt, og det er en god præstation, som disse PHARE-ordninger har udført.

Habsburg-Lothringen
Hr. formand, jeg vil ligeledes gerne takke rådsformanden mange gange for den udførlige vurdering, han har foretaget. Jeg vil gerne spørge ham, om der er planlagt noget specielt til Kosovoregionen. Vi hørte jo for nogle dage siden fra den serbiske udenrigsminister, at denne region er fuldt ud inkorporeret i det nuværende Jugoslaviens område, og at denne undertrykte region derfor ikke kan få nogen særstatus. Jeg vil gerne vide, om Rådet kan træffe særlige forholdsregler i denne henseende.

Mitchell
Jeg har desværre ikke sådanne oplysninger her, men jeg erkender, at det er et spørgsmål, der giver anledning til stor bekymring. Jeg vil undersøge sagen og henvende mig direkte til det ærede medlem.

Formanden
Jeg vil blot gerne takke hr. Mitchell for den måde, han har behandlet spørgsmålene på. Vi har sat stor pris på Deres selskab og de svar, De har givet både personligt og på Rådets vegne.
Hermed er spørgetiden afsluttet.
(Mødet udsat kl. 19.15 og genoptaget kl. 21.00)

Arbejdstagernes rettigheder i forbindelse med overførsel af  virksomheder (fortsættelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fortsættelse af forhandlingen om betænkning (0367/96) af Kerr for Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse om forslag til Rådets direktiv om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varetagelse af arbejdstagernes rettigheder i forbindelse med overførsel af virksomheder, bedrifter eller dele af bedrifter (KOM(94)0300 - C4-0151/94-94/0203(CNS)).

Weiler
Hr. formand, mine damer og herrer, vi er desværre ikke længere særlig mange tilbage i aften, men det kunne man jo forvente. Alligevel vil jeg gerne takke ordføreren, Hugh Kerr, mange gange for denne betænkning og for de møjsommelige forhandlinger. Næppe noget spørgsmål i Parlamentet er efter min opfattelse så kompliceret, men også så vigtigt i detaljerne og har så vidtrækkende konsekvenser i arbejdslivet i Europa. Jeg vil også gerne takke kommissær Flynn for, at han var rede til lige efter den første forhandling i januar og mange drøftelser at overtage vor opfattelse af definitionen af virksomhedsoverførsel. Dette er for min gruppe, PSE, den afgørende faktor, fordi der dermed sikres en kvalitativ forbedring af arbejdstagernes rettigheder i Europa. Dette er så meget desto vigtigere, da der for øjeblikket fra Bruxelles, desværre også fra Kommissionens side og især fra Rådets side, tilsyneladende kun udgår signaler, som vedrører bestemmelser med henblik på liberalisering og deregulering med et eneste mål, nemlig en profitmaksimering.
Med hensyn til det vanskelige spørgsmål om insolvens eller likvidation har jeg hørt, at der vel allerede er fundet et kompromis, eller at der er et på vej. Alligevel vil jeg gerne endnu en gang minde om, at alle eksperterne under høringen fremhævede, at det på tidspunktet for procedurens påbegyndelse netop endnu ikke er afgjort, hvordan resultatet kommer til at se ud. Vi er dog enige i, at det skal tilstræbes at bevare flest mulige virksomheder og dermed også mange arbejdspladser, og derfor går vi naturligvis også ind for fleksible bestemmelser. Det passer netop ikke - kollegaen fra Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder er desværre ikke til stede nu - at man ved at lade likvidationen udgå snarere kan redde virksomhederne. Alle erfaringer, f.eks. i Nederlandene, viser et helt andet billede.
Afslutningsvis har jeg tre korte anmodninger til kommissæren. For det første vil det ganske givet ikke være den sidste revision af dette direktiv. Derfor beder jeg Dem om allerede i Deres overvejelser at tage højde for, om det ikke er muligt at inddrage de central- og østeuropæiske stater. Dette er så meget desto mere presserende for os, især i Tyskland, men også i Østrig, fordi flere og flere virksomhedsflytninger ikke sker inden for EU, men til Polen, Tjekkiet og Ungarn. Det andet punkt er de faglige forsikringsordninger. Det er allerede taget op i aften. Jeg beder Dem også her om, at De ikke kun til Storbritannien, men også de andre medlemsstater finder en ordning, som sikrer, at rettighederne bevares. Også dette er så meget desto vigtigere, da der i de fleste medlemsstater foretages nedskæringer af den solidariske alderspension. Derfor skal de faglige forsikringsordninger sikres.
Sidste punkt: Jeg nævnte allerede i mit indlæg i januar, at jeg har hørt, at De udarbejder en rapport. Hvornår kan den forventes, for at vi også har flere data og fakta? Der står særdeles meget på spil, også arbejdstagernes accept af Europa. Jeg håber for Dem, hr. kommissær, og for ordføreren Hugh Kerr, at forhandlingerne med Rådet bliver vellykkede.

Schiedermeier
Hr. kommissær, mine damer og herrer, hvor vanskelige forhandlingerne om spørgsmålet om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varetagelse af arbejdstagernes rettigheder i forbindelse med overførsel af virksomheder, bedrifter eller dele af bedrifter er, fremgår af, at de har varet i to år. I denne periode tog Kommissionen efter intense drøftelser i Socialudvalget det oprindelige forslag til et nyt direktiv tilbage og erstattede det med et forslag til ændring af direktiv 77/187/EØF. I den forbindelse udviste den, herunder også kommissæren, en bemærkelsesværdig fleksibilitet. Det vanskeligste problem udgør balancen mellem de berørte arbejdstageres interesser og erhververens interesser. Betones de ansattes rettigheder i for høj grad, er arbejdsgiveren ikke længere interesseret i at overtage virksomheden. En sådan situation fører navnlig i forbindelse med finansielle problemer i den virksomhed, der skal overtages, til insolvens og efterfølgende tab af arbejdspladser.
Dette er de berørte arbejdstagere imidlertid ikke tjent med. Det er således også i deres interesse, at der fortsat er et vist incitament tilbage for erhververen. Denne balance blev opnå efter to års kamp med en let overvægt til fordel for arbejdstagernes rettigheder. En anden vanskelighed er de forskellige juridiske udgangssituationer i medlemslandene. Derfor er muligheden for konkurs i forbindelse med insolvens samt anvendelsen af en bobestyrer i sådanne tilfælde en nødvendig forudsætning for PPE-Gruppen. Derfor har vi efter længere forhandlinger med ordføreren, hr. Kerr, opnået enighed om, at han nu tager sit ændringsforslag nr. 18 tilbage, som hidtil har stået i vejen for dette. Dermed kan PPE efter min opfattelse støtte betænkningen, en betænkning, som har kostet mig særdeles mange kræfter og megen tid som skyggeordfører. Jeg håber, at vi efter to år hermed kan bane vejen for en fornuftig løsning. Ud fra hensynet til de berørte arbejdstagere og arbejdsgivere bør vi stemme for ændringen af dette direktiv.
Efter at ordføreren kun takkede sine PSE-kolleger, håber jeg ikke, at jeg fornærmer ham, når jeg som medlem af PPE til slut i mit indlæg takker ham mange gange for hans indsats i disse to år, selv om han er medlem af PSE!

Kerr
Hr. formand, jeg må måske lige oplyse kommissæren om, navnlig inden han taler, at vi, som hr. Schiedermeier sagde, har haft drøftelser, siden jeg indledte forhandlingen, og at jeg er gået med til at tage ændringsforslag nr. 18 tilbage under afstemningen i morgen. Det vil måske være en hjælp for kommissæren under hans bemærkninger i aften.

Garosci
Hr. formand, kære kolleger, det vil måske overraske Dem, men jeg siger alene ordføreren tak for omfanget af hans arbejde, og ikke dets kvalitet.
Vor gruppe er ikke enig i størstedelen af indholdet af dette nye direktiv, fordi det fjerner virksomhederne fra en reel internationalisering af markedet.
Dersom vi virkelig vil arbejde for et internt enhedsmarked, må vi give virksomhederne i de 15 medlemsstater samme vilkår for at kunne forhandle indbyrdes og blive solgt og købt. Som disse regler er udformet i dag, bremser de tværtimod en fremskyndelse af skabelsen af markedet i denne retning.
Særlig er vi uenige i begrebet overførsel af virksomheder. Dette begreb kan, således som det i dag er udformet, medføre anvendelse af direktivet på udbud af tjenesteydelser og således skabe en negativ indflydelse på beskæftigelsen, arbejdsmarkedets fleksibilitet og konkurrenceevnen. Der må følgelig ske en begrænsning af begrebet. Det, som vi særlig er uenige i, og som vi har forsøgt at rette ved et ændringsforslag, der ikke er blevet vedtaget, vedrører fristen for afgivelsen af meddelelserne. Ordføreren fastsætter nemlig pligt til at høre arbejdstagernes repræsentanter, så snart der forudses en overførsel. Dette urealistiske resultat er egnet til at lægge alvorlige hindringer i vejen for overførsler af virksomheder.
Som jeg netop har sagt, har vor gruppe fremsat et ændringsforslag, som derimod ville have gjort det muligt for virksomhederne ikke at offentliggøre bestemte oplysninger eller give disse fortroligt, dersom andet kan medføre skade.
Min konklusion er, at vi vel er gunstigt stemt over for de størst mulige garantier for arbejdstageren i arbejdsforholdet, men uden at der alt for lang tid i forvejen gives underretning om overførsler af virksomheder. Det endelige mål må være at gøre det muligt for virksomhederne bedre at tale sammen og indføre et virkeligt enhedsmarked.

Boogerd-Quaak
Hr. formand, kære kolleger, hr. kommissær, jeg vil også gerne takke hr. Kerr, fordi han har gjort et stort stykke arbejde for at nå frem til et funktionsdygtigt hele. Ikke desto mindre er der alligevel fortsat visse uklarheder tilbage, og her tænker jeg især på direktivets anvendelsesområde. Jeg vil gerne fra kommissæren høre, om artikel 1, således som den nu er ændret, også dækker den situation, at når en virksomhed har indgået en aftale med en anden virksomhed og ønsker at ændre aftalen, falder arbejdstagerne fra den anden virksomhed så ind under dette direktiv, eller foreholder det sig således, at det alene drejer sig om tjenesteydelser eller forretninger, der allerede lå inden for virksomhedens forretningsområde, og som derefter bliver lagt ud i entreprise. Jeg mener, at dette må gøres klart. Jeg vil have klarhed med hensyn til contracting out .
En anden sag, som jeg vil bringe på bane, hr. kommissær, er spørgsmålet om pensionerne. Jeg har forstået, at fru Veil har afsluttet sit arbejde, at der i hendes betænkning blandt andet står, at arbejdstagernes rettigheder bør beskyttes i samtlige situationer. Jeg mener ikke, at det kan forholde sig således, at optjente pensionsrettigheder og de dermed forbundne midler ikke skulle være beskyttede. Hr. Kerr har også allerede peget på dette punkt. Jeg er absolut af den opfattelse, at arbejdstagernes pensionsrettigheder må beskyttes ved overførsel af virksomheder.
Til slut vil jeg gå ind på, hvad hr. Garosci sagde. Han siger, at det ikke er så heldigt med arbejdstagernes medbestemmelse, og at dette bremser arbejdsmarkedets fleksiblisering i en økonomi, der bliver mere og mere global. I mit land har det ofte været arbejdstagerne, der i tilfælde af betalingsstandsning og truende konkurs har spillet en meget positiv rolle ved at prøve at redde virksomheder og dele af virksomheder. Dette er da også grunden til, at vi afgjort ikke vil stemme mod medbestemmelse for arbejdstagerne.

Schörling
Hr. formand, det er blevet nødvendigt at ændre Kommissionens forslag fra 1994 på en række punkter, fordi den uklare formulering af bestemmelserne giver mulighed for flere forskellige fortolkninger og efterlader smuthuller i lovgivningen, hvilket kan bringe arbejdstagernes retsbeskyttelse og rettigheder i fare i forbindelse med overførsel af virksomheder og bedrifter eller dele af bedrifter; det har der allerede været nogle eksempler på i England og Irland. At lukke sådanne smuthuller i lovgivningen er som bekendt ikke det letteste. Jeg synes imidlertid, at hr. Kerr har haft meget store ambitioner. Der er kommet et godt resultat ud af hans arbejde, og vi har fået en yderst seriøs betænkning.
Vor gruppe ønsker først og fremmest at understrege og pege på to ændringer. For det første må det stå absolut klart, at arbejdstagernes pensionsrettigheder skal beskyttes ved overdragelse af virksomheder og bedrifter. Som tidligere nævnt er det særlig vigtigt, at der ikke sker forringelser for den gruppe, som oftest rammes i forbindelse med nedlæggelser og ændringer, nemlig kvinder i lavløns- og deltidsjobs. Ændringsforslaget om principper vedrørende ikke-diskriminering er også meget vigtigt i denne sammenhæng.
For det andet skal det klart fremgå af begrebet »overdragelse« i direktivet, at det omfatter enhver form for overdragelse, der berører arbejdstagere, hvad enten de er ansat i selskaber, der driver virksomhed ud fra økonomiske motiver, eller i almennyttige selskaber. Lige så klart skal direktivet være i sit forbud mod en såkaldt kunstig eller simuleret konkurs, der kan krænke arbejdstagernes rettigheder.

Pronk
Hr. formand, jeg vil rette en uforbeholden og varm tak til hr. Kerr for hans betænkning. Dette tør jeg nu. Jeg tror, at hr. Kerr må være lidt underlig til mode i dag, fordi han har gået så længe rundt med denne betænkning under armen, at det næsten virker, som om han i dag skal give sin ældste datter væk i kirken til hendes brudgom. Jeg havde egentlig altid forestillet mig, at han måske alligevel havde været nødt til at trækkes med denne betænkning også under sin periode nummer to, fordi det var så indviklet, men det blev så alligevel ikke tilfældet. Vi har været i stand til nu at nå så langt. Dette giver også et svar på en række problemer.
Dette er virkelig et meget vanskeligt direktiv. Det var allerede vanskeligt nok, dengang det forelå, det er blevet vanskeligere, efter at Domstolen har afsagt en række domme med meget indgribende følger, og somme tider føler man måske, at disse er for vidtgående, men så at rette op på dette igen, ja, det er usædvanligt vanskeligt. Her stod udvalget over for en vanskelig opgave. Vi synes i begyndelsen, at det daværende første kommissionsforslag alligevel i for høj grad gik i retning af, hvad den engelske regering ville, og ikke alene vi, men også andre medlemmer af Rådet, fandt det meget morsomt at sige no, no til den engelske regering, fordi den engelske regering også altid siger no, no . Dette gjorde det ikke nemmere at løse dette problem. Derfor vil jeg sige til alle de kritiske, dette var en usædvanlig vanskelig politisk handling. Det var virkelig vanskeligt at bringe de forskellige interesser i balance, og jeg er meget glad for, at det især er lykkedes vore to grupper sammen med Kommissionen at nå frem til en acceptabel løsning. Fordi hvad er nødvendigt? At vi finder et bredt flertal i Parlamentet for de acceptable ændringsforslag. Og for det andet, at Kommissionen også kan acceptere disse ændringsforslag. Vi vil få den endelige dom at høre, men vi har på forhånd fået det klare indtryk, at det, der nu foreligger, er acceptabelt for Kommissionen. Hvis dette ikke er tilfældet, indtræder der naturligvis en anden situation. Det er det, det drejer sig om. Dét har vi opnået, og derfor vil vi ikke blot gratulere hr. Kerr men også Kommissionen og os alle sammen for, at vi har været i stand til at stable dette på benene.

Boogerd-Quaak
Hr. formand, jeg synes, at det er lidt synd, at de kristelige demokrater her siger »vore to grupper«. Efter min opfattelse er dette et parlament, hvor flere grupper er repræsenteret, og jeg vil også gerne medinddrages.

Pronk
Jeg sagde faktisk »især«, men jeg må sige, at jeg i den forbindelse sandelig også må hylde fru Boogerd-Quaak, hun har altså ret på dette punkt.

