Genoptagelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt den 18. juli 1997, for genoptaget.

Mindeord
Formanden
Mine damer og herrer, den 5. september afgik moder Teresa ved døden i Calcutta. Hun var en exceptionel kvinde. Det er sjældent, at vi her i Parlamentet hædrer mindet om en person uden for den politiske verden. Jeg gør det i dag, fordi jeg er overbevist om, at vi alle i moder Teresas lille skrøbelige figur så et menneske ud over det sædvanlige, et sandt eksempel på næstekærlighed og opofrelse for andre mennesker.
Den dybe sorg, hvormed den indiske befolkning har modtaget moder Teresas død, er et tydeligt eksempel på, hvordan et liv viet til at hjælpe de fattigste fattige kan nedbryde de barrierer, der af og til skiller de forskellige religioner, trosretninger og tankemåder. Jeg finder det kun berettiget, at vi i dag mindes hende med en ydmyg hyldest fra vores Parlament.
Ligeledes vil jeg gerne meddele, at jeg, efter at Lady Diana, Prinsesse af Wales, så tragisk var afgået ved døden, gav Parlamentets tjenestegrene ordre om at hejse Den Europæiske Unions og Det Forenede Kongeriges flag på halv stang som symbol på vores smerte og sorg over, at denne person, der var elsket af millioner af briter og mennesker verden over, var afgået ved døden. Samme dag sendte jeg et telegram til Hendes Majestæt Dronning Elizabeth II, hvis ordlyd jeg nu vil oplæse for Dem: «Deres Majestæt, tillad mig på egne og på mine kollegers vegne i Europa-Parlamentet at fremføre min dybeste medfølelse i denne for Deres familie og for den britiske befolkning så tragiske stund. At Lady Diana, Prinsesse af Wales, så tragisk har forladt denne verden, har på det dybeste berørt alle, der kendte hende, og alle, som værdsatte hendes generøse ånd. Hele Europas tanker er rettet mod Deres familie og især mod Prinsessens to sønner, Prins William og Prins Henry. Vi håber af hele hjertet, at den venlighed og elskværdighed, som Prinsessen af Wales udviste, vil leve videre«.
Mine damer og herrer, det er også min sørgelige pligt at minde Dem om, at vores kollega Sir James Goldsmith afgik ved døden den 19. juli efter lang tids sygdom, som han bar med stor styrke. Sir James Goldsmith blev valgt til Europa-Parlamentet i juni 1994 på Autre Europe -listen. Han var formand for Gruppen Nationernes Europa fra juli 1994, og indtil den blev opløst i november 1996, hvorefter han blev formand for Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa indtil maj 1997. Før Sir James Goldsmith trådte ind i Europa-Parlamentet, havde han en hektisk karriere inden for handel og erhverv, men forlod disse aktiviteter i 1990 for at stifte en fond til miljøbevarelse.
(Parlamentet iagttog et minuts stilhed )

Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet fredag den 18. juli er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.
(Protokollen godkendtes)

McCarthy
Hr. formand, vil De efter disse meget triste meddelelser overveje at sende et telegram på Parlamentets vegne til den britiske og den irske regering på denne meget historiske dag, hvor fredsforhandlingerne om Nordirland indledes. Som De ved, har Parlamentet fulgt fredsforhandlingerne i Nordirland meget tæt. Vi har stemt om og vedtaget det særlige støtteprogram for fred og forsoning. Det ville være et meget positivt signal og anslå en optimistisk tone, hvis de i Deres egenskab af formand ville skrive til begge premierministre, at vi bifalder og støtter og bakker op om dette fredsinitiativ.

Formanden
Fru McCarthy, det vil jeg gøre med stor glæde. Parlamentet har altid kontinuerligt og konsekvent støttet fredsprocessen i Nordirland, og De har derfor udtrykt Parlamentets permanente politiske position.

Le Gallou
Hr. formand, siden sidste møde har en af de tyske socialdemokratiske ledere, hr. Gerhard Schröder, udtalt, og jeg citerer: «Biltyverierne begås især af polakker, den russiske mafia dominerer inden for prostitutionen, og de narkokriminelle kommer navnlig fra Sydøsteuropa og det sorte Afrika«.
Jeg kunne godt lide at vide, hvad vores socialdemokratiske kolleger fra Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder, bl.a. hr. Ford, hr. Schulz, fru Lindeperg og fru d'Ancona - ja, også hr. Oostlander - mener om denne udtalelse. Jeg kan oplyse, at det udsagn, som jeg citerede, af hr. Gerhard Schröder, en af kanslerkandidaterne ved næste års tyske valg, er bragt af en stor tysk avis.

Formanden
Hr. Le Gallou, den udtalelse, som De refererer, vil utvivlsomt blive taget op af Deres kolleger, hvis de finder det nødvendigt. Men det vil under alle omstændigheder ske i overensstemmelse med forretningsordenen og bestemt hverken på dette plenarmøde eller på dette tidspunkt.

Velkomstord
Formanden
Det er mig en stor glæde at kunne byde velkommen til hr. Joan Marcet, næstformand i den spanske Kongres.
Hans besøg udgør en del af de mange frugtbare kontakter mellem dette Parlament og medlemsstaternes nationale parlamenter.
Jeg er overbevist om, at udvekslingerne mellem medlemsstaternes parlamenter og Europa-Parlamentet vil få væsentlig betydning nu, hvor vi står over for at skulle påbegynde ratificeringen af Amsterdam-traktaten.
Jeg ønsker endnu engang, at hr. Marcets besøg må blive en succes.

Arbejdsplan
Formanden
Det endelige forslag til dagsorden, som det blev opstillet af Formandskonferencen (på mødet torsdag den 11. september 1997) i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 95, er omdelt.
Mødeperioden 15.-19. september i Strasbourg
Mandag:

Formanden
PSE-Gruppen anmoder om, at betænkning af Azzolini for Udvalget om Regionalpolitik om Kommissionens meddelelse »Samhørigheds- og kulturpolitik - Et bidrag til beskæftigelsen« fremrykkes og behandles efter betænkning af Sanz Fernández.
Fru Green har ordet og kan nu stille forslaget.

Green
Hr. formand, det første udkast til Azzolini-betænkningen stod højere oppe på dagsordenen, men er blevet rykket længere ned. Jeg forstår, at fru Oomen-Ruijtens betænkning står øverst. Det ville på dette stadium være vanskeligt at anmode om, at Azzolini-betænkningen behandles først, men vi vil gerne have den rykket højere op på dagsordenen. Udvalget om Regionalpolitik holder møde i aften, og derfor bliver det særligt vanskeligt, hvis vi sætter Azzolini-betænkningen sidst på dagsordenen. Vi anmoder derfor om at få den rykket frem.

Formanden
Da der ingen indsigelser er, sætter jeg forslaget til afstemning.
(Forslaget vedtoges)
Tirsdag:

Formanden
Gruppen Europæisk Radikal Alliance har fremsat en mundtlig forespørgsel til Kommissionen (O0107/97) om ulovlig import af CFC.
Denne forespørgsel vil blive behandlet under ét sammen med forespørgselen fra Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe om samme emne.
PPE-Gruppen anmoder om, at Kulturudvalgets mundtlige forespørgsel til Kommissionen (O-0104/97) om offentlige personers ret til respekt af privatlivets fred behandles efter forelæggelse af forslaget til budget for 1998.
Hr. Pex har ordet og kan nu stille forslaget.

Pex
Hr. formand, som formand for Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier er jeg meget skuffet over, at Formandskonferencen ikke har villet opføre udvalgets mundtlige forespørgsel på dagsordenen. Anmodningen om at stille denne forespørgsel var en enstemmig beslutning af Kulturudvalget. Jeg har, som det er normalt at gøre, forsvaret denne beslutning i min gruppe og fået gruppens støtte. Men de andre medlemmer af Kulturudvalget, der var enige i denne beslutning, var sandsynligvis mindre heldige, og derfor forsøger jeg endnu en gang at anmode den ærede forsamling om at ændre gruppens beslutning.
Den mundtlige forespørgsel fra Kulturudvalget drejer sig om håndhævelsen af pressefriheden og samtidigt i så vidt muligt omfang at beskytte privatlivets fred. Dette emne er ikke nyt, men på grund af omstændighederne er tiden nu inde til at tale om det. På grund af betydningen for demokratiet mener jeg, at debatten er påkrævet på plenarmødet. Debatten i udvalget har allerede fundet sted. Det var en afbalanceret debat med de nævnte enstemmige konklusioner: de formulerede spørgsmål.
Dette er anden gang, at Formandskonferencen afviser en mundtlig forespørgsel fra Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier. I marts drejede det sig om monopolet på distribution af aviser i Det Forenede Kongerige og andre medlemsstater af Unionen. Nu drejer det sig igen om pressefriheden og forhold i forbindelse hermed. Hvad er der dog i vejen med dette emne? Er man bange for det, formand? Man behøver ikke at være bange. Overalt finder der debatter sted om dette emne, hvorfor ikke i Parlamentet?

Formanden
Nu har fru Green ordet til et modindlæg.

Green
Hr. formand, De vil huske den næsten overvældende enighed i Formandskonferencen og det synspunkt blandt gruppelederne, at dette på nuværende tidspunkt er et særligt følsomt, særligt komplekst og særligt ømtåleligt emne. Vi modsatte os ikke, at plenarforsamlingen drøftede emnet. Vores anmodning gik på, at de tre udvalg, der kunne have en meget klar interesse i dette emne, nemlig Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier, Udvalget om Retlige Anliggender og Borgerrettigheder samt Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender skulle gennemgå emnet i detaljer og forelægge en gennemarbejdet betænkning for denne plenarforsamling, så vi kunne få en forhandling af den karakter, som emnet fortjener. Vi afviste den ikke uden videre. Vi anmodede om at få den tilbage, når den var ordentligt gennembearbejdet, og i den delikate situation var der næsten overvældende enighed om dette forslag. Jeg beder derfor kollegerne i Kulturudvalget, hvis synspunkter jeg har stor respekt for - det gælder også deres begrundelse for forelæggelsen deraf - om at indse, hvor delikat situationen er, og om at forelægge en betænkning under hensyntagen til de forskellige holdninger til dette emne i Den Europæiske Unions medlemsstater.

Anastassopoulos
Hr. formand, med al respekt for fru Greens holdning tror jeg ikke, at Parlamentet har nogen problemer med at drøfte følsomme emner, og jeg tror heller ikke, at der er nogen modstand mod at holde en indledende drøftelse om dette spørgsmål under denne mødeperiode, således som Kulturudvalget har anmodet om, og derefter udarbejde en betænkning. Det ene udelukker ikke det andet, og jeg er ærligt talt af den opfattelse, at Parlamentet her har en afgørende mulighed for seriøst og ansvarligt at drøfte dette spørgsmål, der har skabt et sådant røre, og som der naturligvis er meget forskellige meninger om.

Formanden
Jeg sætter forslaget til afstemning.
(Forslaget forkastedes)

Formanden
De Europæiske Socialdemokraters Gruppe anmoder om, at Kommissionens redegørelse om panelet om den fælles markedsordning for bananer fremrykkes og behandles straks efter forelæggelse af budgettet.
Fru Green har ordet og kan nu stille forslaget.

Green
Hr. formand, jeg undskylder alle disse ændringer på dette sene stadium, men De ved, at dagsordenen denne uge krævede mange ændringer.
Vi synes, det er et meget vigtigt emne. Denne beslutning har faktisk skabt stor økonomisk uro i mange caribiske lande. Vi mener ikke, at det er hensigtsmæssigt at drøfte emnet sent på aftenen. Vi anerkender naturligvis, at det er nødvendigt at tage hensyn til, at Kommissionen er repræsenteret, men vi anmoder om, at dette punkt rykkes frem i betragtning af emnets meget store vigtighed.

Oomen-Ruijten
Hr. formand, alt hvad vi foretager os her i huset er vigtigt, også aftenmøderne. Vi får straks en anmodning fra den socialistiske gruppe om også at fremrykke et punkt på dagsordenen, derfor spørger jeg mig selv, hvad vi egentlig laver sammen på Formandskonferencen torsdag eftermiddag. Hr. formand, jeg vil hermed sige, at vi ikke hver eneste gang må fremrykke emner, fordi en enkelt person i en gruppe ønsker det. Vi bør så vidt muligt holde os til dagsordenen. Det har vi aftalt med hinanden, og derfor bør vi også overholde det.

Kinnock, Glenys
Hr. formand, jeg vil gerne udtrykke min støtte til Pauline Green. Jeg mener, at vi i betragtning af emnets alvor bør give det en fremtrædende plads på dagsordenen. Jeg tror, vi er ivrige efter at høre, hvad Kommissionen vil gøre, og hvordan den vil reagere.
Jeg mener også, hvad vigtigere er, at den kolossale usikkerhed, som de caribiske producenter oplever for øjeblikket, kræver en hurtig reaktion og en reaktion, der afspejler den rette prioritering af dette emne. Jeg opfordrer kraftigt Parlamentet til at sikre, at dette punkt behandles så tidligt som muligt tirsdag eftermiddag.

Formanden
Jeg sætter forslaget fra De Europæiske Socialdemokraters Gruppe til afstemning.
(Forslaget vedtoges)

Van Dijk
Hr. formand, igen et følsomt punkt. Som formand for Udvalget om Kvinders Rettigheder meddeler jeg Dem, at udvalget har behandlet sterilisationerne i Sverige, Finland, Frankrig, Danmark, og jeg er overbevist om, at der også er andre lande involveret, således som de i mellemtiden er blevet kendt via de forskellige medier. Formandskonferencen har undersøgt, om vi kunne få sat en redegørelse herom fra Kommissionen på dagsordenen, fulgt af en debat. Formandskonferencen har af en række mærkelige grunde besluttet ikke at gøre dette. Jeg vil gerne have dette omstødt, fordi kommissær Flynn har erklæret sig villig til at afgive en sådan redegørelse for Parlamentet i morgen formiddag, hvor vi alligevel behandler en række vigtige kvindesager. Jeg finder det derfor meget mærkeligt, at gruppeformændene har besluttet ikke at sætte dette punkt på dagsordenen. Jeg vil gerne have, at der stemmes om dette punkt, og jeg ser meget gerne, at denne redegørelse afgives, og at der føres en debat herom inden for rammerne af den generelle debat om kvindesager, der er sat på dagsordenen i morgen formiddag.

Formanden
Fru van Dijk, De kender som vi andre forretningsordenen. De ved, at der i Parlamentet kan stilles forslag om ændring af en beslutning fra Formandskonferencen, men dette skal gøres mindst en time, før sessionen begynder. Dette har ikke været tilfældet. Ingen gruppe - heller ikke Deres egen - har fremsat et sådant andragende. I henhold til forretningsordenen kan jeg således ikke sætte det til afstemning.
Onsdag:

Formanden
De Europæiske Socialdemokraters Gruppe anmoder om, at indstillingen ved andenbehandling om ONP-vilkår for taletelefonitjenesten og om udbud af forsyningspligtsydelser på teleområdet under konkurrenceforhold (ordfører fru Read) fremrykkes og behandles efter redegørelserne fra Rådet og Kommissionen om situationen i Mellemøsten.
Fru Green har ordet og kan nu stille forslaget.

Green
Hr. formand, jeg tror, at der simpelthen er tale om en fejl, der skyldes den måde, dagsordenen blev sat på i sidste uge. Dette er selvfølgelig en andenbehandling, så vi skal være færdige med forhandlingen, så der kan stemmes om den på onsdag ved middagstid. Det er et særdeles fornuftigt forslag, for vi tilstræber normalt at stemme om andenbehandlinger om onsdagen ved middagstid.

Formanden
Hr. Robles Piquer har bedt om ordet for at stille et spørgsmål vedrørende dagsordenen.

Robles Piquer
Hr. formand, jeg ville gerne vide en ting. Hvis denne ændring gennemføres, hvilke betænkninger eller hvilke punkter på dagsordenen bliver så berørt, altså forsinket? Uden at vide dette er det meget vanskeligt at danne sig en objektiv og klar mening om sagen, og jeg synes, at sekretariatet kunne meddele os det, før vi fortsætter forhandlingen.

Formanden
Hr. Robles Piquer, indstillingen ved andenbehandling af betænkning af Read for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik nr. 309 ville blive indsat før betænkning af Moorhouse nr. 305. Betænkning af Moorhouse, betænkning af Fitzsimons og indstillingen ved andenbehandling af Flemming ville blive indsat umiddelbart herefter i samme rækkefølge som oprindeligt.
Er der andre udtalelser for forslaget?

Oomen-Ruijten
Konsekvensen af dette forslag vil være, at også betænkningen af hr. Fitzsimons og fru Flemming skulle fremrykkes. Derfor vil jeg foreslå, for det er den logiske konsekvens, at behandle betænkningen af Fitzsimons efter Rådets og Kommissionens redegørelser, derefter betænkningen af fru Flemming og derefter betænkningen af fru Read. Så har vi forhandlet alle andenbehandlinger inden middag, og det bliver så ikke nødvendigt at anmode om en særbehandling af en af den socialistiske ordførers betænkninger.