Flynn
Hr. formand, lad mig først takke ordføreren, hr. Kerr, og alle dem, der har deltaget i denne forhandling fra alle sider af Parlamentet. Dette er et af de vigtigste arbejdsretlige spørgsmål, som vil blive forelagt Parlamentet i lang tid. Jeg sætter det i samme kategori som det europæiske samarbejdsudvalg. Jeg vil også gerne takke dem, der arbejdede sammen med hr. Kerr i udvalgene, fru Waddington, fru Mosiek-Urbahn og hr. Thomas. Jeg tilslutter mig også Kerr og takker hr. Stephen Hughes, som ikke kan være til stede i dag, og alle kolleger for det usædvanlige arbejde, der er udført i de seneste to år. Jeg ser med tilfredshed på denne betænknings fortræffelige kvalitet.
I september 1994 vedtog Kommissionen som bekendt et forslag om Rådets direktiv med henblik på revision og erstatning af Rådets direktiv 77/187 om varetagelse af arbejdstagernes rettigheder i forbindelse med overførsel af virksomheder, bedrifter eller dele af bedrifter. Ændringen havde et tredobbelt formål: at omdanne og præcisere det nuværende direktivs anvendelsesområde og definitioner i lyset af Domstolens relevante retspraksis, at muliggøre en større fleksibilitet i forbindelse med overførsler som led i insolvensprocedurer med henblik på at sikre de pågældende virksomheders overlevelse samt at forbedre informations- og høringskravene, navnlig i tværnationale situationer, og at styrke arbejdstagerrepræsentanternes status.
Forslaget sigter mod at forene behovet for at garantere forbedrede standarder for arbejdstagernes beskyttelse i tilfælde at virksomhedsomlægning med det hovedformål at forhindre virksomhedslukninger og bevare det eksisterende antal ansatte som led i en større fleksibilitet, en styrkelse af de berørte parters autonomi og en forbedret retssikkerhed. Jeg er derfor særdeles glad for, at Parlamentet ikke har sat spørgsmålstegn ved dette tredobbelte formål, og at en stor del af Kommissionens reviderede bestemmelser er blevet støttet fuldt ud i Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse.
Disse omfatter bl.a. definitionen på en overførsel i artikel 1, stk. 1, 2. afsnit, udvidelsen af direktivets anvendelsesområde til at omfatte søgående skibe, atypisk beskæftigelse og virksomheder med et almennyttigt formål, bestemmelserne vedrørende tværnationale overførsler, arbejdstagerrepræsentanternes styrkede erhvervede rettigheder, behovet for at fastsætte et fælles ansvar for overdrageren og erhververen og visse blandede bestemmelser.
Jeg har dog ikke til hensigt at lægge skjul på, at der var betydelige, omend de kunne bilægges, forskelle mellem Parlamentet og Kommissionen med hensyn til omfanget og indholdet af nogle af de reviderede bestemmelser. Især glæder det mig kun at kunne meddele, at efter en frugtbar debat og meget langvarige, særdeles detaljerede drøftelser er Kommissionen rede til, helt eller delvis, at acceptere 14 af de 17 ændringsforslag, som Socialudvalget har vedtaget, og at jeg kan foreslå Kommissionen, at vi også vedtager ét af de syv ændringsforslag, der er stillet i Parlamentet.
Dette antal taler for sig selv, og den opnåede enighed er et væsentligt resultat, da vi er godt på vej mod at nå Fællesskabets mål, nemlig at opdatere en lovgivning - direktivet om erhvervede rettigheder - som er en meget central del af Fællesskabets arbejdsretlige bestemmelser og ordninger.
Jeg vil gerne analysere de stillede ændringsforslag et for et på baggrund af de tre hovedmålsætninger, som Kommissionen har fastsat. For det første med hensyn til at omdanne og præcisere direktivets anvendelsesområde og definitioner. For så vidt angår spørgsmålet om, at direktivet ikke skal anvendes i tilfælde af, at der kun finder overførsel sted af aktiviteter og funktioner, hvilket vore to institutioner fandt var det mest omstridte punkt, vil Kommissionen honorere sin afgørelse af 7. februar 1996 efter Parlamentets beslutning af 18. januar 1996. Den vil derfor lade artikel 1, stk. 1, 2. afsnit, udgå og forelægge den fremtidige tekst som et forslag til ændring, ikke erstatning, af det nuværende direktiv 77/187. Kommissionen kan derfor acceptere ændringsforslag nr. 1, titlen, nr. 2, betragtning 1, og nr. 4, artikel 1, stk. 1, 2. afsnit.
Kommissionen ser også med tilfredshed på det princip om fælles og solidarisk ansvar mellem overdrageren og erhververen, der foreslås i ændringsforslag nr. 5, artikel 3, stk. 1, 2. afsnit. Men for at øge retssikkerheden og undgå unødvendige retstvister vil et sådant ansvar være begrænset til de forpligtelser, der opstår og skal opfyldes inden overførslen. Ændringsforslag nr. 6, artikel 3, stk. 3, kan imidlertid ikke accepteres. Hvis direktivets materielle anvendelsesområde udvides til at omfatte supplerende faglige eller tværfaglige forsikringsordninger, vil dette snarere hæmme end lette overførslen af virksomheder som igangværende foretagender. Det vil også kollidere med socialsikringslovgivningen og navnlig de mange forskellige former for supplerende sociale sikringsordninger i medlemsstaterne. Kommissionen er imidlertid af den opfattelse, at virkningen af omlægningsprocesserne for de supplerende sociale sikringsordninger bør underkastes yderligere forskning, og har derfor til hensigt at gennemføre en omfattende undersøgelse af dette spørgsmål. Jeg håber, at Parlamentet vil støtte dette.
Jeg vil også gerne henvise til artikel 3, stk. 3, hvorefter medlemsstaterne kan træffe foranstaltninger for også at beskytte arbejdstagernes interesser i denne henseende. Der synes at være en vis dækning der, og vi vil gennemføre en omfattende undersøgelse af hele spørgsmålet. Med ændringsforslag nr. 19, artikel 3, stk. 4a, som er nyt, indføres der en nødvendig beskyttelsesbestemmelse for at udelukke enhver form for svigagtig praksis, som er til skade for arbejdstagernes interesser. Det kan derfor accepteres. Ændringsforslag nr. 7, artikel 4, stk. 3, som forbedrer Kommissionens tekst, kan accepteres. Men udtrykket »kan håndhæves retligt« anses for at være unødvendigt og udgår derfor. Vi finder ændringsforslag nr. 8, artikel 4, stk. 4, som præciserer Kommissionens tekst, fuldt ud acceptabelt. Med ændringsforslag nr. 9, artikel 4, stk. 5, udgår artikel 4, stk. 5, med den motivering, at de beføjelser, som deri overdrages til retsmyndighederne, navnlig beføjelsen til at ændre eller ophæve arbejdsforhold, er uforenelige med retssystemerne i de fleste medlemsstater. Kommissionen er enig heri og vil lade denne artikel udgå i sit fremtidige forslag, og forbedre informations- og høringskravene og styrke arbejdstagerrepræsentanternes status.
Ændringsforslag nr. 10, artikel 6, stk. 1, er nyt. Det gør det på baggrund af Domstolens retspraksis klart, at medlemsstaterne er forpligtet til at fastsætte en ordning for arbejdstagerrepræsentanter. Det fastsætter også, at sådanne repræsentanter skal være uafhængige af arbejdsgiveren. Jeg glæder mig over en præcisering i denne retning, som er i overensstemmelse med de forhandlingsbeføjelser, som tillægges arbejdstagerrepræsentanterne i den reviderede artikel 4, stk. 3. I overensstemmelse hermed vil den næste tekst gøre det klart, at arbejdstagerrepræsentanterne, hvad enten det er fagforeningsrepræsentanter eller repræsentanter, der er valgt blandt arbejdstagerne, sikres den nødvendige uafhængighed for at gøre dem i stand til at udføre deres opgaver.
Vi kan ikke fuldt ud tilslutte os ændringsforslag nr. 11 - dvs. artikel 6, stk. 1 og 2. Kommissionen mener, at dens eget forslag er klarere og mere konsekvent. Kommissionen er dog rede til at ændre sin tekst for at præcisere, at overdragerens og erhververens forpligtelser til at underrette arbejdstagerne gælder fra det tidspunkt, hvor den pågældende overførsel påtænkes.
Kommissionen støtter ånden og målet med ændringsforslag nr. 12, artikel 6, stk. 4a - det er også nyt - som vedrører situationer, hvor den afgørelse, der resulterer i overførslen, træffes af en fysisk eller juridisk person, som hverken er arbejdsgiver eller en kontrollerende virksomhed. Teksten vil derfor blive omformuleret for at præcisere, at der ved behandlingen af påståede manglende overholdelse af informations- og høringskravene ikke skal tages hensyn til, at de pågældende oplysninger ikke blev givet til arbejdsgiveren af den fysiske eller juridiske person, som traf den afgørelse, der resulterede i overførslen.
Med ændringsforslag nr. 13, artikel 6, stk. 5, afvises den tærskel på 50 arbejdstagere, som er fastsat i Kommissionens forslag, og den nuværende tekst fastholdes.
I henhold til ændringsforslag nr. 3, hvorved der er indført en betragtning til at gøre et sådant skridt berettiget, skal dette spørgsmål, idet man afventer en fremtidig harmonisering med hensyn til information og høring af arbejdstagere i nationale virksomheder, tages op via det fremtidige rammeinstrument. Jeg forstår konsekvensen i dette argument, og jeg vil derfor bede Kommissionen om at støtte det. Men hvis den nuværende tekst bibeholdes, er det ikke nødvendigt at indføje den betragtning, der foreslås i ændringsforslag nr. 3, som derfor bliver overflødigt.
Vedrørende nogle af de blandede bestemmelser: Ændringsforslag nr. 14 - dvs. artikel 8 - kan accepteres, ikke som erstatning for forslagets artikel 8, men som en separat ny bestemmelse, således at den fuldt ud er i overensstemmelse med de gennemførelsesforanstaltninger, der er fastsat i mit sociale handlingsprogram for 1995-97. Den anden sætning bliver imidlertid overflødig på baggrund af artikel 9 i Kommissionens forslag.
Jeg glæder mig meget over ændringsforslag nr. 15 - artikel 8a, som er ny - i kølvandet på Kommissionens meddelelse om racisme, fremmedhad og antisemitisme af 13. december 1995. Det vil tilføre direktivet om overførsel af virksomheder en væsentlig yderligere dimension.
Ændringsforslag nr. 16 og 17 er i overensstemmelse med ændringsforslag nr. 1 og 2 og bør derfor accepteres.
Ændringsforslag nr. 20, 21, 22, 23, 24 og 25 vil blive forkastet, da de enten er uforenelige med visse ændringsforslag, som vi er rede til at acceptere, eller indfører undtagelsesbestemmelser, som bringer direktivets mål og målsætninger i fare.
Kommissionen kan således fuldt ud eller til dels acceptere 15 ændringsforslag: Ændringsforslag nr. 1, 2, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 12, 13, 14, 15, 16, 17 og 19 og forkaster ni andre, hvoraf et vedrører en ny betragtning og otte vedrører operative bestemmelser.
Sammen med det nye ændrede forslag agter jeg i de kommende uger at forelægge et memorandum for mine kolleger om fortolkningen af det nuværende direktiv om virksomhedsoverførsel med henblik på at udarbejde en vejledning til arbejdstagere, deres repræsentanter, arbejdsgivere og de europæiske borgere i almindelighed om den korrekte fortolkning og anvendelse af disse særdeles vigtige bestemmelser.
Inden jeg slutter, vil jeg gerne lige sige til fru Weiler, at jeg anser hele spørgsmålet om reformen af de sociale sikringsordninger for at være kolossalt vigtigt. Der foregår for øjeblikket en høringsdebat som led i debatten om den sociale sikrings fremtid og bestemmelserne i den forbindelse. Jeg vil i foråret forelægge en meddelelse, som vil komme ind på alle de spørgsmål, hun rejste.
Det glæder mig meget, at hr. Schiedermeier var i stand til at støtte dette direktiv. Det siger noget om den enighed, der findes i Parlamentet i aften.
Jeg vil gerne sige til hr. Garosci, at jeg støtter det, han sagde med hensyn til, at alle arbejdstagerne skal have de største garantier, men jeg kan ikke støtte det, han sagde med hensyn til fortrolighed. Jeg kan nemt tilkendegive min holdning, nemlig at så snart det er besluttet at foretage en overførsel, bør arbejdstagerne underrettes.
Fru Boogerd-Quaak sagde noget meget fornuftigt om spørgsmålet om pensioner. Jeg har besvaret det tidligere. Jeg må sige til Dem, at Europa-Parlamentet ikke havde brug for den definition. Det er grunden til, at vi tog dette tilbage i artikel 1, stk. 1. Hvert tilfælde vil derfor blive afgjort fra sag til sag. I princippet kan det omfatte den udlicitering, som optager Dem så meget, og retspraksis vil finde anvendelse i alle disse situationer. Det udvikler sig også fint i den henseende.
Afslutningsvis vil jeg gerne understrege betydningen af den forhandling, der finder sted her i dag. Den er vigtig for hele socialpolitikkens fremtid og moderniseringen inden for en ny sammenhæng med en tilstrækkelig fleksibilitet og forbedrede beskyttelsesstandarder.
Jeg vil gerne særdeles oprigtigt takke Parlamentet for denne historiske og helt centrale situation, der finder sted her, for så vidt angår Det Europæiske Fællesskabs arbejdsret. Det er et reelt fremskridt, og jeg komplimenterer Parlamentet for dets indsats.

Formanden
Kommissær Flynn, lad mig udtrykke min beklagelse over, at jeg ikke kan tiltale Dem med Deres rigtige gæliske betegnelse som leder af et folkeslag på gælisk. Jeg har forsøgt at finde ud af, efter Taoiseach og Tánaiste , hvad der ville være den rigtige betegnelse for Dem, men det er desværre ikke lykkedes mig indtil videre. Jeg fortsætter min søgning, men det vidner ikke om en manglende vilje til at hylde Dem, som vi bør, og som vi gør. Lad mig med al respekt tilføje noget andet. Hvis nogen havde næret tvivl om, hvilken betydning De tillægger det spørgsmål, der er blevet behandlet, mener jeg, at Deres udtømmende svar til hvert eneste punkt ikke har givet os noget som helst spillerum for fortsat at nære denne tvivl. Det eneste problem er, at De desværre har brugt 14 minutter, mens der var fastsat 5 minutter til kommissærens svar. Hvis vi fortsætter på denne måde, vil jeg med glæde blive her indtil kl. 1.30, men jeg er ikke sikker på, at tolkene vil være særlig glade for det.

Kerr
Jeg vil blot gerne over for kommissæren tilkendegive min påskønnelse af hans meget omfattende svar og navnlig ideen om at udsende et memorandum med henblik på en præcisering, som er meget nødvendig, navnlig for domstolene, med henblik på nøjagtigt at præcisere, hvor Kommissionen står. Jeg mener, at dette har været et fortræffeligt eksempel på samarbejde mellem Parlamentet og Kommissionen, og jeg håber, at Rådet vil tage imod det i det lys.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen formiddag.

Aftalen om ændring af fjerde AVS/EF-konvention
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling (A4-0387/96) af Wurtz for Udvalget om Udvikling og Samarbejde vedrørende udkast til Rådets afgørelse om indgåelse af aftalen om ændring af fjerde AVS/EFkonvention, undertegnet på Mauritius den 4. november 1995 (KOM(95)707-6075/96 - C4-0278/96-96/0023(AVC)).

Wurtz
Hr. formand, hr. kommissær, før den reviderede Lomé IV-konvention og finansprotokollen kan træde i kraft, skal de ratificeres af alle nationale parlamenter og Europa-Parlamentet skal afgive samstemmende udtalelse.
Det er således en meget betydningsfuld politisk opgave, vi er samlet for at varetage. Den betydning, vi tillægger opgaven, vil blive fulgt nøje af både AVS-landene og de dele af den offentlige opinion, der er klar over, hvad det fremtidige forhold mellem nord og syd betyder for civilisationen i verden i det 21. århundrede i samt for samfundet i vore egne lande.
Dette forhold er som bekendt inde i en meget vanskelig eller ligefrem kritisk periode. Denne dramatiske udvikling kan illustreres ved situationen i den offentlige udviklingsbistand. I stedet for at nærme sig målet på 0, 7 % af den rigdom, der skabes i de industrialiserede lande, er bistanden styrtdykket til knap 0, 27 %, hvilket er det laveste niveau i et kvart århundrede. G7-landene bringer især skam over sig selv på dette område. Frankrig reducerer sin støtte med 12 %, og Tyskland og Det Forenede Kongerige anstrenger sig endnu mindre. Hvad angår USA slår de alle rekorder ved at sænke deres bidrag med 28 % på et år, så det knap nok når 0, 1 % af deres BNP. Dette fald i bistanden er blot den mest synlige del af den chokerende og farlige forværring af forholdet mellem nord og syd.
Det mærkes specielt meget i Afrika, hvor der ifølge FN bruges fire gange så mange penge til renter og afdrag på gæld som til sundhedsvæsenet. Fru Carol Bellamy, der er generalsekretær for UNICEF, fremhæver, at man i vores tidsalder er mest optaget af rentabilitet og besjælet af en kynisme over for udviklingsbestræbelserne.
Det er i denne sammenhæng, at vi i Europa-Parlamentets Udvalg om Udvikling og Samarbejde prøver på at måle fordele og mangler ved Lomé IV. Jeg vil ikke gå ind i en detaljeret analyse af de ændringsforslag til Lomékonventionen, som udspringer af de seneste forhandlinger, og som findes i min betænkning. Jeg vil opfordre Dem til at gennemgå det arbejdsdokument, der findes som bilag til min betænkning, hvori jeg nævner en række overvejelser om de store Lomé-resultater, som jeg mener, man bør bevare og videreudvikle i fremtiden.
Jeg vil til gengæld gerne fremhæve på tre grundtanker, som Udvalget om Udvikling og Samarbejde har taget til sig, og som udtrykker den holdning, som vi anbefaler Dem at vedtage, når der skal stemmes om Lomé IV.
Den første tanke går ud på, at resultaterne af denne revision af konventionen og af det møjsommelige kompromis, man er nået frem til mellem de 15 medlemsstater om finansprotokollen, er skuffende. Det er det generelle synspunkt. Det »ja«, som vi anbefaler, skal således ikke forstås som en lovprisning af Lomé IV. Det skal til dels ses som et svar på en indtrængende og enstemmig opfordring fra AVS-landene om hurtigt at ratificere konventionen, fordi de har brug for en sådan, uanset om de er tilfredse eller ej.
På den anden side betyder vort ja i den aktuelle ugunstige situation ikke, at vi bare lader stå til, men det bekræfter vores begejstring for resultaterne af Lomé-konventionen, som i dag er stærkt truede.
Dette fører mig til den anden grundtanke i betænkningen. Jeg foreslår, at De bruger denne afstemning til at fremsætte en højtidelig advarsel. Man skal vide og fortælle, at den fjerde Lomé-konvention højst sandsynlig bliver den sidste. Og ingen ved, hvad der sker efter år 2000.
Det forekommer os således nødvendigt i rette tid at udtrykke vore klare krav for perioden efter Lomé, for fremtiden afgøres nu.
Vort ja bliver således et ja, der kræver en fastholdelse af det, der undertiden kaldes »ånden fra Lomé«, som tidens store ultraliberale vind slider ned, så den til sidst fornægtes.
Hvad er det for nogle grundlæggende resultater af forholdet mellem Den Europæiske Union og AVS-landene, som vi foreslår, at man bygger videre på for, som vi siger, at overbyde Lomé? Det er den tredje akse i vores betænkning. Vi minder i denne forbindelse om partnerskabsbegrebet, der er et grundbegreb i Lomé, ved at give det et nyt og stærkt indhold i modsætning til de kvælende og ensidige betingelser, der pålægges fra de internationale finansieringsinstitutioner. Vi understreger ligeledes nødvendigheden af at give vores medkontrahenter garanti for en forudsigelig udviklingsbistand. Sagt på en anden måde, så tegner et samarbejde på mellemlang og lang sigt sig som et reelt svar på de store udviklingsprioriteter.
Endelig skal sikkerheden i forholdet mellem EU og AVS-landene styrkes, ikke blot i teksterne, men også i form af betydende handlinger; specielt i en stadig mere ustabil verden bør EU blande sig i de store internationale organisationer for at bremse den marginaliserende globalisering og genskabe en logisk og etisk forsvarlig medudvikling.
Hr. formand, ved at basere et varigt forhold til syden på disse principper vil Fællesskabet samtidig bidrage til at genskabe håbet hos sine partnere og samtidig selv genskabe den vision, som man sådan mangler i dag.

Formanden
Hr. Wurtz, jeg takker Dem for Deres indledende bemærkninger.

Porto
Hr. formand, indledningsvis vil jeg takke hr. Wurtz for hans betænkning og kommissær João de Deus Pinheiro for indgåelsen af aftalen om ændring af den fjerde Lomé-konvention.
Da det drejer sig om lande med en særlig historisk og aktuel tilknytning til Den Europæiske Unions medlemsstater, har vi et særligt ansvar over for dem, som vi ikke kan flygte fra, og vi må derfor tage hensyn til alle dimensioner i deres udviklingsproces.
Det er således berettiget, at der stilles større krav til respekten for menneskerettighederne og udvidelsen af den politiske dialog, og at ideen om en trade-off mellem demokrati og økonomisk vækst definitivt er begravet. I alle lande, selv de mindst udviklede, er den demokratiske respekt for det enkelte menneskes uafhændelige rettigheder en forudsætning for vækst i en åben og krævende verden, som den vi lever i.
Som ordfører for udtalelsen fra REX-Udvalget vil jeg understrege, at protektionisme ikke er en korrekt vej for disse lande. Med vores bistand, men i endnu højere grad ved deres egen indsats, er det nødvendigt, som det hedder i en af konklusionerne, at sikre deres »konkurrenceevne i en åben verdensøkonomi«. Desuden må bistanden ledsages af en åbning af markedet for vigtige produkter fra disse lande. En sådan markedsåbning må nødvendigvis gennemføres gradvis under overholdelse af passende frister og tid til at foretage de nødvendige omstruktureringer (i den henseende var fremrykningen af de i Uruguay-runden fastsatte frister for fri import af tekstilprodukter et dårligt eksempel).
Med den foreliggende aftale er der opnået andre fremskridt i samarbejdet med AVS-landene, idet den i en vanskelig tid med budgetnedskæringer sikrer en global forøgelse af den økonomiske støtte (uden sidestykke fra de andre rige landes side) samt større effektivitet i interventionen, større sammenhæng, bedre koordinering og større komplementaritet mellem Fællesskabets og medlemsstaternes udviklingspolitikker.

Donnay
Hr. formand, kære kolleger, Lomé-konventionen er Den Europæiske Unions særlige instrument for udviklingsbistand. Man har længe prioriteret landbrug og selvforsyning på bekostning af transportsektoren. Infrastrukturen er således stærkt forfalden. Heldigvis er der nu fornyet interesse for transportsektoren, der spiller en afgørende rolle for udviklingen, specielt for indlandsstater og østater.
Søtransporten har således stor strategisk betydning for AVS-landenes konkurrencedygtighed i forbindelse med udenrigshandelen. Medlemmerne af Udvalget om Transport og Turisme har enstemmigt vedtaget de transportmæssige dispositioner, der findes i den reviderede tekst til den fjerde Lomé-konvention.
Tillad mig at fremhæve tre punkter. For det første glæder vi os i Udvalget om Transport og Turisme over, at kapitlet om transport omfatter alle transportområderne, navnlig infrastrukturaspektet, og at man prioriterer flytransport og søtransport, der er vigtige sektorer for østaterne. I den anledning går vi ind for det bekræftede princip i konventionen om, at det er nødvendigt at gennemføre en liberalisering af søtransporten, og at det er nødvendigt for afrikansk rederivirksomhed at arbejde på mellemlang sigt inden for en ramme, der mest muligt nærmer sig fri og loyal konkurrence.
Ikke desto mindre er det nødvendigt at give AVS-landene en tilstrækkelig lang frist til, at de kan tilpasse sig de nye konkurrencebetingelser, for at denne sektor ikke skal blive destabiliseret og de afrikanske selskaber blive ødelagt. Det er således meget vigtigt at uddanne borgerne i AVS-landene.
For det andet godkender vi ændringerne til konventionens artikel 129, der gør det muligt for AVS-staterne at anmode EIB om at intervenere.
Lad mig til sidst understrege det enorme turistpotentiale, der findes i disse lande, samt nødvendigheden af at udvikle denne sektor, hvor der kan skabes mange arbejdspladser. Udvalget om Transport og Turisme er enig med ordføreren om, at Europa-Parlamentet bør afgive en samstemmende udtalelse vedrørende denne reviderede konvention.