Formanden
Er ordførerens gruppe enig?
Så sætter jeg til afstemning, at de to indstillinger ved andenbehandling fremrykkes før betænkningerne til førstebehandling.
(Forslaget vedtoges)
Torsdag og fredag : Ingen ændringer.
Mødeperioden 1.-2. oktober i Bruxelles
(Ingen ændringer)
(Den således ændrede arbejdsplan godkendtes)

Mødekalender 1998
Formanden
Formandskonferencen har på sit møde i dag besluttet at foreslå følgende kalender for mødesessionerne i 1998:
12.-16. januar 28.-29. januar 16.-20. februar 9.-13. marts 25.-26. marts 14.-17. april 29.-30. april 11.-15. maj 15.-19. juni 1.-2. juli 13.-17. juli 14.-18. september 5.-9. oktober 19.-23. oktober 4.-5. november 16.-20. november 2.-3. december 14.-18. december
Fristen for forelæggelse af ændringsforslag til disse datoer udløber i morgen, tirsdag den 16. september, kl. 12.00.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.
Hr. von Habsburg har bedt om ordet.

von Habsburg
Hr. formand, vi har ikke så megen tid til rådighed til ændringsforslagene. Kunne man ikke forlænge fristen for ændringsforslagene til i det mindste onsdag morgen kl. 9.00 i stedet for at gennemføre dette så forhastet, da de fleste slet ikke er til stede, og da ikke alle oplysninger foreligger i skriftlig form. Jeg tror, at vi går glip af noget i den forbindelse, at vi har en interesse i og ret til at studere disse forslag på forhånd, hvorfor vi som minimum har brug for en forlænget frist til indgivelse af ændringsforslagene.

Formanden
Kære kollega, det er et emne, som har været genstand for stor opmærksomhed. Der har endda været talt om at udskyde afstemningsdagen, men det blev vurderet, at det var bedst at afholde den onsdag, som er den dag, hvor flest er til stede, i stedet for at udskyde den. Dette kræver stor forberedelse af afstemningen. Derfor er tirsdag kl. 12.00 principielt den sidste frist. Vi kunne strække den til senest kl. 15.00. Jeg ser ingen mulighed for at udskyde den til dagen efter om morgenen, for så kunne vi ikke forberede afstemningen ordentligt. Men for at tage hensyn til Dem, min kære kollega, foreslår jeg, at vi forlænger fristen til i morgen tirsdag kl. 15.00.
(Parlamentet erklærede sig enigt)

Reklame
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0272/97) af Oomen-Ruijten for EuropaParlamentets delegation til Forligsudvalget om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af direktiv 84/450/EØF om vildledende reklame for at medtage sammenlignende reklame.
Fru ordfører Oomen-Ruijten har ordet.

Oomen-Ruijten
Hr. formand, endelig er der efter seks års forhandling, det er det sidste trin i lovgivningen om sammenlignende reklame, nået et slutresultat. Det har taget lang tid, men ordføreren om sammenlignende reklame er ikke desto mindre tilfreds.
Allerede i 1978 blev der fremsat forslag om vildledende reklame, og dengang mente man, at man også ville kunne lave regler for den sammenlignende reklame. Det skete ikke, fordi en række medlemsstater holdt det tilbage. Det er godt, at der er sammenlignende reklame, det er godt, at der kommer love herom, men det varer fra i dag endnu to og et halvt år, 30-månedersperioden, inden disse er endeligt gennemført i den nationale lovgivning. Der er en række medlemsstater, der ikke tidligere har haft disse love, og som nu skal indføre dem. Der er en række grunde til at harmonisere sammenlignende reklame i EU. Må jeg få lov til at gentage dem.
For det første er det nødvendigt at komme frem til en ordning om dette vigtige marketingsinstrument, fordi det blev anvendt så forskelligt i medlemsstaterne. For det andet, sammenlignende reklame er en mulighed for at give bedre information til forbrugeren. For det tredje fremmer det konkurrencen.
Særligt ved reklame spiller det grænseoverskridende aspekt en vigtig rolle. Reklamen går over grænserne via varernes emballage, via radio, TV og via andre medier. Forskelle mellem reklamelovgivningen i medlemsstaterne vanskeliggør marketingsprocessen og kan derfor også hindre den frie bevægelighed af varer og tjenester. Det kan føre til en ringere konkurrenceevne i bestemte medlemsstater, hvor sammenlignende reklame hidtil har været forbudt.
Derefter forbrugerens ret til information. Forbrugerne bliver som følge af det indre markeder i stadig højere grad konfronteret med produkter og tjenester fra andre medlemsstater. Denne udvikling vil på grund af den hurtige stigning i de grænseoverskridende kommunikationsmidler - tænk blot på de nye medier som Internet m.m. fortsat øges. I den forbindelse kan den sammenlignende reklame, der nu bliver mulig, for forbrugeren blive en meget nyttig informationskilde, der gør det nemmere at træffe et valg.
Dog skal sammenlignende reklame naturligvis fortsat opfylde en række betingelser. Betingelserne er klart beskrevet i direktivet. Hvad der præcist forstås ved "sammenlignende reklame« er f.eks. medtaget i en definition. Betingelserne omhandler bl.a. varernes og produkternes kendetegn, men f.eks. også produkternes handelsnavne. Producenten må således ikke lide skade. Endvidere er der en beskyttelse af produkter med navn efter oprindelsen. Særligt har vinregionerne anmodet herom.
Dernæst er der medtaget en bestemmelse om imitation af varer. Man kan ikke sammenligne et ægte produkt med en imitation og derefter sætte et andet prisskilt på. Jeg må sige, at den sidste ændring var meget vanskelig at få igennem ved forhandlingerne.
Et andet punkt er, at tilladelsen af sammenlignende reklame giver de mindre virksomheder meget bedre muligheder for at udfordre de førende på markedet. Det var også påfaldende, at det var de store markedsførende virksomheder, der var helt imod sammenlignende reklame, og at de små virksomheder sagde: Det giver os i det mindste en mulighed for at kunne markedsføre vores produkter bedre.
Parlamentet har foretaget en række tilpasninger og nuanceringer af forslaget. Jeg mener, og Kommissionen og rådet har overtaget dette, at selvregulering også inden for den sammenlignende reklame er et meget nyttigt instrument. Der er da også medtaget en række bestemmelser, som jeg er meget tilfreds med.
Endvidere er der analogt med fjernsalg gjort en begyndelse med hensyn til forholdsregler vedrørende behandling af grænseoverskridende klager. Et meget vigtigt emne, som vi nok må lave nærmere regler om.
Så har Parlamentet ydet et bidrag til udarbejdelsen af beskyttende foranstaltninger for forbrugerne og virksomhederne vedrørende vanskelige punkter med hensyn til den sammenlignende reklame. Der hvor det kan føre til problemer, har vi fundet gode definitioner. Meget vigtigt er det ændringsforslag, som jeg allerede har nævnt, om imitationsvarer, som vi til sidst har fået Rådets støtte til.
Om to og et halvt år træder lovgivningen i kraft. Ordføreren er tilfreds, og jeg håber da også, at Parlamentet med glæde vil vedtage forslaget, som det nu foreligger.

Whitehead
Hr. formand, jeg undskylder over for fru Oomen-Ruijten, at jeg ikke befandt mig i Parlamentet, da hun startede sit indlæg. Jeg er faktisk ordstyrer for et andet møde, der afholdes i den anden ende af denne enorme bygning.
Jeg vil blot fremføre tre meget enkle punkter til støtte for den holdning, som ordføreren har indtaget. Jeg lykønsker hende med den tålmodighed, hun har udvist under den lange forligsprocedure. Vi har til tider haft en heftig ordveksling, men der har altid hersket en venskabelig ånd og samarbejdsvilje.
De tre hovedpunkter, der er værd at fremhæve - og jeg taler for hele min gruppe - er, at vi nu er i en situation, hvor vi kan nå ud over at betragte reklamer med direkte sammenligninger som noget farligt. Det er de ikke og bør de grundlæggende ikke være på det indre marked. Reklamer, hvori der indgår en objektiv sammenligning mellem reelle egenskaber er i forbrugerens interesse og bør betragtes således. Vi har set mange forsøg, bortledningsmanøvre og røgslør, hvor man på en eller anden måde har antydet, at det ikke forholdt sig således. Jeg synes, det er et stort fremskridt, og at vi skal have sammenlignende reklamer, hvor det kan påvises, at de ikke er vildledende, hvor der hurtigt kan ske afhjælpning, hvis der optræder vildledende oplysninger i en reklame, og dette er påklaget, samt hvor varer eller tjenesteydelser, der opfylder samme reelle behov, sammenlignes.
Ordføreren har allerede henvist til det andet punkt, som min gruppe gerne vil fremhæve: nemlig den måde, hvorpå det i direktivet endelig er lykkes at trække grænsen ved reklamer, der virker vildledende som følge af brugen af meget enslydende navne. Brugen af et enslydende navn med henblik på at udnytte et andet produkts position, som måske er opbygget gennem 20-30 år, er urimelig forretningspraksis, forbuddet mod denne praksis i det ændrede direktiv er særdeles fornuftigt. Vi er i den seneste tid blevet gjort opmærksom på mange eksempler med comboybukser og andre forbrugsvarer, der sælges under et meget enslydende navn.
Som tredje og sidste punkt vil jeg sige, at de nationale selvregulerende organer bør koordinere deres arbejde. Direktivet vil udgøre rammerne for en sådan koordering. På forbrugersiden er det ganske givet grænseoverskridende klager, der tegner sig for den største stigning. Hvis vi kan beskrive og klassificere disse hos de grænseoverskridende organer, så har vi gjort det meget godt. Jeg lykønsker ordføreren endnu en gang.

Eisma
Hr. formand, jeg har fra begyndelsen kunnet lytte til fru Oomen-Ruijten, og som i de fleste tilfælde bakker jeg hende helt op som ordfører. Men jeg vil alligevel anmode Rådet og Kommissionen om i fremtiden at arbejde lidt hurtigere. Fru Oomen beskriver dette i bemærkningernes pkt. 2. Det har varet to år fra førstebehandling, inden Kommissionen har ændret et forslag, og yderligere to år, inden Rådet har indtaget en fælles holdning. Jeg må sige Dem, at da vi endelig den 25. juni i år foretog den afsluttende forhandling, at tre af vores forsøg forud var mislykkedes, fordi datoerne blev annulleret. Det skyldtes ikke Parlamentet, og jeg anmoder Rådet og Kommissionen om i højere grad at overholde spillereglerne.
Det er klart, at jeg med hensyn til indholdet ikke har ret meget nyt at tilføje. Jeg mener, at der for alle ændringsforslag er fundet rimelige kompromiser. Jeg påpeger lige det grænseoverskridende aspekt. Jeg forventer nu, at Kommissionen kommer med et forslag i tide. Den har brugt to år til at implementere de grænseoverskridende klager i direktivet, og jeg håber, den kommer med en betænkning og et forslag inden for de to år.
Hr. formand, vi vil som Europæisk Liberal Gruppe med glæde godkende disse direktiver.

Hautala
Ærede hr. formand, jeg vil også gratulere fru Oomen-Ruijten for et godt arbejde. Vi kan altid stole på hende, når hun fungerer som referent i de meget svære mæglingssager.
Jeg vil pointere to ting. Når de nationale selvregulerende instanser støder på disse grænseoverskridende klagetilfælde, er det naturligt, at de opretter endnu stærkere indbyrdes samarbejde. Måske er det indre marked en dag udviklet så langt, at der er behov for en europæisk selvregulerende instans, men jeg tror ikke, at tiden er inde nu.
På den anden side, hvis det er tilladt at praktisere sammenlignende reklamer, har vi også brug for en sammenlignende undersøgelse. Vi skal på alle måder bakke op omkring, at der skabes uafhængige, europæiske forskningsinstitutter, som analyserer indhold og egenskaber af produkter og service. Der findes nogle af dem allerede, men der er behov for flere.

Hager
Hr. formand, ærede kolleger! Den nuværende palette af nationale bestemmelser, der går lige fra fuld tolerance til et principielt forbud mod sammenlignende reklame, nødvendiggør af hensyn til den i større og større grad grænseoverskridende reklame i medierne en harmonisering i form af afstikning af grænser. Intensivering af reklame og overholdelse af fair play-regler, lettelse af den frie bevægelighed for varer og tjenesteydelser, forbrugerinformation og forbrugerbeskyttelse er de størrelser, som der hidtil har skullet tages hensyn til. Selvom det har taget lang tid, er det med dette direktiv lykkedes at tage hensyn til disse kriterier, at skabe en ramme for, at forbrugerne bliver informeret i en forståelig form og klart og entydigt, det vil sige hverken vildledende eller misvisende, om kvaliteten af et produkt, dog på at sådan måde, at konkurrenterne ikke samtidig i et urimeligt omfang forhindres i at udøve deres konkurrence. Med udgangspunkt i subsidiaritetsprincippet muliggør direktivet desuden medlemsstaterne en fleksibel gennemførelse inden for rammerne af dets mål og en bevarelse af konkurrenceforbud. Af alle disse grunde vil vi liberale godkende dette direktiv.

Bangemann
Hr. formand! Jeg tror, at der er al mulig grund til at takke fru ordfører Oomen-Ruijten og navnlig også hr. Collins og medlemmerne af parlamentsdelegationen for deres arbejde. Den tekst, De sidder med i dag, indeholder en hel række af synspunkter, som Parlamentet allerede har formuleret på et tidligere tidspunkt, og som ikke kunne gennemføres, hvorfor proceduren altså i dette tilfælde har været en stor succes for Parlamentet.
Til hr. Eisma vil jeg sige følgende: Det ser kun ud, som om Kommissionen har brugt halvandet år på at fremsætte det ændrede forslag. I virkeligheden afholdt vi i tiden mellem førstebehandlingen i Parlamentet og de første drøftelser i Rådet mødet i Edinburgh, der - med Parlamentets samtykke - opfordrede Kommissionen til at gennemgå forslagene med henblik på, om de er nødvendige ud fra subsidiaritetsprincippet. Dette har naturligvis gjort drøftelser i medlemsstaterne nødvendige, hvilket har medført en forsinkelse på halvandet år.
Vi står nu trods alt ved afslutningen af denne sag. Jeg vil endnu engang understrege Kommissionens tilsagn om at fremlægge en beretning om muligheden for at indføre effektive foranstaltninger ved grænsesoverskridende klager i tilfælde af sammenlignende reklame. I denne forbindelse erklærer Kommissionen, at den har til hensigt om muligt at fremlægge beretningen samtidig med beretningen om de klagesystemer, som er påtænkt i artikel 17 i direktiv 97/7/EF om forbrugerbeskyttelse ved indgåelse af aftaler, eftersom de to emner naturligvis har noget med hinanden at gøre. Vi kan så gennemgå dem sammen til den tid. Kommissionen vil selvfølgelig gøre alt for at følge sagen fremover og sørge for, at Parlamentets intentioner kan gennemføres.

Formanden
Mange tak, hr. Bangemann.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Kulturarven - RAPHAEL-programmet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0267/97) af Sanz Fernández for EuropaParlamentets delegation til Forligsudvalget om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse om vedtagelse af et EF-handlingsprogram for kulturarven, Raphael-programmet.

Sanz Fernández
Hr. formand, Forligsudvalget mellem Europa-Parlamentet og Ministerrådet er nået til enighed om Raphael-programmet til bevaring af den europæiske kulturarv.
Der er opnået forlig om finansiering af programmet i de næste år, hvilket var det punkt, som især skabte uenighed mellem Parlamentet og Rådet, hvorfor der er åbnet op for handlinger på kulturområdet, og programmet sættes i gang i de nærmeste dage.
Europa-Parlamentet foreslog et beløb på ECU 86 millioner over fire år fra 1997 til 2000, hvorimod Rådet reducerede dette beløb til ECU 30 millioner for samme periode med en begrænsning på ECU 10 millioner for hvert af de to første år og efterfølgende justering.
Den vedtagne løsning fastsætter et beløb på ECU 30 millioner fra 1997 til 2000, men uden en opdeling på år. Beløbet fastlægges årligt af budgetmyndigheden og justeres efter det andet anvendelsesår. Denne handlingsmargen for budgetmyndigheden giver et vist spillerum ved styringen af disse midler, som vil give mulighed for progression i det årlige budget.
På den ene side kan man frigive de ECU 10, 6 millioner, der er afsat i budgettet for 1997, og som endnu ikke er anvendt på grund af manglende retsligt grundlag i henhold til Kommissionen, og på den anden side kan EuropaParlamentet forudse en fornuftig stigning for 1998 i løbet af den igangværende budgetprocedure.
Der er derfor håb om, at principerklæringerne om kulturens vigtighed endelig følges op af en virkelig økonomisk indsats på dette område. Endvidere har Europa-Kommissionen efter anmodning fra Parlamentet og efterfølgende fra Kulturrådet på mødet i Luxembourg den 30. juni i en erklæring forpligtet sig til hurtigst muligt at fremlægge et rammeprogram, som omfatter Kalejdoskop-programmet vedrørende kunstneriske og kulturelle aktiviteter, Arianeprogrammet vedrørende bøger, læsning og oversættelse samt Raphael-programmet.
Denne indgangsvinkel er meget interessant og ville give Den Europæiske Union mulighed for at råde over et enkelt instrument, der kunne samle de forskellige handlinger, der på nuværende tidspunkt finder sted inden for kulturområdet. Dette globale program kunne være i funktion i slutningen af næste år, hvor Kalejdoskop og Ariane afsluttes. Kommissionen vil i bredest muligt omfang konsultere de interesserede parter og institutioner og især Europa-Parlamentet med henblik på udformning af et udkast til et rammeinstrument.
Det fælles projekt, som er vedtaget ved en fælles afgørelse, omfatter andre af Parlamentets forslag, f.eks. om at lette adgangen til kulturarven for de dårligst stillede personer eller personer i rand- eller landområder. Med hensyn til komitologi er der anvendt samme løsningsmodel som den, der er blevet vedtaget i de foregående tilfælde, nemlig Ariane og Kalejdoskop, det vil sige et blandet udvalg til styring af visse sager og med rådgivende funktion i andre sager.
Af de fremførte årsager mener jeg, at plenarforsamlingen bør vedtage det fælles udkast, der er godkendt af Forligsudvalget, men vi bør analysere de vanskeligheder, der er opstået i godkendelsesprocessen for Raphaelprogrammet, som har varet over to år. Den fælles beslutningsproces, der kræver enstemmighed i Rådet, er meget lidt effektiv. Muligheden for, at et land blokerer, vanskeliggør vedtagelsen og forlænger proceduren. Man kunne tro, at vanskelighederne er opstået af budgetårsager, men dette er ikke korrekt. Det er ganske enkelt latterligt på baggrund af det lille budget, der er afsat til kulturarven og generelt til de kulturelle handlinger.
Jeg tror, at problemet er mere alvorligt. Der er en grundlæggende forskel i nogle få landes opfattelse af Unionens kompetence på kulturområdet. Parlamentet bør endnu engang tage initiativet til at understrege, at alle fælleseuropæiske kulturværdier er fuldt forenelige med folkeslagenes kulturelle mangfoldighed, og at en bevaring og udbredelse af kendskabet til den fælleseuropæiske kulturarv udgør en nødvendig integrationsfaktor på dette tidspunkt i den europæiske opbygning.
Endelig vil jeg fremhæve, at handlingerne i forbindelse med kulturarven er fremmende for beskæftigelsen og den økonomiske udvikling i mange regioner inden for Den Europæiske Union.

Tongue
Hr. formand, ligesom ordføreren er jeg meget glad for, at de uendelige drøftelser om Raphael-programmet nu er afsluttet. Jeg vil gerne takke vores ordfører, Javier Sanz Fernández, for hans mod og vedholdenhed. Jeg er i den usædvanlige situation, at jeg, da det er kommissær Bangemann, der er hos os i aften, uforbeholdent kan lykønske Kommissionen med det mod og den vedholdenhed, den har udvist. Men Kommissionen har været en villig, kompetent og tålmodig partner for Parlamentet i forbindelse med dette program - og sådan skulle det også gerne være.
Kommissionen foreslog et program for Europas fælles beskyttelse og styrkelse af kulturarven: den arv, der er synlig, som gør os stolte over vores små- og storbyer, der er selve rygraden i vores europæiske civilisation. Alligevel ville nogle ministre - ikke alle - have foretrukket, at der slet ikke forelå noget forslag. Dette beviser desværre, at visse ministre reelt ikke er interesserede og engagerede i udviklingen af europæiske kulturinitiativer, selv hvor sådanne er særdeles populære.
Som hr. Sanz Fernández vil jeg frem for at kede tilhørerne blot kort blive ved de konstitutionelle aspekter af denne betænkning. Procedurens varighed (to år), en enkelt medlemsstats tilsyneladende evne til at blokere for ethvert fremskridt på det kulturelle område, skyldes, at artikel 128 er tynget og præget af proceduren med fælles beslutningstagning med enstemmighed i Ministerrådet. I lyset heraf beklager min gruppe - og hele dette Parlament tror jeg - at Amsterdam-traktaten ikke er ændrer ved dette forhold. Vi burde have afstemning med kvalificeret flertal på dette område.
Måske vil ministrene lytte mere, hvis vi taler mere om de samfundsøkonomiske aspekter og betydningen af den kulturelle sektor, af den kreative økonomi. Nogle ministre undervurderer ved deres handlinger den kritiske rolle, som den kulturelle sektor spiller for hele vores økonomi, og de enorme jobskabelsesmuligheder, der ligger deri. Jeg ville ønske, de havde været lidt mere opmærksomme på dette, da de behandlede dette vigtige kulturprogram. Som tidligere kulturminister Michael D. Higgins erindrede os om, er det ganske enkelt: Den Europæiske Union kan ofte ikke leve af kommerciel udnyttelse alene. Bøger og bygninger er ikke det samme som bølgepap, og film er ikke fisk. Der er her behov for en anden indgangsvinkel, mere hensigtsmæssig bistand, mere støtte og flere særforanstaltninger.
Jeg hilser den endelige vedtagelse af dette program velkommen. Jeg håber, dette blot er en begyndelse, som vi kan bygge videre på, styrke og tildele større tilskud i fremtiden.

Pex
Hr. formand, jeg vil gerne ønske hr. Sanz Fernandez tillykke med, at det er lykkedes ham at bringe dette program lykkeligt i havn. Egentlig havde vi som Parlament aldrig måttet godkende dette program, og vi burde aldrig have godkendt resultatet af forhandlingen. Det vi nemlig gør er at skabe skuffelse i befolkningen. Bevarelse af den kulturelle arv burde have første prioritet inden for EU's kulturpolitik. Der er så mange projekter, som man kan tage fat på, og når vi nu reklamerer med, at vi har lavet et Raphael-program, så vil vi konstatere, at der kommer mange ansøgninger, og vi kommer så af budgetmæssige grunde til meget hurtigt at måtte sige "nej«. Det er forkert over for befolkningen, hvis vi laver programmer, som vi ikke kan gennemføre. Det har været en forkert politik af Ministerrådet at tro, at vi her taler om, hvad jeg altid kalder en spending department , hvor man skal være sparsommelig.
Det er udmærket, at jeg nu må tale til kommissær Bangeman, for han har selvfølgelig stor forståelse for kultur, men også for økonomi, og de to møder her hinanden. Man kan ikke finde på noget bedre beskæftigelsesprogram end bevarelsen af den kulturelle arv i Europa og bestemt i de nye medlemsstater, hvor der skulle være mange projekter. Man kan ikke tænke sig noget mere arbejdskrævende end arbejdet med den slags ting. Jeg troede, at det i Amsterdam var aftalt, at jobskabelse havde førsteprioritet. Jeg har ikke hørt noget konkret, og her ligger et konkret program foran os, og det vil Ministerrådet ikke give penge til. Bortset fra at det ikke kun drejer sig om økonomi og ikke kun om kultur. Jeg tror nemlig, at det forhold, at vi er rede til at give bevarelsen og beskyttelsen af den kulturelle arv førsteprioritet, også kan være et ægte politisk instrument for den fortsatte europæiske integration.
Som formand for Kulturudvalget er der egentlig to grunde til, at jeg har kunnet godkende forliget. For det første fordi jeg ville gøre hr. Sanz Fernandez den glæde at sætte kronen på værket efter så mange års arbejde. For det andet fordi vi fra Ministerrådet sammen med Kommissionen har opnået, at der kommer en interinstitutionel konference i de kommende måneder, hvor vi kan tale om fremtidens programmer, kulturprogrammerne for de kommende år. Der er endnu en misforståelse mellem Ministerrådet og Kommissionen og Parlamentets Kulturudvalg, og det er, at Ministerrådet og Kommissionen tror, at vi ønsker at drøfte de finansielle ordninger, men jeg, som formand for Kulturudvalget, vil kæmpe for, at vi diskuterer indholdet af denne type programmer, om disse programmers plads i den samlede politik. Betragter vi kulturprogrammer som spending departments , som vi skal være nøjsomme med, eller betragter vi disse programmer som det bedste middel til også i kommende år at bringe den europæiske integration et stykke videre.

Guinebertière
Hr. formand, jeg vil også gerne komplimentere ordføreren, hr. Sanz Fernández, ikke alene for det fortræffelige stykke arbejde, som han har udført, men også, og især, for de forhandlingsevner, som han har udvist for at få Raphael-programmet bragt i stand. Programmet har til formål at støtte medlemsstaternes foranstaltninger til gavn for den europæiske kulturarv, hvad enten der er tale om bygninger, genstande, arkæologi, undervandsarkæologi og arkitektur eller om også samlinger, lokaliteter og landskaber af kulturel interesse. Hvilket stort program for så få penge!
Ifølge mine kolleger var forligsproceduren mellem Rådet og Parlamentet meget vanskelig. Parlamentet mente, at der var behov for en samlet bevilling på 86 mio ecu, men Rådet holdt, endnu en gang, stædigt fast på de 30 mio ecu, som det hele tiden er gået ind for. Vi accepterede omsider bevillingen på 30 mio ecu over fire år, men uden en opdeling på år. Den skal tages op til fornyet behandling inden udgangen af det andet år på baggrund af budgetsituationen og de resultater, der er opnået under første etape af dette eksperimentelle program.
Ansøgningerne hober sig op. Det sagde udvalgsformanden, hr. Pex. Derfor måtte vi fremskynde sagen. Har vi gjort det rigtige? Det kan man i dag stadig have sine tvivl om. Personlig er jeg, efter at have gjort mig stor umage for at følge arbejdet i både Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier og, navnlig, Forligsudvalget, meget tilfreds med, at betænkningen nu er færdig, men også dybt skuffet over den meget stivnakkede holdning blandt medlemsstaterne, som på den ene side siger smukke ord om kulturen som identitetsskabende og beskæftigelsesfremmende faktor og på den anden nægter at investere i dette område. Hvad skal de politiske erklæringer tjene til, hvis de ikke følges op af budgetmæssig handling?
Forligsproceduren har endnu en gang taget sin tid, og det uden at Rådet, som benytter udmattelsestaktik over for sine partnere, har givet særlig mange indrømmelser. Og som fru Tongue så rigtigt sagde, bringer Maastrichttraktaten på grund af artikel 138 desværre ikke en løsning nærmere på denne ulyksalige situation. Vi håber imidlertid, at Raphael-programmets resultater vil være tilstrækkeligt overbevisende til, at medlemsstaterne i fremtiden vil tildele det en anstændig finansiering.

Ryynänen
Ærede hr. formand, ærede hr. kommissær, at indlede Europaunionens kulturprogrammer har sandelig været svært og langsommeligt. Deres store betydning har ikke fået forståelse fra Rådets side. Kravet om alles samtykke har været en hindring. Det har resulteret i lange diskussioner om programmernes budgetter. Alligevel er der ved kulturprogrammerne tale om småpenge jævnført med helheden.
Raphael-programmet har gennemgået den samme svære proces, og på den baggrund er der grund til at glæde sig over forligsresultatet og indledelse af programmet samt takke hr. Sanz Fernandez for et godt arbejde. De oprindelige hensigter med denne finansiering kan alligevel ikke realiseres, og det er nu nødvendigt at kontrollere budgettet fremover i slutningen af år 1998.
Raphael-programmets mål er at fremme europæisk samarbejde inden for kulturarv. Hvis vi tænker over, hvad der forener os og er grundlaget for hele vores samarbejde, er det så ikke netop fælles europæisk kulturarv med al sin mangfoldige rigdom? Mest effektivt kan tilskuddet udnyttes ved at skabe et fungerende samarbejdsnetværk mellem forskellige landes institutter og aktiviteter. Telematisk kommunikationsteknologi skaber nye muligheder for at bringe kulturarv tæt på det store publikum og at give et løft til kulturarven. Efteruddannelse af professionelle inden for kulturarvsektoren både i områder som kommunikation og beherskning af traditionelle fagmetoder er Raphael-programmets centrale mål.
Jeg vil gerne fremhæve betydningen af et vidtstrakt samarbejde i hele kulturområdet for mest muligt at udnytte synergifordelen fra samarbejdsaktiviteterne med f.eks. Europarådet og Unesco.

Voggenhuber
Hr. formand, mine damer og herrer! De Grønne beklager også konflikten og takker ordføreren for, at han har fundet en løsning i denne forbindelse. Vi vil dog gerne understrege, at vi ikke er glade for dette kompromis og vel heller ikke kan være glade med tanke på Rådets hårdnakkede og uforståelige holdning i disse år. Der var konflikter i forbindelse med de finansielle rammer i Raphael-programmet var starten. I mange år har vi oplevet, at Rådet på rituel vis har nægtet at efterkomme Parlamentets ønsker og at udvide dette program og kulturprogrammerne overhovedet. Denne modstand må dog forekomme særlig uforståelig i lyset af debatten om beskæftigelsespolitikken. Her er der allerede en europæisk kompetence for beskæftigelsespolitik til stede, en kompetence, som man ikke længere kan diskutere, en kompetence, der vel også i allerhøjeste grad er accepteret hos befolkningen. Derfor er det simpelthen uforståeligt, at man ikke udvider denne kompetence offensivt, men i stedet for faktisk inddrager Parlamentet i årelange konflikter for i det mindste at udvikle et halvvejs acceptabelt program. Det er ikke nok, og det kan ikke være nok for de næste år!

Leperre-Verrier
Hr. formand, jeg vil også gerne udtrykke skuffelse, men samtidig lykønske ordføreren med hans utrættelige arbejde. Endnu en gang er det mislykkedes for Parlamentets delegation, som det også skete under forligsforhandlingerne vedrørende Kalejdoskop- og Ariane-programmerne, at komme igennem med sit standpunkt vedrørende finansieringsrammen.
Man skulle ellers mene, at der var en betydelig forhandlingsmargen mellem de 30 mio ecu over fire år, som Kulturministerrådet vedtog i sin fælles holdning, og de 86 mio ecu, som Parlamentet stillede krav om ved afstemningen efter andenbehandlingen. Men den førte ikke til noget. Parlamentets krav stødte, som sædvanlig, på den enstemmighedsregel, som Rådet anvender på det kulturpolitiske område.
Det er først og fremmest problemet med hensyn til manglende overholdelse af princippet om interinstitutionel ligestilling mellem lovgivningsmagtens to grene, når proceduren med fælles beslutningstagning støder på reglen om enstemmighed i Rådet, der gør sig gældende i denne forbindelse. Amsterdam-traktaten har bevaret status quo, og man kan herefter vente, at Parlamentet må erkende sin magtesløshed på det kulturpolitiske område. Forligsproceduren førte altså til et nederlag. De midler, der er afsat til Raphael-programmet, er klart utilstrækkelige, for de skal, i henhold til en meget bred definition, også dække de central- og østeuropæiske landes, Maltas og Cyperns deltagelse.
Delegationen kan dog være tilfreds med aftalens mere praktiske aspekter. Der bliver således ikke tale om en opdeling på år. Den årlige tildeling afgøres af Parlamentet som led i budgetproceduren.
Til de sparsomme tilfredsstillelser hører ligeledes bestemmelsen om, at programmet skal tages op til revision efter to år, og Kommissionens tilsagn om at ville fremlægge et globalt kulturprogram i 1998. Deri ligger vort eneste, meget spinkle håb.

Vanhecke
Hr. formand, næsten to år efter førstebehandlingen i dette Parlament kan aktionsprogrammet Raphael om kulturarven således om kort tid iværksættes. Budgettet på 30 millioner ecu, ca. 1, 2 milliarder belgiske franc, er fastsat, og dette Parlament vil derfor i høj grad gøre sin indflydelse gældende med hensyn til anvendelsen heraf. Og selvom jeg betragter mig selv som en mild, men argumenterende EU-kritiker, er jeg for en gangs skyld overbevist om, at en stor del af dette millionbudget vil blive anvendt nyttigt. I hvert fald nyttigere end en række andre, eller måske bør jeg sige de fleste andre, europæiske budgetter.
Alligevel er det min mening, at kultur helt skal være henlagt til de europæiske folks egen myndighed, og at også programmer, der er til fordel for den så forskellige europæiske kulturarv, ikke bør fastsættes på europæisk plan. Erfaringerne fra mit eget land, og jeg tænker her særligt på strukturfondene, har lært mig, meget praktisk sagt, at henholdsvis spild og uligevægtig fordeling er helt almindeligt, og det er meget ofte medlemsstaternes egen skyld. Men med såkaldte EU-penge omgås man altid næsten pr. definition mindre omhyggeligt, som om disse penge ikke skal spyttes i kassen af skatteyderne.
Af disse to grunde vil jeg derfor ikke godkende det foreliggende forslag, idet jeg endnu en gang vil understrege, at dette ikke betyder, at jeg ikke er enig i programmets målsætninger.

Baldi
Hr. formand, jeg vil først og fremmest gerne takke ordføreren og Parlamentets delegation, der har gennemført de vanskelige forhandlinger under forligsprocessen om RAPHAEL-programmet. Jeg synes, at det kompromis, der er nået frem til, er et særdeles tilfredsstillende resultat, navnlig med udsigten til en revision af de afsatte midler - i øjeblikket på 30 millioner ECU over en periode på 4 år, men uden en opdeling på år - inden udgangen af 1998, hvilket altså er to år efter vedtagelsen; denne revision vil give mulighed for en øget fleksibilitet i programmet.
Programmets aktioner indgår i beskyttelsen af den europæiske kulturarv, de tematiske net og samarbejdet mellem europæiske museer, erhvervsuddannelse inden for bevarelse af kulturgoder, restaurering af overfladedekorationer samt undersøgelser af og udnyttelse af kulturarven fra den præindustrielle tid.
Det er endvidere planlagt, at fællesskabsaktioner til støtte for og medtagelse af medlemsstaternes initiativer vedrørende kulturarv af europæisk interesse kommer til at indgå i et rammeprogram for det kulturelle område, som Kommissionen i disse uger vil begynde at udarbejde, så snart handlingsprogrammet fungerer.
Det er klart, at bevarelsen af den kulturelle og arkitektoniske arv sætter fokus på kulturens funktion i samfundet og de målsætninger, som forfølges gennem kulturpolitikken. Ofte kommer det kulturpolitiske element desværre i anden række, hvis afgørende eller dramatiske øjeblikke i et menneskes liv træder i forgrunden. Men kunstens og arkitekturens sprog, særlig i deres mest forskelligartede og vellykkede former og udtryk, må betragtes som et universelt sprog, som kan forstås af alle, og som i sit udtryk bærer principper og værdier som respekt, fred, tolerance og solidaritet.
Der må også tages hensyn til, at kulturelle bidrag og stilændringer, der skyldes indflydelser fra andre lande og kulturer, tilfører vores kultur noget helt særligt, nogle symboler, som vi overtager i vores fælles kulturarv, der igen indgår i vores identitet sammen med de nationale særpræg. Identitetskriser skyldes derfor ikke midlertidig forvirring eller tvivl om værdien af ens kulturarv, men manglen på et fælles projekt, man kan dele med andre. En kulturpolitik med europæiske fortegn bliver på denne måde vores bastion i en europæisk integrationsproces, der ikke kun vedrører et økonomisk, politisk og socialt område.