Souchet
Hr. formand, vores ordfører har med rette benyttet proceduren for afgivelse af samstemmende udtalelse til at udsende et advarselsråb over ødelæggelsen af Loméprocessen. Denne konvention er ved at miste sin sammenhæng. Den eroderes af den anarkistiske mangedobling af frihandelsaftaler, der dræner aftalen for handelsmæssigt indhold, og som indgås, uden at man bekymrer sig om virkningerne for AVS-landene. Den ødelægges på grund af svindel med oprindelsescertificering af varer, således at ethvert produkt, der importeres via et AVS-land, kan nyde godt af konventionens fordele. Endelig ødelægges konventionen af den stigende bekymring hos samarbejdspartnerne i Syd over vores reelle vilje til at fortsætte et privilegeret samarbejde med dem.
Fiskeriudvalget har også benyttet lejligheden til at give udtryk for sin store bekymring over situationen. Fiskerisektoren har afgørende betydning for udviklingen hos vores samarbejdspartnere i Syd. Den er navnlig et af de stabiliserende elementer hos landbefolkningen.
I den udtalelse, som Fiskeriudvalget har vedtaget, fremhæves de punkter, som vi finder vigtige. Først og fremmest fremhæves fiskerisektorens interesse i princippet om et decentraliseret samarbejde, som præsenteres i teksten fra Kommissionen. Inden for disse nye rammer vil vi gerne have undersøgt muligheden for at udarbejde et særprogram for et decentraliseret samarbejde på fiskeriområdet. Fiskeriudvalget er tilfreds med, at der ved denne revision af Lomé-konventionen er indført bestemmelser, der gør det muligt at tage hensyn til beskyttelsen af den lokale produktion i forbindelse med EU's fødevarebistand. Det er vigtigt, at vores bistand ikke konkurrerer med den lokale produktion.
Fiskeriudvalget gør Kommissionen opmærksom på sin bekymring over oprindelsesgarantien for produkter og beder om, at ansvaret for denne garanti overføres fra importørerne i EU til de myndigheder, der udsteder EUR 1-certifikaterne, sådan som det allerede er tilfældet med garantien for varernes sundhedsmæssige kvalitet.
Endelig er Fiskeriudvalget meget bekymret over virkningerne af det stigende antal frihandelsaftaler eller særlige GSP-ordninger, hvis bestemmelser undertiden strider mod AVS-landenes interesser.

McGowan
Hr. formand, det, som det her drejer sig om, er tilstanden blandt nogle af verdens fattigste mennesker, som lever i 70 udviklingslande. I en rapport fra De Forenede Nationers Udviklingsprogram fremhæves følgende i år: verdens 400 milliardærers aktiver overstiger den samlede årsindkomst i landene med 50 % af verdens befolkning. I 43 lande er gennemsnitsindkomsterne i dag mindre, end de var i 1970. De fattigste lande med 20 % af verdens befolkning har oplevet, at deres andel af verdenshandelen er faldet mellem 1960 og 1990 fra 4 % til mindre end 1 %. Med hensyn til f.eks. virkningen af AIDS for Afrika viser prognoserne, at i år 2000 vil den forventede levealder være faldet fra 62 til 47. Hvert år dør omkring 15 mio mennesker, 1.700 mennesker i timen, af årsager, der skyldes fattigdom. Mens forholdet mellem de rigeste 20 %'s og de fattigste 20 %'s andel af indkomsten i verden er blevet fordoblet fra 30: 1 til 60: 6, er den officielle udviklingsbistand som en procentdel af indkomsten pr. indbygger samtidig faldet fra 0, 54 % for 15 år siden til 0, 27 % i dag. Dvs. at mens den globale ulighed er blevet fordoblet, er den internationale solidaritet blevet halveret.
Hr. Wurtz påpeger i sin begrundelse, at for så vidt angår finansprotokollen til Den 8. Europæiske Udviklingsfond, har vi ikke nået vort mål om at opretholde Den Europæiske Unions bidrag på samme niveau som for fem år siden i faktiske tal. Det er problemet, og Lomé IV - finansprotokollen - er klart absolut en skændsel og en utrolig afspejling af prioriteterne og manglen på solidaritet.
Lad mig også sige, at forelæggelsen af dette spørgsmål, dette initiativ, for Europa-Parlamentet, når vi ikke har noget som helst at skulle have sagt med hensyn til budgettet, er en gentagelse af det meningsløse og en gentagelse af paradeforestillingen. Vi ønsker selvfølgelig sammen med Kommissionen at søge at finde en ændring, som vil medføre en passende opførelse på budgettet. Lad mig sige, at det vigtige partnerskabsprincip, som er et centralt aspekt ved Lomé-konventionen, er et meget ulige partnerskab. Vi ser dette, for så vidt angår menneskerettighederne. Europæerne går generelt ud fra, at menneskerettighedskrænkelser kun finder sted i AVSlandene og ikke i Den Europæiske Union.
Ikke desto mindre befinder vi os i slutningen af en epoke, og vi deltager i en værdifuld diskussion. Kommissionen har udsendt en grønbog. Vi ser frem til en bedre behandling af udviklingslandene med passende prioriteter fremover. Til trods for dette må vi anbefale, at vi ud fra hensynet til og efter ønske fra AVS-landene modvilligt siger ja til at støtte denne konvention.

Corrie
Hr. formand, lad mig begynde med at takke kommissæren for det kolossale arbejde, han har præsteret for at få konventionen om Lomé IV på plads under meget vanskelige omstændigheder. Lad mig også komplimentere hr. Wurtz for han fortræffelige betænkning, som meget klart kaster lys over succeserne og manglerne i forbindelse med Lomé IV-konventionen mellem EU og AVS-landene. Han slår til lyd for, at vi stemmer ja til den reviderede udgave af Lomé IV og finansprotokollen dertil, selv om det sker med visse fornuftige forbehold. Han peger med rette på, at AVS-landene ønsker hurtigst muligt at få denne konvention undertegnet og ratificeret af alle medlemsstaterne, og at disse udviklingslande regner med, at den reviderede konvention snart træder i kraft. Hvad enten de er tilfredse med den eller ej, har de brug for Lomé, og det er den kendsgerning, som Parlamentet ikke kan se bort fra.
AVS/EF-aftalen byggede på et ligeværdigt partnerskab mellem partnerne, men der har i AVS-landene i stigende grad været en følelse af, at partnerskabet er ved at blive et meget ensidigt anliggende, hvor EU tvinger sin vilje igennem over for AVS-landene som følge af nedskæringer i den økonomiske bistand både på multinationalt og binationalt plan. Vi skal derfor alle glæde os over Kommissionens grønbog, som forsøger at udstikke en klar retning for, hvor forbindelserne mellem EU og AVS er på vej hen. Jeg håber, at AVS-landene vil få et betydeligt input i dette dokument, og jeg er sikker på, at det regionale samarbejde vil spille en væsentlig rolle.
Det, der begyndte som en midtvejsrevision, viste sig at blive en ret betydelig ændring af den måde, Lomé fungerer på. Der blev optaget nye krav og kriterier. Respekt for menneskerettighederne, de demokratiske principper og retsstaten er selvfølgelig blevet opstillet som grundlaget for AVS-EU-samarbejdet, men jeg må sige, at jeg personligt begynder at spørge mig selv, om en god ledelse, fred og stabilitet ikke er vigtigere end et rent vestligt demokrati for nogle af vore mere skrøbelige udviklingslande. Hvis vi ønsker, at de udenlandske investeringer og joint venture-partnerskaberne skal forbedre deres økonomi, vil det kun ske, hvis der er politisk stabilitet. At straffe lande som Zambia ved at indstille bistanden, fordi landet har ændret sin forfatning, kunne medføre en destabilisering af en af de få stabile stater på det afrikanske kontinent. Valgene dér synes at være frie, retfærdige og fredelige.
Jeg beklager at måtte fortælle, at efter at have beskæftiget mig med Lomé siden 1978 har jeg aldrig tidligere oplevet en så stærk utilfredshed fra AVS-landenes side med deres forbindelser med EU. AVS-landene skal i mange tilfælde gøre mere for at hjælpe sig selv. Bistand er kun en del af svaret, handel er et afgørende element.

Aldo
Hr. formand, der er i årenes løb i de forskellige faser under konventionens udarbejdelse sagt meget om Lomé-konventionens reelle rækkevidde. Jeg kan ikke lade være med at fremhæve nogle væsentlige punkter, der kan gøre os bevidste om Lomé år 2000.
Lad mig minde om, at de 70 AVS-lande omfatter 600 millioner indbyggere, og at den finansielle bistand i den seneste finansprotokol er fastsat til 13 mia ecu for fem år, hvilket blot giver 20 ecu pr. indbygger. De stadig større uligheder og den øgede marginalisering af de mest hjælpeløse lande er et resultat af en forarmelse, der stammer fra nye økonomiske, sociale og miljømæssige kløfter. EU's fremtidige udvidelse med landene i Central- og Østeuropa udgør en vis fare for, at EUF-midlerne reduceres betydeligt, således at det bliver umuligt at sætte gang i økonomien i et land, der har problemer. Det vil ikke desto mindre være uretfærdigt at give Lomé-konventionen skylden for den endemiske fattigdom, der kendetegner visse AVS-lande. Der er bred enighed om, at EU's model for udviklingsbistand er enestående på verdensplan.
På trods af ambitioner og velvilje vil man kun nå de mål, der er fastsat i Lomé-konventionen, hvis Den Europæiske Union sørger for de nødvendige midler og den nødvendige kontrol og på institutionelt plan etablerer den nødvendige kompetence på det udenrigspolitiske område for at skabe en bedre politisk dialog med AVS-landene, så der kan defineres en ny partnerskabsmodel.
Hvad angår det decentraliserede samarbejde, der er defineret i afsnit 3 i Lomé-konventionen, ville jeg ønske, at denne randbemærkning var mere eksplicit, specielt hvad angår den materielle, organisatoriske, formelle og finansielle kompetence hos oversøiske departementer - områder, der er integreret i Den Europæiske Union, og som kunne tænkes at indgå aftaler med AVS-landene på grund af deres geografiske placering. Jeg vil også endnu en gang på det kraftigste anmode om, at de oversøiske franske departementer bliver tilknyttet ved indgåelsen af konventioner mellem EU og AVS-landene i deres geografiske område, hvilket er en logisk konsekvens af deres integration i Den Europæiske Union og deres meget specielle situation.

Hory
Hr. formand, Gruppen Europæisk Radikal Alliance er helt enig i vores kollega hr. Wurtz' udtalelse om ændring af den fjerde Lomé-konvention. Hvad angår principperne forekommer det os, at ændringerne på det institutionspolitiske område og ændringerne i de kommercielle og regnskabsmæssige regler peger i retning af en forbedring.
Men hvad hjælper denne forbedring, når man ser på resultatet af disse udmærkede principper, det vil sige Den 8. Europæiske Udviklingsfond og gældsforpligtelserne? Man må erkende, at de, der tror på det, der i dette udkast til udtalelse kaldes »en logisk og etisk forsvarlig medudvikling«, kun kan være skuffede. Trods flere opfordringer synes Den Europæiske Union hverken i stand til at øge eller blot fastholde omfanget af sin bistand til AVS-landene, da man har sine egne sociale problemer at kæmpe med. Det ville ikke desto mindre være i Unionens egen interesse, og medlemsstaterne spiller på den nationale egoisme i Rådet og engagerer sig ikke alvorligt i en eftergivelse af AVS-landenes gæld, og uden en sådan eftergivelse kan man ikke sætte udviklingen i gang.
Vi har alle mulige grunde til at afvise denne samstemmende udtalelse, men på grund af vore samarbejdspartneres utålmodighed og faren for at forværre den nuværende situation stemmer vi alligevel for udtalelsen. Vi kan blot håbe, at der i forbindelse med overvejelserne om kommende aftaler, dvs. Lomé 2000, indtræffer en sand bevidsthedsgørelse om følgende: hvis Den Europæiske Union vil værne om en civilisation, der er baseret på humanistiske værdier, og hvis den samtidig vil give afkald på ideologien om frihandel og udfoldelse af materialisme uden principper, har den mere end nogensinde et skæbnefællesskab med AVS-landene.

Formanden
Jeg var desværre nødt til at skynde på Dem, da De langt har overskredet Deres taletid. Jeg er ikke meget for det, når De kun har et minuts taletid.

Vecchi
Hr. formand, forhandlingen om Europa-Parlamentets samstemmende udtalelse om ændringerne i den fjerde Lomé-konvention kommer i et ret prekært øjeblik i forhold til Den Europæiske Unions politik for udviklingssamarbejde.
Netop i disse dage er debatten om Lomé-konventionens fremtid blevet indledt på grundlag af Kommissionens Grønbog. Samtidig er der fortsat en tendens i de fleste ilande til at nedtone deres engagementer i de mindst udviklede lande.
Lomé-konventionen er for øjeblikket det vigtigste samarbejdsinstrument mellem nord og syd på verdensplan. Selvom de nyheder, der blev indført ved revisionen af 1995, ikke er fri for indbyrdes modsigelser, er de dog alt i alt positive, selvom finansprotokollen for femårsperioden 1995-99 ligger langt under, hvad vi har krævet.
I dag må vi godkende disse ændringer, også fordi proceduren med samstemmende udtalelse ikke giver EuropaParlamentet nogen mulighed for at ændre den.
Men vi må også give et kraftigt signal vedrørende fremtiden. Vi må undgå enhver holdning i retning af blot og bar bevarelse af det eksisterende. Lomé-konventionen skal ændres gennemgribende under bibeholdelse og styrkelse af begreberne partnerskab, politisk dialog og globalt samarbejde.
Derimod skal instrumenterne og målene ændres gennemgribende, således at man i centrum virkelig anbringer begrebet fremme af den bæredygtige menneskelige udvikling, menneskerettighederne og demokratiet samt udvikling af de lokale økonomiske muligheder.
Globaliseringens indvirkning på de fattigste lande skal beherskes gennem et nyt engagement til fordel for lighed og retfærdighed på verdensplan.
Allerede fra i dag skal man lægge grundlaget for en direkte involvering af det civile samfund i styringen af det offentlige og udviklingsprocesserne.
Afrika er Europas fremtid og Europa er Afrikas fremtid. Allerede i tilrettelæggelsen og den konkrete forvaltning af instrumenterne i Lomé-konventionen i de nærmeste år skal der indføres et nyt og sammenhængende engagement til fremme af løsningen af de store sociale, økonomiske og politiske problemer, der truer hele menneskehedens nutid og fremtid, men som er af særlig alvorlig karakter i AVS-landene.

Günther
Hr. formand, jeg vil først gerne takke såvel Kommissionen som ordføreren for det materiale, vi har fået her. Som led i udviklingspolitikken oplever man jo desværre gang på gang, at det må påtales, at der ikke kan opnås tilstrækkeligt meget. Men jeg mener, at vi bør benytte denne midtvejsrevision til at se nærmere på, hvilke positive aspekter man måske kan registrere. Det beroliger mig, at vi nu med artikel 366 a har et solidt instrument til at forsvare menneskerettighederne. Vi håber, at den så også anvendes fuldt ud og er et middel til at få landene til at overholde menneskerettighederne, og ikke kun, hvis de risikerer økonomiske ulemper, men at de så at sige internaliserer det.
Udviklingspolitikken bør vi imidlertid også altid forbinde med udenrigspolitik, økonomisk politik og andre områder, og derfor er jeg også meget taknemlig for udtalelserne fra kollegerne fra de korresponderende udvalg.
Et andet aspekt, man igen kan finde i denne midtvejsrevision, er jo også spørgsmålet om miljøbeskyttelsen, og netop på baggrund af WTO-forhandlingerne i Singapore er det et punkt, hvor jeg absolut gerne vil komplimentere Kommissionen for det vellykkede resultat af forhandlingerne. Dette miljøaspekt kan imidlertid heller ikke adskilles fra befolkningsudviklingen. Vi halter her undertiden bagefter de stigende tal. På den anden side kunne vi så sent som i dag slutte af det seneste FN-materiale, at i det mindste væksten i verdens befolkning, som frem for alt foregår i udviklingslandene, ikke stiger i det omfang, man har frygtet. Videreførelsen af Lomé vil ganske givet blive et vanskeligt forehavende, men en tysk filosof sagde engang: «I en vanskelig situation er man forpligtet til optimisme«, og sådan bør vi gribe denne opgave an!

Pinheiro
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg står her med 20 sider noter om et emne, som De vil forstå ligger mig stærkt på sinde. Jeg vil imidlertid begynde med at rette en tak til Parlamentet, til ordføreren, hr. Wurtz, og til de medlemmer, der har deltaget i forhandlingen, og forsikre dem om, at jeg deler praktisk talt alle de synspunkter og bekymringer for fremtiden, der er kommet til udtryk.
Europa-Parlamentet har altid været i forreste række og støttet Kommissionen på området udviklingssamarbejde. Parlamentet har været nyskabende i alle dets forslag, krav og advarsler. Og jeg kan meddele Dem, mine damer og herrer, at det var en af grundene til, at Kommissionen besluttede at udarbejde grønbogen om fremtidsudsigterne for EU-AVS-forbindelserne. Det kan ikke længere accepteres, at det altid er Kommissionen, der fremsætter forslag, og at debatten begrænses til en gruppe særligt interesserede, uden at der er mulighed for, at mange andre aktører inden for udviklingsspørgsmål kan deltage og bidrage til at udforme basisforslag. Efter min mening har arbejdet med revisionen af Lomé-konventionen vist, at det er nødvendigt med en omfattende debat med henblik på at gøre det etablerede grundlag mere solidt og øge effektiviteten, og med henblik på at undgå fremover at høre visse argumenter, der er kommet frem i debatten om revision af Lomé IV, også i Den Europæiske Union.
Den gennemførte revision er et vigtigt moment, men måske ligger det helt afgørende øjeblik endnu et stykke ude i fremtiden, nemlig når vi skal forelægge forslag ved fremtidsudsigterne for samarbejdet. Derfor vil jeg gerne på AVS-landenes vegne takke Dem, mine damer og herrer, for Deres indsats for at forbedre samarbejdet. Og jeg kan forsikre Dem, at Kommissionen endnu en gang og om muligt i endnu højere grad vil tage hensyn til Deres forslag og bekymringer.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 10.00.

Kvaliteten af vand
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0395/96 af Eisma for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag til Rådets direktiv om kvaliteten af badevand (KOM(94)0036 - C4-0036/94-94/0006(SYN)); -A4-0394/96 af Collins for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag til Rådets direktiv om kvaliteten af drikkevand (KOM(94)0612 - C4-0199/95-95/0010(SYN)).
Eisma
Hr. formand, for cirka to et halvt år siden begyndte jeg at arbejde som ordfører for dette badevandsdirektiv, og endelig har jeg nu lejlighed til at fremlægge betænkningen her. Man kan næsten tale om et livsværk, men grundene hertil har naturligvis været, at vi i løbet af disse to et halvt år har opnået en fuldstændig revision af hele den europæiske vandpolitik, og dette har naturligvis forsinket det, eller det har været medvirkende til denne forsinkelse, og det er det, der har bevirket, at vi først nu kommer frem til dette direktiv. Vi drøfter i aften et direktiv, som berører enhver borger i Europa. Der er jo mange, der tager på ferie til bestemmelsessteder med badevand, og mange lader endog dette være udslaggivende for valget af feriested, og denne europæiske borger må da også have sikkerhed for, at risikoen for at blive syg ved at bade i vandet, vand, som Kommissionen har godkendt, er yderst ringe. Folkesundhedsaspektet har da også været mit vigtigste udgangspunkt ved udarbejdelsen af min betænkning.
Derfor er jeg heller ikke enig i Kommissionens, i fru Bjerregaards, kriterium, der vil gøre dette direktiv omkostningsneutralt. Det er jo sådan, at når risikoen er stor for, at mennesker bliver syge af at bade i vandet, så er der et eller andet galt med de anvendte normer, og så må man leve med, at det koster noget at forbedre dette.
Jeg kommer til nogle vigtige ændringer i min betænkning. Allerførst udvidelsen til at dække andre, der dyrker vandsport, end de badende. Surfere og dykkere for eksempel ligger også ofte nede i vandet. Hvorfor skal de badende beskyttes og ikke andre, der dyrker vandsport? Hvis Kommissionen så mener, at man ikke kan bruge de samme normer på disse vandsportsudøvere som på de badende, vil jeg gerne fra Kommissionen høre, på hvilken måde man kan finde en løsning på dette problem, og jeg håber derfor, at kommissæren vil gå grundigt ind på dette, når hun svarer.
Et meget vigtigt ændringsforslag går på definitionen af badevand. Før i tiden viste det sig, at det lykkedes medlemsstaterne at have et meget kreativt forhold til den gamle definition. Dette siger jeg med adresse til Det Forenede Kongerige og til fru Jackson, der ikke er til stede i salen, men som er ansvarlig for, at Det Forenede Kongerige ikke har udpeget for eksempel en badeby som Brighton som badeområde, og som slet ikke har udpeget noget badevand i et ferskvandsområde. Ja, hr. formand, når man ikke gør det, så kommer det til at koste, når man nødsages til at opfylde alle disse forpligtelser. Det forekommer mig meget vigtigt, at der opstilles en klarere definition på badevand, end Kommissionen har gjort det. Det samme gælder for definitionen på badesæsonen. Før i tiden lagde man sig under de varmere himmelstrøg i Unionen fast på en badesæson på et par uger, og dette er en uheldig anvendelse af direktivet. Derfor har vi også ændret på dette.
Dette bringer mig til direktivets rygrad, bilaget med parametre. Tilpasset de nye videnskabelige erkendelser kan jeg i det store og hele støtte Kommissionens forslag. På visse punkter bliver der imidlertid stillet ændringsforslag, og det vigtigste blandt disse er parameteret for fækale streptokokker. Det er ikke mærkeligt, at Kommissionens forslag, der jo immervæk er fra 1994, egentlig på ny er blevet overhalet af nye videnskabelige erkendelser, og de resultater, der fremgår af de seneste undersøgelser, kommer til udtryk i ændringsforslag 36. Det er en streng norm, og mangt et badevand, der opfylder de gamle normer, vil få problemer med det, men det er jo stadig folkesundheden, vi taler om. I den forbindelse vil jeg alligevel gerne gå ind på fru Jacksons udtalelser, hun sidder nu i salen, om de enorme omkostninger, som såvel badevands- som drikkevandsdirektivet vil medføre. De tal, som De, fru Jackson anvender, stemmer simpelthen ikke. De anslår, at gennemførelsen af badevandsdirektivet vil komme til at koste Det Forenede Kongerige 4 milliarder pund. Ikke alene vil omkostningerne komme til at ligge langt lavere, fordi mange direktiver, der fører til færre udledninger inden for rammerne af andre direktiver, skal gennemføres, tænk for eksempel på direktiverne om spildevand fra byerne og alle PC-direktiverne, men der er også kommet ny teknik på markedet, der gør rensningen af spildevand meget billigere. Et godt eksempel herpå er øen Jersey, i Deres eget land, hvor spildevandsrensningen med ultraviolette stråler koster 2 millioner pund sammenholdt med de tidligere anslåede omkostninger på 11 millioner pund. Alligevel vil jeg gerne fra kommissær Bjerregaard høre noget mere om dette direktivs omkostningsaspekt.
Til slut hr. formand, vil jeg bede kommissæren om at forklare, hvorledes dette direktiv i fremtiden efter hendes opfattelse skal integreres i rammedirektivet for vandpolitikken. Jeg har selv visse idéer herom, som det fremgår af ændringsforslag 14, men jeg er meget nysgerrig efter at høre Kommissionens reaktion herpå.

Kenneth Collins
Hr. formand, den anden side af dette spørgsmål drejer sig om at sikre drikkevand af en høj kvalitet. Vi mener, at dette er en prioritet i hele Europa, og det er grunden til, at vi har været nødt til at tage højde for den videnskabelige udvikling siden det seneste direktiv i 1980, og at vi støtter den generelle ide om at få et nyt og forbedret forslag.
Jeg må sige, at der var mangler med hensyn til gennemførelsen af direktivet fra 1980, fordi det var for indviklet og forvirrende, og følgelig har vi nu nye normer. Den gamle blanding af forskellige målemetoder er blevet erstattet med parameterværdier, som medlemsstaterne skal opfylde. Disse værdier er klarere og er i overensstemmelse med den nuværende videnskabelige viden. Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse har brugt en hel del tid på dette direktiv. Der har været et meget omfattende samarbejde blandt medlemmerne, og de ændringsforslag, vi vedtog, følger alle nogle meget vigtige principper, og jeg vil nu skitsere nogle af dem.
Der var et kolossalt pres for at få forbedret sundheds- og miljønormerne, hvorfor der ikke blev accepteret nogen ændringsforslag, som ville svække beskyttelsen af den offentlige sundhed i forhold til direktivet fra 1980. Vi har fremsat henstillinger med henblik på at skærpe adskillige parametre, og især kravene i forbindelse med bly og pesticider. Vi afkortede den periode, som medlemsstaterne har til at gennemføre blyparametret, fra 15 år, som Kommissionen foreslår, til 10 år. Der er nogle yderliggående personer i Parlamentet, som ønsker fem år eller fire år eller måske sidste uge, men det er yderliggående personer, og det formodes de at blive ved med at være.
Samtidig har vi stillet krav om, at medlemsstaterne inden for fem år skal forelægge en plan for, hvordan de vil eliminere bly i vandforsyningen. Ingen ansvarlig person i Den Europæiske Union mener, at der bør være bly i vandforsyningen i nogen som helst mængde. For så vidt angår pesticider, har vi genindført det fuldstændige pesticidparameter, da det er den bedste og sikreste måde til at sikre beskyttelsen af sundheden mod pesticider, der reagerer med hinanden som cocktails.
Jeg sagde, at der var et pres for at forbedre sundheden, men det, der er vigtigere, er, at presset er realistisk. Medlemmerne af udvalget satte sig sammen for at udarbejde kompromiser om nogle meget vanskelige og tekniske spørgsmål som tri- og tetrachlorethen og trihalomethaner. Jeg vil ikke komme ind på detaljerne her, da det er alt for sent, og folk uden tvivl har fået andre cocktails undervejs her i aften. Men sagen er, at vi i alt væsentligt, men også realistisk har fundet måder, hvorpå disse parametre kan skærpes for de fleste medlemsstater.
Jeg må understrege, at Finland, Sverige, Middelhavsområdet osv. ikke har de samme problemer som Danmark og Tyskland. Vi har været nødt til at finde en middelvej. Jeg erkender, at der er nogle, der ikke ønsker at finde en middelvej, men ud fra hensynet til alle Europas borgere, ikke kun de udvalgte få, er vi nødt til at gøre det. Vi har således indført andre parametre, hvor det var nødvendigt, f.eks. med hensyn til problemet med substanser, der afbryder de endokrine funktioner. De normer, vi har anvendt, er baseret på offentligt tilgængelige oplysninger og de den seneste anerkendte videnskabelige viden. De fleste parametre opfylder Verdenssundhedsorganisationens henstillinger. Vi tror på åbenhed og demokrati, og derfor er der stillet mange ændringsforslag med henblik på at skærpe rapporteringskravene og sikre, at forbrugerne og Europa-Parlamentet holdes orienteret.
Endelig fremgår det af de ændringsforslag, vi stiller, at vi ønsker et forslag, der er i overensstemmelse med Parlamentets egen stil. Vi ønsker at droppe komitologien. Vi ønsker at styrke sundhedsparametrene. Vi ønsker bedre oplysninger til forbrugerne, og vi insisterer på forebyggelses- og forsigtighedsprincippet. Det er et vigtigt forslag, da det har et bredt anvendelsesområde. Selv om alle måske er interesseret i bly og pesticider, omfatter det også andre tekniske spørgsmål. Vi har forsøgt at medtage en lang række synspunkter, og der har været nogle få ophedede diskussioner undervejs, men generelt set ser jeg med tilfredshed på samarbejdet og de fremskridt, der er gjort mellem os, blandt os, og, må jeg nødvendigvis sige, sammen med Kommissionen. Det er i vor interesse, da vi ønsker at rette op på den mildest talt mangelfulde gennemførelse af tidligere drikkevandsdirektiver.
En slutbemærkning: der er nogle i Parlamentet, som har udsendt en overdreven, usand og urealistisk fortolkning af denne betænkning. De har sagt, at den udelukkende er i lommen på den britiske regering. Disse usandfærdige personer synes ikke at erkende, eftersom de siger dette, at den britiske regering har sagt, at jeg er en slags yderliggående miljøforkæmper. Hvis jeg har fundet en middelvej mellem fanatikere med modsatte holdninger, så har jeg handlet i den europæiske konsensus' egentlige ånd, og jeg tøver derfor ikke med at anbefale betænkningen.

Cornelissen
Hr. formand, at badevandet er af høj kvalitet er vigtigt for folkesundheden, miljøet og turismen, og dette forslag er et skridt i den rigtige retning. En god ting for turismen. Jeg vil takke ordføreren for, at han har overtaget en række forslag fra Udvalget om Transport og Turisme. Jeg vil nævne, at man har udvidet begrebet »badevand« til »vand til rekreative aktiviteter« i betragtning 2. I øvrigt ville det være konsekvent og klarere, om ordføreren også ville ændre artikel 1, stykke 2 i overensstemmelse hermed. Jeg er også taknemlig for, at man har overtaget det blå flag som symbol for fremragende vandkvalitet. Et symbol som borgeren vil have nemt ved at genkende. Men jeg beklager, at ordføreren ikke har overtaget vort forslag om at indføre den 31. januar som sidste frist for offentliggørelsen af vandkvaliteten. Hvorfor? Forbrugerne har ret til at blive informeret i god tid om kvaliteten af badevandet og vand til rekreative aktiviteter der, hvor de vil rejse hen på ferie. Godt og vel 200 millioner europæere vælger et feriested med badevand til deres sommerferie. De fleste bestiller allerede tidligt for at være sikre på at få plads i de travle sommermåneder. At bestille tidligt er vigtigt inden for turismen, og den 15. maj, som foreslået af ordføreren, er simpelthen for sent. Alle de eksperter, som jeg har talt med, fru kommissær, forsikrer mig om, at det, hvis man måler vandkvaliteten i eftersommeren, kan lade sig gøre at have disse informationer bearbejdet til den 31. januar, det vil sige efter fire måneder. Mig forekommer den 15. maj at være et typisk eksempel på en bureaukratisk indfaldsvinkel, ude af trit med virkeligheden og dermed en forpasset chance. Jeg vil gerne have et klart argument fra Kommissionen for at eksperterne skulle tage fejl.
Til slut vil jeg give udtryk for min respekt for den indsats, der gøres i mit eget land, Nederlandene, hvor myndighederne og vandsportsorganisationerne sammen lægger sig i selen for at nedbringe udledningerne fra vandsporten til de ydre farvande.

Formanden
Må jeg anmode medlemmerne om at sørge for, at deres assistenter sætter sig på pladserne bagved og ikke på medlemmernes pladser.

De Coene
Hr. formand, ærede kolleger, fru kommissær, på Den Socialistiske Gruppes vegne vil jeg gerne gratulere de herrer Eisma og Collins med det gedigne stykke arbejde, som de har leveret. I mit indlæg vil jeg begrænse mig til direktivet om badevandet. Mine gruppefæller vil gå nærmere ind på det direktiv, som er til behandling i hr. Collins' betænkning. Endelig er det muligt at lægge direktivet om badevandets kvalitet tættere op ad aktualiteten.
For det første sker dette ved at udstrække direktivets anvendelsesområde til at gælde alle zoner, hvor badning ikke er forbudt. Endvidere er det nødvendigt, at også vand beregnet til vandsport falder inden for direktivets anvendelsesområde. Ikke kun badende men også vandsportsudøvere kommer i kontakt med vand, og følgelig må der også her gælde kvalitetsnormer.
I kampen om turisterne spiller badevandets kvalitet en stedse større rolle. Og på sigt er overholdelse af strenge kvalitetsnormer en økonomisk trumf. Det er derfor også i forbrugerens interesse, at badevandet bliver kontrolleret på samme måde overalt, og at resultaterne bliver offentliggjort på en forståelig og pålidelig måde.
For at imødegå alskens manipulationer forekommer det os påkrævet, at også nyåbnede badeområder umiddelbart bliver underkastet bestemmelserne i dette direktiv. Det går jo ikke an at give udsættelse her. Dette ville være ensbetydende med, at det i det første år er tilladt at eksperimentere med de badendes sundhed. Medlemsstaterne må da også sørge for, at ethvert badeområde, som de åbner for offentligheden, lever op til de stillede normer og gør det fra første færd.
Hvis det fremgår af målingen, at forureningen udgør en trussel for folkesundheden, bør medlemsstaterne forbyde badning i det pågældende område. Men dette forbud skal virkelig give genlyd. Det er ikke tilstrækkeligt at sætte et forbudsskilt op ved vandkanten. Befolkningen skal holdes ordentligt underrettet via presse, radio og fjernsyn.
Til slut har det også vist sig påkrævet at skærpe normerne i parameteret fækale streptokokker, medens vi ligeledes optager nye parametre for især bekæmpelsesmidler såsom pesticider, men også nitrater og fosfater. Alt dette med henblik på en tilstrækkelig beskyttelse af folkesundheden. En betragtning der bør veje tungere end en hvilken som helst kortsigtet turistinteresse. I øvrigt ønsker vi også, at medlemsstaterne, når de rapporterer til Kommissionen, også fremsender den nødvendige dokumentation. Indtil nu har det ikke været muligt at kontrollere rapporterne, da der er tale om ensidige erklæringer uden dokumentation, og det må vi hurtigt se at få rettet op på. Mine gruppefæller vil om lidt gå nøjere ind på hr. Collins' betænkning.

Poggiolini
Hr. formand, kære kolleger, fru kommissær, det direktiv om kvaliteten af badevand, der blev vedtaget så langt tilbage som i 1976, synes nu forældet, og det er rigtigt at ajourføre det.
For så vidt angår direktivets praktiske anvendelse har det desværre vist sig, at visse medlemsstater har haft betydelige vanskeligheder, al den stund det først blev gennemført af samtlige medlemsstater i 1990 efter forskellige ændringer. Det er følgelig nødvendigt at forenkle reglerne, og dette er muligt, også takket være de betydelige fremskridt, der er opnået siden 1976 inden for de kemisk-fysiske og særlig mikrobiologiske analyser. Efter Kommissionens opfattelse bør dette gøre det muligt at nedsætte antallet af analyser og følgelig også nedbringe omkostningerne.
Det indviklede og ømtålelige problem, vi står overfor, er følgelig at finde en passende ligevægt mellem kravene om forenkling af analyserne, således at de kan opfyldes af samtlige medlemsstater, og det grundlæggende krav om ikke at nedsætte beskyttelsesniveauet for de badende og derved svække direktivet.
Der er ligeledes tale om problemet om en mere omfattende og klar oplysning af borgerne vedrørende sikkerhedstilstanden i badevandet under brug af bl.a. radio og tv, således at alle modtager forståelige og udtømmende oplysninger.
De ændringsforslag, der er fremsat af os og andre grupper, og hvoraf mange støttes af Det Europæiske Folkepartis Gruppe, tilsigter løsning af disse problemer.
Et andet ømtåleligt punkt er udpegelsen af de områder, hvor der skal udføres kontrol. I direktivet af 1976 nævntes områder, der besøgtes af et passende antal badegæster, og dette udtryk har gjort det muligt at udpege godt 16.000 badeområder i Unionen. Disse kan synes mange, men man må huske på, at der i lande som f.eks. Italien og Spanien, er godt 8.000 km kyststrækninger, som for en meget stor dels vedkommende er badeområder, hvoraf mange regelmæssigt besøges af turister og den stedlige borgere.
Kommissionens indførelse af en ny definition af badeområder forstået som vandområder, hvor badning ikke er forbudt og traditionelt dyrkes af et stort antal badegæster, indskrænker antallet af områder, der skal kontrolleres. Man må herved nemlig betænke, at alle de områder, hvor badning kun sker af et gennemsnitligt antal gæster, på denne måde vil falde uden for kontrollen.
Vi vil ikke stemme for ændringsforslag 16 fra PSE-gruppen, fordi det, dersom det blev vedtaget, ville udstrække kontrollen og analyserne til at omfatte alle Unionens tusinder af kilometer kyststrækning, selvom de ikke besøges. Dette problem fortjener derfor en overvejelse i Kommissionen, Rådet og her i Parlamentet, der eventuelt kan foreslå en kompromisløsning under andenbehandlingen.
Med disse bemærkninger finder Det Europæiske Folkepartis Gruppe uden videre direktivet egnet til vedtagelse.

Baldi
Hr. formand, kære kolleger, i forbindelse med revisionen af Fællesskabets lovgivning om vand og i overensstemmelse med Rådets konklusioner af 1993 indeholder det foreliggende forslag betydelige ændringer i forhold til direktiv 80/778, der gælder i øjeblikket. Det tilsigter følgelig at sikre den størst mulige beskyttelse af den menneskelige sundhed og opstiller for første gang en række minimumskrav til kvaliteten af drikkevand i hele Fællesskabet.
Selvom det på den ene side er rigtigt at hævde, at dette forslag tilsigter en forenkling af det nugældende direktiv ved tilpasning af referenceparametrene for indholdet af bly, bor, kobber m.v., må man på den anden side understrege den ringe opmærksomhed, som er udvist over for visse grundlæggende og yderst vigtige aspekter under drøftelsen i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse.
Det er nemlig overraskende, at der ikke har fundet en tilstrækkelig drøftelse sted af problemet vedrørende kobber, som i Kommissionens forslag er blevet indføjet i tabellen vedrørende de kemiske parametre - hvori der opregnes giftstoffer som arsen, cyanid, kviksølv, bly m.v. i stedet for at figurere i tabellen vedrørende indikatorparametre, som tjener til at kontrollere og lette målingerne af eventuelle ændringer af vandkvaliteten, og hvis gunstige egenskaber er fremhævet i den beretning, der er udsendt af Verdenssundhedsorganisationen i oktober 1996.
Jeg vil gøre opmærksom på, at denne mangel har vakt mange mistanker, der i øvrigt er blevet skærpet, fordi det følger af en gennemgang af de ændringsforslag, der er vedtaget i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse - jeg nævner her eksempelvis ændringsforslaget til den fjortende betragtning, hvori det kræves, at Kommissionen sørger for udarbejdelse af europæiske regler vedrørende materialer, der benyttes til distribution af drikkevand. Hvilke er disse nye materialer, og hvilke interesser skjuler landene? Yderligere vil jeg erindre om, at selvom man fra et sundhedsmæssigt synspunkt kan forsvare at nedsætte det maksimale indhold af bly og følgelig antallet af rørledninger fremstillet i bly, må man ikke glemme, at de store udgifter ved disse investeringer vil bevirke tilbageholdenhed i de fleste medlemsstater. Alene for Italiens vedkommende har man anslået et beløb på 30.000 milliarder lire, hvoraf 80 % medgår til den udskiftning af rør i boligerne, der skal ske i løbet af 15 år.
Da vand er det mest udbredte stof, er det nødvendigt, at forvaltningen af det bliver klar med henblik på beskyttelsen af forbrugerne.