Sichrovski
Hr. formand, ærede kolleger! Vi er også enige med ordføreren i, at man her har kæmpet med stor umage og meget få penge. Bevarelsen af den kulturelle arv er ganske rigtigt en europæisk opgave. Men vi kan hverken moralisere spørgsmålet eller stoppe, når pengene én gang er givet ud. Forvalterne af de kulturelle værdier har nemlig også et ansvar. Vi foreslår derfor en fortsat kontrol af, at projekter, der modtager støtte, også udføres tilsvarende. Det går ikke, at Parlamentets ansvar slutter, når checken er overført, og når pengene er betalt. Det betyder på ingen måde, at en kulturel værdi i Europa bevares.
Den højt besungne integration, den grænseoverskridende virkning og navnlig også den økonomiske gevinst, som der hele tiden tales om i forbindelse med bevarelsen af arbejdspladserne osv., vil kun blive opnået, hvis de kulturelle værdier også omfattes af en tilsvarende kommunikationsindsats. Forvalterne af de kulturelle værdier skal sørge for, at de også når ud til befolkningen.

Poisson
Hr. formand, jeg tror, at næsten alt, hvad der kan siges om Raphael-programmets overordentlig store betydning, er blevet sagt under førstebehandlingen i oktober 1995, andenbehandlingen i oktober 1996 og her i dag. Derfor vil jeg på dette afsluttende stadium blot give udtryk for min beklagelse over, at den af Forligsudvalget fastlagte finansiering ikke er tilstrækkelig til, at ambitionerne i programmet kan opfyldes. Det forstærker min bekymring at læse kapitel 6 om Agenda 2000, hvori Kommissionen advarer os mod faren for, at Den Europæiske Unions nuværende kulturelle aktiviteter udvandes og indskrænkes som følge af, at de nye medlemsstaters økonomiske ressourcer ikke dækker deres behov på det kulturelle område. Hvordan skal det så gå med Raphael? Vores europæiske civilisation bygger på en fælles ånd og følelsen af at tilhøre det samme kulturelle fællesskab. Meget betydelige kunstretninger, såsom den romanske kunst, gotikken, barokken og romantikken, har på forskellige tidspunkter gennemstrømmet, og samlet, Europa.
I dag, hvor europæerne oplever store forandringer inden for økonomi, videnskab og teknologi, interesserer de sig mere og mere for deres kulturelle arv. At European Heritage Days, der afholdes den kommende weekend, har fået så stor en succes, viser os, hvad vej vi skal gå. Det er ubestrideligt, at bevarelsen af kulturarven og kendskabet til den ikke alene skaber intellektuel, menneskelig og teknologisk rigdom, men også, og især - bør det gentages - økonomisk rigdom og arbejdspladser. Vi kan få mere ud af, hvad vi har haft til fælles i århundreder. Raphael-programmet er en glimrende måde at gøre det på. Vil De ikke nok, hr. kommissær og de herrer ministre, give os de midler, som det kræver!

Bangemann
Hr. formand, for straks at starte med det sidste synspunkt: Fru Poisson, skylden ligger ikke hos mig, og heller ikke hos Kommissionen. Naturligvis er midlerne utilstrækkelige, og Kommissionen havde også meget gerne set, at programmet havde fået flere midler, men det var ikke muligt at opnå et bedre resultat. Hvis programmet kan bevise, hvor godt det er, forbedres grundlaget for at fortsætte arbejdet og tilføre det flere midler også.
I hvert fald har ordføreren, som jeg gerne vil lykønske, selv opnået stor succes i forbindelse med programmet. Det har De jo også alle understreget.
Sådan forholder det sig med kulturen. Jeg har netop spurgt mig selv om, hvad Parlamentet ville gøre, hvis denne diskussion blev ført før et valg. Lad og sige, at De skulle tage 150 millioner fra landbrugspolitikken og give dem til dette program. Uden at være impertinent: Det ville da være interessant at foretage en afstemning i Parlamentet for at se, hvem der ville vinde. En ting er i hvert fald sikker: Kultur er meget mere end et udtryk for, at der lever mennesker. Også i denne diskussion har man drøftet, hvad kultur egentlig er. Jeg tror ikke, at man kan definere det. Det er et udtryk for, at der lever mennesker og grupper, folkeslag. Men hvis De ser nøjere på dette program i dets fire faser, går det jo ikke ud fra den forudsætning, at der findes en slags kunstig, ophævet europæisk kultur, der ikke har noget at gøre med de pågældende folkeslags og regioners kulturer. Tværtimod: Programmet er jo netop struktureret således, at de kulturer, der måske er for lidt kendt, og som påskønnes for lidt af de andre, gøres mere kendte, at der gøres reklame for dem, og at man kommer til en forståelse af deres eksistens og udvikling. Det vil sige, at man meget vel også kan støtte dette program som en repræsentant for en regional- eller folkeslagskultur. Det når langt videre end de enkelte medlemsstaters kompetence.
Efter min mening ville det være meget kortsigtet at definere kultur som noget, der kun lever i en region eller i en nation, og som ikke kan finde et europæisk udtryk. Jeg mener, at alle vores national- og regionalkulturer i Europa også har noget tilfælles. Det vil man i hvert fald kunne konstatere, hvis man sammenligner dem med andre kulturer i andre verdensdele. Kommissionen er bevidst om, at vi her befinder os på et område, der kan være med til at bekæmpe arbejdsløsheden. Jeg håber, at dette vil blive indset i større grad.
Hvis man prøver at se på - som fru Tongue allerede har nævnt en gang - hvor der skabes nye arbejdspladser i dag, så er et af de få områder, hvor der skabes nye arbejdsplader, kulturområdet i bredere forstand, således som også hr. Pex har beskrevet det. Det drejer sig altså ikke om, at vi kun vil gøre noget for at bevare den kulturelle arv uden i den forbindelse at tage hensyn til, hvad det vil betyde for den økonomiske udvikling og dermed også skabelsen af nye arbejdspladser. Ingen må misforstå denne sammenhæng.
Jeg ved, at økonomi- og arbejdsmarkedspolitikere ofte slet ikke kender den sammenhæng, at man først skal forklare dem, hvilken betydning kultur har i dag, og endda på mange måder. F.eks. på den måde, at de fleste af de nuværende aktiviteter, der har økonomisk succes, er skabende aktiviteter. Det er ikke længere nødvendigt at bevise, at menneskets arbejde er en maskines arbejde overlegent. Det, der kan udføres maskinelt, kan en maskine gøre meget bedre. Men det egentlig menneskelige ved arbejdet er det kreative, det skabende. Jeg har endnu ikke mødt et kreativt eller skabende menneske, som ikke på en eller anden måde har skabt og brugt denne evne ud fra sit forhold til kulturen
Det vil sige, at økonomiske aktiviteter i dag, som har mening og indhold, som kan gennemføres, skal stå i forbindelse og sammenhæng med kultur. Det er endnu mere vigtigt end de direkte muligheder for at skabe arbejdspladser. Det er fuldkommen klart. Kultur er i dag også en direkte økonomisk faktor. Udstillinger og turisme lever af kultur. Det er meget lettere at placere virksomheder i et land, i en region, hvor den kulturelle arv er synlig, hvor kulturen lever. Selvfølgelig har kulturen også direkte indvirkninger på økonomien, men jeg tror, at det egentlig centrale, menneskers sameksistens og den innovative og skabende kraft, der fremkommer af menneskers sameksistens, er det egentlig vigtige, når man betragter europæernes situation og deres arbejdsmarked i dag. For så vidt er de økonomiske tal, som er blevet fremlagt her, latterlige. Men de er dog en begyndelse. Kommissionen vil, som De ved, organisere en konference i januar, et forum, som vi kalder det, hvor ikke kun repræsentanter for Parlamentet, men også kulturlivet, vil deltage. Vi vil i denne forbindelse tage stilling til, hvorledes disse programmer kan gennemføres.
Vi er ved at forberede en meddelelse, en grønbog, som vil blive fremlagt for Parlamentet og Rådet i slutningen af 1997. Emnet vil være "Kulturens indvirkning på skabelsen af arbejdspladser«. De ser altså, at Kommissionen tilslutter sig det, som Parlamentet allerede har formuleret i sit kulturudvalg. Jeg ser frem til dette samarbejde!

Formanden
Mange tak, hr. Bangemann.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Samhørighedspolitik og kultur
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0252/97) af Azzolini for Udvalget om Regionalpolitik om Kommissionens meddelelse om samhørighedspolitik og kultur - et bidrag til beskæftigelsen (KOM(96)0512 - C4-0056/97) Ordførere for udtalelsen (): Ribeiro for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik Cabezón Alonso for Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse Vecchi for Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier ( Hughes-proceduren)

Azzolini
Hr. formand, jeg vil gerne takke Udvalget for Regionalpolitik og Fysisk Planlægning for at have tildelt mig denne betænkning, som jeg har været stærkt optaget af, fordi jeg altid har ment, at kulturen er et stærkt regionalpolitisk instrument med et stort potentiale. Et af de grundlæggende mål for Fællesskabets aktioner er at sikre freden og udvikle fællesskabsområdet, men det er også af helt afgørende betydning at sikre de nuværende og kommende generationers beskæftigelse.
Kulturen må nødvendigvis ses fra denne vinkel og må som politik indgå i de andre aktiviteter, der muliggør udvikling og beskæftigelse, som vi alle er så optaget af og sætter vores kræfter ind på. Men jeg må nu også sige, at fra et »kulturelt« synspunkt mangler der tydeligvis de strategiske forudætninger for at kunne anvende midlerne. Jeg har løbende rettet mit indlæg til i lyset af det, som kommissær Bangemann sagde for kort tid siden, for objektivt set er det vigtigt, at det var nødvendigt at nå helt frem til forligsproceduren for et program som Raphael, at nå frem til så omfattende og sammensat argumentation for at vise, at det er vigtigt også at støtte et kulturelt program. Vi har før i tiden, og desværre også nu, måttet konstatere alvorlige mangler med hensyn til anvendelsen af strukturfondenes midler i nogle områder under mål 1, desværre især i mit eget land. Derfor støtter jeg og understreger i denne betænkning det afgørende i, at kulturen betragtes som et af de vigtige led i denne udvikling og i disse bevillinger.
Det er derfor slet ikke usandsynligt, hvis der konstateres en ikke alene mærkbar, men også konsistent forøgelse af beskæftigelsen, for det gamle kontinents kulturarv bærer i sig kimen til en udnyttelse, der skal ske struktureret og på den rigtige måde. For at kunne dette må vi også have indsigt i den kulturelle udvikling på vores kontinent. Der er mål 1-områder, der ligger hen og aldrig har modtaget den nødvendige udnyttelse, men hvis potentiale kunne realiseres gennem en passende anvendelse af strukturfondene ud fra et kulturelt synspunkt.
Jeg vil gerne nævne, at Regionaludvalget flere gange har behandlet dette aspekt, og personlig er jeg som før nævnt især interesseret i en europæisk middelhavspolitik i denne retning. Med hensyn, ganske kort, til de lokale kulturer, har regionerne ligeledes langt større chance for at fremme deres egne kulturer gennem en generel fornyelse af de kulturelle aktiviteter. Dette kunne gøres gennem den førnævnte udvidelse.
Jeg vil i samme åndedrag takke udvalgets sekretariat og dets tjenestemænd for deres bidrag, for emnet var så komplekst, at der var behov for bidrag fra alle. Også bidragene fra de rådgivende udvalg og de mange omfattende og forbedrende ændringsforslag har været medvirkende til at højne betænkningen såvel kvantitativt som kvalitativt.
Denne betænkning betyder faktisk et brud med det behandlede emne. Europa kan som et gammelt kontinent objektivt set få stor gavn heraf, selvom disse problemer med deres betydning for spørgsmål som freden i Europa og beskæftigelsen er særdeles følsomme. Men en kulturel fordybelse indeholder nødvendigvis en konsolidering af freden og samhørigheden mellem folkene, især i Middelhavsområdet: dette er et meget vigtigt aspekt i forhold til de mere generelle aspekter.
Jeg har støttet næsten alle ændringsforslag, bortset fra nr. 5, som jeg ville kunne acceptere, hvis det indføjedes i punkt 25, ellers ville jeg blive nødt til at forkaste det som for specifikt.

Ribeiro
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, det kan næsten synes utroligt, at der her, midt under det vilde ridt mod euroen og Østeuropa, tales om samhørighed, om regionalpolitik, om kultur - om kultur, bemærk! ... og om disses bidrag til at skabe job! Men det er bydende nødvendigt at gøre det og overvinde al modstand og ligegyldighed. Ved at gøre det taler vi om lokal magt, taler vi om befolkningernes deltagelse, taler vi om demokrati. Og om respekt for den kulturelle arv, som vi har fået overladt, som er rodfæstet, og som bør bevares, for at menneskeheden ikke skal blive fattigere. Vi taler om lokal magt til dem af os, der som valgte står folkene nær og sammen med dem lever en dagligdag præget dels af traditioner dels af krav om en fornyelse, der kan betyde tab af traditioner. Og der er beskæftigelsen, de kulturelle aktiviteter, der kan skabe arbejdspladser, som kan og bør udgøre den nødvendige forbindelse mellem det, der skal bevares fra fortiden, og det, der skal opbygges i fremtiden, men uden at fornægte fortiden, tværtimod ved at værdsætte den.
Jeg glæder mig over, at denne betænkning har medtaget konklusioner fra udtalelsen fra Økonomiudvalget, som jeg havde den ære og glæde at underskrive og fremlægge. Jeg takker hr. Azzoloni for hans arbejde og for den imødekommenhed, som han har udvist. Og jeg håber, at denne betænkning ikke drukner i bølgen af økonomisk liberalisme og kulturel kapitulation, at den ikke bliver en betænkning blot udarbejdet til lejligheden, med gode hensigter og smukke ord, men derpå glemt i strategierne og glemt af aktionerne og af de finansielle midler, der, som kommissæren selv lige har erkendt det, er latterlig små, men som det er nødvendigt at forstærke og være opmærksom på.

Cabezón Alonso
Hr. formand, mine damer og herrer, med strukturfondene er der finansieret projekter, der på bredeste vis knytter sig til kulturen. Ved en første vurdering anslår Kommissionen denne finansiering til ca. ECU 400 millioner. Måske er det mest synlige de handlinger, der er foretaget inden for genopbygning og renovering af den arkitektoniske arv, men kulturen er ikke strukturfondenes formål på trods af de projekter, der måtte være gennemført.
Kommissionen giver i sin meddelelse nogle væsentlige eksempler, og det ville være godt, hvis vores udvalg kunne råde over så fuldstændige oplysninger som muligt, da dette ville give os mulighed for i detaljer at kende disse projekters merværdi for beskæftigelsen og bedre definere en fremtidig handlingsstrategi.
Kulturen, som i sin definition og i sit udtryk er mangfoldig, er også en aktivitet med store tal, både hvad angår finansiering, beskæftigelse, turisme osv. Man kunne tale om en egentlig industri, der er knyttet til kulturen med et beskæftigelsespotentiale. I turistmodtagerlandene er kulturen i sine forskellige udtryk et yderligere tiltrækningselement for de besøgende, og ikke det ringeste, og den er et væsentligt tiltrækningselement, og det ville være nyttigt at bidrage til uddannelsen af det personale, som er knyttet til disse aktiviter.
Man må insistere på at udvikle regionernes iboende potentiale og handle med store genopbygnings- og renoveringsprojekter samt bevaring af infrastruktur, handle i forbindelse med de nye kulturelle aktivitetsformer og optimere den rationelle udnyttelse af den historiske og arkitektoniske arv, altså kulturarven.
Kvaliteten af indsatsen inden for fællesskabsrammens støtte afhænger af medlemsstaternes strategier og opfattelser. Imidlertid må der opfordres til samarbejde, større erfaringsgrundlag - og her understreger jeg, hvad jeg sagde i begyndelsen - med henblik på at definere den betydningsfulde merværdi, som anvendelsen af strukturfondene på kulturen har for udvikling af visse regioner og for beskæftigelsen.

Vecchi
Hr. formand, operatørerne på det kulturelle område har længe været strukturfondenes fattige slægtninge. I fondsforordningerne er der kun en meget begrænset og marginal henvisning til kulturelle forhold.
Det er imidlertid klart både i Kommissionens meddelelse, samlinger for nylig i Rådet og især igennem EuropaParlamentets krav, som det har rejst i et stykke tid nu, at støtte til kulturelle aktiviteteter ikke er en uproduktiv »luksus«, men en forudsætning for udvikling og kvalificering og for skabelse af arbejdspladser i Den Europæiske Union.
I den udtalelse, vi har udarbejdet for Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier, har vi hovedsagelig understreget tre punkter: det første vedrører det, der allerede nu er muligt at gennemføre ved hjælp af strukturfondsinterventionerne, som de eksisterer i dag. Aktioner på kulturområdet og især integrering af kulturen i alle regionale socioøkonomiske udviklingsplaner har i sig selv såvel en social og civil betydning som en økonomisk og beskæftigelsesmæssig påvirkning. Bestemmelserne i traktatens artikel 128, stk. 4, skal opfyldes, således at kulturelle forhold integreres bedre i alle fællesskabspolitikker. I denne forbindelse skal dialogen mellem ansvarlige på alle niveauer, under planlægningen af fællesskabsinterventionerne, og de kulturelle operatører - hvad enten de er af institutionel, foreningsmæssig eller privat karakter - nyde fremme.
Det andet punkt vedrører definitionen af Unionens strukturfonde. Det er klart, at strukturfondenes målsætning og fondsforordninger efter 1999 bør give mulighed for en bedre integration af kulturen i Fællesskabets politikker for økonomisk og social samhørighed. I dag er investeringer på det kulturelle område hverken ønsket eller fremmet.
For det tredje vil jeg understrege, at det ud over strukturfondene er nødvendigt at udvikle Fællesskabets direkte handel på det kulturelle område, som bør gives langt større konsistens og synlighed. Vi mener, at de eksisterende programmer på det kulturelle område sammen med de nye aktioner og programmer, fremme af de kulturelle erhverv, uddannelse på højt niveau i denne sektor, og meget andet, bør samles under et enkelt rammeprogram. På denne måde ville man ud over at befordre fællesskabsaktionerne få en stimulerende, fremmende, retningsgivende og supplerende virkning af de aktioner, der fremmes og gennemføres på decentralt niveau gennem strukturfondene.