Dybkjær
Hr. formand, ændringen af såvel badevandsdirektivet som drikkevandsdirektivet, som vi behandler nu, udspringer af de beslutninger vedrørende nærhedsprincippet, der blev truffet på topmødet i Edinburgh i 1992. Begge direktivændringer giver anledning til, at mange spørger, om det nu også var den form for nærhedsprincip, Rådet havde tænkt sig. Der er altid grund til at være påpasselig, når miljødirektiver pludselig skal forenkles, for forenklinger fører meget nemt til forringelser i sidste ende, hvilket vi også har set tendenser til i denne sammenhæng. Men selvfølgelig må vi spørge os selv, om snittet er lagt rigtigt, og om vi får nok for pengene, og det er selvfølgelig også en opgave for os som parlamentarikere at stille dette spørgsmål hele tiden.
Problemet med drikkevandsdirektivet er jo, at det både er et minimumsdirektiv og samtidig et direktiv, hvori vand betragtes som en vare. Det vil derfor være helt uacceptabelt, hvis de foreslåede grænseværdier for f.eks. bly ikke fastholdes, uanset at det vil føre til store omkostninger i andre lande - og det er erkendt, at det vil det gøre - men hvis ikke de grænseværdier fastholdes, så sikrer vi ikke reelt de befolkninger, som altså ønsker at have et lavere blyindhold, nogen beskyttelse. Og dermed sker der en nedbrydning af hele spørgsmålet om, hvorvidt det rent faktisk er et minimumsdirektiv. Jeg mener således, at dette direktiv må ses på baggrund af, at der er tale om et minimumsdirektiv, men at man samtidig betragter vand som en vare.
Den Liberale Gruppe - for nu at komme ind på de konkrete ændringsforslag - kan for så vidt angår badevandsdirektivet stemme for alle ændringsforslag, undtagen nr. 38 og nr. 39, som vi i forbindelse med drikkevandsdirektivet synes er udmærkede forslag, men for vidtgående, når det drejer sig om badevand. Med hensyn til spørgsmålet om drikkevandsdirektivet ønsker vi en fortsat drøftelse af de involverede omkostninger, men det kan under ingen omstændigheder accepteres, at grænseværdierne ikke overholdes, for det er jo dokumenteret, at der er tale om fare for kvinder og børn, hvis der indtages for meget bly.

Gonzalez Álvarez
Hr. formand, af forhandlingen om hr. Florenz' betænkning her i oktober om muligheden for og nødvendigheden af et rammedirektiv om vandet i Europa fremgik det allerede, at fra 15 til 20 % af vandet i Europa ikke har tilstrækkelig kvalitet. Af de to direktiver, hvis revision vi drøfter i dag, er det ene 21 og det andet 16 år gammelt. Det forekommer os, at man bør acceptere de fleste af de fremsatte ændringsforslag, der er vedtaget i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og forbrugerbeskyttelse for at udvirke, at direktiverne gennemføres, som de bør.
Indtil 1990 havde ingen medlemsstat gennemført badevandsdirektivet korrekt og acceptabelt i sin egen retsorden, og der var mange problemer i forbindelse med anvendelsen. Som følge heraf er en revision absolut nødvendig på baggrund af de nye muligheder, som ligger i de fysisk-kemiske analyser i dag, samt på baggrund af direktivet om forbrugeroplysning.
Der må ligeledes anlægges et almindeligt syn på problemet. Under den høring, som blev foretaget af Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender for halvandet år siden, så man allerede nødvendigheden af ikke blot at tage hensyn til kvaliteten, men tillige til mængden af vand.
Jeg vil ligeledes her erindre om, at legionella-bakterien ved overførsel gennem vand for ikke længe siden i mit eget land blev årsag til 20 dødsfald og over 200 sygdomstilfælde. Som følge heraf er det uomgængeligt nødvendigt, at man reviderer direktiverne for at sikre denne vandkvalitet i Europa, som i øjeblikket er alvorligt truet.

Lannoye
Hr. formand, der findes to typer af tungtvejende argumenter for at ændre direktivet fra 1980 om drikkevand.
Den første type argumenter vedrører den videnskabelige viden om de forurenende stoffers toksicitet for menneskers sundhed. Denne viden har udviklet sig meget. For det andet finder man nu i drikkevandet forurenende stoffer, som ikke fandtes for femten år siden, eller som kun fandtes i ringe mængder.
Hvordan er situationen så for vores overfladevand og vores grundvand? Den bliver værre. Kommissionen selv erkender dette i sin sidste rapport. Der er navnlig tale om meget alvorlige problemer med nitrater og pesticider, men også med organiske klorforbindelser.
Der findes to mulige fremgangsmåder. Enten styrker man direktivet for at forbedre sundhedsbeskyttelsen, eller også lemper man direktivets bestemmelser og tilpasser det til virkeligheden i realitetssansens navn. Desværre har Kommissionen valgt den anden løsning med undtagelse af en enkelt parameter, nemlig bly. For nogle vigtige parametres vedkommende såsom pesticider, klorholdige opløsningsmidler og trihalometaner er dette helt klart en utilstrækkelig reaktion, idet der ofte er tale om kræftfremkaldende stoffer.
Med hensyn til en bestemt parameter eller rettere en familie af parametre, nemlig radioaktivitet, har man ikke fastsat nogen grænseværdi, og jeg vil her henlede kollegernes opmærksomhed på, at i modsætning til det, der kom frem i udvalget, findes der heller ikke i det tilsvarende Euratom-direktiv nogen grænseværdier for radioaktiv stråling.
Det er grunden til, at vi, fordi vi ved i hvilket omfang overfladevandet er forurenet med radioaktivitet, har stillet et ændringsforslag i denne forbindelse, naturligvis blandt de øvrige ændringsforslag vedrørende de øvrige parametre, som jeg nævnte lige før.
Jeg håber, at disse forslag ikke vil blive fortolket som tegn på en yderliggående holdning, men simpelthen som et ønske om at forbedre de europæiske borgeres sundhedstilstand.

Blokland
Hr. formand, jeg vil tale om badevandet, hr. Eismas betænkning. Kommissionen har i sin redegørelse anført sine grunde til at fremlægge et ændringsforslag til direktivet om badevandets kvalitet. Kommissionen nævner fortsat ikke den kendsgerning, at dette direktiv efter 21 år stadig bliver anvendt meget forskelligt. Ikke alene er der store forskelle landene imellem, når de udpeger badevand, men også håndhævelsen af vandkvaliteten lader en del tilbage at ønske.
Derfor er det nødvendigt, at vi får et klart direktiv om badevandets kvalitet, som kun levner dem, der skal føre det ud i livet, et lille fortolkningsspillerum. Vand er mindre mobilt end luft men er dog alligevel stadig grænseoverskridende. Et sæt gode indikatorer, forsynet med grænseværdier, er derfor ikke til at komme udenom. Det nu foreliggende forslag er et godt udgangspunkt. Ordføreren har suppleret det på en række nyttige punkter.
Jeg har stadig spørgsmål til to punkter. For det første anvendelsesområdet. Kommissionen ville foretage en streng begrænsning til områder, hvor der bades. Miljøudvalget har vedtaget ændringsforslag med henblik på at få dette udvidet til alle rekreative vandområder. En sådan udvidelse har vide konsekvenser. Der skal udtages prøver fra langt flere vande, og det skal ske over en meget længere periode. Hvorledes stiller Kommissionen sig til udvidelsen af anvendelsesområdet?
Jeg vil også gerne fra Kommissionen høre noget om forbindelsen mellem badevandsdirektivet og det fremtidige rammedirektiv for vandkvalitet. Hvorledes stiller Kommissionen sig i denne forbindelse til ændringsforslag 14?

Grossetête
Hr. formand, i denne forbindelse tager jeg ordet med det samme, og jeg tillader mig at sige, at jeg især vil beskæftige mig med hr. Collins' betænkning om drikkevand.
En række ting er allerede sagt, og jeg vil derfor især henvende mig til Kommissionen og udtrykke min forundring over, at den tillader sig at foreslå en grænseværdi, der forekommer mig fuldstændig urealistisk, det vil sige usædvanlig lav - 10 ìg bly pr. liter vand - men som skal gennemføres inden fem år. Men hvis der virkelig er tale om et problem for folkesundheden, kan jeg ikke se, at det skal tage fem år at løse. Forslaget savner sammenhæng.
Sammenhæng for mig ville være at foreslå, at vi anstrenger os mere, det vil sige, at vi nedbringer blyindholdet i drikkevand, som i øjeblikket ligger på 50 ìg pr. liter til 25 ìg pr. liter inden fem år. Så er der allerede tale om fremskridt. Og efter disse fem år kan vi så revidere direktivet. Hvorfor skal direktivet så revideres efter fem år? Ganske enkelt fordi vi i dag ikke har kendskab til toksikologiske undersøgelser af blyforgiftning af blodet. Jeg ville gerne vide, om Kommissionen er indstillet på at iværksætte sådanne undersøgelser.
Jeg vil også gerne vide, om den er parat til at iværksætte undersøgelser af konsekvenserne af brugen af plastik til vandrør. I dag spørger mange om konsekvenserne af at bruge plastik på det endokrine område. Også her mangler vi videnskabelig viden. Måske kan vi håbe på at have det om fem år, hvis Kommissionen lægger sig i selen.
Endelig vil jeg gerne præcisere, at det er særlig vigtigt at harmonisere metoderne for stikprøveudtagelse og kontrol af blykoncentrationen; i øjeblikket er kontrolmetoderne for blykoncentrationen i vand ikke harmoniserede. Dette gælder ligeledes metoderne for stikprøveudtagelse, som varierer fra land til land, hvilket gør det meget vanskeligt at fastsætte en standard.
Jeg er også forundret over Kommissionens nye forslag om kobber. Vi råder rent faktisk ikke over oplysninger, der kan begrunde en sådan skærpelse af Kommissionens holdning med hensyn til kobber.
Man må således i høj grad se problemerne med kobber eller bly i drikkevandet i deres rette perspektiv. Vi ved alle, at WHO's standard på 10 ìg pr. liter gælder for spædbørn. Vi ved også, at indbyggerne i Den Europæiske Union i årtier ikke har brugt vandhanevand til spædbørn. Alle unge mødre er udmærket klar over, at man skal bruge mineralvand i sutteflasker til sine børn. Det er således ikke nødvendigt, at lade en WHO-standard, som er udarbejdet for spædbørn, gælde hele befolkningen.
Det er mine spørgsmål til kommissæren.

Kirsten Jensen
Hr. formand, drikkevand skal være rent, drikkevand skal ikke bare være sundt, for så bevæger vi os straks ud i en vurdering af, hvad folk kan tåle, inden de bliver syge. Derfor skal drikkevand være rent, og det er også udgangspunktet for det drikkevandsdirektiv, der gælder i dag, men som så mange lande i årevis fuldstændigt har negligeret. I industrien deles de mest fodslæbende regeringers utilfredshed med det gældende direktiv. Sagen er jo, at selv godkendte stoffer kan finde vej til drikkevandet, oven i købet det, der hentes fra grundvandet. Vandet ødelægges yderligere, når det transporteres gennem blyrør, som regeringerne ikke har udskiftet for at spare penge. Drikkevandet er forurenet i næsten alle medlemsstaterne, men vi beskytter ikke menneskers sundhed og miljøet ved at lempe på grænseværdierne, så medlemsstaterne bedre kan overholdes direktivet. Vi beskytter ved at fastsætte strenge grænseværdier.
Som Kommissionen ved, har Europa-Parlamentet med held forsvaret renhedskravene i det gældende drikkevandsdirektiv over for Kommissionen og Rådet af Landbrugsministre, der har villet godkende nye pesticider, endskønt man vidste, de ville kunne nå frem til drikkevandet. Formanden for Miljøudvalget fik Domstolens medhold, og en ny tilladelse måtte trækkes tilbage. Verdenssundhedsorganisationen WHO kan udgøre en referenceramme, velvidende at WHO ikke er en »amokorganisation«, der stiller helt horrible krav på sundhedens vegne. Men når selv WHO mener, at tetrachlorethen og trichlorethen er kræftfremkaldende, så må det da være oplagt for os at sige, at det ikke må findes i drikkevand. Det kan godt være, at disse farlige klorforbindelser findes der allerede, men så er det jo vores egen skyld, og så må vi have som mål at ændre denne situation. De grænseværdier, som Kommissionen har foreslået, er for høje.
EU's miljøregler skal tage udgangspunkt i et højt beskyttelsesniveau og forsigtighedsprincippet, også når det gælder minimumsstandarder, og her er der jo netop tale om et minimumsdirektiv. Jeg kan godt forstå, at ordføreren på et tidspunkt følte sig fristet til at ændre retsgrundlaget til 100 A. Direktivforslagets konstruktion lagde op til det, idet det foresloges, at Kommissionen skal tage stilling til medlemslandenes ønske om højere miljøbeskyttelse. Det er den form for betinget miljøgaranti, som den borgerlige danske regering i midten af 1980'erne benægtede, at vi havde fået, men som vi vist har fået alligevel. Heldigvis er vi blevet enige om, at der er tale om et miljødirektiv og minimumsstandarder. Men i denne forbindelse er det ikke tilstrækkeligt at se på retsgrundlaget. Selve udformningen af direktivet må følge med. Det har ordføreren lagt op til. Det er altafgørende, at Kommissionen kan følge denne tankegang. Sumgrænseværdien for pesticider må genindsættes. Sumværdien er udtryk for, at der ikke må være pesticider i drikkevand. I Danmark finder vi desværre de pesticider, vi leder efter. Sumgrænseværdien er vores garanti for et loft over den totale forurening. Vi ved for lidt om stoffernes samspil og om deres nedbrydningsstoffer. Forsigtighedsprincippet må gælde.

Cabrol
Hr. formand, kære kolleger, i et af vore direktiver har vi allerede for første gang fastsat minimumkrav til kvaliteten af drikkevand.
Kommissionen har fremsat et forslag til ændring af direktivet med henblik på at sikre en bedre beskyttelse af borgerne. Det er dette forslag, vi i øjeblikket er i færd med at behandle.
Der er planlagt to vigtige initiativer til forbedring af vandkvaliteten: en nedbringelse af blyindholdet og et lavere indhold af pesticider.
I min korte taletid vil jeg kun komme ind på pesticider. I den forbindelse er en enhedsværdi på 0, 1 ìg pr. liter ikke i overensstemmelse med Verdenssundhedsorganisationens standarder. I sidste ende er en sumgrænseværdi på 0, 5 ìg pr. liter for alle stoffer under ét heller ikke velfunderet med henblik på folkesundheden og kan desuden ikke gennemføres i praksis.
I lyset af de mange forskellige organiske pesticider: insekticider, herbicider, fungicider, nematicider, acaricider og algicider er det vigtigere, ligesom Verdenssundhedsorganisationen har gjort det, at overholde en bestemt værdi for de enkelte stoffer, idet man så fastsætter en værdi på 0, 1 ìg pr. liter som et advarselsniveau eller en parameterværdi for vandkvaliteten for hver af pesticidernes vedkommende.
Derfor beder jeg Parlamentet godkende ændringsforslag 104 og 105, som jeg har stillet på UPE-Gruppens vegne. I disse ændringsforslag lægges hele vægten på de egentlige videnskabelige resultater, og man undgår standarder, som uden disse ville være arbitrære.

Breyer
Kommissionens udvanding af direktivet går direkte imod ønsket blandt forbrugerne, som entydigt kræver strengere normer for beskyttelsen af drikkevand. Vi har som sagt brug for en høj beskyttelse, navnlig en høj forebyggelsesværdi. Det er Kommissionens opgave at garantere denne forebyggelsesværdi; den må ikke tillade, at vort vigtigste levnedsmiddel bliver til en giftcocktail. Derfor opfordrer jeg endnu en gang udtrykkeligt kommissæren til at give sin tilslutning til, at sumgrænseværdien bliver fast forankret i den fælles holdning. For hvis sumgrænseværdien ikke bliver fast forankret, muliggør vi netop denne yderst farlige giftcocktail i vort vigtigste levnedsmiddel. Jeg mener, at Europa-Parlamentet også skal udstikke en klar retningslinje her. Vi går ikke ind for, at man følger Miljøudvalgets forslag om at fordoble grænseværdien for de kræftfremkaldende trihalomethaner, endog i forhold til Kommissionens forslag, til 110 mikrogram pr. liter.
I den tyske drikkevandsforordning er der fastsat en grænseværdi på 10 mikrogram for alle disse kræftfremkaldende stoffer. Det er efter min opfattelse jo vor pligt at tilvejebringe en høj beskyttelse mod disse stoffer. Vi bør opfordre Kommissionen til også at forelægge et bindende forslag vedrørende endokrine stoffer. Vi har bevis for, at disse stoffer kan påvises, og at disse stoffer er skadelige. Jeg vil til slut endnu en gang gerne understrege, hvor vigtigt det er for os, at vort ændringsforslag om fastsættelse af en grænseværdi for radioaktivitet i vand vedtages. Jeg mener, at grænseværdier også altid er en politisk beslutning, og denne politiske beslutning skal vi træffe i dag.

Sandbæk
Hr. formand, i Kommissionens udspil til et nyt drikkevandsdirektiv står der i artikel 1 bl.a., at formålet med direktivet er at sikre, at vandet er sundt. Parlamentet har foreslået tilføjelsen »og rent«. Men hvad mener vi med ordene »sundt og rent«? Snakker vi om det toksikologiske, altså det videnskabeligt acceptable, eller ønsker vi det økologisk bærbare? Jeg tager forsigtighedsprincippet alvorligt og mener det sidste. For mig er rent vand uforurenet vand. Kommissionen mener åbenbart noget andet. Kommissionen har brugt WHO's standarder, men i betragtning af at WHO er en organisation, som opererer på verdensplan og primært blandt de allerfattigste ulande, bør ambitionsniveauet i EU være væsentligt højere.
Det gælder især som allerede nævnt for grænseværdierne for de to stoffer TRI og PER. Her har man forhøjet, altså forringet, de eksisterende værdier til henholdsvis 40 og 70 ìg/l. Dette til trods for, at Kommissionens egen videnskabelige rådgivende komité har sagt, at TRI sandsynligvis er kræftfremkaldende, hvilket WHO's cancerforskningscenter efter sigende også mener nu.
Der er også et alvorligt uafklaret juridisk problem. Retsgrundlaget er helt korrekt artikel 130 S, men samtidig fastslår direktivets artikel 13, at man ikke kan forbyde eller begrænse importen af vand eller levnedsmidler, hvori der er brugt vand, såfremt disse blot opfylder minimumsbestemmelserne. Hvordan harmonerer det med direktivets retsgrundlag, som giver mulighed for at kunne opretholde strengere nationale bestemmelser? Dette misfoster bør fjernes i direktivet.
Jeg vil gerne slutte med lidt ros. Jeg har med stor tilfredshed kunnet læse i den danske presse, at miljøkommissæren er indstillet på at genindføre sumgrænseværdien, og det vil jeg gerne have bekræftet her i aften.