McCarthy
Hr. formand, jeg er meget glad for meddelelsen fra Kommissionen, der imødekom en anmodning fra Udvalget om Regionalpolitik om yderligere drøftelse af og debat om den betydning, som kultur kan have for opnåelsen af økonomisk og social samhørighed. Jeg mener, at der via strukturfondene er skabt mange muligheder for at fremme vores kulturarv og anerkende kulturel virksomhed. Hvis vi har et problem, er det, at vi ikke har gjort nok på det område, vi har heller ikke i tilstrækkeligt omfang slået på tromme for de muligheder, som europæiske midler til regionaludvikling giver. Jeg vil gerne give nogle eksempler på, hvad man har gjort i min valgkreds.
Min valgkreds er blevet et mere og mere eftertragtet filmoptagelsessted, efter at BBC optog filmen »Stolthed og fordom« og den senere europæisk finansierede film »Jane Eyre« af Franco Zefferelli. Det skabte kraftig vækst i den lokal beskæftigelse og i turistsektoren. På torsdag skal jeg åbne projektet Durban House, et historisk kulturcenter i Eastwood, Nottinghamshire, som det ikke ville have været muligt at etablere uden europæisk RECHAR-støtte. Som De sagde hr. kommissionær, handler dette ikke blot om kulturarv, det drejer sig ikke blot om at ære D. H. Lawrence, forfatteren fra det 20. århundrede, der er kendt for »Lady Chatterly's Lover«. Bygningen omfatter undervisningsrum og et cafeteria og er forbundet med det lokale uddannelsescenter, og vi skaber faktisk beskæftigelse og uddannelsesmuligheder i et område med meget stor ungdomsarbejdsløshed. Jeg mener også, at vi i forbindelse med kulturarv og kultur ikke blot skal fokusere på arkitektur, f.eks. ved at restaurere bykerner. Jeg mener, at vi har mange muligheder for at fremme den kulturelle sektor, hvor der er god økonomi i det. Kultur i bredeste forstand indebærer, at der skabes forbindelse til ungdomskulturen, til popindustrien. Jeg ved ikke, om De har hørt om Spice Girls, hr. kommissær, eller om De måske ligefrem har en af deres plader, men der er virkelig mange berømte britiske popgrupper, f.eks. Oasis og Spice Girls. I deres bagland er der tusindvis af arbejdspladser. I Liverpool har vi med midler fra strukturfonde etableret Liverpool Institute for Performing Arts, hvor der er anvendt GBP 3, 5 millioner fra Den Europæiske Fond for Regionaludvikling på at fremme ungdomsuddannelse og uddannelse af unge arbejdsløse og sågar ungdomskriminelle i kulturelle aktiviteter.
Jeg håber, hr. kommissær, at De vil tage nogle af disse idéer med Dem og arbejde for, at få den kulturelle sektor på dagsordenen for det kommende beskæftigelsestopmøde. Vi kan få mere ud af det her, og vi kan komme i kontakt med samfundsgrupper overalt i EU, især dårligt stillede unge og arbejdsløse.

Viola
Hr. formand, kære kolleger, det er med stor tilfredsstillelse, at jeg taler om hr. Azzolinis betænkning og Kommissionens meddelelse om samhørighedspolitikken og kulturen, fordi jeg er af den faste overbevisning, at kulturen bør beskyttes og ses i lyset af beskæftigelsen og udviklingen. Jeg tror imidlertid, at der her må gøres nogle bemærkninger, som jeg ikke tvivler på, at ordføreren eller de øvrige talere vil kunne erklære sig enige i. Jeg mener, at det er af helt afgørende betydning for respekten for kulturen og de europæiske landes egne traditioner, at man sondrer mellem en kultur, der skal beskyttes, og en kultur, der skal sælges, selvom jeg som helhed følger Kommissionens tilgang, hvorefter kulturen i alle dens aspekter skal betragtes som et beskæftigelsesinstrument.
Det er rimeligt at se kulturen som en kilde til arbejdspladser, men man skal samtidig passe på ikke at kaste den i hænderne på dem, der spekulerer og kan ødelægge det, som menneskene og deres traditioner har skabt og nedarvet til os gennem århundrederne.
Det eksempel, der ikke skal følges, er faktisk det, vi har set inden for turismen, hvor turismens uhæmmede udvikling ofte har ændret kyststrækninger, byer og historiske bymidter til byggepladser, asfaltjungler eller teltlejre for turister, der som oftest er ganske uden kulturel sans eller fornemmelse for et mindstemål af kulturel sammenhæng.
Man bør i stedet understrege det forhold, at alle kulturelle former er skrøbelige og risikerer at gå tabt i årenes løb, de er i fare for at blive opslugt af globaliseringen og blive blandet op i nye massekulturelle former uden traditionelle referencerammer. Derfor må vi først og fremmest prioritere enhver form for indsats til fordel for hjælp, fremme og tilskyndelse til respekt for og bevaring af kulturarven, de sproglige traditioner, de regionale udtryksformer og de sportslige begivenheder, der er nedarvet til os tværs gennem historien.
Kultur og politik som nye elementer i samhørighedspolitikken: med sådanne ord vil jeg gerne understrege behovet for ikke at skabe nye former for sæsonbetonet beskæftigelse af midlertidig karakter, som det alt for ofte er sket i forbindelse med turismen. Det ville være nyttigt i stedet at fremme følsomheden over for den kulturelle påvirkning på en så struktureret måde som muligt, i form af udvikling af f.eks. universitetsuddannelser for restaurering af kulturgoder, oprettelse af faglige organisationer, udstedelse af europæiske anerkendelsesbeviser, diplomer og attester, der gør mobiliteten mulig i praksis for arkitekter, restaureringseksperter og alle disse kulturelle fag.
Kommissionen burde imidlertid indse, at hvis man kun tildeler 3 % af alle strukturfondenes bevillinger til finansiering af projekter, der omfatter kulturarven, er det alt for lidt: denne kvote bør forhøjes. Det er ligeledes påkrævet med et bredere og anderledes retsgrundlag, der medtager kulturområdet ved reformen af strukturfondene.
Jeg ville også ønske, at to geografiske realiteter i højere grad blev taget i betragtning i forbindelse med tilnærmelsen mellem samhørigheds- og kulturpolitikkerne, nemlig byerne og øerne: de første, fordi de repræsenterer de kulturelle idéers egentlige scene og kan gøre den europæiske kunstneriske tradition til et udviklingsbærende element, de andre, øerne, fordi de netop i kraft af deres afstand til fastlandet ofte indeholder en større mængde kulturelt arvegods og udgør klare vidnesbyrd om historiske epoker, arkitektoniske stilarter, håndværk og dialektale sprog, der oftest er uforandret af påvirkninger udefra.
Jeg kan derfor helt tilslutte mig det ændringsforslag, som hr. Alavanos har stillet herom, og jeg glæder mig over, at han har fremlagt det. Under den offentlige høring i november sidste år, hvor emnet var kultur og samhørighedspolitik, fremstod der en interessant idé om et horisontalt mål 7, der skulle omfatte kulturelle anliggender. Ved den forventede reform af strukturfondene er der store vanskeligheder med at gennemføre denne idé i betragtning af den tydelige nedsættelse af antallet af mål i almindelighed. Det vil derfor være nødvendigt at benytte andre måder at gennemføre dette på: en af dem kunne være fællesskabsinitiativer på uddannelsesområdet.

Lindqvist
Hr. formand! Dette er en positiv meddelelse fra kommissionen, som peger på kulturens betydning for beskæftigelsen, for den regionale udvikling og naturligvis også for udvekslingen mellem regioner og nationer, samt at strukturfondene anvendes på en bedre måde end i dag for at støtte kultursektoren.
Også betænkningen er positiv. Den støtter hovedsageligt meddelelsen fra kommissionen og peger for eksempel på historiske seværdigheder og arkitektoniske seværdigheder, hvilket er godt. I denne sammenhæng kan også strukturfondene få en helt anden betydning, end de har haft hidtil. Det er også en vigtig pointe, at der er en spredt og vel fordelt beskæftigelse over forskellige regioner i et land.
Men det måske allervigtigste bidrag, som vi kan give, i form af både arbejdspladser og kulturel udveksling, tror jeg findes på et andet område, nemlig inden for det lokale og regionale forenings- og organisationsliv. Der er mængder af foreninger og organisationer, som gør store samfundsindsatser i det stille, og som er af stor værdi for demokratiet. Hertil hører organisationer, som vi mere generelt betragter som NGO, det vil sige ikke-statslige organisationer, inden for f.eks. miljø, natur, skole, idræt, studiearbejde og studieforeninger. Her er der vældig mange muligheder for at støtte det lokale og regionale kulturliv med assistentindsatser og med opbyggelse af forskellige kulturaktiviteter og kulturelle institutioner, som kan skabe både en bedre kulturel udveksling og arbejdspladser, som er godt spredt over regioner og lande.
Dette er godt brugte penge, og vi fra den liberale gruppe støtter helhjertet både meddelelsen og betænkningen.

Ahern
Hr. formand, jeg vil gerne takke ordføreren for det store arbejde, han har lagt i betænkningen. Der er store muligheder i kulturprojekter inden for Fællesskabets rammer - muligheder, der desværre endnu ikke er fuldt udnyttet. Sådanne projekter har ikke blot i kraft af sig selv borgernes store interesse og tilslutning, de bidrager også betydeligt til beskæftigelsen i vores europæiske regioner. I denne forbindelse vil jeg gerne i særdeleshed bifalde og støtte forslaget om udbredelse og formidling af information gennem innovative biblioteker og ny teknologi.
Jeg vil også gerne hilse især betænkningens punkt 37 velkommen. Det indeholder et forslag til mobilisering af lokale og regionale myndigheder samt tæt partnerskab med Fællesskabets grupper og kvindegrupper, der arbejder aktivt på at fremme kulturarven og kulturen på græsrodsplan. I denne forbindelse bifalder jeg, at ordføreren understreger kulturens betydning for fredelig konfliktløsning. Støtteprojektet for fred og forsoning i Nordirland er en model for græsrodsaktivisme og kunne tjene som model for dette forslag, idet den indebærer stor lydhørhed over for og støtte til græsrødderne.
Der er især henvist til vigtigheden af et tæt samarbejde på det kulturelle område mellem Kommissionens forskellige organer med henblik på en samordning. Til sidst kan jeg, nu da fru McCarthy har omtalt sin region, ikke lade være med at nævne den store betydning, som filmindustrien har fået dér. For øjeblikket indspiller Meryl Streep en film, der er baseret på en af vores skuespilforfattere fra det 20. århundrede. Jeg kan forsyne hende med yderligere oplysninger herom senere.

des Places
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger! Kommissionen betegner i sin meddelelse kulturen som en sektor med et stort beskæftigelsespotentiel og beskriver, hvilken forbindelse der er mellem kulturen og den regionale udvikling. Det er rigtigt, at kulturen set fra en økonomisk synsvinkel er et af Europas vigtigste aktiver, om end det i høj grad er underudnyttet. Kulturen er en væsentlig kilde til beskæftigelse inden for eksempelvis turismen, som alene repræsenterer 7 % af Unionens arbejdspladser.
Hr. Azzolini påviser i sin glimrende betænkning, hvor meget strukturfondene betyder for finansieringen af Den Europæiske Unions kulturprojekter, især i mål 5-områderne. Som ordfører for Landbrugsudvalget med hensyn til Agenda 2000 har jeg især sat mig ind i de kommissionsforslag, som indgår i »Santer-pakken«. Jeg har i et, allerede udarbejdet, arbejdsdokument, som er blevet tilsendt samtlige medlemmer af Landbrugsudvalget, bl.a. klarlagt, hvilke problemer Santer-pakken giver anledning til i forhold til mål 5-områderne, som omfatter en stor del af landdistrikterne. Det fastslås i dokumentet, at landbrugspolitikken er så godt som fraværende i Santer-pakken, eftersom mål 5a- og 5b-målområderne er opført under mål 2. Den geografiske begrænsning af mål 2-områderne, sådan som den er fastlagt i Santer-pakken, vil medføre, at landbrugspolitikken i betydelig grad sakker agterud. Der findes en landbokultur i Europa, som bør bevares. Jeg tillader mig at minde om, at vort landbrug og vores landbrugssamfund - i modsætning til dem, der findes i USA og i Cairns-gruppens lande - har eksisteret i over 2.500 år. Skal vi bevare et specifikt europæisk landbrug, det vil sige et landbrug, som tager hensyn til regionalplanlægningens og landbokulturens krav, kræver det en ambitiøs politik, ikke alene på det landbrugspolitiske plan, men også som led i alle øvrige unionspolitikker, herunder kulturpolitikken.
Afslutningsvis vil jeg gerne omtale de »Carrefours ruraux«, som er etableret i flere regioner. De fungerer som middel til spredning af den nødvendige information på dette område, og man bør derfor ikke fratage dem de budgetmidler, som de er afhængige af...
(Formanden afbrød taleren)

Lukas
Hr. formand! Af mængden af værdifulde og fremtidsorienterende emner, som er indeholdt i denne betænkning, vil jeg gerne fremhæve nødvendigheden af at forbinde kulturfremme og kvalitetsturisme. Områderne kulturel mangfoldighed, kvalitetsturisme og beskæftigelsespolitik bør i fremtiden danne en slags gylden trekant inden for den europæiske regionalpolitik. Strukturfondenes reform efter 1999 er en glimrende lejlighed til at forankre den kulturelle dimension i forbindelse med værdiskabelse inden for kvalitetsturisme langt mere i tilskudspolitikken.
Europa-Parlamentet vil som brændpunkt for de europæiske kulturers mangfoldighed skulle engagere sig i særlig grad i dette spørgsmål. Jeg vil især takke ordføreren for, at han har fremhævet sport som en kulturel aktivitet, der også bør anvendes til bekæmpelse af racisme.

Karamanou
Hr. formand, i dag er det rigtige tidspunkt for Europa-Parlamentet at forhandle denne usædvanlige betænkning, fordi det netop er i de senere år og under presset fra de store forandringer, der sker på verdensplan, at behovet for en udnyttelse af den store europæiske kulturarvs rigdom er blevet alment erkendt.
Forhandlingen i dag bør være begyndelsen til en hel række initiativer for at udarbejde og gennemføre en samlet europæisk kulturpolitik, der ikke alene skal omfatte opfyldelse af økonomiske målsætninger og forbedringer af arbejdsløshedstallene, men som samtidig bør være rettet mod en forbedring af de europæiske borgeres livskvalitet, bedre mellemfolkelig forståelse, skabelse af bæredygtig udvikling og anderledes levevilkår, der ikke ofrer de menneskelige værdier på profitmaksimeringens alter.
Med den kommende udvidelse af Den Europæiske Union i kombination med den nødvendige fordybelse af Unionen, valutaunionen og behovet for at skabe nye arbejdspladser vil dette mål utvivlsomt komme til at fremstå som et af de allerhøjst prioriterede.
I går mindede den græske viceudenrigsminister om det, som Melina Mercouri - og det er umuligt ikke at henvise til Melina Mercouri i en forhandling om kulturelle spørgsmål - ofte sagde, nemlig at kulturen bør udgøre det tunge skyts i den græske politik. Jeg er fuldstændig enig heri, og vil gerne tilføje, at det så sandelig også gælder for den europæiske politik.
De europæiske folks fælles kulturelle traditioner er det nødvendige bindevæv for den europæiske sammensmeltning og af afgørende betydning for den videre udvikling, for konkurrenceevnen og for bekæmpelsen af arbejdsløsheden. Desværre har kulturen hidtil været regionalpolitikkens fattige slægtning, for kun 3 % af de samlede bevillinger til strukturfondene går til kulturelt betonede programmer. Kulturens rolle for Unionens udvikling og økonomiske samhørighed bør tages seriøst i forbindelse med revisionen af strukturfondsforordningerne og gøres til en prioriteret målsætning i den næste programperiode. De kulturelle aktiviteter, der afspejler det europæiske samfunds mange facetter, skønheden i de forskellige folkelige traditioner, de arkæologiske mindesmærker, den arkitektoniske og landskabsmæssige arv og den kunstneriske kulturarv, kan udgøre en kilde til at skabe nyt, til at sikre beskæftigelsen og til at forbedre den regionale udvikling.
En nødvendig forudsætning for dette er imidlertid, at Unionen viser politisk vilje til at fremme en ambitiøs handlingsplan. Jeg tror, at grønbogen om kulturen, der for tiden er under udarbejdelse og afventes med stor interesse, vil vise den rette vej for denne politik, som vi så hårdt har brug for.

Heinisch
Hr. formand, hr. kommissær, ærede kolleger! Jeg anser det for vigtigt, at kulturens bidrag til den regionale udvikling tydeliggøres i højere grad, således som det også er gjort i denne meddelelse. Artikel 128(4) i Traktaten forpligter Fællesskabet til at tage hensyn til de kulturelle aspekter i deres aktiviteter. For blot nogle få uger siden spurgte tyske studerende ved universitetet i Witten mig om mulighederne for at realisere følgende maksime: Hvordan kan vi sikre, at der tages hensyn til det kulturelle aspekt i Den Europæiske Unions aktiviteter? Er det overhovedet altid hensigtsmæssigt at tage hensyn til kulturen, selv når der er tale om overvejende økonomiske spørgsmål?
Denne betænkning viser, at der absolut findes områder som f.eks. strukturpolitikken, hvor kulturen godt nok ved første øjekast ikke synes at spille nogen rolle, men hvor dens indflydelse tydeliggøres ved nærmere eftersyn. Desuden har det vist sig, at kulturprojekterne absolut er forenelige med målsætningerne i samhørigheds- og udviklingsprogrammerne. I henhold til de nuværende bestemmelser kan der kun tages hensyn til kulturen, når den er en bestanddel af regionale eller lokale udviklingsprojekter til skabelse af varige arbejdspladser.
Udviklingen i vores samfund viser, at tjenesteydelser og mobilitet får større og større betydning. Mere fritid og større krav øger efterspørgslen efter kulturelle aspekter inden for turismen. Den kulturelle sektor er altså også på andre områder, f.eks. medieområdet, et særligt dynamisk område inden for tjenesteydelser, der også kan yde et positivt bidrag til beskæftigelsen. Vi må dog ikke glemme, at kulturelle foranstaltninger som regel har en overvejende indirekte indvirkning på beskæftigelsen. Det er derfor tvivlsomt, om de kan være lige så effektive hvad angår beskæftigelsen som direkte foranstaltninger i form af investeringer.
I strukturfondenes programstøtte er det op til medlemsstaterne og regionerne at vægte kulturstøtten inden for rammerne af deres samlede støtte. I henhold til subsidiaritetsprincippet skal det også fremover overlades til medlemsstaterne og regionerne selv at vægte deres kulturelle aktiviteter.

Myller
Ærede hr. formand, for ofte forbigår myndighederne, som er ansvarlige for regionalpolitikken, kulturmuligheder som en kilde til nye innovationer og beskæftigelse. Kun sjældent er det set, at en kulturbegivenhed, nye værker eller beskyttelse af landskaber eller bygninger skaber både direkte og indirekte arbejdspladser, sommetider endda flere end de traditionelle produktionsvirksomheder. Kommissær Bangemann henviste til dette i sit tidligere indlæg.
Det fremgår af Azzolinis prisværdige betænkning, at i programmet for målgruppe ét er kulturen ikke blevet udnyttet som en del af områdets udviklingsstrategi. Denne synsvinkel mangler desværre også i de andre programmer. Som den nyeste opfindelse i program seks er der for nylig opdaget, at der også i udviklingsprojekterne kan bygges på kulturen. Nærmere sagt skete dette først efter mødet i Venedig.
Kultur skal opfattes bredt. Kultur er historie, traditioner og at holde dem i hævd, men kultur er også nyskabelser, nye idéer, det at man appellerer til menneskets følelser, æstetiske sans og videnbegær. Nye informationsteknologiske applikationer og deres anvendelse på en måde, som fremmer samhørighed og regional balance, er en del af moderne kultur.
Kultur og kulturprodukternes udbredelse ligevægtigt til alle mennesker, uanset hvor de bor, eller deres sociale baggrund, kræver offentlig finansiering. Derfor skal kommissionen snarest foretage de foranstaltninger, som der i denne betænkning foreslås, f.eks. ved at producere tilstrækkeligt med baggrundsmateriale om, hvor stor kulturaktiviteternes indflydelse på beskæftigelsen i virkeligheden er, så dette er overbevisende nok for myndighederne, som er ansvarlige for disse programmer. Jeg hilser tanken om, at der ved beskæftigelseskonferencen i marts stærkt fokuseres på kultur som et arbejdspladsskabende element.

Varela Suanzes-Carpegna
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, i dag drøfter vi kulturen ud fra en ikke så hyppig indgangsvinkel, nemlig den økonomiske, ud fra kulturens bidrag til den økonomiske udvikling, ud fra dens store beskæftigelsesskabende potentiale og dens mulighed for at sætte gang i den regionale og lokale udvikling, med andre ord kulturens bidrag til Europas økonomiske og sociale samhørighed.
Lige siden denne debat begyndte i Venedig i maj 1996, har flere fællesskabsdokumenter fremhævet kulturens økonomiske potentiale for både direkte og indirekte at skabe kvalificerede og varige arbejdspladser samt dens potentielle bidrag til den regionale og lokale udvikling.
I Azzolini-betænkningen angives det dog ganske korrekt, at dette potentiale indtil videre ikke er blevet udnyttet til fulde: Kun 3 % af strukturfondenes samlede bevillinger anvendes til kulturprojekter, på trods af at 80 % af kulturudgifterne rent faktisk stammer fra strukturfondene. Dette er en oplysning, som skal overvejes ved den reform af regionalpolitikken, som vi allerede er i gang med.
Men Azzolini-betænkningen indeholder også nye og værdifulde oplysninger. Der tales f.eks. om bevaring af naturarven, som man også kunne kalde økokultur eller naturkultur, da den omfatter både kultur og miljø.
Der tales om kvalitetsturisme. Vi må anerkende og også anmode om styrkelse af byplanlægning af høj kvalitet, anvendelse af informationssamfundets nye teknologier, deltagelse fra den private sektor, fra fonde og fra mæcener, grænseoverskridende samarbejde mellem forskellige regioner og en global dialog mellem alle institutioner i Den Europæiske Union med henblik på således at gennemføre subsidiaritetsprincippet, der er så vigtigt på et område som kulturen, hvor de forskellige tværregionale, regionale og lokale organer har betydelige kompetenceområder.
I forbindelse med kulturens økonomiske aspekt må man dog ikke glemme, at kulturen også eksisterer som et formål i sig selv, som en grundlæggende faktor for den enkeltes og fællesskabets identitet og integration, der giver mulighed for et kvalitativt spring i den europæiske opbygningsproces gennem dannelsen af virkelige, fælles historiske værdier.
Jeg lykønsker Kommissionen med dette initiativ, ordføreren for den fremragende betænkning, og lad mig så, hr. formand, afslutte med at citere Jean Monnet: «Si l'on devait refaire l'Europe, il faudrait commencer par la culture«.

Vaz da Silva
Hr. formand, da jeg engang i USA spurgte en erhvervsdrivende om grunden til, at han afsatte så stor en del af sit budget til kulturel mæcenvirksomhed, svarede han mig: "Det er den bedste måde at få bedre kunder på«. Pragmatisk, men meget træffende. Amerikanerne har årtier før os opdaget kulturens potentiale for at give samfundet nyt liv og skabe bevidste og aktive borgere.
I Europa beder kulturen om tilladelse, hvis den ikke ligefrem beder om almisser! Den forsøger stadig at forklare det indlysende: nemlig, at det, der investeres i den, kommer tilbage til gavn for samfundet selv, altså, til gavn for alle dets medlemmer, hvad enten de er erhvervsfolk og politikere, eller de er unge, arbejdsløse eller indvandrere. I Europa, kulturens vugge, er kulturen stadig en tigger. Er det ikke meningsløst?
Azzolini-betænkningen er fremragende. Den giver alle argumenterne til at bevise, at kulturen er grundlæggende for samfundet, at den tjener alle vores store prioriteringer, så som unionsborgerskabet, samhørigheden, beskæftigelsen, styrkelsen af den regionale og lokale identitet, kampen mod udelukkelse. Jeg kan tilføje, at kulturen forfiner ånden, ud over at være det bedste middel til at åbne vejen for udvidelsen og et nyt samarbejdsbegreb, og til at skabe betingelser for fred.
Det sørgelige er, at ingen vil rejse sig for at benægte det, som jeg siger. Ingen! Alle er enige, man da det drejede sig om at revidere traktaten, så man, hvad der skete: intet!
Med revideringen af strukturfondene og Agenda 2000 har vi nu en glimrende anledning til at placere kulturen i centrum for det europæiske projekt. Det er vigtigt, at det er Parlamentet som helhed, og ikke kun Kulturudvalget, der gør det, særlig på plenarmødet, men også gennem de tværpolitiske grupper, der blev dannet her efter de utilstrækkelige resultater i Amsterdam. Hr. formand, det her er signalet, som borgerne venter fra os. Det er den revolution, der er noget værd!

Bangemann
Hr. formand, jeg vil gerne takke mange gange for bidraget fra hr. Azzolini, der har fuldendt det kunstværk, det er at indarbejde de forskellige ændringsforslag, og som frem for alt stadig er her! Også det er et bidrag til et stykke politisk kultur. Jeg beklager altid, at de parlamentsmedlemmer, som f.eks. hr. Ribeiro og andre, der stiller spørgsmål og har kritiske bemærkninger, så ikke er til stede, når man forsøger at svare på deres spørgsmål. Denne kommunikation mellem Parlament og Kommission er jo trods alt kun mulig ved sådanne lejligheder, i hvert fald primært.
Jeg ville nemlig gerne have sagt til hr. Ribeiro, at kultur vel kun sjældent eller aldrig har noget at gøre med politiske overbevisninger. Man skal helst overlade kulturen til sig selv, og man bør ikke lægge beslag på den. De politiske systemer, der har prøvet på det, har lidt skibbrud. Jeg finder det ikke passende at sætte kultur i en konflikt mellem markedsøkonomier og socialisme. Jeg tror heller ikke, at hr. Viola - der desværre heller ikke er til stede, men jeg siger det alligevel, måske kan han læse om det senere i protokollen - har ret, når han siger, at der findes særlige bevaringsværdige dele af kulturen, og at vi skal koncentrere os om dem og se bort fra de andre dele, som så at sige alligevel nok skal finde deres plads i samfundet. Det er en opfattelse, som jeg i hvert fald ikke deler med ham. Det er meget svært at afgøre, hvad der i denne forbindelse hører til en kultur, som man anser for at være ægte kultur, og hvad der ikke hører til kultur. Hvad den såkaldte popkultur angår: Fru McCarthy spurgte mig før, om jeg kendte Spice Girls. Det kunne jeg svare ja på. Dermed har jeg sandsynligvis bevist, at jeg ikke er tilhænger af noget elitært kulturbegreb. Jeg håber blot, at Spice Girls ikke bliver offer for Europa-Parlamentets fordømmelse i morgen, når De drøfter Lenz-betænkningen.
Jeg mener altså, at der ikke må eksistere noget elitært kulturbegreb, men at vi må forsøge at definere kultur så bredt som muligt. Dette omfatter også de kulturelle værdier, der ikke hører til det skabte, men som så at sige er til stede for mennesker som landskab, hvis kulturelle værdi de alene værdsætter og naturligvis også de alene kan bevare. Derfor har vi også inddraget det i vores meddelelse.
Jeg håber, at de betænkeligheder, som stadig findes her og der, om at vi blander os i regionale afgørelser, meget hurtigt vil ophøre. Vi foretager os jo ikke andet på dette punkt, end man i øvrigt gør inden for regionalpolitik: Projekterne og det, man ønsker at få finansieret, bliver ikke udarbejdet af os, men af de pågældende regioner. For så vidt kan der ikke opstå nogen ny fare, det bliver behandlet, som det også ellers foregår inden for regionalpolitik. Også her, synes jeg, bør man efter et stykke tid holde sig for øje, hvad man har gjort. Vores første pilotprojekter vil måske vise, hvad man kan gøre. Jeg forestiller mig, at vi på det tidspunkt vil vide mere om, hvordan vi fortsat kan forankre denne vigtige faktor i fremtiden. Hvad kulturen og bevarelsen af kulturen betyder for arbejdspladserne, har jeg allerede redegjort for i forbindelse med forrige betænkning, det behøver jeg ikke at gentage.
Endnu engang tak til Parlamentet. Jeg vil også bede Dem om forståelse for, at hverken min kollega Oreja eller min kvindelige kollega kunne være her i dag. Det er heller ikke sådan, at jeg er den hemmelige kulturkommissær, jeg er her i dag i anledning af postspørgsmålet, som nu står på dagsordenen. Men det har været mig en uindskrænket fornøjelse også at kunne ytre mig om kulturspørgsmålet.

Telkämper
Jeg har anmodet om ordet for at sige til hr. Bangemann, at han sikkert ud fra sit parlamentariske arbejde ved, at vi ofte afholder tre parallelle møder i denne parlamentariske kultur. De kolleger, som ikke kan være til stede her nu, sidder i udvalg, der afholder parallelle møder, ganske som Deres kolleger, som De repræsenterer her. Måske kan De drøfte denne kulturforskel med hr. Ribeiro og andre, som jeg hermed undskylder, under en middag. Det er sikkert en fælles kultur, som De plejer med vores kolleger, hvis svar jeg eller de kolleger, der er her, har modtaget for de andre.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Posttjenester
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling om indstilling ved andenbehandling af hr. Simpson (A4-0271/97) for Udvalget om Transport og Turisme om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets forslag til direktiv om fælles regler for udvikling af Fællesskabets posttjenester og forbedring af disse tjenester (C4-0223/97-95/0221(COD)).

Simpson
Hr. formand, allerførst til lykke med oplæsningen af titlen. Den optager i sig selv tre minutters taletid. Vi i Transportudvalget kalder det simpelthen postdirektivet.
Med andenbehandlingen af postdirektivet er vi ved at nærme os afslutningen på en langvarig saga. De ærede medlemmer af Parlamentet vil være bekendte med de holdninger, som Parlamentet har indtaget ikke blot til førstebehandlingen, men også til den oprindelige grønbog og diverse mundtlige forespørgsler. Hvor både Kommissionen og Rådet har været splittet i dette spørgsmål, har Parlamentet - med undtagelse af hr. Wijsenbeek selvfølgelig, som altid er i mindretal helt alene - faktisk haft nogle meget klare holdninger: bevarelsen af en offentlig tjeneste med en vis eneret, der er tilpas omfattende til at sikre opfyldelse af befordringspligten til en overkommelig pris for alle EU-borgere, uanset hvor de måtte være bosiddende. Føjer man hertil vores ønske om, at der sigtes mod en kvalitetsforbedring af tjenesten, så har man Parlamentets holdning i en nøddeskal.
Fordelene og ulemperne samt vores argumenter har været til forhandling ved tidligere lejligheder, og sidste år ved denne tid, syntes der helt ærligt at være ringe udsigt til enighed på området. Takket være præsident Chiracs indsats på topmødet i Dublin og en vis velvilje fra alle sider begyndte der imidlertid at ske noget, og tidligere i år nåede Rådet til enighed og lå meget tæt på Parlamentets holdning. Som ordfører er jeg derfor af den opfattelse, at Parlamentet ved andenbehandlingen bør begrænse eventuelle ændringsforslag til et minimum, således at det bliver lettere at opnå en fælles aftale for denne sektor.
Tillad mig dog at henlede Parlamentets opmærksomhed på nogle tekniske tilpasninger af artikel 2, nr. 13, og artikel 5, stk. 1, som er en følge af ændringsforslag 3, som blev vedtaget af Transportudvalget.
For det første skal definitionen af befordringspligtig virksomhed i artikel 2, nr. 13, lyde 'en offentlig eller privat virksomhed, der opfylder befordringspligten helt eller delvis i en medlemsstat, hvis navn Kommissionen har fået underretning om i overensstemmelse med artikel 4'. I begyndelsen af artikel 5, stk. 1, skal ordene: 'garanteres, og at' slettes (den danske udgave omformuleres til 'opfylder følgende krav'), så man undgår en gentagelse af artikel 4. Jeg understreger, at der er tale om tekniske tilpasninger - ikke substans- eller principændringer.
Jeg vil gerne takke Parlamentets sekretariat og alle de personer, bl.a. fagforeningerne, der arbejder inden for postsektoren, for deres hjælp i denne sag, som har været kompliceret og ømtålelig, samt Rådet og Kommissionen for deres bistand særligt i de sidste faser. Jeg mener, at forudsat at Parlamentet tilslutter sig Transportudvalgets ændringsforslag, og kun disse, ved andenbehandlingen, så er det lykkedes os sammen at sikre opfyldelsen af de målsætninger, jeg opstillede tidligere og gennemførelsen af den fælles holdning med Rådet.
Der resterer endnu et uafklaret emne - nemlig terminalafgifter. Både Kommissionen og Parlamentet vil uden tvivl vende tilbage til dette problem senere. Men at tage emnet op på dette stadium mener jeg imidlertid vil være alvorligt ødelæggende for vores muligheder for at nå til enighed med Rådet, så derfor kan jeg ikke støtte ændringsforslag derom. Jeg vil dog gerne have et fingerpeg fra Kommissionen om, hvilke eventuelle tiltag den påtænker at iværksætte på dette område i fremtiden.
Afslutningsvis vil jeg gerne bede Parlamentet om at støtte Transportudvalget ved denne andenbehandling og i denne forbindelse slå et slag ikke blot for befordringspligten i offentligt régi, men også for Parlamentet selv.