Aparicio Sánchez
Hr. formand, de direktiver, som vi i øjeblikket forhandler om under ét, er af overordentlig stor betydning, særlig for så vidt angår drikkevandet. Det helt universelle behov for vand eller den indvirkning, som vandet har ikke blot på mennesket og dets sundhed, men tillige dets kultur og velvære, er velkendt. Som følge heraf er de økonomiske følger af enhver revision af direktivet ekstraordinært store, og derfor finder jeg for det første at burde sige Kommissionen tak for dens initiativ og ligeledes takke ordføreren, hr. Collins, for den fasthed, han har udvist ved gennemgangen af direktivet, samt Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse, der har taget hans tanker op og drøftet dette direktiv alene ud fra kriterier for sundhed og forbrugerbeskyttelse og i anden række kun taget hensyn til de økonomiske aspekter.
Jeg vil endelig fremsætte to meget korte kommentarer. For det første vedrørende kobber. Vi finder, at det har fået en uretfærdig behandling. Vi finder, at det havde været logisk at medtage det under stoffer, der er uønskværdige i alt for store mængder, og ikke blandt de kemiske stoffer, og følgelig kan vi ikke forstå ordførerens rigiditet på dette punkt, under hvilket der ikke er taget hensyn til strengt videnskabelige og sundhedsmæssige kriterier for behandlingen af kobber, som fortsat efter vor opfattelse er uskadeligt i beskedne mængder og et fremragende materiale til fremstilling af vandledninger. Og for det andet er der blyet. Vi har utvivlsomt været så strenge, som vor samvittighed forpligtede os til at være, uden at tage hensyn til blyets økonomiske betydning. Ikke desto mindre må Europa-Parlamentet sørge for, at man til sin tid økonomisk hjælper landene med udskiftning af deres blyrør, og herunder strukturelt koncentrerer denne bistand.

Flemming
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, bly er ikke beregnet til at blive drukket. Bly er et giftstof, som mennesket ikke kan udskille igen, efter at det én gang har optaget det. Bly resulterer i alvorlige sundhedsmæssige skader for mennesket, navnlig dramatisk hos børn og gravide. Det er derfor en selvfølge, at WHO har nedsat sin referenceværdi for blyindholdet i drikkevand fra 50 mikrogram til 10 mikrogram. Det betyder dog på ingen måde ikke, at der her ikke fortsat er en lille, omend også kun en meget lille usikkerhedsfaktor. Men det betyder helt sikkert, at alle stater skal forsøge hurtigst muligt at opfylde denne værdi.
WHO har, det har vi allerede hørt i aften, ikke ligefrem ry for at støtte de allerstrengeste referenceværdier. WHO's referenceværdier udgør derimod minimumsværdier og ikke maksimumsværdier. Der er således helt sikkert ikke nogen vej uden om at udskifte blyrør og blyarmaturer, hvis man vil overholde værdien på 10 mikrogram bly, hvis man vil opfylde denne minimumsværdi. Det vil koste penge, rigtig mange penge. Vi konfronteres på miljø- og sundhedsområdet gang på gang med, at fortidens synder i dag må afhjælpes og udbedres. Ingen ønskede tidligere at gøre nogen fortræd, ved at man anvendte bly. I dag har vi kendskab til, hvor farligt bly er, i dag er der ingen undskyldning, hvis vi ikke gør noget. Kommissionen foreslår en overgangsperiode på 15 år, ordføreren, som desværre ikke er til stede, 10 år. Det ville glæde mig, hvis medlemsstaterne kan gøre dette så hurtigt. I hvert fald bør og vil de skulle have mulighed for at foretage de nødvendige investeringer.
Europa er virkelig fascinerende i sin mangfoldighed. Danskerne regner ikke med nogen omkostninger, de har øjensynligt ingen blyrør. Franskmændene regner med meget høje omkostninger. Direktivet vil ikke forpligte den enkelte husejer til at udskifte sine blyrør, men hvad skal renoveringen af fordelingssystemet føre til, når der så via husinstallationerne igen kommer bly ud i drikkevandet? Det ville være en selvfølgelig opgave for medlemsstaterne at udarbejde renoveringsprogrammer, tilbyde skattemæssige og finansielle incitamenter og også yde økonomisk støtte til de husejere, der ønsker at foretage en renovering. Naturligvis skal Unionen hjælpe her og udarbejde en plan for at kunne yde økonomisk støtte. Også borgerne kan gøre noget. Jeg mener, at hvis borgerne fremover ikke længere kun vurderer en bolig efter størrelse, beliggenhed og pris, men derimod også spørger om, hvordan vandet er, så vil markedet meget hurtigt indstille sig på det, og en bolig med blyledninger vil så have en meget dårligere markedsværdi end en bolig med godt, friskt vand. Vand er liv, og hvis vi i morgen vedtager et godt drikkevandsdirektiv, har vi bidraget noget til det.

Formanden
Jeg takker Dem, fru Flemming. Det var Deres første indlæg i plenum, og jeg vil gerne komplimentere Dem.

Florio
Hr. formand, kære kolleger, vor gruppe går som allerede anført af de kolleger, der har haft ordet før mig, helt klart ind for de principper, der ligger til grund for forslaget om ændring af drikkevandsdirektivet. Yderligere har de tidligere talere gjort visse bemærkninger om det fremsatte forslag, hvilket har ført os til at fremsætte forskellige ændringsforslag.
Jeg vil ikke opholde mig ved det videnskabelige aspekt - som allerede har været behandlet af mine kolleger - herunder særlig omplaceringen af kobber inden for direktivets rammer. Jeg vil derimod erindre om, at dette direktiv vil få meget betydelige økonomiske virkninger, og at vor gruppe har foreslået en forlængelse på fem år af fristen for tilpasninger og samtidig indførelse af et system med tilskud til dem, der først indretter sig efter de nye regler og nye parametre, der er omhandlet i direktivet.
Jeg tror, at dette er en forstandig fremgangsmåde til undgåelse af, at man alt for hurtigt pålægger de europæiske skatteydere disse store økonomiske byrder, som - erindrer jeg om - vil komme til at andrage ca. 100 milliarder ECU for samtlige os skatteydere i hele Europa.

Apolinário
Hr. formand, Europa-Parlamentet udtaler sig i dag om et problem, der har stor betydning for sundheden og livskvaliteten, nemlig drikkevandets kvalitet. Jeg vil gerne takke Kommissionen for dens initiativ og ordføreren, hr. Ken Collins, for hans betænkning. Disse taksigelser er ganske vist et parlamentarisk tic, men under alle omstændigheder er de velmente, selv om jeg på et bestemt punkt har en anden holdning end hr. Collins; jeg mener dog generelt, at det er fornuftigt at stille øgede krav til vandkvaliteten, og at betænkningen anlægger en korrekt synsvinkel på problemet.
I Portugal har vi for nylig set et sørgeligt eksempel på aluminium i vandet på et hospital i Évora. I England var der i 1988 en lignende situation i Cornwall. Der er flere eksempler på for meget nitrat eller pesticider i vandet. Der er mange eksempler, der retfærdiggør dette direktiv.
Jeg vil komme nærmere ind på et par punkter. Hvis det prætenderes med dette direktiv at afskaffe forekomsten af bly i drikkevandet, er det vigtigt at få afklaret, hvilke alternative materialer og undersøgelser der findes. Hvilke konsekvenser har brugen af PVC? Hvad skal udskiftes? Hvilke materialer skal vi anvende?
For det andet omkostningerne. Gennemførelsen af bestemmelserne i dette direktiv vil repræsentere omkostninger af samme størrelsesorden som Fællesskabets budget for et år. Det må åbnes mulighed for at få fællesskabsstøtte, strukturmidler eller andre, til gennemførelsen af dette direktiv.
For det tredje går vi ind for mere restriktive bestemmelser om anvendelse af pesticider. Intensivt landbrug og pesticider er skadelige for jorden, de ødelægger de underjordiske ressourcer, forurener grundvandet, og jeg vil gerne bevare dette knappe gode.
Endelig foreslår vi, at kobber overføres fra de kemiske parametre til de vejledende parametre med en grænseværdi på 2mg/l eller 2.000 mikrogram/l, dvs. vi foreslår at sænke de konstante parametre i 1980-direktivet. Den fastsatte ramme er tilstrækkelig restriktiv, og jeg finder det mere meningsfuldt at opføre kobber i de vejledende parametre i stedet for i de kemiske parametre i lighed med bl.a. arsén.

Florenz
Hr. formand, der hersker ingen tvivl: vand er vort livsgrundlag. Det gælder for menneskene, for dyrene og for økosystemet. Derfor behøver vi et direktiv, nemlig forebyggelse, bekæmpelse ved kilden og princippet om, at forureneren betaler, alt sammen parametre, som i Kommissionens meddelelse har tilføjet som et supplement. De, fru kommissær, opfordres til i fremtiden at sætte disse parametre, nemlig kvalitetsparametre og emissionsparametre, benhårdt igennem i Europa. Bemærkningen fra Doeke Eisma om, at visse kolleger ønsker at få fravalgsklausuler i tilfælde af, at det bliver for dyrt, efter at der er fastsat bestemmelser, viser jo helt nøjagtigt, at det er her, den europæiske vandpolitiks svage punkter er. Først forurene floderne og derpå rense dem med teknik, det er helt sikkert den forkerte fremgangsmåde.
Lad mig sige noget om badevandet, og her henvender jeg mig meget kritisk til mine grønne venner, navnlig til dem fra Tyskland. De begynder at hælde barnet ud med badevandet. Den, der tror, at man i de millionvis af badevandsområder i Europa kan anvende parametre for kvaliteten af drikkevand, går vore fælles miljøfjenders ærinde! Hvis De ønsker at opnå 0, 1 mikrogram pesticider i beskyttede drikkevandsreservoirer - det ønsker vi så afgjort også, og naturligvis også det samlede parameter - så kan De ikke fremstille det til badevand, De kan ikke engang kontrollere det, De kan ikke efterprøve det, De kan slet intet, De viser kun, at De har mistet jordforbindelsen på dette område!
Jeg vil gerne endnu en gang sige, at omkostningsspørgsmålet naturligvis er vigtigt, men et omkostningsspørgsmål må altså ikke være noget fravalgsparameter! Jeg er forfærdet over, at det her og nu diskuteres i ramme alvor af visse kolleger. Jeg går ind for 0, 1, jeg går ind for 0, 5, jeg går ind for sundt vand. Vi har brug for rent vand, og forebyggelsesprincippet og minimeringskravet skal gennemføres. Hvis vi opnår det, er vi på rette vej!

Marinucci
Hr. formand, i direktiv 778/80 om kvaliteten af drikkevand blev der for første gang fastsat en række krav til drikkevandskvaliteten, der skulle gælde for samtlige lande i Fællesskabet, og det er rigtigt at erkende, at vi givet skylder dette direktiv begyndelsen til den samlede forbedring af vandkvaliteten, der er sket i Europa i de sidste 10 år.
Alt ældes imidlertid, og dette gælder også direktiver. I 1993 opfordrede Det Europæiske Råd i Bruxelles Kommissionen til at iværksætte en radikal revision af reglerne om drikkevand, men det foreliggende forslag er, som Kommissionen selv erkender, alene et led i processen for forenkling, styrkelse og ajourføring af Fællesskabets lovgivning om vand. Forslaget har ikke til formål at beskytte ressourcerne, men alene at sikre kvaliteten af det drikkevand, der leveres til forbrugeren. Det er ikke tilfældigt, at et grundlæggende træk ved det nye direktiv er nedsættelsen af den maksimale koncentration af bly fra 50 mg til 10 mg pr. liter - selvom den sker over et rimeligt langt tidsrum - da dette grundstof er giftigt.
Det samme kan ikke siges vedrørende kobber, hvorom det ikke blot er videnskabeligt bevist, at det er uskadeligt, men hvorom man tillige ved, at det endda er nødvendigt for menneskets sundhed i små doser.
Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse har beskæftiget sig med spørgsmålet om finansieringen af udskiftningen af rørledningerne og tillige det ikke ubetydelige problem for medlemsstaterne om ledningsnettet i beboelsesbygninger. Det ville imidlertid være hensigtsmæssigt, om Kommissionen over for os ville godtgøre, at udskiftning af bly- eller kobberrør med plastrør med sikkerhed er bedre for den menneskelige sundhed. Vi forventer dette godtgjort her i Parlamentet!

Jackson
Hr. formand, jeg vil gerne vende tilbage til spørgsmålet om omkostninger. Jeg mener, at det er meget vigtigt at bemærke sig, at Kommissionen ikke i nogen af direktiverne har sagt noget om omkostningerne. Da Kommissionens repræsentant blev spurgt om, hvad badevandsdirektivet ville koste, sagde han, at det ville koste et ubetydeligt beløb i betragtning af, at det ville komme oven i direktivet fra 1976, og det var den væsentlige omkostning. Det er usandt. Det er usandt på grundlag af tal, som den britiske regering har forelagt, det er usandt på grundlag af tal, som er forelagt af dem, der administrerer vandforsyningen i Det Forenede Kongerige. Det er en rystende mangel fra Kommissionens side, at den ikke foretog nogen vurdering af omkostningerne i forbindelse med drikkevandsdirektivet, som vi har hørt så meget om.
Jeg ved, at De kan sige: «Hun siger kunne dette, fordi hun ønsker at kende omkostningerne for at kunne gå imod direktivet«. Det er ikke tilfældet. Jeg ønsker at kende omkostningerne, fordi jeg mener, at vi på de europæiske borgeres vegne bør være i stand til at lovgive med åbne øjne og med kendskab til, hvad dette sandsynligvis vil koste.
Hr. Collins har vist en smule hæderlighed i denne forbindelse ved at anbefale, at for at kunne honorere omkostningerne i forbindelse med spørgsmålet om blyholdigt vand bør der tilføjes et mål nr. 7 til strukturfondene. Jeg vil gerne have at vide, hvad kommissæren mener om dette.
Med hensyn til badevandsdirektivet er der personer på tilhørerpladserne her, som kommer fra Torbay i Devon. De er, eller var måske, liberale. Men Den Liberale Gruppe taler absolut ikke på deres vegne. De repræsenterer en del af mit land, som bruger eller til dels bruger omkring 3 mio £ i alt på amtsplan på at bringe badevandet op på normerne i direktivet fra 1976. Derudover skønnes det, at det vil koste 1, 6-4 mia £ at gennemføre Kommissionens forslag om badevandet. Oven i alt dette ønsker hr. Eisma, som er liberal, at udvide badevandsdirektivet til alle vandområder, der anvendes til vandsport og rekreative aktiviteter. Hvad er en rekreativ aktivitet? Hvis det er sejlads - og det må det vist være - hvordan forener man dette med den omstændighed, at vi har en kapsejlads Storbritannien rundt. Hvis denne kapsejlads foregår rundt om Storbritannien, vil alle kystfarvande i Det Forenede Kongerige som følge heraf formentlig falde inden for dette badevandsdirektivs anvendelsesområde.
Hr. Eisma siger, at de tal, jeg har forelagt, ikke er nøjagtige. Hvordan i alverden vover et nederlandsk liberalt menigt medlem af Europa-Parlamentet at udtale sig om tal, der er forelagt af myndighederne i en anden medlemsstat? Jeg afviser det. Jeg mener, at det er vigtigt, at Parlamentet er ærligt over for borgerne i Europa med hensyn til de omkostninger, vi anbefaler. Vi er ikke ærlige. Det skal vi være.

Graenitz
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, når vi lige har talt så meget om omkostninger, vil jeg gerne begynde med et punkt, som jeg i og for sig ville nævne til sidst, nemlig blyindholdet i drikkevand. Vi har kendskab til, hvilken særlig sundhedsskadelige virkning blyindholdet i vand har for gravide og små børn, og taler om omkostninger! Jeg mener, at omkostningerne til behandlingen af de syge skal sammenholdes med omkostningerne til en renovering af rørledningerne. Netop i en tid, hvor sundhedsomkostningerne stiger i alle lande, skal vi gøre os tanker om, hvad vi kan gøre for at bevare de europæiske borgeres sundhed. Vi bør ikke på den ene side spare et par omkostninger og på den anden side tillade en omkostningseksplosion inden for sundhedsvæsenet.
Jeg vil gerne takke ordføreren for hans arbejde med dette direktiv, og jeg vil også gerne ved denne lejlighed takke ham for, at jeg allerede en række år, inden jeg blev medlem af Parlamentet, måtte hjælpe ham i hans indsats for at forbedre den europæiske miljøsituation. Jeg mener, at vand skal være rent og klart; det er vort vigtigste levnedsmiddel. Det er grundlaget for det, vi koger og spiser, og jeg mener, at man principielt skal eliminere skadelige stoffer, og dette gælder såvel for de skadelige stoffer, der er velkendte, f.eks. nitrater, pesticider, kemikalier og organiske klorforbindelser, som for stoffer, hvis skadelige virkninger man nu først efterhånden konstaterer. Jeg håber meget, at vi fra Kommissionen meget snart får en undersøgelse herom og også forslag om, hvordan skadelige stoffer, som afbryder de endokrine funktioner, kan fjernes fra drikkevandet.
Jeg mener, at et citat af en betydelig europæisk fysiker, vand er vor fremtids spejl, kan være mottoet for vort arbejde, og at Kommissionen og Rådet skal tage Parlamentets bidrag op, for at dette spejl forbliver klart!

Myller
Hr. formand, efter lang tids venten er vanddirektiverne endelig til behandling i Parlamentet. Jeg kan ikke understrege nok, hvor vigtigt det er at ajourføre direktiverne af hensyn til de lande, der i årevis har anvendt fremgangsmåder, der i videnskabeligt henseende er mere udviklede. Hvis de nye direktiver ikke vedtages, vil vi blive nødt til at gå 20 år tilbage i tiden. Dette er umuligt at forklare borgerne. I vandspørgsmål såvel som i andre spørgsmål, der direkte vedrører borgernes sundhed og sikkerhed, bør Unionen være ambitiøs. Medlemslandene skal opfordres til at vedtage og gennemføre de højeste standarder.
Når arbejdet bliver gjort, opnås der også resultater. Eksempelvis har der i Finland været problemer med høje værdier for trihalometan i drikkevandet. Situationen er nu efter en betydelig indsats under rimelig kontrol, og værdierne er faldet til gennemsnittet for EU-landene. Det er også muligt at forbedre vandbeskyttelsen af hensyn til miljøet gennem det nye rammedirektiv om vandbeskyttelse. Jeg håber, at Parlamentet i denne sag kan presse Rådet til mere resolut handling, end hvad der har tilfældet med de nuværende direktiver.