Schmidbauer
Hr. formand, ærede kolleger! Den, der venter på noget godt, venter aldrig for længe! Det er en tysk talemåde. Jeg vil gerne overføre denne talemåde til diskussionen om postdirektivet med forbehold. Og vi har virkelig ventet længe. Om det foreslåede direktiv er godt, vil jeg gerne sætte spørgsmålstegn ved. Direktivet kunne se væsentlig bedre ud. Der mangler især en fastsættelse af den sociale sikring af arbejdstagere i forbindelse med omstruktureringer. Men alligevel, PSE-Gruppen vil acceptere dette forslag fra Rådet.
Vi ved, hvor svært det var at opnå enighed i Rådet, og vi ønsker ikke at bringe dette kompromis i fare. Vores forestilling om en god og konkurrencedygtig posttjeneste i Unionen gik videre. Kommissionen overtog ganske vist desværre kun nogle få af vores ændringsforslag, hvorimod Rådets forslag tenderede mod at tage hensyn til vores beslutning. Det er vigtigt for hele Unionen langt om længe at få nogle reguleringsrammer for posttjenesterne, som medlemsstaterne kan rette sig efter i deres lovgivning. Desværre indeholder formuleringerne i direktivet for ofte ordet »kan« i stedet for »skal«, og jeg frygter, at nogle medlemsstater vil bruge denne kan-formulering som et smuthul til at omgå de europæiske bestemmelser.
Som noget virkelig positivt kan jeg nævne den klare fastlæggelse af de universelle tjenester og monopolområdet. Det vil kunne garantere, at forbrugerne i alle regioner kan blive betjent til rimelige priser. Det vil også være en hjælp i den tyske diskussion om den nye postlov. Jeg håber, at dette direktiv kan træde i kraft hurtigt uden en tredjebehandling. Så vil vi nemlig kunne afslutte den forløgne tyske diskussion, hvor det hævdes, at Europa f.eks. tvinger os til at opløse eller lukke små postkontorer og til kun at tømme postkassen to gange om ugen eller lignende.
De ændringer, som hr. Simpson har fremlagt, støtter jeg fuldt ud, og jeg glæder mig over, at vi med ændringen af nr. 4 får en mere nøjagtig definition af post til blinde og svagtseende. Vi vil ikke godkende de to ændringer, der er fremsat af hr. Ferber, om terminalafgifter, altså i forbindelse med remailing. Forslagene ville ikke, så gode og hensigtmæssige de end forekommer mig personligt, blive accepteret i Rådet og ville dermed bringe det skrøbelige kompromis i fare.
Der skal findes en løsning på remailing-problemet, og der skal opnås en mere klar definition end den, der er at læse i artikel 13, for ellers vil konkurrenceforvridninger fortsat være at finde på dagsordenen. Jeg opfordrer derfor Kommissionen til at stille et separat forslag til et direktiv om terminalafgifter, allersenest i december 2000, når den aflægger beretningen om det nye postdirektiv og dets funktion.

Ferber
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger! Efter langt mere end et år har vi i dag endelig igen lejlighed til at diskutere posttjenesterne, denne gang i forbindelse med andenbehandlingen af direktivet med den usigeligt lange titel. Hvis vi skal være ærlige, er dette direktiv bestemt ikke det helt store skridt fremad. Som eneste fremskridt kan man nævne, at direktivet er forsynet med en tidsfrist og - det siger jeg helt åbent - derved også udøver et vist pres på medlemsstaterne for at gøre deres posttjenester konkurrencedygtige og forenelige med det indre marked. Hvis det ikke var muligt, ville direktivet ikke være det papir værd, som det er trykt på.
Grundsøjlerne i det kompromis, som Ministerrådet for telekommunikation i december sidste år fandt frem til, vil vi dog ikke stille til disposition, fordi jeg naturligvis også ser følgende problemer: a) flertalsbeslutning, b) tingene skal gennemføres i Rådet. Det er også nødvendigt med et bestemt monopolområde i landområder, hvad angår en postal basisforsyning. En forpligtelse til at tilbyde universelle tjenester - altså en bestemt minimumspalet af postprodukter, som skal stå til rådighed for alle borgere til rimelige priser - er ligeledes rimelig.
EVP-Gruppen ønsker ikke - det står jeg også ved - nogen forligsprocedure, men vi må snart opnå, at der sker noget i medlemsstaterne. Det afgørende spørgsmål er dog: Hvordan organiserer vi et fælles marked, hvor det centrale europæiske spørgsmål, nemlig spørgsmålet om terminalafgifterne, skal reguleres af et antikveret system - nemlig Verdenspostkonventionen. Endnu har ingen kunnet give mig et tilfredsstillende svar på det. Det er da forbløffende, kære Brian Simpson, hvor statsmanifesterende du har udformet dit bidrag i dag, der er ikke meget tilbage af din kampånd og opbrudsstemning, som vi var vidne til under førstebehandlingen. For bare et år siden var vi enige om, at vi måtte finde en europæisk løsning på spørgsmålet om terminalafgifterne. Nu under andenbehandlingen nægter I at følge trop bare for ikke at bringe Rådets kompromis i fare. Al respekt for, hvor hurtigt I i Storbritannien har lært spillets regler!
For os som EVP-Gruppe drejer det sig om, at vi opnår et fælles marked, konkurrence også på postområdet - men en konkurrence vel at mærke, der ikke giver enkelte lande en fordel i forhold til andre. Et monopolområde, en forpligtelse til at tilbyde universelle tjenester, der forpurres, ja udhules, af ikke tilladt remailing, kan ikke få vores samtykke.
Fru Schmidbauer, jeg er virkelig berørt af Deres krokodilletårer, men hvis De vil have alt det, f.eks. den sociale sikring, støtter De mit ændringsforslag! Så kommer der gang i tingene helt af sig selv, så behøver vi slet ikke at tale om små postkontorer osv. i Tyskland længere. I morgen har De mulighed for at gøre noget for Deres partifæller her!
Jeg ville gerne have sagt noget mere, men tiden er løbet fra mig. Hr. kommissær, terminalafgifterne er ikke et afsluttet kapitel. Og hvis vi heller ikke finder frem til noget i morgen takket være afslaget fra den anden side, vil jeg bede Dem om, at vi opnår nogle fremskridt her. Vi kan ikke lave noget indre marked med en Verdenspostkonvention!

Poisson
Hr. formand, hr. kommissær, jeg vil gerne lykønske min kollega, hr. Simpson, med hans fremragende forslag til indstilling om harmoniseringen af posttjenesterne. Det spiller faktisk en afgørende rolle for sektorens fremtidige struktur i Europa, idet det ikke alene reflekterer de standpunkter, som Parlamentet lagde sig fast på ved førstebehandlingen, men også det fransk-tyske kompromis, som præsident Chirac tog initiativ til; herefter skal der være en almen posttjeneste og en klar definition af, hvilke tjenester medlemsstaterne, i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet, kan lade varetage af private virksomheder.
Postsektoren har i dag et påtrængende behov for regler, der sikrer den retlig beskyttelse og økonomisk levedygtighed. På samme måde forventer Den Europæiske Unions borgere og virksomheder, at Unionen sikrer dem en offentlig tjeneste af god kvalitet til en overkommelig pris.
Min gruppe mener, at der skal være en offentlig tjeneste, da vi anser en sådan for uomgængeligt nødvendig for den sociale samhørighed, en afbalanceret regionalplanlægning og landdistrikterne. Jeg vil gerne påpege, at man ikke kan sikre denne offentlige tjenestes eksistens, hvis man samtidig undergraver dens økonomiske ligevægt gennem en ukontrolleret og uhæmmet liberalisering, herunder en for snæver definition af, hvilke tjenester der kan gives eneret på.
Derfor ønsker min gruppe direktivet vedtaget snarest, om muligt på samlingen i Rådet af telekommunikationsministrene den 1. december. Vi bør undlade at bringe samrådsproceduren i anvendelse, da det ville kunne true den afgørelse, som Rådet kun nåede frem til med største vanskelighed. UPE-Gruppen stemmer derfor for hr. Simpsons beslutningsforslag.

Wijsenbeek
Hr. formand, her står vi så med resterne af det, der engang skulle have været en liberaliserende politik. Det er typisk, at alle foregående talere typisk henviser til de ansatte i posttjenesterne, og at ingen siger et ord om forbrugeren, der har krav på en god service. Heller ikke De, fru Schmidbauer, for De har også talt om medarbejderne hos postvæsenet.
At Kommissionen stadig sidder her uden skamrøde kinder er egentlig meget sørgeligt. For det, der er sket, er, at vi har bøjet os for den etablerede orden. Men der er en ting, som vi ikke må glemme. Posttjenester, der tror, at de har monopol, har allerede mistet denne stilling. Både fax og e-mail vil også tvinge posttjenesterne til virkelig at konkurrere.
Min gruppe har ved førstebehandlingen, og jeg er absolut ikke den eneste, hr. Simpson, stemt imod. Det vil vi ikke gøre ved andenbehandlingen, men vi vil gøre en ting: Redde, hvad reddes kan for den europæiske forbruger, der har krav på en god service, der har ret til, at de breve, som han poster, besørges inden for en rimelig tids frist. For nylig stod der i Agence Europe, at kun 80 % af brevene blev bragt til tiden.
Jeg forstår virkelig ikke, hvordan man kan tro, at det betyder, at vi i Europa opfylder standarder. Kommissionen må i fremtiden påtage sig at overvåge disse standarder og øjeblikkeligt og med de midler, den har til disposition, i overensstemmelse med traktaten, påpege over for de tjenester, der ikke opfylder standarderne, at forbrugeren har førsteprioritet, og at vi er i færd med at lave europæisk politik for forbrugeren.

Moreau
Hr. formand, posttjenesterne er i kraft af deres sociale, økonomiske og kulturelle dimension et led i udøvelsen af en fundamental menneskerettighed: retten til kommunikation. Derfor kan de ikke blot betragtes som varer, der fuldstændig skal underkastes markedets vilkår.
I praksis sætter Rådets fælles holdning, hvori størsteparten af Europa-Parlamentets ændringer, som blev afvist af Kommissionen, er blevet inkorporeret, grænser for, hvor vidt en liberalisering af posttjenesterne kan gå, men åbner alligevel mulighed for en sådan. Der er dog blevet sat en kraftig bremse for virkeliggørelsen af Kommissionens og visse medlemsstatsregeringers ultraliberalistiske målsætninger; således henfører artikel 7 grænseoverskridende post og adresserede reklameforsendelser til det af eneretten omfattede område mindst indtil 2003.
Der er, med andre ord, for de kommende år sat en stopper for planerne om at forære private virksomheder de mest rentable sektorer og lade den offentlige tjeneste beholde resten.
Rådet har måttet tage hensyn til, at de ansatte og brugerne ønsker at bevare en offentlig posttjeneste. Navnlig i Frankrig og Tyskland har betydelige samfundsbevægelser krævet, at man ikke afvikler den offentlige posttjeneste. Dette har de haft held med.
I øvrigt sikrer det konstante pres fra disse bevægelser og den offentlige mening i denne sag, at de resultater, som den fælles holdning er udtryk for, bliver ført ud i livet, og at de dereguleringsmålsætninger, som den kan fremme, bliver holdt i skak.
Det er med dette perspektiv for øje, vi har fremsat to ændringsforslag, der tager sigte på at garantere brugerne lige adgang til den almene tjeneste med maksimaltakster og sikkerhed for, at alle, uanset de geografiske forhold, har adgang til en tjeneste af høj kvalitet.
Jeg vil gerne henlede opmærksomheden på to andre punkter. For det første at udelukkelsen af de nye tjenester fra det område, der er omfattet af eneretten, begrænser den offentlige tjenestes udviklingsmuligheder. For det andet at der er fare for, at medlemsstaternes mulighed for at indføre mere liberale foranstaltninger kan føre til illoyal konkurrence og skade et retfærdigt samarbejde mellem postvirksomhederne i Den Europæiske Union.
Endelig bestemmes det i artikel 7, stk. 3, at der senest den 1. januar 2000 skal træffes afgørelse om den fortsatte liberalisering af posttjenesterne, navnlig med hensyn til adresserede reklameforsendelser og grænseoverskridende post.
Men hvorfor skal vi på forhånd lægge os fast på, at liberalisering er den eneste vej fremad? Og hvorfor skal debatten herom bygge på en undersøgelse fremlagt inden udgangen af 1998, det vil sige kun et par måneder efter, at direktivet er trådt i kraft?
Erfaringerne fra de allerede gennemførte liberaliseringer burde dog mane til forsigtighed. Indførelse af konkurrence og privatiseringer har normalt negative følger for beskæftigelsen, tjenesternes kvalitet og de ansattes vilkår. Sveriges frembyder et lærerigt eksempel i denne henseende. Her medførte liberaliseringen, at 25 % af arbejdspladserne og 30 % af postkontorerne blev nedlagt, og at taksterne for private steg med 42 % på fire år.
Dertil kan jeg føje, at angrebet på de offentlige monopoler ofte fører til en koncentration af private grupper, som er tilbøjelige til, i profitjagtens navn, at danne veritable oligopoler, som bekymrer sig yderst lidt om almenhedens interesse.
Min gruppe kræver endnu en gang, at man udarbejder en regulær status over de foretagne liberaliseringer, som også inddrager de samfundsmæssige aktører - herunder de ansatte og brugerne - i stedet for kritikløst at fortsætte liberaliseringerne.
Vi ønsker, i modsætning til en destruktiv konkurrence, der fører til menneskeligt og materielt spild, at forsvare og fremme de offentlige tjenester, som er de bedst egnede til at tage hensyn til almenhedens interesse, og en solidarisk opfattelse af forholdet mellem folk og nationer, hvor samarbejde udvikles i gensidig interesse på grundlag af menneskelige behov. Et samarbejde mellem medlemsstaternes posttjenester er den eneste positive måde at tage vores tids udfordringer op på. Det skal ledsages af reelle beføjelser til handling og nye rettigheder for de ansatte og brugerne. Medlemsstaterne skal hver især kunne bestemme deres postvirksomheders status, monopolets omfang og fastlægge, dels hvad der skal forstås ved opgaver af almen interesse, dels forvaltningskriterierne med henblik på at fremme beskæftigelse og uddannelse. På den måde kan man gennemføre en harmonisering ovenfra af posttjenesterne, som er i Unionens folks og landes interesse.

Telkämper
Hr. formand, det brænder hos postvæsenet! Derfor er Parlamentets bidrag til beretningen eller direktivet om det indre marked for posttjenester vigtigt, så vi kan slukke denne brand. Vores bidrag er vigtigt, så vi kan undgå konkurrenceulemper ved liberaliseringen af markederne, og så vi frem for alt ikke oplever nogen social nedbrydning, så vi kan bevare den sociale sikkerhed og postvæsenets samfundsmæssige funktion.
Det er efter min mening absolut nødvendigt med en europæisk regulering for den periode, hvor de europæiske postvirksomheder forhandler om en regulering af spørgsmålet om terminalafgifterne. Vi ved, at der er enorme modstridende økonomiske interesser på spil. Med ændringsforslag 19 til artikel 13, stk. 2, sættes der en stopper for det hidtil mulige misbrug. I et fælles marked har vi brug for fælles bestemmelser. I spørgsmålet om Verdenpostkonventionen må vi ikke argumentere som nationalstater, men derimod som Europæisk Union. Retsgrundlaget for alle fremtidige bestemmelser vedrørende liberalisering af postmarkedet bør dog efter min mening være artikel 100 a. Dér har vi hidtil ikke fået megen støtte fra Kommissionen under førstebehandlingen. Vi er glade for, at Rådet har taget vores klager op, at det har delt vores mening, og vi håber, at det bliver bedre med andenbehandlingen.
Vi må tage vare på den sociale sikkerhed, hvad angår ydelserne på postområdet. Derfor er det politiske primat også vigtigt her. Efter min mening må det ikke forholde sig som ved de private udbydere. Vi har netop set i USA, hvordan arbejdspladserne nedlægges, ved UPS. Det må ikke ske i Den Europæiske Union. Jeg har selv arbejdet længe som postbud. Jeg ved, at posten har en vigtig samfundsmæssig funktion, for ældre, for underudviklede regioner. Der må altså ikke forekomme nogen regional diskrimination, hverken hos afsenderen eller modtageren. Fordi der er en social forpligtelse, skal der være statslig kontrol. Så kan der godt være offentlige eller private udbydere. Jeg håber, at vi kommer frem til en løsning for forbrugerne og dem, der arbejder ved postvæsenet, og at vi også kommer til at regulere spørgsmålet om terminalafgifterne.

Dary
Hr. formand, kære kolleger, Kommissionens direktivforslag er et vigtigt skridt hen imod indførelsen af det indre marked for posttjenester i Den Europæiske Union.
Ganske vist vil den offentlige tjenestes ivrigste forsvarere lede forgæves i forslaget efter de garantier, som normalt ledsager ydelser af denne art, også selvom Kommissionen ved andenbehandlingen, hvad jeg naturligvis ønsker og håber, accepterer ordførerens ændringsforslag, som er tiltrådt af Udvalget om Transport og Turisme.
Men hvad enten det gælder tjenestens kvalitet og ligebehandling af borgerne med hensyn til takster, uanset hvor i det pågældende land tjenesten udøves - herunder i perifere områder og på øer - eller bevarelsen af arbejdspladserne for sektorens flere hundrede tusind ansatte, er der på disse væsentlige områder ingen garanti for, hvordan fremtiden vil forme sig, i hvert fald ikke ud over de førstkommende år.
Der er dog det positive ved direktivet, at det indfører et regelsæt, og, når det vedtages, ophæver den mildt sagt besynderlige, såkaldte »meddelelse om anvendelse«, som Kommissionen har udarbejdet, og som er fuldstændig uden sammenhæng med det direktiv, som den ikke desto mindre påstår at henvise til.
Europa-Parlamentet har under hele processen evnet at være klar og fast i sine standpunkter, og selvom Rådet ikke har accepteret samtlige de ændringer, som Parlamentet vedtog ved førstebehandlingen, er det utvivlsomt denne klarhed og denne fasthed, som har gjort det muligt for det at nå frem til et kompromis, og som har fået Kommissionen til at være mere lydhør over for Parlamentets ønsker om, hvilke retningsregler direktivet skulle indeholde. I denne forbindelse fortjener ordføreren, hr. Simpson, såvel på grund af den vedholdenhed, som han har udvist, som på grund af kvaliteten af hans arbejde, ikke alene vores lykønskning, men også vores tak.