Bjerregaard
Hr. formand, jeg bliver nødt til at dele mit svar op i to afdelinger, fordi der er fremsat en række ændringsforslag, som jeg er forpligtet til at besvare, så først vil jeg gøre nogle bemærkninger til forslaget om badevand. Allerførst vil jeg selvsagt takke både Miljøudvalget og Udvalget om Transport og Turisme for deres arbejde og især ordførerne, Doeke Eisma og Petrus Cornelissen.
Eftersom direktiv 76/160 om kvaliteten af badevand er en af de ældste retsakter, så har der - hvilket også har været fremme i debatten her i aften - i de seneste år været en del diskussion, hovedsagelig fordi det ikke er blevet tilpasset til de tekniske og videnskabelige fremskridt. Disse fremskridt har nu gjort det lettere at definere forureningsindikatorer med henblik på at forudsige tilstedeværelsen af sygdomsfremkaldende stoffer. Desuden er badning og derfor badevandskvaliteten et vigtigt aspekt af turismen, og turistindustrien har behov for fælles kriterier overalt i Den Europæiske Union, således at de ferierende kan træffe deres valg på et sammenligneligt grundlag. Det fremgår også af ændringsforslagene, at udvalgene har været opmærksomme herpå.
Hovedformålet med dette forslag er at forenkle og forbedre det gældende direktiv både af hensyn til borgerne og af hensyn til medlemsstaternes myndigheder. For borgerne ved at garantere, at normerne er høje og i overensstemmelse med den nyeste videnskabelige viden, og ved gennem bedre gennemskuelighed at sikre, at de informeres regelmæssigt og fuldstændigt om badevandskvaliteten i deres eget land og selvfølgelig også på deres feriedestinationer. For myndighederne ved en begrænsning af antallet af de parametre, der skal overvåges, og også ved at give dem mulighed for at opdage og gøre noget ved de tilfælde, hvor vandkvaliteten midlertidigt ikke lever fuldstændig op til normerne.
Der er en lang række områder, hvor Kommissionen er enig med de af udvalget fremsatte ændringsforslag. Ændringsforslag 4, 9, 10, 11, 12 og 14, som hr. Eisma i særlig grad fremhævede, 18, 21, 23, 24, 26, 28, 31, 33, 34, 35 og 36, der også blev understreget, 37 og 40 kan godkendes enten fuldt ud eller principielt. Ændringsforslag 6, 17, 22, 27 og 29 skal udformes lidt anderledes og godkendes derfor kun delvist. Derimod kan Kommissionen ikke godkende ændringsforslag 1, 2, 3, 5, 7, 8, 13, 15, 16, 19, 20, 25, 30, 32, 38 og 39. Det er selvsagt på dette tidspunkt af debatten ikke muligt at begrunde de enkelte afvisninger. Jeg skal dog alligevel gøre en række bemærkninger om nogle enkelte af dem. Når vi ikke kan acceptere ændringsforslag 2, 3 og 8, skyldes det, at de ændrer direktivets hovedvægt, således at den flyttes fra miljø og sundhed til turisme. Ændringsforslag 6, 2. del, og 22, 4. del, kan vi ikke godkende, fordi de ville medføre en overflod af symboler og forvirre borgerne med et nyt symbol i stil med det allerede velkendte blå flag. Jeg vil sige, at jeg i øvrigt deler de rosende bemærkninger, som flere af talerne har fremsat om anvendelsen af det blå flag.
Kommissionen noterer sig den begrundede anmodning om en garanteret kvalitet af rekreative vandområder. Den mener imidlertid ikke, at det ville være en tilfredsstillende løsning at udvide badevandsdirektivets anvendelsesområde til rekreative vandområder. Derfor kan vi ikke godkende ændringsforslag 1, 5 og 15. Men vi har selvsagt noteret os spørgsmålet og vil undersøge, hvorvidt det er muligt at gennemføre foranstaltninger for de rekreative vandområder.
Så er der endelig ændringsforslag 14, der tager sigte på at integrere badevandsdirektivet i et rammedirektiv om vandpolitik. Det kan i princippet godtages. Vi er helt enige i hensigten med dette ændringsforslag om ikke at svække direktivet, men lige nu har vi ikke planer om direkte at integrere badevandsdirektivet i det kommende rammedirektiv. Ønsket om et rammedirektiv for vand blev fremsat i sommeren 1996 efter høring af de berørte parter om muligheden af at integrere al vandlovgivning i en sammenhængende politik. Kommissionen er sådan set kommet til den konklusion, at badevandsdirektivet udgør et selvstændigt bidrag til integrationen af sundheds-, miljø- og for den sags skyld turismepolitikken. Vi finder sådan set også, at badevandsdirektivet nyder godt af at have en klar og selvstændig identitet. Selv om badevandsdirektivet ikke som sådan kommer til at udgøre en del af rammedirektivet om vand, så vil der blive tale om en tæt koordinering med rammedirektivet, idet badevand og de tilhørende bestemmelser herfor vil blive indarbejdet i de vandforvaltningsplaner, som skal udarbejdes under det kommende rammedirektiv.
Der har også været en omfattende drøftelse med hensyn til det videnskabelige grundlag for visse parametre såsom fækale streptokokker og enterovira. Nylige videnskabelige undersøgelser har på den ene side vist, at Kommissionens forslag om fækale streptokokker som den bedst egnede indikator for fækal forurening har været korrekt. På den anden side har disse undersøgelser vist, at det er nødvendigt med en strengere norm for at fastlægge en acceptabel sundhedsrisiko. En igangværende undersøgelse i Verdenssundhedsorganisationen WHO vedrørende kvaliteten af rekreative vandområder viser lignende resultater. Kommissionen kan derfor godkende Parlamentets ændringsforslag 36 herom.
Der kunne fremsættes en lang række andre kommentarer til forslaget, men jeg skal nøjes med dette og i øvrigt takke for behandlingen. Jeg håber, jeg har dækket hovedpunkterne i de bemærkninger, der har været fremme i debatten, og jeg vil nu gå over til at kommentere forslaget om drikkevand og revisionen af drikkevandsdirektivet.
Her vil jeg også gerne takke ordførerne og især ordfører Ken Collins, men også de assistenter, der har arbejdet med forslaget. Jeg vil gerne takke for indsatsen og også belysningen af de mange enkeltheder, der har været fremme i forbindelse med dette forslag, der selvsagt har et vidtrækkende og vigtigt politisk indhold, men som samtidig er et meget teknisk forslag. Hovedformålet med forslaget er at forenkle, ajourføre og forbedre det eksisterende direktiv både af hensyn til borgerne og af hensyn til medlemsstaternes myndigheder. For borgerne ved at sørge for, at normerne er høje og i overensstemmelse med den nyeste videnskabelige viden og ved at gøre direktivet mere gennemskueligt, så det sikres, at offentligheden regelmæssigt oplyses om kvaliteten af det drikkevand, den forsynes med. Og for myndighederne ved at formindske antallet af de parametre, der skal overvåges, og ved at give dem mulighed for at reagere på situationer, hvor vandkvaliteten midlertidigt ikke lever fuldstændigt op til normerne.
Kommissionen har arbejdet hårdt på at nå frem til et efter min opfattelse godt og velunderbygget forslag, som retter op på det eksisterende direktivs mangler, samtidig med at det bevarer og i mange tilfælde forbedrer det høje beskyttelsesniveau.
Af de - tror jeg - 124 ændringsforslag kan vi godkende 22 helt, 13 med hensyn til princippet, 1 delvist, men der er 89, som vi ikke kan godkende. Kommissionen har ved sin gennemgang af ændringsforslagene, ligesom da den udarbejdede sit oprindelige forslag, været meget omhyggelig med at sikre, at der i overensstemmelse med den nyligt vedtagne meddelelse om gennemførelse af Fællesskabets miljølovgivning kun fremsættes forslag, der kan fungere og gennemføres. Som vogter af traktaten skal Kommissionen selvsagt sikre, at direktiver gennemføres på retfærdig og ensartet måde. I betragtning af det nuværende direktivs mangler med hensyn til håndhævelse er Kommissionen særlig påpasselig med, at det reviderede direktiv vil kunne gennemføres korrekt.
Kommissionen kan uden forbehold godkende ændringsforslag 1, 3, 4, 5, 16, 18, 20, 25, 28-33, 36, 38, 40 og 42, der vedrører det spørgsmål, adskillige talere har stillet omkring den samlede grænseværdi, 48, 49, 50 og 64. De gør alle sammen teksten bedre, idet de enten tilføjer supplerende baggrundsmateriale eller rimelige og logiske krav, fjerner muligheder for fejlfortolkninger, giver større gennemskuelighed og nogle af dem et højere beskyttelsesniveau. Der er 13 ændringsforslag, som Kommissionen kan godkende med hensyn til princippet, nemlig nr. 6, 10, 17, 19, 26, 39, 41, 44, 45, 47, 58, 65 og 77. For så vidt angår trihalomethaner, er Kommissionen klar til at godkende ordførerens ændringsforslag nr. 41 og 45, som jeg har nævnt. De betyder en markant skærpelse af normerne i forslaget. Det nye ændringsforslag nr. 121 tilsigter en yderligere stramning. Jeg forstår godt baggrunden for dette forslag, men jeg kan ikke umiddelbart gå ind på det. Jeg kan dog love, at vi vil kigge grundigt på det i det videre forløb.
Kommissionen kan delvist godkende et ændringsforslag, nemlig nr. 7. Kommissionen kan ikke godkende de øvrige ændringsforslag, og jeg skal lade være med at nævne dem alle. Det fremgår af dem, jeg tidligere har omtalt. Jeg vil godt tage nogle enkelte af dem op og gøre rede for, hvorfor Kommissionen ikke kan godkende dem. De andre vil jeg selvsagt gerne komme ind på, hvis nogle skulle ønske det på dette sene tidspunkt. Generelt kan Kommissionen ikke godkende ændringsforslag, som efter dens opfattelse ikke vil fungere, eller som vil gøre gennemførelsen urimelig vanskelig. Som jeg tidligere har nævnt, var et af formålene med forslaget at rette op på nogle af det eksisterende direktivs mangler, og det gælder især de foranstaltninger, der ikke fungerede i praksis. Det er derfor, vi ikke godkender ændringsforslag 8 og 9, som forlanger sikkerhed for, at vandindvindingsområder beskyttes mod pesticider og nitrat. Selv med den bedste vilje af verden kan en sådan beskyttelse ikke gøres sikker. At godkende ændringsforslag som dem vil gøre en fuldstændig og korrekt gennemførelse af direktivet noget nær umulig. Ændringsforslag nr. 22, 23 og 24 tager sigte på at fjerne den underretningsprocedure, der skal anvendes, hvis en medlemsstat vil fastsætte strengere normer eller supplerende parametre. Jeg må indrømme, at forslaget om at lade disse bestemmelser udgå er tiltalende. Kommissionen er imidlertid af den opfattelse, at den ikke her ved en førstebehandling kan godkende disse ændringsforslag, men har hermed ikke udelukket at ville kunne imødekomme forslagene ved andenbehandlingen. Jeg kan ikke understrege kraftigt nok, at hensigten med underretningsproceduren ikke er at forhindre brug af strengere eller supplerende normer men simpelthen at sikre, at sådanne normer ikke benyttes på en sådan måde, at de virker som handelshindringer og dermed hæmmer det indre markeds funktion.
Ændringsforslag nr. 12 og 34 tager sigte på at indføre en ny betragtning og en ny artikel med bestemmelser om materialer, der kommer i kontakt med vand. Kommissionen er enig i, at spørgsmålet om materialer til vandrør, som flere har været inde på, er overordentlig relevant for kvaliteten af drikkevandet ved vandhanen. Dette er dog primært et spørgsmål for direktiv 89/106, det såkaldte byggematerialedirektiv, men vi må definere det præcise forhold mellem disse to direktiver klarere på et senere tidspunkt. Den udvalgsprocedure, Kommissionen har foreslået, er procedure II. Med ændringsforslag nr. 37 skulle udvalgsproceduren helt udgå. Under udarbejdelsen af forslaget har Kommissionen meget omhyggeligt sørget for, at ændringer af bilag I, parametre og parameterværdier, skal igennem hele lovgivningsproceduren, herunder Parlamentet. Derimod skulle ajourføring af bilag II, overvågning, og III, målemetoder, ske via udvalget. Efter Kommissionens opfattelse er det den mest effektive måde at behandle overvejende tekniske spørgsmål på.
Jeg har nogle yderligere bemærkninger til ændringsforslag 43, 51 og 46 samt til enkelte andre. Hvis ikke der er ordførere, der insisterer på et svar på disse ændringsforslag i dag, vil jeg slutte debatten med at takke for den positive modtagelse af forslaget og de mange ændringsforslag.

Formanden
Også jeg takker for Deres forsøg på at svare på flere af de spørgsmål, der var rejst. Dette forsøg varede 18 minutter. Jeg påpeger det, fordi jeg gentagne gange har anmodet Præsidiet og Parlamentets mødetjeneste om på forslaget til dagsorden at afsætte kommissærernes gennemsnitlige taletid, som er cirka 10 minutter, i stedet for 5 minutter, så vi kan overholde tidsplanen.

Eisma
Hr. formand, jeg er udmærket tilfreds med Kommissionens svar, og så kommer embedsmanden til undsætning. Jeg har et spørgsmål. Kommissæren siger: ændringsforslag 3, udvidelsen af badevandet til andre, der udnytter vandet til rekreative formål, kan jeg ikke acceptere, men jeg vil gerne gøre et eller andet ved det. Kan kommissæren også sige noget om, på hvilken måde hun vil medtage de andre, der udnytter vandet rekreativt, surfere og lignende, og om man også vil indføre regler for disse? Det vil jeg gerne have nøjere oplyst.
Fru Jackson, min backbencher -kollega, spørger sig selv, hvorledes jeg vover at anfægte hendes beregninger over omkostningernes størrelse. Nu har jeg allerede anført mine argumenter herfor, som jeg ikke skal gentage. Men fru Jackson, jeg spørger Dem, som den ene kollega til den anden, om De vil sætte Dem ind i mine argumenter, og om De ud fra disse vil diskutere videre med mig.

Formanden
Jeg må anmode Dem om kun at stille spørgsmål til kommissæren og undlade at komme med bemærkninger om medlemmer, der ikke er til stede i salen.

Eisma
Jeg sagde til min kollega, backbencher , fru Jackson, hvorfor hun ikke vil tro mig, når jeg angriber hendes beregninger over de omkostninger, som dette direktiv medfører. Jeg har anført mine argumenter, hr. formand, og dem skal jeg ikke gentage, men jeg beder fru Jackson, som den ene kollega til den anden, om at sætte sig ind i disse argumenter og diskutere med mig ud herfra.

Cornelissen
Hr. formand, jeg er naturligvis ikke upåvirket af kommissærens elskværdige pæne ord til ordføreren hr. Eisma og mig selv. Men det ændrer ikke på, at jeg som parlamentsmedlem gerne ser et svar på det ene spørgsmål, som jeg stillede. Hvilke er kommissærens konkrete indvendinger mod at indføre den 31. januar som sidste frist for offentliggørelsen af vandkvaliteten i forbrugerens og turismens interesse? Er kommissæren rede til på falderebet, eventuelt skriftligt, da klokken jo er mange, at redegøre for sine indvendinger herimod?

Kokkola
Hr. formand, De har forhåbentlig taget højde for, at vi mangler at behandle endnu en betænkning. Klokken er nu 12 minutter i 12, jeg skal gøre rede for spørgsmålet, og der er andre medlemmer, der også har indlæg. Vi er nødt til at have en retfærdig fordeling af tiden. Vi kan ikke have endeløse drøftelser om andre spørgsmål, så det går ud over min betænkning - som vedrører et meget vigtigt emne.

Watson
Hr. formand, jeg ville blot spørge Dem, om De kan fortælle mig, hvor fru Jackson er. Jeg kan ikke tro, at hun ikke har haft den høflighed at blive og lytte til kommissærens svar. Hun kom herind, fremsatte en udtalelse uden nogen positive forslag, angreb blot oppositionspartiet fra sit land og viste ikke den høflighed at blive her og lytte til kommissærens svar. Det bør undersøges nærmere.

Bjerregaard
Hr. formand, jeg beklager selvfølgelig meget, at det skulle tage 18 minutter, men med den mængde af ændringsforslag, Parlamentet gerne vil have en reaktion på, er det faktisk umuligt at gøre det meget kortere. Til det gentagne spørgsmål omkring fremrykning af datoen for badevandsrapporten skal jeg nøjes med at sige, at indtil vi har fået etableret en anden form for samarbejde med medlemsstaterne, vil det ikke kunne lade sig gøre. I år forekom der rent faktisk meget kedelige fejl i den badevandsrapport, vi forelagde, fordi vi modtog oplysningerne så sent, at vi ikke kunne nå at tilpasse den. Derfor har vi fastlagt en procedure, som i forvejen var meget stram, men som nogle gange kan resultere i fejloplysninger. Vi skal meget gerne uddybe dette svar skriftligt, for naturligvis ønsker vi også, at tallene foreligger så tidligt som overhovedet muligt, men det kan vi ikke med den procedure, der er fastlagt.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 10.00

Bevaring af vådområder
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0238/96) af Kokkola for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om forsvarlig anvendelse og bevaring af vådområder (KOM(95)0189 - C4-0224/95).

Kokkola
Hr. formand, De må undskylde min bemærkning for lidt siden, men jeg tænker mere på tolkene, som jeg ikke synes skal arbejde over, end jeg tænker på mig selv.
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, med Kommissionens meddelelse om forsvarlig anvendelse og bevarelse af vådområder får Den Europæiske Union sin egen politik, som forhåbentlig senere kan danne grundlag for den nødvendige lovgivning om bevarelse af de vådområder, vi har tilbage.
Der er ingen tvivl om vådområdernes værdi som økosystemer, og derfor er de også underlagt en international konvention, Ramsar-konventionen. Den Europæiske Union er ikke kontraherende part i denne konvention; men EF-aktionen for bevarelse af vådområderne udspringer af det første miljøhandlingsprogram. Jeg vil derfor give en kort forklaring på, hvorfor vådområderne er så vigtige for miljøet og for mennesket.
Vådområderne regnes blandt de mest værdifulde økosystemer på kloden med deres umådelige biologiske diversitet. De regulerer vandforsyningen og afbøder oversvømmelser. De forhindrer også erosion af kysterne, binder de forurenende og giftige stoffer, og en nylig undersøgelse har afsløret, at visse vådområder har en evne til at binde kuldioxid og således bidrager til at mindske drivhuseffekten. De bidrager væsentligt til havets rigdom, og deres ødelæggelse har betydelige konsekvenser for fiskeriet. Jeg vil ikke udbrede mig mere om denne side af sagen, blot understrege, hvor vigtigt det er, at vi gør brug af de allerede eksisterende fællesskabsmidler til bevarelsen af vådområderne, midler som:
gennemførelsen af NATURA 2000, -EU's overholdelse af sine forpligtelser i henhold til de internationale konventioner, som den har undertegnet, -inddragelsen af politikken for forsvarlig anvendelse af vådområder, -i Den Europæiske Unions øvrige politikker og aktioner.Jeg vil tillade mig at trække nogle flere punkter frem, som jeg mener supplerer spørgsmålet og er af stor betydning, hvis det skal lykkes os at redde de »vandhuller«, som for år tilbage - på grund af mangelfuld viden og oplysning - betragtedes som »dårlige« for sundhed og miljø.
En særlig ordning for vådområderne må være et nødvendigt skridt, hvis de skal bevares, da de hidtidige politikker ikke har evnet at bremse tabet og forringelsen af disse områder, og der skal naturligvis bevilges tilsvarende midler. Vådområder af international betydning i henhold til Ramsar-konventionen og områder karakteriseret som »special protection areas« må derfor indgå i NATURA 2000-nettet, og Kommissionen bør træffe foranstaltninger til snarlig registrering af alle europæiske vådområder samt en kortlægning af deres naturtyper. En sådan registrering vil give os kendskab til vådområder, vi ikke har kendt til, så vi kan beskytte disse. Endvidere vil registreringsprocessen fremme kendskabet til vådområdernes værdi som natur- og kulturarv og bevidstgøre offentligheden.
Der bør oprettes en databank, så det bliver muligt at indsamle og udveksle oplysninger. Vi må have flere og bedre uddannelsesprogrammer, så vi fremmer en fornuftig holdning hos de mennesker, hvis beslutninger og aktiviteter påvirker vådområderne. Kommissionen bør udfærdige et integreret program vedrørende forvaltning og besparelser af vandressourcerne. Der bør indledes et samarbejdes om dette spørgsmål med alle lande, der har en form for tilknytning til Den Europæiske Union. De ikke-statslige organisationers rolle bør anerkendes og styrkes, da de har gjort en stor indsats og kan gøre endnu mere for at bevare vådområderne.
Jeg har nu gjort rede for nogle af de punkter i betænkningen, som jeg finder særligt vigtige. Jeg håber på Deres accept af betænkningen, og jeg tror ikke, det er for sent for Kommissionen at træffe passende foranstaltninger til bevarelse af disse områder, der består af vand, mudder, dynd og rør, men har så stor betydning for den økologiske balance.

des Places
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, alle ved, for alle har sikkert været der mindst én gang i deres liv, at der over hele Europa findes vådområder, og heldigvis ligner de ikke hinanden. Alle ved også, at vådområderne har en sjæl, indeholder en følelse, en kultur og naturligvis også en økonomisk, økologisk, miljømæssig og videnskabelig funktion. Kort sagt, de har en historie, herunder en politisk historie, fordi de i alle lande er en del af vores nationale område og nationale arv. Ansvaret for deres anvendelse og bevarelse ligger udelukkende hos dem, der definerer dette ansvar og anvender det, og derfor falder det naturligt at beskytte områderne, ikke kun ud fra landenes generelle interesser, men ligeledes ud fra egeninteresserne for de mennesker, der vedligeholder områderne og bor i dem.
Ingen tekst, ingen lovgivning, intet direktiv og ingen tilfældig lov kan erstatte de mænd og kvinder, der har formet disse usædvanlige områder med deres hjerte, deres hoved og deres hænder.
Kun hvis de forskellige partnere bliver enige, får vi en garanti for effektivitet, som bliver så meget desto mere effektiv, fordi de partnernes målsætninger er forskellige. Den landbrugsmæssige, dambrugsmæssige og skovbrugsmæssige funktion, jægernes interesse, respekten for den private ejendom og de turistmæssige kvaliteter er vigtigere kriterier end kriterierne i nogle få direktiver og konventioner som Ramsar, Habitat, Natura 2000 osv., som indeholder alt for mange begrænsninger.
Instrumenterne under den fælles landbrugspolitik, selv efter forbedringerne, hvor vådområderne blev undtaget, kan kun være punktforanstaltninger, komplicerede at forklare og forvalte og måske ikke særlige vedvarende.
Tilbage står vådområdernes særlige status, som ordføreren talte om for lidt siden. Der er tale om usædvanlige områder, der kræver en rationel forvaltning, og derfor må der findes særlige finansieringsordninger, der er tilpasset denne situation, hvor der er behov for mere end fromme ønsker uden effekt, og hvor brugerne skal have en stærkere fornemmelse af en bedre forvaltning.
Derfor tilslutter vi os dette beslutningsforslag og stemmer for det.

Souchet
Hr. formand, vores udvalg har konstateret, at i mange områder hænger betydelige aktiviteter inden for fiskeri og skaldyravl direkte sammen med bevarelsen af velforvaltede vådområder i Europa. Det har således prioritet at forhindre, at de affolkes.
Vådområdernes fremtid er betinget af menneskets tilstedeværelse, mennesket, der har formet dem. Hvis der ikke længere findes mennesker, der kan få dem til at leve, der kan vedligeholde dem, der kan forvalte vandet, vil der ikke længere være vådområder i Europa om en generation. Derfor er det nødvendigt og påkrævet at definere en særlig ordning for disse let identificérbare områder, der ofte overskrider flere administrative grænser, af samme type som den, hvormed det lykkedes at bremse udvandringen fra bjergområderne.
Man må således udforme en ordning og et særligt finansielt instrument, som gør det muligt at opretholde rentable aktiviteter på trods af de uforholdsmæssigt store udgifter, der hænger sammen med situationen i disse miljømæssigt følsomme og skrøbelige områder.
For at opnå dette har Miljøudvalget medtaget de fleste af vore forslag, hvilket jeg takker dem for. En specifik politik, der er tilpasset mangfoldigheden af vådområder, en vedvarende politik, hvor kompensationerne svarer til problemerne, et afsnit om vådområder under PESCA-programmet, medtagelse af et afsnit om vådområder under programmerne PHARE og TACIS samt en forvaltning af vådområderne i Europa i samarbejde med de afrikanske lande, som de økologisk set hænger sammen med, hvilket blev anbefalet af Den Paritetiske AVS/EF-Forsamling i Windhoek.
Men vores udvalg har især insisteret på nødvendigheden af, at selve forvalterne af naturområderne inddrages forud for definitionen af instrumenter til forvaltning og bevarelse af vådområderne: laug og sammenslutninger i vådområder, fiskere, dambrugere, skaldyravlere, landmænd, lodsejere, jægere og andre brugere af vådområder.
Kontaktudvalget for de europæiske forvaltere af vådområder, som netop er blevet oprettet, bliver en særdeles kompetent samtalepartner, som det hurtigt vil blive nødvendigt at høre, hvilket vores udvalg også enstemmigt opfordrer til.
Vores udvalg har også understreget nødvendigheden af at tage ved lære af de positive forsøg, der allerede er gjort, navnlig i Det Forenede Kongerige og Frankrig, inden for rammerne af OGAF-programmerne (landbrug - miljø), som absolut må gøres permanente gennem anvendelse af de nødvendige økonomiske midler. Ellers forsvinder de nuværende landbrugere, uden at de unge tager over.
Hr. formand, den undersøgelse, Parlamentets Generaldirektorat for Forskning i øjeblikket er i færd med, navnlig med udgangspunkt i erfaringerne fra vådområderne i Poitou, vil kunne udgøre et vigtigt bidrag i søgningen efter en fremadrettet og varig løsning til bevarelse af Europas vådområder, som udgør en naturlig og menneskelig arv, som vi skal bevare. Vi må give dette høj prioritet, og vi må handle hurtigt.

Díez de Rivera Icaza
Hr. formand, det første, der er at nævne på den socialdemokratiske gruppes vegne, foruden naturligvis at takke ordføreren for hendes fremragende arbejde, er den dramatiske nedgang eller forsvinden af vådområderne ved vore kyster her i Europa, og at den eneste måde, hvorpå denne meget skrøbelige fælles arv kan beskyttes og forvaltes, ligger i samarbejde og solidaritet på fællesskabsplan, dvs. i den absolutte nødvendighed af at udarbejde en plan for en bæredygtig og integreret udvikling af vore kyster, således som det blev bebudet og lovet i det femte handlingsprogram på området.
CORINE var i sin tid enormt effektiv med henblik på at levere samlede data efter ensartede kriterier vedrørende udvalgte vådområder og således stille en præcis diagnose af deres tilstand. Som følge heraf er Kommissionens tekst utilstrækkelig, selvom den er passende og nødvendig, fordi bevarelsen af disse skrøbelige økosystemer kræver en vurdering og forvaltning af kyststrækningerne, der tager hensyn til den indbyrdes afhængighed af vådområderne, således som trækfuglene viser det.
Hr. formand, fru kommissær, de alvorlige forandringer, der skyldes både fysiske og kemiske ændringer, marskland, dræning, tørke, tørlægning, turisme - jeg beklager, at hr. Cornelissen ikke er til stede - dumpning, vandforurening m.v. som følge af en misforstået udvikling, ja endda en udvikling, der strider mod Unionstraktaten, hvis det må være tilladt mig at sige det, er ved at ødelægge disse smukke vådområder, og som følge heraf rette alvorlige angreb på vore trækfugle, som under deres ophold på jorden benytter dem til rugepladser, overvintring og hvile.
Vi skal endnu ikke en gang gentage denne forfærdelige ødelæggelse forvoldt af mennesket for ikke at skulle opleve dette dramatiske tavse forår, som Raquel Carson har beskrevet så glimrende for nogle år siden, og lad os dog derfor gennemføre det femte handlingsprogram på området.

Eisma
Allerførst tak til fru Kokkola for denne udmærkede betænkning. Vi ved det alle sammen, de fleste vådområder er gået tabt, og de tilbageblevne trues af forringelse og tilintetgørelse, og dét medens vådområder har en særlig stor værdi i økosystemet. Kommissionen fastslår med rette, at der må komme en ende på vådområdernes forsvinden, men desværre forsømmer Kommissionen at sætte ekstra midler af hertil. Det står mig da heller ikke helt klart, hvorledes Kommissionen og medlemsstaterne forestiller sig at kunne opretholde og beskytte vådområderne uden disse ekstra midler. Manglende specifikke midler vil desværre give sig udtryk i manglende handling.
Det krav, som Kommissionen nu stiller, om at genskabe vådområder eller at skabe nye, forekommer mig temmelig ineffektivt. Ingen kunstig erstatning kan være et fuldgyldigt alternativ til de nuværende naturlige vådområder. Desværre betragtes vådområder endnu ikke som en uløselig del af et flodland eller en kystzone. Vil man bevare vådområderne, så kan dette efter min opfattelse kun lade sig gøre, hvis en sådan bestræbelse integreres i andre former for politik. I den forbindelse må man have opmærksomheden særlig henvendt på landbrug, fiskeri, transport og regionalpolitik. I øjeblikket lader denne integration meget tilbage at ønske. Der mangler en sammenhængende lovgivning på dette område. Jeg opfordrer da også Kommissionen til ikke at lade det blive ved denne meddelelse men så hurtigt som muligt at lade handling følge på ord og fremsætte et lovforslag, som skal sikre, at Europas vådområder bevares.

González Álvarez
Hr. formand, vi skylder ordføreren, fru Kokkola såvel som de øvrige kolleger tak for det arbejde, de har udført. I sin betænkning omtaler fru Kokkola de forskellige konventioner, som Det Europæiske Fællesskab har underskrevet - i Bonn, Bern, Brasilien osv. og nødvendigheden af at efterleve dem. Hun taler desuden om de forskellige direktiver, der har at gøre med beskyttelsen af naturområder og vådområder som f.eks. direktiv 79/409/EØF om beskyttelsen af vilde fugle og direktivet »Levesteder 43«.
Jeg finder, at vi, dersom vi retter os efter det, vi har skrevet under på, og de direktiver, der vedtages, sandsynligvis ville forsvare vådområderne bedre. Men selve Den Europæiske Union løber til tider ind i selvmodsigelser.
I sidste uge besøgte en delegation fra Miljøudvalget Grækenland, og vi havde et møde med ikke-statslige miljøorganisationer. Og den grundlæggende betænkelighed, der blev udtrykt af disse organisationer angår et stort faraonisk projekt, der finansieres i Grækenland ved midler fra Den Europæiske Union, nemlig omlægningen af Akeloos-floden. Det er en debat, der foregår i Grækenland, og hvorunder nogle er for og andre imod, fordi de finder, at der skal være vand i dalen i Thessalien, og at man bør undersøge mulighederne for at drive landbrug dér.
Men der er ingen tvivl om, at denne omlægning, dersom den gennemføres, meget alvorligt vil påvirke Severinog Akeloos-flodernes delta. Betyder dette, at alene Grækenland klart overtræder direktiverne og de konventioner, der underskrives, ved hjælp af midler, der stammer fra Den Europæiske Union? Nej. Det sker også i Spanien. I Spanien har man konstateret alvorlige påvirkninger af vådområder, som f.eks. marskegnene ved Santoña eller Eo-floden - der danner grænsen mellem Galicien og Asturien meget nær det sted, hvor jeg bor. Også her har der været tale om finansiering med europæiske midler.
Det er derfor af grundlæggende betydning med henblik på påbegyndelse af at undgå nedbrydning af vådområder, at Den Europæiske Union omhyggeligt kontrollerer de midler, den bevilger til de forskellige lande, således at de ikke netop benyttes til det modsatte af det, vi forsvarer her i dag.

Howitt
Hr. formand, jeg glæder mig over og støtter begejstret fru Kokkolas betænkning og vil gerne illustrere det presserende behov for at gøre noget for at bevare vore vådområder ved at tale om de ydre sumpområder ved Themsen i min valgkreds i Det Forenede Kongerige. The West Canvey, Bowers, Pitsea, Fobbing og Mucking Marshes udgør tilsammen et omfattende vådområde på mere end tusind hektarer. De er hjemsted for store bestande af overvintrende fugle, herunder ca. 300-400 store kobbersnepper, og er levested for sjældne planter som f.eks. »dværgsalat«, ét af kun to steder i Det Forenede Kongerige. Sjældne brakvandsinsekter lever i de utallige grøfter og vige og kan betydningsmæssigt kun sammenlignes med Somerset Levels i hele landet. Alligevel er mere end halvdelen af disse sjældne vådområder gået tabt på 50 år. Landbruget har ødelagt græsningsarealer, mens havoverfladens vedvarende stigning udrydder tidevandshabitater.
Nærliggende affaldsdeponeringspladser kan nu bidrage økonomisk til forvaltningen af vådområderne, men deponeringspladser, der for længst er lukket, f.eks. Westwick i Canvey, er fortsat en skamplet på miljøet, mens afløbsvand og pesticider fra landbruget er en evigt tilstedeværende trussel mod vandkvaliteten.
Gennem de seneste 15 år har vore lokale myndigheder forsøgt at standse tilbagegangen, men de har ikke ressourcerne til at gøre mere. Måske fordi vådområderne mangler offentlighedens bevågenhed og støtte, har de aldrig fået en formel status som et område af særlig videnskabelig interesse.
I aften siger vi, at et sådant område har behov for international såvel som national beskyttelse. Vi tilskynder til initiativer som dem i Thurrock, Basildon og Castle Point Councils, som samarbejder med henblik på at beskytte arealer, hvoraf meget har et enkelt vandskel.
I vore forslag vedrørende strukturfondene, herunder PESCA-status, som mit område allerede har, søger vi at anvende europæiske midler til at beskytte og styrke vådområderne. Mens 10.000 skolebørn årligt tager på ekskursion til Wat Tyler Country Park i Pitsea Marsh, forsøger vi at finde frem til nye muligheder for en øget offentlig adgang og bevidsthed uden at bringe miljøbeskyttelsen i fare.
Vådområder som disse er virkelig arealer, som tiden glemte. Det er vildmarkshabitater, som er forblevet uændrede gennem århundrede, og som derfor helt bogstaveligt er uerstattelige. I aften giver vi et signal om, at vi er fast besluttede på at sætte en stopper for tabet og degraderingen af vådområder i al fremtid.

Virgin
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at udtrykke min glæde over Kokkolas glimrende betænkning. Jeg vil koncentrere mig om et bestemt aspekt af spørgsmålet om vådområder. Disse kan jo bl.a. tjene som fælder for næringssalte og dermed beskytte vore have mod overgødskning. Dette er et stort problem i Østersøen. Overgødskning kan true dyrearters reproduktion. I visse miljøforbedringsprogrammer for landbruget inden for rammerne af forordning nr. 2078/92 indgår der stimuli, der skal tilskynde til anlæggelse af vådområder, men de gælder kun for det areal, som er afsat til dette formål. Disse foranstaltninger bør efter min mening suppleres, således at der også kan ydes støtte til de investeringer, der er nødvendige for at tilvejebringe gode vådområder, der fungere som kvælstoffælder. Reglerne bør med andre ord ændres; det ville være en god indsats for miljøet. Jeg håber, at Kommissionen fremsætter forslag om de nødvendige ændringer af forordning 2078/92. De beskæftigelsesvirkninger, som dette kunne få, ville udgøre en positiv merværdi.
Investeringer i vådområder, som først og fremmest kommer til at virke som kvælstof- og fosforfælder, ville kunne fungere som referencer for tilsvarende investeringer i Polen og de baltiske lande, eksempelvis gennem PHAREprogrammet. De ville udgøre en betydningsfuld indsats for at forbedre miljøet i Østersøen. Jeg foreslår med andre ord, at der indledes et frugtbringende samarbejde mellem kommissær Ritt Bjerregaard og kommissær Franz Fischler om at fremme miljøet og begrænse landbrugets indvirkning på det.

Watson
Hr. formand, Europa skal gøre noget for at beskytte sine vådområder. Det er på tide, at der kommer en ny holdning fra Den Europæiske Unions og medlemsstaternes side. Jeg glæder mig derfor over Kommissionens meddelelse og denne betænkning.
I mit amt har fugleværnsforeningen, Royal Society for the Protection of Birds, identificeret 354 vådområder, hvor den vandmængde, der indvindes, truer selve deres fremtid. Heriblandt hører mere end 100 floder og 200 overfladevådområder. Der er også 130 andre områder, der er truet af fremtidige planer. I Somerset Levels and Moors i min valgkreds har vi nogle af landets bedste vådområder. Blandt de områder, som menes at være i fare, er Berrow Dune og River Yeo. Vi skal gribe ind nu for at sikre deres fremtid. Det første skridt bør være at omfatte den nordlige del af Somerset Levels and Moors som et miljømæssigt følsomt område.
Kilden til truslen er klar: Industrilandbruget og vandværkerne indvinder enorme mængder vand fra vor floder og vådområder. Jeg forstår deres behov for sikre vandforsyninger. Men vi er nødt til at indføre foranstaltninger for at sikre, at det sker på en ansvarlig og bæredygtig måde.
Der er øjeblikkeligt behov for to væsentlige ændringer. Regeringerne skal gradvis indføre afgifter for at indvinde vand fra vore floder. Det vil hurtigt anspore vandværkerne til at indtage en mere ansvarlig holdning. Vi bør også kræve, at der tages højde for vandressourcerne ved behandlingen af byggetilladelser til boligbyggeri eller erhvervsudvikling. På hele vort kontinent har vi ambitiøse mål for beskyttelsen af truede vilde dyr og planter, men hvis vi ikke gør noget for at beskytte vore vådområder, har vi ikke en chance for at opfylde vore egne mål. Det er på tide, at vi ryster selvtilfredsheden af os og gør noget.

Bjerregaard
Hr. formand, jeg vil gerne benytte lejligheden til at takke Miljøudvalget og i særlig grad ordføreren, fru Kokkola, for det store arbejde med behandlingen af Kommissionens meddelelse og også for samarbejdet med Parlamentets øvrige udvalg samt for de bemærkninger, talerne har gjort her i aften. Bevaringen af vådområder stiller os rent faktisk over for en stor udfordring. På den ene side har vi allerede i længere tid været opmærksomme på disse områders økologiske, økonomiske og rekreative betydning. Der er allerede truffet mange foranstaltninger på forskellige niveauer med henblik på deres bevaring. Som fru Kokkola bl.a. nævnte det, blev Ramsar-konventionen vedtaget så tidligt som i 1971. På den anden side - og det har været det centrale i debatten i dag - har vi været vidne til, at mange vådområder gradvist forsvinder eller forringes. Det vil sige, at de gode hensigter ikke er blevet fulgt op af handlinger. Over halvdelen af EU's vådområder er i den nyere tid forsvundet eller blevet beskadiget dels på grund af urbanisering, dels på grund af dårlig gennemtænkt anvendelse, men også på grund af overgreb på miljøet. Deres afgørende betydning for biodiversiteten er indlysende. Det samme gælder deres økonomiske og sociale funktion. Vi har ikke brug for flere katastrofale oversvømmelser som dem, adskillige medlemslande var udsat for i 1995, for at indse, at vådområder spiller en stor regulerende rolle. Vi har heller ikke brug for nogen yderligere forringelse af fiskebestandene for at forstå vådområdernes afgørende funktion som ynglepladser.
Det centrale spørgsmål er, hvad vi kan gøre for at vende denne tendens. I Kommissionens meddelelse understreges nogle af de vigtigste foranstaltninger, der kan træffes for at sikre bevarelsen af både vådområderne og den biologiske rigdom. Fællesskabets generelle målsætninger for disse områder er enkle men på den anden side ambitiøse. Vi ønsker at undgå et yderligere tab af vådområder og yderligere ødelæggelser og samtidig sikre en fornuftig anvendelse. Kommissionen har med tilfredshed konstateret, at Parlamentets udkast til beslutning støtter disse generelle målsætninger. Vådområdepolitik skal integreres i politikker på de forskellige aktionsområder. Flere har her i aften understreget sammenhængen både med fiskeripolitikken og landbrugspolitikken, og at det er nødvendigt at forbinde disse under anvendelse af flere instrumenter. Hvad retsakter angår, så lægger vi vægt på gennemførelsen af fugle- og habitatdirektiverne. Jeg kan ikke lade være med her i aften at understrege, at der faktisk mangler meget, før vi er nået så langt, at de er blevet gennemført i medlemslandene. Vi lægger også vægt på færdigbehandlingen og vedtagelsen af retsakterne om vandkvalitet og det netop vedtagne forslag om miljøvurdering af planer og programmer. Disse tre komplementære elementer i EU-lovgivningen vil danne grundlag for gennemførelsen af de målsætninger, der er fastlagt for bevaring af vådområder.
Kommissionen vil også fortsætte med at vurdere de planer og programmer, hvis investeringer støttes over strukturfondene. På grundlag af denne erfaring vil den aktivt deltage i den forberedelse af ændringen af strukturfondsforordningen, der er planlagt inden 1999. Det er nødvendigt at sørge for, at der tages bedre hensyn til miljøet i almindelighed og de vilde dyr og planter i særdeleshed. Bevaringen af vådområder er en prøvesag, der skal vise, om vore bestræbelser på at integrere miljø i navnlig landbrugs-, fiskeri- og transportpolitikken vil krones med held.
Lad mig til slut sige, at jeg i særdeleshed har værdsat, at forslaget til beslutning er resultat af et samarbejde mellem fire af Parlamentets udvalg. Jeg ser dette som en klar tilskyndelse til at fremme integreringen af miljøet i de øvrige politikker.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 10.00.
(Mødet hævet kl. 00.25)