Van Dam
Hr. formand, posttjenester har en vigtig funktion i samfundet. De store forskelle med hensyn til kvaliteten af ydelsen mellem medlemsstaterne udgør derfor også et alvorligt problem. Hvor kvaliteten er for ringe, skyldes dette ikke geografiske forskelle, men manglende effektivitet. Styrkelse af markedsmekanismen ville utvivlsomt forbedre kvaliteten. Rådet udsætter imidlertid i sin fælles holdning virkelig liberalisering i fem år, og det uanset, at man med liberalisering af posttjenester særligt i Sverige allerede har opnået gode resultater. Ligesom Parlamentet ved førstebehandlingen har Rådets flertal valgt de ineffektive posttjenesters interesser på kort sigt, særligt i Unionens store stater. Borgernes og virksomhedernes interesser er underordnet disse interesser.
Liberaliseringen af direct mail og indkommende grænseoverskridende post er ikke blot udsat, men Rådet og Parlamentet skal endog på ny træffe beslutning herom i år 2000. I hele denne periode bliver emnet på den politiske dagsorden, og, hvad der er meget alvorligere, den europæiske postsektor opnår ikke klarhed. Rådet burde have stillet forslag om et klart tidsskema for liberaliseringen. Desværre har Rådet også udvidet mulighederne for at smutte uden om kravene til forsyningspligtydelsen. På grund af at de nationale instanser selv må bestemme om en sådan undtagelse finder anvendelse, bliver princippet om forsyningspligtydelse alvorligt undergravet. Endvidere mangler den fælles holdning en norm for udbringning af indenrigspost, således at det skadelige efterslæb opretholdes i en række medlemsstater.
Min kritik af den fælles holdning betyder, at jeg langt fra er tilfreds med betænkningen af Udvalget om Transport og Turisme, der i hovedsagen tilslutter sig Rådets holdning. I betragtning af flertallet i udvalgets mening har jeg kun lidt tiltro til forbedring af betænkningen.
I en tid, hvor den teknologiske udvikling gør alternativerne for den fysiske post stadigt mere tillokkende, forbliver posttjenesterne ineffektive monopolister. Det må frygtes, at de vil miste endnu større markedsandele, end tilfældet ville være ved en begrænset liberalisering.

Belleré
Hr. formand, kære kolleger, indstillingen af Simpson ved andenbehandling om fælles regler for udvikling af Fællesskabets posttjenester og forbedring af disse er af særlig betydning: man kan blot se det store antal udvalg, som sagen er sendt til udtalelse i som rådgivende udvalg, hvoriblandt jeg nævner Budgetudvalget, Økonomiudvalget, Retsudvalget samt flere endnu.
Denne problematik har været under forberedelse siden 1992. Vi fra Alleanza Nazionale går ind for de ændringsforslag, der ønsker en bedre tilrettelæggelse og en mere retfærdig fordeling af tarifferne i Den Europæiske Union. Jeg skal her minde om ændringsforslag nr. 7, der forpligter medlemsstaterne til at overholde samme kvalitetsniveau for interne som for grænseoverskridende forsendelser, samt ændringsforslag nr. 5, hvor det er nødvendigt at forene Parlamentets ønske om enhedstariffer med behovet for at give postoperatørerne mulighed for at indgå individuelle prisaftaler med kunderne.
Ordføreren har til min glæde indstillet til Parlamentet at vedtage den fælles holdning på grundlag af de få forbedringer til den endelige tekst, som er forbedringer, som Rådet og Kommissionen kan acceptere, og som skal udvikle og fremme direktivets generelle målsætninger.

Newman
Hr. formand, som jeg ofte før har nævnt her i Parlamentet, har jeg tidligere været ansat i postvæsenet og har stadig tæt forbindelse til postarbejdernes fagforeninger, og så repræsenterer jeg selvfølgelig her primært mere end en halv million postforbrugere i min valgkreds. Jeg vil gerne lykønske ordføreren, Brian Simpson, med den måde, han har styret forhandlingen om de europæiske posttjenester og direktivet på gennem de sidste par år.
Medlemsstaternes ret til at give postvæsner, der opfylder befordringspligten, eneret på indsamling, sortering, transport og omdeling af post, og princippet om, at prisen for postforsendelser skal være overkommelig for alle, sikrer i vid udstrækning postforbrugernes og -arbejdernes interesser.
Det glæder mig, at Rådet endelig kom til fornuft, da det vedtog sin fælles holdning om direktivet, og jeg vil gerne rose præsident Chirac for det initiativ, han tog over for Rådet for at få det til at tage højde for den franske tværpolitiske og positive holdning til posttjenester som en væsentlig offentlig tjeneste. Hvis Kommissionen går videre med sin meddelelse om konkurrence i postsektoren, skal den ændres drastisk i forhold til det offentliggjorte udkast, så den er helt i tråd med direktivet. Direktivet er resultatet af enigheden mellem det demokratisk valgte Europa-Parlament og det overvældende flertal af medlemstaternes demokratisk valgte regeringer i Ministerrådet.
Med al respekt for kommissær Bangemann og kommissær Van Miert vil jeg gerne minde kommissærerne om, at de er udpeget ikke valgt, og de bør huske dette frem for overhovedet at overveje at forkaste demokratisk vedtagne politikker. Det er i den europæiske befolknings interesse, at vi har en effektiv posttjeneste til en overkommelig pris, og at tjenesten afspejler, at postbefordring er en væsentlig offentlig tjeneste.

Stenmarck
Hr. formand! På område efter område drives i dag kravet om deregulering og liberalisering. Vi gør det, fordi de gamle monopoler ikke lever op til de krav til en velfungerende service, som vi alle har ret til at stille. Vi gør det også for at kunne følge med i den tekniske udvikling inden for forskellige områder, og vi gør det for at kunne sænke priserne. Sådan er det på en række forskellige områder, desværre hidtil med postvæsenets virksomhed som en stor og beklagelig undtagelse.
Hvis den beslutning, som Europa-Parlamentet traf ved dets førstebehandling for lidt over et år siden, var blevet den endegyldige stillingtagen, så havde de lande, som havde gennemført den nødvendige deregulering og dermed skabt alternativer til og konkurrence for de gamle postmonopoler formentlig været tvunget til at genregulere i det mindste dele af postvæsenets virksomhed. Det ville have været direkte urimeligt, hvis vi havde truffet en sådan beslutning. Det handlede for et år siden vældig meget om regulering og vældig lidt om liberalisering og fri konkurrence. Heldigvis er kommissionen mere fremsynet, end dette parlament er det. Det vil jeg gerne takke kommissær Bangemann for.
Af de 57 ændringsforslag, som parlamentet stillede sig bag ved, er der i dag meget lidt tilbage, hvilket jeg synes er positivt. For de lande inden for EU, som har drevet kravet om fri konkurrence inden for postsektoren, er der nu mulighed for at fortsætte denne udvikling i en liberaliserende retning, hvilket også er positivt. For Sveriges del er dette en udvikling, som skridt for skridt er blevet taget med betydelig politisk enighed. Det indebærer, at der nu findes en mangfoldighed af alternativer, og mange nye virksomheder har skabt mange nye arbejdspladser. Jeg siger dette specielt rettet til Moreau: Reduktionen af antal ansatte inden for de tidligere postmonopoler, både i Sverige og i andre lande, er mere en følge af teknisk udvikling end af, at der er konkurrence. Konkurrencen har tværtimod skabt mange nye arbejdspladser.

Theonas
Hr. formand, posttjenesterne er samfundsnyttige tjenester, og det er ud fra dette synspunkt, at såvel deres effektivitet som de ydede tjenesters kvalitetsniveau skal vurderes. Men også i dette tilfælde forsøger man alligevel, ligesom for de øvrige samfundsnyttige sektorers vedkommende, at gennemføre en altomfattende liberalisering af sektoren og en egentlig ophævelse af de generelle tjenester. Dette vil komme til at gå ud over tjenesternes kvalitet og ramme borgerne.
Privatisering af de mest profitable enkeltsektorer og -tjenester betyder objektivt set, at de offentlige tjenester sættes ned på det laveste niveau, således at de pågældende tjenester svækkes til skade for størstedelen af brugerne, de private og de mindre virksomheder. Samtidig ændres de ansattes arbejdsvilkår direkte, hvilket vil føre til betydelige tab af arbejdspladser i postvirksomhederne, der beskæftiger 1.500.000 mennesker.
Det er ganske vist et faktum, hr. formand, at Rådet i sin fælles holdning har taget visse af Europa-Parlamentets synspunkter og forslag til følge, således at det i et vist omfang, og så længe disse bestemmelser vil være gyldige, vil være muligt at styrke de offentlige posttjenesters mulighed for at stille en række tjenester til rådighed for de europæiske borgere. De begrænsede tidsmæssige rammer for disse bestemmelser og det forhold, at Rådet nægtede at indarbejde forslag om beskyttelse af de offentlige postorganisationer mod følgerne af harmoniserede afgifter i et liberaliseret marked for posttjenester, giver imidlertid anledning til alvorlig bekymring for ikke alene de offentlige tjenesters skæbne, men også for det tjenesteniveau, der vil blive tilbudt ugunstigt stillede bjerg-, ø- og landbrugsområder, hvor private virksomheder på grund af de manglende indtægtsmuligheder ikke er interesseret i at tilbyde de pågældende tjenester, samtidig med at de offentlige tjenesteudbydere snart ikke vil være i stand til at tilbyde de nødvendige tjenester i sådanne områder.
Hr. formand, de ansatte i sektoren ligger os på sinde, men også brugerne af tjenesterne, især i de ugunstigt stillede områder, som vil blive overladt til deres skæbne i et frit liberaliseret marked. Derfor mener jeg, at de ændringsforslag, som vores gruppe har stillet, bør vedtages af Europa-Parlamentet.

Paasio
Ærede hr. formand, retten til at modtage og sende post hører i et civiliseret land til de centrale borgerrettigheder. Altså samfundet er forpligtet til at sørge for, at rettighederne bliver realiseret. Selv i tyndtbefolkede lande med stort areal skal postforsørgelsen nå alle områder og alle medborgere så ligevægtigt som muligt. Dette princip kommer i hvert fald i nogen grad i modstrid med princippet om de frie markeder. Vi skal kunne sørge for, at frigørelse og udvidelse af postmarkeder ikke overhaler posten som en offentlig serviceform, som fungerer på basis af medborgernes og områdernes ligeværdighed.
Det er svært ikke at få den opfattelse, at i debatten om offentlig service bliver den mest mulig frie adgang for forskellige virksomheder til at få del i postmarkeder fremhævet som det vigtigste princip. Udviklinger som denne skal der lægges tilstrækkeligt mærke til. Det er klart, at forsøgene på at få adgang til postmarkederne ikke gøres, fordi der er et ønske om, at medborgerne og firmaerne garanteres en bedre og mere mangfoldig postservice, men for at vinde profitable forretninger. Det vil resultere i, at interessen rettes mod store byer, hvor virksomheden er profitabel. Postservice til fjerne og tyndtbefolkede egne forbliver hos det offentlige, da det ikke giver så store gevinster. Dækningsbidraget bliver ofte negativt og skal dækkes med samfundets skatteindtægter.
Udviklinger som denne fører på grund af den offentlige sektors stramme budgetter til forringelse af postservices og til løsning af grebet i det vigtige ligevægtsprincip. Den slags udvikling skal der kunne gribes ind over for i god tid, så samfundet med rimelighed kan stå for, at rettigheder for beboere i de fjerne egne ikke krænkes på denne måde. Postforsørgelse som en ren forretning indebærer også betydelige ansvarsproblemer, som ikke tilstrækkeligt har været fremme.

Cornelissen
Hr. formand, må jeg begynde med at lykønske kollega Van Dam med hans maiden speech : Klar og tydelig, som vi også var vant til det fra hans forgænger. Jeg vil også ønske ordføreren og kollegaen Brian Simpson tillykke med Rådets fælles holdning. Jeg kender kun få tilfælde, hvor Rådet er afveget så stærkt fra et forslag fra Kommissionen for så langt at imødekomme ordførerens og flertallet i Parlamentets mening. I denne situation anser jeg det for vigtigt, at direktivet vedtages hurtigst muligt. Jeg anmoder derfor også kollegerne om at tænke sig godt om, inden vi vedtager ændringsforslag, der fører til forligsproceduren og dermed til yderligere forsinkelse. Også posttjenesterne og virksomhederne må kunne forlange, at der endelig kommer politisk klarhed, så vi kan udvikle en politik for fremtiden, hvor forbrugerens interesser selvfølgelig skal stå i centrum.
Jeg hører meget gerne fra kommissæren, om jeg har forstået det rigtigt, at særligt vedtagelse af ændringsforslag 7-12 med stor sandsynlighed vil medføre ny forsinkelse. Det nu foreliggende direktiv er et meget beskedent miniskridt på vej til et indre marked for post, hvor der er plads til en beskeden markedsmekanisme af hensyn til forbrugernes interesser. Yderligere udhulning af direktivet, som nogle af ændringsforslagene har for øje, er ikke godt for forbrugerne og heller ikke for beskæftigelsen på lidt længere sigt. Den teknologiske udvikling går hurtigt. Jeg vil gerne have kommissærens løfte om, at han ved udgangen af det kommende år kommer med et realistisk program om virkelig liberalisering af markedet af hensyn til forbrugernes interesser og beskæftigelsen.

Bangemann
Hr. formand! Med tanke på den tid, vi har til rådighed, vil jeg med nogle få sætninger endnu engang sammenfatte, hvad der til dels er blevet sagt helt rigtigt i denne diskussion. Men jeg vil gerne præcisere min opfattelse i sagen.
For det første: Det, der er besluttet i Rådet, og som ligger meget tæt op ad Parlamentets opfattelse, stemmer ikke overens med mine forestillinger. Men jeg har accepteret det, ikke fordi jeg ikke er valgt - det er ikke problemet. Heller ikke det faktum, at man engang har været postbud, giver nødvendigvis én et bedre kendskab til sagen. Jeg tror snarere, at denne løsning vil gøre livet meget mere besværligt for postvæsenet, især for personalet. Jeg har kun accepteret denne løsning, fordi Rådet har overtaget to vigtige ændringer: Liberaliseringsprincippet bliver accepteret, der udarbejdes en tidsplan, som jeg vil overholde meget nøje. Hr. Cornelissen, jeg vil snarest i det kommende år stille et nyt forslag, fordi der, som hr. Ferber ganske rigtigt har bemærket, er sat en deadline, et sidste tidspunkt, før hvilket liberaliseringen skal være fremskyndet yderligere, da alt ellers igen vil falde sammen.
På denne måde har vi skabt et pres, som nu vil virke samtidig med det, som alligevel vil ske. Jeg vil også sige til min ven, som hr. Simpson uretmæssigt benævnte som mindretal: Han er ikke alene. I øvrigt har beskyttelsen af mindretal altid haft Europa-Parlamentets store interesse. Man bør altså absolut hylde ham, for der vil nemlig ske følgende: Posttjenesterne skal finansieres. Jo dårligere rentabilitet, jo større ineffektivitet - og der findes ineffektive posttjenester, det skal man ikke at lukke øjnene for - og jo større indtægter skal der opnås nu. Og hvor kan der opnås indtægter? Enten via gebyrer eller eventuelt via offentlige tilskud. Sidstnævnte anser jeg for at være mere og mere vanskeligt.
Men også gebyrerne vil naturligvis fremskynde den proces, at nye kommunikationsmidler tager over.
Det tyske postvæsen, Post AG, har jo, som De ved, netop måttet forhøje portoen med 10 %, og sådan vil det også komme til at gå hos andre, og det at betjene en fax i dag er jo ikke noget særligt, det er der mange, der kan. I stedet for at benytte sig af en posttjeneste, der måske slet ikke kommer frem på øerne eller kommer for sent, som det blev beskrevet her, eller som er for dyr, anskaffer folk sig en telefax og ...
(Tilråb) Nej, vores forslag gik ud fra, at en liberalisering vil bevirke nøjagtig det samme, som liberaliseringen inden for telekommunikation har bevirket, nemlig at tjenesterne bliver mere effektive, at gebyrerne bliver lavere. Disse gammelmarxistiske synspunkter, som De Grønne har overtaget, kan man næsten ikke holde ud at høre på længere. De ignorerer enhver erfaring. For første gang - hr. Telkämper - falder telefontaksterne hele tiden, telefaxtaksterne er allerede billigere i dag, og hvis De telefonerer via Internet, kan De godt glemme alle Deres erfaringer som postbud. Dem kan De ramme ind derhjemme. Det er det, der vil ske, og jeg, dear friend Simpson, afviser ethvert ansvar for det. Jeg vil fortsat arbejde for, at også vi ved hjælp af en fornuftig deregulering, der naturligvis tager hensyn til den nuværende situation, opnår, at posten bliver en vigtig bestanddel af informationssamfundet, en levedygtig bestanddel vel at mærke. Det kan lade sig gøre, det har eksemplet med Finland tydeligt vist, og i øvrigt også eksemplet med Sverige. Det er nemlig muligt, men med dette direktiv er det endnu ikke muligt. Men der bliver dog skabt nogle rammer, inden for hvilke det kan blive muligt. Derfor er jeg ikke imod, og jeg kan også acceptere disse ændringsforslag, som ordføreren har stillet, men ikke, som hr. Cornelissen ganske rigtigt formoder, 7, 8, 9, 11 og 12, fordi vi dermed ikke kan vedtage direktivet. Det står helt klart. De er selvfølgelig i en situtation, hvor de skal acceptere ændringsforslagene. Så fortsætter diskussionen, og det bliver endnu værre, end det allerede er.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
(Mødet hævet kl. 20.00.)

